62021CC0822
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL JEAN RICHARD DE LA TOUR
prezentate la 7 septembrie 2023 (
1
)
Cauza C‑822/21
Republica Letonia
împotriva
Regatului Suediei
„Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 2014/49/UE – Scheme de garantare a depozitelor – Netransferarea unor contribuții către fondul de garantare a depozitelor – Efect util – Cooperare loială între statele membre ale Uniunii Europene”
I. Introducere
1.
Prin prezenta acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, Republica Letonia reproșează Regatului Suediei că nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 aprilie 2014 privind schemele de garantare a depozitelor (
2
). Mai precis, obiectul acestei acțiuni este reprezentat de modalitățile de percepere a contribuției datorate anual de anumite bănci la schema de garantare a depozitelor (denumită în continuare „SGD”) stabilită pe teritoriul unui stat membru, în contextul cesiunii unor sucursale bancare situate în alte state membre, ceea ce implică, în temeiul articolului 14 alineatul (3) menționat, un transfer al contribuțiilor plătite SGD‑ului sediului băncii pentru acele sucursale, în cele 12 luni care precedă cesiunea, către SGD‑urile naționale competente în urma acestor cesiuni. Republica Letonia reproșează de asemenea Regatului Suediei că, prin refuzul acestui transfer al contribuțiilor, nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 4 alineatul (3) TUE, exercitând o influență negativă asupra integrării pieței unice și aducând astfel atingere principiului încrederii reciproce (
3
) dintre statele membre.
2.
În susținerea Republicii Letonia au intervenit Republica Estonia, Republica Lituania și Comisia Europeană. Astfel, sediul băncii se afla în Suedia, iar sucursalele cesionate erau situate în Estonia, Letonia și Lituania.
3.
Având în vedere numărul redus de acțiuni interstatale în constatarea neîndeplinirii obligațiilor (
4
), această cauză va oferi Curții ocazia de a preciza condițiile de admisibilitate a unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor întemeiate pe articolul 259 TFUE.
4.
La finalul raționamentului nostru, vom propune Curții să declare admisibilă acțiunea, dar să o respingă pe fond, ținând seama de faptul că o interpretare pur teleologică a unei directive nu poate constitui temeiul admiterii unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor atunci când dispozițiile clare ale acestei directive au fost transpuse literal și nu se dovedește o practică contrară, generală și constantă.
II. Cadrul juridic
A.
Directiva 2014/49
5.
Sunt aplicabile considerentele (3) și (37), precum și articolul 6 alineatul (1), articolul 7 alineatul (1), articolul 10 alineatele (1), (2), (6) și (8), articolul 13 alineatul (1), precum și articolul 14 alineatele (1)-(4) din Directiva 2014/49.
B.
Dreptul suedez
6.
Articolul 13 din lag om insättningsgaranti (Legea privind garantarea depozitelor) (
5
) din 20 decembrie 1995 prevede că autoritatea de garantare decide anual cu privire la cuantumul contribuțiilor datorate și că acestea se plătesc în termen de o lună de la data deciziei respective.
7.
În temeiul articolului 14 din această lege, în cazul în care o instituție de credit este transferată, în tot sau în parte, și intră sub incidența altui SGD, contribuțiile pe care le‑a plătit în cele 12 luni care precedă transferul sunt transferate celuilalt SGD.
III. Istoricul litigiului și procedura precontencioasă
8.
În anii 2017 și 2018, un grup european de servicii financiare cu sediul social în Suedia (Nordea Bank AB) care plătea contribuțiile datorate pentru garantarea depozitelor la SGD‑ul suedez, inclusiv pentru sucursalele sale situate în alte state membre, a fost supus unor restructurări.
9.
La 1 octombrie 2017, trei sucursale (
6
) ale acestui grup prezente în Estonia, în Letonia și, respectiv, în Lituania au fost cesionate unei alte bănci. Autoritățile de garantare a depozitelor din aceste state membre au solicitat autorității suedeze de garantare a depozitelor transferul contribuțiilor plătite pentru fiecare sucursală cesionată. Prin decizia din 3 octombrie 2017, această autoritate s‑a opus cererilor respective pentru motivul că nicio contribuție nu fusese plătită în cele 12 luni care au precedat datei de 1 octombrie 2017.
10.
La 1 octombrie 2018, Nordea Bank, cedentul sucursalelor respective, și‑a transferat sediul social din Suedia în Finlanda. Întrucât autoritatea finlandeză de garantare a depozitelor i‑a solicitat acest lucru, autoritatea suedeză de garantare a depozitelor i‑a transferat, la 4 octombrie și la 13 noiembrie 2018, contribuțiile plătite de acest grup de servicii financiare în cele 12 luni care au precedat datei de 1 octombrie 2018.
11.
În Suedia, contribuțiile la SGD sunt datorate, pentru perioada cuprinsă între luna ianuarie și luna decembrie, în termen de o lună de la decizia autorității de garantare care stabilește suma respectivă (
7
). Astfel, pentru anul 2016, decizia anuală a acestei autorități datează din 2 septembrie 2016, iar Nordea Bank și‑a plătit contribuția la 30 septembrie 2016 (
8
). Pentru anul 2017, această autoritate și‑a adoptat decizia la 14 septembrie 2017, iar contribuțiile au fost plătite la 13 octombrie 2017 (
9
). Pentru anul 2018, decizia anuală a autorității respective datează din 27 septembrie 2018, iar Nordea Bank și‑a plătit contribuțiile la 28 septembrie 2018 (
10
).
12.
Republica Letonia și Republica Lituania nu au contestat în fața instanțelor suedeze decizia de refuz al transferului contribuțiilor plătite SGD‑ului suedez.
13.
În schimb, contestația Republicii Estonia cu privire la decizia de refuz a fost respinsă printr‑o hotărâre de confirmare din 15 mai 2018 pronunțată de Kammarrätten i Stockholm (Curtea Administrativă de Apel din Stockholm, Suedia), pentru motivul că dreptul suedez transpunea în mod corect dreptul Uniunii. Printr‑o hotărâre din 7 noiembrie 2018, Högsta förvaltningsdomstolen (Curtea Administrativă Supremă, Suedia) nu a autorizat‑o să formuleze recurs împotriva acestei hotărâri de confirmare și a respins cererea sa de decizie preliminară, apreciind că litigiul nu privea o interpretare a dreptului Uniunii care să necesite o decizie preliminară a Curții.
