62023CJ0035_RES
Cauza C‑35/23 (
i
)
Tatăl
împotriva
Mamei
(cerere de decizie preliminară formulată de Oberlandesgericht Frankfurt am Main)
Hotărârea Curții (Camera a patra) din 20 iunie 2024
„Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie civilă – Răspundere părintească – Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 – Articolele 10 și 11 – Competența în caz de deplasare ilicită a unui copil – Reședință obișnuită a copilului într‑un stat membru înainte de deplasarea ilicită – Procedura de înapoiere între o țară terță și un stat membru – Noțiunea de cerere de înapoiere – Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii”
Cooperare judiciară în materie civilă – Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești – Regulamentul nr. 2201/2003 – Competență în materia răspunderii părintești – Competența judecătorească în cazuri de răpire a copilului – Competența instanțelor judecătorești din statul membru în care se afla reședința obișnuită a copilului înaintea răpirii sale – Domeniu de aplicare – Procedură de înapoiere inițiată fără succes în temeiul Convenției de la Haga din 1980 între o țară terță și un stat membru – Lipsa incidenței
[Regulamentul nr. 2201/2003 al Consiliului, art. 2 pct. 11, art. 10 lit. (b) pct. (i), art. 11 alin. (6) și (7) și art. 60]
(a se vedea punctele 50-62 și dispozitiv 1)
Cooperare judiciară în materie civilă – Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești – Regulamentul nr. 2201/2003 – Competență în materia răspunderii părintești – Competența judecătorească în cazuri de răpire a copilului – Competența instanțelor judecătorești din statul membru în care se afla reședința obișnuită a copilului înaintea răpirii sale – Condiție – Cerere de înapoiere – Noțiune – Cerere de înapoiere a copilului într‑un alt stat decât statul membru în care se afla reședința obișnuită a copilului înaintea răpirii sale sau cerere de încredințare a copilului menționat introdusă în fața instanțelor judecătorești din acest prim stat membru – Excludere
[Regulamentul Consiliului nr. 2201/2003, considerentul (17) și art. 8 alin. (1), art. 10 lit. (b) pct. (i) și art. 11]
(a se vedea punctele 66, 68-71, 73-79 și 81 și dispozitiv 2)
Cooperare judiciară în materie civilă – Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești – Regulamentul nr. 2201/2003 – Cerere de înapoiere a unui copil – Hotărâre de neînapoiere – Obligații de informare și de notificare și caracterul executoriu al hotărârii prin care se dispune înapoierea unui copil – Domeniu de aplicare – Procedură de înapoiere în temeiul Convenției de la Haga din 1980 inițiată între o țară terță și un stat membru – Excludere
[Regulamentul nr. 2201/2003 al Consiliului, art. 11 alin. (6)-(8)]
(a se vedea punctele 83-85 și dispozitiv 3)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Tribunalul Regional Superior din Frankfurt pe Main, Germania), Curtea precizează domeniul de aplicare al anumitor norme procedurale aplicabile în temeiul Regulamentului nr. 2201/2003 (
1
) în cazul răpirii internaționale a unui copil în legătură cu o țară terță.
L s‑a născut în Elveția în anul 2014 și are dublă cetățenie, germană și poloneză. Tatăl său are reședința în Elveția din luna iunie 2013 din motive profesionale, în timp ce mama sa a locuit cu L din luna ianuarie 2015 până în luna aprilie 2016 în Germania, unde tatăl le‑a vizitat în mod regulat. În luna aprilie 2016, mama și L s‑au mutat în Polonia, unde, într‑o primă etapă, tatăl le‑a vizitat. Începând cu luna aprilie 2017, mama i‑a refuzat tatălui exercitarea dreptului de vizită. Ea a înscris‑o pe L la o grădiniță din Polonia, fără consimțământul tatălui, și l‑a informat pe acesta din urmă că rămâne în Polonia împreună cu fiica lor.
În luna iulie 2017, tatăl a formulat o cerere de înapoiere a copilului în Elveția prin intermediul autorității centrale elvețiene (
2
), în temeiul Convenției de la Haga din 1980 (
3
). O instanță poloneză a respins această cerere pentru motivul că tatăl își dăduse consimțământul pentru o perioadă nedeterminată cu privire la mutarea mamei și a lui L în Polonia. Apelul declarat de tată împotriva acestei hotărâri a fost respins.
Deși a renunțat la o a doua cerere de înapoiere depusă în Germania, tatăl a sesizat, în luna iulie 2018, o instanță germană cu o cerere prin care a solicitat încredințarea exclusivă a copilului, dreptul de a stabili reședința acestuia, precum și înapoierea copilului la el, în Elveția. Instanța sesizată a respins această cerere pentru lipsa competenței internaționale. Tatăl a formulat o cale de atac împotriva acestei decizii la instanța de trimitere, susținând că competența instanțelor germane decurge din articolele 10 și 11 din Regulamentul nr. 2201/2003.
