Predbežné znenie
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
NICOLAS EMILIOU
prednesené 26. marca 2026(1)
Vec C‑579/24
Austro‑Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch‑musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH,
AKM eingetragene Genossenschaft mit beschränkter Haftung
proti
Aufsichtsbehörde für Verwertungsgesellschaften
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Rakúsko)]
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Autorské právo a práva súvisiace s autorským právom – Smernica (EÚ) 2019/790 – Článok 17 – Zodpovednosť poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu za chránený obsah nahraný ich používateľmi – Rozsah zodpovednosti – Povinnosť týchto poskytovateľov získať súhlas nositeľov práv s verejným prenosom tohto obsahu alebo s jeho sprístupňovaním verejnosti – Smernica 2001/29/ES – Článok 2 – Právo rozmnožovania – Vyhotovovanie digitálnych kópií chráneného obsahu na počítačových serveroch poskytovateľov služieb – Kópie, ktoré sú technicky nevyhnutné na to, aby sa umožnil prístup verejnosti k obsahu – Neexistencia povinnosti získať od nositeľov práv samostatný súhlas“
I.      Úvod
1.        Táto vec poskytuje Súdnemu dvoru druhú príležitosť vyložiť(2) článok 17 smernice (EÚ) 2019/790 o autorskom práve a právach súvisiacich s autorským právom na digitálnom jednotnom trhu(3). V uvedenom ustanovení sa podrobne uvádzajú podmienky, za ktorých môžu poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu, ako sú YouTube, Soundcloud a Pinterest, niesť zodpovednosť za umožnenie prístupu verejnosti k dielam alebo k iným predmetom ochrany (ďalej len „chránený obsah“), ktoré ich používatelia nahrali na ich platformy v rozpore s autorským právom.
2.        Konkrétne sa v článku 17 ods. 1 smernice 2019/790 stanovuje, že daní poskytovatelia služieb vykonávajú úkon „verejného prenosu“ alebo „sprístupňovania verejnosti“, ako sú vymedzené v článku 3 smernice 2001/29/ES o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti(4), keď verejnosti umožňujú prístup k chránenému obsahu.
3.        Podľa druhého uvedeného ustanovenia majú nositelia práv v zásade výlučné právo na prenos alebo sprístupňovanie svojich diel alebo iných predmetov ochrany. Poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu preto nemôžu sami vykonať úkon verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti bez toho, aby od nositeľov práv vopred získali súhlas, zvyčajne uzavretím licenčnej zmluvy. Táto povinnosť získať takýto súhlas je jednoznačne stanovená v článku 17 ods. 1 smernice (EÚ) 2019/790.
4.        Otázky, ktoré položil Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Rakúsko), vychádzajú zo skutočnosti, že keď používatelia online služieb zdieľania obsahu nahrávajú na online platformy chránený obsah, digitálne kópie daného obsahu sa automaticky vyhotovujú a uchovávajú na počítačových serveroch poskytovateľa služieb. Vyhotovenie takýchto kópií je technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k predmetnému obsahu.
5.        Ako však vysvetlím, potenciálne sa tým porušuje iné právo chránené článkom 2 smernice 2001/29, konkrétne „právo rozmnožovania“, v rámci ktorého sa v podstate stanovuje, že vyhotovovanie kópií chráneného obsahu je v zásade takisto vyhradené nositeľom práv.
6.        V tejto súvislosti sa predkladajúci vnútroštátny súd okrem iného pýta, či digitálne kópie chráneného obsahu vyhotovované na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu, ktoré sú technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k danému obsahu, predstavujú „rozmnoženiny“ v zmysle článku 2 smernice 2001/29, ktoré patria do rozsahu uvedeného práva. V prípade kladnej odpovede žiada Súdny dvor, aby spresnil, či súhlasy, ktoré musia títo poskytovatelia služieb získať od nositeľov práv podľa článku 17 ods. 1 smernice 2019/790, aby mohli uskutočňovať verejný prenos chráneného obsahu alebo jeho sprístupňovanie verejnosti, nevyhnutne oprávňujú týchto poskytovateľov aj vyhotovovať takéto kópie.
7.        Konanie vo veci samej sa týka sporu medzi spoločnosťami Austro‑Mechana a AKM (materská spoločnosť spoločnosti Austro‑Mechana) – dvomi organizáciami kolektívnej správy práv zapísanými v rakúskom obchodnom registri (ďalej len „žalobkyne“), ktoré sú držiteľkami licencií na správu práv v zmysle smernice 2014/26/EÚ(5) na účely výkonu a správy autorských práv a práv súvisiacich s autorským právom k hudobným dielam a literárnym dielam súvisiacich s danými dielami v záujme nositeľov práv – na jednej strane a Aufsichtsbehörde für Verwertungsgesellschaften (Orgán dozoru nad organizáciami kolektívnej správy práv, Rakúsko) (ďalej len „dozorný orgán“) na druhej strane.
8.        Dozorný orgán v podstate zastáva názor, že súhlas, ktorý musia poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu získať od nositeľov práv podľa článku 17 ods. 1 smernice 2019/790, sa nevyhnutne vzťahuje aj na vyhotovovanie digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch poskytovateľov služieb, ktoré sú technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti mohol umožniť prístup k danému obsahu. Žalobkyne naopak tvrdia, že na vyhotovovanie takýchto kópií by sa mal súhlas získať samostatne, a teda by malo podliehať inej licenčnej zmluve, a že je preto možné, aby takúto zmluvu s týmito poskytovateľmi služieb dojednala iná organizácia kolektívnej správy (v prejednávanej veci
Austro Mechana) než tá, ktorá spravuje právo verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti príslušných nositeľov práv (v prejednávanej veci AKM). V ďalšej časti týchto návrhov svojimi tvrdeniami preukážem, že Súdny dvor by mal prijať prvý uvedený názor.
II.    Právny rámec
A.      Medzinárodné právo
9.        Bernský dohovor o ochrane literárnych a umeleckých diel podpísaný v Berne 9. septembra 1886 (Parížsky akt z 24. júla 1971), v znení zmien z 28. septembra 1979 (ďalej len „Bernský dohovor“), ktorý bol podpísaný všetkými členskými štátmi, v článku 9 stanovuje:
„1.      Autori literárnych a umeleckých diel chránených týmto dohovorom majú výlučné právo ud[eľov]ať súhlas na rozmnožovanie týchto diel akýmkoľvek spôsobom alebo v akejkoľvek podobe.
2.      Zákonodarstvám štátov Únie sa vyhradzuje možnosť dovoliť rozmnožovanie týchto diel v určitých osobitných prípadoch, pokiaľ také rozmnoženie nenarušuje normálne využívanie diela a nespôsobuje neospravedlniteľnú ujmu oprávneným záujmom autora.
3.      Každý zvukový alebo obrazový záznam sa považuje na účely tohto dohovoru za rozmnoženinu.“
B.      Právo Únie
1.      Smernica 2001/29
10.      Podľa článku 2 smernice 2001/29 s názvom „Právo rozmnožovania“: „členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé rozmnožovanie akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou, v celku alebo v časti:
a)      pre autorov k ich dielam;
b)      pre výkonných umelcov k záznamom ich výkonov;
c)      pre výrobcov zvukových záznamov k ich zvukovým záznamom;
d)      pre výrobcov prvých záznamov filmov k originálu a k rozmnoženinám ich filmov;
e)      pre vysielajúce organizácie k záznamom ich vysielaní, či už sú tieto vysielania prenášané po drôte alebo vzduchom vrátane káblov alebo satelitu“.
11.      Článok 3 tejto smernice sa týka „Práv[a] verejného prenosu diel a právo sprístupňovania predmetov ochrany verejnosti“. V odseku 1 sa stanovuje, že „členské štáty poskytnú autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akýkoľvek verejný prenos ich diel, či po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami vrátane sprístupňovania ich diel verejnosti takým spôsobom, aby verejnosť k nim mala prístup z miesta a v čase, ktoré si sama zvolí“. V odseku 2 sa vymenúvajú ďalšie osobitné prípady, na ktoré sa toto právo vzťahuje, ktoré sú rovnaké ako prípady uvedené v článku 2 písm. b) až e) smernice 2001/29.
2.      Smernica 2014/26
12.      V článku 4 smernice 2014/26 sa uvádza, že „členské štáty zabezpečia, aby organizácie kolektívnej správy konali v najlepšom záujme nositeľov práv, ktorých práva zastupujú, a aby im neukladali žiadne povinnosti, ktoré nie sú objektívne nevyhnutné na ochranu ich práv a záujmov alebo na účinnú správu ich práv“.
13.      V článku 5 tejto smernice sa vymenúvajú osobitné práva nositeľov práv v súvislosti s organizáciami kolektívnej správy.
14.      Článok 16 ods. 1 a 2 smernice 2014/26 sa týka procesu poskytovania licencií a kritérií pre podmienky poskytovania licencií.
3.      Smernica 2019/790
15.      Podľa článku 2 bodu 6 smernice 2019/790 je „poskytovateľ online služieb zdieľania obsahu“ „poskytovateľ služby informačnej spoločnosti, ktorej hlavný účel alebo jeden z hlavných účelov je uchovávať veľký objem diel chránených autorským právom alebo iné predmety ochrany, ktoré nahrávajú jej používatelia a ktoré organizuje a propaguje na účely dosiahnutia zisku, a umožniť prístup verejnosti k nim“.
16.      Článok 17 tejto smernice znie:
„1.      Členské štáty ustanovia, že poskytovateľ online služieb zdieľania obsahu uskutočňuje na účely tejto smernice akt verejného prenosu alebo akt sprístupňovania verejnosti, keď verejnosti umožňuje prístup k dielam chráneným autorským právom alebo k iným predmetom ochrany, ktoré nahrali ich používatelia.
Poskytovateľ online služieb zdieľania obsahu preto získa súhlas od nositeľov práv uvedený v článku 3 ods. 1 a 2 smernice [2001/29], napríklad uzavretím licenčnej zmluvy, s cieľom verejne prenášať alebo sprístupniť verejnosti diela alebo iné predmety ochrany.
2.      Členské štáty ustanovia, že ak poskytovateľ online služieb zdieľania obsahu získal súhlas, napríklad uzavretím licenčnej zmluvy, tento súhlas sa vzťahuje aj na úkony vykonávané používateľmi služieb, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti článku 3 smernice [2001/29], ak nekonajú na obchodnom základe alebo ich činnosť nevytvára výrazné príjmy.
3.      Ak poskytovateľ online služieb zdieľania obsahu vykonáva úkon verejného prenosu alebo úkon sprístupnenia verejnosti podľa podmienok ustanovených v tejto smernici, obmedzenie zodpovednosti stanovené v článku 14 ods. 1 2000/31/ES(6) sa neuplatňuje na situácie, na ktoré sa vzťahuje tento článok.
Prvým pododsekom tohto odseku nie je dotknuté prípadné uplatňovanie článku 14 ods. 1 smernice [2000/31] na uvedených poskytovateľov služieb na účely, ktoré nepatria do rozsahu pôsobnosti tejto smernice.
4.      Ak nie je udelený súhlas, poskytovatelia služieb zdieľania online obsahu sú zodpovední za nepovolené úkony verejného prenosu diel chránených autorským právom a iných predmetov ochrany, vrátane ich sprístupnenia verejnosti, pokiaľ poskytovatelia služieb nepreukážu, že:
a)      vynaložili najlepšiu snahu na získanie súhlasu; a
b)      v súlade s vysokými normami odbornej starostlivosti v sektore vynaložili najlepšiu snahu na zabezpečenie nedostupnosti konkrétnych diel a iných predmetov ochrany, pre ktoré nositelia práv poskytli poskytovateľom služieb relevantné a nevyhnutné informácie; a v každom prípade
c)      urýchlene konali, po tom, ako dostali dostatočne podložené oznámenie od nositeľov práv, aby znemožnili prístup k svojim webovým sídlam alebo odstránili zo svojich webových sídiel oznámené diela alebo iné predmety ochrany, a vynaložili najlepšiu snahu na to, aby predišli ich budúcemu nahrávaniu v súlade s písmenom b).
…“
C.      Vnútroštátne právo
17.      Ustanovenie § 15 Bundesgesetz über das Urheberrecht an Werken der Literatur und der Kunst und über verwandte Schutzrechte (Urheberrechtsgesetz) (zákon o autorskom práve k literárnym a umeleckým dielam a o právach súvisiacich s autorským právom) (zákon o autorskom práve; ďalej len „UrhG“) s názvom „Právo rozmnožovania“ vo svojich odsekoch 1 a 2 stanovuje:
„1.      Autor má výlučné právo rozmnožovať dielo, a to bez ohľadu na použitý proces a rozmnožované množstvo, či už dočasne, alebo trvalo.
