62021TJ0310
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a noua, judecând în complet de cinci judecători)
25 martie 2026 (
*1
)
„Răspundere extracontractuală – Concurență – Înțelegeri – Piața transportului aerian de mărfuri – Reducerea cuantumului amenzii de către Tribunal – Refuzul Comisiei de a plăti dobânzi pentru excedentul încasat – Termen de prescripție – Momentul de la care începe să curgă termenul – Întrerupere – Admisibilitate – Noțiunea de «dobânzi» – Rata aplicabilă”
În cauza T‑310/21,
Air Canada, cu sediul în Saint‑Laurent, Québec (Canada), reprezentată de T. Soames și I.‑Z. Prodromou‑Stamoudi, avocați, și T. Johnston, barrister,
reclamantă,
împotriva
Comisiei Europene, reprezentată de P. Rossi, M. Domecq, T. Isacu de Groot și L. Wildpanner, în calitate de agenți,
pârâtă,
TRIBUNALUL (Camera a noua, judecând în complet de cinci judecători),
compus la deliberare din domnii S. Papasavvas, președinte, L. Truchot, H. Kanninen (raportor) și M. Sampol Pucurull și doamna T. Perišin, judecători,
grefier: doamna M. Zwozdziak‑Carbonne, administratoare,
având în vedere faza scrisă a procedurii, în special:
–
ordonanța din 5 iulie 2022 de unire cu fondul a excepției de inadmisibilitate invocate de Comisie;
–
decizia din 10 august 2023, adoptată în temeiul articolului 69 litera (d) din Regulamentul de procedură al Tribunalului și după ascultarea părților, de suspendare a procedurii până la pronunțarea deciziei prin care se finalizează judecata în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488);
–
observațiile părților depuse la grefa Tribunalului la 25 și la 29 iulie 2024 cu privire la consecințele care trebuie deduse pentru prezenta cauză din Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488),
în urma ședinței din 5 iunie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Prin acțiunea formulată, reclamanta, Air Canada, solicită cu titlu principal, în temeiul articolului 268 și al articolului 340 al doilea paragraf TFUE, repararea prejudiciului pe care l‑ar fi suferit ca urmare a refuzului Comisiei Europene de a‑i plăti dobânzi datorate în temeiul articolului 266 primul paragraf TFUE, în executarea Hotărârii din 16 decembrie 2015, Air Canada/Comisia (T‑9/11, nepublicată, EU:T:2015:994), sau, cu titlu subsidiar, în temeiul articolului 263 TFUE, anularea deciziei Comisiei din 25 martie 2021 prin care se refuză plata unor dobânzi la rata legală.
I. Istoricul litigiului
2
Reclamanta este o companie de transport aerian care își desfășoară activitatea pe piața transportului aerian de mărfuri.
3
La 9 noiembrie 2010, Comisia a adoptat Decizia C(2010) 7694 final privind o procedură în temeiul articolului 101 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, al articolului 53 din Acordul privind SEE și al articolului 8 din Acordul dintre Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind transportul aerian (cazul COMP/39258 – Transport aerian de mărfuri) (denumită în continuare „Decizia din 9 noiembrie 2010”).
4
Decizia din 9 noiembrie 2010 avea 21 de destinatari, printre care și reclamanta. Această decizie descria în motivarea sa o încălcare unică și continuă a articolului 101 TFUE, a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) și a articolului 8 din Acordul între Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind transportul aerian. Potrivit acestei motivări, destinatarii deciziei menționate își coordonaseră comportamentul în ceea ce privește stabilirea prețurilor pentru furnizarea de servicii de transport de mărfuri în SEE și în Elveția.
5
Articolele 1-4 din Decizia din 9 noiembrie 2010 reproșează destinatarilor deciziei menționate comportamentele care caracterizează această încălcare unică și continuă.
6
Articolul 5 din Decizia din 9 noiembrie 2010 se referă la amenzi. În măsura în care privește prezentul litigiu, acest articol prevede următoarele:
„Pentru încălcările vizate la articolele 1-4 [din Decizia din 9 noiembrie 2010] se aplică următoarele amenzi:
(a)
Air Canada: 21037500 [de euro];
[…]
Amenzile aplicate se achită în euro în termen de trei luni de la data notificării prezentei decizii […]
După expirarea acestui termen, se vor aplica automat dobânzi la rata dobânzii utilizată de Banca Centrală Europeană pentru principalele operațiuni de refinanțare în prima zi a lunii în care a fost adoptată [Decizia din 9 noiembrie 2010], majorată cu 3,5 puncte procentuale.
În cazul în care o întreprindere menționată la articolul 1 [din Decizia din 9 noiembrie 2010] introduce o acțiune, întreprinderea respectivă trebuie să acopere cuantumul amenzii cel târziu la data scadenței, fie prin constituirea unei garanții bancare acceptabile, fie prin efectuarea plății amenzii cu titlu provizoriu, în conformitate cu articolul 85a alineatul (1) din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2342/2002 al Comisiei.”
7
La 6 ianuarie 2011, reclamanta a introdus o acțiune în anulare împotriva Deciziei din 9 noiembrie 2010.
8
La 10 februarie 2011, reclamanta a plătit cu titlu provizoriu cuantumul integral al amenzii care îi fusese aplicată prin articolul 5 din Decizia din 9 noiembrie 2010.
9
Prin Hotărârea din 16 decembrie 2015, Air Canada/Comisia (T‑9/11, nepublicată, EU:T:2015:994), Tribunalul a anulat Decizia din 9 noiembrie 2010 în măsura în care o privea pe reclamantă.
10
La 5 februarie 2016, Comisia a informat‑o pe reclamantă cu privire la decizia sa de a‑i rambursa o sumă corespunzătoare amenzii pe care o plătise cu titlu provizoriu (21037500 de euro), majorată cu un randament garantat (468540,80 de euro) (denumită în continuare „Decizia din 5 februarie 2016”). Ea a precizat că această sumă de 21506040,80 euro urma să fie „transferată astăzi”.
11
Reclamanta a încasat această sumă la 8 februarie 2016.
12
La 4 februarie 2021, reclamanta a trimis Comisiei o scrisoare în care solicita plata următoarelor sume:
–
diferența dintre suma care îi era datorată cu titlu de dobânzi „moratorii” la rata de 4,5 % [rata dobânzii utilizată de Banca Centrală Europeană (BCE) pentru operațiunile de refinanțare, majorată cu 3,5 puncte procentuale], calculată pentru perioada cuprinsă între 10 februarie 2011 și 8 februarie 2016, și randamentul garantat plătit la 8 februarie 2016, și anume 468540,80 euro;
–
dobânzile compuse, calculate pe baza sumei datorate cu titlu de dobânzi moratorii, pentru perioada cuprinsă între data la care Comisia a efectuat rambursarea, și anume 8 februarie 2016, și data plății efective a sumei menționate la liniuța precedentă, la rata dobânzii BCE pentru operațiunile sale de refinanțare la 1 noiembrie 2010, respectiv 1 %, majorată cu 3,5 puncte procentuale.
13
La 25 martie 2021, Comisia i‑a notificat reclamantei decizia de a nu admite cererea sa descrisă la punctul 12 de mai sus (denumită în continuare „scrisoarea din 25 martie 2021”), pentru motivul că această cerere era prescrisă în temeiul articolului 46 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene.
II. Concluziile părților
14
Reclamanta solicită Tribunalului:
–
respingerea excepției de inadmisibilitate ridicate de Comisie;
–
obligarea Uniunii Europene, reprezentată de Comisie, la repararea prejudiciului suferit ca urmare a neplății de către Comisie a dobânzilor moratorii și a dobânzilor compuse datorate în temeiul articolului 266 primul paragraf TFUE, în executarea Hotărârii din 16 decembrie 2015, Air Canada/Comisia (cauza T‑9/11, nepublicată, EU:T:2015:994), și, prin urmare, la plata următoarelor sume, în temeiul articolului 340 al doilea paragraf TFUE, al articolului 268 TFUE și al articolului 266 primul paragraf TFUE:
–
o sumă egală cu dobânzile moratorii datorate, și anume dobânzile la suma de 21037500 de euro, la rata dobânzii BCE pentru operațiunile sale de refinanțare la 1 noiembrie 2010, respectiv 1 %, majorată cu 3,5 puncte procentuale, pentru perioada cuprinsă între 10 februarie 2011 și 8 februarie 2016, diminuată cu randamentul garantat deja plătit de 468540,80 euro, și anume o sumă de 4264896,70 euro, sau, alternativ, la rata dobânzii pe care Tribunalul o va considera adecvată;
–
o sumă egală cu dobânzile datorate la suma de 4264896,70 euro, pentru perioada cuprinsă între 9 februarie 2016 și 4 februarie 2021, data la care s‑a solicitat plata dobânzilor, la rata dobânzii BCE pentru operațiunile sale de refinanțare la 1 noiembrie 2010, respectiv 1 % majorată cu 3,5 puncte procentuale, și anume suma de 958550,14 euro, sau, alternativ, la rata dobânzii și pentru perioada pe care Tribunalul le va considera adecvate;
–
o sumă egală cu dobânda compusă datorată la suma corespunzătoare dobânzilor neplătite la suma datorată la data la care s‑a solicitat plata dobânzilor (5223446,84 euro) sau orice altă sumă pe care Tribunalul o va considera adecvată pentru perioada cuprinsă între 5 februarie 2021 și data la care Comisia va rambursa cuantumul dobânzilor datorate, la rata dobânzii BCE pentru operațiunile sale de refinanțare la 1 noiembrie 2010, respectiv 1 % majorată cu 3,5 puncte procentuale, sau, alternativ, la rata dobânzii și pentru perioada pe care Tribunalul le va considera adecvate;
–
cu titlu subsidiar, anularea scrisorii din 25 martie 2021;
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
15
Comisia solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii ca inadmisibilă;
–
cu titlu subsidiar, respingerea acțiunii ca neîntemeiată;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
III. În drept
16
Întrucât reclamanta și‑a prezentat concluziile referitoare la despăgubire cu titlu principal, acestea trebuie examinate mai întâi.