14.
Ca răspuns la scrisoarea care i‑a fost adresată de autoritatea letonă de garantare a depozitelor la 27 martie 2019, Comisia recunoaște, într‑o scrisoare din 9 octombrie 2020, că formularea incompletă a articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49 nu prevede în esență scenarii de intervenție specifice în cazurile în care o autoritate națională de garantare a depozitelor a adoptat decizii precum cea de prelungire a termenului de plată a contribuțiilor, lăsând astfel ușa deschisă unor interpretări divergente.
15.
Autoritățile estoniană, letonă și lituaniană de garantare a depozitelor au inițiat o procedură de mediere cu autoritatea suedeză de garantare a depozitelor sub egida Autorității Bancare Europene (ABE), care a închis cauza, în lipsa unui acord, în cursul anului 2019.
16.
În conformitate cu articolul 259 al doilea și al treilea paragraf TFUE, Republica Letonia a sesizat Comisia la 10 mai 2021 cu o cerere de aviz motivat (denumită în continuare „plângerea inițială”). După ce a solicitat observațiile Regatului Suediei și a audiat părțile, Comisia a emis un aviz motivat la 30 iulie 2021, potrivit căruia apreciază că Regatul Suediei, prin refuzul său de a transfera către SGD‑ul leton contribuțiile plătite de Nordea Bank pentru sucursala sa letonă în cele 12 luni care precedă cesiunea, nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49 coroborat cu articolul 10 alineatul (1) din această directivă. În schimb, Comisia a apreciat că pretinsa încălcare de către Regatul Suediei a principiului cooperării loiale instituit prin articolul 4 alineatul (3) TUE nu era întemeiată.
IV. Procedura în fața Curții
17.
Prin cererea introductivă din 30 decembrie 2021, Republica Letonia a sesizat Curtea cu o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor îndreptată împotriva Regatului Suediei, prin care solicită Curții:
–
constatarea faptului că Regatul Suediei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49, întrucât, prin refuzul transferului către SGD‑ul leton al contribuțiilor plătite de sucursala letonă a Nordea Bank, calculate pentru perioada de contribuție în conformitate cu această dispoziție, Regatul Suediei a acționat contrar obiectivului directivei menționate și nu a garantat efectul util al dispozițiilor sale;
–
constatarea faptului că Regatul Suediei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 4 alineatul (3) TUE, întrucât, prin refuzul transferului către SGD‑ul leton al contribuțiilor plătite de sucursala letonă a Nordea Bank, calculate pentru perioada de contribuție în conformitate cu articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49, Regatul Suediei exercită o influență negativă asupra integrării pieței unice și aduce astfel atingere încrederii reciproce (
11
) dintre statele membre ale Uniunii Europene, care este o condiție prealabilă integrării transfrontaliere;
–
obligarea Regatului Suediei, în cazul în care Curtea constată că acesta nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49 și al articolului 4 alineatul (3) TUE, la încetarea încălcării constatate, prin transferul de la SGD‑ul suedez către SGD‑ul leton al cuantumului total al contribuțiilor plătite de sucursala letonă a Nordea Bank, calculate pentru perioada de contribuție în conformitate cu articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49;
–
în cazul în care articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49 ar putea primi o interpretare strictă, indicarea compatibilității sale cu obiectivul acestei directive și obligarea SGD‑ului suedez la transferul către SGD‑ul leton al contribuțiilor plătite de sucursala letonă a Nordea Bank și
–
obligarea Regatului Suediei la plata cheltuielilor de judecată.
18.
Prin deciziile din 19, 25 și 30 mai 2022, au fost admise cererile de intervenție formulate de Republica Estonia, de Republica Lituania și, respectiv, de Comisie în susținerea Republicii Letonia.
19.
În timp ce Republica Lituania susține toate concluziile cererii introductive, Republica Estonia susține numai primul și al treilea capăt al acestei cereri, iar Comisia numai pe primul.
20.
Regatul Suediei solicită Curții:
–
respingerea acțiunii;
–
obligarea Republicii Letonia la plata cheltuielilor de judecată.
V. Sinteza argumentelor părților
A.
Cu privire la admisibilitate
21.
Cu titlu introductiv, Regatul Suediei ridică problema posibilității ca interpretarea sa cu privire la articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49 să fie repusă în discuție în cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, în condițiile în care, pe de o parte, Republica Letonia avea posibilitatea de a contesta decizia adoptată de autoritatea suedeză de garantare a depozitelor în fața instanțelor naționale suedeze și, pe de altă parte, o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor este inadmisibilă în cazul în care se limitează la a solicita o interpretare a dreptului Uniunii. Republica Suedia adaugă că este vorba, în plus, despre o dispoziție de armonizare minimă.
22.
În ceea ce privește primul motiv, referitor la încălcarea articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49, Regatul Suediei apreciază că Republica Letonia a modificat limitele litigiului în faza judiciară a acțiunii prin faptul că nu s‑a referit la articolul 10 din această directivă, care fusese evocat în cadrul audierii organizate între aceste două state membre de către Comisie la 1 iulie 2021.
23.
Regatul Suediei arată că al doilea motiv, privind încălcarea principiului cooperării loiale întemeiat pe articolul 4 alineatul (3) TUE, trebuie respins întrucât, în cursul procedurii administrative, Republica Letonia a invocat o încălcare a principiului egalității de tratament în raport cu tratamentul rezervat Republicii Finlanda, al cărei SGD s‑ar afla în aceeași situație ca SGD‑ul leton.
24.
În ceea ce privește cererea Republicii Letonia referitoare la plata contribuțiilor de către SGD‑ul suedez către SGD‑ul leton, Regatul Suediei arată că acțiunea în constatarea neîndeplinirii obligațiilor nu poate avea ca obiect plata unei despăgubiri.
25.
