62005TO0141_RO
Părţi
Motivele
Dizpozitiv
Părţi
În cauza T‑141/05 RENV,
Internationaler Hilfsfonds eV,
cu sediul în Rosbach (Germania), reprezentată de H. Kaltenecker, avocat,
reclamantă,
împotriva
Comisiei Europene,
reprezentată de doamna P. Costa de Oliveira și de domnul T. Scharf, în calitate de agenți,
pârâtă,
având ca obiect o cerere de anulare a deciziei Comisiei din 14 februarie 2005 prin care se refuză Internationaler Hilfsfonds eV accesul complet la dosarul privind contractul LIEN 97‑2011,
TRIBUNALUL (Camera a patra),
compus din doamnele I. Pelikánová, președinte, K. Jürimäe (raportor) și domnul M. van der Woude, judecători,
grefier: domnul E. Coulon,
pronunță prezenta
Ordonanță
Motivele
Situația de fapt
1. Reclamanta, Internationaler Hilfsfonds eV, este o organizație neguvernamentală de drept german care își desfășoară activitatea în domeniul ajutorului umanitar. La 28 aprilie 1998, aceasta a semnat cu Comisia Comunităților Europene contractul cu titlul LIEN 97‑2011 (denumit în continuare „contractul”), în vederea cofinanțării unui program de ajutor medical pe care îl organiza în Kazahstan.
2. La 1 octombrie 1999, Comisia a reziliat unilateral contractul menționat și, la 6 august 2001, a informat reclamanta cu privire la decizia sa, luată în urma acestei rezilieri, de a recupera o anumită sumă plătită acesteia în cadrul executării contractului.
3. La 9 martie 2002, reclamanta a prezentat Comisiei o cerere prin care se solicita accesul la documentele referitoare la contract. Întrucât această cerere a fost parțial admisă, reclamanta a solicitat, prin scrisoarea din 11 iulie 2002, adresată președintelui Comisiei, un acces complet la documentele referitoare la contract. Întrucât această cerere nu a dat pe deplin satisfacție reclamantei, aceasta din urmă a sesizat Ombudsmanul cu o plângere, înregistrată sub numărul 1874/2003/GG, prin care critica refuzul Comisiei de a‑i acorda un acces complet la documentele referitoare la contract.
4. În urma unui proiect de recomandare din 15 iulie 2004, adresat de Ombudsman Comisiei și a unui aviz detaliat adresat la 12 și la 21 octombrie 2004 de Comisie Ombudsmanului, acesta din urmă a adoptat, la 14 decembrie 2004, o decizie definitivă în care a constatat, prin intermediul unui comentariu critic, că faptul că Comisia nu a prezentat motive valabile care să poată justifica refuzul său de a acorda reclamantei accesul la mai multe documente referitoare la contract constituie un caz de administrare defectuoasă.
5. La 22 decembrie 2004, întemeindu‑se pe concluziile deciziei definitive a Ombudsmanului din 14 decembrie 2004, reclamanta a adresat președintelui Comisiei o nouă cerere de acces complet la documentele referitoare la contract. Prin scrisoarea din 14 februarie 2005 (denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia a răspuns la această cerere decizând să nu pună la dispoziția sa alte documente decât cele la care îi fusese acordat până atunci accesul.
Procedura și concluziile părților
Procedura în primă instanță
6. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 11 aprilie 2005, reclamanta a introdus o acțiune în anulare împotriva deciziei atacate. Această acțiune a fost înregistrată sub numărul T‑141/05. Ca urmare a unei excepții de inadmisibilitate ridicate de Comisie în temeiul articolului 114 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, acesta din urmă, prin Hotărârea din 5 iunie 2008, Internationaler Hilfsfonds/Comisia (T‑141/05, nepublicată în Repertoriu), a respins acțiunea formulată de reclamantă ca inadmisibilă.
Recursul în fața Curții
7. Ca urmare a recursului introdus de reclamantă în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, Curtea, prin Hotărârea din 26 ianuarie 2010, Internationaler Hilfsfonds/Comisia (C‑362/08 P, Rep., p. I‑669), a anulat Hotărârea din 5 iunie 2008, Internationaler Hilfsfonds/Comisia, punctul 6 de mai sus, a respins excepția de inadmisibilitate ridicată de Comisie în fața Tribunalului și a trimis cauza în fața acestuia din urmă pentru a se pronunța asupra concluziilor reclamantei prin care se solicită anularea deciziei atacate.
