62009CP0550_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka jednak platnosti zápisu organizácie, ktorá nepodala žalobu proti opatreniam spočívajúcim v zmrazení finančných prostriedkov tejto organizácie, do zoznamu osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa vzťahuje nariadenie Rady (ES) č. 2580/2001 z 27. decembra 2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu,(2) jednak výkladu článkov 2 a 3 tohto nariadenia.
I – Právny rámec
A – Rezolúcia Bezpečnostnej rady OSN 1373(2001)
2. Dňa 28. septembra 2001 Bezpečnostná rada OSN (ďalej len „Bezpečnostná rada“) prijala rezolúciu 1373(2001) o schválení stratégií boja proti terorizmu, najmä proti jeho financovaniu, všetkými prostriedkami. Bod 1 písm. c) tejto rezolúcie okrem iného stanovuje, že všetky štáty bezodkladne zmrazia prostriedky, iné finančné aktíva alebo ekonomické zdroje osôb, ktoré páchajú teroristické činy alebo sa pokúšajú o ich spáchanie, uľahčujú ich páchanie alebo sa na ich páchaní podieľajú, ako aj subjektov patriacim týmto osobám alebo ovládaných týmito osobami a osôb a subjektov konajúcich v mene alebo podľa pokynov týchto osôb a subjektov.
B – Spoločné pozície 2001/930/SZBP a 2001/931/SZBP
3. Vzhľadom na to, že na vykonanie rezolúcie Bezpečnostnej rady 1373(2001) bolo potrebné opatrenie Európskeho spoločenstva, 27. decembra 2001 Rada Európskej únie prijala na základe článkov 15 EÚ a 34 EÚ spoločnú pozíciu 2001/930/SZBP o boji proti terorizmu(3) a spoločnú pozíciu 2001/931/SZBP o uplatňovaní konkrétnych opatrení na boj proti terorizmu(4) .
4. Podľa článku 1 ods. 1 spoločnej pozície 2001/931 sa táto spoločná pozícia vzťahuje „na osoby, skupiny a subjekty zapojené do teroristických činov, ktorých zoznam je uvedený v prílohe“.
5. Článok 1 ods. 2 a 3 spoločnej pozície 2001/931 stanovuje, čo treba rozumieť pod pojmami „osoby, skupiny a subjekty zapojené do teroristických činov“ a „teroristický čin“.
6. Podľa článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 zoznam uvedený v prílohe je zostavený na základe presných informácií alebo údajov zo spisu, ktoré preukazujú, že príslušný orgán vydal rozhodnutie vo vzťahu k uvedeným osobám, skupinám a subjektom, či už sa týka začatia vyšetrovania alebo trestného stíhania pre teroristický čin alebo pokus o jeho spáchanie, účasť na jeho spáchaní alebo uľahčenie jeho spáchania na základe závažných a vierohodných dôkazov alebo indícií, alebo odsúdenia za tieto činy. Pod pojmom „príslušný orgán“ treba rozumieť súdny orgán, alebo ak súdne orgány v danej veci nemajú právomoc, rovnocenný príslušný orgán v tejto oblasti.
7. Podľa článku 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931 budú mená osôb a subjektov uvedených v pripojenom zozname predmetom pravidelného preskúmania, ktoré sa uskutoční najmenej raz za pol roka, s cieľom zabezpečiť, aby ich ponechanie na tomto zozname bolo aj naďalej opodstatnené.
8. Podľa článkov 2 a 3 spoločnej pozície 2001/931 Spoločenstvo, konajúc v medziach právomocí, ktoré mu zveruje Zmluva ES, nariaďuje zmrazenie prostriedkov, iných finančných aktív alebo ekonomických zdrojov osôb, skupín a subjektov, ktorých zoznam je uvedený v prílohe, a dbá na to, aby im priamo alebo nepriamo neboli poskytnuté prostriedky, iné finančné aktíva a ekonomické zdroje alebo finančné služby.
C – Nariadenie č. 2580/2001 a rozhodnutia, ktorými sa vykonáva článok 2 ods. 3 tohto nariadenia
9. Vzhľadom na to, že na vykonanie opatrení uvedených v spoločnej pozícii 2001/931 bolo potrebné prijať nariadenie na úrovni Spoločenstva, 27. decembra 2001 prijala Rada na základe článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES nariadenie č. 2580/2001.
10. Z článku 2 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia vyplýva, že s výhradou výnimiek uvedených v tomto nariadení sa musia všetky finančné prostriedky, ktoré vlastní fyzická alebo právnická osoba, skupina alebo subjekt zaradený do zoznamu uvedeného v odseku 3 tohto článku, zmraziť.
11. Podľa článku 2 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia „žiadne fondy, finančné aktíva [žiadne prostriedky, iné finančné aktíva – neoficiálny preklad ] alebo ekonomické zdroje nebudú priamo alebo nepriamo sprístupnené fyzickej alebo právnickej osobe, skupine alebo subjektu alebo v ich prospech, ktoré sú zaradené do zoznamu uvedeného v odseku 3“. Odsek 2 tohto článku zakazuje poskytovanie finančných služieb týmto osobám, skupinám alebo subjektom alebo v ich prospech.
12. Podľa článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 Rada jednomyseľne ustanoví, preskúma, zmení a doplní zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa vzťahuje nariadenie, podľa ustanovení článku 1 ods. 4 až 6 spoločnej pozície 2001/931.
13. Článok 9 nariadenia č. 2580/2001 stanovuje, že každý členský štát určí sankcie, ktoré sa majú uložiť v prípade porušenia nariadenia, a že tieto sankcie musia byť účinné, primerané a odstrašujúce.
14. Počiatočný zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa vzťahuje nariadenie č. 2580/2001, bol prijatý rozhodnutím Rady 2001/927/ES z 27. decembra 2001, ktorým sa zriaďuje zoznam uvedený v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001(5) .
15. Rozhodnutím 2002/334/ES z 2. mája 2002, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 a zrušuje sa rozhodnutie 2001/927(6), Rada prijala aktualizovaný zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa vzťahuje uvedené nariadenie. V bode 10 rubriky 2 tohto zoznamu nazvanej „Skupiny a subjekty“ je uvedená „Ľudová revolučná armáda/skupina/strana oslobodenia (DHKP/C) [alias Devrimci Sol (Revolučná ľavica), Dev Sol] [ďalej len ‚DHKP‑C‘]“.
16. Zoznam uvedený v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 bol pravidelne aktualizovaný viacerými neskoršími rozhodnutiami vrátane rozhodnutia Rady 2006/379/ES z 29. mája 2006, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 a zrušuje sa rozhodnutie 2005/930/ES(7) . Uvedené akty vždy ponechali názov DHKP‑C na tomto zozname.
17. Z odôvodnenia č. 3 až 7 rozhodnutia Rady 2007/445/ES z 28. júna 2007, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 a ktorým sa zrušujú rozhodnutia 2006/379/ES a 2006/1008/ES(8), vyplýva, že Rada poskytla všetkým osobám, skupinám a subjektom, pri ktorých to bolo prakticky možné, odôvodnenia, ktoré vysvetľujú dôvody, pre ktoré boli zapísané do zoznamu uvedeného v rozhodnutí 2006/379/ES. Stanoviskom uverejneným v Úradnom vestníku Európskej únie 25. apríla 2007(9) ich informovala o svojom zámere ponechať ich na tomto zozname, ako aj o tom, že môžu požiadať Radu o sprístupnenie odôvodnenia. Po úplnej revízii zoznamu Rada s prihliadnutím na pripomienky a dokumenty, ktoré jej predložili určité dotknuté osoby, skupiny a subjekty, dospela k záveru, že osoby, skupiny a subjekty vymenované v prílohe rozhodnutia 2007/445 boli zapojené do teroristických činov v zmysle článku 1 ods. 2 a 3 spoločnej pozície 2001/931, že príslušný orgán vydal vo vzťahu k nim rozhodnutie v zmysle článku 1 ods. 4 uvedenej spoločnej pozície a že by sa na ne mali naďalej vzťahovať špecifické obmedzujúce opatrenia stanovené v nariadení č. 2580/2001.
18. V zozname uvedenom v prílohe rozhodnutia 2007/445, ktorým sa, ako vyplýva z článkov 1 a 2 uvedeného rozhodnutia, nahrádza zoznam uvedený v rozhodnutí 2006/379, je v bode 26 rubriky 2 nazvanej „Skupiny a subjekty“ uvedená DHKP/C.
D – Vnútroštátne právo
19. Na základe článku 9 nariadenia č. 2580/2001 sa Spolková republika Nemecko rozhodla stanoviť trestnoprávne sankcie za porušovanie zákazov uvedených v tomto nariadení.
20. V znení účinnom do 7. apríla 2006 § 34 ods. 4 zákona o zahraničnom obchode (Außenwirtschaftsgesetz, ďalej len „AWG“) stanovoval:
„Trestom odňatia slobody najmenej na dva roky sa potrestá ten, kto poruší ustanovenie tohto zákona alebo predpisu prijatého na jeho vykonanie alebo právneho aktu Európskych spoločenstiev, ktorého cieľom je obmedziť zahraničný obchod, bol uverejnený v Bundesgesetzblatt
alebo v Bundesanzeiger a slúži na vykonanie hospodárskeho sankčného opatrenia, o ktorom rozhodla Bezpečnostná rada… na základe kapitoly VII Charty Organizácie Spojených národov. V prípade menej závažných porušení sa páchateľ potrestá trestom odňatia slobody na tri mesiace až päť rokov.“
21. Po zmene uvedeného zákona § 34 ods. 4 bod 2 AWG v terajšom znení stanovuje:
„Trestom odňatia slobody na šesť mesiacov až päť rokov sa potrestá ten, kto:
…
Odsek 4
…
2. poruší priamo uplatniteľný zákaz uverejnený v Bundesanzeiger týkajúci sa vývozu, predaja, dodávky, poskytovania, prenosu, poskytovania služieb, investovania, podpory alebo obchádzania v súvislosti s týmto zákazom, stanovený právnym aktom Spoločenstiev…, ktorý slúži na vykonanie hospodárskej sankcie, o ktorej rozhodla Rada… v oblasti spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky.“
22. § 34 ods. 6 bod 4 AWG stanovuje, že trestom odňatia slobody najmenej na dva roky sa potrestá ten, „kto spácha čin uvedený v odsekoch 1, 2 alebo 4 pri výkone povolania alebo ako člen organizovanej skupiny založenej s cieľom opakovaného páchania činov, ktoré odporujú týmto zákazom, za účasti iného člena skupiny“.
E – Rozsudky Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev o zákonnosti rozhodnutí o zaradení do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001
23. Viacerými rozsudkami vydanými v rozmedzí rokov 2006 až 2008 Súd prvého stupňa vyhovel žalobám, ktoré podali jednotlivci alebo organizácie zapísané na zozname uvedenom v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 a ktorými sa domáhali zrušenia aktov Rady, ktorými rozhodla o ich zaradení do tohto zoznamu.
24. V prvom z týchto rozsudkov z 12. decembra 2006, Organizácia mudžahedínov iránskeho ľudu/Rada(10), Súd prvého stupňa zrušil rozhodnutie, ktorým Rada rozhodla o uplatnení opatrení stanovených v nariadení č. 2580/2001 na organizáciu, ktorá podala žalobu.
25. V odôvodnení tohto rozsudku v súvislosti s porušením práva na obhajobu organizácie, ktorá podala žalobu, Súd prvého stupňa po prvé poukázal na to, že rešpektovanie tohto práva prestavuje základnú zásadu práva Spoločenstva a že táto zásada vyžaduje, aby každý, komu môže byť uložená sankcia, mal možnosť účinne vyjadriť svoje stanovisko ku skutočnostiam použitým proti nemu ako dôvod sankcie(11) .