Republica Letonia răspunde, pe de o parte, că Directiva 2014/49 trebuie interpretată, chiar și în cazul unei dispoziții de armonizare minimă, pentru a garanta că obiectivul său de îmbunătățire și de asigurare a stabilității sistemului bancar și a protecției deponenților este efectiv atins și, pe de altă parte, că acțiunea în constatarea neîndeplinirii obligațiilor prevăzută la articolul 259 TFUE nu este condiționată de epuizarea căilor de atac interne.
26.
În ceea ce privește primul capăt din cererea sa de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, Republica Letonia neagă că ar fi modificat obiectul litigiului, care nu a fost nici extins, nici modificat în raport cu plângerea sa inițială întemeiată pe articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49, considerând că trebuie aplicată prin analogie jurisprudența privind acțiunile în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulate de Comisie, care nu impune coincidența perfectă între enunțarea obiecțiilor din dispozitivul avizului motivat și concluziile cererii introductive, din moment ce obiectul litigiului, astfel cum a fost definit în avizul motivat, nu a fost extins sau modificat.
27.
În ceea ce privește al treilea capăt de cerere, Republica Letonia arată că neîndeplinirea obligațiilor reproșată Regatului Suediei trebuie nu numai să fie constatată, ci trebuie de asemenea să înceteze, iar această încetare nu poate să ia decât forma plății către SGD‑ul leton a contribuțiilor al căror transfer a fost refuzat, ceea ce nu corespunde unei despăgubiri.
B.
Cu privire la încălcarea articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49
28.
Republica Letonia nu contestă realitatea transpunerii realizate de Regatul Suediei. Aceasta apreciază că articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49 nu trebuie interpretat în mod formal și literal așa cum a făcut Regatul Suediei, ci în coroborare cu articolul 10 alineatul (1) din această directivă. Ea consideră că neîndeplinirea obligațiilor se caracterizează prin netransferarea contribuțiilor percepute pentru activitățile sucursalei letone.
29.
Astfel, în opinia sa, acest articol 14 alineatul (3), care prevede că, „[d]acă o instituție de credit încetează să mai fie membră a unei SGD și se alătură unei alte SGD, contribuțiile plătite în cele 12 luni care precedă încetarea afilierii la sistem […] sunt transferate celeilalte SGD”, trebuie interpretat ținând seama de contextul său și de obiectivele urmărite. Ea adaugă că considerentul (3) al directivei menționate este clar în această privință întrucât indică faptul că respectiva „directivă reprezintă un instrument esențial pentru realizarea pieței interne din punctul de vedere al libertății de stabilire și al libertății de a presta servicii financiare în domeniul instituțiilor de credit, sporind totodată stabilitatea sistemului bancar și protecția deponenților”. Aceasta deduce de aici că, în cazul schimbării SGD‑ului, SGD‑ul din statul membru gazdă trebuie să primească contribuțiile care au fost calculate și solicitate pentru activitățile transferate, pentru o perioadă de 12 luni, independent de momentul la care au fost plătite efectiv. Ea precizează că interpretarea formală a acestui articol de către Regatul Suediei lipsește de eficacitate Directiva 2014/49, cu atât mai mult cu cât statul membru respectiv lasă un termen pentru a plăti contribuția care depășește un an.
30.
Republica Letonia adaugă că logica mecanismului instituit prin Directiva 2014/49 este ca contribuțiile referitoare la cele 12 luni care precedă transferul de activitate să fie transferate către SGD‑ul din statul membru gazdă, întrucât aceasta, la data transferului, devine responsabilă de plata garanției datorate deponenților vizați de activitatea respectivă. Ea arată că un mecanism similar este pus în aplicare atunci când trebuie să se efectueze rambursarea către deponenții unei sucursale: ea se efectuează de către SGD‑ul din statul membru gazdă, la instrucțiunile SGD‑ului din statul membru de origine care trebuie să furnizeze finanțarea necesară, înaintea plății către deponenți, și să ramburseze costurile suportate de SGD‑ul din statul membru gazdă.
31.
Comisia susține raționamentul Republicii Letonia precizând că trebuie să se efectueze o interpretare coroborată a articolului 10 alineatul (1), care prevede o contribuție cel puțin anuală, cu articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49, întrucât aceste două dispoziții sunt fundamental legate în vederea garantării obiectivelor directivei menționate, în special a solidarității dintre instituțiile de credit în caz de faliment, menționată în considerentul (37) al directivei respective (
12
). În opinia sa, contribuțiile au fost imaginate ca fiind contraprestația pentru garantarea depozitelor pentru o anumită perioadă și, prin urmare, acestea trebuie să fie transferate atunci când sarcina garanției este transferată unui alt SGD.
32.
Republica Estonia și Republica Lituania concluzionează în același sens ca Republica Letonia, întrucât SGD‑ul suedez a refuzat pentru aceleași motive să transfere către SGD‑urile lor naționale, în urma cesiunii sucursalelor aflate pe teritoriile lor, contribuțiile percepute pentru activitățile acestor sucursale.
33.
În schimb, Regatul Suediei arată că interpretarea teleologică nu poate fi utilizată pentru a remedia o lacună a articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49 care nu prevede o soluție exhaustivă privind transferul de fonduri de la un sistem la altul. Acest articol ar trebui reformulat pentru a ține seama de ipoteze neprevăzute, după cum au sugerat ABE și European Forum of Deposit Insurers (
13
). Regatul Suediei contestă de asemenea, în special din cauza lipsei proporției între valoarea depozitelor garantate de o instituție de credit și nivelul minim al contribuțiilor, întinderea dată de Comisie consecințelor unei interpretări literale a articolului menționat în ceea ce privește efectele grave pentru realizarea pieței interne și atingerea adusă încrederii în privința SGD și cooperării dintre statele membre. În plus, acesta apreciază că problema legăturii dintre transferul activităților și, așadar, al riscului în alt stat membru și transferul contribuțiilor nu este soluționată în mod clar.
34.
Regatul Suediei consideră că redactarea articolului 10 din Directiva 2014/49 este obișnuită în dreptul Uniunii și nu impune nici o dată specifică a plății, nici ca contribuția percepută cel puțin anual să se raporteze la o perioadă specifică de contribuție (în special în caz de litigiu privind cuantumul contribuției).
35.