Procedura în cauza trimisă în fața Tribunalului
8. Ca urmare a trimiterii sale în fața Tribunalului, cauza a fost repartizată, într‑o primă fază, fostei Camere a doua. Într‑o a doua fază, întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, cauza a fost repartizată Camerei a patra.
9. Prin scrisoarea din 23 martie 2010, grefa Tribunalului, conform articolului 119 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, a informat părțile despre reluarea procedurii scrise din stadiul în care se afla la momentul intervenirii hotărârii de trimitere și, în consecință, a invitat Comisia să depună un memoriu în apărare.
10. La 5 mai 2010, Comisia a depus la grefa Tribunalului un act de procedură care, ca urmare a deciziei președintelui fostei Camere a doua, a fost depus la dosar în calitate de cerere de nepronunțare asupra fondului conținând o cerere privind luarea unei măsuri de organizare a procedurii.
11. La 22 iunie 2010, reclamanta a depus la grefa Tribunalului observații cu privire la cererea de nepronunțare asupra fondului cauzei.
12. Prin scrisoarea din 19 iulie 2010, depusă la grefa Tribunalului la 20 iulie 2010, reclamanta, conform dispozițiilor articolului 48 din Regulamentul de procedură, a invocat motive noi, prin care urmărea să integreze în argumentarea sa în vederea soluționării prezentei acțiuni argumente pretins asemănătoare celor admise de Tribunal în Hotărârea din 7 iulie 2010, Agrofert Holding/Comisia (T‑111/07, nepublicată în Repertoriu).
13. Comisia a solicitat Tribunalului:
– respingerea acțiunii pentru motivul că ar fi rămas fără obiect;
– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
14. Reclamanta a solicitat Tribunalului:
– respingerea cererii de nepronunțare asupra fondului întemeiate pe faptul că acțiunea ar fi rămas fără obiect;
– anularea deciziei atacate în măsura în care Comisia i‑a refuzat accesul complet la documentele referitoare la contract;
– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
Argumentele părților
15. În cuprinsul cererii de nepronunțare asupra fondului, Comisia amintește că, prin scrisorile din 28 și din 31 august 2009, reclamanta a introdus o nouă cerere de acces complet la documentele referitoare la contract. Ea precizează că, prin scrisoarea din 9 octombrie 2009, a răspuns la această cerere arătând că decisese să acorde reclamantei un acces mai larg, însă nu un acces complet, la respectivele documente. Comisia adaugă că, prin scrisoarea din 15 octombrie 2009, reclamanta i‑a solicitat reexaminarea răspunsului său din 9 octombrie 2009. Ea precizează că, într‑o primă fază, prin scrisoarea din 1 decembrie 2009, i‑a indicat că nu se afla din păcate în situația de a putea răspunde în mod definitiv, la acea dată, cererii respective. Totuși, Comisia arată că, într‑o a doua fază, prin scrisoarea din 29 aprilie 2010, după o nouă examinare detaliată a fiecăruia dintre documentele contractului la care reclamantei îi fusese până atunci refuzat accesul, a adoptat o decizie prin care a acordat acesteia un acces încă mai larg, însă nu un acces complet, la respectivele documente (denumită în continuare „decizia din 29 aprilie 2010”). În sfârșit, ea remarcă faptul că reclamanta a introdus o acțiune având ca obiect o cerere de anulare a deciziilor sale din 9 octombrie și din 1 decembrie 2009, acțiune înregistrată în registrul grefei Tribunalului sub numărul T‑36/10.
16. Prin urmare, Comisia apreciază că, în urma deciziei din 29 aprilie 2010, reclamanta nu mai are interesul de a exercita acțiunea care face obiectul prezentei cauze. Astfel, Comisia susține că, presupunând că Tribunalul decide anularea deciziei atacate, aceasta nu ar modifica cu nimic situația reclamantei în măsura în care ar fi atunci constrânsă să reexamineze cererea acesteia de acces la documentele referitoare la contract. Or, tocmai așa ar fi procedat Comisia în cadrul examinării noii cereri în acest sens conținute în scrisorile din 28 și 31 august 2009, examinare închisă prin adoptarea deciziei din 29 aprilie 2010. În aceste condiții, o decizie a Tribunalului pe fond în prezenta cauză nu ar aduce niciun avantaj suplimentar reclamantei.