26. Súd prvého stupňa následne odmietol argument Rady a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska, podľa ktorého sa tejto záruky nemožno dovolávať v rámci prijímania rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov na základe nariadenia č. 2580/2001(12), pričom v tejto súvislosti uviedol, že rozhodnutie, ktoré OMPI, má síce normatívnu povahu a pôsobí proti všetkým, ale týka sa priamo a osobne žalobkyne, vo vzťahu ku ktorej predstavuje akt, ktorým sa ukladá individuálne opatrenie predstavujúce ekonomickú a finančnú sankciu(13) .
27. Súd prvého stupňa teda vymedzil predmet záruky práva na obhajobu v kontexte sporu tak, že na tento účel odlíšil jednak počiatočné rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov uvedené v článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a jednak následné rozhodnutia o ponechaní zmrazenia finančných prostriedkov v platnosti po pravidelnom preskúmaní, ktoré sú uvedené v článku 1 ods. 6 tejto spoločnej pozície. Podľa Súdu prvého stupňa v prvom prípade rešpektovanie práva na obhajobu v zásade vyžaduje jednak, aby Rada oznámila zainteresovanej osobe presné informácie alebo materiály zo spisu, ktoré uvádzajú, že vo vzťahu k nej príslušný vnútroštátny orgán prijal rozhodnutie zodpovedajúce definícii uvedenej v článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931, a jednak, aby jej bolo umožnené účinne uplatniť svoje stanovisko k týmto informáciám alebo materiálom zo spisu. V druhom prípade rešpektovanie práva na obhajobu takisto vyžaduje na jednej strane, aby boli zainteresovanej osobe oznámené informácie alebo materiály zo spisu, ktoré podľa Rady odôvodň ujú jej zachovanie na sporných zoznamoch, a na druhej strane, aby jej bolo umožnené účinne uplatniť svoje stanovisko k tejto veci(14) .
28. Po druhé, pokiaľ ide o povinnosť odôvodnenia, Súd prvého stupňa uviedol, že pokiaľ tomu nebránia naliehavé dôvody týkajúce sa bezpečnosti Spoločenstva alebo jeho členských štátov alebo udržiavania ich medzinárodných vzťahov, odôvodnenie počiatočného rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov sa musí týkať špecificky a konkrétne aspoň každého z údajov odôvodňujúcich jeho prijatie v súlade s článkom 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931, prípadne aj nových údajov, a musí obsahovať dôvody, pre ktoré Rada v rámci výkonu svojej diskrečnej právomoci dospela k záveru, že voči dotknutej osobe treba uplatniť také opatrenie. Takisto uviedol, že za tých istých podmienok musí odôvodnenie následného rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov obsahovať špecifické a konkrétne dôvody, pre ktoré Rada po prehodnotení dospela k záveru, že zmrazenie finančných prostriedkov dotknutej osoby je naďalej opodstatnené.
29. Po tretie, pokiaľ ide o právo na účinnú súdnu ochranu, Súd prvého stupňa zdôraznil skutočnosť, že preskúmanie zákonnosti rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov prijatého na základe článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 sa vzťahuje tak na posúdenie skutočností a okolností, ktorými je toto rozhodnutie odôvodnené, ako aj na overenie dôkazov a informácií, na ktorých je toto posúdenie založené. Toto preskúmanie sa tiež musí týkať rešpektovania práva na obhajobu a požiadavky odôvodnenia, prípadne opodstatnenosti naliehavých dôvodov výslovne uvádzaných Radou pre ich nerešpektovanie.(15) Súd prvého stupňa uviedol, že toto preskúmanie „sa zdá byť o to viac nevyhnutné, že predstavuje jedinú procesnú záruku umožňujúcu zabezpečiť spravodlivú rovnováhu medzi požiadavkami boja proti medzinárodnému terorizmu a ochranou základných práv“(16) .
30. Uplatňujúc takto rozpracované zásady v prejednávanej veci, Súd prvého stupňa na úvod poznamenal, že „relevantná právna úprava, a to nariadenie č. 2580/2001 a spoločná pozícia 2001/931, na ktorú toto nariadenie odkazuje, nestanovujú výslovne žiadny postup oznámenia skutočností v neprospech a vypočutie zainteresovaných osôb, ktoré by bolo vykonané v predstihu alebo súčasne s prijatím prvotného rozhodnutia o zmrazení ich finančných prostriedkov alebo v kontexte prijatia následných rozhodnutí, s cieľom dosiahnuť ich výmaz zo sporného zoznamu“(17) . Následne konštatoval, že pred podaním žaloby neboli žalobkyni oznámené skutočnosti v jej neprospech. Tieto úvahy sa podľa Súdu prvého stupňa primerane vzťahujú aj na overenie dodržania povinnosti odôvodnenia. Napokon Súd prvého stupňa uviedol, že vzhľadom na to, že v napadnutom rozhodnutí nie sú uvedené nijaké špecifické a konkrétne dôvody, ktoré odôvodňujú jeho prijatie, nemôže pristúpiť k súdnemu preskúmaniu zákonnosti tohto rozhodnutia. Preto dospel k záveru, že napadnuté rozhodnutie nie je odôvodnené, že bolo prijaté v rámci konania, v ktorého priebehu nebolo rešpektované právo žalobkyne na obhajobu, a že nemôže pristúpiť k súdnemu preskúmaniu zákonnosti tohto rozhodnutia.
31. Súd prvého stupňa preto zrušil napadnuté rozhodnutie „v rozsahu, v akom sa týka žalobkyne“.
32. Viacerými neskoršími rozsudkami Súd prvého stupňa vyhovel žalobám podaným organizáciami(18) alebo jednotlivcami(19) zapísanými na predmetnom zozname na základe do veľkej miery podobných dôvodov, ako už boli uvedené. Vo všetkých týchto veciach Súd prvého stupňa zrušil napadnuté rozhodnutia iba v rozsahu, v akom sa týkali organizácie alebo jednotlivca, ktorí podali žalobu.
II – Vec, ktorá je predmetom konania pred vnútroštátnym súdom, a prejudiciálne otázky
33. Trestné konanie proti E a F (ďalej len „obžalovaní“) je založené na obžalobe, ktorú podal Generalbundesanwalt beim Bundesgerichtshof (Nemecko) (ďalej len „Generalbundesanwalt“) 6. októbra 2009 a v ktorej sa im vytýka, že od 30. augusta 2002 do 5. novembra 2008, keď boli zadržaní, boli členmi DHKP‑C, ktorej cieľom podľa uvedenej obžaloby je ozbrojený štátny prevrat v Turecku. Táto ich údajná príslušnosť k teroristickej skupine v cudzine je dôvodom ich vzatia do väzby.
34. Aj po podaní obžaloby po celú dobu ich príslušnosti k DHKP‑C obžalovaní, poverení vedením nižších územných jednotiek („Bölge“) tejto organizácie v Nemecku, mali v rámci svojej hlavnej úlohy, ktorá spočívala v poskytovaní finančných prostriedkov tejto organizácii, organizovať v prospech tejto organizácie každoročné zbierky a prevádzať vyzbierané finančné prostriedky na vyššie riadiace štruktúry. Okrem toho mali zohrávať rozhodujúcu úlohu pri organizácii a realizácii podujatí, ako aj pri predaji publikácií strany určených na vyzbieranie finančných prostriedkov pre DHKP‑C a mali prevádzať tieto finančné prostriedky na túto stranu. Údajne vedeli, že takto vyzbierané finančné prostriedky boli určené aspoň čiastočne na financovanie teroristických aktivít organizácie.
35. Jeden z týchto dvoch obžalovaných mal navyše vyberať vhodných kuriérov na prevoz zbraní a výbušnín do Turecka a obstarávať pečiatky na falšovanie dokladov totožnosti členov DHKP‑C.
36. Počas obdobia, na ktoré sa vzťahuje uvedená obžaloba, mal jeden z obžalovaných vyzbierať a previesť na organizáciu aspoň 215 809 eur a druhý aspoň 105 051 eur.
37. Za týchto okolností má vnútroštátny súd pochybnosti týkajúce sa nariadenia č. 2580/2001.
38. V prvom rade uvádza, že rozsudky Súdu prvého stupňa uvedené v bodoch 23 až 32 tohto stanoviska (ďalej len „rozsudky Súdu prvého stupňa“) vyvolávajú pochybnosti o platnosti zápisu DHKP‑C do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 tohto nariadenia.
39. Uvádza však, že v obžalobe, ktorú podal Generalbundesanwalt, sa uvádza jednak, že zápis DHKP‑C do zoznamu je „účinný“ od začiatku vzhľadom na to, že nebol vyhlásený za neplatný v súdnom konaní, a jednak, že aj v prípade, ak by tento prvotný zápis nebol platne uskutočnený, jeho platnosť bola so spätnou účinnosťou potvrdená na základe zmeneného postupu vykonávania článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 zvoleného pri prijímaní rozhodnutia 2007/445.
40. Jeden z obžalovaných však tvrdí, že zápis DHKP‑C do zoznamu je neplatný, prinajmenšom pokiaľ ide o obdobie pred zmenou predmetného postupu, a že tento zápis teda nemohol byť základom na sankcionovanie konania, ktoré sa mu kladie za vinu, a to aj napriek tomu, že dotknutá organizácia nepodala žalobu proti svojmu zápisu do tohto zoznamu.
41. Po druhé vnútroštátny súd má pochybnosti týkajúce sa uplatniteľnosti nariadenia č. 2580/2001 na osobu, ktorá je členom organizácie zapísanej do zoznamu zostaveného na základe článku 2 ods. 3 uvedeného nariadenia, ak táto osoba poskytuje organizácii prostriedky, iné finančné aktíva, ako aj ekonomické zdroje, alebo sa podieľa na ich poskytovaní alebo na činnostiach, ktorých cieľom je obchádzanie článku 2 tohto nariadenia.
42. Po tretie za predpokladu, že osobná pôsobnosť nariadenia č. 2580/2001 zahŕňa členov organizácie zapísanej do zoznamu, vnútroštátny súd má pochybnosti o tom, či prijímanie finančných prostriedkov členom povereným vyberaním darov a ich následným prevedením v rámci organizácie spadá do vecnej pôsobnosti článkov 2 a 3 tohto nariadenia.
43. Vzhľadom na viaceré pochybnosti Oberlandesgericht Düsseldorf (Nemecko) rozhodol, že položí Súdnemu dvoru tieto otázky:
„1. Má sa, prípadne s ohľadom na zmenený postup vyplývajúci z rozhodnutia [2007/445], zaradenie do zoznamu zostaveného na základe článku 2 nariadenia… č. 2580/2001…, týkajúce sa organizácie, ktorá nepodala žalobu proti rozhodnutiam, ktoré sa na ňu vzťahujú, považovať za účinné (‚wirksam‘) od samého začiatku aj vtedy, keď k zaradeniu do zoznamu došlo napriek porušeniu základných procesných záruk?
2. Majú sa články 2 a 3 nariadenia… č. 2580/2001… vykladať v tom zmysle, že o sprístupnenie prostriedkov, iných finančných aktív a ekonomických zdrojov právnickej osobe, skupine alebo subjektu uvedeným v zozname podľa článku 2 ods. 3 nariadenia alebo o účasť na aktivitách smerujúcich k porušeniu tohto ustanovenia môže ísť aj vtedy, ak je poskytujúca osoba sama členom tejto právnickej osoby, skupiny alebo subjektu?
