Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOAMNA TAMARA ĆAPETA
prezentate la 30 octombrie 2025(1)
Cauza C‑293/24
João Filipe Ferreira da Silva e Brito ș.a.
împotriva
Estado português
[cerere de decizie preliminară formulată de Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție, Portugalia)]
„ Trimitere preliminară – Răspunderea unui stat membru pentru prejudiciile cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii imputabile unei instanțe naționale de ultim grad de jurisdicție – Încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii – Evaluare – Transferuri de întreprinderi – Menținerea drepturilor lucrătorilor – Directivele 77/187/CEE și 2001/23/CE – Articolul 1 alineatul (1) – Noțiunea de «transfer de unitate» – Articolul 267 al treilea paragraf TFUE – Obligația de trimitere ”
I.      Introducere
1.        În Hotărârea Köbler(2), Curtea a declarat că un stat membru poate să fie considerat responsabil pentru prejudiciile cauzate de erorile judiciare săvârșite de instanțele sale naționale care se pronunță în ultimă instanță. Această răspundere există numai dacă aceste erori constituie o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii. Problema în ce mod contribuie la gravitatea încălcării faptul că aceste instanțe nu au adresat Curții o întrebare preliminară în temeiul articolului 267 al treilea paragraf TFUE nu este încă întru totul clarificată.
2.        Această întrebare a fost formulată prin prezenta cerere de decizie preliminară, adresată de Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție, Portugalia) în contextul unui litigiu național inițiat acum mai mult de trei decenii.
3.        Prezentul litigiu dă ocazia Curții să precizeze interacțiunea dintre Hotărârea Köbler și Hotărârea CILFIT(3) și să dezvolte jurisprudența rezultată din Hotărârea Consorzio(4).
II.    Istoricul prezentei cauze, întrebările adresate și procedura în fața Curții
4.        Contextul prezentei cauze datează din anul 1993, dată la care Air Atlantis, SA (denumită în continuare „AIA”), o companie aeriană portugheză care operează în sectorul transportului aerian neregulat (zboruri charter), a fost dizolvată. Aceasta a condus la două proceduri în fața instanțelor portugheze. Având în vedere că ambele sunt relevante pentru înțelegerea problemelor ridicate de prezenta cauză, le vom descrie pe scurt în continuare.
A.      Prima procedură (referitoare la invocarea unui transfer de unitate)
5.        În cadrul dizolvării AIA, salariații acestei societăți au făcut obiectul unei măsuri de concediere colectivă. Cu toate acestea, la puțin timp după aceea, aceștia au aflat că anumite avioane ale AIA s‑au mutat la compania aeriană portugheză TAP Air Portugal (denumită în continuare „TAP”), care era acționarul majoritar al AIA. De asemenea, TAP începuse să opereze zboruri charter pe rute deservite anterior de AIA. Acești angajați considerau, așadar, că activitatea AIA fusese transferată către TAP.
6.        În consecință, în 1993 și 1994, foștii angajați ai AIA au formulat o acțiune împotriva concedierii colective la Tribunal de Trabalho de Lisboa (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Lisabona, Portugalia). Aceștia au solicitat printre altele reintegrarea în cadrul TAP și plata unei remunerații pentru motivul că avusese loc un transfer al unei întreprinderi.
7.        Decizia cu privire la creanțele lor depindea printre altele de aplicarea Directivei 77/187/CEE privind menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi(5), care a fost înlocuită, în cursul procedurii, de Directiva 2001/23/CE(6).
8.        În temeiul Directivelor 77/187 și 2001/23, lucrătorii beneficiază de anumite drepturi în cazul schimbării angajatorului. În special, raportul lor de muncă este transferat de plin drept de la fostul angajator la noul angajator și sunt protejați împotriva concedierii prin simplul fapt al transferului(7).
9.        Cu toate acestea, potrivit articolului 1 alineatul (1) din Directivele 77/187 și 2001/23, pentru a intra în domeniul lor de aplicare, trebuie să existe un „transfer al unei întreprinderi, unități sau al unei părți de întreprindere sau de unitate către un alt angajator, ca rezultat al unei cesiuni convenționale sau al unei fuziuni”. Această noțiune – pe care o vom califica drept „transfer de unitate” – este, așadar, un punct de acces crucial la drepturile conferite lucrătorilor de directivele menționate. Inițial, în Directiva 77/187 nu exista o definiție a noțiunii de „transfer de unitate”, astfel încât interpretarea acesteia revenea Curții. Această directivă a fost modificată ulterior prin Directiva 98/50, pentru a ține seama de jurisprudența Curții. Directiva 2001/23 a codificat Directiva 77/187 fără a o modifica(8).
10.      După introducerea acțiunilor de foștii angajați ai AIA, Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Lisabona a avut nevoie de aproape 15 ani pentru a se pronunța cu privire la cererile lor(9). Prin hotărârea din 6 februarie 2007(10), instanța amintită a constatat că a existat un transfer de unitate
și a obligat TAP să reintegreze lucrătorii și să le achite acestora despăgubiri pentru prejudiciile cauzate și pentru beneficiul nerealizat.
11.      Această hotărâre a făcut obiectul unor apeluri la Tribunal da Relação de Lisboa (Curtea de Apel din Lisabona, Portugalia). Prin hotărârea din 16 ianuarie 2008(11), această instanță a anulat hotărârea primei instanțe și a respins acțiunile, considerând că nu a existat un transfer de unitate de la AIA către TAP.
12.      Angajații au declarat recurs împotriva acestei hotărâri la Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție, Portugalia). Aceștia s‑au întemeiat în special pe jurisprudența Curții referitoare la Directivele 77/187 și 2001/23 și au solicitat sesizarea Curții cu o cerere de decizie preliminară.
13.      Prin hotărârea din 25 februarie 2009 (denumită în continuare „hotărârea din 2009”)(12), Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a respins aceste recursuri. În special, această instanță a considerat că situația de fapt din speță nu permitea să se concluzioneze în sensul unui transfer de unitate de la AIA către TAP(13).Această instanță a considerat de asemenea că nu era obligată să sesizeze Curtea de Justiție cu o cerere de decizie preliminară și a respins cererile lucrătorilor în acest sens(14).
B.      A doua procedură (privind cererea de despăgubiri împotriva statului
portughez)
14.      În urma respingerii acțiunii lor, domnul Ferreira da Silva e Brito și alți 96 de foști angajați ai AIA au introdus o acțiune în despăgubire împotriva statului portughez la Varas Cíveis de Lisboa (Secțiile Civile din Lisabona, Portugalia). Acești reclamanți și‑au întemeiat acțiunea pe pretinse încălcări ale dreptului Uniunii săvârșite de Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) în hotărârea din 2009.
15.      Ei au susținut că această hotărâre era vădit nelegală, întrucât Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a interpretat în mod eronat noțiunea de „transfer de unitate” în sensul Directivei 2001/23 și întrucât această instanță nu a respectat obligația de trimitere preliminară în ceea ce privește interpretarea acestei noțiuni.
16.      În cadrul acestei proceduri, Varas Cíveis de Lisboa (Secțiile Civile din Lisabona)
au sesizat Curtea cu o cerere de decizie preliminară. Această cerere a condus la pronunțarea Hotărârii din 9 septembrie 2015, Ferreira da Silva e Brito ș.a. (denumită în continuare „Hotărârea Ferreira I”)(15).
17.      În această hotărâre, Curtea a declarat printre altele că noțiunea „transfer de unitate”, în sensul articolului 1 alineatul (1) din Directiva 2001/23, „include o situație în care o întreprindere care își desfășoară activitatea pe piața curselor charter este dizolvată de acționarul său majoritar, care, la rândul său, este o întreprindere de transport aerian, și în care, în continuare, aceasta din urmă se substituie întreprinderii dizolvate prin preluarea contractelor de leasing de avioane și a contractelor în curs de executare pentru curse charter, desfășoară activități desfășurate anterior de întreprinderea dizolvată, reintegrează anumiți lucrători până atunci detașați la această întreprindere și îi încadrează în funcții identice cu cele desfășurate anterior și preia echipamente de dimensiuni mici de la respectiva întreprindere”(16).
18.      Curtea a considerat că, în sectorul transportului aerian, transferul de materiale trebuie considerat un element esențial și că alte elemente confirmă existența unui transfer(17). Curtea s‑a întemeiat de asemenea pe Hotărârea Klarenberg(18), pronunțată cu câteva zile înainte de hotărârea din 2009, pentru a considera că ceea ce contează este menținerea unei legături funcționale între diferitele elemente transferate, chiar dacă acestea sunt integrate într‑o nouă structură organizațională diferită după transfer(19).
19.      În plus, în Hotărârea Ferreira I, Curtea a statuat că, în împrejurări precum cele din speță, caracterizate atât prin decizii contradictorii ale instanțelor inferioare, cât și prin dificultăți de interpretare în diferitele state membre, o instanță națională de ultim grad de jurisdicție este obligată, în temeiul articolului
267 al treilea paragraf TFUE, să sesizeze Curtea cu o cerere de decizie preliminară privind interpretarea noțiunii de „transfer de unitate”(20). Curtea a subliniat că, în domeniul în cauză, interpretarea acestei noțiuni a suscitat incertitudini din partea a numeroase instanțe naționale, care au fost chemate să adreseze întrebări preliminare; această incertitudine „demonstrează nu numai că există dificultăți de interpretare, ci și că există riscul unor divergențe de jurisprudență în cadrul Uniunii” și că, prin urmare, o instanță de ultim grad de jurisdicție trebuie să se conformeze obligației sale de trimitere preliminară „pentru a evita riscul unei interpretări eronate a dreptului Uniunii”(21).
20.      Ulterior, prin hotărârea din 20 ianuarie 2020(22), Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa (Tribunalul de Arondisment Judiciar din Lisabona, Portugalia), care se pare că a succedat între timp Varas Cíveis de Lisboa (Secțiile Civile din Lisabona), a respins acțiunea pentru motivul că nu a fost dovedită nicio încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii(23).