17. Totuși, Comisia susține că este conștientă de faptul că o respingere a prezentei acțiuni pentru motivul că ar fi rămas fără obiect ar putea incita reclamanta să introducă o acțiune împotriva deciziei din 29 aprilie 2010. Prin urmare, dintr‑o preocupare pentru economia procedurii, ea sugerează Tribunalului să permită reclamantei să explice ce consecințe trage din adoptarea deciziei din 29 aprilie 2010 în privința continuării prezentei proceduri și chiar să își adapteze concluziile și motivele invocate în prezenta acțiune pentru a ține cont de decizia amintită, ca element nou.
18. În observațiile cu privire la cererea de nepronunțare asupra fondului cauzei, reclamanta susține, în primul rând, că păstrează un interes de a exercita acțiunea în prezenta procedură, în special pentru a‑și conserva dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă. În această privință, reclamanta amintește că, în pofida introducerii prezentei acțiuni în 2005, ca urmare a unei excepții de inadmisibilitate ridicate de Comisie și a deciziei, eronată, a Tribunalului de a declara inadmisibilă acțiunea respectivă (punctul 6 de mai sus), ea nu este totuși în măsură să ia cunoștință de toate aspectele deciziei prin care Comisia a reziliat unilateral și abrupt contractul. Ea adaugă că, de la această reziliere intervenită în 1999, Comisia o împiedică să consulte ansamblul înscrisurilor pertinente ale contractului și să înțeleagă astfel motivele rezilierii. Această situație ar împiedica‑o să depună în fața instanței belgiene, sesizată de Comisie pentru a obține rambursarea unei anumite sume plătite inițial în cadrul executării contractului, toate înscrisurile necesare apărării sale. Pe de altă parte, interesul de a exercita acțiunea al reclamantei ar fi garantat prin Hotărârea din 26 ianuarie 2010, Internationaler Hilfsfonds/Comisia, punctul 7 de mai sus, potrivit căreia Curtea ar fi dispus ca Tribunalul să se pronunțe pe fondul litigiului, iar nu să constate lipsa necesității de a se pronunța asupra acestuia.
19. În al doilea rând, reclamanta arată că, în considerarea dispozițiilor din Regulamentul de procedură și a jurisprudenței, concluziile sale și motivele invocate în cadrul prezentei acțiuni nu pot fi adaptate deoarece actul nou pe care se întemeiază Comisia nu emană de la un terț, ci de la pârâta însăși. Prin urmare, ea informează Tribunalul că a decis să introducă o acțiune având ca obiect o cerere de anulare a deciziei din 29 aprilie 2010.
20. În al treilea rând, reclamanta solicită Tribunalului să reunească prezenta cauză cu cauza T‑36/10 (a se vedea punctul 15 de mai sus), pentru a examina ansamblul motivelor invocate în susținerea celor două acțiuni. În plus, ea solicită Tribunalului să suspende din oficiu, conform articolului 77 litera (d) din Regulamentul de procedură, cele două cauze pendinte până la soluționarea acțiunii în anulare pe care a decis să o introducă împotriva deciziei din 29 aprilie 2010 (a se vedea punctul 19 de mai sus).
Aprecierea Tribunalului
21. În temeiul articolului 114 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, la cererea uneia dintre părți, Tribunalul poate să se pronunțe cu privire la un incident fără a intra în dezbaterea fondului. În speță, având în vedere cererea Comisiei din 5 mai 2010 de nepronunțare asupra fondului cauzei și observațiile reclamantei din 22 iunie 2010 cu privire la această cerere și întrucât Tribunalul se consideră suficient de lămurit de înscrisurile aflate la dosar, se impune soluționarea incidentului de procedură fără parcurgerea fazei orale a procedurii, în conformitate cu articolul 114 alineatele (3) și (4) din Regulamentul de procedură.