A. Cu privire la concluziile referitoare la despăgubire
1.
Cu privire la cauzele de inadmisibilitate invocate de Comisie
17
În observațiile sale cu privire la consecințele care trebuie deduse pentru prezenta cauză din Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), Comisia a arătat că menține cele două cauze de inadmisibilitate invocate în cadrul excepției de inadmisibilitate, întemeiate, prima, pe prescrierea acțiunii în despăgubire în temeiul articolului 46 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și, a doua, pe caracterul inadecvat al acțiunii în despăgubire pentru a contesta executarea Hotărârii din 16 decembrie 2015, Air Canada/Comisia (T‑9/11, nepublicată, EU:T:2015:994).
18
Trebuie analizată mai întâi a doua cauză de inadmisibilitate.
a)
Cu privire la a doua cauză de inadmisibilitate, întemeiată pe caracterul inadecvat al acțiunii în despăgubire pentru a contesta executarea Hotărârii din 16 decembrie 2015, Air Canada/Comisia (T‑9/11)
19
Comisia arată în esență că reclamanta a utilizat o cale de atac inadecvată pentru a contesta executarea Hotărârii din 16 decembrie 2015, Air Canada/Comisia (T‑9/11, nepublicată, EU:T:2015:994). Ea ar fi trebuit să introducă o acțiune în anulare împotriva deciziei prin care Comisia a stabilit suma care trebuia să îi fie rambursată, și anume valoarea creanței principale a amenzii plătite în mod nejustificat, majorată cu randamentul generat, în loc să introducă o acțiune în despăgubire.
20
Comisia adaugă că cererea de despăgubire constituie o eludare a termenului prevăzut la articolul 263 TFUE în vederea contestării deciziei de rambursare. Astfel, această decizie datează din luna februarie 2016, în timp ce prezenta acțiune în despăgubire a fost introdusă abia în luna iunie 2021.
21
Reclamanta contestă argumentele Comisiei.
22
Trebuie amintit că, atunci când reclamanta solicită, precum în speță, plata unor dobânzi datorate în temeiul articolului 266 primul paragraf TFUE ca urmare a unei hotărâri de anulare, prejudiciul invocat rezultă din abținerea culpabilă a Comisiei de a lua o măsură impusă de executarea hotărârii de anulare, cu încălcarea obligațiilor care îi revin în temeiul acestei dispoziții [Ordonanța din 4 mai 2005, Holcim (Franța)/Comisia, T‑86/03, EU:T:2005:157, punctul 51].
23
Astfel, din articolul 266 primul paragraf TFUE reiese că instituția emitentă a actului anulat trebuie să ia măsurile impuse de executarea hotărârii prin care acest act a fost declarat nul și neavenit cu efect ex tunc. Aceasta presupune printre altele rambursarea sumelor încasate în mod nejustificat în temeiul actului menționat, precum și plata unor dobânzi (a se vedea Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punctul 51 și jurisprudența citată).
24
Articolul 266 TFUE nu instituie o cale de atac specială pentru a garanta executarea hotărârilor instanțelor Uniunii. Dacă un justițiabil consideră că actul adoptat pentru a înlocui actul anulat nu concordă cu motivele și cu dispozitivul hotărârii, poate formula o nouă acțiune în anulare în temeiul articolului 263 TFUE. Acțiunea în constatarea abținerii de a acționa prevăzută la articolul 265 TFUE constituie, dimpotrivă, calea adecvată pentru a constata abținerea nelegală a unei instituții de a lua măsurile pe care le impune executarea hotărârii (a se vedea Hotărârea din 5 septembrie 2014, Éditions Odile Jacob/Comisia, T‑471/11, EU:T:2014:739, punctul 71 și jurisprudența citată). Acțiunea în despăgubire prevăzută de articolul 268 și de articolul 340 al doilea paragraf TFUE urmărește în schimb obținerea reparării prejudiciilor cauzate de o nelegalitate săvârșită în executarea unei hotărâri a unei instanțe a Uniunii.
25
În plus, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, acțiunea în despăgubire a fost instituită ca o acțiune autonomă cu un rol special în cadrul sistemului căilor de atac și supusă unor condiții de exercitare definite în raport cu obiectul său specific (a se vedea în acest sens Ordonanța din 21 iunie 1993, Van Parijs ș.a./Consiliul și Comisia, C‑257/93, EU:C:1993:249, punctul 14 și jurisprudența citată, Hotărârea din 23 martie 2004, Ombudsmanul/Lamberts, C‑234/02 P, EU:C:2004:174, punctul 59, și Ordonanța din 3 februarie 2025, Kerkosand/Comisia, T‑216/24, nepublicată, EU:T:2025:142, punctul 32 și jurisprudența citată).
26
Cu toate acestea, deși o parte poate interveni prin intermediul unei acțiuni în răspundere fără a fi constrânsă de niciun text să urmărească anularea actului nelegal care i‑a cauzat prejudiciul, ea nu poate totuși să eludeze în acest fel inadmisibilitatea unei cereri care vizează aceeași nelegalitate și aceleași scopuri financiare (a se vedea Hotărârea din 5 septembrie 2019, Uniunea Europeană/Guardian Europe și Guardian Europe/Uniunea Europeană, C‑447/17 P și C‑479/17 P, EU:C:2019:672, punctul 50 și jurisprudența citată).
27
Astfel, o acțiune în despăgubire trebuie declarată inadmisibilă dacă urmărește în realitate revocarea unei decizii individuale rămase definitivă și, în cazul în care ar fi admisă, ar avea ca efect înlăturarea efectelor juridice ale acestei decizii. Aceasta este situația în cazul în care reclamanta încearcă, prin intermediul unei cereri de despăgubiri, să obțină un rezultat identic cu cel pe care i l‑ar fi oferit reușita unei acțiuni în anulare pe care a omis să o introducă în timp util (a se vedea Hotărârea din 5 septembrie 2019, Uniunea Europeană/Guardian Europe și Guardian Europe/Uniunea Europeană, C‑447/17 P și C‑479/17 P, EU:C:2019:672, punctul 51).
28
Prin urmare, trebuie să se stabilească dacă, astfel cum susține Comisia, admiterea admisibilității cererii de despăgubiri în speță ar însemna să se eludeze, ceea ce interzice jurisprudența prezentată la punctele 24-27 de mai sus, omisiunea reclamantei de a fi atacat Decizia din 5 februarie 2016 prin intermediul unei acțiuni în anulare introduse în termenul de introducere a acțiunii prevăzut la articolul 263 TFUE.
29
În această privință, reiese din jurisprudență că simpla tăcere a unei instituții nu poate în principiu să fie asimilată unui refuz implicit, cu excepția cazului în care această consecință este prevăzută în mod expres de o dispoziție a dreptului Uniunii. Fără a exclude posibilitatea, în anumite împrejurări specifice, ca acest principiu să nu fie aplicabil, astfel încât tăcerea sau inacțiunea unei instituții să poată fi considerate în mod excepțional ca având valoarea unei decizii implicite de refuz, Curtea a dedus că actul prin care Comisia rambursează unei întreprinderi numai valoarea creanței principale a amenzii plătite în mod nejustificat, fără a lua poziție în mod explicit cu privire la plata dobânzilor, nu reprezenta o decizie implicită de refuz al plății dobânzilor respective, care să poată face obiectul unei acțiuni în anulare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 decembrie 2004, Comisia/Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, punctul 45).
30
Or, pe de o parte, nicio dispoziție a dreptului Uniunii nu prevede că tăcerea Comisiei dă naștere unei decizii implicite de refuz în cadrul executării unei hotărâri în temeiul articolului 266 primul paragraf TFUE. Pe de altă parte, nu rezultă că tăcerea Comisiei era asimilabilă unei decizii implicite de refuz în împrejurări precum cele din prezenta cauză. Astfel, în Decizia din 5 februarie 2016 adresată reclamantei, Comisia s‑a limitat la indicarea sumei pe care intenționa să o plătească. Ea a precizat într‑adevăr că urma să ramburseze nu numai amenda plătită cu titlu provizoriu, ci și că această sumă urma să fie majorată cu un randament garantat. Din decizia menționată din 5 februarie 2016, precum și din schimbul de scrisori dintre reclamantă și Comisie între 23 decembrie 2015 și 17 februarie 2016 privind rambursarea reiese că Comisia nu s‑a pronunțat niciodată în mod explicit cu privire la plata unor dobânzi de tipul celor solicitate de reclamantă în prezenta cauză. În cadrul prezentei proceduri, ea nu a invocat nicio împrejurare specifică care să justifice considerarea în mod excepțional a acestei decizii drept o decizie implicită de refuz al plății dobânzilor și niciun element din dosar nu permite de altfel identificarea unei atari decizii.
31
În astfel de condiții, actul care poate face obiectul unei acțiuni în anulare este actul prin care, asemenea scrisorii din 25 martie 2021 în speță, se refuză în mod expres cererea de plată a dobânzilor [a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 decembrie 2004, Comisia/Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, punctul 47, și Ordonanța din 4 mai 2005, Holcim (Franța)/Comisia, T‑86/03, EU:T:2005:157, punctul 43].
