HOTĂRÂREA CURȚII10 mai 1995(*)(cerere de pronunţare a unei hotărâri preliminare formulată de College van Beroep voor het Bedrijfsleven)„Libertatea
de a presta servicii – Articolul 59 din Tratatul CEE – Interzicerea
vânzării de servicii financiare prin telefon la domiciliul clientului ”În cauza C‑384/93_având
ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE, de College van
Beroep voor het Bedrijfsleven, în litigiul aflat pe rolul acestei
instanțe între Alpine Investments BVșiMinister van Financiën_privind interpretarea articolului 59 din Tratatul CEE_CURTEA_compusă
din domnii G. C. Rodríguez Iglesias, președinte, F. A.
Schockweiler, P. J. G. Kapteyn și C. Gulmann, președinți de
cameră, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, J. L.
Murray, D. A. O. Edward (raportor) și J.‑P. Puissochet,
judecători_avocat general: domnul F. G. Jacobs_grefier: doamna L. Hewlett, administrator_având în vedere observațiile scrise prezentate:–        pentru
Alpine Investments BV, de G. van der Wal și W. B. J. van
Overbeek, avocați în cadrul Hoge Raad der Nederlanden;–        pentru
guvernul olandez, de domnul A. Bos, consilier juridic în cadrul
Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent;–        pentru
guvernul elen, de domnul V. Kontolaimos, consilier juridic adjunct în
cadrul Consiliului Juridic de Stat, și de doamna V. Pelekou, mandatar
judiciar în cadrul Consiliului Juridic de Stat, în calitate de agenți;–        pentru
guvernul Regatului Unit, de domnul J. D. Colahan, din cadrul
Treasury Solicitor's Department, în calitate de agent, și de P. Duffy,
barrister;–        pentru
Comisia Comunităților Europene, de domnii B. Smulders și P. van Nuffel,
membri ai Serviciului juridic, în calitate de agenți_având în vedere raportul pentru ședință_după
ascultarea observațiilor orale ale societății Alpine Investments BV,
ale guvernului olandez, reprezentat de domnul J. S. van den
Oosterkamp, consilier juridic în cadrul Ministerului Afacerilor Externe,
în calitate de agent, ale guvernului belgian, reprezentat de domnul J.
Devadder, director administrativ în cadrul Ministerului Afacerilor
Externe, în calitate de agent, ale guvernului elen, ale guvernului
Regatului Unit, reprezentat de C. Vajda, barrister, și ale Comisiei
Comunităților Europene în ședința din 29 noiembrie 1994_după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 26 ianuarie 1995_pronunță prezentaHotărâre1        Prin
ordonanța din 28 aprilie 1993, primită de Curte la 6 august 1993,
College van Beroep voor het Bedrijfsleven (denumit în continuare
„College van Beroep”) a adresat, în temeiul articolului 177 din Tratatul
CEE, mai multe întrebări preliminare privind interpretarea articolului
59 din același tratat.2        Aceste
întrebări au fost formulate în cadrul unei acțiuni introduse de Alpine
Investments BV împotriva interdicției impuse de Ministerul de Finanțe
olandez de a contacta particulari prin telefon, fără consimțământul
prealabil în scris al acestora, pentru a le propune diverse servicii
financiare (practică cunoscută sub numele „cold calling”).3        Alpine
Investments BV, reclamantă în acțiunea principală (denumită în
continuare „Alpine Investments”), este o societate de drept olandez cu
sediul în Țările de Jos, specializată în contracte futures de mărfuri.4        Părțile
unui contract futures de mărfuri se angajează să cumpere sau să vândă o
anumită cantitate de mărfuri de o calitate determinată la un preț și la
o dată stabilite la data semnării contractului. Acestea nu au însă
intenția de a primi sau de a livra efectiv mărfurile, ci contractează
doar în speranța de a profita de fluctuațiile de preț dintre momentul
încheierii contractului și luna livrării, ceea ce este posibil efectuând
pe piața contractelor futures, înainte de începutul lunii prevăzute
pentru livrare, operațiunea inversă primei tranzacții.5        Alpine
Investments oferă trei tipuri de servicii în domeniul contractelor