Regatul Suediei evidențiază o incoerență în raționament, întrucât, dacă plata trebuie să aibă loc ținând seama de perioada de contribuție [interpretare neliterală a articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49], data cel puțin anuală a plății nu mai are importanță.
C.
Cu privire la încălcarea articolului 4 alineatul (3) TUE
36.
Republica Letonia arată că jurisprudența Curții deduce din principiul cooperării loiale, protejat de articolul 4 alineatul (3) TUE, o obligație a statelor membre, pe de o parte, de a lua toate măsurile necesare pentru a garanta aplicabilitatea și eficacitatea dreptului Uniunii, precum și de a înlătura consecințele ilicite ale unei încălcări a acestui drept și, pe de altă parte, de a se respecta și de a se asista reciproc în îndeplinirea misiunilor care decurg din tratate. Ea deduce de aici că refuzul SGD‑ului suedez de a transfera către SGD‑ul leton contribuțiile pe care le‑a primit pentru sucursala letonă este contrar principiului cooperării loiale, precum și principiului egalității, întrucât, într‑o situație juridică comparabilă, SGD‑ul suedez a acceptat să transfere contribuții către SGD‑ul finlandez.
37.
În schimb, Regatul Suediei contestă faptul că o aplicare literală a articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49 poate constitui o încălcare a principiului cooperării loiale. Acesta adaugă că în majoritatea cazurilor de transferuri de contribuții data plății efective a fost cea luată în considerare de SGD‑ul din statul membru de origine. Pe de altă parte, acesta arată că a tratat în mod diferit cererea SGD‑ului finlandez întrucât în cele 12 luni care precedă transferul sediului social fuseseră plătite contribuții.
VI. Analiză
A.
Cu privire la admisibilitate
38.
În primul rând, în ceea ce privește obiectul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, jurisprudența constantă a Curții este clară sub două aspecte.
39.
Pe de o parte, Curtea amintește că obiectivul urmărit de procedura prevăzută la articolul 259 TFUE vizează să se constate și să se determine încetarea comportamentului unui stat membru care încalcă dreptul Uniunii (
14
). Ea deduce de aici că o acțiune în temeiul articolului menționat care vizează încălcări viitoare și eventuale sau care se limitează la solicitarea unei interpretări a dreptului Uniunii este inadmisibilă (
15
).
40.
Astfel, contrar celor arătate de Regatul Suediei, acțiunea în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată de Republica Letonia, care se referă la comportamentul acestui prim stat membru în legătură cu transferul contribuțiilor la SGD‑ul suedez către SGD‑ul leton, este admisibilă întrucât are ca scop constatarea unei neîndepliniri anterioare a obligațiilor și întrucât numai pentru acest motiv al doilea stat membru susține în fața Curții o interpretare a Directivei 2014/49 în ceea ce privește modul în care trebuie să se efectueze transferul contribuțiilor cu ocazia transferului de activități legate de depozite între două state membre. De altfel, această interpretare a directivei menționate a fost preluată, cel puțin în parte, de Comisie în avizul motivat din 30 iulie 2021. În plus, nu se contestă că Regatul Suediei a transpus articolul 14 alineatul (3) din directiva menționată. Prin urmare, considerăm că primul motiv al cererii introductive a Republicii Letonia, în măsura în care nu solicită Curții interpretarea unei directive, ci constatarea încălcării unei dispoziții a unei directive astfel cum a fost interpretată de acest stat membru și de Comisie, este admisibil.
41.
Pe de altă parte, Curtea amintește că într‑o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor nu i se poate solicita altceva decât să constate existența pretinsei neîndepliniri a obligațiilor în vederea încetării acesteia și, printre altele, să dispună ca un stat membru să adopte un anumit comportament pentru a se conforma dreptului Uniunii (
16
).
42.
Or, Republica Letonia nu se limitează să solicite constatarea pretinsei neîndepliniri a obligațiilor, ci solicită de asemenea Curții să oblige Regatul Suediei să transfere către SGD‑ul leton contribuțiile plătite pentru activitățile sucursalei letone a Nordea Bank la SGD‑ul suedez, inclusiv, cu titlu subsidiar, dacă o interpretare strictă a articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49 ar fi reținută de Curte. În consecință, cererile Republicii Letonia privind transferul contribuțiilor între SGD‑ul suedez și SGD‑ul leton vor trebui declarate inadmisibile.
43.
În al doilea rând, în ceea ce privește problema modificării obiectului litigiului între faza precontencioasă și faza contencioasă a acțiunii, trebuie să se observe că, într‑un context marcat de numărul redus de acțiuni interstatale în constatarea neîndeplinirii obligațiilor (
17
), nu s‑a ridicat niciodată problema aplicării prin analogie a jurisprudenței Curții în materie de acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor inițiate de Comisie în temeiul articolului 258 TFUE. Prezenta cauză va permite Curții să clarifice situația.
44.
Astfel, Curtea a statuat că, într‑o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, scopul procedurii precontencioase este de a oferi statului membru în cauză ocazia, pe de o parte, de a se conforma obligațiilor care decurg din dreptul Uniunii și, pe de altă parte, de a invoca în mod util mijloacele sale de apărare împotriva motivelor formulate de Comisie. Rezultă că obiectul unei acțiuni formulate în temeiul articolului 258 TFUE este delimitat de procedura precontencioasă prevăzută de această dispoziție și nu mai poate, în consecință, să fie extins în procedura contencioasă (
18
).
45.
Curtea deduce de aici că avizul motivat al Comisiei și acțiunea trebuie să se întemeieze pe aceleași argumente și motive, astfel încât nu poate examina un motiv ce nu a fost formulat în avizul motivat, care trebuie să cuprindă o expunere coerentă și detaliată a rațiunilor care au determinat Comisia să ajungă la convingerea că statul membru interesat nu și‑a îndeplinit una dintre obligațiile care îi revin în temeiul tratatului (
19
). Totuși, această cerință nu poate merge până la a impune în toate cazurile o coincidență perfectă între enunțarea obiecțiilor din dispozitivul avizului motivat și concluziile cererii introductive, din moment ce obiectul litigiului, astfel cum a fost definit în avizul motivat, nu a fost extins sau modificat (
20
).
46.
