62009CC0027_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Obsah
Úvod
Právny rámec
Právna úprava Európskej únie
Právna úprava ľudských práv
Okolnosti predchádzajúceho sporu
PMOI
Udalosti bezprostredne predchádzajúce prijatiu dotknutého rozhodnutia, vrátane prijatia predmetného rozhodnutia
Napadnutý rozsudok
Odvolanie
Prípustnosť
Podstata veci
Prvý odvolací dôvod (údajné porušenie práva na obhajobu)
Konanie vedúce k prijatiu dotknutého rozhodnutia: 1) obdobie medzi 7. májom 2008 a 9. júnom 2008
Konanie vedúce k prijatiu dotknutého rozhodnutia: 2) obdobie medzi 9. júnom 2008 a 15. júlom 2008
Požiadavka oznámenia PMOI
Druhý a tretí odvolací dôvod
Druhý odvolací dôvod (údajné porušenie článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931)
Tretí odvolací dôvod (údajné porušenie práva na účinnú súdnu ochranu)
Prvý argument: „nesprístupnené informácie neboli uplatnené“
Druhý argument: „nesprístupnené informácie boli dôverné“
–	Úloha, ktorú zastávajú vnútroštátne orgány členských štátov
Konanie pred Radou
–	V prípade, že príslušným vnútroštátnym orgánom bol „súdny orgán“
–	V prípade, že príslušným vnútroštátnym orgánom bol „rovnocenný orgán“
Rokovací poriadok Všeobecného súdu
–	Pôsobnosť
–	Použitie dôverných dôkazov
–	Potreba rešpektovať záruky Európskej únie v oblasti ľudských práv
–	Povaha preskúmania, ktoré musí vykonať súd Európskej únie a jeho rozsah
Záverečná poznámka
O trovách
Návrh
Úvod
1. Francúzska republika vo svojom odvolaní navrhuje, aby Súdny dvor zrušil rozsudok Súdu prvého stupňa (teraz „Všeobecný súd“)(2) zo 4. decembra 2008 vo veci T‑284/08 vo veci People’s Mojahedin Organization of Iran/Rada (ďalej len „napadnutý rozsudok“).(3)
2. Týmto rozsudkom Všeobecný súd zrušil rozhodnutie Rady 2008/583/ES (ďalej len „dotknuté rozhodnutie“)(4) v rozsahu, v akom sa týka People’s Mojahedin Organization of Iran (ďalej len „PMOI“). Cieľom tohto rozhodnutia bolo zachovať zmrazenie finančných prostriedkov a iných finančných aktivít a ekonomických zdrojov PMOI v rámci Európskej únie.
3. Sled udalostí, ktoré predchádzali prijatiu napadnutého rozsudku je zložitý. Pre jednoduchšie pochopenie, som uviedla hlavné udalosti v základnej časti týchto návrhov a podrobnú chronológiu som zahrnula do samostatnej prílohy.
4. Okolnosti predchádzajúce sporu je potrebné chápať v zmysle výrazného nárastu medzinárodného terorizmu v posledných rokoch a v zmysle reakcií zo strany Organizácie Spojených národov a Európskej únie na hrozbu, akou bol a naďalej zostáva terorizmus.
Právny rámec
5. Dňa 28. septembra 1999 Bezpečnostná rada Organizácie Spojených národov prijala rezolúciu č. 1373 (2001). Článok 1 písm. c) tejto rezolúcie okrem iného stanovuje, že „... všetky štáty majú... c) bezodkladne vykonať zmrazenie finančných prostriedkov a iných finančných aktív alebo ekonomických zdrojov osôb, ktoré páchajú alebo sa pokúšajú o spáchanie teroristických činov alebo ktoré sa zúčastňujú alebo napomáhajú páchaniu takýchto činov, subjektov patriacich týmto osobám alebo nimi kontrolovaných, a osôb a subjektov konajúcich v mene alebo na pokyn týchto osôb a subjektov…“.
Právna úprava Európskej únie
6. V rámci dohôd o vykonávaní rezolúcie 1373 (2001) v rámci Európskej únie prijala Rada dňa 27. decembra 2001 spoločnú pozíciu 2001/931(5) .
7. Odôvodnenie č. 7 tejto spoločnej pozície stanovuje:
„Konanie Spoločenstva je potrebné pre vykonanie niektorých z týchto doplňujúcich opatrení; konanie členských štátov je tiež potrebné, najmä pokiaľ ide o uplatňovanie foriem policajnej a justičnej spolupráce v trestných veciach.“
8. Článok 1 spoločnej pozície 2001/931 stanovuje:
„1. Táto spoločná pozícia sa v súlade s ustanoveniami nasledujúcich článkov uplatní na osoby, skupiny a subjekty zapojené do teroristických činov, ktoré sú uvedené na zozname v prílohe.
2. „Na účely tejto spoločnej pozície‚ osoby, skupiny a subjekty zapojené do teroristických činov‘ znamená:
– osoby, ktoré páchajú alebo sa pokúšajú o spáchanie teroristického činu, alebo sa zúčastňujú na páchaní teroristického činu alebo mu napomáhajú,
– skupiny a subjekty, ktoré sú priamo alebo nepriamo vo vlastníctve takýchto osôb, alebo sú nimi kontrolované; a osoby, skupiny a subjekty, ktoré konajú v mene alebo pod vedením takýchto osôb, skupín a subjektov vrátane financií odvodených alebo vytvorených z majetku, ktorý vlastnia priamo alebo nepriamo alebo kontrolujú takéto osoby a pridružené osoby, skupiny a subjekty.
3. Na účely tohto spoločného stanoviska ‚teroristický čin‘ znamená jeden z nasledovných úmyselných činov, ktorý vzhľadom na svoju povahu alebo kontext môže vážne poškodiť krajinu alebo medzinárodnú organizáciu, ako je definovaný ako trestný čin podľa vnútroštátnych právnych predpisov, ak bol spáchaný s cieľom:
i) závažného zastrašovania obyvateľstva, alebo
ii) neprimeraného nútenia vlády alebo medzinárodnej organizácie, aby vykonali alebo sa zdržali výkonu akéhokoľvek činu, alebo
iii) vážne destabilizovať alebo zničiť základné politické, ústavné, hospodárske a sociálne štruktúry krajiny alebo medzinárodnej organizácie:
a) útoky na životy osôb, ktoré môžu spôsobiť smrť;
b) útoky na fyzickú integritu osoby;
c) únosy alebo branie rukojemníka;
d) spôsobenie rozsiahleho poškodenia štátneho alebo verejného zariadenia, dopravného systému, zariadenia infraštruktúry vrátane informačného systému, pevnej rampy umiestnenej na kontinentálnej plošine, verejného miesta alebo súkromného majetku, ktoré môže ohroziť ľudský život alebo mať za následok vážnu hospodársku stratu;
e) únos/obsadenie lietadiel, lodí alebo ostatných prostriedkov verejnej alebo nákladnej dopravy;
f) výroba, vlastnenie, získanie, preprava, dodávka alebo použitie zbraní, výbušnín alebo jadrových alebo chemických zbraní, ako aj výskum a vývoj biologických a chemických zbraní;
g) uvoľnenie nebezpečných látok alebo vyvolanie požiarov, výbuchov alebo záplav, ktorých účinok má ohroziť ľudský život;
h) zasahovanie alebo prerušenie dodávky vody, energie alebo iných základných prírodných zdrojov, čo má mať za následok ohrozenie ľudského života;
i) vyhrážanie spáchaním niektorého z horeuvedených činov pod písmenami a) až h);
j) riadenie teroristickej skupiny;
k) účasť na aktivitách teroristickej skupiny, okrem iného aj poskytovaním informácií alebo materiálnych zdrojov alebo financovaním jej činností akýmkoľvek spôsobom s vedomím skutočnosti, že takáto účasť prispeje k zločineckým aktivitám tejto skupiny.
Na účely tohto odseku „teroristická skupina“ znamená štruktúrovanú skupinu viac ako dvoch osôb vytvorenú na dlhšie obdobie a ktorá na základe dohody pácha teroristické činy. „Štruktúrovaná skupina“ znamená skupinu, ktorá nie je sformovaná náhodne s cieľom bezprostredného páchania teroristického činu a ktorá nepotrebuje mať formálne určené úlohy pre svojich členov, kontinuitu členstva v nej alebo rozvinutú štruktúru.
4. Zoznam v prílohe sa vypracuje na základe presných informácií alebo materiálu v príslušnom spise, ktoré uvádzajú, že príslušný orgán prijal rozhodnutie vo vzťahu k dotknutým osobám, skupinám a subjektom bez ohľadu na to, či sa týka podnetu na vyšetrovanie alebo trestné stíhanie za teroristický čin alebo pokus o spáchanie, účasť alebo napomáhanie takéhoto činu, ktoré je založené na závažných dôkazoch alebo záchytných bodoch alebo odsúdení za takéto skutky. Do tohto zoznamu sa môžu zaradiť osoby, skupiny a subjekty, ktoré Bezpečnostná rada OSN identifikovala ako prepojené s terorizmom, a proti ktorým nariadila sankcie.
Na účely tohto odseku ‚príslušný orgán‘ znamená súdny orgán, alebo tam, kde súdne orgány nemajú právomoc v oblasti, na ktorú sa vzťahuje tento odsek, ekvivalentný orgán príslušný pre túto oblasť.
5. Rada sa postará o zabezpečenie toho, aby k menám fyzických alebo právnických osôb, skupín alebo subjektov uvedeným na zozname v prílohe bol pripojený dostatok podrobných údajov, aby bola možná efektívna identifikácia konkrétnych ľudí, právnických osôb, subjektov alebo orgánov, a tým sa uľahčilo zbavenie viny tých, ktorí majú také isté alebo podobné meno.
6. Mená osôb a subjektov na zozname v prílohe sa budú v pravidelných intervaloch a najmenej raz za šesť mesiacov revidovať, aby sa zabezpečilo, že existujú dôvody pre ich zachovanie na tomto zozname.“
9. Článok 4 spoločnej pozície 2001/931 stanovuje:
„Členské štáty si prostredníctvom policajnej a súdnej spolupráce v trestných veciach v rámci hlavy VI Zmluvy o Európskej únii navzájom poskytnú čo najširšiu možnú pomoc pri predchádzaní a boji proti teroristickým činom. Na tento účel na žiadosť plne využijú pri vyšetrovaniach a konaniach, ktoré vedú ich orgány proti ktorýmkoľvek osobám alebo subjektom [entitám – neoficiálny preklad ] uvedeným na zozname v prílohe, svoje existujúce právomoci v súlade s aktmi Európskej únie a inými medzinárodnými dohodami, dojednaniami a dohovormi, ktoré sú záväzné pre členské štáty.“
10. Príloha ku spoločnej pozícii 2001/931 nezahrňovala PMOI.
11. Vzhľadom na to, že sa Rada domnievala, že nariadenie bolo nevyhnutné pre vykonanie opatrení opísaných v spoločnej pozícií 2001/931 na úrovni Európskej únie, prijala Rada nariadenie č. 2580/2001 (ďalej len „nariadenie“).(6)
12. Článok 1 ods. 6 tohto nariadenia obsahuje nasledujúcu definíciu:
„Kontro la právnickej osoby, skupiny alebo subjektu“ znamená ktorékoľvek z týchto:
a) mať právo menovať alebo odvolať väčšinu členov správneho, riadiaceho alebo dozorného orgánu takejto právnickej osoby, skupiny alebo subjektu;
b) vymenovať iba na základe výkonu svojho hlasovacieho práva väčšinu členov správnych, riadiacich alebo dozorných orgánov právnickej osoby, skupiny alebo subjektu, ktorí zastávali funkciu v súčasnom a počas predchádzajúceho finančného roka;
c) samostatne riadiť, podľa dohody s ostatnými akcionármi alebo členmi právnickej osoby, skupiny alebo subjektu, väčšinu hlasovacích práv tejto právnickej osoby, skupiny alebo subjektu;
d) mať právo uplatňovať dominantný vplyv na právnickú osobu, skupinu alebo subjekt podľa dohody uzavretej s touto právnickou osobou, skupinou alebo subjektom alebo podľa ustanovenia v jej zakladacej listine alebo stanovách obchodnej spoločnosti, kde právo, ktorým sa riadi táto právnická osoba, skupina alebo subjekt, povoľuje, aby sa podriadila takejto dohode alebo ustanoveniu;
e) mať právomoc uplatňovať právo na vykonávanie dominantného vplyvu uvedeného v bode d) bez toho, aby bola daná osoba držiteľom takéhoto práva;
f) mať právo používať všetky alebo časť aktív právnickej osoby, skupiny alebo subjektu;
g) riadenie podniku právnickej osoby, skupiny alebo subjektu na zjednotenom základe pri zverejňovaní konsolidovaných účtov;
h) zdieľať spoločne a nerozdielne finančné záväzky právnickej osoby, skupiny alebo subjektu alebo ručiť za ne.“
13. Článok 2 nariadenia stanovuje:
„1. S výnimkou toho, čo je povolené podľa článkov 5 a 6:
a) všetky fondy [, iné finančné aktíva a ekonomické zdroje], ktoré vlastní alebo má v držbe právnická osoba, skupina alebo subjekt zaradené do zoznamu uvedeného v odseku 3 [sa zmrazia];
b) žiadne fondy, finančné aktíva alebo ekonomické zdroje nebudú priamo alebo nepriamo sprístupnené fyzickej alebo právnickej osobe, skupine alebo subjektu alebo v ich prospech, ktoré sú zaradené do zoznamu uvedeného v odseku 3.
...
3. Rada konajúc jednomyseľne ustanoví, preskúma a zmení a doplní zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa podľa ustanovení stanovených v článku 1 ods. 4, 5 a 6 spoločnej pozície 2001/931/SZBP vzťahuje toto nariadenie; takýto zoznam bude pozostávať z:
i) fyzických osôb, ktoré páchajú, pokúšajú sa o spáchanie, zúčastňujú sa alebo napomáhajú spáchaniu ktoréhokoľvek teroristického činu;
ii) právnických osôb, skupín alebo subjektov, ktoré páchajú, pokúšajú sa o spáchanie, zúčastňujú sa alebo napomáhajú spáchaniu ktoréhokoľvek teroristického činu;
iii) právnických osôb, skupín alebo subjektov, ktoré vlastní alebo riadi jedna alebo niekoľko fyzických alebo právnických osôb, skupín alebo subjektov uvedených v bodoch i) a ii) alebo
iv) fyzických alebo právnických osôb, skupín alebo subjektov, ktoré konajú v mene alebo riadia jednu alebo niekoľko fyzických alebo právnických osôb, skupín alebo subjektov uvedených v bodoch i) a ii).“
14. Článok 8 nariadenia stanovuje:
„Členské štáty, Rada a Komisia sa navzájom informujú o opatreniach prijatých podľa tohto nariadenia a vzájomne si poskytnú relevantné informácie, ktoré majú k dispozícii v súvislosti s týmto nariadením, konkrétne informácie obdržané podľa článkov 3 a 4, a ktoré sa týkajú problémov s porušením a výkonom rozhodnutí alebo rozhodnutí vynesených vnútroštátnymi súdmi.“
15. Rozhodnutím č. 2001/927(7) prijala Rada pôvodný zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa nariadenie uplatňovalo. Názov PMOI sa na ňom nenachádzal.
16. V prílohe spoločnej pozícii 2002/340 z 2. mája 2002(8) stanovila Rada aktualizovaný zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa uplatňovala spoločná pozícia 2001/931. Bod 2 tejto prílohy, pod názvom „Skupiny a subjekty“, zahrňoval zápis týkajúci sa PMOI, ktorý bol označený takto: „Organizácia Mujahedin-e Khalq (MEK alebo MKO) [okrem ‚Národnej rady odporu Iránu‘ (NCRI)], [tiež známa ako Národná oslobodzovacia armáda Iránu (NLA, militantné krídlo MEK), Mudžahedíni iránskeho ľudu (PMOI), Národná rada odporu, Moslimská spoločnosť iránskych študentov)]“. [ neoficiálny preklad ]
17. Rozhodnutím 2002/334/ES, tiež z 2. mája 2002(9) prijala Rada aktualizovaný zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa uplatňovalo predmetné nariadenie. Názov PMOI bol uvedený v tomto zozname v rovnakom znení, aké bolo použité v prílohe spoločnej pozície 2002/340.
18. V súlade s článkom 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931 a článkom 2 ods. 3 nariadenia, prijala Rada niekoľko ďalších rozhodnutí, ktoré obsahovali zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa spoločná pozícia uplatňovala. Názov PMOI bol naďalej uvedený v prílohách týchto rozhodnutí.
19. Dňa 15. júla 2008 prijala Rada dotknuté rozhodnutie. Názov PMOI bol opätovne uvedený v prílohe tohto rozhodnutia.
20. Rozhodnutím 2009/62,(10) ktoré bolo prijaté po vyhlásení napadnutého rozsudku zo 4. decembra 2008, prijala Rada aktualizovaný zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa uplatňovalo nariadenie č. 2580/2001. Názov PMOI sa na zozname už nenachádzal.