21.      Unii dintre acești reclamanți au declarat apel împotriva acestei hotărâri la Tribunal da Relação de Lisboa (Curtea de Apel din Lisabona). Prin hotărârea din 16 martie 2013(24), această instanță a respins apelurile. Aceasta a considerat că Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) ar fi trebuit să sesizeze Curtea de Justiție, dar că această instanță nu a interpretat în mod eronat noțiunea de „transfer de unitate”. Prin urmare, Tribunal da Relação de Lisboa (Curtea de Apel din Lisabona) a concluzionat în sensul inexistenței unei încălcări suficient de grave a dreptului Uniunii(25).
22.      Domnul Ferreira da Silva e Brito și mai mulți alți reclamanți (denumiți în continuare „reclamanții”) au formulat recurs împotriva acestei hotărâri în fața Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție), care este instanța de trimitere în prezenta cauză.
23.      Această instanță arată că, în Hotărârea Ferreira I, Curtea s‑a pronunțat cu privire la aspectul dacă situația de fapt din prezenta cauză putea intra în sfera noțiunii de „transfer de unitate”, în sensul Directivei 2001/23, fără a se referi la data pronunțării hotărârii din 2009, și anume 25 februarie 2009. Acest lucru ar face necesară luarea în considerare a jurisprudenței Curții, astfel cum exista la acea dată. Instanța de trimitere mai subliniază că, în Hotărârea Ferreira I, Curtea a considerat că Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a încălcat articolul 267 TFUE prin faptul că a refuzat, în hotărârea din 2009, să adreseze o întrebare preliminară. Cu toate acestea, Curtea nu s‑a pronunțat, în această hotărâre, cu privire la problema dacă încălcarea era suficient de gravă, întrucât nu i se solicitase să facă acest lucru.
24.      Prin prezenta trimitere preliminară, instanța de trimitere urmărește să afle dacă răspunsul dat în Hotărârea Ferreira I este aplicabil și la momentul pronunțării hotărârii din 2009, care ar fi încălcat dreptul Uniunii.
25.      Această instanță ridică de asemenea problema existenței unei încălcări suficient de grave a dreptului Uniunii în hotărârea din 2009, fie ca urmare a unei interpretări eronate a noțiunii de „transfer de unitate” în raport cu dreptul Uniunii, fie ca urmare a nerespectării obligației de trimitere preliminară(26).
26.      În plus, în cazul în care Curtea ar concluziona în sensul existenței unei încălcări suficient de grave a dreptului Uniunii, instanța de trimitere ridică problema dacă, în vederea aprecierii condiției referitoare la legătura de cauzalitate, legislația națională aplicabilă(27), care prevedea că acceptarea unei indemnizații de către un lucrător constituia o acceptare a concedierii și îl împiedica, așadar, pe lucrător să conteste concedierea, este contrară dispozițiilor Directivei 77/187, dreptul Uniunii în vigoare la acea dată.
27.      În aceste condiții, Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții de Justiție următoarele întrebări preliminare:
„1)      Ținând seama de faptele dovedite expuse mai sus și de jurisprudența Curții la data de 25 februarie 2009, [Directiva 77/187] și [Directiva 2001/23], în special articolul 1 alineatul (1) din [Directiva 2001/23], care a clarificat noțiunea de «transfer», ar fi trebuit interpretate la acea dată în sensul că noțiunea de «transfer de unitate» includea o situație în care o întreprindere care își desfășoară activitatea pe piața curselor charter era dizolvată de acționarul său majoritar, care, la rândul său, era o întreprindere de transport aerian și care, în contextul lichidării, a realizat acțiunile care au fost descrise mai detaliat în cuprinsul faptelor dovedite expuse anterior?
2)      În cazul unui răspuns afirmativ și având de asemenea în vedere faptele dovedite expuse anterior și jurisprudența Curții la data de 25 februarie 2009, decizia inclusă în hotărârea pronunțată la acea dată de Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție), care, pronunțându‑se în ultimă instanță și în lumina faptelor despre care avea cunoștință, a considerat că directivele citate mai sus, în special articolul 1 alineatul (1) din [Directiva 2001/23], trebuiau interpretate în sensul că noțiunea de «transfer de unitate» nu includea situația descrisă în întrebarea anterioară, constituie o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii?
3)      Având în vedere faptele dovedite expuse anterior și jurisprudența Curții la data de 25 februarie 2009, decizia inclusă în hotărârea pronunțată la acea dată de Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție), care, pronunțându‑se în ultimă instanță și în lumina faptelor despre care avea cunoștință, a considerat că articolul 234 TCE (în prezent articolul 267 TFUE) trebuia interpretat în sensul că Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție), ținând seama de situația de fapt expusă la prima întrebare preliminară și de împrejurarea că instanțele naționale de grad inferior care fuseseră sesizate cu cauza pronunțaseră hotărâri contradictorii, nu era obligată să sesizeze Curtea de Justiție cu o întrebare preliminară referitoare la interpretarea corectă a noțiunii de «transfer de unitate» în sensul articolului 1 alineatul (1) din [Directiva 2001/23], constituie o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii?
4)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare preliminară și al unui răspuns afirmativ la una dintre cele două întrebări preliminare precedente sau la ambele, ajungându‑se la concluzia că există o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii – într‑o situație precum cea din prezenta cauză, în care s‑a constatat că lucrătorii au acceptat să primească despăgubirea pentru concedierea colectivă fiind convinși că închiderea Air Atlantis, angajatorul lor, era inevitabilă și neavând cunoștință de faptul că, după rezilierea contractelor lor, pârâta TAP va realiza cel puțin o parte din operațiunile de curse charter pe care le efectuase până atunci Air Atlantis și că TAP va prelua o parte din echipamentul Air Atlantis, inclusiv avioane –, articolul 3 alineatul (1) din [Directiva 77/187] trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum articolul 23 alineatul (3) din Decreto‑Lei n.º 64-A/89 (Decretul‑lege nr. 64-A/89) din 27 februarie [1989], care între timp a fost abrogat, dar care era aplicabil la momentul faptelor din procedura principală, potrivit căruia «încasarea de către lucrător a despăgubirii prevăzute la acest articol echivalează cu acceptarea concedierii»?”
28.      Reclamanții, guvernul portughez și Comisia Europeană au depus observații scrise în fața Curții.
29.      La 16 iunie 2025 a avut loc o ședință în cadrul căreia toate părțile interesate, precum și guvernele german și spaniol au prezentat observații orale.
III. Analiză
30.      În prezenta cauză au fost adresate patru întrebări. În esență, instanța de trimitere solicită să se stabilească următoarele. În primul rând, constatarea din hotărârea din 2009 potrivit căreia nu a existat un transfer de unitate constituie o încălcare a dreptului Uniunii aplicabil? În al doilea rând, dacă această constatare ar fi eronată, este aceasta o încălcare suficient de gravă, de natură să angajeze răspunderea statului? În al treilea rând, constatarea Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) potrivit căreia nu era obligată să formuleze o cerere de decizie preliminară constituie o încălcare suficient de gravă? În al patrulea rând, dispozițiile Directivei 77/187 se opun unei reglementări naționale care privează lucrătorii de dreptul de a contesta concedierea colectivă după acceptarea indemnizației care li se cuvenea?
31.      La cererea Curții de Justiție, ne vom concentra analiza asupra celei de a treia întrebări.
32.      Întrucât problema dacă o încălcare a dreptului Uniunii este suficient de gravă presupune, în primul rând, existența unei încălcări, vom porni de la ipoteza că, în răspunsul la prima întrebare, Curtea ar constata o astfel de încălcare.
33.      Vom explica în continuare de ce o încălcare a obligației de trimitere preliminară nu poate angaja în sine răspunderea statului pentru prejudicii. Din această perspectivă, este dificil să ridicăm separat problema dacă o încălcare a obligației de trimitere preliminară este suficient de gravă. Prin urmare, înțelegem a treia întrebare în sensul că urmărește să se stabilească modul în care o încălcare a obligației de trimitere preliminară contribuie la constatarea faptului că o încălcare a dreptului Uniunii, care are ca obiect conferirea de drepturi particularilor, este suficient de gravă.
34.      Analiza noastră începe cu noțiunea de încălcare suficient de gravă și cu jurisprudența Köbler. Ea se încheie cu concluzia că o încălcare a obligației de trimitere preliminară, enumerată în această jurisprudență drept unul dintre elementele pertinente pentru a considera că o încălcare a dreptului Uniunii este suficient de gravă, poate contribui la o astfel de constatare în situații în care o instanță de ultim grad de jurisdicție a săvârșit în mod involuntar o eroare judiciară. În această privință, o încălcare suficient de gravă rezultă dintr‑o interpretare sau dintr‑o aplicare eronată a dreptului Uniunii, care are ca obiect conferirea de drepturi particularilor, însoțită de o încălcare a obligației de trimitere preliminară (A).
35.      Pentru a contribui la gravitatea încălcării, obligația de trimitere preliminară trebuie să existe în speță. Pentru a stabili când există obligația de trimitere preliminară, vom analiza jurisprudența CILFIT, astfel cum a fost dezvoltată recent în Hotărârea Consorzio. Vom examina problema lăsată deschisă în Hotărârea Consorzio cu privire la aspectul dacă o instanță de ultim grad de jurisdicție este obligată să sesizeze Curtea numai dacă există o îndoială rezonabilă cu privire la interpretarea corectă a dreptului Uniunii, spre deosebire de aplicarea corectă a acestuia, situație care pare să se regăsească în speță. Considerăm că nu poate fi realizată în mod util o distincție între interpretare și aplicare pentru a exclude anumite hotărâri judecătorești de la obligația de trimitere preliminară. Aceasta înseamnă că o încălcare a obligației de trimitere preliminară în ceea ce privește aplicarea dreptului Uniunii poate contribui de asemenea la constatarea unei încălcări suficient de grave (B).
36.      Cu toate acestea, astfel cum vom examina în secțiunea (C), o încălcare a obligației de trimitere preliminară poate fi justificată în cazul în care o instanță de ultim grad de jurisdicție a furnizat motive acceptabile pentru a nu efectua o trimitere preliminară, inclusiv o explicație a motivelor pentru care a considerat că aplicarea de către aceasta a dreptului Uniunii, inclusiv a jurisprudenței relevante a Curții de Justiție, era corectă în împrejurările cauzei.
