62006CC0250
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
M. POIARES MADURO
prednesené 25. októbra 2007 (
1
)
Vec C-250/06
United Pan-Europe Communications Belgium SA a i.
proti
Belgicku
„Článok 49 ES — Slobodné poskytovanie služieb — Vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje prevádzkovateľom káblových distribučných sietí povinnosť šíriť programy vysielané niektorými vysielateľmi na základe licencie (‚must carry‘) — Obmedzenie — Naliehavý dôvod všeobecného záujmu — Zachovávanie plurality v dvojjazyčnom regióne“
1.
Belgická Conseil d’État (Štátna rada) žiada Súdny dvor, aby rozhodol o výklade právnej úpravy Spoločenstva, aby mohol preskúmať zlučiteľnosť vnútroštátnych opatrení ukladajúcich prevádzkovateľom káblových distribučných sietí pôsobiacim v regióne Bruxelles-Capitale povinnosť uskutočňovať prenos určitých televíznych programov (povinnosť sa tiež nazýva „must carry“). Hoci sa návrh na začatie prejudiciálneho konania týka pravidiel hospodárskej súťaže a slobodného poskytovania služieb, otázky položené vnútroštátnym súdom preskúmam z nižšie uvedených dôvodov predovšetkým z hľadiska článku 49 ES.
I — Skutkový stav, vnútroštátna právna úprava a návrh na začatie prejudiciálneho konania
2.
Žalobcovia v konaní vo veci samej sú prevádzkovateľmi káblových distribučných sietí. Vykonávajú retransmisiu televíznych vysielaní prostredníctvom svojich sietí v dvojjazyčnom regióne Bruxelles-Capitale. Dňa 2. apríla 2001 žalobcovia podali na vnútroštátny súd žalobu na zrušenie dvoch nariadení ministra hospodárstva a vedeckého výskumu zo 17. januára 2001 a z 24. januára 2002. Tieto dve nariadenia vychádzajú zo zákona z 30. marca 1995 o distribučných vysielacích sieťach a výkone činnosti vysielania v dvojjazyčnom regióne Bruxelles-Capitale (ďalej len „zákon o distribučných vysielacích sieťach“).
3.
Článok 13 zákona o distribučných vysielacích sieťach ukladá prevádzkovateľom káblových distribučných sietí pôsobiacim v regióne Bruxelles-Capitale povinnosť uskutočňovať prenos určitých programov. Stanovuje toto:
„Prevádzkovateľ retransmisie, ktorý je oprávnený prevádzkovať televíznu distribučnú sieť v dvojjazyčnom regióne Bruxelles-Capitale, je povinný uskutočniť, v čase ich odvysielania a úplnej a nezmenenej podobe, prenos týchto programov:
—
televízne programy vysielané vysielateľmi na základe zákona patriacimi do Francúzskeho spoločenstva alebo Flámskeho spoločenstva,
—
televízne programy vysielané každým ďalším vysielateľom patriacim do Francúzskeho alebo Flámskeho spoločenstva, ktorého určí príslušný minister.“
4.
Ministerské nariadenie zo 17. januára 2001 stanovuje dôvody tejto povinnosti retransmisie určitých programov a udeľuje výhodu z uvedenej povinnosti ôsmim prevádzkovateľom vysielania. Znie takto:
„Keďže režim „must carry“ patrí do audiovizuálnej politiky, ktorej cieľom je umožniť televíznym divákom prístup tak k vysielateľom na základe zákona, ako aj k vysielateľom na základe licencie, ktorí zabezpečujú povinnosti vo verejnom záujme;
keďže cieľom režimu „must carry“ je zachovanie pluralitného a kultúrneho charakteru ponuky programov v televíznych distribučných sieťach a zabezpečenie prístupu k tejto pluralite všetkým televíznym divákom;
keďže tento režim nepopierateľne odôvodňujú dôvody všeobecného záujmu;
keďže sa výber súkromných staníc požívajúcich výhody z „must carry“ uskutočňuje v záujme harmonizácie audiovizuálneho prostredia v Belgicku;
keďže sa uskutočnila porada s Francúzskym spoločenstvom aj Flámskym spoločenstvom;
keďže sa výhoda z „must carry“ musí udeliť určeným vysielateľom ako protislužba za významné povinnosti, ktoré sa tieto subjekty zaviazali plniť;
keďže niektorí z týchto určených vysielateľov sú poverení úlohami vo verejnom záujme;
keďže, pokiaľ ide o asbl Télé Bruxelles [ďalej len ‚Télé Bruxelles‘] a vzw TV Brussel, sa výhoda z „must carry“ musí týmto subjektom povoliť na účely podpory rozvoja lokálnej televízie šíriacej miestne informácie určené miestnej verejnosti;
keďže zrušenie výhody „must carry“ by malo za následok ohrozenie samotnej existencie týchto televíznych vysielateľov, ktorí by neboli schopní znášať zvýšené náklady za ich šírenie,
Stanovuje:
Článok 1
Prevádzkovateľ retransmisie, ktorý je oprávnený prevádzkovať televíznu distribučnú sieť v dvojjazyčnom regióne Bruxelles-Capitale, je povinný uskutočniť, v čase ich odvysielania a úplnej a nezmenenej podobe, prenos programov týchto vysielateľov:
1.