Právna úprava ľudských práv
21. Článok 15 ods. 1 Európskeho dohovoru o ľudských právach a základných slobodách (ďalej len „Dohovor“) stanovuje:
„v prípade vojny alebo akéhokoľvek iného verejného ohrozenia štátnej existencie môže každá Vysoká zmluvná strana prijať opatrenia na odstúpenie od záväzkov ustanovených v tomto Dohovore v rozsahu prísne vyžadovanom naliehavosťou situácie, pokiaľ tieto opatrenia nebudú nezlučiteľné s ostatnými záväzkami podľa medzinárodného práva.“
22. Článok 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“),(11) ktorý je nazvaný „Právo na účinný prostriedok nápravy a na spravodlivý proces“, stanovuje:
„Každý, koho práva a slobody zaručené právom Únie sú porušené, má za podmienok ustanovených v tomto článku právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom.
Každý má právo na to, aby jeho záležitosť bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom. Každý musí mať možnosť poradiť sa, obhajovať sa a nechať sa zastupovať.
...“
Okolnosti predchádzajúceho sporu
PMOI
23. PMOI je iránska politická organizácia.(12) Bola založená v roku 1965, s počiatočným cieľom odporovať režimu iránskeho šacha. Aktívne sa podieľala na protestnom hnutí v Iráne, ktoré nakoniec viedlo k pádu šacha v roku 1979. Neskôr sa rýchlo dostala do konfliktu s fundamentalistickým režimom Ajatolláha Chomejního. Na konci roka 1981, mnoho z jeho členov a prívržencov odišlo do exilu a ich hlavným útočiskom sa stalo Francúzsko. V roku 1986, po rokovaniach medzi francúzskymi a iránskymi úradmi, však s nimi francúzska vláda zaobchádzala ako s nežiaducimi cudzincami a vedenie PMOI, s niekoľkými tisíckami prívržencov vrátila do Iraku. Mali tam veľký sklad zbraní, vrátane tankov a raketometov, a to až do obsadenia tejto krajiny koaličnými silami v roku 2003. Z Iraku poskytovali vojenskú podporu svojmu hostiteľovi vo vojne proti Iránu až do jej konca. V Iráne vykonávali násilné operácie až do roku 2001.
24. Od roku 2001, a konkrétne od obsadenia Iraku v roku 2003, PMOI vedie nepretržitú kampaň smerujúcu k zlegalizovaniu svojho postavenia, ako svetského, demokratického hnutia, ktorého cieľom je pokojné zvrhnutie súčasného iránskeho režimu. Na mimoriadnom zjazde v Iraku v júni 2001, PMOI oficiálne vyhlásila, že sa rozhodla zastaviť všetky vojenské akcie alebo operácie v Iráne.
25. Teroristická činnosť, do ktorej bola predtým PMOI zapojená, však viedla k tomu, že bola v niekoľkých krajinách označená za teroristickú organizáciu. Uznesením, ktoré nadobudlo účinnosť 8. októbra 1997, Secretary of State (minister zahraničných vecí) Spojených štátov označil PMOI za „zahraničnú teroristickú organizáciu“ v tejto krajine.(13) Dňa 28. marca 2001, Secretary of State for the Home department (minister vnútra) Spojeného kráľovstva (ďalej len „Home Secretary“) vydal na základe Terrorism Act 2000 uznesenie, ktorého cieľom bolo označiť PMOI, ako zakázanú teroristickú organizáciu v tomto členskom štáte.(14)
26. Tieto kroky viedli tiež k zásahu proti údajným členom PMOI vo Francúzsku. V apríli 2001 „prokuratúra s pôsobnosťou vo veciach terorizmu“ pri Tribunal de grande instance v Paríži začala vyšetrovanie(15) vo veci ‚združovania na účely prípravy teroristických aktov‘ podľa francúzskeho zákona 96/647 z 22. júla 1996. Vyšetrovanie bolo zamerané aj na ‚financovanie teroristickej skupiny‘ podľa francúzskeho zákona 2001/1062 z 15. novembra 2001.
27. Dňa 17. júna 2003 francúzska polícia vykonala domovú prehliadku kancelárií PMOI v Auvers-sur-Oise vo Francúzsku.(16) Zadržala mnoho osôb a niektoré z nich zostali vo vyšetrovacej väzbe. Aj keď bola nájdená značná suma peňazí, nebolo začaté žiadne trestné stíhanie.
28. Okrem vyšetrovania uvedeného vyššie v bode 26, vzniesla prokuratúra s pôsobnosťou vo veciach terorizmu dňa 19. marca a 13. novembra 2007 dodatočné obvinenia proti údajným členom PMOI. Išlo najmä o obvinenia z ‚legalizácie priamych alebo nepriamych príjmov pochádzajúcich z podvodného konania proti mimoriadne zraniteľným osobám a organizovaného podvodu‘ v spojení s teroristickou činnosťou.
29. V tom čase v Spojenom kráľovstve, dňa 30. októbra 2006, PMOI napadla rozhodnutie Home Secretary o jej zakázaní na Proscribed Organisations Appeal Commission (odvolacia komisia zaoberajúca sa zakázanými organizáciami, ďalej len „POAC“). Podstatou jej odvolania bolo, že bez ohľadu na povahu svojej činnosti v čase jej zákazu, sa PMOI od tej doby vzdala terorizmu a odmietala násilie.
30. Vo svojom rozhodnutí POAC vyhovela odvolaniu PMOI. Rozhodnutie Home Secretary o zakázaní PMOI označila za „ zvrátené“.
31. Rozsudkom zo 7. mája 2008(17) Court of Appeal (England and Wales) zamietol žiadosť Home Secretary o povolenie podať odvolanie proti rozhodnutiu POAC a nariadil Home Secretary, aby PMOI legalizoval.
Udalosti bezprostredne predchádzajúce prijatiu dotknutého rozhodnutia, vrátane prijatia predmetného rozhodnutia
32. Pred prijatím dotknutého rozhodnutia došlo k niekoľkým udalostí, ktoré nasledovali rýchlo alebo relatívne rýchlo po sebe.
33. Dňa 9. júna 2008 Francúzska republika poskytla Rade ďalšie informácie týkajúce sa PMOI, ktoré podľa názoru tohto členského štátu odôvodňovali jej ponechanie na zozname osôb, skupín a subjektov, ktorých prostriedky boli zmrazené podľa článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a článku 2 ods. 3 nariadenia.
34. Následne sa uskutočnil rad rokovaní pracovnej skupiny Rady zodpovednej za vykonávanie spoločnej pozície 2001/931 (ďalej len „pracovná skupina CP 931“).(18) Po schválení dotknutého rozhodnutia a odôvodneniach tejto pracovnej skupiny dňa 4. júla 2008, sa v ten istý deň uskutočnilo stretnutie poradcov pracovnej skupiny Rady (RELEX) pre zahraničné vzťahy, kde sa dosiahla dohoda o aktualizovanom znení textu dotknutého rozhodnutia. Táto verzia bola následne odovzdaná Výboru stálych zástupcov a týmto výborom schválená 9. júla 2008. Dotknuté rozhodnutie bolo prijaté 15. júla 2008.
35. Medzičasom, uznesením z 23. júna 2008, ktoré nadobudlo platnosť 24. júna 2008, Home Secretary, v nadväznosti na rozsudok odvolacieho súdu zo 7. mája 2008 odstránil názov PMOI zo zoznamu organizácií zakázaných podľa Terrorism Act 2000 v tomto členskom štáte.
36. Listom z 15. júla 2008, Rada oznámila dotknuté rozhodnutie PMOI. K tomuto listu bolo priložené odôvodnenie.(19)
37. Je nesporné, že v žiadnej fáze pred prijatím dotknutého rozhodnutia Rada neinformovala PMOI o nových informáciách alebo nových materiáloch v spise, ktoré podľa názoru Rady, odôvodňovali jej ponechanie na zozname organizácií, ktorých finančné prostriedky boli zmrazené podľa článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a článku 2 ods. 3 tohto nariadenia.
Napadnutý rozsudok
38. Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 21. júla 2008, PMOI podala žalobu proti Rade o zrušenie dotknutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa na ňu uplatňovalo.
39. Francúzska republika a Európska komisia mohli byť vedľajšími účastníkmi v týchto konaniach.
40. Na základe dôkazov vydal 26. septembra 2008 Všeobecný súd uznesenie (ďalej len „uznesenie z 26. septembra 2008“), ktorým nariadil Rade, aby mu predložila všetky dokumenty týkajúce sa prijatia dotknutého rozhodnutia, v rozsahu, v akom sa týkali PMOI, bez toho aby boli v tomto štádiu konania PMOI oznámené, pokiaľ by Rada tvrdila, že sú dôverné.
41. Rada vyhovela tomuto uzneseniu v dvoch štádiách. Po prvé, dňa 10. októbra 2008, predložila odpoveď („prvá odpoveď na uznesenie z 26. septembra 2008“), ku ktorej bolo pripojených osem dokumentov. Sedem z nich, ktoré neboli klasifikované ako dôverné, boli riadne zaslané PMOI. Ôsmy dokument obsahoval dôvernú verziu jedného z dokumentov obsiahnutých v ostatných prílohách. Nebol preto PMOI poskytnutý.
42. V prvej odpovedi na uznesenie z 26. septembra 2008 Rada uviedla, že v tomto štádiu konania nie je schopná predložiť niektoré ďalšie dokumenty, ktoré by predstavovali navrhovaný nový základ pre zaradenie PMOI na zoznam a vysvetľovali dôvody pre jej návrh, pretože boli Francúzskou republikou označené ako dôverné a nemohli byť k dispozícii v čase, keď bola predložená odpoveď. Tieto dokumenty boli rozoslané pracovnej skupine CP 931 v rámci postupu, ktorý viedol k prijatiu dotknutého rozhodnutia.
43. Tieto ďalšie dokumenty boli riadne uvedené v prílohe k druhej odpovedi Rady (ďalej len „druhá odpoveď na uznesenie z 26. septembra 2008“), predloženej 6. novembra 2008. V tejto odpovedi, Rada informovala Všeobecný súd, že Francúzska republika potom dokončení vnútroštátnych postupov potrebných na odtajnenie troch dotknutých dokumenty, súhlasila s oznámením prvých dvoch dokumentov v plnom rozsahu; a súhlasila s oznámením tretieho dokumentu za podmienky vyškrtnutia dvoch častí. Tieto časti obsahovali informácie uvedené v bode 3 písm. a) a bode 3 písm. f) prílohy 3 odpovede [prípadne „informácie v bode 3 písm. a)“ a „informácie v bode 3 písm. f)“].
44. Rozsudkom zo 4. decembra 2008, Všeobecný súd vyhovel žalobe PMOI a zaviazal Radu na náhradu trov konania.
45. PMOI predložila Všeobecnému súdu šesť žalobných dôvodov. Pokiaľ ide o tie, ktoré sú relevantné v tomto odvolaní, ide v prvom rade o porušenie práva na obhajobu, tým že Rada prijala dotknuté rozhodnutie, bez toho, aby predtým informovala PMOI o nových informáciách alebo nových materiáloch v spise, ktoré podľa názoru Rady, odôvodňovali ponechanie PMOI na zozname osôb, skupín a subjektov, ktorých prostriedky boli zmrazené podľa článku 2 ods. 3 nariadenia.
46. Všeobecný súd rieši tento žalobný dôvod v bodoch 36 až 47 napadnutého rozsudku.
47. V bode 39 uviedol: „Súd prvého stupňa zastáva názor, že argumentácia Rady vôbec neodôvodňuje jej údajnú nemožnosť prijať napadnuté rozhodnutie v takom konaní, v ktorom by sa dodržalo právo žalobkyne na obhajobu.“
48. Konkrétne, Všeobecný súd rozhodol, že údajná naliehavosť sa v nijakom prípade nepreukázala. Aj za predpokladu, že Rada nemala povinnosť odstrániť žalobkyňu zo sporného zoznamu ihneď po rozhodnutí POAC z 30. novembra 2007, vyhlásením rozsudku Court of Appeal 7. mája 2008 sa pre ňu definitívne skončila možnosť opierať sa o rozhodnutie Home Secretary, ktoré slúžilo ako základ pre pôvodné rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov žalobkyne. Medzi týmto dátumom a dátumom prijatia napadnutého rozhodnutia (15. júl 2008) pritom uplynulo viac než dva mesiace. Rada v tejto súvislosti nevysvetlila, prečo nemohla prijať potrebné kroky ihneď po 7. máji 2008 s cieľom vyčiarknuť žalobkyňu zo sporného zoznamu, alebo ju ponechať na tomto zozname na základe nových dôkazov (bod 40).
49. Navyše, aj keby sa pripustilo, že prvé informácie o trestnom stíhaní začatom v apríli 2001 v Paríži predložili francúzske orgány Rade až v júni 2008, nemožno tým vysvetliť, prečo sa tieto nové skutočnosti nemohli zaslať aj PMOI, ak mala Rada v úmysle ich proti PMOI použiť (bod 41).
50. Skutkovo aj právne je preto nesprávne tvrdenie, že po viac alebo menej simultánnom nadobudnutí účinnosti uznesenia Home Secretary 24. júna 2008 o vyčiarknutí PMOI a po oznámení(20) nových skutočností francúzskymi orgánmi nové rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov bolo treba prijať tak naliehavo, že nebolo možné dodržať právo žalobkyne na obhajobu (bod 43).
51. Všeobecný súd tiež odmietol tvrdenie Rady, že odôvodnenie oznámené PMOI po prijatí predmetného rozhodnutia jej umožnilo uplatniť svoje právo podať žalobu a súd Spoločenstva mohol vykonávať svoju kontrolu (body 45 a 46).
52. Body 49 až 79 napadnutého rozsudku sa zaoberali zostávajúcimi žalobnými dôvodmi PMOI, ktoré sú relevantné pre toto odvolanie, a to tie, ktoré sa týkajú údajného 1) porušenia článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a článku 2 ods. 3 nariadenia a dôkazného bremena a 2) porušenie práva PMOI na účinnú súdnu ochranu.
53. V bodoch 49 až 55 napadnutého rozsudku Všeobecný súd odkázal na skoršiu ustálenú judikatúru. Poukázal najmä na to, že na základe článku 10 Zmluvy o ES (teraz v podstate nahradený článkom 4 ods. 3 Zmluvy o EÚ), sa vzťahy medzi členskými štátmi a inštitúciami Spoločenstva riadia vzájomnými povinnosťami lojálnej spolupráce (bod 52) a pokračoval (v bode 53) vo svojej ustálenej judikatúre,(21) kde uviedol, že pri uplatnení článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a článku 2 ods. 3 nariadenia, je Rada povinná „spoliehať sa, pokiaľ je to možné, na posúdenie príslušného vnútroštátneho orgánu, prinajmenšom ak je to súdny orgán, najmä pokiaľ ide o existenciu „závažných a dôveryhodných dôkazov alebo indícií“, na ktorých je rozhodnutie tohto orgánu založené. Z toho vyplývalo (bod 54), že zatiaľ čo Rada musela preukázať, či zmrazenie finančných prostriedkov bolo zákonne odôvodnené, toto dôkazné bremeno má „relatívne obmedzený predmet“.
54. V bode 55 napadnutého rozsudku Všeobecný súd pokračoval v uvádzaní svojej ustálenej judikatúry a v tom zmysle uviedol, že hoci Rada disponuje širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o podklady, ktoré sa majú zohľadniť pri rozhodovaní o tom, či sa majú prijať opatrenia o zmrazení finančných prostriedkov, súd Únie zostal aj naďalej povinný preskúmať výklad relevantných skutočností Rady a musel „totiž nielen preveriť vecnú presnosť predložených dôkazov, ich spoľahlivosť a súladnosť, ale aj preskúmať, či tieto dôkazy predstavujú súhrn podstatných údajov, ktoré musia byť zohľadnené pri posúdení situácie, a či sú spôsobilé opodstatniť závery, ktoré sa z nich vyvodili“.(22)
55. V bodoch 56 až 58 napadnutého rozsudku Všeobecný súd uviedol:
„56. ... Súd prvého stupňa konštatuje, že ani informácie uvedené v napadnutom rozhodnutí, v jeho odôvodnení alebo v liste, a dokonca ani informácie uvedené v dvoch odpovediach Rady [na uznesenie z 26. septembra 2008] nespĺňajú vyššie uvedené podmienky vo vzťahu k dôkazom. V dôsledku toho sa v požadovanom právnom rozsahu nepreukázalo, že napadnuté rozhodnutie bolo prijaté v súlade s ustanoveniami článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a článku 2 ods. 3 [nariadenia].