37.      În sfârșit, în cadrul secțiunii (D), vom aplica analiza noastră în prezenta cauză în ceea ce privește aspectul dacă Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) poate fi scuzată pentru că a decis să nu efectueze o trimitere preliminară în hotărârea din 2009.
A.      Încălcarea suficient de gravă a dreptului Uniunii
1.      Criteriul Köbler(28)
38.      În Hotărârea Köbler(29), Curtea a extins principiul răspunderii statului pentru prejudiciile cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii (pe care le vom denumi în continuare „răspunderea statului”), dezvoltat și aplicat anterior în privința competențelor executive și legislative naționale(30), la situațiile în care încălcarea dreptului Uniunii este imputabilă instanțelor naționale de ultim grad de jurisdicție.
39.      Astfel cum a statuat Curtea, condițiile pentru o astfel de răspundere rămân aceleași: norma de drept încălcată să aibă ca obiect acordarea de drepturi particularilor, încălcarea să fie suficient de gravă și să existe o legătură de cauzalitate directă între încălcarea obligației care incumbă statului și prejudiciul suferit de persoanele vătămate(31).
40.      Astfel, răspunderea statului, indiferent de instituția unui stat membru căreia îi este imputabilă încălcarea, nu este angajată pentru orice încălcare a dreptului Uniunii, ci numai pentru încălcările susceptibile să fie calificate drept suficient de grave. Aceasta înseamnă că prejudiciul cauzat unei persoane nu este reparat de fiecare dată când drepturile sale întemeiate pe dreptul Uniunii au fost încălcate. Dimpotrivă, noțiunea de răspundere a statului, astfel cum a fost dezvoltată în dreptul Uniunii, stabilește un echilibru între, pe de o parte, necesitatea de a asigura protecția efectivă a drepturilor individuale și, pe de altă parte, necesitatea de a permite libera funcționare a instituțiilor statului în îndeplinirea misiunilor lor publice(32).
41.      Prin aplicarea unei astfel de evaluări comparative în cazul răspunderii statului imputabile instanțelor de ultim grad de jurisdicție în Hotărârea Köbler, Curtea a considerat că natura specifică a funcției jurisdicționale trebuie luată în considerare la stabilirea criteriilor unei încălcări suficient de grave. Prin urmare, Curtea a statuat că răspunderea pentru erorile judiciare „nu poate fi angajată decât în cazul excepțional în care instanța a încălcat în mod vădit dreptul aplicabil”(33). Prin urmare, criteriul Köbler constituie o încălcare vădită a dreptului Uniunii.
42.      Prin urmare, se poate concluziona că, în cazul în care o eroare în interpretarea sau în aplicarea dreptului Uniunii este săvârșită cu bună‑credință în exercitarea funcției jurisdicționale, răspunderea statului nu este angajată.
2.      Factorii de evaluare a gravității încălcării
43.      Cu toate acestea, nu există o formulă universală pentru a stabili dacă o încălcare este evidentă. Dimpotrivă, Curtea de Justiție a stabilit mai mulți factori care ar putea fi relevanți pentru a stabili aceasta(34) Majoritatea acestor factori – gradul de claritate și de precizie ale normei încălcate, caracterul deliberat al încălcării, caracterul scuzabil sau nescuzabil al erorii de drept sau luarea de poziție a unei instituții a Uniunii – fuseseră deja menționați într‑o jurisprudență care nu privea încălcări imputabile unor instanțe de ultim grad de jurisdicție, ci altor autorități naționale(35). Curtea a adăugat la această listă nerespectarea obligației de trimitere preliminară prevăzute la articolul
267 al treilea paragraf TFUE.
44.      Încălcarea obligației de trimitere preliminară este, așadar, unul dintre factorii care pot influența calificarea unei interpretări eronate a dreptului Uniunii de către o instanță națională ca fiind suficient de gravă. Spre deosebire de alți factori enumerați, acesta este relevant numai pentru răspunderea statului imputabilă instanțelor de ultim grad de jurisdicție.
45.      Încălcarea obligației de trimitere, pe care numai instanțele de ultim grad o pot săvârși, poate avea un impact asupra modului în care sunt evaluați în mod comparativ alți factori în aprecierea caracterului suficient de grav al unei încălcări. De exemplu, gradul de claritate a normei încălcate trebuie apreciat în mod diferit atunci când încălcarea este săvârșită de o autoritate administrativă sau legislativă, în raport cu o situație în care lipsa de claritate a unei norme conduce la o înțelegere și la o aplicare eronată ale normei de către o instanță națională de ultim grad. În cazul în care norma nu este clară, o instanță națională de ultim grad trebuie să sesizeze Curtea de Justiție cu o cerere de decizie preliminară. În schimb, un alt organism de stat, de exemplu un minister, nu poate solicita clarificări din partea Curții de Justiție. Lipsa de claritate a unei norme poate scuza astfel o încălcare a acestei norme de către o autoritate administrativă națională(36), însă nu poate scuza o instanță națională de ultim grad care nu a efectuat o trimitere preliminară.
46.      Considerăm că principala întrebare la care trebuie să se răspundă atunci când trebuie să se aprecieze dacă o încălcare este suficient de gravă se rezumă în esență la problema dacă eroarea săvârșită de un organ de stat, inclusiv de o instanță de ultim grad de jurisdicție, este scuzabilă sau nescuzabilă(37).
47.      O încălcare ar fi în mod evident nescuzabilă în cazul în care o instanță de ultim grad ar aplica în mod intenționat o normă a Uniunii în sens contrar semnificației sale clare. Aceasta include încălcări vădite ale jurisprudenței Curții(38). Am adăuga la aceasta situațiile în care o instanță de ultim grad nu respectă existența dreptului Uniunii, inclusiv a jurisprudenței Curții, și soluționează litigiul prin aplicarea exclusiv a dreptului național, în special în situațiile în care părțile la procedură au invocat dreptul Uniunii în fața instanței menționate. Asemenea situații ar putea fi înțelese ca o eludare intenționată a dreptului Uniunii și, prin urmare, ca o încălcare vădită.
3.      Cu privire la contribuția unei încălcări a obligației de trimitere preliminară la constatarea unei încălcări suficient de grave
48.      Cu toate acestea, atunci când încălcarea constând într‑o interpretare eronată a dreptului Uniunii astfel cum a fost aplicat în prezenta cauză nu este intenționată, jurisprudența Köbler pare să indice că aceasta poate fi totuși considerată suficient de gravă în cazul în care instanța de ultim grad de jurisdicție nu a efectuat o trimitere preliminară cu încălcarea obligației care îi revine în temeiul articolului
267 al treilea paragraf TFUE.
49.      Astfel, în funcție de împrejurări, o instanță de ultim grad de jurisdicție ar putea, în principiu, să fie scuzată pentru o înțelegere greșită a dreptului Uniunii care să conducă la o decizie eronată, dar nu poate fi scuzată pentru o astfel de eroare dacă nu a solicitat interpretarea Curții în cadrul procedurii preliminare, deși era supusă unei asemenea obligații.
50.       A treia întrebare a instanței de trimitere este formulată în sensul că urmărește să se stabilească dacă încălcarea de către Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a obligației sale de trimitere preliminară este suficient de gravă. Aceasta a suscitat dezbateri între participanții la prezenta procedură cu privire la aspectul dacă o încălcare a obligației de trimitere preliminară poate, în sine, să atragă răspunderea statului.
51.      În opinia noastră, o încălcare a obligației de trimitere preliminară nu poate, în sine, să atragă răspunderea statului.
52.      Acțiunea în răspunderea statului servește la repararea consecințelor prejudiciabile ale încălcării drepturilor unui particular întemeiate pe dreptul Uniunii. Dacă această încălcare rezultă dintr‑o eroare judiciară săvârșită de o instanță națională de ultim grad de jurisdicție, dispoziția de drept al Uniunii încălcată trebuie să fie destinată să confere drepturi particularilor.
53.      Instanța națională de ultim grad de jurisdicție nu are o obligație de trimitere preliminară față de o parte. Cu alte cuvinte, astfel cum au susținut în speță reclamanții, precum și guvernele german și spaniol, articolul
267 al treilea paragraf TFUE nu este o normă care are ca obiect conferirea de drepturi particularilor(39). Întrucât nu există un drept, nu poate exista o încălcare a acestui drept și, prin urmare, nici răspunderea statului pentru această încălcare. Pe scurt, o acțiune în răspundere întemeiată pe răspunderea statului nu este o modalitate de executare a obligației de trimitere preliminară(40).
54.      În cadrul acestei acțiuni, încălcarea obligației de trimitere preliminară devine relevantă numai ca factor care contribuie la constatarea faptului că o interpretare sau o aplicare eronată a dreptului Uniunii care are ca obiect conferirea de drepturi particularilor este suficient de gravă pentru a angaja răspunderea statului(41). În cazul în care o instanță de ultim grad de jurisdicție nu a efectuat o trimitere preliminară, deși avea obligația să facă acest lucru, însă a interpretat și a aplicat în mod corect dreptul Uniunii, nu se produce niciun prejudiciu reparabil și nu se angajează răspunderea statului.
55.       Cu toate acestea, în cazul în care o instanță de ultim grad de jurisdicție a interpretat sau a aplicat în mod eronat dreptul Uniunii, privând astfel un particular de drepturile sale întemeiate pe dreptul Uniunii, o astfel de încălcare trebuie considerată suficient de gravă dacă instanța a omis în mod eronat să sesizeze Curtea. Acest lucru se datorează faptului că încălcarea drepturilor subiective nu ar fi avut loc dacă instanța și‑ar fi îndeplinit obligația de trimitere preliminară, permițând astfel Curții de Justiție să interpreteze în mod corect dreptul Uniunii.
56.      În consecință, formula care permite să se aprecieze dacă o încălcare neintenționată a dreptului Uniunii de către o instanță de ultim grad de jurisdicție este suficient de gravă pare a fi: încălcare a dreptului Uniunii care conferă drepturi particularilor + încălcare a obligației de trimitere preliminară = încălcare suficient de gravă.