futures de mărfuri: gestionarea portofoliului, consiliere pentru
investiții și transmiterea de ordine ale clienților către brokerii care
operează pe piețele contractelor futures de mărfuri situate atât în
interiorul, cât și în afara Comunității. Compania are clienți nu numai
în Țările de Jos, ci și în Belgia, în Franța și în Regatul Unit. Cu
toate acestea, nu dispune de un sediu în afara Țărilor de Jos.6        În
perioada evenimentelor care fac obiectul acțiunii principale,
serviciile financiare erau reglementate în Țările de Jos de Wet
Effectenhandel din 30 octombrie 1985 (Legea privind tranzacțiile cu
valori mobiliare, denumită în continuare „WEH”). Articolul 6 alineatul
(1) din această lege interzicea oricărei persoane să acționeze în
calitate de intermediar în tranzacții cu valori mobiliare fără a dispune
de o licență. Articolul 8 alineatul (1) permitea ministrului finanțelor
să acorde, în circumstanțe speciale, o derogare de la această
interdicție. Cu toate acestea, în conformitate cu articolul 8 alineatul
(2), derogarea putea fi „supusă unor restricții și condiții, în scopul
prevenirii evoluțiilor nedorite în tranzacțiile cu valori mobiliare”.7        La
6 septembrie 1991, ministrul finanțelor, pârât în acțiunea principală, a
acordat societății Alpine Investments o derogare pentru a plasa ordine
la un broker determinat, Merill Lynch Inc. Derogarea preciza că Alpine
Investments trebuia să respecte toate normele care ar fi putut să fie
adoptate în viitorul apropiat de ministrul finanțelor în ceea ce
privește contactele sale cu potențiali clienți.8        La
1 octombrie 1991, ministrul finanțelor a decis să impună o interdicție
generală intermediarilor financiari care propuneau investiții în
contractele futures de mărfuri din afara burselor de mărfuri de a mai
contacta potențiali clienți prin „cold calling”.9        Conform
guvernului olandez, această decizie a fost adoptată în urma
numeroaselor plângeri primite de ministrul finanțelor în cursul anului
1991 de la investitori care efectuaseră investiții neinspirate în acest
domeniu. Întrucât aceste plângeri proveneau în parte de la investitori
stabiliți în alte state membre, ministrul a extins interdicția și la
serviciile oferite din Țările de Jos înspre alte state, pentru a apăra
reputația sectorului financiar olandez.10      În
aceste condiții, la 12 noiembrie 1991, ministrul finanțelor a interzis
societății Alpine Investments să mai contacteze telefonic sau personal
clienți potențiali, cu excepția cazului în care aceștia și‑ar fi
exprimat în prealabil consimțământul, în mod expres și în scris, de a fi
contactați în acest mod.11      Alpine
Investments a depus o contestație împotriva deciziei ministrului prin
care i se interzicea să mai contacteze potențiali clienți prin „cold
calling”. Ulterior, întrucât derogarea a fost înlocuită, la 14 ianuarie
1992, cu o altă derogare care îi permitea să plaseze ordine la un alt
broker, Rodham et Renshaw Inc., de asemenea însoțită de interdicția
contactării de potențiali clienți prin „cold calling”, societatea a
depus o nouă contestație la 13 februarie 1992.12      Prin
decizia din 29 aprilie 1992, ministrul finanțelor a respins contestația
societății Alpine Investments. La 26 mai 1992, Alpine Investments a
introdus o acțiune la College van Beroep.13      Întrucât
Alpine Investments a susținut în special că interzicerea contactării
unor potențiali clienți prin „cold calling” este incompatibilă cu
articolul 59 din tratat în măsura în care aceasta privește și
potențialii clienți stabiliți în alte state membre decât Țările de Jos,
College van Beroep a adresat Curții de Justiție mai multe întrebări
privind interpretarea acestei prevederi:„1)      Articolul
59 din Tratatul CEE trebuie să fie interpretat în sensul că se referă
și la prestările de servicii pe care prestatorul le oferă prin telefon
din statul membru în care este stabilit unor (potențiali) clienți
stabiliți într‑un alt stat membru și apoi le efectuează din acel stat