32
În consecință, trebuie să se considere că Decizia din 5 februarie 2016 nu s‑a pronunțat cu privire la plata dobânzilor și, prin urmare, nu putea fi considerată un refuz al plății acestora care să poată fi atacat pe calea unei acțiuni în anulare. Prin urmare, Comisia susține în mod eronat că introducerea unei acțiuni în despăgubire constituie o eludare a omisiunii reclamantei de a acționa pe calea unei acțiuni în anulare împotriva deciziei menționate.
33
Prin urmare, a doua cauză de inadmisibilitate trebuie respinsă.
b)
Cu privire la prima cauză de inadmisibilitate, întemeiată pe prescrierea acțiunii în despăgubire
34
Comisia susține că acțiunea în despăgubire s‑a prescris având în vedere articolul 46 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene.
35
Ea consideră că, presupunând că termenul de prescripție a început să curgă cel târziu la 8 februarie 2016, data rambursării, termenul de prescripție de cinci ani prevăzut la articolul 46 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene s‑a împlinit cel târziu la 8 februarie 2021. În plus, chiar presupunând că termenul de prescripție nu se împlinise încă și că scrisoarea din 25 martie 2021 ar fi avut ca efect întreruperea acestui termen, ea nu ar fi prelungit acest termen decât până la 25 mai 2021, în conformitate cu articolul 46 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene. Astfel, această dispoziție ar face trimitere numai la termenul de două luni prevăzut la articolul 263 TFUE, nu și la termenul invariabil pentru considerente de distanță de zece zile prevăzut de articolul 60 din Regulamentul de procedură al Tribunalului. De fapt, articolul 60 menționat s‑ar aplica doar termenelor procedurale. Or, articolul 46 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene ar prevedea un termen de prescripție, iar nu un termen procedural. În susținerea argumentației sale, Comisia invocă Hotărârea din 8 noiembrie 2012, Evropaïki Dynamiki/Comisia (C‑469/11 P, EU:C:2012:705, punctele 52, 54 și 56).
36
Reclamanta contestă argumentele Comisiei și consideră că termenul de două luni prevăzut la articolul 263 TFUE, la care face trimitere articolul 46 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene pentru a formula o cerere de chemare în judecată împotriva răspunsului la cererea prealabilă, trebuie prelungit cu termenul invariabil pentru considerente de distanță de zece zile prevăzut la articolul 60 din Regulamentul de procedură. Prin urmare, acțiunea sa în despăgubire ar fi fost introdusă în termenele prevăzute.
1) Cu privire la momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție a acțiunii în despăgubire
37
Articolul 46 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, aplicabil procedurii în fața Tribunalului în conformitate cu articolul 53 primul paragraf din același statut, are următorul cuprins:
„Acțiunile formulate împotriva Uniunii în materie de răspundere extracontractuală se prescriu după cinci ani de la producerea faptului care a stat la baza lor. Prescripția este întreruptă fie prin cerere de chemare în judecată în fața Curții de Justiție, fie prin cererea prealabilă pe care partea prejudiciată o poate adresa instituției competente a Uniunii. În acest din urmă caz, cererea trebuie formulată în termenul de două luni prevăzut la articolul 263 [TFUE]; dacă este cazul, se aplică dispozițiile articolului 265 al doilea paragraf [TFUE].”
38
Potrivit unei jurisprudențe constante, termenul de prescripție începe să curgă atunci când sunt îndeplinite condițiile prevăzute pentru obligația de despăgubire, în special atunci când prejudiciul care trebuie reparat s‑a materializat (a se vedea Hotărârea din 8 noiembrie 2012, Evropaïki Dynamiki/Comisia, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, punctul 34 și jurisprudența citată).
39
Într‑o situație precum cea din speță, care are ca obiect repararea unui prejudiciu care corespunde cuantumului dobânzilor datorate la valoarea creanței principale a unei amenzi plătite în mod nejustificat, la originea prejudiciului invocat stă pretinsa abținere a Comisiei de a plăti dobânzi persoanei interesate, în temeiul articolului 266 primul paragraf TFUE. Rezultă că această abținere este cea care constituie „faptul”, în sensul articolului 46 primul paragraf prima teză din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, care declanșează termenul de prescripție de cinci ani [a se vedea în acest sens Ordonanța din 27 octombrie 2023, British Airways/Comisia, C‑138/23 P, nepublicată, EU:C:2023:821, punctul 57, și Ordonanța din 4 mai 2005, Holcim (Franța)/Comisia, T‑86/03, EU:T:2005:157, punctele 40 și 51].
40
În speță, pretinsa abținere a Comisiei de a lua măsurile impuse de executarea Hotărârii din 16 decembrie 2015, Air Canada/Comisia (T‑9/11, nepublicată, EU:T:2015:994), s‑a concretizat la 8 februarie 2016 prin rambursarea efectivă a cuantumului creanței principale a amenzii plătite în mod nejustificat, care a fost majorat cu randamentul garantat, fără a fi însă însoțit de dobânzile menționate la punctul 23 de mai sus.
41
Prin urmare, trebuie să se considere că termenul de prescripție a început să curgă la 8 februarie 2016, aspect în privința căruia părțile sunt de altfel de acord.
2) Cu privire la expirarea termenului de prescripție a acțiunii în despăgubire
42
În temeiul articolului 46 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, prescripția este întreruptă, în materie de răspundere extracontractuală, fie prin cerere de chemare în judecată în fața Curții de Justiție a Uniunii Europene, fie prin cererea prealabilă pe care partea prejudiciată o poate adresa instituției competente a Uniunii.
43
În ceea ce privește cea de a doua situație, în care persoana interesată sesizează instituția competentă a Uniunii cu o cerere în scopul reparării prejudiciului invocat, sunt posibile două ipoteze. Prima este cea în care persoana interesată formulează o cerere de chemare în judecată în fața instanței Uniunii fără a aștepta ca instituția competentă să se pronunțe cu privire la cererea sa și înainte de expirarea termenului prevăzut la articolul 265 al doilea paragraf TFUE. A doua este cea în care instituția competentă respinge cererea prealabilă sau nu răspunde la aceasta în termenul prevăzut la articolul 265 al doilea paragraf TFUE, caz în care întreruperea termenului nu are loc decât dacă această cerere este urmată de o cerere de chemare în judecată formulată în termenele stabilite de articolele 263 și 265 TFUE, după caz (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 iulie 1967, Kampffmeyer ș.a./Comisia, 5/66, 7/66, 13/66-16/66 și 18/66-24/66, nepublicată, EU:C:1967:31, p. 337, și Ordonanța din 4 august 1999, Fratelli Murri/Comisia, T‑106/98, EU:T:1999:163, punctul 29). În aceste două ipoteze, termenul de prescripție este considerat întrerupt la data primirii cererii prealabile de către instituția vizată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 septembrie 2007, Pelle și Konrad/Consiliul și Comisia, T‑8/95 și T‑9/95, EU:T:2007:298, punctul 80 și jurisprudența citată).
44
Articolul 46 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene vizează, prin urmare, mai multe termene. Pe de o parte, acesta stabilește un termen de prescripție de cinci ani. Pe de altă parte, în cazul unei cereri prealabile adresate instituției competente, el face trimitere la termenul prevăzut la articolul 263 TFUE, cu precizarea că, dacă este cazul, sunt aplicabile dispozițiile articolului 265 al doilea paragraf TFUE.
45
Astfel cum s‑a arătat la punctul 41 de mai sus, termenul de prescripție a început să curgă la 8 februarie 2016. Reclamanta a introdus cererea prealabilă la 4 februarie 2021, respectiv înainte de 8 februarie 2021, data expirării termenului de prescripție. Comisia a respins cererea sa la 25 martie 2021.
46
Reclamanta a introdus prezenta acțiune la 2 iunie 2021, respectiv la două luni și opt zile după ce Comisia a respins cererea prealabilă a acesteia la 25 martie 2021.
47
Părțile nu sunt de acord în legătură cu aplicarea termenului invariabil pentru considerente de distanță de zece zile, prevăzut la articolul 60 din Regulamentul de procedură, în privința termenului de două luni menționat la articolul 46 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene prin trimiterea la articolul 263 TFUE.
48
Articolul 60 din Regulamentul de procedură prevede că termenele procedurale se prelungesc pentru considerente de distanță, în mod invariabil, cu zece zile. Acest termen a fost instituit pentru a ține seama de dificultățile cu care se confruntă părțile din cauza distanței mai mari sau mai mici la care se află față de sediul Curții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 noiembrie 2012, Evropaïki Dynamiki/Comisia, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, punctul 48).
49
Trebuie să se arate mai întâi că termenul de prescripție de cinci ani prevăzut la articolul 46 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene nu este un termen procedural. Acesta este, prin natura sa, diferit de un astfel de termen (Hotărârea din 8 noiembrie 2012, Evropaïki Dynamiki/Comisia, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, punctul 49). Rezultă că termenul invariabil pentru considerente de distanță de zece zile nu se aplică acestui termen de prescripție (Hotărârea din 8 noiembrie 2012, Evropaïki Dynamiki/Comisia, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, punctul 59).
50
În ceea ce privește termenul de două luni menționat la articolul 46 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene prin trimitere la articolul 263 TFUE, acesta este un termen diferit de cel de prescripție. El privește un act de procedură pe care persoana interesată trebuie să îl îndeplinească pentru ca acțiunea sa în despăgubire să fie admisibilă ca urmare a întreruperii termenului de prescripție.