57.      Această formulare ridică două probleme relevante pentru a răspunde la cea de a treia întrebare, pe care le vom aborda pe rând. În primul rând, o instanță de ultim grad de jurisdicție are obligația de trimitere preliminară în cazul în care are îndoieli cu privire la aplicarea corectă a dreptului Uniunii, iar nu cu privire la interpretarea corectă a acestuia? În cazul în care îndoielile cu privire la aplicare nu dau naștere obligației de trimitere preliminară, lipsa trimiterii preliminare nu poate fi un factor care să conducă la o încălcare suficient de gravă. În al doilea rând, în cazul în care o instanță de ultim grad de jurisdicție își încalcă obligația de trimitere preliminară, se poate pune întrebarea dacă această încălcare poate fi totuși scuzată, astfel încât nu există o încălcare suficient de gravă.
58.      În acest din urmă caz, formula ar trebui ușor modificată: încălcare a dreptului Uniunii care conferă drepturi particularilor + încălcare nescuzabilă a obligației de trimitere preliminară = încălcare suficient de gravă.
59.      Pe scurt, pentru a stabili dacă o eroare judiciară săvârșită de o instanță de ultim grad de jurisdicție constituie o încălcare suficient de gravă pentru a angaja răspunderea statului, o încălcare a obligației de trimitere preliminară nu este decât unul dintre factorii care trebuie luați în considerare. O încălcare a obligației de trimitere preliminară nu poate, în sine, să angajeze răspunderea statului. În cazul în care instanța în mod eronat nu efectuează o trimitere preliminară, dar aplică în mod corect dreptul Uniunii, nu poate fi angajată nicio astfel de răspundere.
În cazul în care instanța aplică în mod intenționat dreptul Uniunii în mod eronat, încălcarea este suficient de gravă în sine. Cu toate acestea, într‑o situație de încălcare neintenționată a dreptului Uniunii care este destinat să confere drepturi particularilor, această încălcare este suficient de gravă dacă instanța și‑a încălcat obligația de trimitere preliminară prevăzută la articolul
267 al treilea paragraf TFUE.
B.      Existența obligației de trimitere preliminară
1.      Jurisprudența CILFIT
60.      Articolul
267 al treilea paragraf TFUE impune instanțelor naționale de ultim grad de jurisdicție obligația de a sesiza Curtea cu întrebări privind interpretarea (sau validitatea) dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea cauzei deduse judecății lor.
61.      În Hotărârea CILFIT, Curtea a identificat trei situații – lipsă de pertinență, „acte éclairé” și „acte clair” – în care instanțele naționale de ultim grad de jurisdicție nu au o astfel de obligație de trimitere preliminară(42).
62.      Făcând abstracție de prima ipoteză care nu este relevantă în speță, situația actului éclairé se regăsește atunci când Curtea a interpretat deja norma de drept al Uniunii aplicabilă într‑o situație identică sau într‑o situație similară, chiar dacă întrebările în cauză nu erau strict identice(43). Situația unui acte clair se regăsește atunci când aplicarea corectă a dreptului Uniunii se impune cu o asemenea evidență „încât nu mai lasă loc niciunei îndoieli rezonabile cu privire la soluția care trebuie dată întrebării adresate”(44).
63.      Aplicarea acestei jurisprudențe în prezenta cauză nu ne permite să determinăm cu claritate dacă decizia Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) de a nu efectua o trimitere preliminară ar putea fi înțeleasă ca fiind potențial justificată în temeiul „acte éclairé” sau în temeiul „acte clair”. La momentul la care Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a pronunțat hotărârea din 2009, existau deja mai multe hotărâri în care Curtea de Justiție
interpretase noțiunea de „transfer de unitate” care figurează în Directivele 77/187 și 2001/23. Cu toate acestea, situațiile în care au fost furnizate aceste interpretări nu erau identice cu împrejurările prezentei cauze.
64.      În cazul în care situațiile în care Curtea de Justiție a interpretat deja noțiunea de „transfer de unitate” ar fi suficient de similare, problema dacă există o încălcare a obligației de trimitere ar putea fi apreciată în lumina situației unui „acte éclairé”. În caz contrar, s‑ar putea considera că jurisprudența existentă a contribuit la claritatea acestei noțiuni, astfel încât, atunci când Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) s‑a pronunțat în anul 2009, deja nu mai exista nicio îndoială rezonabilă cu privire la modul în care această noțiune trebuia aplicată în împrejurările noi ale cauzei în discuție. Problema dacă există o încălcare a obligației de trimitere preliminară ar fi apreciată în acest caz în lumina situației unui „acte clair”.(45)
65.      În opinia noastră, nu este necesar ca prezenta cauză să fie inclusă în una dintre aceste două situații. Întrucât obligația de trimitere preliminară are ca obiectiv principal asigurarea uniformității dreptului Uniunii, întrebarea la care trebuie să se răspundă pentru a decide dacă există o încălcare a obligației de trimitere preliminară este aceeași: Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) ar putea concluziona că nu există nicio îndoială rezonabilă că Curtea de Justiție sau instanțele de ultim grad de jurisdicție din alte state membre ar ajunge la aceeași interpretare a noțiunii „transfer de unitate” precum cea aplicată împrejurărilor specifice ale litigiului pendinte în fața acestei instanțe.
66.      În cazul unui răspuns afirmativ la această întrebare, nu a existat o încălcare a obligației de trimitere preliminară și, în consecință, încălcarea dreptului Uniunii, în afară de cazul în care este intenționată, nu poate fi considerată suficient de gravă.
2.      Jurisprudența Consorzio: opoziția dintre interpretare și aplicare
67.      Jurisprudența CILFIT a fost cizelată în Hotărârea Consorzio. În această cauză, Curtea a confirmat cele trei situații din Hotărârea CILFIT, cu două posibile diferențe semnificative.
68.      În primul rând, astfel cum au arătat autorii de doctrină, în Hotărârea Consorzio, Curtea a modificat formularea potrivit căreia o trimitere preliminară nu este necesară în cazul în care interpretarea corectă a dreptului Uniunii (mai degrabă decât aplicarea corectă a dreptului Uniunii) este atât de evidentă încât nu lasă loc niciunei îndoieli rezonabile(46). O întrebare lăsată fără răspuns este aceea dacă Curtea a dorit să excludă obligația de trimitere preliminară în situațiile în care o instanță de ultim grad de jurisdicție are îndoieli cu privire la aplicarea corectă a dreptului Uniunii.
69.      În al doilea rând, Curtea a considerat că o instanță de ultim grad de jurisdicție care decide să nu efectueze o trimitere preliminară trebuie să furnizeze o motivare pentru această decizie în lumina celor trei ipoteze din Hotărârea CILFIT(47). O astfel de motivare adecvată poate, în opinia noastră, să justifice o încălcare a obligației de trimitere preliminară și să conducă la concluzia că nu a fost săvârșită nicio încălcare suficient de gravă.
70.      Modificarea formulării în Hotărârea Consorzio din „aplicare” în „interpretare” a suscitat o dezbatere doctrinară intensă cu privire la aspectul dacă Curtea a acceptat propunerea avocatului general Bobek din acea cauză, care se întemeia pe distincția dintre interpretarea și aplicarea dreptului Uniunii(48). Propunerea sa era ca instanțele de ultim grad de jurisdicție să fie obligate să efectueze o trimitere preliminară numai atunci când acest lucru era necesar pentru interpretarea uniformă a dreptului Uniunii, iar nu atunci când aveau îndoieli cu privire la aplicarea corectă a dreptului Uniunii(49).
71.      Avocatul general Bobek a explicat că obiectivul procedurii preliminare de a asista instanțele naționale în aplicarea dreptului Uniunii este realizat prin competența de trimitere preliminară a instanțelor; acesta este motivul pentru care orice instanță națională are întotdeauna posibilitatea de a efectua o trimitere preliminară. Astfel fiind, procedura preliminară are de asemenea un obiectiv general, acela de a asigura interpretarea uniformă a dreptului Uniunii; acesta este motivul pentru care instanțele de ultim grad de jurisdicție au obligația să sesizeze Curtea. În opinia avocatului general Bobek, obligația prevăzută la articolul
267 al treilea paragraf TFUE contribuie la acest din urmă obiectiv și nu ar trebui să impună instanțelor de ultim grad de jurisdicție să efectueze o trimitere preliminară ori de câte ori aplicarea dreptului Uniunii ar putea ridica probleme. Cu alte cuvinte, în cazul în care instanța de ultim grad de jurisdicție aplică dreptul Uniunii, care a fost deja interpretat sau clar în sine, nu există nicio obligație de trimitere preliminară.
72.      Autorii de doctrină nu sunt de acord cu privire la importanța modificării de formulare în Hotărârea Consorzio. În timp ce unii consideră că aceasta indică acceptarea de
către Curte a propunerii avocatului general Bobek de a face distincția între interpretare și aplicare(50), alții sunt mai prudenți, explicând că expresia „interpretarea corectă a dreptului Uniunii” include și aplicarea corectă a dreptului Uniunii(51).
73.      De ce este relevantă această întrebare în contextul prezentei cauze?
74.      În principiu, instanțele naționale vor avea nevoie de interpretarea dreptului Uniunii de către Curte pentru a aplica dreptul Uniunii în vederea soluționării unui litigiu aflat pe rolul lor. Problema interpretării dreptului Uniunii este întotdeauna legată de situația de fapt din speță. Avocatul general Bobek a considerat că eventualele diferențe în ceea ce privește modul în care instanțele naționale aplică dreptul Uniunii nu ar trebui să dea naștere unor preocupări legate de obiectivul de a asigura interpretarea uniformă a dreptului Uniunii. În consecință, în opinia sa, o instanță care are nevoie de ajutorul Curții pentru a aplica dreptul Uniunii nu are obligația de a sesiza Curtea. Ar rezulta, așadar, că, în lipsa unei obligații de trimitere preliminară, nu poate exista o încălcare a acestei obligații care ar putea fi luată în considerare pentru a aprecia dacă o încălcare a dreptului Uniunii care conferă drepturi particularilor este suficient de gravă pentru a angaja răspunderea statului.
75.      În cazul în care această propunere ar fi acceptată, o instanță care se pronunță cu privire la o acțiune în răspunderea statului ar trebui să stabilească dacă instanța de ultim grad de jurisdicție a săvârșit o eroare în interpretarea sau în aplicarea dreptului Uniunii. În această din urmă ipoteză, ea poate exclude încălcarea obligației de trimitere preliminară ca element susceptibil să conducă la concluzia că o încălcare a dreptului Uniunii care conferă drepturi particularilor este suficient de gravă.