membru?2)      Prevederile
articolului menționat anterior se referă și la condițiile și/sau la
restricțiile care reglementează exercitarea legală a activității
profesionale în cauză sau exploatarea legală a întreprinderii respective
în statul membru în care prestatorul de servicii este stabilit, dar
care nu se aplică sau, cel puțin, nu se aplică în același mod și în
aceeași măsură exercitării activității profesionale menționate sau
exploatării întreprinderii menționate în statul membru în care sunt
stabiliți destinatarii (potențiali) ai prestărilor de servicii în cauză
și care, prin urmare, pot constitui pentru prestatorul de servicii, în
cadrul ofertei de servicii către (potențiali) clienți stabiliți într‑un
alt stat membru, obstacole care nu se aplică și celor care prestează
servicii similare și sunt stabiliți în acest alt stat membru?         În cazul unui răspuns afirmativ la a doua întrebare:3)      a)     Interesele
de protecție a consumatorului și a reputației prestărilor de servicii
financiare din Țările de Jos, aflate la baza unei dispoziții care
urmărește combaterea evoluțiilor nedorite în comerțul cu valori
mobiliare, pot fi considerate motive imperative de interes general, care
să justifice un obstacol precum cel menționat la întrebarea anterioară?         b)     Prevederea
unei derogări care interzice așa‑numitul „cold calling” trebuie
considerată ca fiind în mod obiectiv necesară pentru protejarea
intereselor menționate anterior și proporțională cu scopul urmărit?”14      Cu
titlu introductiv, trebuie arătat că, presupunând că ar fi aplicabilă
tranzacțiilor de pe piețele contractelor futures de mărfuri, Directiva
nr. 93/22/CEE a Consiliului din 10 mai 1993 privind serviciile de
investiții în domeniul valorilor mobiliare (JO L 141, p. 27,
Ediție specială, 06/vol. 7, p. 3) este ulterioară faptelor
care fac obiectul acțiunii principale. Pe de altă parte, Directiva
nr. 85/577/CEE a Consiliului din 20 decembrie 1985 privind
protecția consumatorilor în cazul contractelor negociate în afara
spațiilor comerciale (JO L 372, p. 31, Ediție specială,
15/vol. 1, p. 188) nu se aplică nici contractelor încheiate
prin telefon și nici contractelor referitoare la valori mobiliare
[articolul 3 alineatul (2) litera (e)].15      Prin
urmare, întrebările adresate Curții trebuie să fie examinate doar din
perspectiva dispozițiilor tratatului aplicabile în domeniul liberei
prestări a serviciilor. În această privință, este cert că, fiind
efectuate în schimbul unei remunerații, prestațiile furnizate de Alpine
Investments sunt, într‑adevăr, servicii vizate de articolul 60 din
Tratatul CEE.16      Prin
intermediul primei și al celei de a doua întrebări, instanța de
trimitere urmărește, în esență, să se stabilească dacă interzicerea
contactării de potențiali clienți prin „cold calling” intră în sfera de
aplicare a articolului 59 din tratat. În caz afirmativ, prin a treia
întrebare, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă această
interdicție poate fi totuși justificată.  Cu privire la prima întrebare17      Prima întrebare adresată de instanța națională prezintă două aspecte.18      În
primul rând, se urmărește să se stabilească dacă împrejurarea că
serviciile în cauză constituie simple oferte și nu au încă un destinatar
determinat constituie un obstacol pentru aplicarea articolului 59 din
tratat.19      În
această privință, trebuie menționat că libera prestare a serviciilor ar
deveni iluzorie în cazul în care reglementările naționale ar putea
împiedica în mod liber ofertele de servicii. Aplicabilitatea
dispozițiilor referitoare la libera prestare a serviciilor nu poate fi,
prin urmare, condiționată de existența prealabilă a unui destinatar
determinat.20      În
al doilea rând, se urmărește să se stabilească dacă articolul 59 se
referă la serviciile pe care un prestator le oferă prin telefon unor
persoane stabilite într‑un alt stat membru și pe care le furnizează fără
a se deplasa din statul membru în care este stabilit.21      În