51
Or, din jurisprudență rezultă că trimiterea de la articolul 46 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene la termenul de două luni prevăzut la articolul 263 TFUE are ca efect aplicarea, în domeniul întreruperii prescripției, a regulilor de calcul al termenelor aplicabile în cadrul acestui din urmă articol (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 februarie 2002, Schulte/Consiliul și Comisia, T‑261/94, EU:T:2002:27, punctul 63 și jurisprudența citată), ceea ce include termenul pentru considerente de distanță prevăzut de articolul 60 din Regulamentul de procedură (a se vedea în acest sens Ordonanța din 19 septembrie 2001, Jestädt/Consiliul și Comisia, T‑332/99, EU:T:2001:218, punctul 53).
52
Astfel, întrucât termenul instituit de articolul 263 TFUE este un termen procedural, din articolul 60 din Regulamentul de procedură rezultă că orice aplicare a acestui termen trebuie prelungită pentru considerente de distanță, în mod invariabil, cu zece zile. Prin urmare, în măsura în care articolul 46 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene face trimitere în mod expres la termenul instituit de articolul 263 TFUE și acest articol 46 nu cuprinde nicio dispoziție care să împiedice aplicarea articolului 60 din Regulamentul de procedură, simpla inexistență a unei trimiteri la articolul 60 menționat nu poate, contrar celor susținute de Comisie, să împiedice aplicarea în speță a articolului 60 amintit.
53
În concluzie, trebuie să se constate că termenul de prescripție a fost întrerupt de cererea prealabilă a reclamantei din 4 februarie 2021, înainte de expirarea perioadei de cinci ani. Ulterior, aceasta a introdus acțiunea în termenul de două luni și zece zile de la răspunsul Comisiei din 25 martie 2021 la cererea sa. Cererea de despăgubiri formulată în cadrul prezentei acțiuni nu este, așadar, prescrisă.
54
Prin urmare, prima cauză de inadmisibilitate trebuie respinsă.
55
În consecință, trebuie să se respingă excepția de inadmisibilitate ridicată de Comisie în totalitate și să se examineze temeinicia concluziilor referitoare la despăgubire.
2.
Cu privire la fond
56
Reclamanta solicită în esență, pe de o parte, acordarea de despăgubiri pentru prejudiciul care rezultă din executarea incompletă de către Comisie a Hotărârii din 16 decembrie 2015, Air Canada/Comisia (T‑9/11, nepublicată, EU:T:2015:994), ca urmare a neplății, la 8 februarie 2016, a tuturor dobânzilor datorate în cadrul rambursării cuantumului amenzii încasate în mod nejustificat, și, pe de altă parte, plata dobânzilor penalizatoare calculate la valoarea acestei despăgubiri pentru perioada ulterioară acestei date până la executarea prezentei hotărâri.
57
Articolul 340 al doilea paragraf TFUE prevede că, în materie de răspundere extracontractuală, Uniunea este obligată să repare, în conformitate cu principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre, prejudiciile cauzate de instituțiile sale sau de agenții săi în exercițiul funcțiunilor lor.
58
Potrivit unei jurisprudențe constante, angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii este subordonată îndeplinirii unui ansamblu de condiții, și anume existența unei încălcări suficient de grave a unei norme de drept al cărei obiect este conferirea de drepturi particularilor, caracterul real al prejudiciului și existența unei legături de cauzalitate directe între încălcarea obligației care revine autorului actului și prejudiciul suferit de părțile vătămate (a se vedea Hotărârea din 10 septembrie 2019, HTTS/Consiliul, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, punctul 32 și jurisprudența citată).
a)
Cu privire la cererea de despăgubiri ca urmare a executării incomplete a Hotărârii din 16 decembrie 2015, Air Canada/Comisia (T‑9/11)
1) Cu privire la existența unei încălcări suficient de grave a unei norme de drept al cărei obiect este conferirea de drepturi particularilor
59
Reclamanta susține că Comisia a încălcat articolul 266 primul paragraf TFUE prin faptul că a refuzat să îi plătească dobânzile menite să compenseze forfetar privarea de beneficiul sumei plătite cu titlu provizoriu ca urmare a amenzii aplicate (denumite în continuare „dobânzile forfetare”). Din Hotărârea din 20 ianuarie 2021, Comisia/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), ar reieși că un astfel de refuz al plății constituie o încălcare suficient de gravă a articolului menționat. Dreptul la restituirea integrală ar fi respectat prin plata unor astfel de dobânzi, la rata de refinanțare a BCE majorată cu 3,5 puncte procentuale, și anume în speță 4,5 %. Această rată ar decurge din aplicarea articolului 86 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2342/2002 al Comisiei din 23 decembrie 2002 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului privind regulamentul financiar aplicabil bugetului general al Comunităților Europene (JO 2002, L 357, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 4, p. 3). Prin urmare, ea solicită obligarea Comisiei la plata diferenței dintre dobânzile pe care le‑a încasat și cele pe care ar fi trebuit să le încaseze ca dobânzi forfetare. În observațiile sale cu privire la Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), reclamanta susține că această hotărâre confirmă poziția sa.
60
În memoriul în apărare și în duplică, Comisia susține că nu a încălcat articolul 266 TFUE și nici nu a săvârșit o încălcare suficient de gravă a acestei dispoziții. În această privință, ea amintește că i‑a rambursat reclamantei cuantumul amenzii plătite cu titlu provizoriu, majorat cu dobânzile generate, conform articolului 85a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2342/2002, pentru a elimina orice îmbogățire fără justă cauză.
61
În observațiile sale cu privire la Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), Comisia recunoaște că această hotărâre soluționează în favoarea reclamantei problema generală a dreptului acesteia din urmă la dobânzi forfetare și că rata acestor dobânzi ar putea fi stabilită prin trimitere printre altele la articolul 83 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul delegat (UE) nr. 1268/2012 al Comisiei din 29 octombrie 2012 privind normele de aplicare a Regulamentului (UE, Euratom) nr. 966/2012 al Parlamentului European și al Consiliului privind normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii (JO 2012, L 362, p. 1), pentru perioada cuprinsă între plata amenzii cu titlu provizoriu și decizia de rambursare.
62
Comisia arată însă că, deși Hotărârea din 20 ianuarie 2021, Comisia/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), și Hotărârea din 12 februarie 2019, Printeos/Comisia (T‑201/17, EU:T:2019:81), efectuează o interpretare juridică corectă, faptul de a nu le fi respectat, în luna februarie 2016, nu constituie o încălcare suficient de gravă a unei norme de drept al Uniunii. Cerințele obiective ale dreptului Uniunii nu ar fi fost clar definite la momentul adoptării Deciziei din 5 februarie 2016, demonstrând astfel existența unei dificultăți de aplicare sau de interpretare. În opinia sa, Hotărârea din 12 februarie 2019, Printeos/Comisia (T‑201/17, EU:T:2019:81), ar fi creat un drept la rambursare complet nou. Or, în Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), nu s‑ar fi ridicat această problemă, întrucât Hotărârea din 12 februarie 2019, Printeos/Comisia (T‑201/17, EU:T:2019:81), a fost pronunțată înaintea efectuării de către Comisie a rambursării către Deutsche Telekom la 19 februarie 2019.
63
În speță, se reproșează Comisiei încălcarea suficient de gravă a articolului 266 TFUE pentru motivul că nu a executat pe deplin Hotărârea din 16 decembrie 2015, Air Canada/Comisia (T‑9/11, nepublicată, EU:T:2015:994).
64
În ceea ce privește condiția referitoare la comportamentul nelegal imputat instituției sau organului în cauză al Uniunii, la punctul 58 de mai sus se amintește că trebuie să se demonstreze o încălcare suficient de gravă a unei norme de drept al cărei obiect este conferirea de drepturi particularilor.
65
Articolul 266 primul paragraf TFUE constituie o normă de drept având ca obiect conferirea de drepturi particularilor. Astfel, această dispoziție prevede o obligație absolută și necondiționată a instituției emitente a actului anulat de a lua, în interesul reclamantului care a obținut câștig de cauză, măsurile impuse de executarea hotărârii prin care acest act a fost declarat nul și neavenit cu efect ex tunc, căreia îi corespunde un drept al reclamantului la respectarea deplină a acestei obligații (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 februarie 2019, Printeos/Comisia, T‑201/17, EU:T:2019:81, punctul 55). Aceasta presupune printre altele rambursarea sumelor încasate în mod nejustificat în temeiul actului menționat, precum și plata unor dobânzi (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punctul 57).
66
Reiese dintr‑o jurisprudență constantă că plata unor dobânzi constituie o măsură de executare a hotărârii de anulare, în sensul articolului 266 primul paragraf TFUE, în măsura în care urmărește să compenseze forfetar privarea de beneficiul unei creanțe și, pe de altă parte, după pronunțarea acestei hotărâri de anulare, să încurajeze debitorul să o execute în cel mai scurt timp (a se vedea Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punctul 52 și jurisprudența citată).
67
Rezultă astfel din articolul 266 primul paragraf TFUE că, în cazul anulării sau al reducerii cu efect ex tunc de către o instanță a Uniunii a unei amenzi aplicate printr‑o decizie a Comisiei pentru încălcarea normelor de concurență, această instituție este obligată să ramburseze în tot sau în parte cuantumul amenzii plătite cu titlu provizoriu, însoțit de dobânzi pentru perioada cuprinsă între data plății provizorii a acestei amenzi și data rambursării sale (Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punctul 53).
68
În speță, Comisia era, așadar, obligată nu numai la rambursarea amenzii plătite cu titlu provizoriu, ci și la plata unor dobânzi, fapt pe care aceasta nu îl contestă. În fapt, ea a plătit într‑adevăr dobânzi, și anume dobânzile generate.
69
Cu toate acestea, în măsura în care dobânzile care trebuie plătite au un caracter forfetar, Comisia este obligată, în temeiul articolului 266 primul paragraf TFUE, să plătească persoanei interesate eventuala diferență dintre cuantumul dobânzilor generate și dobânzile forfetare (a se vedea Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punctul 64 și jurisprudența citată).