Cu toate acestea, articolul 259 al patrulea paragraf TFUE prevede că absența avizului motivat al Comisiei în termen de trei luni de la introducerea cererii statului membru nu îl privează pe acesta de posibilitatea de a sesiza Curtea. În acest caz, avizul motivat nu poate servi la delimitarea dezbaterii.
47.
Considerăm că, în măsura în care din articolul 259 al doilea paragraf TFUE reiese că faza precontencioasă a acțiunii interstatale în constatarea neîndeplinirii obligațiilor este obligatorie, prima parte a raționamentului (
21
) ar putea fi transpusă perfect în cadrul acestei proceduri. În schimb, pentru a delimita obiectul litigiului, ar trebui să se țină seama în principal de cererea statului membru și, dacă acesta a fost emis, de avizul motivat.
48.
Astfel, în ceea ce privește prima neîndeplinire a obligațiilor invocată, contrar celor pretinse de Regatul Suediei, articolul 10 alineatul (1) din Directiva 2014/49 a fost discutat în cursul fazei precontencioase la inițiativa Republicii Letonia numai prin intermediul unei lecturi în susținerea interpretării teleologice a articolului 14 alineatul (3) din această directivă, după cum rezultă din avizul motivat al Comisiei. În plus, acesta nu este citat nici în concluzia plângerii inițiale, nici în dispozitivul cererii introductive a Republicii Letonia. Mai mult, trimiterea la acest articol 10 a fost făcută în termeni asemănători în cererea introductivă și în plângerea inițială, fără să se reproșeze o încălcare a articolului menționat. În consecință, acest prim motiv de inadmisibilitate trebuie respins.
49.
În ceea ce privește a doua neîndeplinire a obligațiilor referitoare la încălcarea principiului cooperării loiale, contrar rezumatului cererilor formulate de Republica Letonia în avizul motivat, din plângerea inițială a Republicii Letonia reiese că, pentru a‑și susține acest motiv, au fost invocate atât presupusa interpretare eronată de către Regatul Suediei a articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49, cu încălcarea obiectivelor acestei directive, cât și lipsa de egalitate de tratament între SGD‑ul leton și SGD‑ul finlandez. Astfel, Regatul Suediei a avut posibilitatea să își prezinte argumentele cu privire la aceste două aspecte, iar obiectul litigiului nu a fost nici modificat, nici extins în faza contencioasă. Acest al doilea motiv de inadmisibilitate trebuie, de asemenea, respins.
50.
În ceea ce privește neepuizarea căilor de atac naționale, părțile, inclusiv Regatul Suediei în memoriul său în duplică, convin că articolul 259 TFUE nu impune o asemenea condiție. Acest al treilea motiv de inadmisibilitate trebuie respins.
B.
Cu privire la motivul întemeiat pe articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49
51.
Nu se poate nega că Regatul Suediei a transpus literal în reglementarea sa națională articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49, prevăzând la articolul 14 din Legea privind garantarea depozitelor că, în cazul transferului unei instituții de credit care are drept consecință faptul că această instituție intră sub incidența unui alt SGD, contribuțiile plătite în cele 12 luni care precedă transferul respectiv sunt transferate acestui alt SGD. Regatul Suediei a aplicat această normă ținând seama de data plății contribuțiilor, după cum prevede articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49, ceea ce a avut ca efect inexistența unui transfer de contribuții către SGD‑urile estonian, leton și lituanian ca urmare a plății contribuțiilor la o dată anterioară sau ulterioară perioadei de 12 luni care precedă transferul instituției și un dublu transfer în favoarea SGD‑ului finlandez.
52.
Republica Letonia, susținută de Comisie, precum și de Republica Estonia și de Republica Lituania, arată în principal că nu trebuie să se facă o interpretare literală, ci una pur teleologică a articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49, întemeindu‑se, pe de o parte, pe interpretarea coroborată a acestei dispoziții cu articolul 10 din directiva menționată și, pe de altă parte, pe obiectivele directivei respective amintite în considerentele (3) și (37), și anume de a urmări realizarea pieței interne prin consolidarea stabilității sistemului bancar și a protecției deponenților și prin crearea unei solidarități între toate instituțiile de credit care operează în cadrul unei anumite piețe financiare. Republica Letonia, precum și Republica Estonia, Republica Lituania și Comisia deduc de aici că transferul contribuțiilor trebuie să corespundă transferului de responsabilitate între SGD‑uri în urma transferului unei instituții de credit.
53.
În primul rând, interpretarea coroborată a articolului 14 alineatul (3) și a articolului 10 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2014/49 pare să permită la prima vedere să se considere fie că plata contribuției către SGD trebuie să aibă loc în fiecare an la o dată fixă, fie că această plată trebuie să privească contribuția datorată pentru cele 12 luni anterioare.
54.
Plata contribuțiilor la o dată fixă necesită posibilitatea de a efectua viramente în orice zi a anului, ceea ce nu este în mod necesar posibil.
55.
În ceea ce privește considerarea, pe baza acestei interpretări coroborate a articolului 14 alineatul (3) și a articolului 10 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2014/49, că contribuția care trebuie transferată este cea datorată pentru cele 12 luni care precedă transferul instituției de credit, acest lucru echivalează cu utilizarea unui raționament ilogic întrucât, după cum arată Regatul Suediei, dacă suma datorată corespunde unei perioade (cele 12 luni care precedă), nu mai este necesar să se indice, așa cum se prevede la articolul 10 alineatul (1) al doilea paragraf din directiva menționată, că perceperea este anuală.
56.
În plus, redactarea acestui articol 10 alineatul (1) al doilea paragraf este similară în esență cu cea folosită pentru contribuțiile la mecanismele de finanțare a rezoluției bancare (
22
) sau la fondul de rezoluție bancară (
23
) care prevede o percepere „cel puțin anual[ă]” a contribuțiilor, ceea ce lasă o marjă de manevră statelor membre pentru a organiza această percepere. Totuși, în materie de rezoluție bancară, nu este prevăzut transferul contribuțiilor în cazul unei modificări a mecanismului de finanțare.
57.