22. În primul rând, se impune a aminti că, potrivit unei jurisprudențe constante, orice acțiune trebuie să se întemeieze pe interesul reclamantului respectiv de a exercita acțiunea (Ordonanța Curții din 18 martie 1987, von Bonkewitz‑Lindner/Parlamentul European, 13/86, Rec., p. 1417, punctul 6, și Ordonanța Curții din 24 septembrie 1987, Vlachou/Curtea de Conturi, 134/87, Rec., p. 3633, punctul 8). Lipsa interesului de a exercita acțiunea face parte dintre cauzele de inadmisibilitate de ordine publică pe care Tribunalul le poate examina din oficiu (Ordonanța Curții din 7 octombrie 1987, D.M./Consiliul și CES, 108/86, Rec., p. 3933, punctul 10, Hotărârea Tribunalului din 18 februarie 1993, Mc Avoy/Parlamentul European, T‑45/91, Rec., p. II‑83, punctul 22, și Hotărârea Tribunalului din 20 septembrie 2000, Orthmann/Comisia, T‑261/97, RecFP, p. I‑A‑181 și II‑829, punctul 31).
23. În speță, trebuie să se constate că, din perspectiva jurisprudenței amintite la punctul 22 de mai sus, trimiterea unei cauze de către Curte în fața Tribunalului nu este susceptibilă să deroge de la principiul potrivit căruia Tribunalul se poate pronunța asupra unei cereri de nepronunțare asupra fondului cauzei care privește o cauză de inadmisibilitate de ordine publică precum lipsa interesului de a exercita acțiunea. Prin urmare, se impune respingerea argumentului reclamantei întemeiat pe împrejurarea că, în considerarea Hotărârii din 26 ianuarie 2010, Internationaler Hilfsfonds/Comisia, punctul 7 de mai sus, Curtea ar fi dispus ca Tribunalul să se pronunțe pe fondul litigiului, iar nu să constate lipsa necesității de a se pronunța asupra acestuia.
24. În al doilea rând, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, condițiile de admisibilitate a acțiunii se apreciază, sub rezerva chestiunii diferite a pierderii interesului de a exercita acțiunea, la momentul introducerii acțiunii (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 21 martie 2002, Shaw și Falla/Comisia, T‑131/99, Rec., p. II‑2023, punctul 29 și jurisprudența citată). Cu toate acestea, în interesul unei bune administrări a justiției, această considerație referitoare la momentul aprecierii admisibilității acțiunii nu poate împiedica Tribunalul să constate că nu mai este necesar să se pronunțe asupra acțiunii în ipoteza în care un reclamant care avusese inițial interesul de a exercita acțiunea a pierdut orice interes personal în anularea deciziei atacate ca urmare a unui eveniment care a survenit ulterior introducerii acțiunii menționate. Astfel, pentru ca un reclamant să poată continua o acț iune în anularea unei decizii, trebuie să păstreze un interes personal în anularea deciziei atacate (Ordonanța Tribunalului din 17 octombrie 2005, First Data și alții/Comisia, T‑28/02, Rec., p. II‑4119, punctele 36 și 37, și Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2008, Alitalia/Comisia, T‑301/01, Rec., p. II‑1753, punctul 37) . În caz contrar, o decizie pe fond a Tribunalului nu îi poate aduce niciun beneficiu (Hotărârea Curții din 7 iunie 2007, Wunenburger/Comisia, C‑362/05 P, Rec., p. I‑4333, punctul 43, și Hotărârea Tribunalului din 19 ianuarie 2010, Co‑Frutta/Comisia, T‑355/04 și T‑446/04, Rec., p. II‑1, punctul 44).
25. În plus, rezultă din dispozițiile articolului 4 alineatul (7) din Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (JO L 145, p. 43, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 76), în temeiul căruia excepțiile prevăzute la alineatele (1)-(3) ale acestui articol nu se pot aplica decât în perioada în care protecția se justifică prin conținutul documentului, că o persoană poate formula o nouă cerere de acces cu privire la documente la care accesul i‑a fost refuzat anterior. O astfel de cerere obligă instituția în cauză să verifice dacă refuzul anterior al accesului mai este justificat în raport cu o modificare a situației de drept sau de fapt care a intervenit între timp (Hotărârea din 26 ianuarie 2010, Internationaler Hilfsfonds/Comisia, punctul 7 de mai sus, punctele 56 și 57). În aceste condiții, instituția menționată nu se poate mulțumi să opună unor noi asemenea cereri de acces la documentele respective refuzurile anterioare ale accesului (Hotărârea din 26 ianuarie 2010, Internationaler Hilfsfonds/Comisia, punctul 7 de mai sus, punctul 59).