70
Or, reclamanta susține că dobânzile generate pe care le‑a încasat sunt inferioare dobânzilor forfetare care i se cuvin.
71
Cu toate acestea, Comisia susține că nu a săvârșit o nelegalitate gravă prin faptul că a plătit reclamantei doar dobânzile generate.
72
Astfel, Comisia observă că, la momentul plății dobânzilor în speță, în anul 2016, nu a făcut decât să aplice jurisprudența în vigoare la momentul respectiv. Obligația de a plăti dobânzi forfetare ar rezulta abia din Hotărârea din 12 februarie 2019, Printeos/Comisia (T‑201/17, EU:T:2019:81), pronunțată la 12 februarie 2019.
73
Comisia susține că legalitatea comportamentului său trebuie apreciată în funcție de elementele de drept și de fapt existente la momentul adoptării sale. Așadar, în cazul unei modificări semnificative a jurisprudenței, ulterioară actului care s‑ar afla la originea prejudiciului, acest act nu ar constitui o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii susceptibilă să angajeze răspunderea extracontractuală în sensul articolelor 268 și 340 TFUE. Comportamentul său nu ar putea fi apreciat în raport cu evoluția ulterioară a dreptului care decurge din Hotărârea din 12 februarie 2019, Printeos/Comisia (T‑201/17, EU:T:2019:81), din Hotărârea din 20 ianuarie 2021, Comisia/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), și din Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488).
74
În această privință, trebuie să se arate că, pe de o parte, o încălcare suficient de gravă a unei norme de drept al cărei obiect este conferirea de drepturi particularilor este dovedită atunci când implică o nerespectare vădită și gravă de către instituția vizată a limitelor impuse puterii sale de apreciere (a se vedea Hotărârea din 11 ianuarie 2024, Dyson ș.a/Comisia, C‑122/22 P, EU:C:2024:11, punctul 48 și jurisprudența citată).
75
Pe de altă parte, atunci când o instituție a Uniunii nu dispune decât de o marjă de apreciere redusă în mod considerabil sau chiar inexistentă, simpla încălcare a dreptului Uniunii poate fi suficientă pentru a stabili existența unei încălcări suficient de grave a acestui drept, susceptibilă să angajeze răspunderea extracontractuală a Uniunii (a se vedea Hotărârea din 20 ianuarie 2021, Comisia/Printeos, C‑301/19 P, EU:C:2021:39, punctul 103 și jurisprudența citată).
76
În plus, numai constatarea unei nereguli pe care nu ar fi săvârșit‑o, în împrejurări similare, o administrație care acționează cu prudența și diligența obișnuite permite să se angajeze răspunderea extracontractuală a Uniunii (a se vedea Hotărârea din 10 septembrie 2019, HTTS/Consiliul, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, punctul 43 și jurisprudența citată).
77
Trebuie amintit că nelegalitatea unui act sau a unui comportament care poate angaja răspunderea extracontractuală a Uniunii trebuie apreciată în funcție de elementele de drept și de fapt existente la momentul adoptării actului sau a comportamentului respectiv (Hotărârea din 10 septembrie 2019, HTTS/Consiliul, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, punctul 39).
78
Astfel, noțiunea de „încălcare suficient de gravă” este o noțiune statică, stabilită la momentul adoptării actului sau al comportamentului nelegal în cauză (Hotărârea din 10 septembrie 2019, HTTS/Consiliul, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, punctul 55). Așadar, gradul de caracterizare a încălcării unei norme de drept al Uniunii săvârșite de instituția în cauză, impus de jurisprudență, prin faptul că este legat intrinsec de această încălcare, nu poate fi apreciat într‑un moment diferit de cel în care a fost săvârșită încălcarea menționată (Hotărârea din 10 septembrie 2019, HTTS/Consiliul, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, punctul 45).
79
Or, Curtea a subliniat, în Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punctele 52-57), întemeindu‑se pe o jurisprudență consacrată (Hotărârea din 12 februarie 2015, Comisia/IPK International, C‑336/13 P, EU:C:2015:83, punctul 30; a se vedea de asemenea Hotărârea din 10 octombrie 2001, Corus UK/Comisia, T‑171/99, EU:T:2001:249, punctele 53 și 54 și jurisprudența citată), că plata unor dobânzi constituie o măsură de executare a hotărârii de anulare, în sensul articolului 266 primul paragraf TFUE, în măsura în care urmărește să compenseze forfetar privarea de beneficiul unei creanțe și să încurajeze debitorul să execute în cel mai scurt timp hotărârea de anulare.
80
Astfel, potrivit aceleiași jurisprudențe, acordarea de dobânzi la suma plătită în mod nejustificat apare ca o componentă indispensabilă a obligației de repunere în situația anterioară care revine Comisiei în urma unei hotărâri de anulare sau de fond. Acestea au ca obiectiv repunerea persoanei interesate în situația în care ar fi trebuit să se afle în mod legal în cazul în care actul anulat nu ar fi fost adoptat, cu luarea în considerare a faptului că această restabilire a situației anterioare a intervenit numai după o perioadă, mai mult sau mai puțin lungă, în care persoana respectivă nu a putut dispune de suma pe care o plătise în mod nejustificat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 octombrie 2001, Corus UK/Comisia, T‑171/99, EU:T:2001:249, punctul 54).
81
În plus, potrivit aceleiași jurisprudențe, dobânzile trebuie calculate pe baza unei rate forfetare, calculată prin raportare la rata dobânzii legale, fără capitalizare, pentru perioada cuprinsă între data plății cu titlu provizoriu a amenzii aplicate și cea a rambursării de către Comisie a sumei plătite în mod nejustificat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 octombrie 2001, Corus UK/Comisia, T‑171/99, EU:T:2001:249, punctele 60 și 61).
82
Rezultă că Comisia nu putea ignora consecințele care trebuiau deduse din aplicarea articolului 266 primul paragraf TFUE la momentul în care i‑a rambursat reclamantei amenda, și anume în luna februarie 2016. Astfel, în măsura în care rezultă dintr‑o jurisprudență anterioară executării Hotărârii din 16 decembrie 2015, Air Canada/Comisia (T‑9/11, nepublicată, EU:T:2015:994), că plata unor dobânzi urmărește să compenseze forfetar privarea de beneficiul sumei plătite în mod nejustificat, Comisia ar fi trebuit să știe că simpla plată a dobânzilor generate împreună cu rambursarea sumei plătite în mod nejustificat cu titlu de amendă nu constituia în mod necesar o executare integrală a hotărârii menționate.
83
Comisia mai arată însă că eventuala sa eroare ar trebui, în orice caz, să fie considerată scuzabilă ca urmare a dificultății de aplicare sau de interpretare a obligației sale care decurge din executarea unei hotărâri care anulează sau modifică amenda plătită cu titlu provizoriu, în conformitate cu articolul 266 primul paragraf TFUE. Or, acest argument echivalează cu negarea caracterului suficient de grav al nelegalității pentru aceleași motive precum cele evocate la punctele 60-62 de mai sus.
84
Prin urmare, ținând seama de refuzul de a plăti dobânzi forfetare în temeiul privării de beneficiul sumei plătite în mod nejustificat de reclamantă cu titlu de amendă pentru simplul motiv că Comisia rambursase dobânzile generate, fără a se asigura că acest cuantum era cel puțin egal cu cel al dobânzilor forfetare datorate, trebuie să se constate existența unei încălcări suficient de grave a articolului 266 primul paragraf TFUE, susceptibilă să angajeze răspunderea extracontractuală a Uniunii în sensul articolului 268 TFUE coroborat cu articolul 340 al doilea paragraf TFUE.
2) Cu privire la prejudiciu
85
Potrivit unei jurisprudențe constante, prejudiciul a cărui reparare se solicită în cadrul unei acțiuni în răspundere extracontractuală a Uniunii trebuie să fie real și cert, aspect care trebuie dovedit de reclamant (a se vedea Hotărârea din 9 noiembrie 2006, Agraz ș.a./Comisia, C‑243/05 P, EU:C:2006:708, punctul 27 și jurisprudența citată). Revine acestuia din urmă sarcina de a prezenta probe concludente atât cu privire la existența, cât și cu privire la întinderea prejudiciului pe care îl invocă (a se vedea Hotărârea din 16 septembrie 1997, Blackspur DIY ș.a./Consiliul și Comisia, C‑362/95 P, EU:C:1997:401, punctul 31 și jurisprudența citată).
86
Cu toate acestea, întrucât dobânzile în discuție au un caracter forfetar, reclamantul nu este obligat să dovedească existența unui prejudiciu dincolo de simpla neplată integrală a dobânzilor menționate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punctul 62, și Hotărârea din 10 octombrie 2001, Corus UK/Comisia, T‑171/99, EU:T:2001:249, punctul 56).
87
Întrucât Comisia a plătit reclamantei, pe lângă suma încasată în mod nejustificat cu titlu de amendă, dobânzile generate, existența unui prejudiciu și, dacă este cazul, întinderea acestuia depind de diferența dintre dobânzile forfetare pe care Comisia ar fi trebuit să le plătească și aceste dobânzi generate.
88
Reclamanta apreciază că rata dobânzii trebuie stabilită pe baza ratei prevăzute la articolul 86 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 2342/2002, și anume rata de refinanțare a BCE, majorată cu 3,5 puncte procentuale. În opinia sa, Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), confirmă poziția sa cu privire la rata dobânzii care trebuie aplicată.