57. Konkrétne Rada neposkytla Súdu prvého stupňa žiadne presné informácie ani skutočnosti z príslušného spisu, ktoré by preukazovali, že trestné stíhanie, ktoré prokuratúra s pôsobnosťou vo veciach terorizmu pri Tribunal de grande instance v Paríži začala v apríli 2001, a dve dodatočné obvinenia z marca a novembra 2007 predstavujú vo vzťahu k žalobkyni rozhodnutie, ktoré spĺňa vymedzenie v článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931. Rada teda neuvádza nijaké dôkazy na podporu svojho tvrdenia.
58. V tejto súvislosti treba doslova citovať relevantné časti prvej odpovede Rady na uznesenie Súdu prvého stupňa o opatreniach na zabezpečenie priebehu konania z 26. septembra 2008:
„3. Ako príprava na prijatie dotknutého rozhodnutia Radou, v rozsahu, v ktorom sa to týka žalobkyne, sa uskutočnili štyri zasadnutia pracovnej skupiny PC 2001/931, konkrétne 2. júna, 13. júna, 24. júna a 2. júla 2008…
...
6. Pre potreby týchto zasadnutí Francúzska republika rozposlala delegáciám tri dokumenty, v ktorých navrhuje nový základ pre zaradenie žalobkyne do zoznamu a objasňuje dôvody svojho návrhu. Tretí dokument obsahuje sčasti text, ktorý sa použil ako odôvodnenie prijaté Radou a ktorý už je súčasťou spisu v tomto konaní. V čase, keď Francúzska republika tieto dokumenty rozposielala, klasifikovala ich ako dôverné. Rada ju informovala o uznesení Súdu prvého stupňa a Francúzska republika v súčasnosti skúma možnosti zmeny klasifikácie týchto dokumentov. Rada však bola informovaná, že vzhľadom na potrebu dodržať podmienky vnútroštátneho práva rozhodnutie nemožno prijať v lehote stanovenej súdnou kanceláriou. Rada preto v tomto okamihu nemôže vyhovieť uzneseniu Súdu prvého stupňa, pokiaľ ide o uvedené dokumenty, pretože ich Súdu prvého stupňa nemôže poskytnúť ani na dôvernom základe. Z toho dôvodu žiada Súd prvého stupňa o pochopenie a zaväzuje sa mu poskytnúť informácie hneď po tom, čo Francúzska republika prijme rozhodnutie v súvislosti s dotknutými dokumentmi.
...
11. Rada chce predovšetkým zdôrazniť, že v súvislosti s francúzskym trestným stíhaním jej neboli poskytnuté nijaké dôkazy, s výnimkou tých, ktoré sú uvedené v odôvodnení. Chápe, že ďalšie dôkazy musia podľa francúzskeho práva zostať dôverné až do ukončenia trestného stíhania. Všetky podstatné skutočnosti, ktoré jej boli poskytnuté, zapracovala do odôvodnenia. Jeden z dokumentov uvedený v bode 6 obsahoval podrobnejší zoznam trestných činov, ktoré sú predmetom vyšetrovania, ale všetky z nich sú všeobecne opísané v odôvodnení (t. j. séria trestných činov, ktoré sú priamo alebo subsidiárne spojené s kolektívnou činnosťou, ktorej cieľom je závažným spôsobom narúšať verejný poriadok prostredníctvom zastrašovania a teroru, ako aj financovanie teroristickej skupiny, legalizácia priamych alebo nepriamych príjmov pochádzajúcich z podvodného konania proti mimoriadne zraniteľným osobám a organizovaný podvod spojený s teroristickou činnosťou).
12. Okrem informácií o povahe vyšetrovaných trestných činov a o podrobnostiach týkajúcich sa dátumu začatia trestného stíhania a vznesenia dodatočných obvinení Rada nemá k dispozícii žiadne ďalšie informácie týkajúce sa trestného stíhania. Nebola informovaná o totožnosti konkrétnych vyšetrovaných osôb; má informácie len o tom, že tieto osoby sú údajnými členmi žalobkyne, ako je to uvedené v odôvodnení. Nie je informovaná ani o ďalšom možnom vývoji trestného stíhania. Stručne povedané, pri prijatí napadnutého rozhodnutia Rade neboli poskytnuté nijaké ďalšie dôkazy ‚uvádzané proti žalobkyni‘ v rámci trestného stíhania, s výnimkou tých, ktoré sa nachádzajú v odôvodnení.“
56. Všeobecný súd ďalej pokračoval v preskúmaní argumentu PMOI, že vnútroštátne rozhodnutia sa týkalo údajných členov tejto organizácie, a nemohlo byť považované za týkajúce sa samotnej organizácie; a tvrdení Rady, že hoci sa predmetné rozhodnutie týkalo osôb, takáto situácia bola „logická a primeraná“, pretože údajné trestné činy takéhoto druhu nemohli byť spáchané samotnou organizáciou, ale len jednotlivcami, ktorí k nej patria, a navyše, keďže samotná PMOI nebola právnickou osobou, nemohla byť predmetom trestného konania. Všeobecný súd rozhodol, že takéto vysvetlenie bolo v rozpore s doslovným znením článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 (bod 64 napadnutého rozsudku). Podporne rozhodol, že aj za predpokladu, že by takýto výklad nebol správny, Rada neposkytla vysvetlenie týkajúce sa „osobitných a konkrétnych dôvodov“, prečo by sa za daných okolností konanie jednotlivcov malo pripísať samotnej PMOI. Toto vysvetlenie „v prejednávanej veci úplne chýba“ (bod 65).
57. Všeobecný súd pokračoval v bodoch 71 až 76 napadnutého rozsudku, kde uviedol:
„71. Súd prvého stupňa napokon uvádza, že na žiadosť francúzskych orgánov Rada odmietla ‚odtajniť‘ bod 3 písm. a) posledného z troch dokumentov uvedených v bode 58,(23) ktorý obsahuje ‚súhrn hlavných bodov, ktoré odôvodňujú ponechanie [OMPI] na európskom zozname‘, ktorý uvedené orgány vypracovali z dôvodu záujmu niektorých delegácií členských štátov. Podľa už citovaného listu MAEE z 3. novembra 2008 adresovaného Rade ‚dotknuté ustanovenia sa týkajú otázok bezpečnosti s dôsledkami pre národnú obranu a z tohto dôvodu podliehajú ochranným opatreniam na obmedzenie ich šírenia podľa článku 413‑9 trestného zákona‘, a preto ‚MAEE nemôže schváliť ich predloženie [Všeobecnému súdu]‘.
72. Pokiaľ ide o tvrdenie Rady, podľa ktorého je zaviazaná dodržiavať zásadu dôvernosti, na ktorú sa odvolávajú francúzske orgány, nie je z neho jasné, prečo predloženie informácií zo spisu súdu Spoločenstva by bolo porušením tejto zásady, ale v prípade oznámenia tých istých skutočností členom Rady, a teda vládam 26 členských štátov, o jej porušenie nešlo.
73. Súd prvého stupňa v každom prípade konštatuje, že Rada pri svojom rozhodnutí o zmrazení finančných prostriedkov nie je oprávnená vychádzať z informácií alebo zo skutočností uvedených v spise, ktorý členský štát predložil, pokiaľ tento členský štát nie je ochotný predložiť tento spis súdu Spoločenstva, ktorého úlohou je preskúmanie zákonnosti uvedeného rozhodnutia.
74. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súd prvého stupňa už v rozsudku OMPI (bod 154) rozhodol, že súdne preskúmanie zákonnosti predmetného rozhodnutia sa vzťahuje na posúdenie skutočností a okolností uvádzaných na jeho odôvodnenie, rovnako ako overenie dôkazov a informácií, na ktorých sa toto posúdenie zakladá, ako to Rada výslovne uznala vo svojich písomných vyjadreniach vo veci, ktorej sa týkal rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. septembra 2005, Yusuf a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia (T‑306/01, Zb. s. II‑3533), zrušený v odvolacom konaní rozsudkom Súdneho dvora z 3. septembra 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia (C‑402/05 P a C‑415/05 P, Zb. s. I‑6351).(24) Súd prvého stupňa sa musí v tejto súvislosti rovnako ubezpečiť o dodržaní práva na obhajobu a požiadavky odôvodnenia, prípadne o dôvodnosti naliehavých dôvodov výnimočne uvádzaných Radou ako dôvod ich nedodržania.
75. V prejednávanej veci sa toto preskúmanie zdá o to viac nevyhnutné, že predstavuje jedinú procesnú záruku umožňujúcu zabezpečiť spravodlivú rovnováhu medzi požiadavkami boja proti medzinárodnému terorizmu a ochranou základných práv. Keďže obmedzenia vykonané Radou voči právu na obhajobu zainteresovaných osôb musia byť vyvážené prísne nezávislým a nestranným súdnym preskúmaním... súd Spoločenstva musí mať právomoc preskúmavať zákonnosť a dôvodnosť opatrení o zmrazení finančných prostriedkov bez toho, aby mu v tom bránili utajenie alebo dôvernosť dôkazov a informácií použitých Radou (rozsudok OMPI, bod 155).
76. Skutočnosť, že Rada a francúzske orgány odmietli v prejednávanej veci predložiť informácie obsiahnuté v bode 3 písm. a) posledného z troch dokumentov uvedených v bode 58 dokonca aj samotnému Súdu prvého stupňa, má ten následok, že Súd prvého stupňa nemôže preskúmať zákonnosť napadnutého rozhodnutia.“
Odvolanie
58. Vo svojom odvolaní proti rozsudku Všeobecného súdu predkladá Francúzska republika tri odvolacie dôvody. Podľa prvého z nich sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že nezohľadnil konkrétne okolnosti, za ktorých bolo dotknuté rozhodnutie prijaté. Druhý dôvod vychádza z toho, že sa súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia keď konštatoval, že súdne vyšetrovanie, ktoré sa začalo v Francúzskom nepredstavovalo rozhodnutie zodpovedajúce definícii uvedenej v článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931. Podľa tretieho dôvodu sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že rozhodol, že odmietnutie Rady sprístupniť informácie v bode 3 písm. a), neumožnilo tomuto súdu preskúmať zákonnosť predmetného rozhodnutia a porušilo právo na účinnú súdnu ochranu. Francúzska republika teda dospela k záveru, že napadnutý rozsudok musí byť zrušený.
59. PMOI spochybňuje všetky tieto odvolacie dôvody a tvrdí, že odvolanie by malo byť zamietnuté.
60. Na rozdiel od konaní, v ktorých boli vydané rozsudky OMPI a PMOI I a napadnutý rozsudok, žiadny členský štát alebo orgán nepožiadal o vstup do konania v tomto štádiu odvolania. V odpovedi na písomné otázky súdu z 2. júna 2010, v ktorých bola Rada a Európska komisia požiadané, aby predložili svoje pripomienky týkajúce sa ich skúseností pri vykonávaní niektorých aspektov rozsudku Súdneho dvora vo veci Kadi I, Rada a Komisia predložili písomné odpovede 28. júna a 24. júna 2010. Tieto odpovede neposkytli žiadnu pomoc pri nasledujúcom rozbore a nebudem na nich v mojich návrhoch ďalej odkazovať.
Prípustnosť
61. Skôr než sa začnem zaoberať podstatou odvolania, je potrebné zaoberať sa spochybnením jeho prípustnosti zo strany PMOI.
62. PMOI v podstate tvrdí, že vzhľadom na to, že Francúzsko nemalo v úmysle spochybniť rozhodnutie 2009/62 a keďže dotknuté rozhodnutie, ktoré tomuto rozhodnutiu predchádzalo, bolo zrušené a nahradené, Francúzsko nemá právny záujem na odvolaní. Okrem toho je nutné konštatovať, že odvolanie je neprípustné. Eventuálne, odvolanie je bezpredmetné a súd by mal odmietnuť o ňom rozhodovať.
63. Tieto argumenty ma nepresvedčili.
64. Po prvé, článok 56, druhý pododsek štatútu Súdneho dvora totiž stanovuje, že členské štáty a inštitúcie Únie, ktorí sa zúčastnili konania pred Všeobecným súdom môžu podať odvolanie aj v prípade, že rozhodnutie tohto súdu nemá na nich priamy vplyv. Vzhľadom na to, že Francúzska republika bola účastníkom konania na prvom stupni, toto ustanovenie sa na ňu v tomto odvolaní priamo uplatňuje. Aj keby tomu tak nebolo, Francúzska republika bude mať stále záujem na podaní odvolania v zmysle tretieho pododseku tohto článku, ktorý členskému štátu alebo inštitúcii umožňuje podať odvolanie proti rozsudku Všeobecného súdu, aj keď nebol účastníkom konania na prvom stupni.
65. Dôvody pre použitie takéhoto postupu sú jasné. Výklad a uplatňovanie právnych predpisov Európskej únie má zásadný význam pre členské štáty a inštitúcie. Môžu mať veľmi vážny záujem na spochybnení výkladu práva Európskej únie podanom Všeobecným súdom, aj keď nie sú účastníkmi konaní pred ním.
66. Je možné rozumne tvrdiť, že hoci má Francúzska republika záujem na podaní tohto odvolania, aj napriek tomu má byť vyhlásené za neprípustné, pretože je to bezpredmetné?
67. Nezastávam tento názor.
68. Po prvé, ako Francúzska republika zdôrazňuje, v dôsledku napadnutého rozsudku bolo odstránené dotknuté rozhodnutie (aspoň pokiaľ sa týka PMOI) z právneho poriadku Únie od dátumu prijatia tohto rozhodnutia, dňa 15. júla 2008. Ak by sa odvolaniu vyhovelo, jeho účinkom by bolo vrátenie rozhodnutia do právneho poriadku pre obdobie medzi 15. júlom 2008 a dňom prijatia rozhodnutia 2009/62, ktoré ho zrušilo (26. január 2009).
69. Po druhé, a čo je podstatnejšie, Francúzska republika má obavy o budúcnosť. Výsledok tohto odvolania sa jej priamo dotýka. Zrušenie napadnutého rozsudku by umožnilo Francúzskej republiky, pokiaľ by to považovala za vhodné, aby začala konanie pred Radou s cieľom opätovného zaradenia PMOI na zoznam osôb, skupín a subjektov, ktorých majetok má byť zmrazený podľa článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a článku 2 ods. 3 tohto nariadenia. Aj iné, menej priaznivé riešenie by bolo užitočné. V závislosti od znenia rozsudku Súdneho dvora, Francúzska republika bude napríklad vedieť, či informácie poskytnuté Rade pred dotknutým rozhodnutím boli z právneho hľadiska dostatočné, alebo či sú potrebné ďalšie alebo iné informácie. Tiež by bolo objasnené, či, ako a na akom základe je potrebné oznámiť dôverné alebo tajné informácie Všeobecnému súdu.
70. Zastávam názor, že žalobný dôvod PMOI, vychádzajúci z neprípustnosti je založený na príliš reštriktívnom prístupe ohľadne účelu, ktorý slúži pri výklade právnych predpisov.
71. Preto považujem toto odvolanie za prípustné.
Podstata veci
Prvý odvolací dôvod (údajné porušenie práva na obhajobu)
72. Vo svojom prvom odvolacom dôvode, Francúzska republika v podstate tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne v bode 47 napadnutého rozsudku rozhodol, že dotknuté rozhodnutie nedostatočne oznámilo PMOI nové informácie v spise a neumožnilo PMOI vyjadriť sa pred prijatím rozhodnutia Radou.
73. Podľa Francúzskej republiky, naliehavosť situácie vyplývajúcej z uznesenia Home Secretary o odstránení názvu PMOI zo zoznamu zakázaných organizácií vo Veľkej Británii bol tak veľká, že v prípade, ak by bol názov PMOI ponechaný na zozname, museli by byť prijaté okamžité kroky. Rada nemala čas na prijatie dotknutého rozhodnutia v rámci konania, ktoré by umožnilo oznámiť nové informácie PMOI.(25) Postup, ktorý prijala Rada pri prijímaní dotknutého rozhodnutia bolo teda za daných okolností správny.
74. Postoj Všeobecného súdu vo vzťahu k argumentom Rady, v podstate podobným tým, ktoré predložila Francúzska republika v tomto odvolaní, možno opísať ako veľmi ľahostajný. Všeobecný súd rozhodol, že argumentácia Rady „vôbec neodôvod[nila] jej údajnú nemožnosť prijať [napadnuté rozhodnutie] v takom konaní, v ktorom by sa dodržalo právo [PMOI] na obhajobu“ (bod 39 napadnutého rozsudku). Ďalej rozhodol, že „údajná naliehavosť [nebola] v nijakom prípade preukázaná“. Aj za predpokladu, že Rada nemala povinnosť vyčiarknuť PMOI zo sporného zoznamu v dôsledku rozhodnutia POAC z 30. novembra 2007, vyhlásením rozsudku Court of Appeal 7. mája 2008 sa pre Radu definitívne skončila možnosť opierať sa o rozhodnutie Home Secretary. Medzi týmto dátumom a prijatím napadnutého rozhodnutia „uplynuli viac než dva mesiace“ (bod 40). Navyše, aj keby sa pripustilo, že nové informácie boli Rade predložené až v júni 2008, nemožno tým vysvetliť, prečo ich Rada ihneď neoznámila PMOI (bod 41).