Cu toate acestea, termenul de o lună permis de articolul 13 din Legea privind garantarea depozitelor pentru a efectua plata contribuției solicitate nu pare a fi contrar articolului 10 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2014/49, care nu prevede o altă obligație decât aceea de a plăti cel puțin anual contribuția la SGD. Pe de altă parte, articolul 14 alineatul (3) din această directivă se limitează să vizeze plățile efectuate „în cele 12 luni care precedă încetarea afilierii la sistem”.
58.
Desigur, în raport cu ceea ce pare a fi o deficiență în redactarea textului inițial al Directivei 2014/49, Comisia a avut ocazia să clarifice modul de redactare a articolului 14 alineatul (3) din această directivă în propunerea sa de modificare a directivei menționate din 18 aprilie 2023, arătând că, în cazul transferului între două SGD‑uri din state membre diferite al unei instituții de credit sau al unei părți din activitățile acesteia, SGD‑ul din statul membru de origine transferă către SGD‑ul din statul membru gazdă contribuțiile datorate pentru ultimele 12 luni care precedă modificarea afilierii la SGD (
24
).
59.
În al doilea rând, articolul 10 alineatul (2) din Directiva 2014/49 prevede că resursele financiare disponibile ale unui SGD trebuie să atingă cel puțin un nivel-țintă de 0,8 % din cuantumul depozitelor acoperite ale membrilor săi. Or, deși, contrar celor arătate de Regatul Suediei, există într‑adevăr o legătură între cuantumul contribuției la SGD și cuantumul depozitelor acoperite la momentul stabilirii contribuției (
25
), trebuie să se constate că această corelație încetează să se aplice de îndată ce (și atât timp cât) acest nivel-țintă este atins.
60.
Astfel, articolul 10 alineatul (2) al doilea paragraf din această directivă prevede că, „[a]tunci când capacitatea de finanțare [a SGD] nu atinge nivelul-țintă [respectiv], plata contribuțiilor se reia cel puțin până la atingerea nivelului-țintă”.
61.
Prin urmare, sosirea unei noi instituții de credit în cadrul unui SGD va majora în mod automat valoarea totală a depozitelor acoperite și va putea determina o cerere de contribuții în cadrul acestui SGD. În cazul în care instituția de credit respectivă provine de la un SGD dintr‑un alt stat membru, această sosire ar trebui să fie însoțită, după caz, de transferul contribuției pe care a plătit‑o la SGD‑ul din statul membru de origine în cele 12 luni care precedă sosirea sa și nu va duce la o nouă cerere de contribuții, în măsura în care contribuția transferată acoperă proporția noilor depozite acoperite.
62.
Or, sosirea în cadrul unui SGD dintr‑un stat membru a unei instituții de credit dintr‑o țară terță nu va fi însoțită de un transfer al contribuțiilor, iar majorarea cuantumului nivelului-țintă, precum și posibila reluare sau majorare a contribuțiilor vor fi suportate de toate instituțiile de credit care intră sub incidența acestui SGD.
63.
În același mod, transferul unei instituții de credit care provine de la un SGD dintr‑un stat membru pentru care nivelul-țintă a fost atins și la care această instituție nu a plătit nicio contribuție în ultimele 12 luni nu numai că nu va determina niciun transfer de contribuții către SGD‑ul din statul membru gazdă, ci va putea chiar, după cum se menționează la punctul anterior din prezentele concluzii, să determine o creștere a contribuțiilor în favoarea SGD‑ului din statul membru gazdă ca urmare a majorării cuantumului depozitelor acoperite și, prin urmare, a nivelului-țintă.
64.
Astfel, există numeroase ipoteze în care sosirea unei instituții de credit în cadrul unui SGD nu va determina un transfer de contribuții în favoarea acestui SGD. În consecință, este dificil să se deducă un argument din consecințele transferului instituției de credit sub aspectul responsabilității pentru transferul contribuțiilor.
65.
În al treilea rând, în ceea ce privește obiectivele Directivei 2014/49 amintite în considerentele (3) și (37), considerăm că acestea nu justifică o interpretare pur teleologică a articolului 14 alineatul (3) din directiva menționată.
66.
Astfel, din moment ce, după cum s‑a menționat anterior, nu există o corelație strictă între transferul responsabilității și transferul contribuțiilor, trebuie să se deducă de asemenea că legiuitorul Uniunii și‑a asumat această discordanță, urmărind totodată stabilitatea sistemului bancar, precum și protecția deponenților și instituind o solidaritate între instituțiile de credit.
67.
În orice caz, stabilitatea sistemului bancar este căutată înainte de toate prin intermediul garantării depozitelor, care urmărește evitarea retragerilor masive de sume depuse în cadrul instituțiilor bancare. În același mod, deponenții sunt protejați prin instituirea unui nivel de acoperire de 100000 de euro pentru fiecare deponent și instituție de credit în caz de indisponibilitate a depozitelor (
26
). În plus, solidaritatea între toate instituțiile de credit evocată în considerentul (37) al Directivei 2014/49 privește instituțiile de credit care operează în cadrul unei anumite piețe financiare, iar nu toate instituțiile de credit ale Uniunii: astfel, nu există nicio incoerență în a atribui povara eventualei răspunderi a unei noi instituții de credit, care sosește într‑un SGD fără transferul contribuțiilor, celorlalte instituții de credit care aparțin acestui SGD.
68.
Prin urmare, este dificil să se rețină că, prin faptul că a prevăzut că numai contribuțiile la SGD plătite în cele 12 luni care precedă transferul instituției de credit vor fi transferate către SGD‑ul din statul membru gazdă, Regatul Suediei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49, chiar dacă această dispoziție este coroborată cu articolul 10 alineatul (1) al doilea paragraf din directiva menționată.
69.
În ceea ce privește termenul de o lună care urmează deciziei autorității de garantare a depozitelor pentru plata contribuției, există o jurisprudență care acceptă că o practică ce prezintă un anumit grad de continuitate și de generalitate care nu este conformă cu transpunerea corectă a unei directive poate face obiectul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor (
27
).
70.
În speță, deși instituirea unui astfel de termen nu pare a fi contrară Directivei 2014/49, trebuie să se examineze dacă există o practică a SGD‑ului suedez, generală și continuă, care nu este conformă cu această directivă sau cu legea sa de transpunere, care aduce atingere principiului transferului de contribuții prevăzut la articolul 14 alineatul (3) din directiva menționată.