89
Reclamanta solicită o despăgubire de 4264896,70 euro, corespunzătoare dobânzilor forfetare calculate la valoarea creanței principale plătite în mod nejustificat cu titlu de amendă (21037500 de euro), la rata de 4,5 %, pentru perioada cuprinsă între 10 februarie 2011 și 8 februarie 2016, cu deducerea sumei de 468540,80 euro, corespunzătoare dobânzilor generate deja plătite de Comisie.
90
În observațiile sale cu privire la Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), Comisia arată că Curtea a declarat că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept prin aplicarea „prin analogie” a unei rate a dobânzii egală cu rata de refinanțare a BCE, majorată cu 3,5 puncte procentuale.
91
Comisia afirmă că există totuși motive care nu au fost abordate în Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), pentru care o rată inferioară celei solicitate de reclamantă este suficientă pentru a compensa privarea de beneficiul fondurilor plătite cu titlu provizoriu. Ea adaugă că, deși rata dobânzii solicitată de reclamantă a fost acceptată la punctul 84 din hotărârea menționată, în măsura în care „nu pare nerezonabilă sau disproporționată”, modul în care este exprimat acest lucru în respectiva hotărâre sugerează că aceasta nu este singura rată a dobânzii care poate fi acceptată. În ședință, Comisia a arătat că Regulamentul nr. 2342/2002 era aplicabil în speță.
92
Astfel cum s‑a arătat la punctul 87 de mai sus, trebuie să se identifice rata dobânzii care trebuie aplicată pentru a determina existența unui prejudiciu suferit de reclamantă și întinderea acestuia.
93
Cu titlu introductiv, este necesar să se arate că, în Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punctul 90), Curtea a amintit, este adevărat în cadrul unei observații de lege ferenda, obiectivele dobânzilor forfetare. Potrivit Curții, rata aplicabilă acestor dobânzi nu s‑ar putea limita la compensarea deprecierii monetare survenite în perioada pentru care trebuie plătite dobânzile, fără a acoperi despăgubirea forfetară la care are dreptul întreprinderea care a plătit această amendă ca urmare a faptului că a fost privată pentru o anumită perioadă de beneficiul fondurilor corespunzătoare cuantumului încasat în mod nejustificat de Comisie.
94
Reiese din jurisprudență că, pentru a determina cuantumul dobânzilor care trebuie plătite unei întreprinderi care a plătit o amendă aplicată de Comisie, ca urmare a anulării sau a reducerii acestei amenzi, instituția menționată trebuie să aplice rata stabilită în acest scop de reglementarea financiară a Uniunii în vigoare în perioada privării de beneficiul sumei în cauză și, mai exact, de dispozițiile acestei reglementări referitoare la rata dobânzii pentru creanțele neplătite la scadență (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punctul 78 și jurisprudența citată).
95
În Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punctul 83), Curtea a observat într‑adevăr că nici articolul 83 din Regulamentul delegat nr. 1268/2012, nici vreo altă dispoziție din acest regulament nu stabilea rata dobânzilor corespunzătoare unei compensări forfetare de natura celei în cauză. În aceste împrejurări, la punctul 84 din hotărârea menționată, Curtea nu a considerat eronată aplicarea de către Tribunal, prin analogie, a ratei dobânzii prevăzute la articolul 83 alineatul (2) litera (b) din regulamentul menționat, și anume rata de refinanțare a BCE majorată cu 3,5 puncte procentuale, deși această dispoziție vizează ipoteza unei întârzieri în efectuarea plăților, și anume cea în care o creanță nu este plătită la scadența prevăzută. În această privință, Curtea a mai apreciat că această rată a dobânzii nu este nerezonabilă sau disproporționată în raport cu finalitatea dobânzilor în cauză (Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punctul 84).
96
Pentru a se pronunța asupra ratei dobânzii aplicabile în speță, trebuie amintit mai întâi că reclamanta a plătit cu titlu provizoriu amenda la 10 februarie 2011, așadar sub imperiul Regulamentului nr. 2342/2002. Ulterior acestei plăți, Regulamentul nr. 1605/2002 și Regulamentul nr. 2342/2002 au fost înlocuite de Regulamentul (UE, Euratom) nr. 966/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2012 privind normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii și de abrogare a Regulamentului (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului (JO 2012, L 298, p. 1) și, respectiv, de Regulamentul delegat nr. 1268/2012. Acestea din urmă au intrat în vigoare la 27 octombrie 2012 și, respectiv, la 1 ianuarie 2013. Hotărârea din 16 decembrie 2015, Air Canada/Comisia (T‑9/11, nepublicată, EU:T:2015:994), și rambursarea către reclamantă a valorii creanței principale a amenzii și a dobânzilor generate la 8 februarie 2016 sunt ulterioare intrării în vigoare a acestei noi reglementări.
97
În această privință, trebuie să se observe că raționamentul urmat de Tribunal în Hotărârea din 19 ianuarie 2022, Deutsche Telekom/Comisia (T‑610/19, EU:T:2022:15), poate fi transpus în prezenta cauză. Astfel, atât articolul 83 alineatul (2) din Regulamentul delegat nr. 1268/2012, cât și articolul 86 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2342/2002 privesc ratele dobânzii pentru creanțele neplătite la scadență. Litera (a) a acestor două alineate se referă la cazul în care evenimentul generator al creanței este un contract de achiziții publice, în timp ce litera (b) de la aceste alineate se referă la toate celelalte cazuri și stabilește rata dobânzii la rata de refinanțare a BCE majorată cu 3,5 puncte procentuale.
98
Astfel, în lipsa unei dispoziții specifice în reglementarea financiară care să stabilească rata dobânzii corespunzătoare compensării forfetare pentru privarea de beneficiul sumei raportată la cuantumul amenzii percepute în mod nejustificat de Comisie, pentru perioada cuprinsă între data plății sale provizorii și cea a rambursării sale de către instituție, o aplicare prin analogie a articolului 86 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 2342/2002 și a articolului 83 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul delegat nr. 1268/2012 permite respectarea finalității dobânzilor în discuție în prezenta cauză.
99
Comisia consideră însă că există motive pentru care o rată a dobânzii inferioară celei solicitate de reclamantă este suficientă pentru a compensa respectiva privare de beneficiu. În opinia sa, această rată ar trebui să fie cea aplicată atunci când debitorul oferă o garanție financiară în locul plății amenzii, și anume cea prevăzută la articolul 86 alineatul (5) din Regulamentul nr. 2342/2002, care este în esență identic cu articolul 83 alineatul (4) din Regulamentul delegat nr. 1268/2012.
100
Or, trebuie arătat că, la punctele 85-87 din Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), Curtea a respins un asemenea argument.
101
Cu toate acestea, Comisia susține că motivarea Curții nu răspunde argumentului său potrivit căruia, atunci când o amendă garantată printr‑o garanție bancară este confirmată de Tribunal, ceea ce conduce la concluzia că fondurile ar fi trebuit să fie puse la dispoziția Comisiei de la data scadenței plății în temeiul deciziei de aplicare a amenzii, Comisia va fi fost privată de utilizarea acestei sume pe durata litigiului. Potrivit Comisiei, în acest caz, ea nu va putea solicita decât rata mai scăzută a dobânzii stabilită la articolul 83 alineatul (4) din Regulamentul delegat nr. 1268/2012 sau la articolul 86 alineatul (5) din Regulamentul nr. 2342/2002.
102
Trebuie amintit că articolul 86 alineatul (5) din Regulamentul nr. 2342/2002 și articolul 83 alineatul (4) din Regulamentul delegat nr. 1268/2012 se aplică amenzilor dacă debitorul oferă o garanție financiară acceptată de contabil în schimbul unei plăți. Astfel, trebuie să se constate că legiuitorul a prevăzut o obligație specifică de plată a unor dobânzi pentru această situație (Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punctul 85).
103
În această privință, mai trebuie amintit că articolul 5 din Decizia din 9 noiembrie 2010 prevedea că, în cazul în care o întreprindere sancționată introduce o acțiune, aceasta poate acoperi amenda la scadență prin furnizarea unei garanții bancare sau prin efectuarea plății provizorii a amenzii, în conformitate cu articolul 85a alineatul (1) din Regulamentul nr. 2342/2002. Astfel, utilizarea unei garanții financiare rămânea o alternativă la plata în numerar.
104
Trebuie să se constate că, în cazul utilizării unei garanții bancare, Comisia nu se află într‑o situație comparabilă cu cea a reclamantei, care a efectuat plata provizorie a amenzii. Într‑adevăr, în cadrul unei garanții bancare, Comisia este privată de beneficiul sumei corespunzătoare amenzii aplicate. Cu toate acestea, alegerea garanției bancare nu determină nicio sărăcire a Comisiei, din moment ce o privează doar de beneficiul imediat al unor fonduri suplimentare. În plus, constituirea și menținerea garanției bancare generează un cost suplimentar suportat integral de partea obligată la plata amenzii.
105
În schimb, plata amenzii cu titlu provizoriu constituie o pierdere de fonduri pe care reclamanta le deținea și le putea utiliza în mod liber. Rezultă de aici o sărăcire imediată echivalentă cu cuantumul amenzii aplicate. De altfel, deși Comisia primește imediat suma corespunzătoare amenzii aplicate, ea nu poate dispune de aceasta în mod liber până la epuizarea tuturor căilor legale de atac, astfel cum reiese din articolul 85a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2342/2002 și din articolul 90 alineatul (3) din Regulamentul delegat nr. 1268/2012. În plus, această privare de utilizarea fondurilor corespunzătoare amenzii aplicate este o consecință a exercitării dreptului la o cale de atac al reclamantei în vederea controlului legalității deciziei de aplicare a amenzii.