3. Majú sa články 2 a 3 nariadenia… č. 2580/2001… vykladať v tom zmysle, že o sprístupnenie prostriedkov, iných finančných aktív a ekonomických zdrojov právnickej osobe, skupine alebo subjektu uvedeným v zozname podľa článku 2 ods. 3 nariadenia alebo o účasť na takomto poskytovaní alebo na aktivitách smerujúcich k porušeniu tohto ustanovenia môže ísť aj vtedy, ak je majetková hodnota, ktorá sa má poskytnúť, už v (nepriamej) dispozícii právnickej osoby, skupiny alebo subjektu?“
III – Konanie pred Súdnym dvorom
44. Návrh na začatie prejudiciálneho konania z 21. decembra 2009 bol doručený Súdnemu dvoru 29. decembra 2009. Tento návrh obsahoval odkaz na článok 267 štvrtý odsek ZFEÚ.
45. Samostatným podaním z 5. februára 2010, ktoré bolo doručené kancelárii Súdneho dvora 11. februára 2010, vnútroštátny súd požiadal Súdny dvor o prejednanie predmetnej veci v skrátenom súdnom konaní. Svoju žiadosť odôvodnil tým, že uznesením z 25. januára 2010 začal trestné konanie proti obžalovaným a určil termíny pojednávaní na obdobie od 11. marca do 31. augusta 2010. Uviedol, že vzhľadom na predpokladanú dĺžku tohto trestného konania, ako aj na význam prejudiciálnych otázok pre vec samu je rozhodnutie o týchto otázkach mimoriadne naliehavé.
46. Uznesením predsedu Súdneho dvora z 1. marca 2010 sa rozhodlo o prejednaní veci v skrátenom súdnom konaní.
47. Písomné pripomienky predložili Generalbundesanwalt, E, F, francúzska vláda, Rada a Komisia. Na pojednávaní 12. mája 2010 boli tiež vypočuté prednesy týchto zúčastnených strán s výnimkou francúzskej vlády.
IV – O prvej prejudiciálnej otázke
A – Úvodné poznámky
48. Na úvod je potrebné v krátkosti venovať pozornosť významu nariadenia č. 2580/2001 v trestnom konaní vo veci samej, ako aj komplexu noriem trestnoprávnej a netrestnoprávnej povahy vnútroštátneho práva a práva Spoločenstva, ktorý charakterizuje normatívny kontext uvedených obžalôb proti obžalovaným. Potom treba skúmať rozsah prejudiciálnej otázky položenej Súdnemu dvoru.
1. O význame nariadenia č. 2580/2001 pre trestné konanie vo veci samej
49. Je pravda, ako zdôrazňuje Generalbundesanwalt, že ustanovenia nariadenia č. 2580/2001 ani opatrenia prijaté Radou na vykonanie článku 2 ods. 3 tohto nariadenia nemajú trestnoprávnu povahu.(20)
50. Uvedené nariadenie neukladá, prinajmenšom z formálneho hľadiska, ani penalizáciu nedodržania pravidiel zakotvených v tomto nariadení na vnútroštátnej úrovni. Článok 9 tohto nariadenia, ktorý stanovuje, že každý členský štát určí sankcie, ktoré sa majú uložiť, keď sa porušia ustanovenia tohto nariadenia, totiž iba uvádza, že takéto sankcie musia byť „účinné, primerané a odstrašujúce“.
51. Na základe odkazu nemeckého zákonodarcu ustanovenia nariadenia č. 2580/2001, doplnené rozhodnutiami Rady o zostavení a aktualizácii zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 tohto nariadenia, určujú obsah trestnoprávnej normy, na ktorej je založená obžaloba podaná proti obžalovaným v konaní vo veci samej. Tento mechanizmus potvrdzuje samotné znenie tohto ustanovenia.
52. Ako už bolo uvedené,(21) § 34 ods. 4 AWG v rôznych verziách, ktoré sa z hľadiska časovej pôsobnosti vzťahujú na predmetný skutkový stav, iba stanovuje trest odňatia slobody (najmenej na dva roky v znení tohto článku účinnom do 7. apríla 2006 a na šesť mesiacov až päť rokov v znení účinnom neskôr) a uvádza, že tento trest sa vzťahuje na každého, „kto poruší ustanovenie právneho aktu… Spoločenstiev, ktorého cieľom je obmedziť zahraničný obchod…, a slúži na vykonanie hospodárskeho sankčného opatrenia, o ktorom rozhodla Bezpečnostná rada… na základe kapitoly VII Charty Organizácie Spojených národov“ (znenie účinné do 7. apríla 2006) alebo na každého, „kto poruší… zákaz... týkajúci sa vývozu, predaja, dodávky, poskytovania, prenosu, poskytovania služieb, investovania, podpory alebo obchádzania v súvislosti s týmto zákazom, stanovený právnym aktom Spoločenstiev…, ktorý slúži na vykonanie hospodárskej sankcie, o ktorej rozhodla Rada… v oblasti spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky“ (znenie účinné od 7. apríla 2006).
53. Nemecký zákonodarca teda v § 34 ods. 4 AWG použil techniku blanketnej trestnoprávnej normy. Ako uvádza Generalbundesanwalt vo svojich písomných pripomienkach predložených Súdnemu dvoru, „sankcionovateľnosť predmetných skutkov [vo veci samej] podľa nemeckého práva vyplýva z tohto ustanovenia a z aktov [Únie], na ktoré toto ustanovenie odkazuje, teda z nariadenia č. 2580/2001 v spojení s viacerými rozhodnutiami Rady“ o zápise názvu DHKP‑C do zoznamu uvedeného v článku 2 tohto nariadenia a o jeho ponechaní na tomto zozname.
54. Týmto odkazom predmetné akty Únie vymedzujú trestne postihnuteľné konanie v celom rozsahu, a nielen jeden prvok tohto konania ako jeho právny alebo skutkový predpoklad. Ako uvediem ďalej, toto konštatovanie má vplyv na odpoveď na prvú prejudiciálnu otázku.
2. O rozsahu otázky položenej Súdnemu dvoru
55. Prvá otázka v znení, v akom je formulovaná, sa zrejme týka iba posúdenia účinnosti zaradenia organizácie do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 zo strany Súdneho dvora z hľadiska rozsudkov Súdu prvého stupňa, pokiaľ táto organizácia nenapadla rozhodnutia Rady o tomto zaradení. Francúzska vláda túto otázku vykladá v tomto zmysle, pričom vo svojich písomných pripomienkach predložených Súdnemu dvoru tvrdí, že vnútroštátny súd nepoložil nijakú otázku týkajúcu sa platnosti rozhodnutí o zmrazení finančných prostriedkov DHKP‑C.
56. Takýto výklad, s ktorým sa na pojednávaní stotožnila Rada, však nepovažujem za správny vzhľadom na všetky úvahy uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
57. Po prvé formulácia otázky z hľadiska „účinnosti“ („wirksam“), a nie „platnosti“ („Gültigkeit“) predmetných aktov zrejme vyplýva z toho, že vnútroštátny súd sa zároveň pýta na dôsledky zmeny postupu zaradenia do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001, najmä, ako sa uvádza v odôvodnení uznesenia, pokiaľ ide o otázku, či rozhodnutie 2007/445, ktorým bola zavedená táto zmena, mohlo viesť k spätnému odstráneniu vád uvedených aktov.
58. Po druhé z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že obžalovaní počas konania vo veci samej riadne položili otázku platnosti alebo existencie aktov týkajúcich sa zápisu DHKP‑C do uvedeného zoznamu.
59. Po tretie v bode 40 návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa uvádza, že „podľa názoru predkladajúceho senátu skutočnosť, že DHKP‑C sa nedomáhala zrušenia rozhodnutí vydaných voči nej na základe článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001, nemá za následok neprípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ods. 1 písm. b) [a] ods. 2 ZFEÚ“. Na toto tvrdenie nadväzuje okrem iného posúdenie uplatniteľnosti zásad, ktoré Súdny dvor sformuloval v rozsudku TWD Textilwerke Deggendorf(22), ku kto rému sa vrátim, v prejednávanej veci. Takéto tvrdenie a následné posúdenie by neboli potrebné, ak by sa vnútroštátny súd nechcel opýtať Súdneho dvora na zákonnosť predmetných aktov.
60. Súdnemu dvoru prináleží vybrať zo všetkých informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom tie prvky práva Únie, ktoré vzhľadom na predmet sporu vyžadujú posúdenie platnosti.(23)
61. Na základe uvedených skutočností treba teda konštatovať, že v rámci svojej prvej otázky Oberlandesgericht Düsseldorf v podstate žiada Súdny dvor, aby sa vyjadril – z hľadiska rozsudkov Súdu prvého stupňa – k účinnosti a platnosti aktov Rady prijatých pred prijatím rozhodnutia 2007/445, ktorými organizácia, v tomto prípade DHKP‑C, ktorá nepodala žalobu proti uvedeným aktom, bola najprv zapísaná a neskôr ponechaná na zozname uvedenom v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001, prípadne s prihliadnutím na zmenu podmienok zápisu do tohto zoznamu, ktorá bola zavedená rozhodnutím 2007/445.
62. Naopak, nebola vznesená nijaká otázka týkajúca sa platnosti uvedeného rozhodnutia, napriek tomu, čo vyplýva z písomných pripomienok, ktoré predložil F. V žiadnej časti uznesenia totiž nie je vyjadrená akákoľvek pochybnosť týkajúca sa zákonnosti tohto aktu.
B – Posúdenie
1. O účinnosti opatrení spočívajúcich v zmrazení finančných prostriedkov DHKP‑C prijatých pred nadobudnutím účinnosti rozhodnutia 2007/445
63. Podľa ustálenej judikatúry požívajú akty inštitúcií Únie v zásade prezumpciu platnosti, a preto majú právne účinky dovtedy, kým neboli zrušené orgánom, ktorý ich prijal, zrušené v konaní o žalobe o neplatnosť alebo vyhlásené za neplatné v nadväznosti na návrh na začatie prejudiciálneho konania alebo námietku nezákonnosti.(24)
64. Za daných okolností si možno už v tomto štádiu položiť otázku, či sa táto prezumpcia vzťahuje aj na akty, ktorých vada bola konštatovaná v rámci konania o žalobe – ako je to v prípade časti rozhodnutí o zaradení DHKP‑C do predmetného zoznamu –, hoci takéto konštatovanie viedlo k ich zrušeniu, iba pokiaľ sa táto vada, ktorá má vplyv na akt ako celok(25), týkala účastníka, ktorý podal žalobu(26) . V každom prípade a bez ohľadu na odpoveď na túto otázku aj akt, ktorý je nezákonný, má stále právne účinky, ak je spôsobilý ich mať, kým nebude zrušený alebo zmenený orgánom, ktorý ho vydal, alebo zrušený v rámci súdneho preskúmania jeho zákonnosti.
65. V danom prípade je nepochybné, že organizácia, ku ktorej patrili obžalovaní, nikdy nenapadla rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov, ktoré sa jej týkali.
66. Okrem toho rozsudkami Súdu prvého stupňa boli akty, ktoré Súd prvého stupňa preskúmal, zrušené iba v rozsahu, v akom sa týkali žalobcov. Preto tieto rozsudky nemôžu mať nijaký vplyv na tieto akty, pokiaľ sa týkajú iných osôb ako žalobcov, a už vôbec nie na iné akty, aj keby mali rovnaké alebo porovnateľné vady, aké uviedol Súd prvého stupňa.