2.      Rozmnožovanie spočíva konkrétne aj v zaznamenaní prednesu alebo výkonu diela na prostriedkoch určených na opakovateľný obrazový alebo zvukový prenos (obrazové alebo zvukové nosiče), napríklad na filme alebo zvukovej platni.“
18.      Ustanovenie § 17 UrhG s názvom „Právo na vysielanie“ v odseku 1 stanovuje:
„1.      Autor má výlučné právo šíriť dielo rozhlasovým alebo televíznym vysielaním alebo obdobným spôsobom.“
19.      Ustanovenie § 18a ods. 1 UrhG s názvom „Právo sprístupňovania“ v odseku 1 stanovuje:
„Autor má výlučné právo sprístupniť dielo verejnosti po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami takým spôsobom, ktorý každému členovi verejnosti umožní prístup k nemu z miesta a v čase, ktoré si sám zvolí.“
20.      Ustanovenie § 18c UrhG s názvom „Vysielanie a sprístupňovanie zo strany poskytovateľov veľkých online platforiem“ stanovuje:
„Za podmienok uvedených v § 17 ods. 1 a 2 a v § 18a dielo vysiela alebo sprístupňuje verejnosti aj ten, kto ako poskytovateľ veľkej online platformy umožňuje verejnosti prístup k dielam chráneným autorským právom, ktoré nahrali jej používatelia. Každý takýto poskytovateľ preto musí získať súhlas od autorov.
…“
21.      Podľa § 24a UrhG s názvom „Súhlas s použitím diela alebo právo na použitie diela na účely jeho vysielania alebo sprístupňovania verejnosti podľa § 18c“ sa súhlas udelený poskytovateľovi veľkej online platformy s použitím diela na účely jeho vysielania alebo sprístupňovania verejnosti podľa § 18c UrhG vzťahuje aj na používateľov danej platformy na ten istý účel v rozsahu udeleného súhlasu a pod podmienkou, že daní používatelia nekonajú na komerčnom základe, alebo ich činnosť neprináša významné príjmy. Podobne sa v § 24a UrhG takisto stanovuje, že súhlas udelený používateľovi oprávňuje poskytovateľa na povolené používanie.
III. Skutkový stav, vnútroštátne konanie a prejudiciálne otázky
22.      Austro‑Mechana, prvá žalobkyňa, je spoločnosťou kolektívnej správy v zmysle § 2 ods. 1 Bundesgesetz über Verwertungsgesellschaften (zákon o spoločnostiach kolektívnej správy). Ako taká zastupuje práva a záujmy rôznych nositeľov práv k dielam a iným predmetom ochrany v zmysle UrhG. Je dcérskou spoločnosťou druhej žalobkyne, spoločnosti AKM, ktorá je takisto organizáciou kolektívnej správy. S cieľom vykonávať svoje činnosti spoločnosti
Austro‑Mechana a AKM uzatvárajú zmluvy o správe s nositeľmi práv. Tieto zmluvy o správe ich oprávňujú spravovať určité výhradné práva nositeľov práv a okrem iného v ich mene vyjednávať o povoleniach alebo licenčných zmluvách s poskytovateľmi online služieb zdieľania obsahu.
23.      Povolenie na správu poskytnuté spoločnosti Austro‑Mechana oránom dozoru ju oprávňuje na „správu hudobných diel a literárnych diel spojených s hudobnými dielami… na účely výkonu alebo správy práva rozmnožovania…, ako aj príslušných nárokov na podiel a/alebo odmenu“(7). Okrem iného sa uplatňuje na prípady „rozmnožovania a/alebo šírenia na obrazových a/alebo zvukových nosičoch (dátových médiách) podľa § 15 a 16 UrhG“ a na prípady „rozmnožovania… na obrazových a zvukových nosičoch (dátových médiách) v súvislosti s vysielaním určitých filmových diel, ktoré rozhlasový alebo televízny vysielateľ alebo internetový vysielateľ sám vyrába alebo dáva vyrábať inému subjektu“.
24.      Povolenie na správu v prípade spoločnosti AKM sa vzťahuje na správu „hudobných diel a literárnych diel spojených s hudobnými dielami… na účely výkonu alebo správy práv na výkon, prednes, vysielanie a sprístupňovanie prednesov, koncertných výkonov a vysielaní, ako aj príslušných nárokov na podiel a/alebo odmenu“(8).
25.      Dňa 7. júna 2022 Austro‑Mechana požiadala dozorný orgán o určenie, že jej udelené povolenie na správu sa vzťahuje na rozmnoženiny vyhotovované na účely vysielania a sprístupňovania verejnosti veľkými online platformami. V podstate tvrdila, že jej povolenie sa vzťahuje na digitálne kópie chráneného obsahu vyhotovované na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu, ktoré sú sprievodným javom verejného prenosu daného obsahu alebo jeho sprístupňovania verejnosti na týchto platformách a sú na tento účel technicky nevyhnutné. Toto tvrdenie uviedla bez ohľadu na skutočnosť, že tieto úkony verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti patria do rozsahu pôsobnosti povolenia na správu udelenému spoločnosti AKM.
26.      Rozhodnutím z 30. januára 2023 dozorný orgán žiadosť spoločnosti Austro‑Mechana zamietol (v bode 1) a konštatoval (v bode 2), že povolenie na správu, ktoré má AKM, sa už vzťahuje na všetky takéto rozmnoženiny.
27.      Dozorný orgán predovšetkým uviedol, že nie je jasné, či právo rozmnožovania chránené podľa § 15 UrhG, ktorým sa do rakúskeho práva preberá článok 2 smernice 2001/29, je vôbec dotknuté úkonmi alebo postupmi, na ktoré sa vzťahuje § 18c UrhG, ktorým sa zasa do rakúskeho práva preberá článok 17 smernice 2019/790. V tejto súvislosti poukázal na niektoré vyjadrenia Európskej komisie uvedené v jej usmernení k danému ustanoveniu(9) a zdôraznil, že článok 17 smernice 2019/790, a teda aj § 18c UrhG, sa zaoberajú výlučne právom verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti, ako je vymedzené v článku 3 smernice 2001/29.
28.      Dodal, že aj za predpokladu, že právo rozmnožovania je dotknuté úkonmi alebo postupmi, na ktoré sa vzťahuje článok 17 smernice 2019/790, a teda aj § 18c UrhG, z účelu článku 17 smernice 2019/790 možno vyvodiť, že súhlas, ktorý musia poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu získať na účely verejného prenosu chráneného obsahu nahraného používateľmi na ich platformy alebo jeho sprístupňovania verejnosti, nevyhnutne zahŕňa všetky úkony rozmnožovania, ktoré sú na daný účel technicky nevyhnutné. Dané úkony nemožno oddeliť od úkonov verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti, v dôsledku čoho poskytovanie samostatných licencií na právo rozmnožovania nie je možné.
29.      Austro‑Mechana aj AKM podali proti tomuto rozhodnutiu opravný prostriedok na Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd), ktorý je vnútroštátnym súdom predkladajúcim návrh na začatie prejudiciálneho konania. V podstate navrhujú zrušiť bod 2 napadnutého rozhodnutia bez toho, aby bol nahradený, a zmeniť bod 1 daného rozhodnutia v tom zmysle, že sa žiadosti spoločnosti Austro‑Mechana zo 7. júna 2022 vyhovie.
30.      Keďže mal Bundesverwaltungsgericht Österreich (Spolkový správny súd) o správnom výklade uvedených ustanovení práva EÚ pochybnosti, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Má sa právo Únie, najmä článok 2 smernice [2001/29], článok 17 ods. 1 smernice [2019/790] a článok 9 [Bernského dohovoru] vykladať v tom zmysle, že poskytovateľ online služieb zdieľania obsahu podľa článku 2 bodu 6 smernice 2019/790, ktorý uchováva diela a iné predmety ochrany nahraté používateľmi, vykonáva – odhliadnuc od úkonu verejného prenosu (alebo úkonu sprístupňovania verejnosti) v zmysle článku 3 smernice [2001/29] – aj rozmnožovanie v zmysle článku 2 smernice [2001/29] alebo mu toto rozmnožovanie treba pripísať a na tento účel musí získať samostatný súhlas nositeľov práv uvedených v článku 2 smernice [2001/29]?
2.      V prípade, ak je odpoveď na prvú prejudiciálnu otázku kladná:
Má sa právo Únie, najmä článok 17 ods. 1 a 2, ako aj článok 1 ods. 2 a článok 2 bod 6 smernice [2019/790] vykladať v tom zmysle, že súhlas s rozmnožovaním získaný poskytovateľmi online služieb zdieľania obsahu v zmysle článku 2 bodu 6 smernice [2019/790] sa vzťahuje aj na úkony rozmnožovania, ktoré vykonávajú používatelia takých platforiem alebo ktoré treba pripísať týmto používateľom, ak sa tieto úkony nevykonávajú na obchodnom základe alebo činnosť používateľov nevytvára výrazné príjmy?
3.      V prípade, ak je odpoveď na prvú prejudiciálnu otázku záporná:
Má sa právo Únie, najmä článok 2 smernice [2001/29] a článok 17 ods. 2 smernice [2019/790] vykladať v tom zmysle, že používatelia ponúk poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu v zmysle článku 2 bodu 6 smernice [2019/790] prostredníctvom nahrávania diel a predmetov ochrany chránených autorským právom na účely uchovávania a zdieľania vykonávajú rozmnožovanie v zmysle článku 2 smernice [2001/29] a na tento účel potrebujú súhlas nositeľov práv uvedených v článku 2 smernice [2001/29]?
4.      V prípade, ak je odpoveď na prvú prejudiciálnu otázku kladná:
Má sa právo Únie, najmä článok 4, článok 5, ako aj článok 16 ods. 1 a 2 smernice [2014/26] vykladať v tom zmysle, že nositelia práv môžu udeliť právo rozmnožovania podľa článku 2 smernice [2001/29] na jednej strane a právo verejného prenosu podľa článku 3 tej istej smernice na druhej strane, na účely udelenia licencie podľa článku 17 ods. 1 a 2 smernice [2019/790]_… jednotlivo a samostatne organizácii kolektívnej správy (resp. nezávislému subjektu správy), a to či už s cieľom zabezpečiť, aby tieto práva spravovali buď rôzne organizácie kolektívnej správy (resp. nezávislé subjekty správy), alebo aby nositelia práv tieto práva čiastočne spravovali individuálne?“
31.      Návrh na začatie prejudiciálneho konania z 30. augusta 2024 bol zaregistrovaný v kancelárii Súdneho dvora 3. septembra 2024. Písomné pripomienky predložili žalobkyne vo veci samej, rakúska a francúzska vláda, ako aj Európska komisia. Títo účastníci konania a dozorný orgán predniesli ústne pripomienky na pojednávaní
8. októbra 2025.
IV.    Posúdenie
32.      V článku 2 smernice 2001/29 sa vymedzuje právo rozmnožovania ako „výlučné právo“ autorov, výkonných umelcov, výrobcov a vysielajúcich organizácií „udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé rozmnožovanie akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou, v celku alebo v časti“ ich diel, výkonov, zvukových záznamov, filmov alebo vysielaní.
33.      V prejednávanej veci má Súdny dvor určiť, či sa v rámci online služieb zdieľania obsahu toto právo uplatňuje, keď sa na počítačových serveroch poskytovateľov týchto služieb vyhotovujú digitálne kópie chráneného obsahu, ktoré sú technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k danému obsahu. Na to je potrebné objasniť, či sú takéto kópie rozmnoženinami v zmysle článku 2 smernice 2001/29.
34.      Okrem toho sa predkladajúci vnútroštátny súd za predpokladu, že sa právo rozmnožovania v tomto kontexte skutočne uplatňuje, pýta, či súhlas, ktorý musia poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu získať od nositeľov práv podľa článku 17 ods. 1 smernice 2019/790 na to, aby mohli uskutočňovať verejný prenos chráneného obsahu na svojich platformách alebo jeho sprístupňovanie verejnosti, nevyhnutne zahŕňa vyhotovovanie digitálnych kópií daného obsahu na serveroch týchto poskytovateľov služieb, ktoré sú na tento účel technicky nevyhnutné.
35.      Na vysvetlenie toho, prečo normotvorca EÚ zaviedol v článku 17 smernice 2019/790 osobitný režim zodpovednosti pre poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu, je užitočné pripomenúť jeden z hlavných cieľov smernice 2001/29, ako aj úvahy, ktoré k prijatiu daného ustanovenia viedli.