Instanța de trimitere ridică problema aplicabilității acestor dispoziții, din moment ce tatăl a inițiat, fără succes, o procedură de înapoiere a copilului, în temeiul Convenției de la Haga din 1980, prin intermediul autorității centrale a Elveției, țară terță care nu are obligații în temeiul Regulamentului nr. 2201/2003. Prin urmare, aceasta a decis să sesizeze Curtea cu titlu preliminar.
Aprecierea Curții
În primul rând, Curtea se pronunță cu privire la domeniul de aplicare al normei de competență specială în materia răspunderii părintești prevăzute la articolul 10 din Regulamentul nr. 2201/2003. Conform acestui articol, instanțele judecătorești din statul membru în care copilul își avea reședința obișnuită înaintea deplasării sale sau a reținerii sale ilicite își păstrează, în principiu și în anumite condiții, competența internațională.
În ceea ce privește „deplasarea sau reținerea ilicită a unui copil” pe care se întemeiază articolul 10 din Regulamentul nr. 2201/2003, aceasta consideră, mai întâi, că definiția acestei noțiuni (
4
) nu depinde de inițierea, în mod necesar subsecventă și eventuală, de către cel căruia i s‑a încredințat copilul a unei proceduri de înapoiere a copilului, întemeiată pe Convenția de la Haga din 1980.
În continuare, articolul 10 litera (b) punctul (i) din Regulamentul nr. 2201/2003, potrivit căruia instanțele judecătorești de la fosta reședință obișnuită a copilului nu mai sunt în principiu competente în lipsa unei cereri de înapoiere, în termen de un an, în statul membru pe teritoriul căruia copilul a fost deplasat sau reținut ilicit, nu specifică faptul că o cerere de înapoiere trebuie să fi fost prezentată în temeiul Convenției de la Haga din 1980 și nici nu exclude posibilitatea ca aceasta să fi fost prezentată prin intermediul unei autorități centrale a unei țări terțe. Astfel, pe de o parte, conform articolului 60 din Regulamentul nr. 2201/2003, stipulațiile Convenției de la Haga din 1980 nu primează asupra dispozițiilor acestui regulament în relațiile dintre statele membre. Pe de altă parte, nu există o obligație de a se prevala de această convenție pentru a solicita înapoierea unui copil, o procedură de înapoiere putându‑se întemeia pe alte norme sau pe alte stipulații convenționale, în special bilaterale.
În sfârșit, nu se poate admite, în tăcerea Regulamentului nr. 2201/2003, ca aplicarea articolului 10 din acest regulament să fie condiționată de aplicarea unor norme procedurale precum cele prevăzute la articolul 11 alineatele (6) și (7) din regulamentul menționat (
5
), ce au în principal ca obiect să reglementeze transmiterea și notificarea informațiilor (
6
).
În al doilea rând, Curtea arată, în special în lumina obiectivelor Regulamentului nr. 2201/2003, că nici o cerere de înapoiere a copilului într‑un alt stat decât statul membru în care acest copil își avea reședința obișnuită imediat înaintea deplasării sale sau a reținerii sale ilicite, nici o cerere de încredințare a copilului menționat introdusă în fața instanțelor judecătorești din acest stat membru nu intră în sfera noțiunii de „cerere de înapoiere”, în sensul articolului 10 litera (b) punctul (i) din Regulamentul nr. 2201/2003.
În ultimul rând, Curtea precizează că din modul de redactare a articolului 11 din Regulamentul nr. 2201/2003 rezultă în mod clar că această dispoziție se aplică numai între state membre în coroborare cu Convenția de la Haga din 1980. Prin urmare, obligațiile de informare și de notificare prevăzute la articolul 11 alineatele (6) și (7) din regulamentul menționat, precum și caracterul executoriu al hotărârii vizate la alineatul (8) al acestui articol 11 nu se aplică în cadrul unei proceduri de înapoiere care a fost pusă în aplicare în temeiul convenției menționate între o țară terță și un stat membru în care se află copilul în urma unei deplasări sau a unei rețineri ilicite.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.
(
1
)	Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO 2003, L 338, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 183).
(
2
)	Oficiul Federal de Justiție din Berna (Elveția).
(
3
)	Convenția asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii, încheiată la Haga la 25 octombrie 1980 (denumită în continuare „Convenția de la Haga din 1980”).
(
4
)	A se vedea articolul 2 punctul 11 din Regulamentul nr. 2201/2003.
(
5
)	Articolul 11 din acest regulament completează punerea în aplicare a procedurii de înapoiere a copilului în temeiul Convenției de la Haga din 1980.
(
6
)	Este vorba despre informații referitoare la o hotărâre de neînapoiere, adoptată în temeiul articolului 13 din Convenția de la Haga din 1980, care trebuie să fie comunicate instanței competente din statul membru în care copilul își avea reședința obișnuită imediat înaintea deplasării sau a reținerii ilicite.