67. Z ustálenej judikatúry však tiež vyplýva, že ako výnimka zo zásady prezumpcie platnosti sa akty postihnuté vadou, ktorej závažnosť je natoľko zrejmá, že nemôže byť právnym poriadkom Spoločenstva tolerovaná, musia považovať za akty, ktoré nemajú nijaký právny účinok, dokonca ani dočasný, teda za akty právne ničotné. Táto výnimka smeruje k zachovaniu rovnováhy medzi dvomi základnými, ale niekedy si odporujúcimi požiadavkami, ktoré právny poriadok musí spĺňať, a to požiadavky stability právnych vzťahov a rešpektovania zákonnosti(27) . Podľa tejto judikatúry si závažnosť následkov, ktoré sa spájajú s vyslovením ničotnosti aktu inštitúcií Únie, vyžaduje, aby z dôvodov právnej istoty bolo toto vyslovenie vyhradené pre skutočne výnimočné prípady.(28)
68. Na základe tejto judikatúry obžalovaní vo svojich pripomienkach predložených Súdnemu dvoru tvrdia, že rozhodnutie Rady o zápise DHKP‑C do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001, ako aj neskôr prijaté akty, ktorými bol názov tejto organizácie ponechaný v uvedenom zozname, by sa mali prinajmenšom do nadobudnutia účinnosti rozhodnutia 2007/445 považovať za právne ničotné.
69. S týmto názorom sa nestotožňujem.
70. Napriek objektívnej závažnosti procesných a formálnych vád zistených v rozsudkoch Súdu prvého stupňa – pričom prvé z nich sa týkajú základného práva na obhajobu a druhá súvisí s nedostatočným odôvodnením, v dôsledku čoho bol akt nepreskúmateľný súdom – totiž podľa môjho názoru v tomto prípade nie sú splnené mimoriadne prísne podmienky stanovené uvedenou judikatúrou. Súd prvého stupňa sa navyše v tomto zmysle vyjadril v rámci druhej žaloby o zrušenie podanej žalobkyňou vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok OMPI I(29) .
71. Z uvedeného vyplýva, že akty Rady prijaté pred prijatím rozhodnutia 2007/445, na základe ktorých došlo k počiatočnému zápisu DHKP‑C a neskôr k ponechaniu tejto organizácie na zozname uvedenom v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2581/2001, vyvolávali právne účinky od nadobudnutia svojej účinnosti až do ich zrušenia a ukladali zmrazenie finančných prostriedkov tejto organizácie nepretržite od 3. mája 2002, keď nadobudlo účinnosť rozhodnutie 2002/334, do 29. júna 2007, keď bolo uverejnené rozhodnutie 2007/445 o zrušení rozhodnutia 2006/379.
72. Z toho vyplýva, že tieto akty mali právne účinky počas časti obdobia, v ktorom malo dochádzať k sústavnému páchaniu trestnej činnosti, pre ktoré sa proti obžalovaným vedie trestné stíhanie.
73. Francúzska vláda vo svojich písomných pripomienkach a Rada vo svojom prednese v podstate žiadajú, aby sa Súdny dvor v rámci odpovede na prvú otázku pridržiaval tohto záveru.
74. Podľa môjho názoru takéto riešenie nie je správne, keďže by neumožnilo poskytnúť vyčerpávajúcu odpoveď na otázky položené vnútroštátnym súdom, ktoré sa týkajú, ako už bolo uvedené v bodoch 56 až 60 tohto stanoviska, nielen účinnosti, ale aj zákonnosti opatrení spočívajúcich v zmrazení finančných prostriedkov DHKP‑C.
75. Preto treba pristúpiť k tomuto preskúmaniu zákonnosti.
2. O platnosti opatrení spočívajúcich v zmrazení finančných prostriedkov DHKP‑C prijatých pred prijatím rozhodnutia 2007/445
76. Vo svojich pripomienkach Generalbundesanwalt a Komisia tvrdia, že dôvody, ktoré sa v podstate týkajú právnej istoty a definitívnej povahy aktov, ktoré neboli napadnuté, bránia Súdnemu dvoru v tom, aby sa v rámci tohto prejudiciálneho konania vyjadril k platnosti predmetných opatrení.
77. Skôr než sa začnem zaoberať vadami týchto opatrení [písm. c) nižšie], považujem za potrebné najprv skúmať opodstatnenosť týchto odlišných argumentačných línií [písm. a) nižšie].
78. Ďalej je potrebné skúmať dôsledky nadobudnutia účinnosti rozhodnutia 2007/445 pre platnosť predchádzajúcich opatrení spočívajúcich v zmrazení finančných prostriedkov [písm. b) nižšie].
a) O okolnostiach, ktoré by Súdnemu dvoru bránili v posúdení platnosti aktu v prejednávanej veci
i) O okolnosti, že predmetné opatrenia spočívajúce v zmrazení finančných prostriedkov obžalovaní nenapadli žalobou
79. Hoci žaloba o zrušenie aktu podľa článku 263 ZFEÚ a návrh na začatie prejudiciálneho konania o posúdení platnosti aktu na základe článku 267 ZFEÚ predstavujú samostatné procesné inštitúty s odlišnými podmienkami prípustnosti, z judikatúry Súdneho dvora vyplývajú výnimky z tohto pravidla.
80. V rozsudku TWD Textilwerke Deggendorf(30) Súdny dvor, poukazujúc na judikatúru, podľa ktorej členský štát, ktorý v stanovených lehotách nenapadne rozhodnutie, ktoré mu je určené, nemôže spochybňovať platnosť tohto rozhodnutia v rámci konania o žalobe pre nesplnenie povinnosti, tak vylúčil možnosť, aby príjemca pomoci, v súvislosti s ktorou Komisia prijala rozhodnutie na základe článku 108 ZFEÚ, ktorý mohol napadnúť toto rozhodnutie, ale nevyužil lehotu na jeho napadnutie, takže márne uplynula, spochybnil zákonnosť tohto rozhodnutia na vnútroštátnych súdoch v rámci konania o žalobe proti vnútroštátnym opatreniam prijatým na vykonanie tohto rozhodnutia. Podľa Súdneho dvora cieľom vylúčenia tejto možnosti je zabezpečiť právnu istotu prostredníctvom zamedzenia časovo neobmedzeného spochybňovania aktov Spoločenstva, ktoré vyvolávajú právne účinky. Ak by sa dotknutej osobe za týchto okolností priznala možnosť namietať proti výkonu rozhodnutia na vnútroštátnom súde na základe jeho nezákonnosti, znamenalo by to priznať tejto osobe možnosť vyhnúť sa definitívnemu charakteru, ktorý má vo vzťahu k nej rozhodnutie po uplynutí lehôt, v ktorých ho možno napadnúť.
81. Podľa tejto judikatúry nielen adresátovi rozhodnutia, ale aj ktorejkoľvek fyzickej alebo právnickej osobe, ktorá síce nie je adresátom rozhodnutia, ale toto rozhodnutie sa jej v zmysle článku 263 ZFEÚ priamo a osobne týka, môže byť odňatá možnosť dovolávať sa nezákonnosti tohto rozhodnutia prostredníctvom prejudiciálneho konania týkajúceho sa posúdenia platnosti aktu. To podľa Súdneho dvora platí aj v prípade jednotlivca, ktorý v stanovených lehotách nenapadol nariadenie, ktoré treba vo vzťahu k nemu považovať za individuálne rozhodnutie.(31)
82. Aby sa však táto preklúzia konkrétne vzťahovala na fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá sa dovoláva nezákonnosti aktu Únie na vnútroštátnom súde, vyžaduje sa, aby táto osoba mala bez akýchkoľvek pochybností možnosť domáhať sa zrušenia tohto aktu na základe článku 263 ZFEÚ(32), a preto musí byť prípustnosť takého prostriedku nápravy zjavná.
83. Táto podmienka vyplýva zo všeobecnej zásady, ktorú sformuloval Súdny dvor na základe článku 277 ZFEÚ, ktorej cieľom je zaručiť, aby každý mal možnosť alebo aby mu bola poskytnutá možnosť napadnúť akt Spoločenstva, ktorý je základom rozhodnutia vydaného vo vzťahu k nemu.(33)
84. V tomto prípade prekluzívny účinok uvedený v judikatúre, ktorej základom bol už citovaný rozsudok TWD Textilwerke Deggendorf, podľa môjho názoru nemožno uplatniť vo vzťahu k obžalovaným.
85. Po prvé možno si všeobecne položiť otázku, či sa má táto preklúzia uplatňovať v prípade, keď obmedzuje možnosti obvineného brániť sa proti trestnému obvineniu, ktoré voči nemu bolo vznesené, a to tým skôr v prípade, ako je tento, v ktorom sa obžalovaní dovolávajú nezákonnosti aktov Únie, ktoré na základe trestnoprávnej sankcie odkazujúcej na akt Únie, ako je uvedené v bodoch 49 až 53 tohto stanoviska, určujú obsah uplatňovanej trestnoprávnej normy.
86. Ako zdôraznil generálny advokát Jacobs v návrhoch prednesených vo veci, v ktorej bol vydaný už citovaný rozsudok TWD Textilwerke Deggendorf, právna istota nie je absolútnou požiadavkou.(34) Podľa môjho názoru právna istota nemá prednosť pred právom nebyť obžalovaný na základe aktov, ktoré odporujú právnemu poriadku, ktorého sú súčasťou, a to tým skôr, ak sa tento rozpor týka dodržiavania základných práv a základných procesných pravidiel.
87. Po druhé podľa môjho názoru v tomto prípade jednoznačne nie sú splnené podmienky stanovené uvedenou judikatúrou. Nie je totiž zrejmé, že by žaloba obžalovaných na základe článku 263 ZFEÚ proti rozhodnutiam o zmrazení finančných prostriedkov DHKP‑C prijatých Radou bola prípustná.
88. V prvom rade je nepochybné, že ich mená nikdy neboli uvedené na zozname zostavenom a aktualizovanom týmito aktmi.
89. Ďalej vôbec nie je zrejmé, či by žaloba, ktorou by vo vlastnom mene napadli tieto akty a svoju aktívnu legitimáciu by odvodzovali iba zo skutočnosti, že sú členmi tejto organizácie, bola prípustná.(35)
90. Napokon tiež možno pochybovať o prípustnosti žaloby, ktorú mohli podať v mene DHKP‑C ako zástupcovia tejto organizácie. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor vo svojom rozsudku PKK a KNK/Rada uviedol, že na to, aby bolo možné podať žalobu v mene organizácie uvedenej v zozname podľa článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001, „je nevyhnutné preukázať, že dotknutá organizácia má skutočne v úmysle podať žalobu a že advokáti, ktorí tvrdia, že ju zastupujú, boli na tento účel skutočne splnomocnení“(36) . V tomto rozsudku Súdny dvor síce zdôraznil, že je potrebné vyhýbať sa nadmernému formalizmu pri uplatňovaní procesných noriem upravujúcich prípustnosť žalôb o zrušenie podaných organizáciami bez právnej subjektivity, uviedol však, že v danom prípade pochybnosť o platnosti zastupovania organizácie ako žalobkyne pánom Osmanom Ocalanom, ktorý podal žalobu, vyplývala z toho, že „bol v splnomocnení, ktoré udelil advokátom, označený ako bývalý člen PKK bez toho, aby mal akékoľvek iné oprávnenie zastupovať túto organizáciu“. Takúto pochybnosť bolo možné odstrániť iba prostredníctvom vyhlásení jedného zo splnomocnených advokátov, podľa ktorých ho predseda PKK, ako aj „viacerí ďalší vysoko postavení predstavitelia PKK a jej nástupníckej organizácie KADEK“ splnomocnili na zastupovanie v konaní o žalobe podanej na Súde prvého stupňa.