Vlaamse Media Maatschappij n. v.
2.
TV Brussel v. z. w.
3.
Belgian business television n. v.
4.
Media ad infinitum n. v.
5.
TVi s. a.
6.
[Télé Bruxelles]
7.
Canal+ Belgique s. a.
8.
Satellimages s. a.
…“
5.
Nariadenie z 24. januára 2002 zmenilo nariadenie zo 17. januára 2001 a stanovilo dvoch nových prevádzkovateľov vysielania, konkrétne Event TV Vlaanderen n. v. a YTV s. a., ako požívateľov režimu „must carry“. Pripomeniem vo všeobecnosti „napadnuté opatrenia“ nariadení zo 17. januára 2001 a z 24. januára 2002.
6.
Žalobcovia pred Conseil d’État tvrdili, že výhoda plynúca z „must carry“, udelená určitým prevádzkovateľom vysielania, predstavuje priznanie osobitných práv v zmysle článku 86 ES spôsobilé narušiť hospodársku súťaž v rozpore s článkom 3 ods. 1 písm. c) a g) a článkami 10, 82 a 86 ES. Žalobcovia ďalej tvrdili, že napadnuté opatrenia obmedzujú slobodné poskytovanie služieb tým, že znižujú počet dostupných staníc a oslobodzujú prevádzkovateľov vysielania požívajúcich režim „must carry“ od povinnosti rokovať s prevádzkovateľmi káblových distribučných sietí. Žalobcovia sa domnievajú, že uvedené je v rozpore s článkom 49 ES.
7.
Uznesením zo 17. mája 2006 položil Conseil d’État Súdnemu dvoru tieto otázky:
1.
Má sa povinnosť [šíriť] niektoré určené televízne programy uložená podnikom káblovej retransmisie vykladať ako priznávajúca vysielateľom uvedených programov „osobitné práva“ v zmysle článku 86 [ES]?
2.
Ak je odpoveď na otázku č. 1 kladná, majú sa pravidlá uvedené na konci článku 86 ods. 1 [ES] (teda „pravidlá tejto Zmluvy, najmä… tie, ktoré sú uvedené v článkoch 12 [ES] a 81 [ES] až 89 [ES]“) vykladať v tom zmysle, že členským štátom nie je dovolené uložiť podnikom káblovej retransmisie prenášajúcim televízne programy [šíriť] televízne programy vysielané vysielateľmi [na základe licencie], ale „patriacimi“ (v zmysle [zákona o distribučných vysielacích sieťach]) pod určenú verejnú moc tohto štátu, s tým dôsledkom, že sa počet programov pochádzajúcich z ostatných členských štátov alebo štátov, ktoré nie sú členmi Európskej únie, a vysielateľov, ktorí nepatria pod túto verejnú moc, zníži na úkor počtu povinných programov?
3.
Má sa článok 49 [ES] vykladať v tom zmysle, že vznikne zakázaná prekážka slobodného poskytovania služieb, len čo môže opatrenie prijaté členským štátom, v tomto prípade povinnosť retransmisie televíznych programov cez káblovú distribučnú sieť, priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne brániť poskytovaniu služieb pochádzajúcich z iného členského štátu pre príjemcov týchto služieb nachádzajúcich sa v prvom členskom štáte, čo bude platiť v prípade, ak sa z dôvodu tohto opatrenia poskytovateľ služieb nachádza v nevýhodnom postavení pri rokovaniach o prístupe do tých istých sietí?
4.