36.      Ako je zrejmé z preambuly smernice 2001/29, jej cieľom je poskytnúť nositeľom práv „vysokú úroveň ochrany“ ich autorských práv a s nimi súvisiacich práv a zabezpečiť, že dostanú „primeranú odmenu“ za používanie svojich diel a iných predmetov ochrany, najmä v „informačnej spoločnosti“.(10) Na tento účel sa im v tejto smernici poskytuje, ako som už vysvetlil v úvode, výlučné právo rozmnožovania ich chráneného obsahu (článok 2) a výlučné právo verejného prenosu daného obsahu alebo jeho sprístupňovania verejnosti (článok 3). Úkony, ktoré patria do rozsahu týchto práv, teda spravidla(11) nemôže vykonávať tretia osoba bez predchádzajúceho súhlasu, ktorý má zvyčajne formu licencie poskytnutej za odplatu.
37.      Krátko po prijatí smernice 2001/29 však vznik interaktívnych služieb typu „Web 2.0“, a najmä veľkých platforiem ako YouTube, vyvolal právnu neistotu v súvislosti s nahrávaním chráneného obsahu na tieto služby.
38.      V tom čase sa diskusia sústredila na právo prenosu alebo sprístupňovania stanovené v článku 3 smernice 2001/29. Hoci bolo zrejmé, že nahranie diela alebo iného predmetu ochrany používateľom na online platformu na zdieľanie obsahu predstavuje úkon verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti, ktorý si spravidla vyžaduje predchádzajúci súhlas dotknutých nositeľov práv, vznikla polemika o tom, či samotný prevádzkovateľ takej platformy takýto úkon vykonáva, keď verejne umožňuje prístup k danému obsahu, a či sa preto vyžadovalo uzatvárať licenčné zmluvy alebo odmeňovať nositeľov práv. Nositelia práv zasa vyjadrili obavy,(12) že poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu motivujú používateľov k tomu, aby chránený obsah na ich online platformy nahrávali, a získavajú z daného obsahu značné príjmy prostredníctvom reklamy alebo predplatného, bez toho, aby sa snažili získať súhlas alebo aby poskytovali nositeľom práv odmenu. Toto je známe ako argument založený na tzv. value gap.(13)
39.      Neistota sa týkala aj rozsahu pôsobnosti „bezpečného prístavu“ stanoveného v článku 14 ods. 1 smernice 2000/31. Uvedeným ustanovením sa za určitých podmienok oslobodili poskytovatelia tzv. hostingových služieb od zodpovednosti, ktorá môže vyplývať z chráneného obsahu, ktorý uchovávajú pre svojich používateľov. Ani v tomto prípade nebolo jasné, či sa daným ustanovením „chránia“ poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu, ako sú YouTube, Soundcloud a Pinterest, pred autorskoprávnou zodpovednosťou za verejný prenos chráneného obsahu nahraného ich používateľmi.(14)
40.      Aby
normotvorca EÚ túto právnu neistotu rozptýlil, rozhodol sa riešiť túto otázku v smernici 2019/790(15), konkrétne v jej článku 17.
41.      Ako som už vysvetlil v úvode, v prvom odseku 1 uvedeného článku sa najprv stanovuje, že samotní poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu vykonávajú úkon verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti v zmysle článku 3 smernice 2001/29, keď umožňujú verejnosti prístup k chránenému obsahu nahranému ich používateľmi.(16) Tým vzniká povinnosť týchto poskytovateľov získať súhlas od príslušných nositeľov práv, zvyčajne uzavretím licenčnej zmluvy. Okrem toho sa článkom 17 ods. 3 smernice (EÚ) 2019/790 v takomto prípade vylučuje uplatnenie tzv. „bezpečného prístavu“ stanoveného v článku 14 ods. 1 smernice 2000/31.
42.      Po druhé sa v článku 17 ods. 2 smernice (EÚ) 2019/790 objasňuje, že používatelia online služieb zdieľania obsahu vykonávajú úkony verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti aj pri nahrávaní chráneného obsahu na online platformy týchto poskytovateľov služieb. Ak však daní poskytovatelia získajú súhlas, napríklad uzavretím licenčnej zmluvy, podľa článku 17 ods. 1 uvedenej smernice, takýto súhlas sa vzťahuje aj na tieto úkony za predpokladu, že dotknutí používatelia nekonajú na obchodnom základe alebo že ich činnosť nevytvára výrazné príjmy.
43.      Osobitný režim zodpovednosti(17) zavedený článkom 17 smernice 2019/790 má za cieľ upevniť „vysokú úroveň ochrany“, ktorú majú nositelia práv nad svojim chráneným obsahom,(18) a najmä zabezpečiť, aby získali lepšiu odmenu za používanie daného obsahu na online platformách na zdieľanie obsahu. Zároveň sa snaží dosiahnuť „spravodlivú rovnováhu“ medzi právami a záujmami týchto nositeľov práv a právami a záujmami poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu a ich používateľov, najmä poskytnutím právnej istoty týmto poskytovateľom služieb.(19)
44.      V článku 17 ods. 1 smernice 2019/790 ani v ostatných odsekoch daného článku sa však výslovne neodkazuje na právo rozmnožovania priznané nositeľom práv podľa článku 2 smernice 2001/29, ani na vyhotovovanie digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu, ktoré sú technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k danému obsahu.
45.      V súvislosti s právom rozmnožovania sa tak znovu objavuje neistota, ktorá predtým sprevádzala právo verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti.
46.      Vzhľadom na uvedené skutočnosti by som na úvod chcel vysvetliť, prečo takéto digitálne kópie predstavujú „rozmnoženiny“ v zmysle článku 2 smernice 2001/29, a preto patria do rozsahu výlučného práva nositeľov práv na rozmnožovanie (prvá časť otázky 1) (časť A). Následne uvediem dôvody, prečo sa domnievam, že súhlas, ktorý musia poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu získať od nositeľov práv podľa článku 17 ods. 1 smernice 2019/790 na účely verejného prenosu chráneného obsahu alebo jeho sprístupňovania verejnosti, sa nevyhnutne vzťahuje aj na vyhotovovanie digitálnych kópií daného obsahu na ich serveroch, ktoré sú technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k danému obsahu (druhá časť otázky 1) (časť B). Okrem toho vysvetlím, prečo uvedený súhlas podľa článku 17 ods. 2 smernice 2019/790 zahŕňa aj úkony rozmnožovania vykonávané používateľmi online služieb zdieľania obsahu, v dôsledku čoho títo používatelia nemusia na tieto úkony získať samostatný súhlas, ak sa tieto úkony nevykonávajú na obchodnom základe alebo činnosť používateľov nevytvára výrazné príjmy (otázky 2 a 3) (časť C). Napokon sa stručne vyjadrím k otázke, či môžu nositelia práv zveriť správu svojich práv rôznym organizáciám kolektívnej správy (otázka 4) (časť D).
47.      Pred
tým, ako pristúpim k analýze, by som však mal vysvetliť, prečo je rozsah týchto návrhov v dvoch dôležitých aspektoch obmedzený. Po prvé otázky položené vnútroštátnym súdom sa obmedzujú na špecifický kontext nahrávania chráneného obsahu na platformy poskytovateľom online služieb zdieľania obsahu, ktorý patrí do pôsobnosti článku 17 smernice (EÚ) 2019/790. V prvom odseku článku 2 bodu 6 smernice 2019/790 sa vymedzuje poskytovateľ online služieb zdieľania obsahu tak, že je to „poskytovateľ služby informačnej spoločnosti, ktorej hlavný účel alebo jeden z hlavných účelov je uchovávať veľký objem diel chránených autorským právom alebo iné predmety ochrany, ktoré nahrávajú jej používatelia a ktoré organizuje a propaguje na účely dosiahnutia zisku, a umožniť prístup verejnosti k nim“. Najmä z použitia pojmu „veľký“ vyplýva, že článok 17 sa týka významných prevádzkovateľov platforiem na zdieľanie obsahu, ako sú YouTube, Soundcloud alebo Pinterest, a nezahŕňa iné subjekty.(20) Moja analýza sa preto nebude týkať digitálnych kópií vyhotovených v rámci sprístupňovania chráneného obsahu online jednotlivcami na ich vlastných webových sídlach alebo prostredníctvom sprostredkovateľských služieb, na ktoré sa uvedené ustanovenie nevzťahuje.(21)
48.      Po druhé právne otázky, ktoré vznikli v tejto veci, sa týkajú špecifického kontextu vyhotovovania digitálnych kópií chráneného obsahu na počítačových serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu, ktoré sú technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k danému obsahu. Tieto návrhy sa netýkajú rozmnoženín vyhotovených na serveroch používateľov online služieb zdieľania obsahu, ich iných IT zariadeniach alebo v ich účtoch na uchovávanie obsahu online, najmä v cloude.(22)
A.      Otázka, či technicky nevyhnutné digitálne kópie vyhotovené na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu predstavujú rozmnoženiny a patria do rozsahu práva rozmnožovania chráneného podľa článku 2 smernice 2001/29 (prvá časť otázky 1)
49.      Ako Komisia vysvetlila na pojednávaní, keď používateľ stlačí na online platforme na zdieľanie obsahu tlačidlo „nahrať“, príslušný súbor sa rozdelí na tzv. pakety. Tieto pakety sa prenášajú cez internet prostredníctvom smerovačov a po tom, ako sa dostanú do dátových centier príslušného poskytovateľa online služieb zdieľania obsahu, sú opätovne zostavené na jeho serveroch, kde sa súbor pred zdieľaním online zrekonštruuje. V tomto procese sa automaticky vytvárajú digitálne kópie súboru(23) ako integrálna súčasť procesu verejného prenosu alebo sprístupnenia chráneného obsahu verejnosti na príslušnej platforme. Ako tomu rozumiem, jediným účelom týchto kópií je umožniť zdieľanie tohto obsahu online s verejnosťou.
50.      Podľa môjho názoru je zrejmé, že digitálne kópie chráneného obsahu, ktoré sa takto vyhotovujú na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu, predstavujú rozmnoženiny, ktoré patria do rozsahu výlučného práva stanoveného v článku 2 smernice 2001/29.
51.      Po prvé Súdny dvor už v iných súvislostiach potvrdil, že toto právo sa vzťahuje na vyhotovovanie a uchovávanie digitálnych kópií chráneného obsahu na počítačových serveroch, keďže sa vzťahuje na rozmnožovanie chráneného obsahu „akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou“.(24)
52.      Uvedený výklad je v súlade s prvým ustanovením, ktorým sa uznáva právo rozmnožovania v medzinárodnom práve, konkrétne s článkom 9 Bernského dohovoru. V tejto súvislosti sa v dohodnutom vyhlásení týkajúcom sa článku 1 ods. 4 Zmluvy Svetovej organizácie duševného vlastníctva (ďalej len „WIPO“) o autorskom práve(25) uvádza, že „uloženie chráneného diela v digitálnej forme na elektronickom médiu je rozmnožením v zmysle článku 9 [Bernského dohovoru]“. Poznamenávam, že Európska únia sama nie je zmluvnou stranou Bernského dohovoru, ktorý je podľa svojho článku 29 ods. 1 otvorený len pre štáty, a nie pre medzinárodné organizácie. Európska únia sa však zaviazala dodržiavať hmotnoprávne ustanovenia (články 1 až 21) tohto dohovoru podľa článku 9 ods. 1 Dohody o obchodných aspektoch práv duševného vlastníctva (TRIPS)(26) a článku 1 ods. 4 Zmluvy WIPO o autorskom práve.(27)
53.      Po druhé podľa zámerne širokej koncepcie, ktorú prijal normotvorca EÚ v článku 2 smernice 2001/29, sa právo rozmnožovania uplatňuje nielen na rozmnožovanie „akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou“, ale aj bez ohľadu na to, či je toto rozmnožovanie „priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé“. Preto skutočnosť, že z technického aj hospodárskeho hľadiska sú predmetné digitálne kópie len náhodným sprievodným javom verejného prenosu obsahu alebo jeho sprístupňovania verejnosti v zmysle článku 3 uvedenej smernice, je v zásade irelevantná.