26. În speță, părțile nu contestă că, la data introducerii acțiunii în prezenta cauză, decizia atacată leza reclamanta în măsura în care conținea un refuz de a‑i acorda un acces la documentele referitoare la contract. Reclamanta avea, așadar, la acea dată, un interes personal ca decizia în litigiu să fie anulată pentru ca Comisia să reexamineze cererea sa de acces la documente.
27. Totuși, este cert că, prin scrisorile din 28 și din 31 august 2009, adică posterior introducerii acțiunii în prezenta cauză, reclamanta a introdus o nouă cerere de acces la documentele referitoare la contract la care accesul îi era în continuare refuzat. În conformitate cu jurisprudența citată la punctul 25 de mai sus, această nouă cerere a necesitat o nouă examinare a documentelor respective. În plus, Tribunalul constată că, în răspuns la această nouă cerere, precum și la scrisoarea reclamantei din 15 octombrie 2009, Comisia, în deciziile sale din 9 octombrie 2009 și din 29 aprilie 2010, a acordat reclamantei un acces din ce în ce mai larg, însă nu un acces complet, la respectivele documente. Mai precis, trebuie arătat că, în conformitate cu jurisprudența citată la punctul 25 de mai sus, decizia din 29 aprilie 2010 a fost adoptată ca urmare a unei examinări a cererii noi, cu ocazia căreia Comisia a considerat că refuzul anterior al accesului la unele dintre documentele în cauză nu era mai justificat și că, în schimb, rămânea justificat pentru altele.
28. În consecință, trebuie constatat că, deși, în decizia din 29 aprilie 2010, Comisia nu a decis în mod expres retragerea deciziei atacate, decizia din 29 aprilie 2010 a intervenit în urma unei noi cereri de acces la documentele necomunicate, cerere care a determinat Comisia să actualizeze și chiar să înlăture motivele pe care le reținuse pentru a‑și întemeia refuzul anterior al accesului la respectivele documente, astfel încât decizia din 29 aprilie 2010 a înlocuit decizia atacată din punctul de vedere al efectelor sale în privința reclamantei (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Tribunalului din 18 septembrie 2008, Angé Serrano și alții/Parlamentul European, T‑47/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 88).
29. În aceste condiții, în primul rând, trebuie observat că, presupunând că Tribunalul decide anularea deciziei atacate, Comisia ar fi, prin prisma dispozițiilor articolului 266 TFUE, astfel cum recunoaște ea însăși (a se vedea punctul 16 de mai sus), ținută să reexamineze cererea reclamantei de acces complet la documentele contractului. Or, trebuie să se constate că, la capătul unei asemenea reexaminări, ea nu ar putea să adopte decât o decizie identică cu cea din 29 aprilie 2010 sau, în caz de modificare a situației de drept sau de fapt intervenite după adoptarea acesteia din urmă, o decizie care ar fi mai favorabilă reclamantei.
30. Trebuie de asemenea arătat că reiese din observațiile reclamantei cu privire la cererea de nepronunțare asupra fondului că aceasta a considerat că nu putea, ca urmare a adoptării de către Comisie a deciziei din 29 aprilie 2010, să își adapteze concluziile și motivele invocate în prezenta cauză pentru a ține cont de respectiva decizie. În schimb, astfel cum a informat Tribunalul în observațiile amintite, ea a depus la grefa Tribunalului, la 9 iulie 2010, o cerere introductivă, în temeiul articolului 263 TFUE, înregistrată sub numărul de cauză T‑300/10, având ca obiect o cerere de anulare a deciziei din 29 aprilie 2010.