91. Hoci sú obžalovaní v konaní vo veci samej obžalovaní z toho, že boli členmi DHKP‑C, dokonca členmi miestnych zložiek tejto organizácie, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vôbec nevyplýva, že by mali významné postavenie v rámci tejto organizácie, na základe ktorého by bolo možné tvrdiť, že mohli konať v mene tejto organizácie v konaní o žalobe na Súde prvého stupňa. Naopak, z tohto uznesenia vyplýva, že ich úloha bola obmedzená v podstate iba na vyberanie finančných prostriedkov na účely financovania činností organizácie.
92. Vzhľadom na uvedené skutočnosti zastávam názor, že obžalovaných nemožno považovať za osoby, ktoré na základe zásad vyplývajúcich z už citovaného rozsudku TWD Textilwerke Deggendorf stratili právo dovolávať sa na vnútroštátnom súde nezákonnosti opatrení, ktorými došlo k zmrazeniu finančných prostriedkov DHKP‑C v trestnom konaní, v ktorom sú obžalovaní z porušenia týchto opatrení.
ii) O možnosti obžalovaných dovolávať sa porušenia procesných práv DHKP‑C
93. Generalbundesanwalt a Komisia spochybňujú právo obžalovaných dovolávať sa nezákonnosti porušenia procesných práv DHKP‑C na podporu svojej námietky. Komisia najmä tvrdí, že z dôvodov právnej istoty sa článok 277 ZFEÚ musí vykladať v tom zmysle, že tretie osoby, ako sú obžalovaní, sa nemôžu dovolávať prostriedkov, ktorých sa mohla dovolávať iba osoba priamo a osobne dotknutá, v tomto prípade DHKP‑C, v rámci priamej žaloby o neplatnosť aktu na základe článku 263 ZFEÚ.
94. Tieto argumenty nepovažujem za presvedčivé.
95. Na úvod poznamenávam, že odkaz na článok 277 ZFEÚ podľa môjho názoru nie je relevantný. Podľa ustálenej judikatúry totiž možnosť dovolávať sa neuplatniteľnosti nariadenia, ktorú poskytuje toto ustanovenie, „je možné uplatniť iba incidenčne v rámci konania pred Súdnym dvorom na základe iného ustanovenia Zmluvy“(37) . Z toho vyplýva, že vzhľadom na to, že článku 277 ZFEÚ sa nemožno dovolávať pred Súdnym dvorom mimo hlavného konania, toto ustanovenie samo osebe nemôže byť uplatnené v rámci konania o prejudiciálnej otázke podľa článku 267 ZFEÚ. Ako uviedol Súdny dvor, tento posledný uvedený článok „stanovuje konanie umožňujúce rozhodnúť o otázke platnosti právneho aktu Spoločenstva, ak sa takáto otázka incidenčne objaví v spore prejednávanom pred vnútroštátnym súdom“(38) .
96. Zdá sa, že argumentácia Komisie je v rozpore s rozsahom právomoci Súdneho dvora, ktorý Súdny dvor uznáva v rámci žiadosti vnútroštátneho súdu podľa článku 267 ZFEÚ o rozhodnutie o platnosti aktov prijatých inštitúciami Únie. Podľa Súdneho dvora totiž takáto právomoc nezahŕňa nijaké obmedzenie týkajúce sa dôvodov, na základe ktorých možno spochybniť platnosť týchto aktov, a teda sa vzťahuje na všetky dôvody neplatnosti, ktoré sa môžu týkať uvedených aktov.(39)
97. Okrem toho za okolností prejednávanej veci takáto argumentácia v podstate na základe požiadaviek právnej istoty odopiera obžalovaným právo na obhajobu v trestnom konaní proti obvineniam, ktoré sú voči vznesené, prostredníctvom námietky nezákonnosti aktov, na základe ktorých boli obžalovaní, všetkými právnymi prostriedkami. V tomto prípade vzhľadom na to, ako už bolo uvedené, že nič nebráni obžalovaným v tom, aby sa dovolávali nezákonnosti opatrení spočívajúcich v zmrazení finančných prostriedkov DHKP‑C, títo obžalovaní podľa môjho názoru musia mať na podporu námietky nezákonnosti možnosť domáhať sa akéhokoľvek prostriedku, ktorý môže viesť k preukázaniu tejto nezákonnosti. E a F sú navyše evidentne dotknutí akoukoľvek, hoci aj čisto formálnou vadou opatrení spočívajúcich v zmrazení finančných prostriedkov DHKP‑C, keďže od týchto opatrení závisí kvalifikácia ich konania ako trestnoprávne postihnuteľného.(40)
98. Argumentácia Komisie okrem toho nezohľadňuje skutočnosť, že právo položiť Súdnemu dvoru otázku týkajúcu sa platnosti aktu patrí vnútroštátnemu súdu. Hoci vo veci, v ktorej bol vydaný už citovaný rozsudok TWD Textilwerke Deggendorf, Súdny dvor v podstate uznal, že toto právo je obmedzené, ak účastník, ktorý sa mohol domáhať vyhlásenia aktu za neplatný, ho priamo nenapadol, hoci na to mal nepochybne právo,(41) čo však určite nie je prípad obžalovaných, ako už bolo uvedené vyššie.
99. Navyše nemožno obísť skutočnosť, že v rozsudkoch Súdu prvého stupňa bolo konštatované aj nedostatočné odôvodnenie napadnutých aktov. Za predpokladu, že by sa rovnaká vada týkala opatrení spočívajúcich v zmrazení finančných prostriedkov DHKP‑C, bolo by potrebné konštatovať, že obžalovaní, ktorým neboli známe dôvody, ktoré viedli Radu k zaradeniu tejto organizácie do zoznamu, mohli iba ťažko napadnúť opodstatnenosť tohto zápisu napríklad na základe nesprávneho posúdenia zo strany Rady.(42)
100. Komisia tiež tvrdí, ako konštatoval Súd prvého stupňa vo vzťahu k organizáciám v postavení žalobcu – ale nie všeobecne –, že porušenie povinnosti odôvodnenia, ako aj údajné porušenia práva na obhajobu DHKP‑C existovali len vo vzťahu k tejto organizácii.
101. Po prvé považujem takéto tvrdenie samo osebe za sporné vzhľadom na odôvodnenia rozsudkov Súdu prvého stupňa.(43)
102. Po druhé aj v prípade, ak by bolo možné tvrdiť, že takáto vada, keby sa zistila v prejednávanej veci, existuje iba vo vzťahu k DHKP/C, v prejednávanej veci je v prípade, že zaradenie tejto organizácie do zoznamu nie je nijako odôvodnené, práve možnosť obžalovaných spochybniť opodstatnenosť takéhoto zaradenia a tak sa brániť proti obvineniam, ktoré voči nim boli vznesené, fakticky obmedzená.(44)
103. Napokon aj za predpokladu, ako tvrdí Komisia, že obžalovaní nemali právo v rámci svojej námietky nezákonnosti namietať nedostatočné odôvodnenie rozhodnutí o zmrazení finančných prostriedkov DHKP‑C a že by ani vnútroštátny súd nemal také právo, nič by nebránilo tomu, aby Súdny dvor uviedol a konštatoval takúto vadu z úradnej povinnosti v rámci posúdenia platnosti na základe tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania.(45)
iii) O okolnosti, že predmetné opatrenia spočívajúce v zmrazení finančných prostriedkov boli zrušené
104. Hoci ani jeden z oprávnených subjektov, ktoré vstúpili do konania, sa výslovne nezaoberal touto otázkou, možno si položiť otázku, či okolnosť, že akty, o ktoré ide, už nie sú účinné, pričom všetky boli medzičasom zrušené a nahradené inými aktmi do nadobudnutia účinnosti rozhodnutia 2007/445, má nejaký vplyv na právomoc Súdneho dvora vyjadriť sa na základe článku 267 prvého odseku písm. b) ZFEÚ k platnosti týchto aktov.
105. Na túto otázku treba podľa môjho názoru odpovedať záporne. V tejto súvislosti stačí uviesť, že zrušenie aktu nie je rovnocenné s jeho zrušením alebo vyhlásením za neplatný na základe prejudiciálneho konania, keďže neznamená uznanie jeho nezákonnosti a pôsobí v zásade ex nunc, zatiaľ čo zrušenie aktu alebo jeho vyhlásenie za neplatný pôsobí ex tunc . Iba v týchto dvoch posledných prípadoch by sa akt považoval za neplatný v zmysle článku 264 ZFEÚ.
106. Okrem toho okolnosť, že akty predložené na preskúmanie boli zrušené, nebránila Súdnemu dvoru a Súdu prvého stupňa v tom, aby sa vyjadrili k ich zákonnosti v rámci konania o žalobe o neplatnosť aktu, po tom, ako zdôraznili, že napriek ich zrušeniu tieto akty mali záväzné právne účinky ovplyvňujúce záujmy žalobcov zmenou ich právneho postavenia a že z tohto dôvodu majú žalobcovia naďalej záujem na konštatovaní ich nezákonnosti.(46)
107. Skutočnosť, že v tomto prípade Súdny dvor rozhoduje na základe článku 267 prvého odseku písm. b) ZFEÚ, a nie na základe článku 263 ZFEÚ, si nevyžaduje odlišné riešenie. Naopak, preskúmanie zo strany Súdneho dvora je v tomto prípade ešte naliehavejšie, keďže predmetné akty napriek tomu, že boli zrušené, majú naďalej právne účinky, o čom svedčí trestné stíhanie vedené proti obžalovaným, a že obžalovaní sa dovolávajú ich nezákonnosti na obhajobu proti obvineniam, ktoré voči nim boli vznesené.
b) O dôsledkoch zmeny postupu zaraďovania do zoznamu zavedenej rozhodnutím 2007/445
108. Ako už bolo uvedené, aby Rada vyhovela rozsudkom Súdu prvého stupňa, zmenila postup zaraďovania do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 prijatím rozhodnutia 2007/445.
109. Generalbundesanwalt, Rada a Komisia zastávajú názor, že toto rozhodnutie viedlo k retroaktívnej náprave predchádzajúcich rozhodnutí o zmrazení finančných prostriedkov.
110. S týmto názorom sa nestotožňujem.
111. Aj v prípade, ak by také vady, aké konštatoval Súd prvého stupňa, bolo možné retroaktívne napraviť, z odôvodnení rozhodnutia 2007/445 vyplýva, že takáto náprava vád by sa týkala nanajvýš rozhodnutí 2006/379/ES a 2006/1008/ES, v ktorých prípade Rada dodatočne oboznámila dotknuté osoby, skupiny a subjekty s odôvodnením ich zaradenia do zoznamu.(47)
112. Pokiaľ ide o zostávajúce rozhodnutia, z oznámenia uverejneného v Úradnom vestníku Európskej únie 25. apríla 2007(48) vyplýva, že možnosť poskytnutá dotknutým skupinám alebo subjektom požiadať Radu o sprístupnenie dôvodov, pre ktoré boli zahrnuté do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001, im má umožniť predložiť pripomienky k zámeru Rady „ponechať“ ich meno alebo názov na tomto zozname. Možnosť požiadať o „preskúmanie rozhodnutia, ktorým boli zaradené do predmetného zoznamu“, podľa môjho názoru takisto neposkytuje dotknutým osobám právo spochybniť všetky následné rozhodnutia, ktoré viedli k zápisu a k ponechaniu ich mien alebo názvov na tomto zozname.
113. Napriek tomu si treba položiť otázku, či rozhodnutie 2007/445, aj keď neviedlo k dodatočnej náprave vád predchádzajúcich rozhodnutí o zmrazení finančných prostriedkov, nemá spätnú účinnosť.