54.      V tomto smere však chcem uviesť, že v článku 5 ods. 1 smernice 2001/29 sa stanovuje za prísnych podmienok výnimka pre „prípady dočasného rozmnožovania…, ktoré sú prechodné alebo náhodné [a sú] integrálnou alebo [a – neoficiálny preklad] podstatnou časťou technologického procesu“(28). Táto výnimka sa uplatňuje len vtedy, ak je splnených päť kumulatívnych podmienok, a to, ak predmetný úkon:
–        je dočasný,
–        je prechodný alebo náhodný,
–        je integrálnou a podstatnou časťou technologického procesu,
–        má za jediný účel umožniť transmisiu v sieti medzi tretími stranami cez sprostredkovateľa alebo oprávnené použitie chráneného obsahu a
–        nemá žiadny samostatný ekonomický význam.(29)
55.      Z judikatúry síce jednoznačne vyplýva, že týchto päť podmienok sa musí vykladať reštriktívne,(30) Súdny dvor však rozhodol, že dočasné úkony rozmnožovania, ktoré sa uskutočňujú v pamäti satelitného dekodéra a na televíznej obrazovke,(31) ako aj kópie na obrazovke a kópie v medzipamäti, ktoré vyhotovuje koncový používateľ počas prezerania webového sídla,(32) možno považovať za spĺňajúce všetky tieto podmienky.
56.      Rovnako ako žalobkyne, rakúska a francúzska vláda, ako aj dozorný orgán sa aj ja domnievam, že to isté nemožno povedať o digitálnych kópiách, o aké ide v konaní vo veci samej. Ako dozorný orgán vysvetlil na vypočutí, takéto kópie nie sú dočasné, pretože môžu zostať uložené na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu aj roky.
57.      Vzhľadom na uvedené úvahy sa domnievam, že výnimka z práva rozmnožovania stanovená v článku 5 ods. 1 smernice 2001/29 sa nevzťahuje na vyhotovovanie digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu, ktoré sú technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k danému obsahu.
58.      Po tretie by som dodal, že v smernici 2001/29 nie je nič, čo by naznačovalo, že v takejto situácii by právo verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti podľa jej článku 3 malo „zahŕňať“ uplatňovanie práva na rozmnožovanie chráneného podľa článku 2 v tom zmysle, že toto právo už nie je relevantné.
59.      Na úvod súhlasím so žalobcami, že každá forma „zoskupovania“ rôznych výlučných práv – v tomto kontexte práva rozmnožovania a práva verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti – by bola v rozpore s článkom 2 smernice 2001/29, ako aj, okrem iného, s článkom 9 Bernského dohovoru; oba tieto články označujú právo rozmnožovania za výlučné právo odlišné od práva na verejný prenos alebo sprístupňovanie verejnosti.
60.      Okrem toho, ako uvádza francúzska vláda, v odôvodnení 23 smernice 2001/29 sa uvádza, že „[verejný prenos diela] nezahŕňa žiadne iné činnosti“. Chápem to tak, že zistenie, že v danej situácii sa uplatňuje právo verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti, nevylučuje súčasné uplatňovanie iných výlučných práv vrátane práva rozmnožovania.
61.      V rozpore s tým, čo tvrdí Komisia, nevyplýva žiaden iný záver ani zo starších rozsudkov Súdneho dvora – najmä z rozsudkov Renckhoff(33), YouTube a Cyando alebo Poľsko/Parlament a Rada.
62.      Ako správne uvádzajú žalobkyne a rakúska a francúzska vláda, Súdny dvor sa v uvedených veciach nezaoberal právom rozmnožovania alebo článkom 2 smernice 2001/29 jednoducho preto, že položené otázky sa daného práva ani ustanovenia netýkali. Vo veci, ktorá viedla k rozsudku Renckhoff, predkladajúci vnútroštátny súd požiadal Súdny dvor len o výklad práva verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti. Vo veci, ktorá viedla k rozsudku YouTube a Cyando, sa otázka týkala zodpovednosti za nahrávanie a zdieľanie obsahu na webových sídlach predmetných poskytovateľov služieb, a to podľa režimu, ktorý sa uplatňoval pred prijatím článku 17 smernice 2019/790. Napokon vo veci, ktorá viedla k rozsudku Poľsko/Parlament a Rada, bol Súdny dvor vyzvaný, aby posúdil súlad niektorých aspektov uvedeného režimu zodpovednosti so základným právom na slobodu prejavu podľa článku 11 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“). Z uvedených rozsudkov preto nemožno vyvodiť žiadne závery týkajúce sa rozsahu práva rozmnožovania.
63.      Súdny dvor vo svojej judikatúre medzi právom rozmnožovania a právom verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti dôsledne rozlišuje, a už potvrdil, že obe práva sa môžu uplatňovať súbežne. Rozhodol napríklad, že každý prenos, ktorý je výsledkom zdieľania diela používateľom služby ukladania dát v cloude, predstavuje úkon použitia, ktorý je odlišný od úkonu vyhotovovania rozmnoženiny uvedeného v článku 2 písm. a) smernice 2001/29 a ktorý môže patriť do pôsobnosti článku 3 ods. 1 uvedenej smernice za predpokladu, ak sú splnené príslušné podmienky.(34)
64.      Vzhľadom na uvedené skutočnosti je podľa mňa zrejmé, že nahrávanie chráneného obsahu na platformy online služby zdieľania obsahu zahŕňa nielen úkony verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti v zmysle článku 3 smernice 2001/29, ale aj úkony rozmnožovania, ktoré patria do pôsobnosti jej článku 2. Ak sa takéto úkony rozmnožovania vykonávajú bez súhlasu príslušných nositeľov práv, môžu preto viesť k porušeniu osobitného výlučného práva, a to práva rozmnožovania, ktoré je oddelené od práva verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti.
B.      Otázka, či by poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu mali získať súhlas s predmetnými digitálnymi rozmnoženinami, ktorý sa odlišuje od súhlasu, ktorý potrebujú na umožnenie prístupu verejnosti k predmetnému chránenému obsahu (druhá časť otázky 1)
65.      Na tomto mieste sa budem venovať otázke, či súhlas, ktorý musia poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu získať od nositeľov práv podľa článku 17 ods. 1 smernice 2019/790, pokiaľ ide o verejný prenos chráneného obsahu alebo jeho sprístupňovanie verejnosti v zmysle článku 3 smernice 2001/29, zahŕňa aj rozmnožovanie, ku ktorému dochádza podľa článku 2 tejto smernice, keď sa na ich serveroch vyhotovujú digitálne kópie daného obsahu, ktoré sú technicky nevyhnutné na zdieľanie obsahu s verejnosťou.
66.      V tejto súvislosti boli Súdnemu dvoru predložené tri argumentačné línie.
67.      Po prvé dozorný orgán a Komisia zastávajú názor, že v kontexte uplatňovania článku 17 smernice 2019/790 nemožno právo rozmnožovania vykonávať nezávisle od práva verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti. Preto súhlas, ktorý musia poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu získať podľa odseku 1 uvedeného článku, sa nevyhnutne vzťahuje aj na vyhotovovanie takýchto kópií.
68.      Po druhé žalobkyne tvrdia, že hoci sa osobitný režim zodpovednosti stanovený v článku 17 smernice 2019/790 na vyhotovovanie digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu, ktoré sú technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k danému obsahu, skutočne uplatňuje, títo poskytovatelia služieb musia napriek tomu získať na tieto rozmnoženiny
samostatný súhlas, odlišný od súhlasu výslovne uvedeného v odseku 1 uvedeného článku. Podľa ich názoru by prijatie riešenia, ktoré presadzuje dozorný orgán a Komisia, znamenalo „faktické zrušenie“ práva rozmnožovania, čo je v rozpore s článkom 17 ods. 2 Charty, v ktorom sa uvádza, že „duševné vlastníctvo je chránené“.
69.      Po tretie rakúska a francúzska vláda tvrdia, že článok 17 smernice 2019/790 sa na vyhotovovanie takýchto kópií vôbec nevzťahuje, keďže dané ustanovenie sa týka len úkonov verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti. V dôsledku toho by sa zodpovednosť poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu za digitálne kópie chráneného obsahu vyhotovované na ich serveroch, ktoré sú technicky nevyhnutné na umožnenie prístupu verejnosti k danému obsahu, posudzovala výlučne podľa všeobecného režimu zodpovednosti, teda podľa pravidiel stanovených v smernici 2001/29. V tomto smere francúzska vláda pripomína, že Súdny dvor konštantne rozhoduje, že článok 2 uvedenej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že s výhradou výnimiek a obmedzení stanovených v článku 5 danej smernice si každý úkon rozmnožovania diela treťou osobou vyžaduje predchádzajúci súhlas príslušného nositeľa práv.(35) Podľa tejto vlády platí, že ak by sa týmto poskytovateľom umožnilo vyhotovovať digitálne kópie chráneného obsahu bez osobitného súhlasu príslušného nositeľa práv, odlišného od súhlasu vyžadovaného podľa článku 17 smernice 2019/790, znamenalo by to zavedenie novej, nepísanej „výnimky“ alebo „obmedzenia“ práva rozmnožovania chráneného podľa článku 2 smernice 2001/29.
70.      Na tomto mieste by som chcel poznamenať, ako už predtým uviedol dozorný orgán pred vnútroštátnym súdom,(36) že Komisia vo svojich usmerneniach k článku 17 smernice 2019/790 uviedla – bez toho, aby však poskytla skutočné vysvetlenie –, že „úkony verejného prenosu alebo sprístupňovania obsahu verejnosti uvedené v článku 17 ods. 1 by sa mali chápať tak, že sa týkajú aj rozmnoženín potrebných na uskutočňovanie týchto úkonov“(37) a že „členské štáty by nemali poskytovateľom online služieb zdieľania obsahu stanoviť povinnosť získavať súhlas na rozmnožovanie uskutočňované v kontexte článku 17“(38). Pripomínam však, že usmernenia Komisie k článku 17 smernice 2019/790 odrážajú len názory danej inštitúcie, a nie sú záväzné.(39)
71.      V nasledujúcich častiach vysvetlím, že textová a historická analýza článku 17 smernice 2019/790 neumožňuje dospieť k definitívnemu záveru o tom, či sa súhlas požadovaný podľa daného ustanovenia nevyhnutne vzťahuje na vyhotovovanie digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu, ktoré sú technicky nevyhnutné na účely verejného prenosu daného obsahu alebo jeho sprístupňovania verejnosti (časť 1). Kontextový a teleologický výklad článku 17 ods. 1 smernice 2019/790 ma však vedie k tomu, aby som podporil stanovisko, ktoré vo svojich usmerneniach prijala Komisia (časť 2).
1.      Textová a historická analýza
72.      V prvom rade súhlasím s rakúskou a francúzskou vládou, že v článku 17 ods. 1 smernice 2019/790 sa odkazuje výlučne na „úkon verejného prenosu alebo úkon sprístupňovania verejnosti“. V uvedenom odseku ani v žiadnom inom ustanovení článku 17 sa neuvádza odkaz na rozmnožovanie alebo právo rozmnožovania, ako je vymedzené v článku 2 smernice 2001/29.
73.      Pokiaľ ide o genézu daného ustanovenia, konštatujem, že v článku 13 ods. 1 treťom pododseku konsolidovaného kompromisného návrhu predsedníctva Rady z 23. marca 2018(40) – ktorý sa následne stal článkom 17 ods. 2 smernice 2019/790 – sa uvádzalo, že licenčné zmluvy uzavreté medzi poskytovateľmi online služieb zdieľania obsahu a nositeľmi práv „zahŕňajú zodpovednosť používateľov služby za úkony, na ktoré sa vzťahujú články 2 a 3 smernice [2001/29], ak nekonajú na obchodnom základe“(41). Odkaz na článok 2 smernice 2001/29 bol následne odstránený, pokiaľ je mi známe, bez výslovného vysvetlenia,(42) v neskorších fázach legislatívneho procesu. Prípravné práce týkajúce sa článku 17 smernice 2019/790 neobsahujú žiadne ďalšie údaje o jeho možnom uplatňovaní na úkony rozmnožovania v zmysle článku 2 smernice 2001/29.
74.      Hoci teda text článku 17 ods. 1 aj jeho história o tejto otázke mlčia, toto mlčanie je nejednoznačné. Ako Komisia správne poznamenáva, skutočnosť, že v jednej fáze legislatívneho procesu odkaz na článok 2 smernice 2001/29 existoval, dokazuje, že normotvorca EÚ si bol vedomý medzistupňa spočívajúceho vo vyhotovovaní digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu.