71.
Astfel, contribuția pentru anul 2016 a fost decisă la 2 septembrie 2016 și a fost plătită la 30 septembrie 2016, respectiv în termen de o lună. În ceea ce privește contribuția pentru anul 2017 decisă la 14 septembrie 2017, aceasta a fost plătită la 13 octombrie 2017. În sfârșit, contribuția pentru anul 2018 a fost decisă la 27 septembrie 2018 și plătită în ziua următoare.
72.
Articolul 14 alineatul (4) al doilea paragraf din Directiva 2014/49 prevede că, „[î]n cazul în care intenționează să se transfere de la o SGD către o alta, în conformitate cu [această] directivă, instituțiile de credit dau un preaviz de cel puțin șase luni cu privire la intenția lor în acest sens”.
73.
Prin urmare, până la 1 aprilie 2017, Nordea Bank ar fi trebuit să comunice SGD‑ului suedez intenția sa de a‑și ceda sucursalele la 1 octombrie 2017. De asemenea, până la 1 aprilie 2018, Nordea Bank ar fi trebuit să informeze acest SGD cu privire la intenția sa de a‑și transfera sediul social în Finlanda.
74.
Deși poate părea surprinzător ca autoritatea suedeză de garantare a depozitelor să modifice data deciziei sale de stabilire a cuantumului contribuțiilor la SGD în fiecare an pentru cei trei ani examinați, acest lucru nu este suficient pentru a dovedi o practică generală, continuă și deliberată, având ca scop împiedicarea transferului contribuțiilor către un alt SGD.
75.
Într‑adevăr, deși prin stabilirea cesiunii sucursalelor la 1 octombrie 2017, Nordea Bank știa că contribuția pentru anul 2016 nu ar fi transferată întrucât aceasta fusese plătită la 30 septembrie 2016, această instituție nu putea să nu știe că, prin plata la 13 octombrie 2017, respectiv după 30 septembrie 2017, a contribuției sale pentru anul 2017, această contribuție urma să nu fie transferată către SGD‑urile din statele membre gazdă ale sucursalelor cesionate. De asemenea, prin stabilirea transferului sediului său social la 1 octombrie 2018 și prin plata contribuției sale pentru anul 2018 în ziua următoare deciziei de stabilire a cuantumului contribuției, și anume 28 septembrie 2018, Nordea Bank știa că contribuțiile sale pentru anii 2017 și 2018 urmau să fie plătite SGD‑ului finlandez.
76.
În consecință, nu numai că practica generală și continuă a SGD‑ului suedez nu este dovedită, întrucât o durată de trei ani nu este suficientă pentru a stabili o astfel de practică, iar acest lucru nu a condus automat la refuzul transferului de contribuții, ci, în plus, netransferarea contribuțiilor rezultă dintr‑o alegere făcută de Nordea Bank în ceea ce privește data plății acestora la SGD‑ul suedez.
77.
În concluzie, nu considerăm că Regatul Suediei nu și‑a îndeplinit obligațiile care rezultă din interpretarea coroborată a articolului 14 alineatul (3) și a articolului 10 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2014/49 și, în consecință, primul motiv trebuie respins.
C.
Cu privire la motivul întemeiat pe articolul 4 alineatul (3) TUE
78.
Amintim că, potrivit jurisprudenței constante a Curții, deși „din principiul cooperării loiale, consacrat la articolul 4 alineatul (3) TUE rezultă că statele membre sunt obligate să ia toate măsurile necesare pentru a garanta aplicabilitatea și eficacitatea dreptului Uniunii” (
28
), „[o] neîndeplinire a obligației generale de cooperare loială care decurge din articolul 4 alineatul (3) TUE nu poate fi constatată decât în măsura în care vizează comportamente distincte de cele care constituie încălcarea obligațiilor specifice reproșată statului membru” (
29
).
79.
Prin urmare, trebuie să se examineze cele două motive pe care se întemeiază cererea Republicii Letonia.
80.
Pe de o parte, în ceea ce privește interpretarea eronată a articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49 cu încălcarea obiectivelor directivei menționate, această pretinsă neîndeplinire a obligațiilor privește, în realitate, același comportament ca cel care constituie temeiul primului motiv întrucât acest refuz este direct legat de interpretarea articolului 14 alineatul (3) amintit. După cum a arătat doamna avocată generală Ćapeta, faptul că un stat membru dă o interpretare diferită dreptului Uniunii față de cea dată de Comisie nu echivalează în sine cu o încălcare a principiului cooperării loiale din partea statului membru respectiv (
30
). Acest lucru este valabil și în cazul în care un stat membru dă o interpretare diferită dreptului Uniunii față de cea dată de un alt stat membru. Motivul întemeiat pe acest argument nu este, așadar, fondat.
81.
Pe de altă parte, în ceea ce privește lipsa de egalitate în tratamentul acordat cererilor SGD‑urilor estonian, leton și lituanian în raport cu cererea SGD‑ului finlandez, trebuie arătat că această afirmație se întemeiază de asemenea pe interpretarea controversată a articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2014/49.
82.
În orice caz, o lipsă de egalitate poate fi constatată numai în ipoteza unui tratament diferențiat al unor situații identice sau a unui tratament identic al unor situații diferite.
83.
Or, în speță, situațiile SGD‑urilor estonian, leton și lituanian, pe de o parte, și cea a SGD‑ului finlandez, pe de altă parte, sunt diferite. Astfel, în cele 12 luni care precedă modificarea afilierii la SGD, și anume între 1 octombrie 2016 și 30 septembrie 2017, nu a avut loc nicio plată de contribuții la SGD‑ul suedez pentru activitățile sucursalelor cesionate, în timp ce contribuții au fost plătite la acest SGD în cele 12 luni care precedă transferul sediului social în Finlanda, iar aceste contribuții au fost transferate către SGD‑ul finlandez. Prin urmare, încălcarea obligației de cooperare loială nu se poate întemeia pe acest motiv.
84.
Motivul întemeiat pe nerespectarea principiului cooperării loiale trebuie respins.
VII. Concluzie
85.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să se pronunțe după cum urmează:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Obligă Republica Letonia la plata cheltuielilor de judecată.