76.      Cu toate acestea, dacă modificarea formulării efectuată de Curte în Hotărârea Consorzio nu a exclus problemele de aplicare a dreptului Uniunii din obligația de trimitere preliminară, nu este necesar să se stabilească dacă instanța de ultim grad de jurisdicție a interpretat sau a aplicat dreptul Uniunii.
77.      Eroarea săvârșită de Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) în hotărârea din 2009 ar putea fi înțeleasă ca o eroare în aplicarea dreptului Uniunii, în măsura în care această instanță a luat în considerare noțiunea de „transfer de unitate” din legislația Uniunii, astfel cum a fost interpretată în jurisprudența relevantă a Curții, dar a aplicat‑o ulterior în mod incorect situației în discuție(52). Dacă aplicarea dreptului Uniunii nu dă naștere obligației de trimitere preliminară, încălcarea acestei obligații ca factor de apreciere a gravității încălcării nu poate fi luată în considerare(53).
78.      Indiferent de situație, nu aceasta a fost constatarea Curții în Hotărârea Ferreira I. Dimpotrivă, Curtea a considerat că Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) ar fi trebuit să efectueze o trimitere preliminară(54). Acest lucru ne conduce la concluzia că fie Curtea nu face distincție între interpretare și aplicare în ceea ce privește obligația de trimitere preliminară, fie a considerat că eroarea săvârșită de Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) era o eroare de interpretare, iar nu de aplicare.
79.      Prin urmare, clarificarea de către Curte a modificării formulării în Hotărârea Consorzio ar putea avea un efect asupra răspunsului care urmează să fie dat instanței de trimitere.
80.      Acestea fiind spuse, nu suntem convinși că o distincție între interpretare și aplicare trebuie să fie utilizată de Curte drept criteriu pentru a confirma sau a exclude existența obligației de trimitere preliminară. Și aceasta pentru două motive principale.
81.      Primul motiv este că nu se poate realiza o delimitare între cele două pe baza unei reguli obiective. Interpretarea ar putea fi descrisă ca un proces care conduce la înțelegerea semnificației unei norme. Aplicarea poate fi înțeleasă ca un silogism în care premisa majoră este o normă de drept generală, iar premisa minoră o constituie situația de fapt din speță. Problema este însă că, astfel cum a arătat avocatul general Capotorti în cauza CILFIT, o aplicare fără interpretare nu este posibilă. Pentru a aplica norma la situația de fapt din speță, instanța trebuie mai întâi să o interpreteze, fie și numai pentru a constata că sensul acesteia este perfect clar(55). Prin urmare, pentru a decide că premisa majoră este clară, în sensul situației unui „acte clair”, instanța trebuie să interpreteze mai întâi această premisă.
82.      În consecință, frontiera dintre interpretare și aplicare, întemeiată pe un anumit nivel de generalitate prestabilit, nu poate fi identificată. Persoane diferite pot face aprecieri diferite cu privire la unde încetează interpretarea și unde începe aplicarea(56).
83.      Al doilea motiv pentru care considerăm că Curtea nu ar trebui să facă distincția între interpretare și aplicare este că diferențele de aplicare pot fi relevante și din punctul de vedere al uniformității dreptului Uniunii.
84.      Să luăm exemplul avocatului general Bobek privind o aplicare a dreptului Uniunii în privința căreia o instanță națională de ultim grad de jurisdicție nu ar trebui să aibă obligația de trimitere preliminară: dacă o coliziune dintre o aeronavă și o pasăre constituie o împrejurare excepțională care, în temeiul dreptului Uniunii aplicabil(57), scutește o companie aeriană de plata unei compensații către un pasager al cărui zbor a fost anulat sau întârziat(58). Acesta a subliniat că Curtea furnizase deja interpretarea noțiunii de „împrejurări excepționale” ca fiind „un eveniment care […] nu este inerent exercitării normale a activității operatorului de transport aerian vizat și scapă de sub controlul efectiv al acestuia din cauza naturii sau a originii sale”(59). În opinia sa, atunci când o instanță decide dacă coliziunea unei aeronave cu o pasăre constituie o împrejurare excepțională, ea aplică dreptul Uniunii.
85.      Cu toate acestea, chiar dacă am putea fi de acord că acesta este un exemplu de aplicare (în cazul în care distincția dintre interpretare și aplicare este acceptată), această situație ar putea să necesite o trimitere preliminară, pentru a asigura uniformitatea dreptului Uniunii. Este posibil ca o instanță să considere că coliziunea unei aeronave cu o pasăre este inerentă exercitării normale a activității unui operator de transport aerian (în definitiv, avioanele zboară), chiar dacă aceasta este în afara controlul său și, prin urmare, nu este o împrejurare excepțională. Altă instanță ar putea statua într‑un sens diferit și să considere că o asemenea coliziune constituie o împrejurare excepțională, având în vedere că nu se produce frecvent și că, indiferent de situație, operatorul de transport aerian nu o poate prevedea. Consecința ar fi că prima instanță, de spre care știm în prezent că a greșit(60), ar obliga compania aeriană la plata unei compensații, iar cea de a doua instanță nu. În consecință, pasagerii și companiile aeriene care se află în aceeași situație ar fi tratați diferit.
86.      Obiectivul general de a asigura uniformitatea dreptului Uniunii nu este un scop în sine; uniformitatea este necesară pentru a permite egalitatea de tratament a subiecților dreptului Uniunii în situații egale. Aceasta înseamnă că, apreciate în lumina obiectivului de a asigura uniformitatea dreptului Uniunii, instanțele din exemplu ar putea fi obligate să sesizeze Curtea, chiar dacă acestea doar ar aplica dreptul Uniunii.
87.      Pe scurt, în opinia noastră, Curtea nu ar trebui să se întemeieze pe distincția dintre interpretare și aplicare pentru a exclude aplicarea obligației de trimitere preliminară prevăzute la articolul
267 al treilea paragraf TFUE(61). Prin urmare, dacă o instanță de ultim grad a aplicat în mod eronat dreptul Uniunii menit să confere drepturi particularilor, lipsa trimiterii preliminare ar putea conduce la o încălcare suficient de gravă pentru a atrage răspunderea statului. Cu alte cuvinte, aplicarea incorectă poate constitui primul element al ecuației, astfel cum s‑a arătat la punctul 56 din prezentele concluzii.
88.      În prezenta cauză, chiar dacă s‑ar putea considera că Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) aplica noțiunea de „transfer de unitate” din dreptul Uniunii, și nu o interpreta, aceasta nu ar trebui, doar pe acest temei, să fie scutită de obligația de trimitere preliminară. Decizia sa de a nu sesiza Curtea nu se poate justifica decât dacă această instanță ar considera că Curtea de Justiție și alte instanțe de ultim grad de jurisdicție ar aplica această noțiune în același mod în împrejurările cauzei.
89.      În Hotărârea Ferreira I, astfel cum am explicat, Curtea a considerat că, în împrejurările cauzei, Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) avea obligația de a efectua o trimitere preliminară. Aceasta pare să sugereze că această instanță nu și‑a îndeplinit obligația de trimitere preliminară în temeiul articolului
267 al treilea paragraf TFUE, ceea ce ar conduce la concluzia că aplicarea eronată de către ea a noțiunii de „transfer de unitate” din dreptul Uniunii era suficient de gravă.
90.      Cu toate acestea, este încă posibil să se pună întrebarea dacă încălcarea obligației de trimitere ar putea fi scuzată.
91.      În opinia noastră, o instanță de ultim grad de jurisdicție poate fi, așadar, scuzată pentru că nu a efectuat o trimitere preliminară, chiar dacă Curtea de Justiție constată a posteriori că instanța menționată ar fi trebuit să formuleze o trimitere preliminară în fața ei. Înseamnă că constatarea a posteriori a Curții de Justiție nu conduce, în sine, la o încălcare nescuzabilă a obligației de trimitere preliminară.
92.      Dacă instanța a furnizat o explicație rezonabilă cu privire la motivul pentru care, la momentul pronunțării hotărârii, consideră că o astfel de obligație nu exista în împrejurările cauzei cu care era sesizată, încălcarea obligației de trimitere preliminară nu determină o încălcare suficient de gravă în aplicarea dreptului Uniunii. Astfel ajungem la a doua noutate din Hotărârea Consorzio, care impune ca instanțele de ultim grad de jurisdicție să își motiveze deciziile de a nu sesiza Curtea.
C.      Importanța motivării
93.      Chiar dacă considerăm că o distincție între interpretare și aplicare nu poate fi făcută în mod util pentru a scuti instanțele de ultim grad de jurisdicție de obligația de
trimitere preliminară, considerăm că aceste instanțe trebuie să dispună de o libertate suficientă în interpretarea și în aplicarea dreptului Uniunii.
94.      După cum Curtea a recunoscut deja în Hotărârea van Gend and Loos(62), instanțele naționale fac parte din puterea judecătorească a Uniunii. Poziția acestora ca instanțe ale Uniunii a fost accentuată și consolidată într‑o jurisprudență mai recentă(63).
95.      Într‑un astfel de sistem, relația dintre Curte și instanțele naționale trebuie să se bazeze pe încrederea reciprocă. În principiu, nu există niciun motiv pentru a pune la îndoială faptul că instanțele de ultim grad de jurisdicție vor efectua o trimitere preliminară în cazul în care consideră că acest lucru este important pentru uniformitatea dreptului Uniunii. În consecință, considerăm că temerea privind lipsa uniformității care poate rezulta din încălcarea obligației de trimitere preliminară este exagerată(64).
96.      În opinia noastră, obligația de motivare care este imperativă pentru instanțele naționale în temeiul articolului
47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) și care a fost consolidată în ceea ce privește motivarea lipsei unei trimiteri preliminare în Hotărârea Consorzio este suficientă pentru a obliga instanțele să țină seama de interesul uniformității dreptului Uniunii atunci când decid dacă trebuie să sesizeze Curtea într‑o anumită cauză.