acest caz, ofertele de servicii sunt adresate de un prestator stabilit
într‑un stat membru unui destinatar stabilit în alt stat membru. Din
chiar modul de redactare a articolului 59 rezultă că, din acest motiv,
este vorba de o prestare de servicii în sensul acestei prevederi.22      Prin
urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 59 din
tratat trebuie să fie interpretat în sensul că se aplică în cazul
serviciilor pe care un prestator le oferă prin telefon unor potențiali
destinatari stabiliți în alte state membre și pe care le furnizează fără
a se deplasa din statul membru în care este stabilit. Cu privire la a doua întrebare23      Prin
intermediul celei de a doua întrebări, instanța națională solicită să
se stabilească dacă reglementarea unui stat membru prin care se
interzice prestatorilor de servicii stabiliți pe teritoriul său să
adreseze apeluri telefonice nesolicitate unor potențiali clienți
stabiliți în alte state membre pentru a le propune serviciile lor
constituie o restricție privind libera prestare a serviciilor în sensul
articolului 59 din tratat.24      Cu
titlu introductiv, trebuie subliniat că interdicția în cauză se aplică
ofertelor de servicii transfrontaliere.25      Pentru
a răspunde la întrebarea instanței naționale, trebuie examinate
succesiv trei aspecte.26      În
primul rând, trebuie stabilit dacă interdicția de a contacta telefonic
potențiali clienți din alt stat membru fără consimțământul prealabil al
acestora poate constitui o restricție privind libera prestare a
serviciilor. În această privință, instanța de trimitere atrage atenția
Curții asupra faptului că prestatorii stabiliți în statele membre de
reședință ale potențialilor destinatari nu sunt în mod necesar supuși
aceleiași interdicții sau, cel puțin, nu potrivit acelorași modalități.27      Trebuie
arătat că o interdicție precum cea în discuție în acțiunea principală
nu constituie o restricție privind libera prestare a serviciilor, în
sensul articolului 59, doar pentru simplul fapt că alte state membre
aplică norme mai puțin stricte în cazul prestatorilor de servicii
similare stabiliți pe teritoriul lor (a se vedea în acest sens Hotărârea
din 14 iulie 1994, Peralta, C‑379/92, Rec., p. I‑3453, punctul
48).28      Cu
toate acestea, o astfel de interdicție privează agenții economici
vizați de o tehnică rapidă și directă de publicitate și de contactare a
potențialilor clienți stabiliți în alte state membre. Prin urmare,
aceasta poate constitui o restricție privind libera prestare a
serviciilor transfrontaliere.29      În
al doilea rând, trebuie examinat dacă această concluzie poate fi
modificată de împrejurarea că interdicția în cauză este impusă de statul
membru în care este stabilit prestatorul, iar nu de statul membru în
care este stabilit destinatarul potențial.30      Articolul
59 primul paragraf din tratat interzice restricțiile privind libera
prestare a serviciilor în cadrul Comunității, în general. Prin urmare,
această dispoziție privește nu numai restricțiile stabilite de statul de
destinație, ci și pe cele stabilite de statul de origine. Astfel cum a
hotărât Curtea în mai multe rânduri, dreptul la libera prestare a
serviciilor poate fi invocat de o întreprindere împotriva statului în
care este stabilită în cazul în care serviciile sunt furnizate unor
destinatari stabiliți într‑un alt stat membru (a se vedea Hotărârea din
17 mai 1994, Corsica Ferries, C‑18/93, Rec., p. I‑1783, punctul 30,
Hotărârea Peralta, citată anterior, punctul 40, Hotărârea din 5
octombrie 1994, Comisia/Franța, C‑381/93, Rec., p. I‑5145, punctul
14).31      Rezultă
că interzicerea contactării de potențiali clienți prin „cold calling”
nu iese din sfera de aplicare a articolului 59 din tratat pentru simplul
fapt că este impusă de statul în care este stabilit prestatorul de
servicii. 32      În
sfârșit, trebuie examinate anumite argumente invocate de guvernul
olandez și de guvernul Regatului Unit.33      Acestea