75. Je vhodné ich podrobnejšie preskúmať.
Konanie vedúce k prijatiu dotknutého rozhodnutia: 1) obdobie medzi 7. májom 2008 a 9. júnom 2008
76. Pokiaľ ide o toto obdobie, situáciu je možné vysvetliť jednoducho. Minimálne, pokiaľ ide o Radu, zdá sa, že sa nič významné nestalo. Francúzska republika vo svojej replike vysvetľuje, že dôvodom pre ktorý nemohli byť nové informácie poskytnuté do 9. júna 2008 bola skutočnosť, že francúzske orgány činné v trestnom konaní museli tieto informácie zverejniť. Pred týmto dátumom, boli pod tzv. „tajným vyšetrovaním“.
77. V dôsledku toho, jeden mesiac v rámci dvojmesačného obdobia, ktoré bolo teoreticky k dispozícii pre prijatie tohto rozhodnutia, nebol použitý na účely urýchlenia rozhodovacieho procesu v rámci Rady. Dodala by som, že to isté platí pre obdobie odo dňa prijatia rozhodnutia POAC z 30. novembra 2007 – ktoré hoci bolo možné napadnúť odvolaním, prinajmenšom veľmi pravdepodobne vylúčilo možnosť uviesť PMOI na zoznam, na základe informácií poskytnutých Spojeným kráľovstvom - do 6. mája 2008. Je potrebné uviesť, že strácať čas pre nečinnosť by mohlo byť považované za nešťastie, ale stratiť dve obdobia, už vyzerá ako nedbanlivosť. Takémuto výsledku by sa malo, ak je to možné vyhnúť.
78. Podľa môjho názoru by sa tomu mohlo za daných okolností skutočne zabrániť.(26)
79. Hoci zodpovednosť za prijatie rozhodnutia o uvedení na zoznam, a tým aj za konanie, ktoré viedlo k prijatiu týchto rozhodnutí, spočíva na Rade, tento orgán nemôže konať bez pomoci a účasti členských štátov.
80. Z článku 4 spoločnej pozície 2001/931 a článku 8 nariadenia jasne vyplýva, že členské štáty majú povinnosť podieľať sa na boji proti terorizmu. Tieto štáty majú samozrejme tiež všeobecnú povinnosť lojálnej spolupráce stanovenú v článku 4 ods. 3 Zmluvy o Európskej únii. Táto zásada je všeobecne uplatniteľná a jej dodržiavanie sa osobitne vyžaduje v rámci policajnej a súdnej spolupráce v trestných veciach.(27)
81. Zastávam názor, že z týchto požiadaviek vyplýva, že ak je osoba, skupina alebo subjekt uvedený na zozname, členské štáty sú povinné sa navzájom (ako aj Radu) informovať o vývoji v rámci svojich systémov, čo znamená, že dôvod pre ktorý je určitá osoba, skupina alebo subjekt zapísaná, ako zakázaná organizácia, buď zanikol, alebo konkrétnejšie, hrozí že zanikne. Potom, čo boli členské štáty informované, majú povinnosť predložiť Rade každý dokument, na ktorý chcú, alebo môžu chcieť odkazovať, s cieľom, aby bol dotknutý zápis v zozname zachovaný. Vzhľadom na to, že niektoré záležitosti môžu byť naliehavé, musia to členské štáty urobiť čo najskôr, aby sa Rade uľahčila úloha a súčasne dodržali práva na obhajobu.
82. V prejednávanej veci sa zdá, že takáto včasná spolupráca žiaľ chýbala.
Konanie vedúce k prijatiu dotknutého rozhodnutia: 2) obdobie medzi 9. júnom 2008 a 15. júlom 2008
83. S využitím úplných a aktualizovaných informácii, bude môcť Rada lepšie prijať rozhodnutia s minimálnym oneskorením. Musí samozrejme postupovať podľa správnych postupov vedúcich k prijatiu rozhodnutia.
84. Skôr než sa vrátim k preskúmaniu udalostí, ktoré viedli k prijatiu dotknutého rozhodnutia, môže byť vhodné toto preskúmanie krátko prerušiť a preskúmať právne kritérium, ktoré musí takéto rozhodnutie spĺňať, ak má odolať žalobám na súdoch Európskej únie; a ako sa toto kritérium uplatňuje pokiaľ ide o postupy Rady.
85. V tejto súvislosti je vhodné uviesť stanovisko Všeobecného súdu v bode 55 napadnutého rozsudku, že pri preskúmaní rozhodnutí o zmrazení finančných prostriedkov musí súd Únie nielen „preveriť“ vecnú presnosť predložených dôkazov, ich spoľahlivosť a súladnosť, ale aj „preskúmať“, či tieto dôkazy predstavujú súhrn podstatných údajov, ktoré musia byť zohľadnené pri posúdení situácie, a či sú spôsobilé opodstatniť závery, ktoré sa z nich vyvodili.
86. Toto (dvojité) kritérium, stanovené súdmi Európskej únie sa týka platnosti každého rozhodnutia prijatého Radou v oblasti zmrazovania finančných prostriedkov. Dotknuté rozhodnutie musí spĺňať toto kritérium. V opačnom prípade môže mať za následok zrušenie rozhodnutia o odvolaní Všeobecným súdom.
87. Pokiaľ ide o požiadavku preverenia vecnej presnosť dôkazov, ich spoľahlivosť a súladnosť, otázkami týkajúcimi sa povahy a intenzity preverovania uplatňovaného Radou sa budem zaoberať nižšie.(28) V tomto bode mojej analýzy by som jednoducho uviedla, že takýto test sa mi zdá byť správny.
88. Druhý z týchto aspektov sa týka rozsahu predmetných dôkazov. Rozhodovací orgány má povinnosť určiť, či dôkaz, ktorý mu bol predložený obsahuje všetky
podstatné informácie, ktoré sa majú brať do úvahy pri posúdení situácie a či tento dôkaz môže potvrdiť tvrdenie, že dotknutá osoba, skupina alebo subjekt sa zúčastňuje alebo napomáha spáchaniu takéhoto činu alebo sa na nich iným spôsobom uplatňuje spoločná pozícia 2001/931 alebo nariadenie.
89. Z toho vyplýva, že Rada musí brať plne do úvahy všetky dokumenty, ktoré jej boli predložené, pretože je povinná zabezpečiť, aby daný materiál obsahoval všetky relevantné dokumenty a že poskytnuté informácie dostatočne odôvodňujú rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov. Navyše, pokiaľ ide o dotknuté rozhodnutie(29) a s výnimkou otázok týkajúcich dôvernosti dôkazu,(30) je Rada povinná pri prijímaní svojho rozhodnutia, osobe, skupine alebo subjektu, ktorých sa má dané rozhodnutie dotýkať, oznámiť všetky dôkazy, na ktorých chce zakladať svoje rozhodnutie a zohľadniť všetko, čo jej bolo v odpovedi oznámené.(31)
90. V akom rozsahu konanie Rady v prejednávanej veci splnilo tieto požiadavky?
91. Z odpovede Rady Všeobecnému súdu v nadväznosti na uznesenie z 26. septembra 2008 vyplýva nasledujúce:
– po prvé, zdá sa, že stretnutie pracovnej skupiny CP 931 sa uskutočnilo 13. júna 2008. Zápisnica z tohto stretnutia uvádza, že nové informácie (týkajúce sa PMOI) boli preskúmané. Oznámený bol uvedený návrh odôvodnenia,
– nasledujúce stretnutie tejto pracovnej skupiny sa uskutočnilo 24. júna 2008. Zápisnica z tohto stretnutia uvádza, že boli predložené ďalšie informácie (týkajúce sa PMOI) a že členské štáty požiadali o predĺženie lehoty na preskúmanie otázky,
– v zápisnici z nasledujúceho stretnutia uskutočneného 2. júla 2008 je uvedené, že v zmysle poskytnutých dodatočných informácií a so zreteľom na zmenené odôvodnenie, ktoré bolo oznámené, bola delegátom poskytnutá lehota do 4. júla, aby uviedli, či majú námietky proti tomu, aby PMOI bola na navrhovanom novom základe opäť zaradená na zoznam,
– následne sa zdá, že 4. júla 2008 sa uskutočnilo stretnutie poradcov pracovnej skupiny Rady (RELEX) pre zahraničné vzťahy, na ktorom sa dosiahla dohoda znenia dotknutého rozhodnutia,
– uvedené znenie bolo oznámené Výboru stálych zástupcov a týmto výborom bolo schválené 9. júla 2008,
– dotknuté rozhodnutie bolo prijaté 15. júla 2008.
92. Bez ohľadu na úlohu členských štátov v danom konaní skutočnosťou v prejednávanej veci zostáva, že do 9. júna 2008 Francúzska republika neoznámila nové informácie a nové dôkazy Rade. Na to, aby sa uplatnil článok 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 sa musia Rade na začiatku poskytnúť „presné informácií a dôkazy zo spisu, ktoré preukazujú, že rozhodnutie bolo prijaté príslušným orgánom“. Pred 9. júlom 2008 teda Rada nemala k dispozícii nič, na základe čoho by mohla začať konanie, ktoré viedlo k prijatiu dotknutého rozhodnutia.
93. Dodávam, že z dôkazov predložených Radou v odpovedi na uznesenie Všeobecného súdu z 26. septembra 2008 vyplýva, že záverečné informácie, na ktorých bolo dotknuté rozhodnutie založené, neboli poskytnuté Rade a neboli ani posúdené jej pracovnou skupinou pred stretnutím, ktoré sa uskutočnilo 2. júla 2008. Zastávam názor, že by nebolo vhodné, aby Rada oznámila informácie PMOI skôr, než sa preukáže, že oznámené údaje predstavujú všetky (a nie viac než) informácie, ktoré budú relevantné pre Radu v rámci jej rozhodovacieho procesu.
94. Ak keď je prinajmenšom možné, že jeden prípadne niekoľko aspektov konania Rady potom, čo Francúzska republika poskytla 9. júna 2008 nové informácie a dôkazy, mohlo byť pri pohľade naspäť urýchlených, domnievam sa, že takéto urýchlenie by pravdepodobne nemalo významný dopad na celkový časový harmonogram(32) . Nezastávam názor, že by konanie Rady mohlo byť kvalifikované ako vecne chybné v tom zmysle, že sa neuskutočnilo dostatočne rýchlo.
95. Predovšetkým sa mi zdá, že závery Všeobecného súdu nezohľadňujú spôsob, na základe ktorého musí Rada v praxi postupovať. Dotknuté rozhodnutie muselo byť prijaté jednomyseľne. Daných stretnutí sa zúčastnili zástupcovia členských štátov. Je možné sa rozumne domnievať, že títo zástupcovia potrebovali pokyny od svojich vnútroštátnych orgánov alebo vlád. Konanie je svojou povahou zdĺhavé (nie ťažkopádne). Zo zápisníc z daných stretnutí vyplýva, že okamžité rozhodnutie nebolo v danej veci možné. Okrem potreby zabezpečiť, aby všetky členské štáty súhlasili s návrhom rozhodnutia, musela Rada pred prijatím konečného rozhodnutia prostredníctvom svojich služieb (predovšetkým vrátane svojich právnych služieb) prijať stanovisko, pokiaľ ide o pravdepodobnosť, že rozhodnutie obstojí pri preskúmaní Všeobecným Súdom v prípade podania žaloby proti tomuto rozhodnutiu.
96. Dospela som preto k záveru, že Všeobecný súd nesprávne rozhodol, keď uviedol, že Rada mala dosť času, ak malo byť dotknuté rozhodnutie prijaté podľa časového rámca stanoveného Radou v prejednávanej veci, oznámiť PMOI nové informácie a nové dôkazy, ktoré jej predložila Francúzska republika a poskytnúť PMOI príležitosť vyjadriť sa. Neskôr preskúmam, či daný časový rámec bol naozaj obmedzujúcim faktorom, tak ako to tvrdila Rada vo svojom vyjadrení pred Všeobecným súdom.(33)
Požiadavka oznámenia PMOI
97. Mohla sa Rada správne domnievať, že pred prijatím dotknutého rozhodnutia nemusí PMOI oznámiť nové informácie a poskytnúť jej príležitosť vyjadriť sa k tomu?
98. Ak pripustíme, že Rada nebola schopná konať podstatne rýchlejšie počas obdobia medzi 9. júnom 2008, kedy jej Francúzska republika predložila relevantné informácie, a 15. júlom 2008, kedy prijala dotknuté rozhodnutie, otázkou zostáva, či Rada mohla prijať dotknuté rozhodnutie, bez toho, aby predtým informovala PMOI a poskytla jej príležitosť sa k tomu vyjadriť.
99. Podľa môjho názoru oprávnená nebola.
100. Ustálená judikatúra v postate stanovuje, že ak je rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov prijaté prvý krát, takéto rozhodnutie musí mať svojou povahou, možnosť využiť účino k prekvapenia a musí sa ihneď uplatniť. Takéto opatrenie teda nemôže byť predmetom predchádzajúceho oznámenia pred jeho vykonaním.(34) Inak je tomu v prípade nasledujúceho rozhodnutia o zmrazení takýchto prostriedkov. Účinok prekvapenia tu už nie je relevantný. Takémuto rozhodnutiu musí predchádzať nová možnosť vypočutia a prípadne oznámenie nových dôkazov.(35)
101. Vzhľadom na to, že rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov PMOI bolo platné od 3. mája 2002(36) je zjavné, že dotknuté rozhodnutie predstavovalo nasledujúce a nie pôvodne rozhodnutie. Na základe priameho uplatnenia ustálenej judikatúry mali byť preto nové dôkazy oznámené PMOI a PMOI mala byť poskytnutá príležitosť sa k nim vyjadriť.
102. Nie je možné tvrdiť, že vzhľadom na to, že dotknuté rozhodnutie bolo založené na nových informáciách, začala plynúť nová lehota, v dôsledku čoho nebolo predchádzajúce oznámenie nutné. Relevantnou nie je otázka, či boli informácie nové, ale či sa týkali skôr predĺženia rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov, než prijatia pôvodného rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov. Dotknuté rozhodnutie sa týkalo predĺženia rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov. Prekvapenie teda nebolo nutné, ani relevantné.
103. Z pohľadu PMOI je podstatná ochrana, ktorú poskytuje požiadavka oznámenia a právo vyjadriť sa pred prijatím dotknutého rozhodnutia. Je preto podstatná pre jej právo na obhajobu. Podľa môjho názoru z toho vyplýva, že Všeobecný súd správne rozhodol, keď zamietol v bodoch 46 a 47 napadnutého rozsudku tvrdenie Rady, že záujmy PMOI boli dostatočne zohľadnené tým, že rozhodnutie bolo PMOI oznámené po jeho prijatí a že PMOI bola v danom okamihu poskytnutá príležitosť vyjadriť sa. Bez ohľadu na to, či to je alebo nie je naliehavé, nie je Rada oprávnená konať nerešpektujúc právo na obhajobu dotknutej strany spôsobom, akým to urobila.
104. Ako mala teda Rada postupovať?
105. Situácia, pred ktorú bola Rada postavená sa dotýkala troch kategórií záujmov. Po prvé, išlo o záujmy PMOI. Po druhé, išlo o záujmy Rady, ktorá bola podľa môjho názoru oprávnená prijať opatrenie na to, aby v čo najväčšom rozsahu zabezpečila, aby dotknuté rozhodnutie nebolo možné spochybniť na základe toho, že bolo prijaté narýchlo alebo pri nedostatočnej starostlivosti. Po tretie, išlo o záujmy ostatných osôb, skupín alebo subjektov, ktorých mená boli uvedené na zozname v prílohe rozhodnutia 2007/868(37) (rozhodnutie, ktoré bezprostredne predchádzalo dotknutému rozhodnutiu). Tieto strany boli oprávnené dovolávať sa povinnosti uloženej Rade v článku 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931, preveriť mená osôb, skupín alebo subjektov, ktorých finančné prostriedky boli zmrazené, „pravidelne, najmenej však každých šesť mesiacov“, s cieľom zistiť, či pretrvávajú dôvody pre ich zotrvanie na zozname.
106. Rada musela zjavne vyvážiť tieto proti sebe stojace záujmy.
107. Už som uviedla, že podľa môjho názoru v konaní, v ktorom prijala Rada dotknuté rozhodnutie, nedošlo k vecnému pochybeniu.
108. Pokiaľ ide o osoby, skupiny alebo subjekty, ktorých mená boli uvedené na zozname, s výnimkou PMOI, zdá sa mi, že Rada správne považovala preverenie zoznamu uvedeného v rozhodnutí 2007/868 za skutočnosť, ktorou je potrebné sa prednostne zaoberať. Ak by sa muselo prijatie nového rozhodnutia odložiť o čas nevyhnutný pre oznámenie PMOI a jej vyjadrenie, mohla by byť Rada právom kritizovaná za to, že nedodržala túto prioritu (a že teda nedodržala záujmy týchto ostatných strán).