97.      Astfel cum am arătat deja, în Hotărârea Consorzio, Curtea a solicitat instanțelor de ultim grad de jurisdicție să își motiveze decizia de a nu efectua o trimitere preliminară
în lumina celor trei ipoteze din Hotărârea CILFIT. În opinia noastră, un astfel de raționament constituie o modalitate adecvată de a menține uniformitatea dreptului Uniunii, asigurând în același timp o protecție efectivă a drepturilor individuale.
98.      Astfel cum am subliniat în Concluziile noastre prezentate în cauza Remling(65), o motivare adecvată care să explice de ce o instanță de ultim grad de jurisdicție nu a efectuat o trimitere preliminară poate exonera această instanță de răspundere, potrivit Hotărârii Köbler.
99.      Ce fel de motivare ar putea scuza lipsa unei trimiteri preliminare? Un raționament adecvat impune în esență ca o instanță de ultim grad de jurisdicție să explice de ce consideră că o normă de drept al Uniunii, în lumina jurisprudenței care o interpretează, nu lasă loc unei îndoieli rezonabile cu privire la faptul că ea se aplică unui anumit ansamblu de fapte.
100. În cazul în care instanța explică de ce consideră că o astfel de aplicare este corectă, acest lucru demonstrează în același timp că instanța respectivă nu a considerat că Curtea de Justiție sau instanțele de ultim grad de jurisdicție din alte state membre ar decide în mod diferit.
101. Este imposibil să se furnizeze instanțelor o listă cu explicații adecvate, întrucât acestea depind de împrejurările fiecărei cauze. Cu toate acestea, se poate spune ce nu este o motivare adecvată, de exemplu o declarație goală potrivit căreia instanța nu are nicio îndoială cu privire la aplicarea corectă a dreptului Uniunii fără a explica de ce sau o enumerare mecanică a hotărârilor relevante ale Curții de Justiție, fără a explica de ce acestea conduc instanța la o anumită soluție în cauza respectivă.
102. Prezenta cauză este anterioară introducerii obligației instanțelor de ultim grad de jurisdicție de a‑și motiva decizia de a nu sesiza Curtea în lumina criteriilor din Hotărârea CILFIT, care nu fusese menționată în mod explicit înainte de Hotărârea Consorzio.
103. Cu toate acestea, obligația de motivare nu se întemeiază, în orice caz, pe articolul 267 TFUE, ci pe articolul
47 din cartă, în cadrul dreptului la un proces echitabil, și ea există pentru a permite părților la un litigiu să înțeleagă motivarea hotărârii pronunțate(66). În principiu, o explicație adecvată a motivelor pentru care o normă a fost aplicată într‑un anumit mod ar trebui să conțină, chiar dacă nu în mod expres, o explicație a motivelor pentru care instanța nu a efectuat o trimitere preliminară.
104. Astfel, chiar dacă, la fel ca în speță, Curtea de Justiție ar putea considera a posteriori că o instanță de ultim grad de jurisdicție ar fi trebuit să formuleze o trimitere preliminară, aceasta nu înseamnă că încălcarea (în prezent evidentă) a obligației de trimitere preliminară implică în mod automat că încălcarea dreptului Uniunii care conferă drepturi particularilor este suficient de gravă.
105. O explicație adecvată a lipsei unei trimiteri preliminare poate scuza încălcarea obligației de trimitere și nu ar conduce la o încălcare suficient de gravă.
106. O astfel de interpretare a interacțiunii dintre încălcarea normei Uniunii care conferă drepturi și încălcarea obligației de trimitere preliminară este conformă cu soluția pronunțată în Hotărârea Köbler. În această cauză, Curtea a considerat că instanța austriacă de ultim grad de jurisdicție nu a aplicat în mod corect dreptul Uniunii și că ar fi trebuit să își mențină cererea de decizie preliminară. Cu toate acestea, Curtea a statuat că decizia de a nu efectua o trimitere preliminară era scuzabilă, întrucât instanța a interpretat în mod eronat hotărârea relevantă a Curții de Justiție. În consecință, Curtea a concluzionat în sensul că nu a existat o încălcare suficient de gravă(67).
107. Pentru a încheia acest aspect, în cazul în care o instanță de ultim grad de jurisdicție oferă o explicație rezonabilă a motivelor pentru care a aplicat dreptul Uniunii, inclusiv jurisprudența relevantă, în modul în care l‑a aplicat, chiar dacă a posteriori o astfel de aplicare este considerată eronată, decizia instanței de a nu efectua o trimitere preliminară poate fi scuzată și nu permite să conducă la constatarea unei încălcări suficient de grave pentru angajarea răspunderii statului.
D.      Aplicarea în prezenta cauză
108. În ceea ce privește prezenta cauză, observăm că, atunci când soluționarea unei cauze depinde de aplicarea unor noțiuni foarte dependente de context precum noțiunea de „transfer de unitate”, este posibil ca două instanțe să ajungă la o concluzie diferită în aceleași împrejurări în ceea ce privește existența unui transfer de unitate(68).
109. Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) în hotărârea din 2009 și Curtea de Justiție în Hotărârea Ferreira I au ajuns efectiv la concluzii diferite.
110. În măsura în care Curtea de Justiție confirmă, răspunzând la prima întrebare, că Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a aplicat în mod eronat noțiunea de „transfer de unitate” din dreptul Uniunii, decizia acestei instanțe de a nu efectua o trimitere preliminară în hotărârea din 2009 ar putea contribui la constatarea faptului că această aplicare eronată constituie o încălcare suficient de gravă. Această situație s‑ar regăsi însă numai dacă această instanță nu ar fi furnizat în hotărârea din 2009 o explicație adecvată a motivelor pentru care considera că jurisprudența Curții a determinat‑o să concluzioneze că în împrejurările cauzei nu avusese loc un transfer de unitate.
111. Chiar dacă Curtea de Justiție a considerat, în Hotărârea Ferreira I, că Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) ar fi trebuit să formuleze o trimitere preliminară, aceasta nu înseamnă că o astfel de încălcare nu poate fi scuzată. În cauza Ferreira I, Curții nu i s‑a solicitat să se pronunțe cu privire la modul în care încălcarea obligației de trimitere preliminară contribuie la constatarea unei încălcări suficient de grave în scopul răspunderii statului.
112. Considerăm că Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a luat într‑adevăr în considerare jurisprudența relevantă a Curții și a explicat modul în care această jurisprudență a determinat‑o să concluzioneze că nu a avut loc un transfer de unitate în împrejurările specifice ale cauzei (a se vedea punctul 13 din prezentele concluzii)(69). Sarcina de a verifica acest aspect pe baza explicației cuprinse în hotărârea din 2009 revine însă instanței de trimitere.
113. Considerăm de asemenea că tocmai în temeiul acestei jurisprudențe a Curții de Justiție, Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a apreciat că o trimitere preliminară nu era necesară. Această instanță a estimat că noțiunea de „transfer de unitate” era clarificată în mod suficient de interpretările Curții pentru a se soluționa cauza.
114. Cu toate acestea, Curtea de Justiție a considerat, în Hotărârea Ferreira I, că unul dintre motivele pentru care Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) era obligată să formuleze o trimitere preliminară era tocmai faptul că alte instanțe naționale au constatat complexitatea noțiunii de „transfer de unitate” și au efectuat adeseori trimiteri preliminare (a se vedea punctul 19 din prezentele concluzii). În consecință, Curtea de Justiție a considerat, oarecum paradoxal, că numeroasele interpretări pe care le‑a furnizat în diferite cauze erau motivul pentru care Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) sesizase din nou Curtea. Această instanță a considerat, dimpotrivă, că aceste interpretări erau motivul pentru care nu era necesar să formuleze o trimitere preliminară, întrucât a constatat că jurisprudența existentă o informa suficient pentru a aplica această noțiune la împrejurările noi ale speței.
115. Poziția Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) ni se pare că este o explicație acceptabilă a motivelor pentru care aceasta a considerat că nu trebuie să formuleze o trimitere prealabilă. Totuși, apreciem că acest lucru este valabil cu condiția ca această instanță să fi explicat efectiv motivul pentru care jurisprudența existentă a clarificat noțiunea de „transfer de unitate” dincolo de orice îndoială rezonabilă în scopul aplicării sale în împrejurările cauzei.
IV.    Concluzie
116. Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la a treia întrebare adresată de Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție, Portugalia) după cum urmează:
O încălcare a obligației de trimitere preliminară nu este decât unul dintre factorii care trebuie luați în considerare pentru a se stabili dacă o eroare judiciară săvârșită de o instanță de ultim grad de jurisdicție constituie o încălcare suficient de gravă pentru a angaja răspunderea statului. O încălcare a obligației de trimitere preliminară poate contribui la constatarea faptului că încălcarea dreptului Uniunii care conferă drepturi este suficient de gravă, dar nu poate, în sine, să angajeze răspunderea statului.
Indiferent dacă o instanță de ultim grad de jurisdicție a interpretat sau a aplicat greșit dreptul Uniunii care conferă drepturi particularilor, lipsa trimiterii preliminare ar putea conduce la o încălcare suficient de gravă pentru a angaja răspunderea statului.
În cazul în care o instanță de ultim grad de jurisdicție furnizează o motivare suficientă cu privire la motivele pentru care a aplicat dreptul Uniunii, inclusiv jurisprudența relevantă, în modul în care l‑a aplicat, decizia instanței de a nu efectua o trimitere preliminară poate fi scuzată și nu poate conduce la constatarea unei încălcări suficient de grave pentru a angaja răspunderea statului.
1      Limba originală: engleza.
2      Hotărârea din 30 septembrie 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513).
3      Hotărârea din 6 octombrie 1982, CILFIT (283/81, denumită în continuare „Hotărârea CILFIT”, EU:C:1982:335).
4      Hotărârea din 6 octombrie 2021, Consorzio Italian Management și Catania Multiservizi (C‑561/19, denumită în continuare „Hotărârea Consorzio”, EU:C:2021:799).
5      Directiva Consiliului din 14 februarie 1977 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități (JO 1977, L 61, p. 26). Această directivă a fost modificată de Directiva 98/50/CE din 29 iunie 1998 (JO 1998, L 201, p. 88).
6      Directiva Consiliului din 12 martie 2001 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități (JO 2001, L 82, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 20).
7      A se vedea în această privință articolele 3 și 4, precum și al doilea considerent al Directivei 77/187
și articolele 3 și 4, precum și considerentul (3) al Directivei 2001/23.