31. Prin prisma considerațiilor expuse la punctele 29 și 30 de mai sus, trebuie, așadar, constatat că, deși Tribunalul trebuia să decidă anularea deciziei atacate, o asemenea anulare nu ar conferi reclamantei niciun beneficiu suplimentar în raport cu cel susceptibil a fi obținut dintr‑o eventuală anulare a deciziei din 29 aprilie 2010, în cauza T‑300/10.
32. Pe de altă parte, contrar celor susținute, în esență, de reclamantă, o asemenea constatare nu este susceptibilă să aducă atingere dreptului său la o protecție jurisdicțională efectivă.
33. Astfel, în temeiul articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la 7 decembrie 2000 la Nisa (JO C 364, p. 1), care, după intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, la 1 decembrie 2009, are, în temeiul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf TUE, aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor, orice persoană ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate are dreptul la o cale de atac eficientă în fața unei instanțe judecătorești, astfel încât cauza sa să poată fi judecată în cadrul unui proces echitabil, public și într‑un termen rezonabil.
34. Or, în speță, trebuie arătat, pe de o parte, că reiese din dispozițiile articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură că pe parcursul procesului invocarea de motive noi este permisă atunci când acestea se bazează pe elemente de fapt și de drept care au apărut în cursul procedurii și, pe de altă parte, că nu reiese din jurisprudență că dreptul reclamantului de a‑și adapta concluziile și motivele pe care le‑a invocat într‑o acțiune împotriva unei decizii care este ulterior înlocuită printr‑o nouă decizie presupune că noul act sau faptul nou este imputabil unui terț. Astfel, reiese clar din jurisprudență, vizată în fond de Comisie în cererea sa de nepronunțare asupra fondului, că, atunci când o decizie este, în cursul procedurii, înlocuită de o decizie cu același obiect, aceasta trebuie considerată drept un element nou care îi permite reclamantului să își adapteze concluziile și motivele. Astfel, o asemenea adaptare permite reclamantului să își mențină interesul de a exercita acțiunea introdusă anterior survenirii evenimentului nou. Ar fi, în realitate, contrar bunei administrări a justiției și cerinței de economie a procedurii ca reclamantul să fie obligat să introducă o nouă acțiune. În plus, ar fi injust ca instituția în cauză, pentru a face față criticilor conținute într‑o cerere introductivă prezentată instanței Uniunii împotriva unei decizii, să poată adapta decizia atacată sau să o înlocuiască și să se prevaleze, în cursul judecății, de această modificare sau de această înlocuire pentru a priva cealaltă parte de posibilitatea de a‑și extinde concluziile și motivele inițiale la decizia ulterioară sau de a prezenta concluzii și motive suplimentare împotriva acesteia (Hotărârea Curții din 3 martie 1982, Alpha Steel/Comisia, 14/81, Rec., p. 749, punctul 8, Hotărârea Curții din 14 iulie 1988, Stahlwerke Peine‑Salzgitter/Comisia, 103/85, Rec., p. 4131, punctele 11 și 12, Hotărârea Tribunalului din 3 februarie 2000, CCRE/Comisia, T‑46/98 și T‑151/98, Rec., p. II‑167, punctul 33).
35. Prin urmare, trebuie să se constate că, spre deosebire de ceea ce lasă să se înțeleagă reclamanta, ca urmare a adoptării deciziei din 29 aprilie 2010, ea dispunea de dreptul fie de a‑și actualiza concluziile și motivele invocate în prezenta acțiune pentru a ține cont de decizia respectivă care, astfel cum s‑a concluzionat la punctul 28 de mai sus, a înlocuit decizia atacată, fie de a introduce o acțiune împotriva acestei decizii.
36. Astfel cum s‑a arătat la punctul 30 de mai sus, reclamanta a introdus o acțiune împotriva deciziei din 29 aprilie 2010, astfel încât a exercitat efectiv dreptul de care dispunea, în temeiul articolului 263 TFUE, de a contesta în fața instanței Uniunii legalitatea acestei decizii. Cauza reclamantei, respectiv nelegalitatea pe care o invocă în privința refuzului Comisiei de a‑i acorda un acces complet la documentele referitoare la contract, va putea fi, așadar, judecată de instanța Uniunii în cadrul unui proces echitabil, public și într‑un termen rezonabil de la data depunerii cererii introductive în această nouă cauză.