75.      Keďže neexistuje žiadne vysvetlenie následného odstránenia daného odkazu, možno vyvodiť dva protichodné závery. Možno tvrdiť, ako uvádza Komisia, že normotvorca EÚ považoval takýto odkaz za nepotrebný z dôvodu, že tieto rozmnoženiny sú doplnkom k verejnému prenosu tohto obsahu alebo k jeho sprístupňovaniu verejnosti, a preto sa na ne implicitne vzťahuje osobitný režim zodpovednosti stanovený v článku 17 smernice 2019/790. Alternatívne, ako uvádzajú Austro‑Mechana, AKM a francúzska vláda, možno tvrdiť, že právo rozmnožovania bolo mimo pôsobnosti daného ustanovenia ponechané zámerne a naďalej podlieha výlučne všeobecnému režimu, konkrétne pravidlám stanoveným v smernici 2001/29 (a prípadne „bezpečnému prístavu“ stanovenému v článku 14 smernice 2014/26).
76.      Ako vysvetlím v nasledujúcich oddieloch, domnievam sa, že sa má uprednostniť prvý z týchto výkladov.
2.      Kontextová a teleologická analýza
77.      Dve ďalšie ustanovenia smernice 2019/790, okrem jej článku 17 ods. 1, podporujú záver, že dané ustanovenie sa na vyhotovovanie digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch poskytovateľov zdieľania obsahu online skutočne uplatňuje, ak sú takéto kópie technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k danému obsahu.
78.      Po prvé, ako som už vysvetlil v bode 41 vyššie, osobitný režim zodpovednosti zavedený článkom 17 smernice 2019/790 sa vzťahuje na „poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu“, ktorí sú v článku 2 ods. 6 smernice 2019/790 vymedzení ako „poskytovate[lia] služby informačnej spoločnosti, ktorej hlavný účel alebo jeden z hlavných účelov je uchovávať veľký objem diel chránených autorským právom alebo iné predmety ochrany, ktoré nahrávajú jej používatelia a ktoré organizuj[ú] a propaguj[ú] na účely dosiahnutia zisku, a umožniť prístup verejnosti k nim“(43). Je ťažké pochopiť, prečo by normotvorca EÚ v tomto vymedzení výslovne odkazoval na činnosť „uchovávania“, ak by vyhotovovanie a uchovávanie digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu bolo pre dané ustanovenie irelevantné.(44)
79.      Po druhé v odôvodnení 61 smernice 2019/790 sa uvádza, že osobitný režim zodpovednosti stanovený v článku 17 danej smernice mal po rokoch diskusií a neistoty objasniť, že poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu „vykonávajú úkony týkajúce sa autorského práva a musia získať od nositeľov práv súhlas na obsah nahratý ich používateľmi“(45). Z daného odôvodnenia vyplýva, že cieľom článku 17 ods. 1 bolo chrániť daných poskytovateľov služieb pred zodpovednosťou za porušenie výlučných práv nositeľov práv v širšom zmysle, a to pod podmienkou, že získali súhlas.
80.      Pokiaľ ide o ciele, ktoré sleduje osobitný režim zodpovednosti stanovený v článku 17 smernice 2019/790, pripomínam, ako je uvedené v bode 43 vyššie, že jeho cieľom je upevniť „vysokú úroveň ochrany“, ktorú majú nositelia práv nad svojim chráneným obsahom. Dosahuje ho tým, že podporuje „rozvoj trhu s licenciami medzi nositeľmi práv a poskytovateľmi [online služieb zdieľania obsahu]“(46). Týmto spôsobom chce umožniť nositeľom práv získať lepšiu odmenu za používanie chráneného obsahu na platformách takýchto poskytovateľov a prispieť k „dobre fungujúce[mu] a spravodlivé[mu] trhu autorských práv“(47). Tento osobitný režim zodpovednosti sa zároveň snaží zabezpečiť „spravodlivú rovnováhu“ medzi právami a záujmami nositeľov práv na jednej strane a právami a záujmami poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu a ich používateľov na strane druhej.
81.      Konkrétne v odôvodnení 61 smernice 2019/790 sa zdôrazňuje, že licenčné zmluvy by mali byť spravodlivé a mali by zachovať primeranú rovnováhu medzi stranami (nositeľmi práv a poskytovateľmi online služieb zdieľania obsahu),(48) zatiaľ čo v odôvodnení 70 sa zdôrazňuje, že v špecifickom kontexte online služieb zdieľania obsahu je dôležité zaručiť ochranu slobody prejavu používateľov a „dosiahnu[ť] rovnováh[u] medzi základnými právami stanovenými v [Charte], najmä slobodou prejavu a slobodou umenia[,] a právom na vlastníctvo vrátane duševného vlastníctva“(49).
82.      Vzhľadom na uvedené ciele sa mi zdá, že ak by sa súhlas, ktorý musia poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu získať podľa článku 17 ods. 1 smernice 2019/790, nevzťahoval na vyhotovovanie digitálnych kópií chráneného obsahu na ich serveroch, ktoré sú technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k danému obsahu, článok 17 tejto smernice by stratil účinnosť.
83.      Po prvé z hľadiska poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu sa v článku 17 ods. 1 smernice 2019/790 odkazuje výlučne na „súhlas… s [tým, aby mohli] verejne prenášať alebo sprístupniť verejnosti diela alebo iné predmety ochrany“. Ak by Súdny dvor dospel k záveru, že vyhotovovanie digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch týchto poskytovateľov služieb, ktoré sú technicky nevyhnutné na to, aby mohli verejnosti umožniť prístup k danému obsahu, môže podliehať osobitnému súhlasu, ktorý sa nikde v článku 17 neuvádza, vznikla by pre poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu značná miera právnej neistoty. V tejto súvislosti pripomínam, ako bolo uvedené v bode 40 vyššie, že normotvorca EÚ sa prijatím uvedeného ustanovenia snažil okrem iného znížiť právnu neistotu týkajúcu sa zodpovednosti poskytovateľov týchto služieb za chránený obsah nahraný používateľmi. Chápem to tak, že nemal v úmysle zaoberať sa len časťou tejto zodpovednosti (teda len zodpovednosťou poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu za úkony verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti, s vylúčením úkonov rozmnožovania na uvedený účel technicky nevyhnutných).
84.      Okrem toho, ak by sa súhlas požadovaný podľa článku 17 ods. 1 smernice 2019/790 nevzťahoval na vyhotovovanie takýchto digitálnych kópií, tento súhlas by sa v praxi stal zbytočným. Daní poskytovatelia služieb by stále mohli čeliť žalobám nositeľov práv za porušenie ich výlučného práva rozmnožovania chráneného podľa článku 2 smernice 2001/29 len preto, že na ich serveroch sa vždy, keď používateľ taký chránený obsah nahrá, automaticky vyhotovujú digitálne kópie chráneného obsahu.
85.      Z uvedeného vyplýva, že z hľadiska právnej istoty je jediným koherentným riešením to, že súhlas požadovaný podľa článku 17 ods. 1 smernice 2019/790 sa na takéto kópie nevyhnutne vzťahuje.
86.      Po druhé z hľadiska nositeľov práv, ak by sa súhlas požadovaný podľa článku 17 ods. 1 smernice 2019/790 na vyhotovovanie takýchto kópií nevzťahoval, cieľ zabezpečiť lepšiu odmenu za používanie chráneného obsahu na platformách na online zdieľanie obsahu by bol vážne ohrozený. Poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu by boli len málo motivovaní o takýto súhlas žiadať, pretože by v každom prípade mohli čeliť zodpovednosti za úkony rozmnožovania, na ktoré sa súhlas nevzťahuje.
87.      Okrem toho otázka zodpovednosti daných poskytovateľov služieb za takéto úkony rozmnožovania by v podstate oživila tie isté nejasnosti, ktorými sa Súdny dvor zaoberal v rozsudku YouTube a Cyando v súvislosti s právom verejného prenosu alebo sprístupnenia verejnosti v čase, keď sa osobitný režim stanovený článkom 17 smernice 2019/790 ešte neuplatňoval. Konkrétne, bol by poskytovateľ primárne zodpovedný podľa článku 2 smernice 2001/29? Mohol by sa odvolávať na „bezpečný prístav“ stanovený článkom 14 ods. 1 smernice 2000/31?(50) V závislosti od odpovede by poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu mohli niesť plnú alebo by nemuseli niesť vôbec žiadnu zodpovednosť.
88.      Pripomínam, že v uvedenom rozsudku(51) Súdny dvor rozhodol, pokiaľ ide o prvú otázku, že potenciálne nezákonný obsah v zásade nie je na dotknutú platformu nahrávaný prevádzkovateľom, ale používateľmi, ktorí konajú samostatne, a že zodpovednosť samotného prevádzkovateľa závisí od rozsahu a vedomej povahy jeho konania. Dodal, že len tá okolnosť, že prevádzkovateľ si vo všeobecnosti uvedomuje, že chránený obsah je nezákonne prístupný na jeho platforme, nestačí na vyvodenie záveru, že konal s cieľom poskytnúť používateľom internetu prístup k danému obsahu.
89.      Pokiaľ ide o druhú otázku, Súdny dvor v rozsudku YouTube a Cyando nevylúčil, že článok 14 ods. 1 smernice 2000/31 sa môže na poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu uplatňovať.(52) V uvedenom ustanovení v spojení s článkom 15 ods. 1 uvedenej smernice(53) sa stanovilo, že poskytovatelia tzv. hostingových služieb nepodliehajú všeobecnej monitorovacej povinnosti a sú v podstate povinní konať na základe oznámenia nositeľov práv tak, že nezákonný obsah odstránia alebo znemožnia prístup k nemu („oznámenie a odstránenie“).(54)
90.      Dané riešenie považoval normotvorca EÚ pri prijímaní smernice 2019/790 za nedostatočne chrániace nositeľov práv.(55) Preto sa v článku 17 ods. 4 písm. b) a c) smernice 2019/790 od poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu v podstate vyžaduje, aby v prvom rade zabránili nahrávaniu alebo opätovnému nahrávaniu obsahu porušujúceho autorské práva, a to prostredníctvom ex ante opatrení spočívajúcich v nástrojoch na automatické filtrovanie navrhnutých na kontrolu obsahu nahraného používateľmi pred jeho šírením verejnosti,(56) a nie iba jeho následným odstránením.
91.      Vzhľadom na uvedené sa zdá, že stanovisko francúzskej vlády, ktorá vyzýva Súdny dvor, aby zaujal prístup chrániaci nositeľov práv, spočíva v tom, že EÚ normotvorca mal v úmysle, aby sa na úkony rozmnožovania dotknuté v konaní vo veci samej naďalej vzťahoval všeobecný režim zodpovednosti (teda pravidlá uplatniteľné mimo článku 17 smernice 2019/790), ale nie na
články 14 a 15 smernice 2000/31,
aby poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu tak mohli niesť zodpovednosť podľa článku 2 smernice 2001/29 za digitálne kópie chráneného obsahu vyhotovované na ich serveroch, ktoré sú technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k danému obsahu, pokiaľ nezískali osobitný súhlas nositeľa práv alebo pokiaľ sa neuplatňuje jedna z výnimiek alebo obmedzení stanovených v článku 5 smernice 2001/29.
92.      V žiadnom z príslušných nástrojov (smernica 2000/31, smernica 2001/29 ani smernica 2017/790) som však textovú podporu pre takýto prístup nenašiel. Okrem toho stanovisko francúzskej vlády v podstate znamená, že na jednej strane tvrdí, že normotvorca EÚ nemal v úmysle, aby sa osobitný režim zodpovednosti stanovený v článku 17 smernice 2019/790
vzťahoval na predmetné úkony rozmnožovania, na druhej strane však bez akéhokoľvek právneho základu predpokladá, že mal v úmysle, aby sa odsek 3 uvedeného článku, v ktorom stanovuje, že „ak poskytovateľ online služieb zdieľania obsahu vykonáva úkon verejného prenosu alebo úkon sprístupnenia verejnosti…, obmedzenie zodpovednosti stanovené v článku 14 ods. 1 smernice [2000/31] sa neuplatňuje“, vzťahoval na tieto úkony analogicky.
93.      Podľa môjho názoru je zrejmé, že článok 17 ods. 3 smernice 2019/790 by sa mohol uplatniť na vyhotovovanie digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch online služieb zdieľania obsahu len vtedy, ak sa samotný článok 17 ods. 1 tejto smernice EÚ normotvorca chápe v tom zmysle, že súhlas, ktorý musia daní poskytovatelia získať podľa daného ustanovenia, aby mohli uskutočňovať verejný prenos chráneného obsahu alebo ho sprístupňovať verejnosti, sa nevyhnutne vzťahuje aj na vyhotovovanie takýchto digitálnych kópií.