106
Rezultă că, în cazul respingerii acțiunii împotriva deciziei de aplicare a amenzii, dobânda prevăzută la articolul 86 alineatul (5) din Regulamentul nr. 2342/2002 și la articolul 83 alineatul (4) din Regulamentul delegat nr. 1268/2012 pe care întreprinderea trebuie să o plătească Comisiei nu este comparabilă cu dobânda forfetară pe care aceasta din urmă trebuie să o plătească în urma unei hotărâri a instanței Uniunii prin care se constată nelegalitatea deciziei sale.
107
Rezultă de asemenea că Comisia nu se află în aceeași situație după cum, în așteptarea deciziei instanței, debitorul unei amenzi recurge la o garanție financiară sau efectuează plata provizorie a amenzii. Așadar, această situație diferită a Comisiei în funcție de alegerea făcută de debitorul amenzii nu poate justifica în speță aplicarea ratei dobânzii invocate de Comisie.
108
Prin urmare, trebuie respins argumentul Comisiei întemeiat pe existența unei rate a dobânzii adecvate, inferioare celei menționate la punctul 101 de mai sus.
109
În consecință, trebuie stabilită rata dobânzii aplicabilă în speță prin aplicarea prin analogie a ratei prevăzute la articolul 86 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 2342/2002 și la articolul 83 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul delegat nr. 1268/2012, și anume rata dobânzii utilizată de BCE pentru principalele sale operațiuni de refinanțare în luna februarie 2011, respectiv 1 %, majorată cu 3,5 puncte procentuale, și anume 4,5 %.
110
Din cele de mai sus rezultă că, prin aplicarea unei rate a dobânzii de 4,5 % la suma de 21037500 de euro pentru perioada cuprinsă între 10 februarie 2011 și 8 februarie 2016, cuantumul dobânzilor forfetare se ridică la 4733437,50 euro. Prejudiciul suferit de reclamantă corespunde, așadar, diferenței dintre această sumă și dobânzile generate (468540,80 euro), și anume 4264896,70 euro.
3) Cu privire la legătura de cauzalitate
111
Reclamanta susține că prejudiciul pe care l‑a suferit rezultă în mod direct din neîndeplinirea de către Comisie a obligațiilor care îi revin în temeiul articolului 266 primul paragraf TFUE. Pe de o parte, ea susține că avea dreptul de a alege între constituirea unei garanții bancare, despre care Comisia nu a demonstrat că ar fi fost mai puțin oneroasă, și plata provizorie a amenzii. Pe de altă parte, ea susține că ar avea dreptul să introducă o cerere având ca obiect plata dobânzilor forfetare în orice moment, cu condiția ca acesta să fie anterior prescrierii acțiunii în despăgubire.
112
Potrivit Comisiei, cuantumul dobânzilor forfetare trebuie refuzat sau redus ca urmare a faptului că reclamanta nu și‑a limitat pierderile, contrar principiului fundamental în acest sens. Reclamanta nu ar fi demonstrat că dobânzile forfetare pe care le solicită sunt inferioare pierderii pe care ar fi suferit‑o dacă ar fi oferit o garanție bancară în loc să efectueze plata provizorie. Astfel, în măsura în care dispunea de posibilitatea de a alege între aceste două soluții pentru a plăti amenda, ea ar fi trebuit să opteze, la momentul plății amenzii cu titlu provizoriu, pentru soluția care ar fi limitat la maxim valoarea prejudiciului său în cazul anulării amenzii.
113
Trebuie amintit că condiția referitoare la legătura de cauzalitate prevăzută la articolul 340 al doilea paragraf TFUE privește existența unei legături de cauzalitate suficient de directe de la cauză la efect între comportamentul instituțiilor Uniunii și prejudiciu, legătură pentru care revine reclamantului sarcina de a face dovada, astfel încât comportamentul reproșat trebuie să fie cauza determinantă a prejudiciului (a se vedea Hotărârea din 13 decembrie 2018, Uniunea Europeană/Kendrion, C‑150/17 P, EU:C:2018:1014, punctul 52 și jurisprudența citată).
114
Cu alte cuvinte, chiar în cazul unei eventuale contribuții a instituțiilor la prejudiciul pentru care se solicită despăgubirea, contribuția menționată ar putea fi prea îndepărtată în temeiul unei răspunderi care revine altor persoane, eventual reclamantului (a se vedea Hotărârea din 10 ianuarie 2017, Gascogne Sack Deutschland și Gascogne/Uniunea Europeană, T‑577/14, EU:T:2017:1, punctul 117 și jurisprudența citată).
115
În această privință, s‑a statuat de asemenea că, în cadrul examinării legăturii de cauzalitate dintre comportamentul reproșat instituției Uniunii și prejudiciul invocat de persoana vătămată, trebuie să se verifice dacă aceasta din urmă, cu riscul de a trebui să suporte ea însăși prejudiciul, a făcut dovada unei diligențe rezonabile specifice unui justițiabil informat pentru a evita prejudiciul sau pentru a‑l diminua. Astfel, această legătură de cauzalitate poate fi ruptă printr‑un comportament neglijent al persoanei vătămate, dacă se dovedește că acest comportament constituie cauza determinantă a prejudiciului (a se vedea Ordonanța din 4 iunie 2012, Azienda Agricola Bracesco/Comisia, T‑440/09, nepublicată, EU:T:2012:269, punctele 39 și 40 și jurisprudența citată).
116
Așa cum rezultă din cuprinsul punctelor 65-84 de mai sus, ca urmare a Hotărârii din 16 decembrie 2015, Air Canada/Comisia (T‑9/11, nepublicată, EU:T:2015:994), Comisia era obligată să ramburseze reclamantei cuantumul amenzii plătite cu titlu provizoriu, însoțit de dobânzi forfetare.
117
În speță, Comisia nu a plătit decât cuantumul dobânzilor generate și și-a încălcat astfel obligația de a plăti dobânzi forfetare în temeiul articolului 266 primul paragraf TFUE. Prin urmare, această neîndeplinire a obligațiilor prezintă o legătură de la cauză la efect suficient de directă cu prejudiciul suferit de reclamantă (a se vedea punctele 92-110 de mai sus).
118
În această privință, Comisia nu poate reproșa reclamantei că a ales în mod liber să plătească cu titlu provizoriu amenda în loc să ofere o garanție bancară. Astfel, alegerea reclamantei de a plăti cu titlu provizoriu amenda este conformă cu Decizia din 9 noiembrie 2010 și în special cu articolul 5 alineatul (4) din aceasta și nu poate rupe legătura de cauzalitate dintre nelegalitatea constatată și prejudiciul suferit.
119
În consecință, există o legătură de cauzalitate suficient de directă între încălcarea suficient de gravă a dreptului Uniunii și prejudiciul suferit de reclamantă.
b)
Cu privire la dobânda penalizatoare
120
Pe de o parte, reclamanta solicită cu titlu de dobânzi penalizatoare, în cadrul concluziilor sale referitoare la despăgubire, dobânzi moratorii fără capitalizare la suma de 4264896,70 euro corespunzătoare dobânzilor forfetare solicitate pentru perioada cuprinsă între 9 februarie 2016 și 4 februarie 2021, la aceeași rată a dobânzii precum cea amintită la punctul 88 de mai sus, și anume o sumă de 958550,14 euro.
121
Pe de altă parte, reclamanta solicită plata dobânzilor compuse, la rata dobânzii amintită la punctul 88 de mai sus, pentru suma datorată la 4 februarie 2021, și anume suma de 5223446,84 euro (4264896,70 euro + 958550,14 euro), până la plata integrală de către Comisie.
122
În ceea ce privește dobânzile menționate la punctul 120 de mai sus, Comisia arată că reclamanta a întârziat excesiv introducerea cererii sale prealabile în temeiul articolului 46 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, astfel încât creanța sa principală de 4264896,70 euro, care reprezintă dobânzile solicitate pentru perioada cuprinsă între plata provizorie a amenzii și decizia de rambursare, a crescut cu 958550 de euro, respectiv o creștere de peste 20 %. Această creștere nu ar fi imputabilă niciunei culpe a Comisiei care poate fi luată în considerare în temeiul articolului 340 TFUE, ci s‑ar datora în întregime inerției reclamantei. În opinia sa, reclamanta nu a dat dovadă de o diligență rezonabilă pentru a limita întinderea prejudiciului ca urmare a tardivității cererii sale prealabile în temeiul articolului 46 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene. Astfel, termenul de prescripție prevăzut la acest articol nu poate justifica abținerea sa culpabilă pentru perioada ulterioară rambursării amenzii de către Comisie. În observațiile sale cu privire la Hotărârea din 11 iunie 2024, Comisia/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), Comisia arată că această problemă nu s‑a ridicat în hotărârea menționată.
123
Trebuie amintit că, în ceea ce privește o cerere întemeiată pe răspunderea extracontractuală a Uniunii prevăzută la articolul 340 al doilea paragraf TFUE, din jurisprudență reiese că, în lipsa unor împrejurări speciale, obligația de a plăti dobânzi penalizatoare se naște de la pronunțarea hotărârii prin care se constată obligația de reparare a prejudiciului (a se vedea Hotărârea din 10 ianuarie 2017, Gascogne Sack Deutschland și Gascogne/Uniunea Europeană, T‑577/14, EU:T:2017:1, punctul 178 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 19 ianuarie 2022, Deutsche Telekom/Comisia, T‑610/19, EU:T:2022:15, punctul 141 și jurisprudența citată).
124
Prin urmare, așa cum reiese și din Hotărârea din 20 ianuarie 2021, Comisia/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39, punctele 122-124 și 129), acordarea de dobânzi penalizatoare pentru perioada anterioară pronunțării hotărârii este posibilă în împrejurări speciale.