37. În al doilea rând, deși reclamanta nu a expus în observațiile cu privire la cererea de nepronunțare asupra fondului motive referitoare la acest aspect, trebuie observat că examinarea prezentei acțiuni nu se poate justifica nici prin obiectivul de a evita repetarea nelegalității reproșate, nici prin cel de a facilita o eventuală acțiune în despăgubire, întrucât aceste obiective sunt susceptibile să fie atinse prin examinarea acțiunii formulate împotriva deciziei din 29 aprilie 2010 (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Tribunalului din 10 decembrie 2010, Ryanair/Comisia, T‑494/08-T‑500/08 și T‑509/08, Rep., p. II‑5723, punctul 46 și jurisprudența citată).
38. Având în vedere toate considerațiile care precedă, în conformitate cu cerințele unei bune administrări a justiției și de economie a procedurii, se impune, așadar, să se constate că, posterior introducerii prezentei acțiuni, ca urmare a adoptării deciziei din 29 aprilie 2010 și a introducerii unei acțiuni în anulare împotriva acestei decizii (a se vedea punctul 30 de mai sus), reclamanta a pierdut orice interes personal în anularea deciziei atacate. Prezenta acțiune, în măsura în care este îndreptată împotriva deciziei atacate, a rămas, așadar, fără obiect.
39. Pe cale de consecință, fără să fie necesare luarea unei măsuri de organizare a procedurii pentru a întreba reclamanta dacă dorește să își actualizeze concluziile și motivele invocate în prezenta cauză, suspendarea judecății în prezenta cauză și în cauza T‑36/10, examinarea necesității reunirii acestor două cauze și, în sfârșit, aprecierea admisibilității motivului nou invocat de reclamantă în scrisoarea sa din 20 iulie 2010 (a se vedea punctul 12 de mai sus), se impune a concluziona că nu mai este necesară pronunțarea asupra fondului prezentei acțiuni.
Cu privire la cheltuielile de judecată
40. Se impune a aminti că potrivit articolului 87 alineatul (6) din Regulamentul de procedură, cheltuielile de judecată rămân la aprecierea Tribunalului în cazul în care acesta nu se pronunță asupra fondului cauzei.
41. În speță, trebuie să se constate mai întâi că reclamanta a decis, astfel cum avea dreptul, să formuleze o nouă cerere de acces cu privire la documentele referitoare la contract la care îi fusese anterior refuzat accesul, astfel încât Comisia, prin prisma obligației sale de a examina dacă refuzul anterior al accesului rămânea justificat în considerarea unei modificări a situației de drept sau de fapt intervenite între timp (a se vedea jurisprudența citată la punctul 25 de mai sus), a adoptat decizia din 29 aprilie 2010 care, astfel cum s‑a concluzionat la punctul 28 de mai sus, a înlocuit decizia atacată.
42. Pe de altă parte, astfel cum s‑a arătat la punctul 30 de mai sus, în pofida jurisprudenței amintite la punctul 34 de mai sus, reclamanta a considerat în mod greșit că nu putea să își adapteze concluziile și motivele invocate în prezenta cauză pentru a ține cont de decizia din 29 aprilie 2010, ceea ce i‑ar fi permis să își păstreze interesul de a exercita acțiunea în prezenta cauză. În plus, ea a decis să introducă o acțiune, pe baza articolului 263 TFUE, împotriva acestei din urmă decizii, ceea ce, astfel cum s‑a concluzionat la punctele 38 și 39 de mai sus, a condus la pierderea interesului său de a exercita acțiunea în prezenta cauză.
43. În aceste condiții, se impune obligarea reclamantei la suportarea propriilor cheltuieli de judecată, precum și a cheltuielilor de judecată efectuate de Comisie.
Dizpozitiv
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a patra)
dispune:
1) Nu mai este necesară pronunțarea cu privire la concluziile Internationaler Hilfsfonds eV în anularea deciziei Comisiei Europene din 14 februarie 2005 prin care i se refuză accesul la dosarul privind contractul LIEN 97‑2011.
2) Obligă Internationaler Hilfsfonds să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele ale Comisiei.
Luxemburg, 21 septembrie 2011.