au susținut că interdicția în cauză nu intră în sfera de aplicare a
articolului 59 din tratat, întrucât este o măsură de aplicare generală,
nu este discriminatorie și nu are ca obiect sau ca efect obținerea unui
avantaj pentru piața națională în raport cu prestatorii de servicii din
alte state membre. Or, afectând doar modul în care aceste servicii sunt
oferite, aceasta ar fi analoagă măsurilor nediscriminatorii care
reglementează modalitățile de vânzare care, conform jurisprudenței Keck
și Mithouard (Hotărârea din 24 noiembrie 1993, C‑267/91 și C‑268/91,
Rec., p. I‑6097, punctul 16), nu intră în sfera de aplicare a
articolului 30 din Tratatul CEE.34      Aceste argumente nu pot fi acceptate.35      Deși
este adevărat că o interdicție precum cea din acțiunea principală are
un caracter general și nediscriminatoriu și că nu are ca obiect sau ca
efect obținerea unui avantaj pentru piața națională în raport cu
prestatorii de servicii din alte state membre, nu este mai puțin
adevărat că, astfel cum s‑a arătat anterior (a se vedea punctul 28),
aceasta poate constitui o restricție privind libera prestare a
serviciilor transfrontaliere.36      O
asemenea interdicție nu este analoagă reglementărilor privind
modalitățile de vânzare pe care jurisprudența Keck și Mithouard le
consideră ca neintrând în sfera de aplicare a articolului 30 din tratat.37      Conform
acestei jurisprudențe, aplicarea în cazul produselor provenite din alte
state membre a unor dispoziții naționale care limitează sau interzic,
pe teritoriul statului membru în care se efectuează importul, anumite
modalități de vânzare nu este de natură să constituie un obstacol în
calea comerțului dintre statele membre dacă, în primul rând, aceste
dispoziții se aplică tuturor agenților economici vizați care își
desfășoară activitatea pe teritoriul național și, în al doilea rând,
dacă afectează în același mod, în drept și în fapt, comercializarea atât
a produselor naționale, cât și a celor provenite din alte state membre.
Motivul este că aplicarea unor asemenea prevederi nu este de natură să
împiedice accesul acestora din urmă pe piața statului membru în care se
efectuează importul sau să îl restricționeze mai mult decât îl
restricționează pe cel al produselor naționale.38      Or,
o interdicție precum cea în discuție este impusă de statul membru în
care este stabilit prestatorul de servicii și privește nu doar ofertele
pe care acesta le‑a făcut unor destinatari stabiliți pe teritoriul
acestui stat sau care se deplasează în acest stat pentru a primi
servicii, ci și ofertele adresate unor potențiali destinatari aflați pe
teritoriul unui alt stat membru. De aceea, aceasta condiționează în mod
direct accesul la piața serviciilor din alte state membre, putând
constitui astfel un obstacol pentru comerțul intracomunitar de servicii.39      Prin
urmare, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că reglementarea
unui stat membru prin care se interzice prestatorilor de servicii
stabiliți pe teritoriul său să adreseze apeluri telefonice nesolicitate
unor potențiali clienți stabiliți în alte state membre pentru a le
propune servicii constituie o restricție privind libera prestare a
serviciilor în sensul articolului 59 din tratat. Cu privire la a treia întrebare40      Prin
intermediul celei de a treia întrebări, instanța națională solicită să
se stabilească dacă motive imperative de interes general justifică
interzicerea contactării de potențiali clienți prin „cold calling” și
dacă această interdicție trebuie considerată ca fiind în mod obiectiv
necesară și proporțională cu obiectivul urmărit.41      Guvernul
olandez susține că prin interzicerea contactării de potențiali clienți
prin „cold calling” în contractele futures și în afara burselor de
mărfuri se urmărește, pe de o parte, protejarea reputației piețelor
financiare olandeze și, pe de altă parte, protejarea publicului
investitor.42      Mai
întâi, trebuie arătat că piețele financiare joacă un rol important în