114. Takúto možnosť Súd prvého stupňa nevylúčil,(49) keďže pri posudzovaní súladu rozhodnutia 2007/445 s rozsudkom OMPI I považoval za analogicky použiteľnú judikatúru, podľa ktorej ak bol akt zrušený pre formálne alebo procesné vady, je dotknutá inštitúcia oprávnená znova prijať totožný akt, pokiaľ dodrží predmetné formálne a procesné normy, a môže tiež priznať tomuto aktu spätnú účinnosť, pokiaľ je to nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa všeobecného záujmu a pokiaľ je náležite zohľadnená legitímna dôvera dotknutých osôb.(50)
115. Aj v prípade, ak by rozhodnutie 2007/445 malo taký účinok, čo z jeho odôvodnení navyše vôbec nevyplýva, podľa môjho názoru sa nemôže uplatňovať proti obžalovaným v rámci konania vo veci samej.
116. Takému výsledku totiž odporuje zásada zákazu retroaktivity trestnoprávnych noriem, ktorá úzko súvisí so zásadou zákonnosti trestných činov a trestov zakotvenou v článku 7 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd a v článku 49 Charty základných práv Európskej únie.
117. Táto zásada sa vzťahuje aj na zákonné ustanovenia, ktoré samy osebe nemajú trestnoprávnu povahu, ale určujú obsah obvinenia, ako je v tomto prípade nariadenie č. 2580/2001 a rozhodnutie Rady o zmrazení finančných prostriedkov DHKP‑C.
118. Okrem toho Súdny dvor poukázal na túto zásadu v podobnom kontexte s cieľom vylúčiť, aby mohla mať retroaktivita ustanovenia nariadenia Spoločenstva za následok dodatočné odôvodnenie uloženia trestnoprávnych sankcií na základe vnútroštátneho aktu neplatného z dôvodu jeho nezlučiteľnosti s právom Spoločenstva.(51) V rozsudku Fedesa a i. Súdny dvor tiež uviedol, že retroaktivita ustanovení smernice prijatej po zrušení prechádzajúcej smernice „nemôže byť podkladom pre trestné stíhanie začaté na základe ustanovení vnútroštátneho práva prijatých na vykonanie zrušenej smernice, ktoré sú založené iba na tejto smernici“(52) .
c) O existencii vád ovplyvňujúcich platnosť opatrení spočívajúcich v zmrazení finančných prostriedkov DHKP‑C prijatých pred nadobudnutím účinnosti rozhodnutia 2007/445
119. Je nesporné, že až do nadobudnutia účinnosti rozhodnutia 2007/445 postup tvorby zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 nestanovoval žiadne predbežné oboznámenie dotknutých jednotlivcov a subjektov so skutočnosťami použitými v ich neprospech, ktoré odôvodňujú ich zaradenie do tohto zoznamu.(53) Navyše takéto oboznámenie nebolo stanovené ani po zápise.
120. Na pojednávaní tieto skutočnosti potvrdila Rada v súvislosti s opatreniami spočívajúcimi v zmrazení finančných prostriedkov DHKP‑C prijatými pred prijatím rozhodnutia 2007/445.
121. Takisto je nesporné, že všetky rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov prijaté v súlade s nariadením č. 2580/2001 pred nadobudnutím účinnosti rozhodnutia 2007/445 neboli odôvodnené, pričom odôvodnenia uvedených rozhodnutí obsahovali iba všeobecné a štandardné formulácie, a že takýto nedostatok, ako konštatoval Súd prvého stupňa v rozsudku OMPI I, bránil akémukoľvek súdnemu preskúmaniu opodstatnenosti týchto aktov.
122. Ako som už uviedol, Súd prvého stupňa v uvedenom rozsudku konštatoval, že tieto vady majú vplyv na zákonnosť aktov, ktoré mu boli predložené na preskúmanie. Súdny dvor v rámci posúdenia zákonnosti rozhodnutí o zmrazení finančných prostriedkov prijatých Radou v súlade s nariadením č. 881/2002(54) navyše dospel k podobnému záveru založenému na porušení práva na obhajobu a zásady účinnej súdnej ochrany.(55)
123. Z toho vyplýva, že všetky rozhodnutia Rady o zmrazení finančných prostriedkov DHKP‑C až do nadobudnutia účinnosti rozhodnutia 2007/445 mali vady, ktoré ovplyvňovali ich platnosť.
3. Odpoveď na prvú prejudiciálnu otázku
124. Pokiaľ ide o dôsledky vyplývajúce z konštatovania nezákonnosti opatrení spočívajúcich v zmrazení finančných prostriedkov DHKP‑C prijatých pred nadobudnutím účinnosti rozhodnutia 2007/445, treba pripomenúť, že rovnako ako v rámci rozsudku o zrušení aktu na základe článku 264 druhého odseku ZFEÚ, ktorý sa analogicky vzťahuje na prejudiciálne konanie o posúdení platnosti aktu, Súdny dvor má diskrečnú právomoc pri určovaní účinkov príslušného aktu v každom konkrétnom prípade, ktoré treba považovať za konečné(56), a všeobecne pri stanovovaní účinkov vyhlásenia aktu za neplatný(57) .
125. V tomto prípade, najmä s prihliadnutím na kontext konania vo veci samej, zastávam názor, že účinky konštatovania nezákonnosti predmetných opatrení by mali byť obmedzené iba na trestnoprávne dôsledky ich uplatňovania v spojení so zákazmi stanovenými v nariadení č. 2580/2001.
126. Takýto postup by čiastočne zodpovedal požiadavkám právnej istoty, na ktoré poukázali Rada a Komisia, pričom by zabránil spochybneniu definitívnej povahy týchto opatrení vo vzťahu k DHKP‑C, keďže táto organizácia nevyužila svoje právo napadnúť tieto opatrenia žalobou.
127. Na základe všetkých uvedených úvah navrhujem Súdnemu dvoru, aby na prvú otázku odpovedal v tom zmysle, že porušenie ustanovení nariadenia č. 2580/2001 nemôže byť dôvodom trestného stíhania, ak sa týka opatrení spočívajúcich v zmrazení finančných prostriedkov organizácie, akou je organizácia, ktorej členmi boli obvinení v konaní vo veci samej, zapísaná na zozname uvedenom v článku 2 ods. 3 uvedeného nariadenia – a ponechaná na tomto zozname až do nadobudnutia účinnosti rozhodnutia 2007/445 – v rozpore s právom na obhajobu tejto organizácie a s povinnosťou odôvodnenia, ktorá sa vzťahuje na inštitúcie Spoločenstva. Je to tak aj napriek tomu, že:
– dotknutá organizácia nenapadla predmetné opatrenia spočívajúce v zmrazení finančných prostriedkov,
– keďže tieto opatrenia neboli zrušené v rámci konania o žalobe o zrušenie aktu alebo vyhlásené za neplatné v rámci prejudiciálneho konania, mali právne účinky vo vzťahu k tejto organizácii až do dňa svojho zrušenia,
– postup zápisu do uvedeného zoznamu bol zmenený prijatím rozhodnutia 2007/445, pričom dotknutá organizácia bola ponechaná na tomto zozname na základe tohto nového postupu.
V – O druhej a tretej prejudiciálnej otázke
128. Svojou druhou a treťou prejudiciálnou otázkou, ktoré je potrebné skúmať spolu, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či zákazy uvedené v článkoch 2 a 3 nariadenia č. 2580/2001 týkajúce sa sprístupnenia prostriedkov, iných finančných aktív a ekonomických zdrojov právnickej osobe, skupine alebo subjektu, ktoré sú uvedené na zozname uvedenom v článku 2 ods. 3 tohto nariadenia, alebo účasti na aktivitách, ktorých cieľom je obchádzanie uvedeného článku 2, sa jednak vzťahujú aj na členov dotknutej právnickej osoby, skupiny alebo subjektu, a jednak či platia aj v prípade, ak dotknutá právnická osoba, skupina alebo subjekt už má čo i len nepriamo k dispozícii predmetné prostriedky, iné finančné aktíva alebo ekonomické zdroje.
129. V prvom rade treba uviesť, že znenie článku 2 ods. 1 písm. b) a článku 2 ods. 2 nariadenia č. 2580/2001 ani znenie článku 3 ods. 1 uvedeného nariadenia nepripúšťajú výklad obmedzujúci ich osobnú pôsobnosť. Naopak, samotné pojmy použité v týchto ustanoveniach a najmä použitie trpného rodu slovies a neosobných konštrukcií, ako napríklad „finančné prostriedky… nebudú … sprístupnené“(58), „ je zakázané poskytnúť finančné služby“(59), „… účasť na aktivitách, ktorých priamy alebo nepriamy cieľ alebo účinok spočíva v porušení článku 2, je zakázaná “(60), svedčia o všeobecnom uplatňovaní zákazov stanovených v týchto ustanoveniach s výnimkou vzťahov medzi osobou, ktorá koná spôsobom uvedeným v týchto ustanoveniach, a právnickou osobou, skupinou alebo subjektom, ktorý má z tohto konania prospech.
130. Takéto obmedzenie osobnej pôsobnosti navyše nie je odôvodnené ani z hľadiska článkov 2 a 3 spoločnej pozície 2001/931 a bodu 1 rezolúcie Bezpečnostnej rady 1373(2001).
131. Ďalej treba poznamenať, že znenie článku 2 ods. 1 a 2 nariadenia č. 2580/2001 neodôvodňuje predpoklad, že toto nariadenie sa nevzťahuje na získanie finančných prostriedkov právnickou osobou, skupinou alebo subjektom, ktoré sú zapísané na zozname uvedenom v článku 2 ods. 3 tohto nariadenia v kontexte veci, ktorá je predmetom konania vo veci samej, teda ak ich získanie vyplýva z prevodu výťažku zo zbierky darov a z predaja publikácií realizovaného jedným z jej členov.
132. Naopak, zákaz stanovený v uvedenom článku 2 je sformulovaný mimoriadne široko, čo potvrdzuje použitie pojmov „priamo alebo nepriamo“. Výraz „sprístupnené“ má tiež široký význam, pričom zahŕňa nielen každý úkon, ktorého vykonanie je nevyhnutné podľa príslušného vnútroštátneho práva, aby mohla daná osoba skutočne získať oprávnenie voľne nakladať s dotknutými aktívami alebo zdrojmi – ako už Súdny dvor uviedol v súvislosti s nariadením č. 881/2002(61) –, ale, pokiaľ ide o právnickú osobu, skupinu alebo subjekt, ktoré sú zaradené do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001, aj každý prevod, vrátane prevodu v rámci uvedenej právnickej osoby, skupiny alebo subjektu, ktorý tejto právnickej osobe, skupine alebo subjektu umožňuje vyčleniť konkrétne tieto aktíva alebo zdroje na ciele, ktoré sleduje.
133. Okrem toho, ako uviedol Súdny dvor v súvislosti s nariadením č. 881/2002, cieľom nariadenia č. 2580/2001 je zabrániť fyzickým alebo právnickým osobám, skupinám alebo subjektom zaradeným do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 tohto nariadenia, aby mali prístup k akýmkoľvek finančným a ekonomickým zdrojom, a tak prekaziť financovanie teroristických činností.(62) Tento cieľ je vyjadrený v odôvodnení č. 2 uvedeného nariadenia, podľa ktorého boj proti financovaniu terorizmu predstavuje rozhodujúci aspekt v boji proti terorizmu, a z odôvodnení č. 2 a 3 spoločnej pozície 2001/931 vyplýva, že poukazujú na odhodlanie Únie bojovať proti zdrojom financovania terorizmu.