Má sa článok 49 ES vykladať v tom zmysle, že opatrenie prijaté členským štátom, v tomto prípade povinnosť retransmisie televíznych programov cez káblovú distribučnú sieť, ktorá sa vo väčšine prípadov, z dôvodu zriadenia zvýhodnených subjektov alebo iných spojitostí medzi nimi a týmto členským štátom, ukladá len podnikom usadeným v tomto členskom štáte, je zakázanou prekážkou, a teda že neexistuje odôvodnenie takej prekážky založené na naliehavých dôvodoch všeobecného záujmu vzhľadom na zásadu proporcionality?
II — Posúdenie
A — Tretia a štvrtá otázka
8.
Začnem treťou a štvrtou otázkou uznesenia vnútroštátneho súdu. Vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či vnútroštátne opatrenia, akými sú opatrenia tvoriace predmet konania vo veci samej, ukladajúce prevádzkovateľom káblových distribučných sietí povinnosť prenosu programov niektorých prevádzkovateľov vysielania, obmedzujú slobodné poskytovanie služieb, prípadne či sú tieto opatrenia zlučiteľné s právnou úpravou Spoločenstva.
9.
Sporné služby — káblová retransmisia televíznych signálov — zjavne patria pod pojem „služby“ v zmysle článku 49 ES. (
2
) Vysielatelia a prevádzkovatelia káblových distribučných sietí musia na účely poskytovania týchto služieb spolupracovať. V tomto kontexte sa môžu dovolávať článku 49 ES s cieľom spochybniť vnútroštátne opatrenia, ktoré poskytovanie výlučne vnútroštátnych služieb podriaďujú režimu, ktorý je priaznivejší ako režim poskytovania služieb medzi členskými štátmi. (
3
) Opatrenia tejto povahy môžu byť zachované iba za predpokladu, že sú nevyhnutné a vhodné na účely dosiahnutia legitímneho verejného záujmu a ich rozdielny účinok na vnútroštátne poskytovanie služieb na jednej strane a na poskytovanie služieb v rámci Spoločenstva na druhej strane je primeraný vzhľadom na objektívne rozdiely medzi týmito službami. (
4
)
Existuje obmedzenie?
10.
Režim „must carry“, s ktorým sa stretávame v prejednávanej veci, uľahčuje prenos vysielania prevádzkovateľmi vysielania, ktorí tento režim požívajú, ale zároveň má nepriaznivé účinky na vysielateľov, ktorým z neho výhody neplynú. Ako je známe, predmetné káblové distribučné siete majú obmedzený rozsah pásma. Počet staníc vyhradených vysielateľom z dôvodu režimu „must carry“ znižuje v rovnakej miere počet kanálov dostupných v sieťach. Z vyjadrení predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že dotknuté analógové siete majú kapacitu približne štyridsať kanálov, z ktorých okolo dvadsať musí byť vyhradených pre programy prevádzkovateľov požívajúcich režim „must carry“. Prevádzkovatelia káblových distribučných sietí teda nemôžu uskutočňovať prenos niektorých programov, ktorých prenos by uskutočňovali, keby neexistoval režim „must carry“. Napríklad žalobcovia v konaní vo veci samej uviedli, že povinnosti vyplývajúce z „must carry“ viedli Coditel k vypusteniu retransmisie programov Arte, la RAI Uno a La Cinquième zo svojej analógovej siete. Navyše požívatelia režimu „must carry“ majú v porovnaní so svojimi konkurentmi podstatnú výhodu, lebo sú oslobodení od povinnosti rokovať s káblovými operátormi a vôbec nie sú vystavení konkurencii iných prevádzkovateľov v snahe uskutočniť prenos svojich programov prostredníctvom káblových distribučných sietí.
11.