94.      Len takýto výklad umožnil v kontexte online služieb zdieľania obsahu úplne upustiť od systému „oznámenia a odstránenia“ uvedeného v bode 89 vyššie a zachovať účinnosť povinnosti stanovenej v článku 17 ods. 4 písm. b) a c) smernice 2019/790, v ktorej sa poskytovateľom týchto služieb ukladá povinnosť prijať preventívne automatizované opatrenia v podobe nástrojov na automatické filtrovanie. Ťažko si predstaviť, že by normotvorca EÚ mohol mať v úmysle na jednej strane požadovať od daných poskytovateľov, aby obsah porušujúci autorské práva, ktorý bol zistený nástrojmi na automatické filtrovanie, odstránili a zabránili jeho budúcemu nahrávaniu, a na druhej strane požadovať odstránenie digitálnych kópií toho istého obsahu až na základe oznámenia príslušného nositeľa práv.
95.      Napokon, pokiaľ ide o záujem nositeľov práv na ochrane hospodárskej hodnoty ich výlučného práva rozmnožovania, domnievam sa, že túto hodnotu možno v každom prípade dohodnúť a zohľadniť v súhlase, ktorý musia poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu získať od nositeľov práv podľa článku 17 ods. 1 smernice 2019/790. Na toto právo preto nie je potrebný žiaden osobitný súhlas.
96.      Po tretie z hľadiska používateľov online služieb zdieľania obsahu pripomínam, že osobitný režim zodpovednosti stanovený v článku 17 smernice 2019/790 je určený aj na ochranu záujmov a práv týchto používateľov, keď na tieto platformy poskytovateľov týchto služieb nahrávajú chránený obsah.
97.      Z technického hľadiska je všeobecne známe, že vyhotovovanie digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu iniciujú používatelia týchto služieb, keď stlačia tlačidlo „nahrať“. Títo používatelia sa preto takisto musia považovať za osoby vykonávajúce úkon rozmnožovania v zmysle článku 2 smernice 2001/29. Ako som už vysvetlil v bode 42 vyššie, v článku 17 ods. 2 smernice 2019/790 sa jasne uvádza, že samotní používatelia vykonávajú úkony verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti v zmysle článku 3 smernice 2001/29, keď na tieto online platformy nahrávajú chránený obsah.
98.      V článku 17 ods. 2 smernice 2019/790 sa však uvádza aj to, že ak poskytovateľ online služieb zdieľania obsahu súhlas nositeľa práv získal, podľa článku 17 ods. 1 smernice 2019/790 tento súhlas „sa vzťahuje aj na úkony vykonávané používateľmi služieb, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti článku 3 smernice [2001/29],“ a to „ak nekonajú na obchodnom základe alebo ich činnosť nevytvára výrazné príjmy“. V takejto situácii preto používatelia nemusia súhlas získať sami a môžu dotknutý chránený obsah voľne nahrávať.
99.      Pokiaľ ide o úkony rozmnožovania, ktoré patria do pôsobnosti článku 2 smernice 2001/29, konštatujem, že v článku 17 ods. 2 smernice 2019/790 sa na ne výslovne neodkazuje. Odôvodnenie 69 smernice 2019/790 je však formulované širšie než uvedené ustanovenie a uvádza sa v ňom, že súhlasy získané poskytovateľmi online služieb zdieľania obsahu by sa mali vzťahovať na „úkony súvisiace s autorským právom, pokiaľ ide o obsah nahratý používateľmi v rámci súhlasu udeleného poskytovateľom služieb“(57). Tento všeobecný odkaz na „úkony súvisiace s autorským právom“, a nielen na úkony verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti, podporuje názor, že pôsobnosť článku 17 ods. 2 smernice 2019/790 nie je nevyhnutne obmedzený na „úkony vykonávané používateľmi služieb, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti článku 3 smernice [2001/29],“ ale môže sa vzťahovať aj na nimi vykonávané úkony rozmnožovania.
100. V každom prípade súhlasím so žalobkyňami, že ak by sa systematicky požadovalo, aby používatelia sami získavali samostatné súhlasy s vyhotovovaním digitálnych kópií na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu, nielen by to spôsobilo značné praktické ťažkosti, ale vytvorilo by to aj situáciu, v ktorej by používateľ mohol nahrať chránený obsah v presvedčení, že sa naň „vzťahuje“ licencia získaná poskytovateľom, ale potom by čelil nároku v oblasti autorskoprávnej zodpovednosti za technické kópie vyhotovené počas tohto procesu. Takýto výsledok by ohrozil ochranu slobody prejavu používateľov na online platformách, ako ju zaručuje článok 10 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“) a článok 11 Charty, ako aj slobodu umenia zakotvenú v jej článku 13.
101. V tejto súvislosti pripomínam, že cieľom smernice 2001/29 aj smernice 2019/790 je zabezpečiť vysokú úroveň ochrany nositeľov práv.(58) V týchto právnych nástrojoch sa zároveň objasňuje, že nositelia práv nemajú absolútny monopol nad používaním svojich diel alebo iných predmetov ochrany. V tomto smere, ako som už vysvetlil v bodoch 54 a 69 vyššie, sa v článku 5 ods. 1, 2 a 3 smernice 2001/29 stanovuje okrem iného výnimka, resp. súbor výnimiek a obmedzení, z výlučného práva rozmnožovania. Táto výnimka a výnimky a obmedzenia v zásade zabezpečujú „spravodlivú rovnováhu“ medzi právami a záujmom nositeľov práv na ochrane ich duševného vlastníctva na jednej strane a ochranou záujmov a základných práv používateľov chráneného obsahu, ako aj všeobecným záujmom(59) – vrátane prístupu verejnosti ku kultúre – na strane druhej.
102. Súdny dvor najmä vzhľadom na význam služieb uvedených v článku 17 smernice 2019/790 pre slobodu prijímať a šíriť informácie a myšlienky potvrdil, že nahrávanie chráneného obsahu na online platformy na zdieľanie obsahu patrí do rozsahu výkonu práva na slobodu prejavu.(60) To platí bez ohľadu na skutočnosť, že obsah môže porušovať autorské práva, pretože samotná skutočnosť, že určitá informácia je chránená autorským právom, ju automaticky nevylučuje z rozsahu slobody prejavu.(61)
103. Právo na slobodu prejavu je zakotvené v článku 11 Charty a „zahŕňa slobodu zastávať názory a prijímať a rozširovať informácie a myšlienky bez zasahovania orgánov verejnej moci a bez ohľadu na hranice“. Zodpovedá právu zaručenému v článku 10 EDĽP.(62)
104. Podľa ustálenej judikatúry ESĽP k článku 10 EDĽP sa internet stal jedným z hlavných prostriedkov, ktorými jednotlivci uplatňujú svoje právo na slobodu prejavu a informácie. Internetové stránky, a najmä online platformy na zdieľanie obsahu, zohrávajú vzhľadom na svoju dostupnosť a schopnosť uchovávať a šíriť obrovské množstvo informácií ústrednú úlohu pri zlepšovaní prístupu verejnosti k správam a pri uľahčovaní prenosu informácií vo všeobecnosti. Možnosť používateľov vyjadrovať sa na internete tak poskytuje bezprecedentnú platformu na uplatňovanie slobody prejavu.(63) To platí najmä v prípade veľkých sociálnych sietí a platforiem, ako je napríklad YouTube, ktoré nepochybne predstavujú dôležitý prostriedok uplatňovania slobody prijímať a šíriť informácie a myšlienky.(64)
105. Vzhľadom na uvedené úvahy sa na rozdiel od žalobkýň domnievam, že právo rozmnožovania, rovnako ako ostatné práva duševného vlastníctva chránené podľa článku 17 ods. 2 Charty, nie je absolútne a musí byť vyvážené okrem iného právom na slobodu prejavu, ktoré používatelia online platforiem požívajú podľa článku 10 EDĽP a článku 11 Charty.
106. Dodávam, že Súdny dvor opakovane rozhodol, „že z článku 17 ods. 2 Charty [kde sa uvádza, že „duševné vlastníctvo je chránené“] nijako nevyplýva, že právo duševného vlastníctva by bolo nedotknuteľné, a teda že by nevyhnutne muselo podliehať absolútnej ochrane“(65).
107. Jednoduchšie povedané, ak by si v rámci osobitného rámca zodpovednosti zriadeného článkom 17 smernice 2019/790 vyhotovenie digitálnych kópií chráneného obsahu, ktoré sú technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k danému obsahu, vyžadovalo ďalší súhlas nad rámec súhlasu, ktorý už poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu musia získať podľa odseku 1 daného ustanovenia, nositelia práv by v praxi mohli zabrániť online prenosu alebo dostupnosti tohto obsahu. V tomto smere by sa mohli odvolávať na neexistenciu súhlasu s týmito úkonmi rozmnožovania, aj keď boli splnené všetky podmienky výslovne stanovené v uvedenom ustanovení. Takýto výsledok by podľa môjho názoru jednoznačne narušil spravodlivú rovnováhu, ktorú sa, ako som už vysvetlil v bode 43 vyššie, normotvorca EÚ snažil pri prijímaní článku 17 smernice 2019/790 zabezpečiť.
108. Vzhľadom na všetky tieto skutočnosti sa domnievam, ako uviedla Komisia na pojednávaní, že dôvodom, prečo sa normotvorca EÚ v článku 17 smernice 2019/790 zameral na úkon verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti, ako je vymedzený v článku 3 smernice 2001/29, bez toho, aby výslovne uviedol vyhotovovanie digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu, ktoré sú na tento účel technicky nevyhnutné, nie je to, že chcel takéto kópie vylúčiť z pôsobnosti článku 17 smernice 2019/790. Z pohľadu zákonodarného orgánu bolo ich začlenenie skôr samozrejmé.
109. Tento výklad je navyše v súlade so skutočnosťou, že digitálne kópie chráneného obsahu, o ktoré ide v konaní vo veci samej, sú technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k tomuto obsahu. Úkony rozmnožovania a verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti, ku ktorým dochádza pri nahrávaní chráneného obsahu na online platformu, tvoria súčasť jediného procesu, ktorý sa začína, len čo používateľ stlačí tlačidlo „nahrať“. Keďže cieľom daného procesu je v konečnom dôsledku zdieľať chránený obsah online s verejnosťou, zdá sa mi, ako som už vysvetlil v predchádzajúcom oddiele, že prvé uvedené úkony (úkony rozmnožovania) sú náhodné k druhým uvedeným úkonom (úkony verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti).(66)
110. Z uvedeného vyplýva, že v kontexte osobitného režimu zodpovednosti stanoveného v článku 17 smernice 2019/790 vyhotovovanie digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu, ktoré sú technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k danému obsahu, nemôže podľa môjho názoru podliehať inému súhlasu než tomu, ktorý už poskytovatelia týchto služieb musia získať podľa odseku 1 uvedeného článku.
C.      Otázka, či používatelia online služieb zdieľania obsahu musia získať samostatný súhlas s vyhotovovaním digitálnych kópií na serveroch poskytovateľov služieb (otázky 2 a 3)
111. Druhou a treťou otázkou sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či používatelia online služieb na zdieľanie obsahu musia sami získať súhlas s vyhotovovaním digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch poskytovateľov služieb, ak sú takéto kópie technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k danému obsahu. Konkrétne sa uvedený súd snaží zistiť, či sa v tejto situácii uplatňuje článok 17 ods. 2 smernice 2019/790. V uvedenom ustanovení sa uvádza, že „ak poskytovateľ online služieb zdieľania obsahu získal súhlas, napríklad uzavretím licenčnej zmluvy, tento súhlas sa vzťahuje aj na úkony vykonávané používateľmi služieb, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti článku 3 smernice [2001/29], ak nekonajú na obchodnom základe alebo ich činnosť nevytvára výrazné príjmy“(67).
112. Ako som už uviedol v bode 97 vyššie, vyhotovovanie digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu iniciujú používatelia daných služieb, keď v prípade predmetného obsahu stlačia tlačidlo „nahrať“. Týchto používateľov je preto nutné považovať nielen za osoby, ktoré vykonávajú úkon verejného prenosu v zmysle článku 3 smernice 2001/29, ale aj za osoby, ktoré vykonávajú úkon rozmnožovania v zmysle článku 2 uvedenej smernice.
113. Ak by sa článok 17 ods. 1 smernice 2019/790 na vyhotovovanie digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu nevzťahoval, podľa môjho názoru by sa analogicky uplatnila argumentácia Súdneho dvora v rozsudku YouTube a Cyando, ako je uvedená v bode 88 vyššie. Z uvedeného by vyplývalo, že chránený obsah by sa musel považovať za obsah nahraný na príslušnú platformu nie prevádzkovateľom, ale používateľmi, a tí by preto museli získať súhlas s vyhotovovaním takýchto digitálnych kópií sami.