134. Tomuto cieľu by zjavne odporovalo vylúčenie sprístupnenia finančných aktív alebo ekonomických zdrojov právnickej osobe, skupine alebo subjektu, ktoré sú zaradené do zoznamu uvedeného v odseku 3 tohto článku, z pôsobnosti zákazov stanovených v článku 2 nariadenia č. 2580/2001, iba preto, lebo takéto sprístupnenie uskutoční osoba, ktorá je členom príjemcu. Takisto by nezodpovedalo tomuto cieľu vylúčenie prevodov aktív alebo zdrojov člena na riadiace štruktúry tejto osoby, skupiny alebo subjektu z dôvodu, že tieto subjekty už reálne majú tieto aktíva alebo tieto zdroje k dispozícii. Pokiaľ sú totiž tieto prevody určené na umožnenie alebo uľahčenie konečného využitia predmetných zdrojov na dosahovanie cieľov sledovaných organizáciou, podieľajú sa na financovaní terorizmu, proti ktorému smeruje nariadenie č. 2580/2001, a preto sa musia považovať za úkony „sprístupnenia“ v zmysle článku 2 tohto nariadenia.
135. Napokon ani záver, že na tieto úkony, teda na sprístupnenie prostriedkov organizácii zo strany člena a prevody v rámci organizácie, sa nevzťahuje článok 2 nariadenia č. 2580/2001, by neznamenal, že tieto úkony nepatria do pôsobnosti nariadenia č. 2580/2001, keďže sú v každom prípade zahrnuté v článku 3 uvedeného nariadenia, ktorý zakazuje „vedomú a úmyselnú účasť na aktivitách, ktorých priamy alebo nepriamy cieľ alebo účinok spočíva v porušení článku 2“. Tieto úkony totiž v praxi porušujú zmrazenie finančných prostriedkov stanovené v článku 2 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 2580/2001, ktorý sa týka finančných prostriedkov, „ktoré vlastní alebo má v držbe právnická osoba, skupina alebo subjekt zaradené do zoznamu uvedeného v odseku 3“, pokiaľ týmto subjektom umožňujú mobilizovať tieto finančné prostriedky a využiť ich na ciele, ktoré sledujú.
136. Vzhľadom na uvedené skutočnosti zastávam názor, že zákazy stanovené v článkoch 2 a 3 nariadenia č. 2580/2001 platia aj v prípade, ak je poskytovateľ zdrojov členom právnickej osoby, skupiny alebo subjektu, ktoré sú ich príjemcom, a v prípade, ak má tieto zdroje táto osoba, skupina alebo subjekt reálne k dispozícii, keďže ich vlastní jeden z členov tejto osoby, skupiny alebo subjektu.
137. Sprístupnenie darov alebo iného majetku vyzbieraného od tretích osôb členmi organizácie zapísanej do zoznamu uvedeného v článku 2 nariadenia č. 2580/2001 riadiacim štruktúram tejto organizácie teda predstavuje porušenie zákazu podľa týchto ustanovení.
138. Tento záver podľa môjho názoru nespochybňuje argument uvedený v stanovisku European Center for Constitutional and Human Rights (ECCHR) pripojenom k pripomienkam, ktoré predložil F, podľa ktorého skutočnosť, že ani spoločná pozícia 2001/931, ani nariadenie č. 2580/2001 výslovne neupravujú vyberanie finančných prostriedkov v prospech organizácií zaradených do zoznamov zostavených na vykonanie týchto aktov, na rozdiel od ustanovenia v bode 1 písm. b) rezolúcie Bezpečnostnej rady 1373(2001)(63), svedčí o zámere normotvorcu Únie vylúčiť takéto konanie z pôsobnosti uvedených aktov.
139. Tento výklad totiž aj v prípade, ak by sa považoval za správny, neumožňuje dospieť k záveru, že sprístupnenie takto vyzbieraných finančných prostriedkov právnickej osobe, skupine alebo subjektu, ktoré sú zaradené do zoznamu uvedeného v článku 2 nariadenia č. 2580/2001, ako konanie odlišné od činnosti spočívajúcej vo vyberaní týchto prostriedkov, nespadá do pôsobnosti zákazov stanovených v článku 2 tohto nariadenia, a to bez ohľadu na to, či je poskytovateľ členom dotknutej právnickej osoby, skupiny alebo subjektu.
140. Na základe všetkých uvedených úvah navrhujem Súdnemu dvoru, aby na druhú otázku odpovedal tak, že články 2 a 3 nariadenia č. 2580/2001 sa musia vykladať v tom zmysle, že o sprístupnenie prostriedkov, iných finančných aktív a ekonomických zdrojov právnickým osobám, skupinám alebo subjektom zaradeným do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 tohto nariadenia alebo o účasť na aktivitách smerujúcich k porušovaniu tohto ustanovenia môže ísť aj vtedy, ak je poskytovateľ týchto zdrojov sám členom danej právnickej osoby, skupiny alebo subjektu.
141. Takisto navrhujem Súdnemu dvoru, aby na tretiu otázku odpovedal tak, že články 2 a 3 nariadenia č. 2580/2001 sa majú vykladať v tom zmysle, že o sprístupnenie prostriedkov, iných finančných aktív a ekonomických zdrojov právnickým osobám, skupinám alebo subjektom zaradeným do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 tohto nariadenia alebo o účasť na aktivitách smerujúcich k porušovaniu tohto ustanovenia môže ísť aj vtedy, ak daná právnická osoba, skupina alebo subjekt už má, čo i len nepriamo, k dispozícii finančné aktíva určené pre túto právnickú osobu, skupinu alebo subjekt.
VI – Návrh
142. Vzhľadom na všetky uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na prejudiciálne otázky, ktoré položil Oberlandesgericht Düsseldorf, odpovedal takto:
1. Porušenie ustanovení nariadenia Rady (ES) č. 2580/2001 z 27. decembra 2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu nemôže byť dôvodom trestného stíhania, ak sa týka opatrení spočívajúcich v zmrazení finančných prostriedkov organizácie, akou je organizácia, ktorej členmi boli obvinení v konaní vo veci samej, zapísaná na zozname uvedenom v článku 2 ods. 3 uvedeného nariadenia – a ponechaná na tomto zozname až do nadobudnutia účinnosti rozhodnutia Rady 2007/445/ES z 28. júna 2007, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 a ktorým sa zrušujú rozhodnutia 2006/379/ES a 2006/1008/ES – v rozpore s právom na obhajobu tejto organizácie a s povinnosťou odôvodnenia, ktorá sa vzťahuje na inštitúcie Spoločenstva. Je to tak aj napriek tomu, že:
– dotknutá organizácia nenapadla predmetné opatrenia spočívajúce v zmrazení finančných prostriedkov,
– keďže tieto opatrenia neboli zrušené v rámci konania o žalobe o zrušenie aktu alebo vyhlásené za neplatné v rámci prejudiciálneho konania, mali právne účinky vo vzťahu k tejto organizácii až do dňa ich zrušenia,
– postup zápisu do uvedeného zoznamu bol zmenený prijatím rozhodnutia 2007/445, pričom dotknutá organizácia bola ponechaná na tomto zozname na základe tohto nového postupu.
2. Články 2 a 3 nariadenia č. 2580/2001 sa majú vykladať v tom zmysle, že o sprístupnenie prostriedkov, iných finančných aktív a ekonomických zdrojov právnickým osobám, skupinám alebo subjektom zaradeným do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 tohto nariadenia alebo o účasť na aktivitách smerujúcich k porušovaniu tohto ustanovenia môže ísť aj vtedy, ak je poskytovateľ týchto zdrojov sám členom danej právnickej osoby, skupiny alebo subjektu.
3. Články 2 a 3 nariadenia č. 2580/2001 sa majú vykladať v tom zmysle, že o sprístupnenie prostriedkov, iných finančných aktív a ekonomických zdrojov právnickým osobám, skupinám alebo subjektom zaradeným do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 tohto nariadenia alebo o účasť na aktivitách smerujúcich k porušovaniu tohto ustanovenia môže ísť aj vtedy, ak daná právnická osoba, skupina alebo subjekt už má, čo i len nepriamo, k dispozícii finančné aktíva určené pre túto právnickú osobu, skupinu alebo subjekt.
(1) .
(2)  –	Ú. v. ES L 344, s. 70; Mim. vyd. 18/001, s. 207.
(3)  –	Ú. v. ES L 344, s. 90.
(4)  –	Ú. v. ES L 344, s. 93.
(5)  –	Ú. v. ES L 344, s. 83.
(6)  –	Ú. v. ES L 116, s. 33.
(7)  –	Ú. v. EÚ L 144, s. 21.
(8)  –	Ú. v. EÚ L 169, s. 58.
(9)  –	2007/C 90/01.
(10)  –	T‑228/02, Zb. s. II‑4665, ďalej len „rozsudok OMPI“.
(11)  –	Bod 91.
(12)  –	Rada a Komisia Európskych spoločenstiev tvrdili, že ani Európsky dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaný v Ríme 4. novembra 1950, ani všeobecné zásady práva Spoločenstva nepriznávajú jednotlivcom nijaké právo byť vypočutý pred prijatím aktu normatívnej povahy.
(13)  –	Body 96 až 98.
(14)  –	Bod 126. Súd prvého stupňa ďalej uviedol, že takto vymedzené skutočnosti v neprospech, pokiaľ tomu nebránia naliehavé dôvody týkajúce sa bezpečnosti Spoločenstva alebo jeho členských štátov alebo udržiavania ich medzinárodných vzťahov, musia byť dotknutej osobe oznámené pokiaľ možno súčasne s prijatím prvotného rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov, alebo hneď ako je to možné po prijatí prvotného rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov. S rovnakými výhradami musí každému následnému rozhodnutiu o zmrazení finančných prostriedkov v zásade predchádzať oznámenie nových skutočností v neprospech a vypočutie. Naproti tomu rešpektovanie práva na obhajobu podľa Súdu prvého stupňa nevyžaduje, aby skutočnosti v neprospech boli oznámené dotknutej osobe pred prijatím prvotného opatrenia o zmrazení finančných prostriedkov, ani aby bola dotknutá osoba v takomto kontexte dodatočne vypočutá z úradnej moci (bod 137).
(15)  –	Bod 154.
(16)  –	Podľa Súdu prvého stupňa, „keďže obmedzenia vykonané Radou voči právu na obhajobu zainteresovaných osôb musia byť vyvážené prísne nezávislým a nestranným súdnym preskúmaním…, súd Spoločenstva musí mať právomoc kontrolovať zákonnosť a dôvodnosť opatrení o zmrazení finančných prostriedkov bez toho, aby mu v tom bránili utajenie alebo dôvernosť dôkazov a informácií použitých Radou“ (bod 155).
(17)  –	Bod 160.
(18)  –	Rozsudky Súdu prvého stupňa z 11. júla 2007, Al‑Aqsa/Rada, T‑327/03; z 3. apríla 2008, PKK/Rada, T‑229/02, a z 3. apríla 2008, Kongra‑Gel a i./Rada, T‑253/04. Vo všetkých týchto rozsudkoch bolo zrušenie napadnutého rozhodnutia založené iba na nedostatočnom odôvodnení, pričom Súd prvého stupňa skúmal len tento aspekt.
(19)  –	Rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. júla 2007, Sison/Rada, T‑47/03.
(20)  –	Súd prvého stupňa sa navyše v tomto zmysle výslovne vyjadril vo svojom rozsudku Sison/Rada, už citovanom v poznámke pod čiarou 19, v ktorom uviedol, že obmedzujúce opatrenia stanovené v nariadení č. 2580/2001 vzhľadom na to, že nestanovujú zabavenie majetku dotknutých osôb ako príjmov z trestnej činnosti, ale ich dočasné zmrazenie, nepredstavujú trestnoprávnu sankciu a nezakotvujú žiadne obvinenie trestnoprávnej povahy (bod 101).
(21)  –	Body 20 a 21 tohto stanoviska.
(22)  –	Rozsudok z 9. marca 1994, C‑188/92, Zb. s. I‑833.
(23)  –	Rozsudok z 15. októbra 1980, Roquette Frères, 145/79, Zb. s. 2917, bod 7.