Z uznesenia vnútroštátneho súdu jasne nevyplýva, či článok 13 zákona o káblovej distribúcii vyžaduje, aby vysielatelia boli na účely požívania režimu „must carry“ usadení v Belgicku. Hoci belgická vláda tvrdí, že požívanie systému „must carry“ nie je nevyhnutne obmedzené na vysielateľov usadených v Belgicku, pravda je, že všetci požívatelia uvedení v napadnutých opatreniach pochádzajú z tohto štátu. Navyše belgická vláda na pojednávaní uviedla, že nedávny presun sídla jedného z vysielateľov do Luxemburgu bude zohľadnený pri budúcom hodnotení systému „must carry“, ktorý požíva, hoci sa jeho programy nezmenili. V každom prípade, aj keď podľa slov belgickej vlády cieľom režimu „must carry“ je zaručiť belgickým občanom, že im nebude odopretý prístup k lokálnym a vnútroštátnym informáciám ani ku kultúrnemu dedičstvu, pravdepodobnosť, že zahraniční prevádzkovatelia budú požívať výhody režimu, je menšia ako v prípade vnútroštátnych prevádzkovateľov. Z uvedeného vyplýva, že taký režim „must carry“, aký je predmetom tohto konania, sťažuje prístup vysielateľov usadených v iných členských štátoch ku káblovým distribučným sieťam v porovnaní s vnútroštátnymi vysielateľmi. Aj keď tieto pravidlá výslovne nevyžadujú usadenie v členskom štáte ukladajúcom takúto povinnosť, v skutočnosti podriaďujú vnútroštátne poskytovanie služieb vysielania priaznivejšiemu režimu ako cezhraničné poskytovanie služieb vysielania. Predstavujú teda obmedzenie slobodného poskytovania služieb.
Je obmedzenie odôvodnené?
12.
Belgická vláda zdôraznila, že cieľom režimu „must carry“ je zachovať pluralitný a kultúrny charakter ponuky programov v prenosových sieťach v regióne Bruxelles-Capitale a zabezpečiť prístup k tejto pluralite a rôznosti programov všetkým televíznym divákom. Súdny dvor už uviedol, že audiovizuálna politika, ktorej cieľom je vytvoriť pluralitný systém televíznych programov, aby sa tak zabezpečila sloboda prejavu a ochrana rôznych aspektov spoločnosti, najmä sociálnych, kultúrnych, náboženských, filozofických alebo jazykových, môže bezpochyby odôvodniť obmedzenie slobodného poskytovania služieb. (
5
) Aby však boli predmetné vnútroštátne opatrenia prípustné v zmysle článku 49 ES, musia predovšetkým predstavovať vhodný prostriedok na zabezpečenie plurality, ku ktorej ochrane smerujú. (
6
)
13.
Zdá sa mi, že režim „must carry“, ktorý je predmetom tejto veci, treba v širšom zmysle vnímať v osobitnom kontexte dvojjazyčnosti regiónu Bruxelles-Capitale. V tomto regióne každý káblový operátor pokrýva zónu pozostávajúcu z viacerých obcí, v ktorej má monopol retransmisie prostredníctvom analógového kábla. Režim „must carry“ sa môže uplatňovať na účely zabezpečenia prístupu televíznych divákov z každej obce k programom, ktoré majú kultúrny a jazykový vzťah s Francúzskym spoločenstvom, ako aj k programom, ktoré majú kultúrny a jazykový vzťah s Flámskym spoločenstvom. V tomto kontexte režim „must carry“ predstavuje prostriedok vhodný na účely zabezpečenia prístupu televíznych divákov vymedzeného regiónu k lokálnym a vnútroštátnym informáciám v ich vlastnom jazyku a k programom reprezentujúcim ich vlastnú kultúru.
14.
Režim „must carry“, prijatý na tento účel, nevyhnutne zvýhodňuje vysielateľov, ktorých programy majú osobitný stupeň kultúrnej blízkosti vo vzťahu k televíznym divákom dotknutého regiónu. Hoci Zmluva nezakazuje prijať opatrenia na ochranu a podporu národného jazykového a kultúrneho dedičstva členského štátu, tieto opatrenia nesmú byť v nijakom prípade neprimerané sledovanému cieľu a spôsob ich uplatnenia nesmie viesť k svojvoľnej diskriminácii poskytovateľov služieb usadených v iných členských štátoch. Inak povedané, režim podporujúci národné jazykové a kultúrne dedičstvo neumožňuje členskému štátu svojvoľne prijať opatrenia zverujúce vnútroštátnym ekonomickým operátorom konkurenčnú výhodu nad inými operátormi. (
7
)
15.
V rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania je konečné posúdenie proporcionality často ponechané na vnútroštátny súd. (
8
) Je však dôležité, aby Súdny dvor upriamil pozornosť vnútroštátneho súdu na kritériá, ktoré sa majú pri kontrole proporcionality uplatniť. V prejednávanej veci podľa môjho názoru prináleží vnútroštátnemu súdu overiť predovšetkým tri aspekty.
16.