3)
Republica Estonia și Republica Lituania, precum și Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	JO 2014, L 173, p. 149.
(
3
)	În timp ce, în concluziile cererii sale introductive, Republica Letonia se întemeiază pe o încălcare a principiului încrederii reciproce, în motivarea acestei cereri ea face referire la principiul cooperării loiale (punctele 39-41). Prin urmare, considerăm că, atunci când susține existența unei încălcări a articolului 4 alineatul (3) TUE, Republica Letonia invocă o încălcare a principiului cooperării loiale.
(
4
)	A se vedea în special Hotărârea din 4 octombrie 1979, Franța/Regatul Unit (141/78, EU:C:1979:225), Hotărârea din 16 mai 2000, Belgia/Spania (C‑388/95, EU:C:2000:244), Hotărârea din 12 septembrie 2006, Spania/Regatul Unit (C‑145/04, EU:C:2006:543), Hotărârea din 16 octombrie 2012, Ungaria/Slovacia (C‑364/10, EU:C:2012:630), Hotărârea din 18 iunie 2019, Austria/Germania (C‑591/17, EU:C:2019:504), precum și Hotărârea din 31 ianuarie 2020, Slovenia/Croația (C‑457/18, EU:C:2020:65).
(
5
)	SFS 1995, nr. 1571.
(
6
)	Denumite în continuare „sucursalele cesionate”.
(
7
)	A se vedea punctul 6 din prezentele concluzii.
(
8
)	Respectiv cu 12 luni și o zi înainte de cesiunea sucursalelor.
(
9
)	Respectiv după cesiunea sucursalelor și la mai puțin de 12 luni înainte de transferul sediului social în Finlanda.
(
10
)	Respectiv la mai puțin de 12 luni înainte de transferul sediului social.
(
11
)	A se vedea nota de subsol 3 din prezentele concluzii.
(
12
)	Acest considerent enunță: „Protecția depozitelor este un element esențial pentru finalizarea pieței interne și o completare indispensabilă pentru sistemul de supraveghere a instituțiilor de credit, datorită solidarității pe care o creează între toate instituțiile care operează în cadrul unei anumite piețe financiare în cazul în care una dintre acestea se află în faliment. Prin urmare, statele membre ar trebui să poată permite SGD‑urilor să își acorde reciproc împrumuturi pe bază de voluntariat.”
(
13
)	Asociație fără scop lucrativ care include, printre altele, SGD.
(
14
)	A se vedea Hotărârea din 16 octombrie 2012, Ungaria/Slovacia (C‑364/10, EU:C:2012:630, punctul 67 și jurisprudența citată).
(
15
)	A se vedea Hotărârea din 16 octombrie 2012, Ungaria/Slovacia (C‑364/10, EU:C:2012:630, punctul 68).
(
16
)	A se vedea Hotărârea din 2 aprilie 2020, Comisia/Polonia, Ungaria și Republica Cehă (Mecanism de transfer temporar al solicitanților de protecție internațională) (C‑715/17, C‑718/17 și C‑719/17, EU:C:2020:257, punctul 56 și jurisprudența citată).
(
17
)	A se vedea hotărârile citate la nota de subsol 4 din prezentele concluzii.
(
18
)	A se vedea Hotărârea din 4 septembrie 2014, Comisia/Franța (C‑237/12, EU:C:2014:2152, punctul 74 și jurisprudența citată).
(
19
)	A se vedea Hotărârea din 4 septembrie 2014, Comisia/Franța (C‑237/12, EU:C:2014:2152, punctul 74 și jurisprudența citată).
(
20
)	A se vedea Hotărârea din 27 ianuarie 2021, Comisia/Austria (TVA - Agenții de voiaj) (C‑787/19, nepublicată, EU:C:2021:72, punctul 21).
(
21
)	A se vedea punctul 44 din prezentele concluzii.
(
22
)	A se vedea articolul 103 alineatul (1) din Directiva 2014/59/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 mai 2014 de instituire a unui cadru pentru redresarea și rezoluția instituțiilor de credit și a firmelor de investiții și de modificare a Directivei 82/891/CEE a Consiliului și a Directivelor 2001/24/CE, 2002/47/CE, 2004/25/CE, 2005/56/CE, 2007/36/CE, 2011/35/UE, 2012/30/UE și 2013/36/UE ale Parlamentului European și ale Consiliului, precum și a Regulamentelor (UE) nr. 1093/2010 și (UE) nr. 648/2012 ale Parlamentului European și ale Consiliului (JO 2014, L 173, p. 190).
(
23
)	A se vedea articolul 70 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 806/2014 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 iulie 2014 de stabilire a unor norme uniforme și a unei proceduri uniforme de rezoluție a instituțiilor de credit și a anumitor firme de investiții în cadrul unui mecanism unic de rezoluție și al unui fond unic de rezoluție și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 (JO 2014, L 225, p. 1).
(
24
)	Propunere de directivă a Parlamentului European și a Consiliului de modificare a Directivei 2014/49/UE în ceea ce privește domeniul de aplicare al protecției depozitelor, utilizarea fondurilor schemelor de garantare a depozitelor, cooperarea transfrontalieră și transparența [COM(2023) 228 final].
(
25
)	A se vedea articolul 10 alineatul (2) primul paragraf, articolul 10 alineatul (6) al doilea paragraf, articolul 10 alineatul (8) și articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2014/49.
(
26
)	A se vedea articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2014/49.
(
27
)	A se vedea Hotărârea din 22 septembrie 2016, Comisia/Republica Cehă (C‑525/14, EU:C:2016:714, punctul 14 și jurisprudența citată).
(
28
)	A se vedea Hotărârea din 17 decembrie 2020, Comisia/Slovenia (Arhivele BCE) (C‑316/19, EU:C:2020:1030, punctul 119 și jurisprudența citată).
(
29
)	A se vedea Hotărârea din 14 iulie 2022, Comisia/Danemarca (DOP Feta) (C‑159/20, EU:C:2022:561, punctul 75 și jurisprudența citată).
(
30
)	A se vedea Concluziile doamnei avocate generale Ćapeta prezentate în cauza Comisia/Danemarca (DOP Feta) (C‑159/20, EU:C:2022:198, punctul 84).