(24)  –	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 1. apríla 1982, Dürbeck/Komisia, 11/81, Zb. s. 1251, bod 17; z 26. februára 1987, Consorzio Cooperative d’Abruzzo/Komisia, 15/85, Zb. s. 1005, bod 10; z 15. júna 1994, Komisia/BASF a i., C‑137/92 P, Zb. s. I‑2555, bod 48; z 8. júla 1999, Chemie Linz/Komisia, C‑245/92 P, Zb. s. I‑4643, bod 93, a z 5. októbra 2004, Komisia/Grécko, C‑475/01, Zb. s. I‑8923, bod 18.
(25)  –	To sa vzťahuje prinajmenšom na nedostatočné odôvodnenie, hoci Súd prvého stupňa, zdôrazňujúc normatívnu povahu aktov podliehajúcich preskúmaniu, ich v podstate posudzoval ako súbor rozhodnutí, ktoré sa osobne týkajú osôb zapísaných v predmetnom zozname.
(26)  –	Vo svojom rozsudku z 23. októbra 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Rada, T‑256/07, Zb. s. II‑3019, však Súd prvého stupňa uviedol, že táto prezumpcia sa vzťahuje aj na rozhodnutie prijaté po skončení ústnej časti konania vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok OMIĽ I, pričom toto rozhodnutie Súdom prvého stupňa nezrušil (bod 55).
(27)  –	Pozri rozsudky Komisia/BASF a i., bod 49; Chemie Linz/Komisia, už citovaný v poznámke pod čiarou 24, bod 94, a Komisia/Grécko, už citovaný v poznámke pod čiarou 24, bod 19.
(28)  –	Pozri rozsudky Komisia/BASF a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 24, bod 50; Chemie Linz/Komisia, už citovaný v poznámke pod čiarou 24, bod 95; a Komisia/Grécko, už citovaný v poznámke pod čiarou 24, bod 20.
(29)  –	Pozri rozsudok People’s Mojahedin Organization of Iran/Rada, už citovaný v poznámke pod čiarou 26, bod 58.
(30)  –	Už citovaný v poznámke pod čiarou 22, body 16 a 17.
(31)  –	Rozsudky z 15. februára 2001, Nachi Europe, C‑239/99, Zb. s. I‑1197, bod 35, a z 8. marca 2007, Roquette Frères, C‑441/05, Zb. s. I‑1993, bod 39.
(32)  –	Pozri najmä rozsudky TWD Textilwerke Deggendorf, už citovaný v poznámke pod čiarou 22, bod 24; z 12. decembra 1996, Accrington Beef a i., C‑241/95, Zb. s. I‑6699, body 15 a 16; z 11. novembra 1997, Eurotunnel a i., C‑408/95, Zb. s. I‑6315, bod 28, a Nachi Europe, už citovaný v poznámke pod čiarou 31, bod 37.
(33)  –	Rozsudky z 27. septembra 1983, Universität Hamburg, 216/82, Zb. s. 2771, body 10 a 12, a Nachi Europe, už citovaný v poznámke pod čiarou 31, bod 35.
(34)  –	Bod 18.
(35)  –	Táto otázka bola vznesená konkrétne vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Kongra‑Gel a i./Rada (už citovaný v poznámke pod čiarou 18), ale Súd prvého stupňa o nej nerozhodol.
(36)  –	Rozsudok z 18. januára 2007, C‑229/05 P, Zb. s. I‑439, bod 113.
(37)  –	Rozsudky zo 14. decembra 1962, Wöhrmann a Lütticke/Komisia, 31/62 a 33/62, Zb. s. 965, 979; zo 16. júla 1981, Albini/Rada a Komisia, 33/80, Zb. s. 2141, bod 17; z 11. júla 1985, Salerno a i./Komisia a Rada, 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 a 10/84, Zb. s. 2523, bod 36; uznesenie z 28. júna 1993, Donatab a i./Komisia, C‑64/93, Zb. s. I‑3595, bod 19, a Nachi Europe, už citovaný v poznámke pod čiarou 31, bod 33.
(38)  –	Rozsudok Nachi Europe, už citovaný v poznámke pod čiarou 31, bod 34.
(39)  –	Rozsudok z 12. decembra 1972, International Fruit Company a i., 21/72 až 24/72, Zb. s. 1219, body 5 a 6, a zo 16. júna 1998, Racke, C‑162/96, Zb. s. I‑3655, body 26 a 27.
(40)  –	Okrem toho dôsledky porušenia práva na obhajobu, aké bolo zistené v rozsudkoch Súdu prvého stupňa, neznamenajú len nerešpektovanie procesných práv dotknutej osoby, keďže takéto porušenie tejto osobe podstatne bráni v účinnom uplatnení skutočností, ktoré prípadne môžu viesť k neprijatiu opatrení ovplyvňujúcich jej právne postavenie.
(41)  –	Pozri však rozsudok z 10. januára 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a i. (C‑222/04, Zb. s. I‑289, body 72 až 74), v ktorom Súdny dvor zrejme nepovažuje rozsudok TWD Textilwerke Deggendorf v prípade položenia otázky platnosti vnútroštátnym súdom za uplatniteľný z úradnej povinnosti.
(42)  –	Keďže na to mali nepochybne právo v prípade vylúčenia uplatnenia preklúzie vo vzťahu k nim, ktorá vyplýva z už citovaného rozsudku TWD Textilwerke Deggendorf.
(43)  –	Zistenia, ku ktorým dospel Súd prvého stupňa v bodoch 160 a 164 rozsudku OMIĽ I, týkajúce sa jednak rešpektovania práva na obhajobu a jednak povinnosti odôvodnenia, majú všeobecnú platnosť a nie sú obmedzené na prípad organizácie, ktorá bola žalobkyňou.
(44)  –	Prinajmenšom pokiaľ ide o obdobie pred prijatím rozhodnutia 2007/445. Je samozrejmé, že opodstatnenosť rozhodnutia o zaradení fyzickej alebo právnickej osoby, skupiny alebo subjektu do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 sa musí posúdiť na základe údajov odôvodňujúcich takéto zaradenie, a že ak ide o osobu, skupinu alebo subjekt, ktorých názov sa ponechá v tomto zozname počas určitého obdobia, tieto údaje sa môžu časom meniť, čo potvrdzuje aj prípad Organizácie mudžahedínov iránskeho ľudu, ktorá bola zapísaná do uvedeného zoznamu na základe údajov, ktoré Rade poskytli orgány Spojeného kráľovstva, a ktorá bola od určitého času ponechaná na tomto zozname na základe nových údajov poskytnutých francúzskymi orgánmi (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa zo 4. decembra 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Rada, T‑284/08, Zb. s. II‑3487).
(45)  –	Pozri rozsudok z 18. februára 1964, Rotterdam a Putterskoek, 73/63 a 74/63, Zb. s. 1.
(46)  –	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 23. apríla 1956, Groupement des industries sidérurgiques luxembourgeoises/Vysoký úrad, 7/54 a 9/54, Zb. s. 53, a z 12. februára 1960, Geitling a i./Vysoký úrad, 16/59 až 18/59, Zb. s. 45; pozri tiež najmä uznesenie Súdu prvého stupňa zo 14. marca 1997, Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt‑Unternehmen a Hapag‑Lloyd/Komisia, T‑25/96, Zb. s. II‑363.
(47)  –	Pozri odôvodnenie č. 3.
(48)  –	Pozri bod 17 tohto stanoviska.
(49)  –	Rozsudok Súdu prvého stupňa z 23. októbra 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Rada, už citovaný v poznámke pod čiarou 26, bod 65 a nasl.
(50)  –	Rozsudky z 30. septembra 1982, Amylum/Rada, 108/81, Zb. s. 3107, body 4 až 17; z 13. novembra 1990, Fedesa a i., C‑331/88, Zb. s. I‑4023, body 45 až 47, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 17. októbra 1991, de Compte/Parlament, T‑26/89, Zb. s. II‑781, bod 66. Podľa Súdu prvého stupňa po vydaní rozsudku OMPI I bola Rada oprávnená ponechať v platnosti akt, ktorý zrušil alebo nahradil zrušený akt, po ukončení ústnej časti konania v tejto veci, počas obdobia, ktoré je nevyhnutné na prijatie nového aktu v súlade s dotknutými formálnymi a procesnými pravidlami. Súd prvého stupňa ďalej uviedol, že v tomto špecifickom prípade „je totiž zjavne v rozpore s uskutočnením sledovaného cieľa všeobecného záujmu najprv Radu nútiť, aby zrušila akt, ktorý nie je v súlade s týmito pravidlami, a neskôr jej umožniť, aby priznala retroaktívny účinok aktu nanovo prijatému v súlade s týmito pravidlami“ (bod 66).
(51)  –	Rozsudok z 10. júla 1984, Kirk, 63/83, Zb. s. 2689, body 21 a 22.
(52)  –	Už citovaný rozsudok, bod 43.
(53)  –	Pozri rozsudok OMPI I, bod 160.
(54)  –	Nariadenie Rady (ES) č. 881/2002 z 27. mája 2002, ktoré ukladá niektoré špecifické obmedzujúce opatrenia namierené proti niektorým osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al–Kaidá a Talibanom a ruší nariadenie Rady (ES) č. 467/2001, ktoré zakazuje vývoz určitého tovaru a služieb do Afganistanu, posilňuje zákaz letov a rozširuje zmrazenie finančných prostriedkov a ďalších finančných zdrojov vo vzťahu k Talibanu v Afganistane (Ú. v. ES L 139, s. 9; Mim. vyd. 18/001, s. 294).
(55)  –	Pozri najmä rozsudok z 3. septembra 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia, C‑402/05 P a C‑415/05 P, Zb. s. I‑6351.
(56)  –	Rozsudky z 29. júna 1988, Van Landschoot, 300/86, Zb. s. 3443, bod 24, a z 22. decembra 2008, Régie Networks, C‑333/07, Zb. s. I‑10807, bod 121.
(57)  –	Rozsudok Van Landschoot, už citovaný v poznámke pod čiarou 56, bod 24.
(58)  –	Článok 2 ods. 1 písm. b). Kurzívou zvýraznil generálny advokát. V nemčine „werden [nicht] Gelder… bereitgestellt“.
(59)  –	Článok 2 ods. 2. Kurzívou zvýraznil generálny advokát. V nemčine „… ist die Erbringung von Finanzdienstleistungen untersagt“.
(60)  –	Článok 3 ods. 1. Kurzívou zvýraznil generálny advokát. V nemčine „die… Beteiligung an Maßnahmen, deren Ziel oder Folge… die Umgehung des Artikels 2 ist, ist untersagt“.
(61)  –	Pozri rozsudok Súdneho dvora z 11. októbra 2007, Möllendorf a Möllendorf‑Niehuus, C‑117/06, Zb. s. I‑8361, body 49 a 50.
(62)  –	Pozri rozsudky z 29. apríla 2010, M a i., C‑340/08, Zb. s. I‑3913, bod 52; Möllendorf a Möllendorf‑Niehuus, už citovaný v poznámke pod čiarou 61, bod 63, a Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia, už citovaný v poznámke pod čiarou 55, bod 169.
(63)  –	Podľa tohto ustanovenia štáty „upravia ako trestný čin poskytovanie alebo úmyselné vyberanie finančných prostriedkov, ktoré sa majú použiť alebo o ktorých sa vie, že sa použijú na spáchanie teroristických činov, svojimi štátnymi príslušníkmi alebo na svojom území akýmkoľvek spôsobom, či už priamo alebo nepriamo“. Vykonanie tohto ustanovenia na úrovni Únie je upravené v článku 1 spoločnej pozície 2001/930.