Po prvé vnútroštátny súd by sa mal uistiť, že za predpokladu, že požívanie režimu „must carry“ je priznané za podmienok, ktoré sú vysielatelia usadení v iných členských štátoch menej spôsobilí splniť ako vnútroštátni prevádzkovatelia, tieto podmienky sa zdajú byť skutočne nevyhnutné na účely ochrany plurality a prístupu k lokálnym a vnútroštátnym informáciám. (
9
) Vnútroštátny súd musí predovšetkým pamätať na to, ako vyplýva aj z rozsudku VT4, že vysielatelia môžu bezpochyby ponúknuť televízne programy vrátane regionálnych informácií, ktorých obsah je prispôsobený požiadavkám verejnosti členského štátu, hoci sú usadení v inom členskom štáte. (
10
) Prináleží mu preto uistiť sa, že skutočnosť, že vysielateľ je usadený v Belgicku, nie je v praxi ako taká relevantná pre požívanie režimu „must carry“.
17.
Po druhé vnútroštátny súd by mal v súvislosti s celkovým počtom dostupných staníc overiť, že počet staníc vyhradených vysielateľom požívajúcim režim „must carry“ zjavne neprekračuje počet staníc nevyhnutných na zabezpečenie cieľa ochrany plurality a prístupu tak k lokálnym, ako aj k vnútroštátnym informáciám. V tomto kontexte prináleží vnútroštátnemu súdu overiť, že požívanie režimu „must carry“ nebude pridelené bezvýhradne všetkým programom vysielateľa, ale bude obmedzené iba na tie, ktoré skutočne prispievajú k tomuto cieľu.
18.
Po tretie vnútroštátny súd by mal určiť, či existujú základné procesné záruky práv rôznych prevádzkovateľov s cieľom vylúčiť, aby bolo požívanie režimu „must carry“ priznané na základe svojvoľnej diskriminácie. Ak členský štát prizná požívanie režimu „must carry“ určitému počtu vysielateľov, musí tak urobiť na základe transparentných a nediskriminačných postupov a použiť jasne definované a dopredu známe kritériá.
19.
Tieto tri aspekty sa tiež odrážajú v smernici 2002/22/ES, (
11
) ktorú boli členské štáty povinné transponovať pred 25. júlom 2003. Článok 31 ods. 1 tejto smernice, ktorý predovšetkým vyjadruje zásady vyplývajúce zo Zmluvy, stanovuje, že „členské štáty môžu uložiť primerané povinnosti prenosu“. Ďalej spresňuje, že tieto povinnosti „sa uložia len vtedy, keď je to potrebné na splnenie jasne vymedzených cieľov všeobecného záujmu a sú proporcionálne a transparentné“ a že „povinnosti podliehajú pravidelnej revízii“.
20.
Článok 49 ES teda nezakazuje vnútroštátne opatrenia ukladajúce povinnosť „must carry“ káblovým operátorom v osobitnom regióne na účely zabezpečenia prístupu televíznych divákov tohto regiónu k lokálnym a vnútroštátnym informáciám a k programom, ktoré podporujú ich kultúru za podmienky, že tieto opatrenia sú primerané sledovanému cieľu a že spôsob ich uplatnenia nevedie k svojvoľnej diskriminácii poskytovateľov služieb usadených v iných členských štátoch.
B — Prvá a druhá otázka
21.
Navrhujem neodpovedať na prvú a druhú otázku z dôvodu nedostatku podkladov potrebných na tento účel. Svojimi otázkami sa vnútroštátny súd pýta, či sa požívanie režimu „must carry“ má považovať za „osobitné právo“ v zmysle článku 86 ES, prípadne či toto ustanovenie vykladané v spojení s ostatnými ustanoveniami Zmluvy zakazuje udeľovať požívanie režimu „must carry“. Žalobcovia v konaní vo veci samej tvrdili, že režim „must carry“ narúša hospodársku súťaž medzi káblovými operátormi a operátormi iných typov prenosových sietí. Tiež tvrdili, že belgický štát tým, že udeľuje požívanie režimu „must carry“ niektorým belgickým podnikom, v skutočnosti týmto podnikom zaisťuje dominantné postavenie, ktoré môžu zneužiť.
22.