125
Or, în speță, pe de o parte, obligația Comisiei de a adăuga dobânzi forfetare la rambursarea amenzii plătite cu titlu provizoriu de reclamantă decurge direct din articolul 266 TFUE, iar privarea de beneficiul sumei corespunzătoare dobânzilor menționate a început la momentul acestei rambursări (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 ianuarie 2021, Comisia/Printeos, C‑301/19 P, EU:C:2021:39, punctele 122-124 și 129, și Hotărârea din 8 martie 2023, Campine și Campine Recycling/Comisia, T‑94/20, nepublicată, EU:T:2023:110, punctele 105-108).
126
Pe de altă parte, în scrisoarea adresată Comisiei la 4 februarie 2021, reclamanta a amintit în mod clar acesteia obligațiile sale care decurg din articolul 266 TFUE și din jurisprudență și a solicitat capitalizarea dobânzilor până la plata integrală de către Comisie (a se vedea punctul 12 de mai sus).
127
Astfel, în măsura în care împrejurările speciale descrise la punctele 125 și 126 de mai sus sunt întrunite la data cererii prealabile a reclamantei, prezentată în scrisoarea din 4 februarie 2021 adresată Comisiei, trebuie să se acorde dobânzi penalizatoare la suma de 4264896,70 euro, începând de la 5 februarie 2021 până la plata integrală de către Comisie. În schimb, nu există nicio împrejurare specială care să justifice acordarea de dobânzi penalizatoare pentru perioada cuprinsă între data rambursării amenzii, 8 februarie 2016, și data cererii prealabile, 4 februarie 2021, întârzierea în prezentarea cererii prealabile menționate fiind imputabilă exclusiv comportamentului reclamantei.
128
În ceea ce privește rata dobânzii aplicabile, trebuie să se aplice articolul 99 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul (UE, Euratom) 2018/1046 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 iulie 2018 privind normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii, de modificare a Regulamentelor (UE) nr. 1296/2013, (UE) nr. 1301/2013, (UE) nr. 1303/2013, (UE) nr. 1304/2013, (UE) nr. 1309/2013, (UE) nr. 1316/2013, (UE) nr. 223/2014, (UE) nr. 283/2014 și a Deciziei 541/2014/UE și de abrogare a Regulamentului nr. 966/2012 (JO 2018, L 193, p. 1), aplicabil la momentul cererii prealabile în prezenta cauză, în sensul articolului 46 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene. În temeiul acestei dispoziții, dobânzile penalizatoare acordate reclamantei trebuie calculate pe baza ratei utilizate de BCE pentru principalele sale operațiuni de refinanțare la 4 februarie 2021, și anume 0 % majorată cu 3,5 puncte procentuale, cu alte cuvinte în speță 3,5 %.
129
În consecință, reclamantei trebuie să i se acorde dobânzi penalizatoare la suma de 4264896,70 euro, la rata dobânzii de 3,5 %, începând de la 5 februarie 2021 până la plata integrală de către Comisie.
c)
Concluzie cu privire la cererea de despăgubiri
130
Având în vedere considerațiile care precedă, se impune obligarea Comisiei la plata către reclamantă a unei despăgubiri pentru repararea prejudiciului pe care i l‑a cauzat încălcarea suficient de gravă a articolului 266 primul paragraf TFUE și care constă în neîncasarea unor dobânzi forfetare la rata de 4,5 % la cuantumul amenzii plătite în mod nejustificat, pentru perioada cuprinsă între plata amenzii cu titlu provizoriu la 10 februarie 2011 și rambursarea amenzii plătite în mod nejustificat la 8 februarie 2016, din care se deduce cuantumul dobânzilor deja plătite de Comisie cu ocazia rambursării amenzii. Cuantumul acestei despăgubiri se ridică la 4264896,70 euro. Trebuie să i se acorde de asemenea reclamantei dobânzi penalizatoare la suma de 4264896,70 euro, la rata dobânzii de 3,5 % începând de la 5 februarie 2021 până la plata integrală de către Comisie.
131
Respinge în rest concluziile referitoare la despăgubire, astfel încât este necesar să se examineze și concluziile în anulare prezentate cu titlu subsidiar.
B. Cu privire la concluziile în anulare
132
Reclamanta solicită cu titlu subsidiar anularea scrisorii din 25 martie 2021 prin care Comisia a respins cererea de plată a sumelor corespunzătoare dobânzilor forfetare și dobânzilor penalizatoare. Motivul unic invocat de reclamantă este întemeiat pe eroarea Comisiei care constă în faptul că aceasta a considerat că cererea de plată a dobânzilor era prescrisă.
133
Comisia invocă inadmisibilitatea cererii de anulare a reclamantei pentru motivul lipsei interesului de a acționa și, cu titlu subsidiar, al caracterului confirmativ al scrisorii din 25 martie 2021.
134
Comisia susține că reclamanta nu are niciun interes să solicite anularea scrisorii din 25 martie 2021. În opinia sa, reclamanta nu explică modul în care acțiunea în anulare i‑ar conferi un avantaj. Ea susține că cererea de anulare este inoperantă chiar dacă reclamanta ar susține în mod întemeiat că termenul de prescripție a început să curgă la data abținerii pretins nelegale a Comisiei de a‑i plăti dobânzi forfetare. În plus, anularea scrisorii din 25 martie 2021, în temeiul articolului 263 TFUE, nu poate da naștere niciunei obligații pentru Comisie de a plăti reclamantei dobânzile pe care le pretinde.
135
Reclamanta susține că are în continuare un interes în anularea scrisorii din 25 martie 2021. Constatarea unei nelegalități în privința acesteia ar putea servi drept temei pentru o eventuală acțiune în despăgubire în scopul reparării prejudiciului cauzat prin această scrisoare. Mai mult, ea ar avea un interes să o atace pentru a preveni repetarea în viitor a pretinsei nelegalități. În plus, din anularea scrisorii menționate ar rezulta că Comisia ar fi obligată să își reexamineze răspunsul cu privire la executarea hotărârii de anulare în temeiul articolului 266 TFUE și, prin urmare, să respecte dreptul Uniunii prin plata dobânzilor care i se cuvin.
136
Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că o acțiune în anulare introdusă de o persoană fizică sau juridică nu este admisibilă decât în măsura în care aceasta din urmă are un interes să obțină anularea actului atacat. Acest interes trebuie să fie născut și actual și se apreciază la data la care este introdusă acțiunea. De asemenea, el trebuie să continue să existe până la pronunțarea deciziei instanței (a se vedea Hotărârea din 7 iunie 2007, Wunenburger/Comisia, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, punctul 42 și jurisprudența citată).
137
Un asemenea interes presupune ca anularea acestui act să poată avea în sine consecințe juridice și ca acțiunea să poată astfel aduce, prin rezultatul său, un beneficiu părții care a introdus‑o (a se vedea Ordonanța din 25 noiembrie 2014, Global Steel Wire/Comisia, T‑429/10 și T‑578/10, nepublicată, EU:T:2014:1008, punctul 18 și jurisprudența citată).
138
Or, concluziile prin care se urmărește anularea refuzului unei instituții, al unui organ, al unui oficiu sau al unei agenții a Uniunii de a recunoaște un drept la repararea prejudiciului pe care un reclamant îl invocă în temeiul articolelor 268 și 340 TFUE trebuie respinse ca inadmisibile atunci când reclamantul nu justifică în principiu niciun interes de a prezenta astfel de concluzii în plus față de cererea sa de reparare a prejudiciului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iunie 1972, Compagnie d’approvisionnement, de transport et de crédit și Grands Moulins de Paris/Comisia, 9/71 și 11/71, EU:C:1972:52, punctele 9-11, și Hotărârea din 17 iulie 2024, Montanari/EUCAP Sahel Niger, T‑371/22, EU:T:2024:494, punctul 63 și jurisprudența citată).
139
Trebuie arătat că, în scrisoarea din 25 martie 2021, Comisia se pronunță cu privire la momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție a acțiunii în despăgubire prevăzut la articolul 46 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, și anume data plății provizorii a amenzii de către reclamantă. Comisia a apreciat că această acțiune era prescrisă și, prin urmare, a respins pentru acest motiv cererea reclamantei.
140
Trebuie să se constate că, prin cererea de anulare, reclamanta urmărește în realitate să obțină același rezultat pecuniar pe care îl urmărește prin concluziile sale referitoare la despăgubire. Prin urmare, reclamanta nu justifică un interes de a obține anularea scrisorii din 25 martie 2021, în plus față de admiterea cererii sale de despăgubire, așa cum reiese și din caracterul subsidiar al prezentei cereri de anulare.
141
Prin urmare, concluziile referitoare la anulare trebuie respinse ca inadmisibile, fără a fi necesară pronunțarea cu privire la cauza de inadmisibilitate invocată cu titlu subsidiar.
IV. Cu privire la cheltuielile de judecată
142
În temeiul articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 134 alineatul (3) din regulamentul menționat, în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire la unul sau mai multe capete de cerere, fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.
143
În speță, întrucât fiecare parte a căzut în parte în pretenții, fiecare trebuie obligată să suporte propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a noua, judecând în complet de cinci judecători)
declară și hotărăște:
1)
Obligă Comisia Europeană să plătească Air Canada o despăgubire în cuantum de 4264896,70 euro cu titlu de despăgubire pentru prejudiciul suferit.
2)
Despăgubirea menționată la punctul 1 se majorează cu dobânzi penalizatoare pentru perioada cuprinsă între 5 februarie 2021 și data plății integrale a acesteia, la rata de 3,5 %.
3)
Respinge în rest acțiunea.
4)
Air Canada și Comisia vor suporta fiecare propriile cheltuieli de judecată.
Papasavvas
Truchot
Kanninen
Sampol Pucurull
Perišin
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 25 martie 2026.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.