114. Z dôvodov uvedených v predchádzajúcej časti sa však domnievam, že tak ako sa súhlas, ktorý musia poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu získať podľa článku 17 ods. 1 smernice 2019/790 na účely verejného prenosu chráneného obsahu alebo jeho sprístupňovania verejnosti, nevyhnutne vzťahuje na vyhotovovanie digitálnych kópií daného obsahu na ich serveroch, ak sú takéto kópie na tento účel technicky nevyhnutné, to isté platí aj pre článok 17 ods. 2 uvedenej smernice. Inými slovami, v uvedenom ustanovení sa upravuje otázka zodpovednosti používateľov online služieb zdieľania obsahu nielen v súvislosti s úkonmi, ktoré patria do pôsobnosti článku 3 smernice 2001/29 (konkrétne úkony verejného prenosu chráneného obsahu alebo jeho sprístupňovania verejnosti), ale aj v súvislosti s úkonmi rozmnožovania, ktoré spočívajú vo vyhotovovaní digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu, ktoré sú na vykonanie uvedených úkonov technicky nevyhnutné.
D.      Otázka, či môžu nositelia práv zveriť správu svojich výlučných práv podľa článkov 2 a 3 smernice 2001/29 odlišným organizáciám kolektívnej správy (otázka 4)
115. Štvrtou otázkou sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či nositelia práv môžu podľa článkov 4 a 5 a článku 16 ods. 1 a 2 smernice 2014/26 udeliť na účely poskytovania licencií podľa článku 17 ods. 1 a 2 smernice 2019/790 právo rozmnožovania podľa článku 2 smernice 2001/29 na jednej strane a právo verejného prenosu podľa článku 3 tejto smernice na druhej strane,
a to samostatne a oddelene, v dôsledku čoho môžu tieto práva spravovať rôzne organizácie kolektívnej správy.
116. Táto otázka odráža situáciu v konaní vo veci samej, v ktorej je na jednej strane Austro‑Mechana zodpovedná okrem iného za správu práva nositeľov práv na rozmnožovanie podľa článku 2 smernice 2001/29, zatiaľ čo na druhej strane je AKM zodpovedná za správu ich práva verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti podľa článku 3 uvedenej smernice. Predkladajúci vnútroštátny súd sa teda v podstate snaží zistiť, či je takáto „deľba práce“ zlučiteľná so smernicou 2014/26, ktorou sa riadi kolektívna správa autorských práv a práv súvisiacich s autorským právom.
117. Z dôvodov uvedených v predchádzajúcich častiach sa domnievam, že na túto otázku nie je potrebné odpovedať. Ak by sa však Súdny dvor od tohto názoru odklonil, a v podstate by dospel k záveru, že poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu sú povinní jednak získať licenciu na verejný prenos chráneného obsahu nahraného používateľmi podľa článku 17 ods. 1 smernice 2019/790 v spojení s článkom 3 smernice 2001/29 a jednak získať licenciu na rozmnoženiny (digitálne kópie) vyhotovované na ich serveroch s cieľom umožniť verejnosti prístup k tomuto obsahu podľa článku 2 smernice 2001/29, pre úplnosť sa k tejto problematike stručne vyjadrím.
118. Smernica 2014/26 je, ako uvádzajú žalobkyne, založená na zásade slobody voľby. V odôvodnení 19 uvedenej smernice sa uvádza, že „kolektívna správa autorských práv a práv súvisiacich s autorským právom [by] mala znamenať, že nositeľovi práv je umožnené slobodne si vybrať organizáciu kolektívnej správy, ktorá bude spravovať jeho práva, či už týmito právami sú práva týkajúce sa verejného prenosu, alebo práva na rozmnožovanie“. Podobne sa v článku 5 ods. 2 smernice 2014/26 stanovuje, že „nositelia práv majú právo poveriť organizáciu kolektívnej správy podľa svojho výberu správou svojich práv“(68).
119. V článku 5 ods. 7 smernice 2014/26 sa navyše uvádza, že „v prípadoch, keď nositeľ práv poveruje organizáciu kolektívnej správy správou svojich práv, vyjadrí osobitne pre každé právo… súhlas, ktorým poverí jeho správou organizáciu kolektívnej správy“. Vzhľadom na uvedené ustanovenie organizácia kolektívnej správy v zásade nemôže v mene nositeľa práv dojednať licenčnú zmluvu, ktorá by sa vzťahovala nielen na právo verejného prenosu, ale aj na právo rozmnožovania, pokiaľ nositeľ práv nedal výslovný a osobitný súhlas so zreteľom na toto druhé uvedené právo.
120. Z uvedeného podľa môjho názoru vyplýva, že nositelia práv môžu zveriť správu svojho práva rozmnožovania podľa článku 2 smernice 2001/29 jednej organizácii kolektívnej správy a správu svojho práva verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti podľa článku 3 uvedenej smernice inej organizácii.
121. Ak by teda Súdny dvor súhlasil s riešením, ktoré navrhujem v súvislosti s prvými troma otázkami, vyplývalo by z toho, že v osobitnom kontexte nahrávania chráneného obsahu na online platformy na zdieľanie obsahu by o licencii alebo súhlase so zreteľom na toto právo mohla vyjednávať len organizácia kolektívnej správy zodpovedná za správu práva dotknutého nositeľa práv v oblasti verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti. Takáto licencia alebo súhlas by sa nevyhnutne vzťahovali aj na právo rozmnožovania chránené podľa článku 2 smernice 2001/29, pokiaľ sa toto právo vykonáva so zreteľom na digitálne kópie chráneného obsahu vyhotovované na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu, ktoré sú technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k danému obsahu.
E.      Post scriptum
122. Na záver svojej analýzy chcem pripomenúť, že podľa článku 17 ods. 4 smernice 2019/790, ak nie je udelený súhlas podľa článku 17 ods. 1 tejto smernice, poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu môžu byť napriek tomu od zodpovednosti za neoprávnené úkony verejného prenosu chráneného obsahu a jeho sprístupňovania verejnosti oslobodení, ak sú splnené určité kumulatívne podmienky. Tieto podmienky zahŕňajú v článku 17 ods. 4 písmenách b) a c) smernice 2019/790 okrem iného povinnosť preukázať, že títo poskytovatelia služieb vynaložili najlepšiu snahu na zabezpečenie nedostupnosti uvedeného obsahu a na to, aby predišli ich budúcemu nahrávaniu na ich platformy, čo v praxi znamená použitie nástrojov na automatické filtrovanie.(69)
123. Z dôvodov, ktoré sú v podstate uvedené v bode 94 vyššie, sa domnievam, že táto výnimka sa podobne uplatňuje aj na vyhotovovanie digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu, ak sú tieto kópie technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k danému obsahu. Za takýchto okolností by si však povinnosť vynaložiť najlepšiu snahu podľa môjho názoru vyžadovala, aby poskytovatelia služieb odstránili akúkoľvek digitálnu kópiu príslušného súboru zo svojich serverov, len čo nástroje na automatické filtrovanie identifikujú tento súbor ako porušujúci autorské práva alebo práva súvisiace s autorským právom.
V.      Návrh
124. Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Rakúsko), takto:
1.      Článok 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti
sa má vykladať v tom zmysle, že vyhotovenie digitálnych kópií diel alebo iných predmetov ochrany na počítačových serveroch poskytovateľov služieb zdieľania obsahu online, ktoré sú technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k daným dielam alebo iným predmetom ochrany na online platformách prevádzkovaných týmito poskytovateľmi služieb, predstavuje „rozmnožovanie“, ktoré patrí do rozsahu výlučného práva rozmnožovania chráneného daným ustanovením. Výnimka pre „prípady dočasného rozmnožovania…, ktoré sú prechodné alebo náhodné [a] integrálnou alebo podstatnou časťou technologického procesu“, stanovená v článku 5 ods. 1 uvedenej smernice, sa neuplatňuje.
2.      Článok 17 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/790 zo 17. apríla 2019 o autorskom práve a právach súvisiacich s autorským právom na digitálnom jednotnom trhu a o zmene smerníc 96/9/ES a 2001/29/ES
sa má vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje na vyhotovovanie digitálnych kópií diel alebo iných predmetov ochrany na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu, ktoré sú technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k daným dielam alebo iným predmetom ochrany. Súhlas, ktorý musia daní poskytovatelia služieb získať od nositeľov práv na základe uvedeného ustanovenia, aby mohli uskutočňovať verejný prenos diel alebo iných predmetov ochrany alebo ich sprístupňovať verejnosti, sa nevyhnutne vzťahuje na vyhotovovanie takýchto kópií, ktoré sa nemôžu stať predmetom samostatného súhlasu.
3.      Článok 17 ods. 2 smernice 2019/790
sa má vykladať v tom zmysle, že súhlas získaný poskytovateľmi online služieb zdieľania obsahu podľa článku 17 ods. 1 uvedenej smernice sa vzťahuje aj na úkony vykonávané používateľmi služieb patriace do pôsobnosti článku 2 smernice 2001/29, ktoré sú technicky nevyhnutné na to, aby sa verejnosti umožnil prístup k dielam alebo iným predmetom ochrany, ak títo používatelia nekonajú na obchodnom základe alebo ich činnosť nevytvára výrazné príjmy.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
2      Pozri rozsudok z 26. apríla 2022, Poľsko/Parlament a Rada (C‑401/19, EU:C:2022:297, ďalej len „rozsudok Poľsko/Parlament a Rada“).
3      Smernica Európskeho parlamentu a Rady zo 17. apríla 2019 o zmene smerníc 96/9/ES a 2001/29/ES (Ú. v. EÚ L 130, 2019, s. 92).
4      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 22. mája 2001 (Ú. v. ES L 167, 2001, s. 10; Mim. vyd. 13/025, s. 339).
5      Pozri smernicu Európskeho parlamentu a Rady z 26. februára 2014 o kolektívnej správe autorských práv a práv súvisiacich s autorským právom a o poskytovaní multiteritoriálnych licencií na práva na hudobné diela na online využívanie na vnútornom trhu (Ú. v. EÚ L 84, 2014, s. 72).
6 Smernica Európskeho parlamentu a Rady
z 8. júna 2000 o určitých právnych aspektoch služieb informačnej spoločnosti na vnútornom trhu, najmä o elektronickom obchode (smernica o elektronickom obchode) (Ú. v. ES L 178, 2000, s. 1; Mim. vyd. 13/025, s. 399).
7      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
8      Tamže.
9      Pozri oznámenie Komisie s názvom „Usmernenia k článku 17 smernice (EÚ) 2019/790 o autorskom práve na digitálnom jednotnom trhu“, COM (2021) 288 final.
10      Pozri odôvodnenia 4 a 10 smernice 2001/29. V odôvodnení 9 danej smernice sa ďalej uvádza, že „akákoľvek harmonizácia autorských práv a s nimi súvisiacich práv musí byť založená na vysokej úrovni ochrany, pretože tieto práva sú podstatou pre duševnú tvorbu“, a v odôvodneniach 12 a 22 sa uvádza, že „z hľadiska kultúry má tiež veľký význam primeraná ochrana chránených diel a predmetov ochrany chránených súvisiacimi právami“ a že „cieľ, ktorým je primeraná podpora šírenia kultúry, sa nesmie dosahovať za cenu obetovania prísnej ochrany práv“.
11      Teda pokiaľ sa neuplatňuje výnimka alebo obmedzenie autorských práv. Väčšina uvedených výnimiek a obmedzení je vymenovaná v článku 5 smernice 2001/29.
12      Pozri Commission Staff Working Document, Impact Assessment on the modernisation of EU copyright rules (Pracovný dokument útvarov Komisie, Posúdenie vplyvu modernizácie pravidiel EÚ v oblasti autorského práva) [SWD(2016) 301 final], časť 1/3, s. 137 až 142, a návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Saugmandsgaard Øe v spojených veciach YouTube a Cyando (C‑682/18 a C‑683/18, EU:C:2020:586, body 67 až 70).
13      Pozri Komisiou predložený návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o autorskom práve na digitálnom jednotnom trhu [COM(2016) 593 final], prijatý 14. septembra 2016 (ďalej len „návrh smernice“), s. 3. Pozri aj GRISSE, K.: After the Storm – Examining the Final Version of Article 17 of the New Directive (EU) 2019/790. In: Journal of Intellectual Property Law & Practice, 2019, vol. 14, No. 11, s. 887 až 899.
14      Pozri rozsudok z 22. júna 2021, YouTube a Cyando (C‑682/18 a C‑683/18, EU:C:2021:503, bod 106 a citovaná judikatúra; ďalej len „rozsudok YouTube a Cyando“).