109. Zostáva PMOI.
110. Tvrdenia Rady pred Všeobecným súdom, týkajúce sa naliehavosti vychádzali predovšetkým z predpokladu, že neexistovalo žiadne konanie, na základe ktorého by Rada mohla oddeliť PMOI od ostatných osôb, skupín alebo subjektov a prijať rôzne rozhodnutia vo vzťahu ku každému z nich.
111. Nevidím žiadny dôvod, prečo by to tak malo byť.
112. Zastávam názor, že Rada mohla, po prvé, prijať rozhodnutie vo vzťahu k ostatným osobám, skupinám alebo subjektom, ktoré by rešpektovalo časový rámec stanovený v článku 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931. Po druhé, a na účely ochrany práva na obhajobu PMOI mohla odložiť prijatie rozhodnutia vo vzťahu k PMOI do tej doby, kým by mala príležitosť uskutočniť nevyhnutné úvodné vnútorné postupy, potom oznámiť PMOI a poskytnúť jej príležitosť vyjadriť sa a nakoniec tieto vyjadrenia plne a starostlivo zohľadniť (opäť, podľa nutných vnútorných postupov) pred vydaním rozhodnutia, či je nutné názov PMOI ponechať na zozname.
113. Zdá sa mi, že nešlo len o prístup, ktorý mohla Rada zaujať, za okolností, ktoré viedli k prijatiu dotknutého rozhodnutia: išlo o prístup, ktorý Rada mala zaujať. Tým by Rada zabezpečila, že budú ochránené práva ostatných osôb, skupín alebo subjektov. Zabezpečila by tiež, že budú riadne dodržané jej vlastné postupy a že bude zohľadnené aj právo na obhajobu PMOI.(38)
114. Inými slovami, zdá sa mi, že pochybenie Rady spočíva v tom, že zastávala názor, že v tom istom časovom rámci musela stanoviť, či mená všetkých
osôb, skupín a subjektov uvedených v prílohe rozhodnutia 2007/868 mali zostať na zozname v prílohe dotknutého rozhodnutia. Toto pochybenie viedlo Radu k záveru, že nebol „čas“ dodržať právo na obhajobu PMOI pred prijatím dotknutého rozhodnutia. Toto obmedzenie, spočívajúce v naliehavosti vo vzťahu k PMOI, bolo zdanlivým obmedzením. Rada mala samozrejme povinnosť rýchlo preskúmať, či je potrebné ponechať PMOI na zozname. Nemala však povinnosť dokončiť tento postup súčasne s preverením ostatnej časti zoznamu.
115. Aj keď úplne nesúhlasím s odôvodnením Všeobecného súdu v napadnutom rozsudku, ktoré viedlo k prijatiu dotknutého rozhodnutia, zastávam však názor, že Všeobecný súd dospel k správnemu záveru, keď rozhodol, že dotknuté rozhodnutie je potrebné zrušiť, pretože bolo prijaté v konaní, v rámci ktorého neboli dodržané práva na obhajobu PMOI.
116. Z toho vyplýva, že prvý odvolací dôvod je potrebné zamietnuť.
Druhý a tretí odvolací dôvod
117. Skôr než preskúmam podstatu týchto dôvodov je nutné položiť si úvodnú otázku. Všeobecný súd jasne uviedol, že svoje rozhodnutie, ktorým vyhovel žalobe, zakladá výlučne na svojich zisteniach týkajúcich sa štvrtého žalobného dôvodu PMOI, ktorý je založený na porušení práv na obhajobu (pozri bod 48 napadnutého rozsudku). Z toho vyplýva, že zistenia Všeobecného súdu vo vzťahu k žalobným dôvodom, na ktoré sa vzťahuje druhý a tretí odvolací dôvod Francúzskej republiky, boli uskutočnené len na účely úplnosti.
118. Pri preskúmaní týchto odvolacích dôvodov beriem plne na vedomie ustálenú judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej odvolacie dôvody, ktoré smerujú proti doplňujúcim dôvodom rozhodnutia Všeobecného súdu, nemôžu mať za následok zrušenie tohto rozhodnutia a sú teda neúčinné.(39) Zastávam však názor, že druhým a tretím odvolacím dôvodom je potrebné sa zaoberať.
119. Uviedla som to preto, lebo neposkytnutie odpovede na otázky položené prostredníctvom týchto odvolacích dôvodoch by znamenalo, že Francúzska republika by bola v rovnakej neistote, ktorá ju pôvodne viedla k podaniu odvolania.(40) Rovnaká neistota sa môže v budúcnosti dotýkať iných členských štátov.(41)
120. Odmietnutie preskúmať druhý a tretí odvolací dôvod by viedlo k nedostatočnému výsledku. Budem sa teda zaoberať týmito odvolacím dôvodmi v plnom rozsahu. Vzhľadom na to, že zastávam názor, že by ich riešenie nemalo ovplyvniť výsledok odvolania, preskúmam tieto dôvody voľnejšie.
Druhý odvolací dôvod (údajné porušenie článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931)
121. V tomto odvolacom dôvode Francúzska republika uvádza, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol (v bode 57 napadnutého rozsudku), že vyšetrovanie začaté vo Francúzsku proti údajným členom PMOI nepredstavovalo rozhodnutie zodpovedajúce definícii článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931.
122. Nasledujúce otázky, ktoré vyplývajú z analýzy Všeobecného súdu v napadnutom rozsudku, sú relevantné pre druhý odvolací dôvod.
123. Po prvé, môžu byť ustanovenia článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 dodržané, ak sa rozhodnutie príslušného orgánu podľa tohto článku týka osoby, skupiny alebo subjektu, ktoré nie sú totožné s osobou, skupinou alebo subjektom, ktoré sú uvedené v rozhodnutí Rady, na účely tohto článku (prvá otázka)? Po druhé, ako je potrebné správne vykladať pojem „príslušný orgán“ použitý v článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 (druhá otázka)? Po tretie, rozhodol Všeobecný súd správne, že vyšetrovanie nebolo založené na „závažných a dôveryhodných dôkazoch alebo indíciách“ (tretia otázka)? Po štvrté a za predpokladu, že odpoveď na prvú otázku bude kladná, v akom rozsahu mala Rada poskytnúť, tak ako to uviedol Všeobecný súd v bode 65 napadnutého rozsudku „vysvetlenie osobitných a konkrétnych dôvodov“, pre ktoré je potrebné dotknuté strany „spojiť“ (štvrtá otázka)?
124. Pokiaľ ide o prvú otázku, poznamenala by som, že nie je možné spochybniť rozhodnutie Všeobecného súdu v bode 64 napadnutého rozsudku, v ktorom uviedol, že doslovné znenie článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 – ktoré stanovuje, že rozhodnutie musí byť prijaté „vo vzťahu k dotknutým osobám, skupinám a subjektom“ – vyžaduje, aby rozhodnutie príslušného orgánu bolo prijaté vo vzťahu ku strane alebo stranám uvedeným v rozhodnutí Rady, prijatom na základe tohto článku. Pokiaľ by bol takýto výklad správny, bolo by dotknuté rozhodnutie úplne nesprávne, pretože je nesporné, že strany, na ktoré sa vzťahuje rozhodnutie príslušného orgánu, a tie, na ktoré sa vzťahuje dotknuté rozhodnutie, nie sú totožné.
125. Je doslovný výklad článku 1 ods. 4 správnym výkladom?
126. Nezastávam tento názor.
127. Podľa môjho názoru je vzhľadom na dôvod, pre ktorý bola prijatá spoločná pozícia 2001/931 a nariadenie, nutné toto ustanovenie vykladať široko. Je nepravdepodobné, že teroristické organizácie budú pomáhať orgánom tým, že sa budú zakladať ľahko zistiteľným spôsobom. Je totiž treba predpokladať, že budú robiť pravý opak. Tak, ako v prípade akéhokoľvek druhu vojnového stavu vedeného v rámci partizánskych bojov je dôležitým prvkom prekvapenie a teda utajenie. Výklad článku 1 ods. 4 musí byť preto dostatočne pružný, aby zohľadňoval tento aspekt. Za predpokladu, že existujú „závažné a dôveryhodné dôkazy alebo indície“ o tom, že strany uvedené v rozhodnutí príslušného orgánu a v rozhodnutí prijatom Radou o zmrazení finančných prostriedkov sú v podstate totožné, sa domnievam, že požiadavky článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 budú splnené.
128. Francúzska republika tvrdí, že pokiaľ je jej známe, je to tak skôr v prípade, ako v prejednávanej veci, keď PMOI nemá právnu subjektivitu.(42)
129. Oporu pre uplatnenie pružného výkladu je podľa môjho názoru možné nájsť predovšetkým v rozsahu definície uvedenej v článku 1 ods. 6 nariadenia a v rozsahu znenia použitého v článku 2 ods. 3 tohto nariadenia.(43) Bez problémov spojených s určením, ktoré som uviedla, by takýto široký prístup nebol nutný. Je možné ich nájsť tiež, tak ako navrhujem, v spôsobe, akým sú strany, ktorých finančné prostriedky sú zmrazené, často označené v rozhodnutiach Rady o zmrazení finančných prostriedkov. V dotknutom rozhodnutí je v úvode prílohy, ktorá sa týka PMOI uvedené: „‚Mujahedin-e Khalq Organisation‘ – ‚MEK‘ alebo ‚MKO‘, okrem ‚National Council of Resistance of Iran‘ – ‚NCRI‘ (Národná rada odporu Iránu) [tiež známa ako ‚The National Liberation Army of Iran‘ – ‚NLA‘ (Národná oslobodzovacia armáda Iránu) (militantné krídlo ‚MEK‘), tiež známa ako ‚People’s Mujahidin of Iran‘ – ‚PMOI‘ (Mudžahedíni iránskeho ľudu), tiež známa ako ‚Muslim Iranian Student’s Society‘ (Moslimská spoločnosť iránskych študentov)]. Nejde tu ani zďaleka o ojedinelý prípad. Použitie takýchto „roztrieštených“ určení osôb, skupín a subjektov na zozname je bežné.(44)
130. Dospela som preto k záveru, že dotknuté rozhodnutie nebolo chybné z toho dôvodu, že sa rozhodnutie príslušného orgánu nevzťahovalo konkrétne na PMOI, ale na osoby, ktoré sú alebo boli údajne členmi tejto organizácie.
131. Pokiaľ ide o druhú a tretiu otázku, ktoré preskúmam spoločne, zo znenia článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 vyplýva, že určenie vnútroštátneho súdu, pokiaľ ide o teroristický čin, pokus o spáchanie teroristického činu, účasť na ňom alebo napomáhaní k jeho spáchaniu, je dostatočnou, ale nie nevyhnutnou podmienkou pre uplatnenie tohto článku. Z odkazu na rozhodnutie, ktoré je prijaté, pokiaľ ide o „začatie vyšetrovaní, alebo o stíhanie [za takýto čin]“, vyplýva, že zahrňuje tiež to, čo vo všeobecnosti označujem výrazom „predchodcovia“ takéhoto určenia. Okrem prípadov, kedy „súdne orgány“ nemajú právomoc v danej oblasti (otázka, ktorá nenastáva v prípade konania vo Francúzsku proti údajným jednotlivým členom PMOI), musí byť príslušným orgánom „súdny“ orgán. Navyše, v prípade neexistencie „odsúdenia za takéto činy“ musí byť „začatie vyšetrovania alebo trestného stíhania“ príslušným orgánom založené na „vážnych a dôveryhodných dôkazoch alebo indíciách“.
132. Čo presne znamená výraz „súdny orgán“?
133. Vzhľadom na rozsah článku 1 ods. 4, ktorý som naznačila, je zjavné, že uplatniť jeho prirodzený význam prinajmenšom v angličtine, ktorý by za normálnych okolností znamenal, že dané rozhodnutie musí predstavovať uznanie viny súdom, je neprimerane úzky.(45) Tomuto výrazu je nutné priznať širší význam, ktorý by zahrňoval orgány daného členského štátu, vykonávajúce vyšetrovanie a trestné stíhanie.
134. Je tiež zjavné, že samotné rozhodnutie o začatí vyšetrovania nebude samé o sebe stačiť. Takéto rozhodnutie môže byť založené len na podozrení. Dané vyšetrovanie samozrejme môže viesť
k preukázaniu závažných a dôveryhodných dôkazov alebo indícií, pričom v takomto prípade je možné očakávať, že trestné stíhanie bude pravdepodobne pokračovať (hoci v rozhodnom čase tomu tak nemuselo byť). Vyšetrovanie však nemusí rovnako priniesť žiadny výsledok. Takéto rozhodnutie o začatí vyšetrovania totiž nebude na účely článku 1 ods. 4 postačujúce.
135. Právne systémy členských štátov sú jednoducho príliš odlišné, aby bolo možné stanoviť jediný a presný časový okamih v konaní, v ktorom bude splnené kritérium „závažných a dôveryhodných dôkazov alebo indícií“. Uvediem preto to, čo považujem za všeobecne uplatniteľné zásady.
136. Domnievam sa, že splnenie požiadavky „závažných a dôveryhodných dôkazov a indícií“ je podmienené existenciou materiálov v spise, ktoré vo veľkej miere nasvedčujú
teroristickému činu alebo pokusu spáchať, zúčastniť sa alebo napomáhať spáchaniu takéhoto činu. Materiály nemusia byť dostatočné na to, aby viedli k trestnému stíhaniu, ale musí ísť o viac, než len o podozrenie alebo hypotézu. Musia prinajmenšom dostatočne uvádzať osobu, voči ktorej môže byť vydané rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov, základné obvinenie, proti ktorým sa musí brániť; a tieto obvinenia jej musia byť oznámené takým spôsobom, ktorý jej umožní vykonať jej práva na obhajobu.(46)
137. Bolo v prejednávanej veci toto kritérium splnené?
138. V bode 68 napadnutého rozsudku, Všeobecný súd rozhodol, že „v spise sa nenachádza žiadna informácia, na základe ktorej by sa dalo preukázať, že trestné stíhanie, ktoré sa začalo v apríli 2001 v Paríži... vychádzalo... zo ‘závažných a vierohodných dôkazov alebo indícií’, ako uvádza článok 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931“.
139. Vo svojom odvolaní poukazuje Francúzska republika najmä na článok 80-1 francúzskeho Code de procédure pénale, ktorý vyžaduje existenciu silných alebo zhodných dôkazov proti osobe na to, aby vyšetrujúci sudca začal vyšetrovanie. Domnieva sa, že je tým dodržaná požiadavka stanovená v tomto zmysle článkom 1 ods. 4.
140. Vzhľadom na to, že stanovisko Všeobecného súdu v bode 68 predstavuje skutkové zistenie, vykladám tvrdenie Francúzskej republiky v tom zmysle, že ak Všeobecný súd rozhodol takýmto spôsobom, skreslil dôkazné materiály, ktoré mu boli predložené.
141. Na účely preskúmania tohto odvolacieho dôvodu je potrebné preveriť konania začaté vo Francúzsku v roku 2001 a 2007 v zmysle pravidiel francúzskeho trestného poriadku. Robím tak s nedôverou. Netvrdím, že mám osobitnú kvalifikáciu, ktorá by ma oprávňovala kategoricky rozhodnúť o týchto pravidlách. Pokiaľ mám však preskúmať druhý odvolací dôvod, je analýza nevyhnutná.
142. V rozsahu, v akom rozumiem pravidlám francúzskeho trestného poriadku, ktoré upravujú vyšetrovacie štádium konania, toto štádium musí byť, prinajmenšom vo veciach, ktoré sú tak významné, že sa vyžaduje účasť vyšetrovacieho sudcu, začaté štátnym zástupcom prostredníctvom „ réquisitoire “ (žaloby) určenej vyšetrujúcemu sudcovi.(47) To predstavuje moment, kedy je vyšetrovanie oficiálne začaté.(48) Ak vyšetrujúci sudca zastáva názor, že existujú dostatočné dôkazy, ktoré vyžadujú ďalšie vyšetrovania a aby bolo možné vec rozhodnúť v súdnom konaní, začne podľa článku 80-1 Code de procédure pénale mise en examen
(vyšetrovanie). Ako už bolo uvedené, vyšetrujúci sudca môže začať vyšetrovanie
len vtedy, ak existujú „silné alebo zhodné dôkazy“, z ktorých vyplýva, že sa vyšetrovaná osoba pravdepodobne dopustila daného trestného činu.(49) Domnievam sa teda, že vyšetrovanie
začaté vyšetrujúcim sudcom predstavuje štádium konania, ktorá spĺňa kritérium „závažných a dôveryhodných dôkazov alebo indícií“. Naopak, samotné začatie vyšetrovania a konania vedúce k žalobe, za čo zodpovedá štátny zástupca, toto kritérium nespĺňa.