finanțarea agenților economici și că, având în vedere natura speculativă
și complexitatea contratelor futures de mărfuri, buna funcționare a
acestora depinde în mare parte de încrederea pe care acestea le‑o
inspiră investitorilor. Această încredere este condiționată în special
de existența unor reglementări profesionale menite să asigure competența
și loialitatea intermediarilor financiari de care investitorii depind
în mod special.43      Apoi,
deși este adevărat că protecția consumatorilor pe teritoriul altor
state membre nu incumbă, ca atare, autorităților olandeze, nu este mai
puțin adevărat că natura și întinderea acestei protecții au o influență
directă asupra bunei reputații a serviciilor financiare olandeze.44      Menținerea
bunei reputații a sectorului financiar național poate constitui,
așadar, un motiv imperativ de interes general care să poată justifica
restricții privind libera prestare a serviciilor financiare.45      În
ceea ce privește proporționalitatea restricției în cauză, trebuie
amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, condițiile impuse
prestatorilor de servicii trebuie să fie de natură să asigure realizarea
obiectivului urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru
atingerea acestuia (a se vedea Hotărârea din 25 iulie 1991, Collectieve
Antennevoorziening Gouda și alții, C‑288/89, Rec., p. I‑4007,
punctul 15).46      Astfel
cum a arătat în mod întemeiat guvernul olandez, în cazul contactării de
potențiali clienți prin „cold calling”, particularul, care în general
nu se așteaptă la aceasta, nu este în măsură nici să se informeze asupra
riscurilor inerente naturii operațiunilor care îi sunt propuse, nici să
compare calitatea și prețul serviciilor solicitantului cu oferte ale
concurenților acestuia. Întrucât piața contractelor futures de mărfuri
este puternic speculativă și prea puțin comprehensibilă pentru
investitorii neavizați, se impunea protejarea acestora de cele mai
agresive modalități de vânzare la domiciliu.47      Alpine
Investments susține totuși că interzicerea contactării de potențiali
clienți prin „cold calling” de către guvernul olandez nu este necesară,
întrucât statul membru al furnizorului ar trebui să aibă încredere în
controlul efectuat de statul membru al destinatarului.48      Acest
argument trebuie respins. Astfel, statul membru de unde se efectuează
apelul telefonic este cel mai bine plasat pentru a reglementa
așa‑numitul „cold calling”. Chiar dacă statul de destinație dorește să
interzică contactarea unor potențiali clienți prin „cold calling” sau să
o supună anumitor condiții, acesta nu este în măsură să împiedice sau
să controleze apelurile telefonice care provin dintr‑un alt stat membru
fără cooperarea autorităților competente ale acestui stat.49      Prin
urmare, interzicerea contactării de potențiali clienți prin „cold
calling” de către statul membru de unde se efectuează apelul telefonic,
menită să protejeze încrederea investitorilor în piețele financiare ale
acelui stat, nu poate fi considerată nepotrivită pentru realizarea
obiectivului de asigurare a integrității acestora.50      Pe
de altă parte, Alpine Investments a obiectat că o interdicție generală a
vânzării prin telefon spre potențialii clienți nu este necesară
realizării obiectivelor urmărite de autoritățile olandeze. Înregistrarea
obligatorie de către societățile de brokeraj a apelurilor telefonice
nesolicitate ale acestora ar fi suficientă pentru protecția eficientă a
consumatorilor. De altfel, asemenea norme ar fi fost adoptate și în
Regatul Unit de către Securities and Futures Authority (autoritatea de
control al valorilor mobiliare și al operațiunilor futures).51      Acest
punct de vedere nu poate fi acceptat. Astfel cum a arătat în mod
întemeiat avocatul general la punctul 88 din concluzii, faptul că un
stat membru impune norme mai puțin stricte decât cele impuse de un alt
stat membru nu înseamnă că acestea din urmă sunt disproporționate și,