8      A se vedea în această privință articolul
1 alineatul
(1) litera
(b) și considerentele (1), (7) și (8) ale Directivei 2001/23.
9      Durata procedurii a condus la pronunțarea unei hotărâri a Curții Europene a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”) prin care s‑a constatat o încălcare a articolului
6 paragraful 1 din Convenția europeană a drepturilor omului (CEDO) ca urmare a depășirii termenului rezonabil, precum și o încălcare a articolului
13 din CEDO întemeiată pe lipsa unei căi de atac efective pentru a se plânge de durata excesivă a procedurii. A se vedea Curtea EDO, Hotărârea din 22 mai 2012, Ferreira da Silva e Brito și alții împotriva Portugaliei (CE:ECHR:2012:0522JUD004627309).
10      A se vedea în special p. 74-79 (citite cu ajutorul traducerii automate).
11      A se vedea în special p. 49-57 (citite cu ajutorul traducerii automate).
12      A se vedea în special p. 157-181 (citite cu ajutorul traducerii automate). Această hotărâre este rezumată în decizia de trimitere din prezenta cauză.
13      Potrivit hotărârii din 2009, Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a statuat în esență următoarele. Pe de o parte, această instanță a prezentat cadrul legislativ care reglementează un transfer de unitate, ținând seama de obiectivele legislației naționale și de dispozițiile Directivelor 77/187 și 2001/23, precum și de jurisprudența Curții de Justiție referitoare la aprecierea existenței unui transfer de unitate. Pe de altă parte, având în vedere criteriile prevăzute de dreptul național și de dreptul Uniunii, această instanță a efectuat această apreciere în speță. Aceasta a considerat inter alia că nu exista un act formal de transfer între AIA și TAP și că nu exista nici un transfer de facto al mai multor elemente distincte reorganizate în cadrul TAP ca entitate comercială autonomă și, chiar presupunând că un transfer distinct de active ar putea permite reconstituirea unei întreprinderi ca unitate economică în cadrul beneficiarului, acest lucru nu a fost demonstrat în speță. Ea a luat de asemenea în considerare diverse elemente, constatând că niciunul nu era concludent în ceea ce privește existența unui transfer de unitate de la AIA către TAP și s‑a referit la jurisprudența Curții în această privință.
14      Potrivit hotărârii din 2009, Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a dezvoltat în esență următorul raționament. În primul rând, având în vedere conținutul directivelor în cauză, interpretarea acestora de către Curtea de Justiție și elementele speței, nu exista nicio îndoială relevantă cu privire la interpretarea care ar necesita o trimitere preliminară. În al doilea rând, Curtea de Justiție stabilise o jurisprudență constantă cu privire la interpretarea noțiunii de „transfer de unitate”, dat fiind că Directiva 2001/23 reflecta consolidarea noțiunilor care decurgeau din această jurisprudență și că aceste noțiuni erau în prezent clare în ceea ce privește interpretarea jurisprudențială (a Uniunii și cea națională), ceea ce presupunea că nu era necesară consultarea prealabilă a Curții de Justiție. În al treilea rând, problema compatibilității anumitor dispoziții ale dreptului național cu această directivă nu ar putea face obiectul unei trimiteri preliminare. În al patrulea rând, nu era de competența Curții de Justiție să stabilească dacă o normă de drept al Uniunii era aplicabilă într‑o anumită situație în fața instanțelor naționale din diferite state membre; astfel, întrebarea dacă interpretarea de către Curtea de Justiție a Directivelor 77/187 și 2001/23 era conformă cu interpretarea și cu aplicarea legislației naționale în materia transferului de unitate efectuată de Tribunal da Relação de Lisboa (Curtea de Apel din Lisabona) nu putea fi adresată Curții de Justiție.
15      C‑160/14, EU:C:2015:565.
16      Hotărârea Ferreira I (punctul 35).
17      A se vedea Hotărârea Ferreira I (punctele 29-31).
18      Hotărârea din 12 februarie 2009, Klarenberg (C‑466/07, EU:C:2009:85). Amintim că hotărârea din 2009 a fost pronunțată la 25 februarie 2009.
19      A se vedea Hotărârea Ferreira I (punctele 32-34).
20      A se vedea Hotărârea Ferreira I (punctul 45). În această privință, la punctele 41 și 42 din această Hotărâre, Curtea a precizat că simplul fapt că instanțele inferioare au pronunțat hotărâri contradictorii nu era determinant pentru a declanșa obligația de trimitere preliminară. Acest lucru era conform cu Hotărârea din 9 septembrie 2015, X și van Dijk (C‑72/14 și C‑197/14, EU:C:2015:564, punctele 52-63), pronunțată de Curte în aceeași zi și de aceeași cameră ca în cauza Ferreira I, în care Curtea a statuat că nu există nicio obligație de trimitere în sarcina unei instanțe de ultim grad de jurisdicție întemeiată numai pe faptul că o instanță inferioară a efectuat o trimitere preliminară într‑o cauză similară, iar instanța de ultim grad de jurisdicție nu este obligată nici să aștepte răspunsul la această întrebare.
21      Hotărârea Ferreira I (punctele 43 și 44).
22      A se vedea în special p. 203-215 (citite cu ajutorul traducerii automate).
23      Potrivit hotărârii menționate, Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa (Tribunalul de Arondisment Judiciar din Lisabona) a considerat că nu exista nicio eroare în interpretarea noțiunii „transfer de unitate” în sensul Directivei 2001/23. Acesta a subliniat în special că Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a dezvoltat un raționament aprofundat care ține seama de dreptul Uniunii și a recunoscut că, potrivit jurisprudenței Curții, era necesar să se efectueze o analiză globală a împrejurărilor speței. Nu se poate afirma nici că Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a săvârșit o eroare în măsura în care nu s‑a referit la Hotărârea Klarenberg, întrucât a abordat problema în mod general. Această instanță a constatat de asemenea că Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a expus motivele deciziei sale de a nu efectua o trimitere preliminară în mod logic și coerent și, chiar dacă această decizie era eronată pe baza unor informații cunoscute ulterior, această eroare nu poate fi calificată drept încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii.
24      A se vedea în special p. 318-382 (citite cu ajutorul traducerii automate).
25      Potrivit acestei hotărâri, Tribunal da Relação de Lisboa (Curtea de Apel din Lisabona) a considerat că, având în vedere aprecierea globală care trebuie efectuată cu privire la toate elementele și împrejurările în conformitate cu jurisprudența Curții, Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) nu a interpretat în mod eronat noțiunea de „transfer de unitate”. Tribunal da Relação de Lisboa (Curtea de Apel din Lisabona) a subliniat în special că Hotărârea Klarenberg nu a modificat această apreciere și că instanța națională este cea competentă să decidă dacă un transfer de unitate are loc într‑un caz concret. Aceasta a considerat de asemenea că Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a încălcat obligația de trimitere preliminară atunci când a apreciat în mod eronat dacă era necesar să se renunțe la această obligație, dar că acest lucru nu era evident în împrejurările specifice ale speței. Tribunal da Relação de Lisboa (Curtea de Apel din Lisabona) a arătat în special că Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a luat în considerare dispozițiile relevante ale directivelor în discuție, precum și jurisprudența Curții referitoare la noțiunea de „transfer de unitate”.
26      În această privință, instanța de trimitere arată că, în Hotărârea Köbler și în Hotărârea din 28 iulie 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602), Curtea a constatat nu a existat o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii.
27      Potrivit articolului
23 alineatul
(3) din Decretul‑lege nr. 64-A/89 din 27 februarie 1989 de stabilire a regimului juridic al rezilierii contractelor individuale de muncă, precum și al încheierii și expirării contractelor de muncă pe durată determinată, acceptarea unei indemnizații de către lucrătorii al căror contract a fost reziliat ca urmare a unei concedieri colective echivalează cu acceptarea concedierii.
28      Pentru a împrumuta expresia din Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:340, punctul 131).
29      A se vedea Hotărârea Köbler (în special punctele 30-50).
30      A se vedea Hotărârea din 19 noiembrie 1991, Francovich ș.a. (C‑6/90 și C‑9/90, EU:C:1991:428), și Hotărârea din 5 martie 1996, Brasserie du pêcheur și Factortame (C‑46/93 și C‑48/93, EU:C:1996:79).
31      A se vedea Hotărârea Köbler (punctele 51 și 52).
32      A se vedea prin analogie, în materia răspunderii extracontractuale a Uniunii, Hotărârea din 10 septembrie 2019, HTTS/Consiliul (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, punctul 34), în care Curtea a recunoscut că „cerința unei încălcări suficient de grave a unei norme de drept al Uniunii decurge din necesitatea unei evaluări comparative între, pe de o parte, protecția particularilor împotriva acțiunilor nelegale ale instituțiilor și, pe de altă parte, marja de manevră care trebuie să fie recunoscută acestora din urmă pentru a nu paraliza acțiunea lor”.
33      Hotărârea Köbler, punctul 53 (sublinierea noastră). Curtea a repetat acest lucru în alte cauze privind răspunderea statului imputabilă instanțelor naționale de ultim grad de jurisdicție. A se vedea de exemplu Hotărârea din 13 iunie 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, punctele 32 și 42), Hotărârea din 28 iulie 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, punctul 24),
și Hotărârea din 29 iulie 2019, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, punctul 41).
34      A se vedea Hotărârea Köbler (punctul 55). Factori similari au fost de asemenea stabiliți în hotărâri ulterioare referitoare la răspunderea statului imputabilă instanțelor naționale de ultim grad de jurisdicție. A se vedea de exemplu Hotărârea din 13 iunie 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, punctul 43), și Hotărârea din 28 iulie 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, punctul 25).
35      A se vedea în această privință Hotărârea din 5 martie 1996, Brasserie du pêcheur și Factortame (C‑46/93 și C‑48/93, EU:C:1996:79, punctul 56).
36      Pentru un exemplu frapant, a se vedea Hotărârea din 24 septembrie 1998, Brinkmann (C‑319/96, EU:C:1998:429, în special punctele 30-33), în care Curtea a considerat că aplicarea incorectă a unei directive a Uniunii în materie fiscală de către o administrație națională, care a clasificat în mod eronat produsul impozabil, nu constituia o încălcare suficient de gravă.