143. Položila som si otázku, či sa tieto „bežné“ pravidlá francúzskeho trestného poriadku uplatnia nezmenené na vyšetrovanie osôb a organizácií, na ktoré sa uplatňuje článok 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931, tak aby bolo legitímne tento záver prijať. Francúzska republika však odkazuje konkrétne na článok 80-1, ako na základ svojho druhého odvolacieho dôvodu; a PMOI neuviedla, že by ako organizáciu, ktorá sa mala zúčastniť na teroristických činnostiach, bola predmetom iných alebo prísnejších pravidiel. Budem preto vychádzať zo skutočnosti, že začatie vyšetrovania
vyšetrujúcim sudcom predstavuje štádium konania, v ktorom je kritérium „závažných a dôveryhodných dôkazov a indícií“ splnené.
144. Je v prejednávanom odvolaní nepochybné, že obidve konania začaté vo Francúzsku v roku 2001 a 2007 dospeli do štádia začatia vyšetrovania vyšetrujúcim sudcom?
145. Nie.
146. Zdá sa byť nesporné, že po konaní začatom v roku 2001 došlo k začatiu vyšetrovania
v roku 2003. PMOI však na pojednávaní uviedla, bez toho aby jej Francúzska republika odporovala, že v prípade konania z roku 2007 nedošlo k začatiu vyšetrovania . Na tomto základe sa nezdá, že by bolo splnené kritérium týkajúce sa druhého konania.
147. Vzhľadom na to, že odôvodnenie Francúzskej republiky vychádza z existencie závažných a dôveryhodných dôkazov alebo indícií, pokiaľ ide o obidve konania, na účely ich odvolania je potrebné, aby obidve konania spĺňali toto kritérium. Nie je tomu tak však vo vzťahu ku konaniu začatému v roku 2007. Francúzska republika tak nepreukázala, že Všeobecný súd nesprávne rozhodol, že neexistujú dostatočné dôkazy o tom, že konanie vo Francúzskej republike spĺňa kritérium stanovené v článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931. Druhý odvolací dôvod sa preto musí zamietnuť.
148. Nakoniec sa dostávam ku štvrtej otázke. Pripomínam, že táto otázka sa týka poznámky Všeobecného súdu (v bode 65 napadnutého rozsudku), že neexistovalo žiadne vysvetlenie, pokiaľ ide o „osobitné a konkrétne dôvody“, pre ktoré museli byť v prejednávanej veci činy pripisované jednotlivcom, údajným členom alebo sympatizantom PMOI, pripísané samotnej PMOI. Všeobecný súd rozhodol, že takéto vysvetlenie „v prejednávanej veci úplne chýba“.
149. Francúzska republika totiž tvrdí, že PMOI muselo byť zrejmé, že obvinenia vznesené proti dotknutým jednotlivcom sa dotýkali samotnej organizácie. Tvrdí, že z odpovede na uznesenie z 26. septembra 2008 vyplývalo, že tomu tak bolo a že vysoký počet jednotlivcov (24), proti ktorým bolo začaté vyšetrovanie, nutne predpokladal prepojenie dotknutej organizácie.
150. Žiadne z týchto tvrdení ma nepresvedčilo.
151. Po prvé, z preskúmania dokumentov predložených v odpovedi na uznesenie z 26. septembra 2008 vyplýva, že sa tieto dokumenty skutočne vzťahujú na „osoby, u ktorých existuje podozrenie, že patria k“ a sú „údajnými členmi“ PMOI. Tiež z nich vyplýva, že „členovia tejto organizácie… sú v súčasnosti stíhaní v súvislosti s trestnou činnosťou zameranou na financovanie ich aktivít“. Všetky tieto údaje predstavujú skutočné tvrdenie, že jednotlivci boli Francúzskou republikou považovaní za prepojených s PMOI. Neposkytujú však vysvetlenie, ktoré podľa môjho názoru Všeobecný súd v skutočnosti požadoval. Všeobecné tvrdenia, že niektoré osoby sú členmi organizácie „X“ a že sú vyšetrované alebo stíhané za (neurčitú) trestnú činnosť zameranú na financovanie ich aktivít, nestačí
na to, aby ich konanie bolo možné pripísať organizácii „X“.
152. Po druhé, a pokiaľ ide o skutočnú vedomosť PMOI týkajúcu sa základného kontextu, právny zástupca PMOI v odpovedi na otázku Súdneho dvora na pojednávaní súhlasil s tým, že v dôsledku domovej prehliadky jej kancelárií v Auvers-sur-Oise v roku 2003, „PMOI nemohla nevedieť ( ‚ne pouvait pas ne pas savoir‘ ), že je nepriamym cieľom“. Aj za predpokladu, že táto skutočná vedomosť zo strany PMOI stačila na účely vyšetrovania, ktoré bolo začaté v roku 2001, nebolo poskytnuté žiadne vysvetlenie týkajúce sa vyšetrovania, ktoré bolo začaté v roku 2007. PMOI bola po celý čas neústupná vo svojom tvrdením, že nevedela o akejkoľvek súvislosti medzi vyšetrovanými jednotlivcami a organizáciou.(50)
153. Pokiaľ by počet dotknutých osôb predstavoval jeden z mnohých, alebo aspoň niekoľko údajov poukazujúcich na prepojenie PMOI ako organizácie, možno by ma to presvedčilo. Táto samotná skutočnosť však podľa môjho názoru nestačí na podporu daného tvrdenia.
154. Na základe vyššie uvedených dôvodov je preto potrebné druhý odvolací dôvod zamietnuť.
Tretí odvolací dôvod (údajné porušenie práva na účinnú súdnu ochranu)
155. Svojim tretím odvolacím dôvodom Francúzska republika v podstate kritizuje Všeobecný súd za to, že v bodoch 71 až 76 napadnutého rozsudku rozhodol, že Rada nemohla odmietnuť sprístupniť informácie z dôvodu dôvernosti, keď odpovedala na uznesenie z 26. septembra 2008. Odmietnutie sprístupnenia malo podľa Všeobecného súdu za následok, že sám nemohol preskúmať legalitu dotknutého rozhodnutia. Z toho vyplýva, že právo PMOI na účinnú súdnu ochranu bolo porušené.
156. Na podporu svojho odôvodnenia sa Francúzska republika opiera o dva hlavné argumenty.
Prvý argument: „nesprístupnené informácie neboli uplatnené“
157. Všeobecný súd v bode 73 napadnutého rozsudku rozhodol, že Rada nebola oprávnená založiť svoje rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov na informáciách alebo dokumentoch zo spisu, ktoré oznámil členský štát, ak si tento členský štát nepraje povoliť oznámiť ich súdu Únie.
158. Všeobecný súd pri tomto rozhodnutí implicitne konštatoval, že Rada v skutočnosti založila svoje rozhodnutie v značnom rozsahu na týchto informáciách alebo materiáloch.
159. Francúzska republika sa snaží toto skutkové zistenie spochybniť. Tvrdí, že informácie nezverejnené Radou v druhej odpovedi na uznesenie z 26. septembra 2008(51) v skutočnosti Rada neuplatnila, keď prijala dotknuté rozhodnutie. Tvrdí, že to zjavne vyplýva z bodov 11 a 12 prvej odpovede na uznesenie z 26. septembra 2008 (uvedených v bode 58 napadnutého rozsudku). Navyše, odôvodnenie a dokumenty predložené Radou v odpovedi na uvedené uznesenie stačili na preukázanie, že Rada mala relevantné informácie nutné pre prijatie dotknutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa týkalo PMOI, na základe vnútroštátneho rozhodnutia zodpovedajúceho definícii uvedenej v článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931.
160. Z preskúmania druhej odpovede na uznesenie z 26. septembra 2008 vyplýva, že z prílohy 3 tejto odpovede boli vymazané dve časti. Bod 4 tejto odpovede uvádza, s odkazom na prvú časť [teda informácie v bode 3 písm. a)], že „dôvod uvedený [Francúzskou republikou] pre jej vymazanie bol ten, že sa dané informácie týkajú verejnej bezpečnosti a obrany a sú preto predmetom ochranných opatrení určených na obmedzenie ich šírenia...“. Pokiaľ ide o druhú časť [teda informácie v bode 3 písm. f)], ten istý bod uvádza, že „dôvodom pre jej vymazanie bolo, že sa netýka PMOI, ale iných subjektov na zozname EÚ osôb a skupín zúčastňujúcich sa na teroristických činoch“.
161. Informácie obsiahnuté vo vymazaných častiach zostávajú dôverné. Neboli predložené Súdnemu dvoru ako súčasť odvolania Francúzskej republiky.
162. Pokiaľ som správne pochopila tvrdenie, o ktoré sa opiera Francúzska republika, aby spochybnila dotknuté skutkové zistenie, toto tvrdenie vychádza z toho, že Všeobecný súd skreslil dôkazné materiály, ktoré mu boli predložené. Keby tomu tak nebolo, táto časť odvolania by bola zjavne neprípustná.(52)
163. Je možné uviesť, že tvrdenie Všeobecného súdu skresľuje týmto spôsobom dôkazné materiály?
164. Na účely zodpovedania tejto otázky je potrebné najskôr zohľadniť body 11 a 12 prvej odpovede na uznesenie z 26. septembra 2008.
165. V bode 11 Rada uvádza, že jej nebol predložený žiadny ďalší dôkaz týkajúci sa súdneho vyšetrovania vedeného vo Francúzsku, okrem dôkazov, ktoré sú uvedené v odôvodnení, pričom takéto ďalšie dôkazy musia zostať podľa francúzskeho práva dôverné. Ďalej pokračuje, že uviedla všetky podstatné poznatky týkajúce sa vyšetrovania, ktoré mala k dispozícii pri vyhotovení odôvodnenia. Následne má výhradu v tom zmysle, že tieto podrobnosti boli uvedené vo všeobecnom popise stanovenom v odôvodnení.
166. V bode 12 Rada v tomto zmysle uvádza, že nemá žiadne ďalšie informácie alebo materiály, ktoré by boli pre Všeobecný súd relevantné. Nebola najmä informovaná o konkrétnej totožnosti vyšetrovaných osôb.
167. Aký je teda presný zmysel dôkazov v tomto kontexte? Znenie bodov 11 a 12 prvej odpovede Rady na uznesenie z 26. septembra 2008 je prinajmenšom nejasné. To, či je táto nejasnosť výsledkom úmyselného zahmlievania zo strany Rady alebo predstavuje len nedostatočnú jazykovú úroveň, nie je otázkou, ktorú by bolo možné na tomto mieste preskúmať. Domnievam sa, že Všeobecný súd bol oprávnený rozhodnúť o skutkovom stave založenom na vyvážení pravdepodobnosti, že Rada svoje rozhodnutie založila
v určitom (neuvedenom) rozsahu na materiáloch, ktoré neboli Všeobecnému súdu predložené.
168. Po druhé, ak zoberieme do úvahy odôvodnenie a dokumenty predložené Radou v odpovedi na uznesenie z 26. septembra 2008, francúzska vláda tvrdí, že toto odôvodnenie a tieto dokumenty stačili na preukázanie toho, že Rada mala informácie nutné pre prijatie dotknutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa týkalo PMOI.
169. Môže to byť pravda. V tomto zmysle je však na Francúzskej republike, aby preukázala, že Rada svoje rozhodnutie založila
skutočne len na týchto materiáloch. Tvrdiť, že materiály stačili na preukázanie toho, že Rada mala nutné informácie, toto kritérium nespĺňa.
170. Zdá sa mi preto, že návrhy predložené Francúzskou republikou neobsahujú nič, čo by umožňovalo tvrdiť, že keď Všeobecný súd takto rozhodol, zjavne skreslil dôkazy, ktoré mu boli predložené. Argument Francúzskej republiky musí byť preto odmietnutý.
Druhý argument: „nesprístupnené informácie boli dôverné“
171. Francúzska republika odkazuje na dôvernú povahu informácií obsiahnutých v danom bode (pozri bod 71 napadnutého rozsudku). V odpovedi na poznámku Všeobecného súdu v bode 72 napadnutého rozsudku [že Všeobecnému súdu nebolo jasné, prečo (teda) informácie zo spisu nemohli byť predložené tiež súdu, keď mohli byť predložené Rade, a teda vládam 26 členských štátov) Francúzska republika uvádza, že podľa článku 67 ods. 3 rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, zohľadní tento súd len tie dokumenty, s ktorými mali právni zástupcovia a splnomocnenci možnosť sa oboznámiť a vyjadriť sa k nim. Inými slovami, pokiaľ správne chápem argument predložený Francúzskou vládou, Všeobecný súd by nepožadoval predložiť dokument, pokiaľ nemal v úmysle zohľadniť jeho obsah vo svojom rozsudku. Ak na tieto účely skutočne zohľadní tento obsah, bude najskôr povinný sprístupniť ho druhej strane.
172. Francúzska republika dodáva, že je nesporné, že francúzske orgány nemohli z dôvodu dôvernosti daný dokument oznámiť PMOI. Z toho vyplýva, že by ho v každom prípade Všeobecný súd nemohol zohľadniť.
173. Otázka položená v tejto časti odvolania Francúzskej republiky má podstatný význam. V akom rozsahu by malo byť účastníkovi konania umožnené, aby pred Všeobecným súdom trval na dôvernom zaobchádzaní s informáciami predloženými Všeobecnému súdu s tým dôsledkom, že tieto informácie nebudú oznámené druhému účastníkovi konania alebo ostatným účastníkom konania? V prípade, že sa s týmito informáciami takto zaobchádza, môže ich (prípadne mohol by ich) teda Všeobecný súd zohľadniť na účely svojho rozsudku?
174. Túto otázku je potrebné posúdiť v príslušnom kontexte.
175. Dva články rokovacieho poriadku Všeobecného súdu už obsahujú ustanovenia týkajúce sa dôvernosti.(53) Po prvé, podľa článku 67 ods. 3 môže účastník konania v rámci dôkazného opatrenia požiadať o dôverné zaobchádzanie so všetkými, alebo len s niektorými informáciami predloženými v jeho odpovedi. Všeobecný súd následne túto žiadosť overí. Počas tohto overovania nie je dokument odovzdaný ostatným účastníkom konania. Ten istý článok ďalej stanovuje, že ak bol dokument, ku ktorému bol prístup odmietnutý inštitúciou, predložený Všeobecnému súdu v konaní o zákonnosti tohto odmietnutia, ostatní účastníci konania s týmto dokumentom nebudú oboznámení.
176. Po druhé, na základe článku 116 ods. 2 môže predseda Všeobecného súdu na žiadosť niektorého z účastníkov konania odmietnuť odovzdať vedľajšiemu účastníkovi kópie dokumentov, ktoré sú tajné alebo dôverné podľa tohto článku. Odsek 6 tohto článku stanovuje, že ak je návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania predložený po uplynutí lehoty šiestich týždňov, stanovenej v článku 115 ods. 1, bude mu odovzdaná kópia zápisnice z pojednávania. Nebudú mu odovzdané dokumenty, ktoré boli predložené účastníkom konania podľa článku 116 ods. 2. Zápisnica z pojednávania nebude zo zjavných dôvodov obsahovať žiadny materiál, ktorý je dôverný.
177. Rokovací poriadok Všeobecného súdu neobsahuje žiadne ustanovenie, ktoré by umožňovalo Všeobecnému súdu zohľadniť dôverné dôkazy, ktoré mu predložil niektorý z účastníkov konania, bez toho, aby boli tieto dôkazy oznámené druhému účastníkovi konania, alebo ostatným účastníkom konania. Článok 67 ods. 3 rokovacieho poriadku Všeobecného súdu priznáva tomuto súdu v prípade, že je dokument predložený so žiadosťou o dôverné zaobchádzanie, dve možnosti. Všeobecný súd môže žiadosti vyhovieť, a v takom prípade nebude dokument oznámený druhému účastníkovi konania a nebude tiež zohľadnený na účely rozsudku Všeobecného súdu. Všeobecný súd môže tiež žiadosť zamietnuť, a v takom prípade bude dokument odovzdaný druhému účastníkovi konania alebo ostatným účastníkom konania a môže byť zohľadnený na účely rozsudku.(54) Žiadne iné riešenie nie je možné. Inými slovami, neexistuje žiadna „stredná cesta“.
178. Vo veciach týkajúcich sa rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov Všeobecný súd a aj Súdny dvor očakávali, že môže nastať potreba začať osobitné konanie upravujúce dôverné dôkazy.