Uznesenie vnútroštátneho súdu však neobsahuje nijaký údaj, ktorý by objasňoval predovšetkým definíciu relevantného trhu, výpočet podielov trhu zastúpených rôznymi podnikmi pôsobiacimi na tomto trhu a údajné zneužívanie dominantného postavenia. Za týchto okolností treba otázky vnútroštátneho súdu týkajúce sa pravidiel hospodárskej súťaže stanovených Zmluvou považovať za neprípustné. (
12
)
III — Návrh
23.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem Súdnemu dvoru odpovedať na otázky položené Conseil d’État takto:
Článok 49 ES nezakazuje vnútroštátne opatrenia ukladajúce povinnosť „must carry“ káblovým operátorom v osobitnom regióne na účely zabezpečenia prístupu televíznych divákov tohto regiónu k lokálnym a vnútroštátnym informáciám a k programom, ktoré podporujú ich kultúru za podmienky, že tieto opatrenia sú primerané sledovanému cieľu a že spôsob ich uplatnenia nevedie k svojvoľnej diskriminácii poskytovateľov služieb usadených v iných členských štátoch.
Vnútroštátnemu súdu prináleží určiť, či sú dotknuté opatrenia v súlade so zásadou proporcionality. Predovšetkým mu prináleží overiť, že:
—
za predpokladu, že požívanie režimu „must carry“ je podmienené požiadavkami, ktoré sú vysielatelia usadení v iných členských štátoch menej spôsobilí splniť ako vnútroštátni vysielatelia, tieto požiadavky sú nevyhnutné na dosiahnutie vyššie uvedeného cieľa,
—
počet staníc vyhradených vysielateľom požívajúcich režim „must carry“ zjavne neprekračuje počet staníc nevyhnutných na zabezpečenie tohto cieľa,
—
požívanie režimu „must carry“ bolo priznané na základe transparentných a nediskriminačných postupov a boli použité jasne definované a dopredu známe kritériá.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Pozri napríklad rozsudky z 30. apríla 1974, Sacchi, 155/73, Zb. s. 409, bod 6; z 18. marca 1980, Debauve, 52/79, Zb. s. 833, bod 8; zo 16. decembra 1992, Komisia/Belgicko, C-211/91, Zb. s. I-6757, bod 5, a z 5. októbra 1994, TV10, C-23/93, Zb. s. I-4795, body 13 a 16.
(
3
)	Pozri v tom istom zmysle rozsudky z 8. septembra 2005, Mobistar a Belgacom Mobile, C-544/03 a C-545/03, Zb. s. I-7723, body 31 až 33; z 20. februára 2001, Analir a i., C-205/99, Zb. s. I-1271, bod 21, a z 15. júna 2006, Komisia/Francúzsko, C-255/04, Zb. s. I-5251, bod 37.
(
4
)	Pozri v tom istom zmysle rozsudok z 11. decembra 2003, Deutscher Apothekerverband, C-322/01, Zb. s. I-14887, a návrhy, ktoré som predniesol vo veci C-434/04, rozsudok z 28. septembra 2006, Ahokainen a Leppik, C-434/04, Zb. s. I-9171.
(
5
)	Rozsudky z 25. júla 1991, Collectieve Antennevoorziening Gouda, C-288/89, Zb. s. I-4007, body 22 a 23; z 25. júla 1991, Komisia/Holandsko, C-353/89, Zb. s. I-4069, body 3, 29 a 30, a z 3. februára 1993, Veronica Omroep Organisatie, C-148/91, Zb. s. I-487, bod 9.
(
6
)	Rozsudok Collectieve Antennevoorziening Gouda, už citovaný v poznámke pod čiarou 5, bod 24.
(
7
)	Rozsudky z 28. novembra 1989, Groener, C-379/87, Zb. s. 3967, bod 19, a z 26. februára 1991, Komisia/Taliansko, C-180/89, Zb. s. I-709, bod 20.
(
8
)	Pozri napríklad rozsudky z 26. mája 2005, Burmanjer a i., C-20/03, Zb. s. I-4133, a z 23. februára 2006, A-Punkt Schmuckhandels, C-441/04, Zb. s. I-2093.
(
9
)	Pozri napríklad rozsudok Collectieve Antennevoorziening Gouda, už citovaný v poznámke pod čiarou 5, bod 24.
(
10
)	Rozsudok z 5. júna 1997, VT4, C-56/96, Zb. s. I-3143, body 8 a 22.
(
11
)	Európskeho parlamentu a Rady zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica univerzálnej služby) (Ú. v. ES L 108, s. 51; Mim. vyd. 13/029, s. 367).
(
12
)	Pozri napríklad rozsudok zo 17. februára 2005, Viacom Outdoor, C-134/03, Zb. s. I-1167, body 25 až 29.