prin urmare, incompatibile cu dreptul comunitar.52      În
sfârșit, Alpine Investments susține că, întrucât are un caracter
general, interzicerea contactării de potențiali clienți prin „cold
calling” nu ia în considerare comportamentul întreprinderilor
individuale și impune, prin urmare, fără a fi necesară, o obligație în
sarcina întreprinderilor care nu au făcut niciodată obiectul vreunei
plângeri din partea consumatorilor.53      Acest
argument trebuie de asemenea să fie respins. Limitarea interzicerii
contactării de potențiali clienți prin „cold calling” la anumite
întreprinderi din cauza comportamentului lor din trecut ar putea să nu
fie suficientă pentru atingerea obiectivului de restabilire și de
menținere a încrederii investitorilor în piața națională a valorilor
mobiliare în general.54      În
orice caz, reglementarea în cauză are o sferă de aplicare limitată. Mai
întâi, aceasta interzice doar contactarea de potențiali clienți prin
telefon sau personal, fără a avea consimțământul prealabil scris al
acestora, celelalte tehnici de contactare fiind în continuare permise.
Apoi, această măsură afectează relațiile cu potențialii clienți, dar nu
și cu clienții existenți, care au posibilitatea de a-și da
consimțământul scris pentru noi comunicări. În sfârșit, interzicerea
apelurilor telefonice nesolicitate este limitată la piața pe care s‑au
constatat abuzuri, în cazul de față cea a contractelor futures de
mărfuri. 55      Având
în vedere considerațiile care precedă, interzicerea contactării de
potențiali clienți prin „cold calling” nu apare ca fiind
disproporționată în raport cu obiectivul urmărit.56      Prin
urmare, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 59 din
tratat nu se opune unei reglementări naționale prin care, în vederea
protejării încrederii investitorilor în piețele financiare naționale, se
interzice practica ce constă în efectuarea de apeluri telefonice
nesolicitate către potențiali clienți care își au reședința în alte
state membre, pentru a le propune servicii în legătură cu investirea în
contracte futures de mărfuri. Cu privire la cheltuielile de judecată57      Cheltuielile
efectuate de guvernele belgian, olandez, elen și cel al Regatului Unit,
precum și de Comisia Comunităților Europene, care au prezentat
observații Curții, nu pot face obiectul unei rambursări. Întrucât, în
privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui
incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia
să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive_CURTEA_pronunțându‑se
cu privire la întrebările adresate de College van Beroep voor het
Bedrijfsleven, prin ordonanța din 28 aprilie 1993, hotărăște:1)      Articolul
59 din Tratatul CEE trebuie interpretat în sensul că se aplică în cazul
serviciilor pe care un prestator le oferă prin telefon unor destinatari
potențiali stabiliți în alte state membre și pe care le furnizează fără
a se deplasa din statul membru în care este stabilit.2)      Reglementarea
unui stat membru prin care se interzice prestatorilor de servicii
stabiliți pe teritoriul său să efectueze apeluri telefonice nesolicitate
către potențiali clienți stabiliți în alte state membre pentru a le
propune servicii constituie o restricție privind libera prestare a
serviciilor în sensul articolului 59 din tratat.3)      Articolul
59 din tratat nu se opune unei reglementări naționale prin care, în
vederea protejării încrederii investitorilor în piețele financiare
naționale, se interzice practica ce constă în efectuarea de apeluri
telefonice nesolicitate unor potențiali clienți care își au reședința în
alte state membre, pentru a le propune servicii în legătură cu
investirea în contracte futures de mărfuri.Rodríguez IglesiasSchockweilerKapteynGulmannManciniMoitinho de AlmeidaMurrayEdwardPuissochetPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 10 mai 1995.Grefier,       Președinte,      R. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias** Limba de procedură: olandeza.