37      Prin urmare, chiar dacă toți factorii sunt enumerați împreună, factorul referitor la caracterul scuzabil sau nescuzabil al încălcării pare să fie factorul central, care îi include pe ceilalți. A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Léger prezentate în cauza Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, punctul 139) și în cauza Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, punctul 71).
38      Așa înțelegem afirmația Curții din Hotărârea Köbler (punctul 56) potrivit căreia, „în orice caz, o încălcare a dreptului Uniunii va fi suficient de gravă atunci când decizia a fost luată cu încălcarea vădită a jurisprudenței Curții în materie”.
39      A se vedea în acest sens Concluziile noastre prezentate în cauza Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, punctele 46 și 47).
40      Întrucât obligația de trimitere preliminară a fost impusă în interesul general de a asigura uniformitatea dreptului Uniunii, aceasta poate fi pusă în aplicare printr‑o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolelor 258-260 TFUE. A se vedea de exemplu Hotărârea din 4 octombrie 2018, Comisia/Franța (Plata în avans) (C‑416/17, EU:C:2018:811), și Hotărârea din 14 martie 2024, Comisia/Regatul Unit (Hotărârea Supreme Court) (C‑516/22, EU:C:2024:231).
41      A se vedea în această privință hotărârea recentă a Curții AELS din 5 iunie 2025, Dartride AS/Statul norvegian (E-25/24, punctul 36), în care această instanță a declarat: „Articolul
267 al treilea paragraf TFUE joacă astfel mai degrabă un rol în aprecierea gravității încălcării, decât să fie unul dintre elementele constitutive ale existenței răspunderii
[…]”.
42      A se vedea Hotărârea CILFIT (punctele 10, 13, 14 și 16).
43      A se vedea Hotărârea CILFIT (punctele 13 și 14).
44      Hotărârea CILFIT (punctul 16). Am analizat mai detaliat cele trei situații CILFIT în Concluziile noastre prezentate în cauza Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, punctele 24-35).
45      În această privință, în opinia noastră, „acte clair” nu înseamnă că o normă clară a Uniunii poate fi aplicată mecanic în împrejurările cauzei. Aceasta înseamnă mai degrabă că o instanță de ultim grad de jurisdicție trebuie să interpreteze dreptul Uniunii aplicabil în conformitate cu normele de interpretare utilizate de Curte (criteriile CILFIT) și să decidă dacă lasă loc oricărei îndoieli rezonabile cu privire la faptul că Curtea, întemeindu‑se pe aceleași norme de interpretare, poate ajunge la o concluzie diferită. A se vedea în această privință Petrić, D., „How to make a unicorn or «there never was an ’acte clair’ in EU law»: Some remarks about Case C‑561/19 Consorzio Italian Management”, Croatian Yearbook of European Law & Policy, vol. 17, 2021, p. 307-328.
46      A se compara Hotărârea CILFIT (punctele 16 și 21) cu Hotărârea Consorzio (punctele 33, 39 și 66).
47      A se vedea Hotărârea CILFIT (punctul 51). A se vedea în plus Concluziile noastre prezentate în cauza Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, în special punctele 43-61), în care am examinat motivele și temeiul juridic al unei astfel de obligații.
48      A se vedea Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza Consorzio Italian Management și Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, în special punctele 131-181).
49      În Concluziile prezentate în cauza Consorzio Italian Management și Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, punctul 134), avocatul general Bobek a propus ca o instanță națională de ultim grad de jurisdicție să aibă obligația de a efectua o trimitere preliminară numai în cazul în care: (i) cauza ridică o problemă generală de interpretare a dreptului Uniunii (spre deosebire de aplicarea acestuia); (ii) pentru care există în mod obiectiv mai multe interpretări posibile în mod rezonabil; (iii) pentru care răspunsul nu poate fi dedus din jurisprudența existentă a Curții (sau în cazul în care instanța de trimitere dorește să se îndepărteze de această jurisprudență).
50      A se vedea de exemplu Broberg, M., și Fenger, N., „If you love anybody set them free: On the Court of Justice’s revision of the acte clair doctrine”, Common Market Law Review, vol. 59, nr. 3, 2022, p. 711-738, în special p. 735-736, care observă că, prin modificarea formulării, Curtea a susținut interpretarea potrivit căreia articolul 267 TFUE urmărește să asigure o interpretare uniformă, iar nu să implice Curtea în fiecare aplicare dificilă a dreptului Uniunii de către instanțele de ultim grad de jurisdicție.
51      A se vedea de exemplu Cecchetti, L.,
și Gallo, D., „The unwritten exceptions to the duty to refer after Consorzio Italian Management II: «CILFIT Strategy» 2.0 and its loopholes”, Review of European Administrative Law,
vol. 15, nr. 3, 2022, p. 29-61, în special p. 52-53.
52      De exemplu, Broberg, M., și Fenger, N., Broberg și Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, ediția a treia, Oxford University Press, Oxford, 2021, p. 216-218, sugerează că Hotărârea Ferreira I este un exemplu de aplicare a dreptului Uniunii.
53      Hotărârea Curții în cauza Ferreira I poate fi înțeleasă și ca aplicare a dreptului Uniunii, întrucât Curtea a interpretat noțiunea de „transfer de unitate” în împrejurările specifice ale acestei cauze (a se vedea punctul 17 din prezentele concluzii). Cu toate acestea, întrucât repartizarea sarcinilor în cadrul procedurii preliminare este descrisă astfel încât Curtea să interpreteze și să aplice dreptul Uniunii, este probabil ca răspunsul Curții furnizat în această cauză să fie calificat drept interpretare a dreptului Uniunii.
54      A se vedea punctul 19 din prezentele concluzii.
55      A se vedea Concluziile avocatului general Capotorti prezentate în cauza CILFIT (283/81, EU:C:1982:267, punctul 4, Rec.,
1982, p. 3432, în special p. 3435). Acesta a utilizat un astfel de argument pentru a respinge teoria „acte clair”, înțeleasă în sensul că, în cazul în care o normă este clară, aceasta nu trebuie interpretată, ci pur și simplu aplicată.
56      În Concluziile prezentate în cauza Consorzio Italian Management și Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, punctul 149), avocatul general Bobek a recunoscut de altfel acest inconvenient, arătând că el nu sugera că „să ne debarasăm de un unicorn pentru ca acesta să fie înlocuit imediat cu altul”.
57      Regulamentul (CE) nr. 261/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 februarie 2004 de stabilire a unor norme comune în materie de compensare și de asistență a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 295/91 (JO 2004, L 46, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 12, p. 218).
58      Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza Consorzio Italian Management și Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, punctul 140).
59      A se vedea Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza Consorzio Italian Management și Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, punctul 140, nota de subsol 115) (care face trimitere în special la Hotărârea din 22 decembrie 2008, Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771, punctul 23).
60      Știm astăzi că coliziunea unei aeronave cu o pasăre constituie o împrejurare excepțională, astfel cum a statuat Curtea în Hotărârea din 4 mai 2017, Pešková și Peška (C‑315/15, EU:C:2017:342, punctul 26).
61      Aceasta nu înseamnă că, în cadrul politicii sale jurisdicționale, Curtea nu poate decide să furnizeze un răspuns mai general atunci când i se solicită să interpreteze dreptul Uniunii. A se vedea în această privință Concluziile avocatului general Jacobs prezentate în cauza Wiener SI (C‑338/95, EU:C:1997:352, în special punctele 8-21 și 48), care preconizează această din urmă abordare în special cu ocazia examinării interpretării de către Curte a noțiunii de „transfer de unitate”.
62      Hotărârea din 5 februarie 1963 (26/62, EU:C:1963:1).
63      A se vedea de exemplu Hotărârea din 27 februarie 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117).
64      Cu toate acestea, suntem de acord că situația ar fi putut fi diferită la momentul pronunțării Hotărârii CILFIT. A se vedea de exemplu Rasmussen, H., „The European Court’s acte clair Strategy in CILFIT Or: acte clair, of course! But what does it mean?”, European Law Review, vol. 40, nr. 4, 2015, p. 475-489 (acest articol reproduce articolul anterior publicat în European Law Review, vol. 9, 1984, p. 242-259).
65      A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, punctul 50). A se vedea de asemenea Krommendijk, J., „Open sesame!”: Improving access to the ECJ by requiring national courts to reason their refusals to refer”, European Law Journal, vol. 42, nr. 1, 2017, p. 46-62, în special p. 59, nota de subsol 104, la care se arată că: „De asemenea, este mai ușor pentru instanța națională sesizată cu o cerere formulată în temeiul jurisprudenței Köbler să examineze dacă instanța a îndeplinit într‑adevăr criteriile pentru angajarea răspunderii. Nu pare nerezonabil să se presupună că, atunci când instanțele naționale își motivează refuzul de a efectua o trimitere preliminară, acestea pot evita mai ușor să angajeze propria răspundere, din cauza lipsei de rea‑credință din partea lor.”
66      A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, punctele 52 și 59).
67      A se vedea Hotărârea Köbler (punctele 123 și 124).
68      A se vedea de exemplu Beltzer, R. M., „The Transfer of Undertakings and the Importance of taking Over Personnel – A vicious Circle?”, International Journal of Comparative Labour Law and Industrial Relations, vol. 23, nr. 1, 2007, p. 139-155, în special p. 141-142, care a considerat că, deși Curtea a furnizat câteva elemente de interpretare, „este posibil, de exemplu, ca două instanțe să se pronunțe în mod diferit cu privire la aceleași elemente de fapt pentru a răspunde la întrebarea dacă a avut loc un transfer de întreprindere. Este practic imposibil să prezentăm această subiectivitate unei instanțe europene, întrucât evaluarea comparativă a factorilor Spijkers este mai degrabă o chestiune de fapt decât un exercițiu juridic”.
69      În această privință, omiterea Hotărârii Klarenberg, care a fost pronunțată de Curte cu doar câteva zile înainte de hotărârea din 2009, nu aduce o diferență semnificativă în aprecierea aspectului dacă Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) ar fi putut considera că nu era necesară o trimitere preliminară. Această hotărâre nu era decât o hotărâre printre altele din seria de hotărâri care explică noțiunea de „transfer de unitate” în împrejurări diferite.