15      Pozri dôvodovú správu k návrhu smernice, v ktorej Komisia uvádza, že cieľom daného návrhu je prispôsobiť pravidlá stanovené v smernici 2001/29 vývoju digitálnych technológií (s. 2 a 3).
16      Pred prijatím smernice 2019/790 prevádzkovateľ platformy na zdieľanie videozáznamov alebo platformy na ukladanie a zdieľanie súborov, na ktorej mohli používatelia neoprávnene sprístupniť verejnosti chránený obsah, neuskutočňoval „verejný prenos“ tohto obsahu v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, pokiaľ okrem samotného sprístupnenia danej platformy neprispel k sprístupneniu tohto obsahu verejnosti v rozpore s autorskými právami (pozri rozsudok YouTube a Cyando, bod 102).
17      Pokiaľ ide o ostatné, pozri článok 1 ods. 2 smernice 2019/790, v ktorom stanovuje, že s výnimkou určitých situácií sa táto smernica netýka a žiadnym spôsobom neovplyvňuje existujúce pravidlá stanovené v iných v súčasnosti účinných smerniciach v oblasti autorského práva alebo práv súvisiacich s autorským právom.
18      Pozri odôvodnenia 2 a 3 smernice 2019/790.
19      Pozri odôvodnenia 61 a 66 uvedenej smernice. Pozri aj DUSOLLIER, S.: The 2019 Directive on Copyright in the Digital Single Market: Some Progress, a Few Bad Choices, and an Overall Failed Ambition. In: Common Market Law Review, 2020, Vol. 57, s. 1008 a nasl., a ROSATI, E.: Article 17 – Use of Protected Content by Online Content‑sharing Service Providers. In: Copyright in the Digital Single Market: Article‑by‑Article Commentary to the Provisions of Directive 2019/790. Oxford University Press, 2021, s. 334 a nasl.
20      Článok 2 bod 6 druhý odsek smernice 2019/790 obsahuje netaxatívny zoznam poskytovateľov služieb, na ktorých sa článok 17 uvedenej smernice nevzťahuje.
21      Keďže článok 17 smernice 2019/790 sa netýka najmä vyhotovovania digitálnych kópií v súvislosti s inými online činnosťami, ako je sprístupňovanie chráneného obsahu vo vyhľadávači a prostredníctvom generatívnej umelej inteligencie, tieto kópie nepatria do rozsahu týchto návrhov. V tejto súvislosti poznamenávam, že na Súdnom dvore prebieha konanie (C‑250/25, Like Company), ktoré sa okrem iného týka otázky, či proces trénovania chatbota založeného na veľkom jazykovom modeli (ďalej len „LLM“) predstavuje „úkon rozmnoženia“ v zmysle článku 2 smernice 2001/29, ak je tento LLM vytvorený na základe pozorovania a porovnávania vzorov, čo umožňuje, aby sa model naučil rozpoznávať jazykové vzorce.
22      Pokiaľ ide o úkony rozmnožovania vykonávané používateľmi internetových služieb vo všeobecnosti, pozri napríklad návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci Stichting de Thuiskopie (C‑496/24, EU:C:2025:749), týkajúce sa diel prenášaných na offline použitie predplatiteľom internetovej streamovacej služby na požiadanie a ukladaných do pamäti zariadenia predplatiteľa.
23      Ako vysvetlila rakúska vláda, poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu zvyčajne následne vyhotovujú ďalšie kópie súborov na serveroch umiestnených v rôznych geografických lokalitách, aby zabezpečili dostatočne rýchly prístup pre všetkých používateľov.
24      Pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. júla 2009, Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465, bod 51); z 24. marca 2022, Austro‑Mechana (C‑433/20, EU:C:2022:217, body 16 až 18 a citovaná judikatúra; ďalej len „rozsudok Austro‑Mechana“), a z 11. septembra 2014, Eugen Ulmer (C‑117/13, EU:C:2014:2196, body 52 a 53).
25      Pozri: https://www.wipo.int/wipolex/en/text/295456. WIPO prijala 20. decembra 1996 Zmluvu WIPO o autorskom práve a Zmluvu WIPO o umeleckých výkonoch a zvukových záznamoch (ďalej len „WPPT“). Tieto zmluvy boli schválené v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2000/278/ES zo 16. marca 2000 o schválení Zmluvy o autorských právach WIPO a Zmluvy WIPO o umeleckých výkonoch a zvukových záznamoch v mene Európskeho spoločenstva (Ú. v. ES L 89, 2000, s. 6; Mim. vyd. 11/033, s. 208) a vo vzťahu k Európskej únii nadobudli platnosť 14. marca 2010.
26      Dohoda obsiahnutá v prílohe 1C k Dohode o založení Svetovej obchodnej organizácie (WTO), podpísanej v Marrákeši 15. apríla 1994 a schválenej rozhodnutím Rady 94/800/ES z 22. decembra 1994 týkajúcim sa uzavretia dohôd v mene Európskeho spoločenstva, pokiaľ ide o záležitosti v rámci jeho právomoci, ku ktorým sa dospelo na Uruguajskom kole multilaterálnych rokovaní (1986 – 1994) (Ú. v. ES L 336, 1994, s. 1; Mim. vyd. 11/021, s. 80).
27      Pozri rozsudky z 13. novembra 2018, Levola Hengelo (C‑310/17, EU:C:2018:899, bod 38 a citovaná judikatúra), a z 12. septembra 2019, Cofemel (C‑683/17, EU:C:2019:721, bod 41 a citovaná judikatúra).
28      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
29      Okrem toho musia predmetné úkony spĺňať aj podmienky stanovené v článku 5 ods. 5 uvedenej smernice [pozri rozsudok z 5. júna 2014, Public Relations Consultants Association (C‑360/13, EU:C:2014:1195, bod 53 a citovaná judikatúra)].
30      Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. októbra 2011, Football Association Premier League a i. (C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, body 162 a 163 a citovaná judikatúra).
31      Pozri rozsudok zo 4. októbra 2011, Football Association Premier League a i. (C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 180).
32      Pozri rozsudok z 5. júna 2014, Public Relations Consultants Association (C‑360/13, EU:C:2014:1195, bod 63).
33      Rozsudok zo 7. augusta 2018 (C‑161/17, EU:C:2018:634).
34      Pozri rozsudok Austro‑Mechana, bod 32.
35      Pozri v tomto zmysle rozsudok Renckhoff (bod 29 a citovaná judikatúra).
36      Pozri bod 27 vyššie.
37      Pozri s. 6 usmernení Komisie k článku 17 smernice 2019/790. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
38      Tamže.
39      Pozri s. 1 uvedeného dokumentu, v ktorom sa uvádza, že „nie je právne záväzný… a spĺňa mandát, ktorý v článku 17 ods. 10 [smernice 2019/790] Komisii udelil zákonodarný orgán Únie“.
40      2016/0280 (COD).
41      Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Voľne preložené.
42      Zainteresované strany neboli na pojednávaní schopné na takto položenú otázku poskytnúť žiadne vysvetlenie.
43      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
44      Dodávam, že v článku 17 ods. 3 smernice 2019/790 sa odkazuje na obmedzenie zodpovednosti stanovené v článku 14 ods. 1 smernice 2000/31. Ako som už vysvetlil v bode 47 vyššie, druhé uvedené ustanovenie sa vzťahuje na „uloženie informácií na hostiteľskom počítači“ alebo „hosting“, teda na „službu informačnej spoločnosti…, ktorá pozostáva z uloženia informácií, ktoré sú poskytované príjemcom tejto služby“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Aj podľa môjho názoru by normotvorca EÚ v článku 17 smernice 2019/790 neodkazoval na ustanovenie (článok 14 ods. 1 smernice 2000/31), ktoré sa týka činnosti „uloženia“, ak by nemal na mysli, že vyhotovovanie a uchovávanie digitálnych kópií chráneného obsahu na serveroch poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu je pre osobitný režim zodpovednosti stanovený týmto ustanovením relevantné.
45      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
46      Pozri odôvodnenie 61 smernice 2019/790. V tomto odôvodnení sa takisto uvádza, že „keďže … uvedené ustanovenia by nemali mať vplyv na zmluvnú slobodu, nositelia práv by nemali byť povinní udeľovať súhlas ani uzatvárať licenčné zmluvy“.
47      Pozri odôvodnenie 3 smernice 2019/790.
48      Pozri aj odôvodnenie 6 smernice 2019/790.
49      Kurzívou zvýraznil generálny advokát. V tomto odôvodnení sa ďalej uvádza, že „používatelia by mali mať možnosť nahrávať a sprístupňovať obsah vytvorený používateľmi na konkrétne účely citácie, kritiky, recenzie, karikatúry, paródie alebo pastiša“.
50      Pozri bod 39 vyššie.
51      Odseky 71, 80 a 85.
52      Body 107 až 109.
53      Článok 15 smernice 2000/31 znie takto: „Členské štáty neuložia poskytovateľom všeobecnú povinnosť pri poskytovaní služieb, na ktoré sa vzťahujú články... 14, aby monitorovali informácie, ktoré prenášajú alebo ktoré uložili, ani všeobecnú povinnosť aktívne zisťovať skutočnosti alebo okolnosti, ktoré by naznačovali, že ide o nezákonnú činnosť.“
54      Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Saugmandsgaard Øe vo veci Poľsko/Parlament a Rada (C‑401/19, EU:C:2021:613, bod 48).
55      Tamže, bod 53, kde generálny advokát vysvetľuje, že normotvorca EÚ sa pri prijímaní článku 17 smernice 2019/790 domnieval, že systém monitorovania zavedený článkami 14 a 15 smernice 2000/31 predstavuje pre nositeľov práv nadmernú záťaž, keďže im neumožňuje účinne kontrolovať používanie ich diel a iných predmetov ochrany. To najmä z dôvodu, že obsah bol často krátko po odstránení znovu nahraný, v dôsledku čoho museli nositelia práv zasielať opakované oznámenia.
56      Pozri rozsudok Poľsko/Parlament a Rada (body 53 a 54).
57      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
58      Pozri odôvodnenia 9, 12 a 22 smernice 2001/29, ako aj odôvodnenia 4 a 10 tejto smernice. Tento cieľ je uvedený
aj v odôvodneniach 2 a 3 smernice 2019/790.
59      Pozri okrem iného rozsudky z 3. septembra 2014, Deckmyn a Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, bod 26), a z 29. júla 2019, Spiegel Online (C‑516/17, EU:C:2019:625, body 38, 42, 43 a 54).
60      Pozri rozsudok Poľsko/Parlament a Rada (bod 45). Ak nahraný obsah predstavuje umelecký prejav používateľa, jeho umiestnenie na internet patrí do rozsahu slobody umenia zaručenej článkom 13 Charty.
61      Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Saugmandsgaard Øe vo veci Poľsko/Parlament a Rada (C‑401/19, EU:C:2021:613, bod 74 a citovaná judikatúra).
62      Pozri rozsudok z 29. júla 2019, Funke Medien NRW (C‑469/17, EU:C:2019:623, bod 73 a citovaná judikatúra). Podľa článku 52 ods. 3 Charty sa preto tieto dve ustanovenia musia chápať ako ustanovenia s rovnakým zmyslom a prinajmenšom rovnakým rozsahom, pokiaľ sa v práve EÚ nepriznáva širší rozsah ochrany. Z toho vyplýva, že článok 11 Charty sa má vykladať vo svetle článku 10 EDĽP a judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“).
63      Pozri v tomto zmysle rozsudok ESĽP, 1. decembra 2015, Cengiz a i. v. Turecko (CE:ECHR:2015:1201JUD004822610, bod 52 a citovaná judikatúra), a rozsudok ESĽP, 23. júna 2020, Vladimir Kharitonov v. Rusko (CE:ECHR:2020:0623JUD001079514, bod 33 a citovaná judikatúra). Oba tieto rozsudky sú citované v rozsudku Poľsko/Parlament a Rada (bod 46).
64      Pozri okrem iných rozsudok ESĽP, 1. decembra 2015, Cengiz a i. v. Turecko (CE:ECHR:2015:1201JUD004822610, body 51 a 52).
65      Pozri okrem iných rozsudok z 27. marca 2014, UPC Telekabel Wien (C‑314/12, EU:C:2014:192, bod 61 a citovaná judikatúra).
66      To samozrejme neznamená, že právo rozmnožovania je menej dôležité než právo verejného prenosu alebo sprístupňovania verejnosti. Ako som vysvetlil v časti A vyššie, zdieľanie chráneného obsahu online s verejnosťou bez súhlasu príslušného nositeľa (príslušných nositeľov) práv vedie k samostatnému porušeniu týchto odlišných práv.
67      Pozri aj bod 42 vyššie.
68      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
69      Pozri bod 91 vyššie.