179. V rozsudku OMPI Všeobecný súd uviedol, že „súd Spoločenstva musí mať právomoc kontrolovať zákonnosť a dôvodnosť opatrení o zmrazení finančných prostriedkov bez toho, aby mu v tom bránili utajenie alebo dôvernosť dôkazov a informácií použitých Radou“.(55) Ďalej pokračoval, že „otázka či žalobkyňa a/alebo jej advokáti môžu získať oznámenie dôkazov a informácií, ktorých dôvernosť je namietaná, alebo či ich oznámenie musí byť vyhradené iba Súdu prvého stupňa podľa osobitného postupu, v rámci ktorého treba definovať
spôsob ochrany predmetných verejných záujmov, udeľujúc napriek tomu zainteresovanej osobe dostatočnú mieru súdnej ochrany, je osobitnou otázkou, v prípade ktorej nie je potrebné, aby k nej zaujal Súd prvého stupňa stanovisko v rámci tejto žaloby“.(56)
180. Vo veci Kadi I, Súdny dvor rozhodol, že „naliehavé zistenia týkajúce sa bezpečnosti alebo vedenia medzinárodných vzťahov Spoločenstva a jeho členských štátov môžu brániť oznámeniu niektorých skutočností dotknutým osobám, a teda aj ich vypočutiu v tejto záležitosti“. Dodal, že „napriek tomu je úlohou súdu Spoločenstva vykonať v rámci súdneho preskúmavania, ktoré uskutočňuje, techniky umožňujúce zmieriť na jednej strane legitímne bezpečnostné obavy, pokiaľ ide o povahu a informačné zdroje, ktoré sa vzali do úvahy pri prijímaní dotknutého aktu, a na druhej strane nevyhnutnosť v dostatočnom rozsahu priznať osobe podliehajúcej súdnej právomoci možnosť využiť procesné pravidlá“.(57)
181. V inom kontextu, teda v kontexte verejného obstarávania, Súdny dvor v rozsudku Varec(58) uviedol, že „v niektorých prípadoch môže byť potrebné, aby sa určité informácie nesprístupnili niektorým účastníkom s cieľom chrániť základné práva tretích osôb alebo dôležitý verejný záujem.“ Ďalej pokračoval, že „zásada ochrany dôverných informácií, ako aj obchodného tajomstva, sa musí vykonávať takým spôsobom, aby bola v súlade s požiadavkami na účinnú právnu ochranu a na dodržanie práv na obranu účastníkov sporu... a aby sa v prípade podania žaloby alebo opravného prostriedku na súd v zmysle článku 234 ES zabezpečilo, že v celom konaní sa bude dodržiavať právo na spravodlivé súdne konanie.“(59)
182. Článok 67 ods. 3 rokovacieho poriadku sa naďalej uplatňuje.(60) Žiadne osobitné konanie nebolo definované a neboli stanovené žiadne osobitné prostriedky pre riešenie otázky, ako v takýchto prípadoch nakladať s dôvernými dôkazmi. Nemôžem teda spochybniť rozhodnutie Všeobecného súdu, že odmietnutie Rady oznámiť dôverné informácie viedlo k tomu, že Všeobecný súd nemohol preskúmať zákonnosť dotknutého rozhodnutia. Nezastávam však názor, že by stanovisko Francúzskej republiky, keď neumožnila Rade predložiť dotknuté dôverné dôkazy, ako súčasť jej odpovede na uznesenie z 26. septembra 2008, bolo celkom nerozumné.
183. V uznesení z 26. septembra 2008 Všeobecný súd oznámil Rade, že dokumenty nebudú „v tomto štádiu konania“ PMOI odovzdané. Všeobecný súd neposkytol – a ako rozumiem procesným pravidlám, nemohol poskytnúť – Rade žiadnu záruku toho, ako bude postupovať neskôr.
184. Po prvé, zdá sa mi, že vedľajší účastník konania (akým je Francúzska republika) sa mohol za týchto okolností oprávnene domnievať, že stupeň ochrany zaručenej vo vzťahu k dotknutým informáciám nebol dostatočný na, aby mohli byť sprístupnené Všeobecnému súdu, prinajmenšom v prípade vysokej úrovne dôveryhodnosti spojenej s informáciami. V tomto zmysle je podstatné, že splnomocnenec Francúzskej republiky na pojednávaní v odpovedi na otázku uviedol, že ak by ustanovenia týkajúce sa ochrany dôverných dôkazov boli obsiahnuté v rokovacom poriadku Všeobecného súdu v rozhodnom čase, boli by
podľa nej dotknuté informácie Všeobecnému súdu oznámené.
185. Po druhé, odkaz Všeobecného súdu na skutočnosť, že tie isté informácie, ktoré už boli poskytnuté členom Rady a teda vládam ostatných 26 členských štátov, s výnimkou Francúzskej republiky, sa zdá neúčinný. Bolo by možné sa domnievať, že pri sprístupnení informácií členom Rady a členským štátom nebolo nikdy v úmysle tieto informácie akýmkoľvek spôsobom zverejniť.(61)
186. Z toho podľa môjho názoru vyplýva, že je potrebné skutočne zvážiť zmenu rokovacieho poriadku Všeobecného súdu v tom zmysle, že by upravoval odovzdanie naozaj dôverných dôkazov, ktoré by Všeobecný súd preskúmal spôsobom, ktorý je zlučiteľný s ich povahou, bez toho aby boli neprimerane porušené práva niektorého ďalšieho účastníka konania.(62)
187. Tento návrh nie je vhodným miestom pre zdĺhavú diskusiu o podrobných aspektoch týchto zmien. Všeobecne však rozoberiem hlavné otázky, ktoré podľa môjho názoru nastali.
188. Pred podaním žaloby súdu Európskej únie o neplatnosť nariadenia o zmrazení finančných prostriedkov osoby alebo organizácie podozrivej z napomáhania alebo účasti na terorizme musí najskôr konať normotvorca Európskej únie na základe rozhodnutia prijatého jedným alebo niekoľkými členskými štátmi, alebo na základe informácií, ktoré im boli poskytnuté. Je ľahšie pochopiť, čo sa musí stať, ak sa začne od začiatku príbehu a nie od jeho konca.
189. Svoju analýzu preto začnem najskôr preskúmaním úlohy, ktorú majú orgány členských štátov pri prijímaní rozhodnutia (alebo začatí vyšetrovania alebo trestného stíhania), ktoré bude predstavovať základ pre rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov, ktoré môže prijať Rada. Neskôr sa budem zaoberať postavením Rady pri prijímaní takéhoto rozhodnutia. Nakoniec posúdim úlohu Všeobecného súdu, ak je podaná žaloba proti takémuto rozhodnutiu.
190. Pri tejto príležitosti preskúmam faktory, ktoré ovplyvňujú zaobchádzanie s citlivými materiálmi, ktoré sú relevantné, ale v prípade kedy sa žiadalo o dôverné zaobchádzanie (Radou alebo členským štátom) vo vzťahu k žalobcovi. Nebolo by vhodné, aby som bola pri riešení, ktoré je potrebné v každom štádiu konania prijať, príliš normatívna. Mojim cieľom pri preskúmaní týchto otázok je len pomôcť tým, ktorí sa budú musieť zaoberať otázkou, ako presne naložiť s týmto problémom – či už ide o členský štát, Radu alebo Všeobecný súd. Pri prijímaní tohto prístupu som si vedomá toho, že Francúzska republika výslovne uviedla, že pri jej rozhodnutí o podaní odvolania bola rozhodujúca jej snaha o objasnenie práva v budúcnosti.(63)
– Úloha, ktorú zastávajú vnútroštátne orgány členských štátov
191. Ak vnútroštátne orgány členských štátov prijímajú rozhodnutie, ktoré bude predstavovať základ pre rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov prijaté Radou, úloha, ktorú tieto orgány zastávajú sa bude líšiť v závislosti od povahy daného vnútroštátneho rozhodnutia a okolností, za ktorých bolo prijaté.
192. Dotknuté rozhodnutie mohlo byť prijaté v štádiu začatia vyšetrovania alebo trestného stíhania, alebo môže predstavovať „odsúdenie“, teda formálne zistenie súdneho alebo iného orgánu, že k daným konaniam došlo.
193. Rozhodnutie mohlo byť ďalej prijaté len na základe známych dôkazov, ktoré boli oznámené účastníkovi konania, u ktorého sa navrhuje prijať rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov. Môže byť tiež prijaté v plnom rozsahu, alebo len sčasti na základ dôkazov, z ktorých boli všetky alebo len niektoré považované za príliš citlivé alebo dôverné na to, aby boli týmto spôsobom oznámené. Na účely zjednodušenia budem takéto dôkazy ďalej označovať ako „dôverné dôkazy“.
194. Osoba, skupina alebo subjekt, voči ktorým bolo prijaté rozhodnutie, mohli mať možnosť toto rozhodnutie spochybniť. Naopak, môže nastať situácia, kedy im vnútroštátne právne predpisy žiadnu skutočnú možnosť podať žalobu neumožňujú.
195. Zo štruktúry článku 1 ods. 4 jasne vyplýva, že konanie v rámci daného členského štátu je vo svojej podstate súdnym konaním. Odkaz na pojem „rovnocenný príslušný orgán“ však poukazuje tiež na skutočnosť, že v niektorých členských štátoch spadá toto konanie pod výkonnú moc. Bolo tomu totiž v prípade pôvodného uvedenia PMOI na zoznam, keď rozhodnutie prijal Home Secretary. Naopak, konanie týkajúce sa PMOI vo Francúzsku bolo vždy súdnym konaním.
196. V prípade, že relevantné vnútroštátne konanie si vyžaduje prijať rozhodnutie orgánom výkonnej moci, môže byť toto rozhodnutie prijaté bez toho, aby sa dotknutá osoba mohla oboznámiť s povahou dôkazov a vyjadriť sa pred prijatím rozhodnutia. Vnútroštátne právne predpisy však môžu stanoviť možnosť následného podania odvolania na orgán výkonnej moci, ktorý rozhodnutie prijal a/alebo na súdy daného členského štátu.
Konanie pred Radou
197. Na účely platnosti rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov je Rada povinná overiť si, či boli dodržané všetky požiadavky stanovené v článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931.
198. Musí si tak najskôr overiť, či v príslušnom spise existujú presné informácie a materiály, z ktorých vyplýva, že rozhodnutie bolo prijaté príslušným orgánom.(64) V prípade neexistencie takéhoto rozhodnutia nemôže Rada v konaní pokračovať.
199. Po takomto overení musí ďalej určiť, či dotknuté rozhodnutie bolo prijaté vo vzťahu k osobám, skupinám alebo subjektom, vo vzťahu ku ktorým sa navrhuje prijať rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov.(65)
200. Ďalej si musí overiť, či a) sa rozhodnutie týka začatia vyšetrovania alebo trestného stíhania za teroristický čin, pokus o spáchanie teroristického činu, účasť na ňom alebo napomáhanie takému činu, pričom v takomto prípade muselo byť prijaté na základe závažných a dôveryhodných dôkazov alebo indícií, alebo b) rozhodnutie predstavovalo odsúdenie za takýto čin.
201. Následne sa musí určiť, či bolo rozhodnutie prijaté na základe známych dôkazov, ktoré boli odovzdané osobe, skupine alebo subjektu, vo vzťahu ku ktorým sa navrhuje prijať rozhodnutie, alebo či bolo prijaté na základe dôkazov, ktoré boli všetky alebo len niektoré z nich dôvernými dôkazmi.
202. Hoci článok 1 ods. 4 neobsahuje žiadne výslovné ustanovenie v tomto zmysle, zdá sa mi, že implicitne vyžaduje, aby dotknuté vnútroštátne rozhodnutie bolo prijaté na základe, ktorý rešpektuje ľudské práva a základe slobody osoby, skupiny alebo subjekty, u ktorých sa navrhuje zmrazen ie finančných prostriedkov. Aj keď Rada nemôže z definície preskúmať rešpektovanie týchto práv na základe vnútroštátneho právneho poriadku členského štátu, ktorý rozhodnutie prijal, môže preskúmať dodržanie týchto práv na úrovni Európskej únie. Vzhľadom na to, že rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov musí rešpektovať takéto práva v prípade, že bude predmetom žaloby na súde Európskej únie,(66) zdá sa mi, že Rada musí toto preverenie vykonať pred prijatím svojho rozhodnutia.
203. Konanie, ktoré bude musieť Rada uskutočniť pri prijímaní rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov, sa bude líšiť od povahy konania uskutočneného na vnútroštátnej úrovni.
204. Domnievam sa, že nasledujúce body sú základnými bodmi, ktoré by mali byť zohľadnené, podobne ako dôsledky, ktoré z nich plynú.(67)
– V prípade, že príslušným vnútroštátnym orgánom bol „súdny orgán“
205. Na účely nasledujúcich príkladov budem vychádzať najskôr z predpokladu, že príslušným orgánom, ktorý prijal vnútroštátne rozhodnutie, bol súdny orgán.(68)
206. Ak rozhodnutie daného orgánu predstavuje „odsúdenie“ za dané činy, musí rada určiť, či toto rozhodnutie bolo prijaté na základe známych alebo dôverných dôkazov, alebo na základe ich kombinácie.
207. Ak bolo rozhodnutie o odsúdení prijaté len na základe známych dôkazov, postavenie Rady je relatívne jednoduché.(69) Nemusí preukázať, či toto rozhodnutie bolo prijaté na základe závažných a dôveryhodných dôkazov alebo indícií. Táto úloha už bola vykonaná príslušným orgánom pri prijímaní jeho rozhodnutia.
208. Z toho vyplýva, že jedinou otázkou, ktorou sa musí Rada zaoberať, je otázka rešpektovania ľudských práv a základných slobôd dotknutej osoby, skupiny alebo subjektu.(70)
209. S jedinou výnimkou, kedy je rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov pôvodné(71) bude možno dotknuté dôkazy (ktoré sú úplne známe) oznámiť dotknutej osobe, skupine alebo subjektu, ktorá sa k nim bude môcť zodpovedajúcim spôsobom vyjadriť skôr, než Rada prijme svoje rozhodnutie.
210. Situácia je zložitejšia vtedy, ak bolo vnútroštátne rozhodnutie prijaté na základe spojenia známych a dôverných dôkazov.
211. V tomto prípade som toho názoru, že prvým krokom, ktorý musí Rada urobiť, je stanoviť, či môže prijať svoje rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov len na základe známych dôkazov. V takom prípade navrhujem, aby Rada postupovala len na základe týchto dôkazov a dôverné dôkazy nezohľadnila. Ak tak Rada urobí, môže postupovať spôsobom uvedeným vyššie v bodoch 207 až 209.
212. V opačnom prípade alebo ak dôkazy, na základe ktorých bolo prijaté vnútroštátne rozhodnutie, sú úplne dôverné, je Rada povinná opýtať sa dotknutého členského štátu, či súhlasí s odovzdaním dôverných dôkazov Všeobecnému súdu v prípade podania žaloby proti rozhodnutiu Rady. Pokiaľ s tým členský štát nesúhlasí, potom nemôže Rada urobiť žiadne ďalšie kroky (ani teraz, ani na základe zmien rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, ktoré v týchto návrhoch rozoberám). Jej rozhodnutie by v prípade žaloby neobstálo.
213. Ak členský štát súhlasí so sprístupnením Všeobecnému súdu (ak sa o to požiadalo), Rada prijme rozhodnutie o zaradenie do zoznamu na základe dôverných dôkazov, bez toho aby by ich mohla predložiť dotknutému účastníkovi konania. V dôsledku toho bude tento účastník nutne zbavený svojho práva podať žalobu, ktoré by mohol inak v tomto štádiu uplatniť.
214. Rada nemá, na základe definície, prostriedky pre prijatie rozhodnutia, či dôkazy poskytnuté členským štátom na základe dôveryhodnosti skutočne zodpovedajú právnej definícii „tajných a dôveryhodných dôkazov“ a teda, či môžu mať zvláštnu ochranu, ktorá je takýmto materiálom vyhradená.
215. V rámci týchto hraníc však musia byť v čo najväčšom rozsahu dodržané práva na obhajobu. V prípade, že ide o dôverné dôkazy, je potrebné uplatniť nižšie uvedené postupy.
216. Po prvé, Rada by mala odovzdať dotknutému účastníkovi konania nedôverné zhrnutie dôkazov, na základ čoho mu oznámi dôvody, na základe ktorých bolo rozhodnutie prijaté. Odovzdanie nedôverného zhrnutia považujem za minimálne neobmedzenú záruku v Únii, pri akej sú dodržané pravidlá právneho štátu. Pokiaľ by neexistovala, práva na obhajobu by nemohli byť zaručené.
217. Po druhé, Rada by mala oznámiť dotknutej osobe, skupine alebo subjektu, že vnútroštátne rozhodnutie a rozhodnutie, o ktoré sa opiera, sú založené na dôverných dôkazoch, čím by mohla spochybniť rozhodnutie Rady pred Všeobecným súdom, kde môžu byť vykonané kroky smerujúce k ochrane týchto dôkazov.
218. Dotknuté vnútroštátne rozhodnutie samozrejme nemusí predstavovať odsúdenie za dané činy. Môže len povoľovať vyšetrovanie alebo trestné stíhanie vo vzťahu k týmto činom. Domnievam sa, že v takomto prípade existujú rovnaké možnosti a nastávajú rovnaké otázky, ako otázky, ktoré boli opísané vyššie v bodoch 206 a 217, ku ktorým je však potrebné doplniť ďalší významný faktor.
219. Rada musí sama preskúmať dôkazy predložené na podporu vnútroštátneho rozhodnutia, aby sa presvedčila, že uvedené dôkazy spĺňajú kritérium „závažných a dôveryhodných dôkazov a indícií“ stanovené v článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931. Ak Rada nie je presvedčená, nemôže prijať rozhodnutie o zaradení do zoznamu vo vzťahu k danej osobe, skupine alebo subjektu.
– V prípade, že príslušným vnútroštátnym orgánom bol „rovnocenný orgán“
220. Zostáva otázka, aký postup je potrebné uplatniť v prípade, že dotknutým vnútroštátnym orgánom nie je súdny orgán, ale „rovnocenný príslušný orgán“. Rozhodnutie takéhoto orgánu môže samozrejme predstavovať odsúdenie za dané činy, alebo môže ísť o rozhodnutie prijaté len na základe vyšetrovania (ak je podľa definície orgánom, ktorý rozhodnutie prijal, orgán výkonnej moci, otázka „trestného stíhania“ nenastáva).
221. Na tomto mieste sa domnievam, že nastávajú rovnaké možnosti a otázky, ako v prípade, kedy je príslušným vnútroštátnym orgánom súdny orgán. Len by som poznamenala, že Rada bude povinná preskúmať vnútroštátne rozhodnutie o to dôkladnejšie, pretože pri rozhodovacom procese na vnútroštátnej úrovni nedošlo k zapojeniu „súdnej moci“, aby sa presvedčila, že sú splnené požiadavky článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931.
Rokovací poriadok Všeobecného súdu
222. Predpokladajme, že proti rozhodnutiu Rady o zmrazení finančných prostriedkov bola podaná žaloba na Všeobecný súd a preskúmajme, aké zmeny rokovacieho poriadku Všeobecného súdu sa môžu ukázať ako nevyhnutné na to, aby boli zohľadnené body, ktoré som opísala vyššie. Najskôr vymedzím pôsobnosť zmien, ktoré mám na mysli. Neskôr posúdim tieto zmeny vo vzťahu k nasledujúcim otázkam:
– použitie dôverných dôkazov,
– nutnosť rešpektovať záruky Európskej únie v oblasti ľudských práv (a najmä práv na obhajobu).
Nakoniec sa budem zaoberať povahou preskúmania, ktoré musí vykonať súd Únie a jeho rozsahom.
– Pôsobnosť
223. Otázky dôverných a tajných dôkazov sa nevzťahujú len na obvinenie z účasti alebo napomáhania na terorizme. Môžu byť tiež relevantné napríklad vo veciach týkajúcich sa verejného obstarávania (v ktorých je všeobecne známe, že sa neúspešný uchádzač môže pokúšať spochybniť zadanie zákazky len s cieľom „získania“ informácií na účely získania prístupu k informáciám, ktoré by inak neboli dostupné(72) ) a v oblasti práva hospodárskej súťaže.
224. Tieto otázky sú osobitne naliehavé vo vzťahu k teroristickým činnostiam.
225. Je tomu tak z dôvodu osobitne ostrého stretu, ku ktorému môže dôjsť medzi žalobami založenými na rešpektovaní práv na obhajobu a na skutočnej ochrane národnej bezpečnosti.
226. V nasledujúcich úvahách sa preto budem sústrediť na otázky dôverných dôkazov v rozsahu, v akom sa týkajú obvinenia z terorizmu a účasti na teroristickej činnosti.
227. Prípadné porušenie práv na obhajobu môže predstavovať významný faktor vo všetkých prípadoch, kedy nie sú dôkazy sprístupnené z dôvodu dôvernosti. Akékoľvek obmedzenie akéhokoľvek druhu z hľadiska dôkazov, ktoré sú dostupné účastníkovi konania, ktorý sa bráni, môže predstavovať zásah do jeho práv a poškodzovať jeho práva na obhajobu.
228. To isté však platí, pokiaľ ide o skutočnú ochranu národnej bezpečnosti. Osoby monitorujúce a stíhajúce teroristické činnosti, najmä osoby, ktoré zasahujú v teréne, môže byť vystavené osobitnému nebezpečenstvu mučenia, či dokonca smrti, pokiaľ by boli sprístupnené informácie, ktoré odhaľujú ich činnosti a totožnosť.(73) Členské štáty sa tak všeobecne snažia trvať na zachovaní účinných obmedzení týkajúcich sa sprístupnenia materiálov, ktoré môžu viesť (priamo, nepriamo alebo náhodou) k identifikácii zdrojov alebo odhaleniu osobitných spôsobov dohľadu.
229. Je preto podstatné, aby akékoľvek zmeny uskutočnené, pokiaľ ide o pravidlá týkajúce sa odovzdávania dôkazov Všeobecnému súdu, zohľadňovali v plnom rozsahu a riadne tieto stretávajúce sa záujmy.
– Použitie dôverných dôkazov
230. Je nutné, aby sa akékoľvek nové pravidlá, týkajúce sa dôverných dôkazov, ktoré mohli byť prijaté, použili v čase a v rozsahu, v akom sú absolútne nevyhnutné.
231. Zásada stanovená v predchádzajúcom bode znamená, že ak sú dôkazy na podporu rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov známe a dôverné, Všeobecný súd by sa mal vždy najskôr snažiť stanoviť, či je možné vec rozhodnúť len na základe známych dôkazov, teda bez použitia dôverných dôkazov. Ak je tomu tak, dôverné dôkazy by sa nemali jednoducho zohľadniť.
232. Je potrebné si uvedomiť skutočnosť, že tajné dôkazy môžu pochádzať z nedôveryhodných zdrojov. Môže ísť jednoducho o nepravé dôkazy, aj keď boli získané v dobrej viere a za cenu značného rizika pre agentov v teréne. Členské štáty a ich bezpečnostné služby môžu mať tendenciu nadmerne utajovať informácie, takže informácie, ktoré by mohli byť verejne dostupné, sú kvalifikované ako tajné. Rovnako tak aj súdy môžu mať tendenciu takéto informácie považovať za pravdivé, bez toho aby ich riadne preskúmali alebo spochybnili. V tomto zmysle je podstatné, aby v prípade, kedy sú dané dôkazy pochybné, alebo nejednoznačné, bola akákoľvek pochybnosť alebo nejednoznačnosť v čo najväčšej možnej miere vykladaná v prospech účastníka konania, ktorý sa k nim nemohol vyjadriť, ani ich spochybniť.
233. Všeobecný súd pôvodne považoval opatrenia o zmrazení finančných prostriedkov uložené účastníkom konania, akou je PMOI, len za opatrenie s krátkodobým účinkom.(74) Keď mal generálny advokát Poiares Maduro rozhodnúť o tejto otázke vo svojich návrhoch vo veci Kadi I(75) domnieval sa, že tieto rozhodnutia predstavujú „časovo neobmedzené zmrazenie aktív jednotlivca“. Nedávno, Všeobecný súd v rozsudku Kadi II(76) rozhodol, že opatrenia o zmrazení finančných prostriedkov sú „obzvlášť utláčajúce“, a uviedol, že uplynulo takmer desať rokov od doby, kedy boli pôvodným rozhodnutím zmrazené finančné prostriedky pána Kadiho. Rozhodol, že bolo možné položiť si otázku, či nie je potrebné prehodnotiť jeho pôvodné rozhodnutie o tom, že takéto opatrenia sú krátkodobé alebo dočasné.(77)
234. Súhlasím s tým. Tieto rozhodnutia môžu mať závažný a negatívny dopad na činnosti tých, ktorých prostriedky boli zmrazené. To totiž predstavuje dôvod ich existencie.
235. Konania týkajúce sa obvinení z napomáhania teroristických činnosti často vyvolávajú mnoho emócií. Napokon, nezdá sa, že by teroristi mali zábrany pri ignorovaní svätých pravidiel civilizovanej spoločnosti. Môže byť zložité brániť sa, hoci podvedome, všeobecnému pocitu, že by sme sa mali odchýliť od našich bežných povinností spojených so zárukou spravodlivého procesu, pokiaľ ide o takéto obvinenia. Na základe týchto argumentov, by mali mať osoby obvinené z účasti na teroristických činnostiach menšiu právnu ochranu ako osoby, ktoré sú obvinené zo spáchania „bežných trestných činov“.
236. Pokušeniu, spadnúť do takejto pasce je potrebné sa vyhnúť. V skutočnosti vyžadujú a najviac potrebujú ochranu, ktorú súdny systém poskytuje, práve osoby mimo spoločnosti alebo ktoré sú odmietané.(78) Často citovaný slogan „your terrorist is my freedom-fighter“ (tvoj terorista je môj bojovník za slobodu) poukazuje, ako ľahko môže subjektívna reakcia ovplyvniť objektívny pohľad. Ide pritom o charakteristický znak civilizovanej spoločnosti, ktorá sa riadi zásadou právneho štátu, že bežné garancie a záruky nebudú opomenuté v reakcii na skutočnosť, že sa odporcovia tejto spoločnosti neriadia rovnakými civilizovanými pravidlami.
237. Povaha rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov znamená, že ako také nevyžadujú odc hýlenie sa od Dohody. V tomto zmysle je potrebné pripomenúť, že osobitné odchýlky uplatnené zmluvnými štátmi na základe ustanovenia o naliehavosti situácie v článku 15 Dohovoru, nespadajú do „neobmedzenej miery voľnej úvahy“(79) týchto štátov a musia byť „striktne uplatňované v situácii, ktorá si to vyžaduje“.(80) Nevidím dôvod, prečo by kritérium uplatniteľné na odchýlky od bežných pravidiel dokazovania z dôvodov národnej bezpečnosti malo byť menej striktné.
238. Je preto potrebné, v čo najväčšom rozsahu odolať tendencii pozastaviť záruky základných práv. Argument, že požiadavky spojené s bojom proti medzinárodnému terorizmu môžu samé o sebe odôvodňovať uvoľnenie týchto záruk, je pochybný.(81)
239. Z toho podľa môjho názoru vyplýva, že počet vecí, v ktorých sú naozaj použité zmenené pravidlá o uplatňovaní dôverných dôkazov, ktoré v týchto návrhoch predkladám, by mal byť veľmi obmedzený. Zdá sa byť však nutné, aby tieto pravidlá boli skutočne prijaté.
– Potreba rešpektovať záruky Európskej únie v oblasti ľudských práv
240. Rešpektovanie ľudských práv predstavuje podmienku zákonnosti aktov Únie a opatrenia nezlučiteľné s týmto rešpektovaním ľudských práv sú neprijateľné.(82)
241. Európsky súd pre ľudské práva (ďalej len „Štrasburský súd“) sa zaoberal otázkou dôverných dôkazov v mnohých veciach, ktoré sa týkali žalôb podaných proti zmluvným štátom.
242. Z tejto ustálenej judikatúry vyplýva, že právo na sprístupnenie dôkazov ako súčasť práv na obhajobu nie je absolútnym právom. Rozhodnuté to bolo už v roku 1996 v rozsudku Doorson.(83) V rozsudku Jasper(84) Štrasburský súd rozhodol, že „v akomkoľvek trestnom konaní môžu existovať protichodné záujmy, ako je národná bezpečnosť alebo nutnosť chrániť svedkov vystavených riziku odvetných opatrení alebo udržať v tajnosti policajné metódy vyšetrovania trestných činov, ktoré je potrebné vyvážiť s právami obvineného…. V niektorých prípadoch môže byť nutné nesprístupnenie niektorých dôkazov obhajobe preto, aby boli zachované základné práva iného jednotlivca alebo ochránený významný verejný záujem“.(85) Tento súd však ďalej jasne uviedol, že „len také opatrenia obmedzujúce práva na obhajobu, ktoré sú striktne nevyhnutné, sú povolené z hľadiska článku 6 ods. 1 [Dohovoru].... Navyše, aby sa obvinenému zaručil spravodlivý proces, akékoľvek ťažkosti spôsobené obhajobe obmedzením jeho práv, musia byť dostatočne vyvážené postupmi vedenými súdnymi orgánmi“.(86)
243. V rozsudku Dowsett mal Štrasburský súd rozhodnúť o situácii, ktorá nastala, keď členský štát tvrdil, že na niektoré dôkazy sa vzťahuje verejnoprávna ochrana a tieto dôkazy neboli teda obhajobe sprístupnené. Tieto dôkazy neboli navyše sprístupnené ani vnútroštátnemu súdu. Keď tento súd rozhodol, že žalobca nemohol využiť spravodlivý proces, zopakoval, že „je potrebné, aby materiály relevantné pre obhajobu boli predložené sudcovi na prvom stupni, aby rozhodol o otázkach sprístupnenia v okamihu, kedy môžu byť čo najúčinnejšie použité na ochranu práv na obhajobu“.(87)
244. Nedávno bola Štrasburskému súdu vo veci A a i./Spojené kráľovstvo(88) položená otázka zlučiteľnosti systému Spojeného kráľovstva označovaného ako systém „špeciálnych advokátov“. Tento systém funguje v určitých veciach, pri ktorých dochádza k použitiu tajných dôkazov, vrátane vecí, v ktorých ide o obvinenia z účasti na teroristických činnostiach.(89) Súd pripustil, že potreba chrániť obyvateľstvo Spojeného kráľovstva pred teroristickými útokmi viedla k tomu, že existoval „silný verejný záujem“ na tom, aby bolo zachované utajenie zdrojov informácií týkajúcich sa al-Kaidy a jej spojencov.(90) Nerozhodol, že daný systém je sám o sebe nevyhovujúci.(91) Rozhodol skôr, že na to, aby boli splnené požiadavky Dohovoru je nutné, aby bolo sprístupnených čo najviac informácii týkajúcich sa obvinení a dôkazov proti každému žalobcovi, bez toho, aby bola narušená národná bezpečnosť alebo bezpečnosť iných osôb, aby dotknutému účastníkovi konania „boli poskytnuté dostatočné informácie týkajúce sa obvinení vznesených proti nemu, aby mohol dať potrebné pokyny „špeciálnemu advokátovi“ a aby „akékoľvek ťažkosti spôsobené žalovanému obmedzením jeho práv boli dostatočným spôsobom vyvážené postupmi vedenými súdnymi orgánmi“.(92)
245. Podľa môjho názoru to predstavuje minimálny neobmedzujúci prvok.
– Povaha preskúmania, ktoré musí vykonať súd Európskej únie a jeho rozsah
246. Primerané súdne preskúmanie zákonnosti opatrenia Európskej únie týkajúceho sa zmrazenia finančných prostriedkov je nevyhnutné na to, aby mohla byť zabezpečená spravodlivá rovnováha medzi požiadavkami boja proti medzinárodnému terorizmu a ochranou základných slobôd a práv.(93)
247. Hoci sú výrazy „teroristický čin“ a „osoby, skupiny a subjekty zapojené do teroristických činov“ definované v článku 1 ods. 2 a ods. 3 spoločnej pozície 2001/931, definícia týchto výrazov nebola v celej Európskej únii harmonizovaná. Z toho vyplýva, že členské štáty môžu prijať svoje vlastné definície. Tieto definície sa môžu líšiť. Z toho tiež vyplýva, že v prípade žaloby proti rozhodnutiu dotknutého príslušného orgánu na vnútroštátnej úrovni, budú súdu v danom členskom štáte zohľadňovať definície stanovené vnútroštátnym právom.(94)
248. Rovnako tak aj pri každom preskúmaní uskutočnenom na vnútroštátnej úrovni budú súdy v danom členskom štáte uplatňovať úroveň ochrany základných práv v tomto štáte. Táto úroveň nie je nutne totožná s úrovňou Európskej únie.
249. Zmluva predstavuje samostatne stojací celok pravidiel, ktorý bol nazvaný ako „autonómny právny poriadok“.(95) Je pravdou, že pri výklade tohto právneho poriadku sa Súdny dvor „inšpiruje ústavnými tradíciami spoločnými pre členské štáty“ na účely definície základných práv, ktoré tvoria neoddeliteľnú súčasť všeobecných zásad právneho poriadku Európskej únie.(96) Je tiež pravdou, že všetky členské štáty sú signatármi Dohovoru a sú preto povinné uplatňovať jeho pravidlá. Dospieť však k záveru, že vnútroštátne systémy ochrany základných práv a zodpovedajúci systém Európskej únie preto predstavujú jednu a tú istú vec, sa mi zdá byť jednoducho nepresné.(97) V tomto zmysle nesúhlasím s názorom Všeobecného súdu v rozsudku Kadi II, v ktorom uviedol: „Práve tieto záruky práva na obhajobu existujúce na vnútroštátnej úrovni v rámci účinného súdneho preskúmania zbavujú inštitúcie Spoločenstva akejkoľvek povinnosti znova stanoviť záruky týkajúce sa toho istého predmetu na úrovni Spoločenstva“.(98)
250. Na rozdiel od vnútroštátnych orgánov a súdov členských štátov je Rada viazaná len úrovňou ochrany základných práv Európskej únie.(99)
251. Z vyššie uvedeného vyplýva, že kým existencia vnútroštátneho rozhodnutia je nevyhnutnou podmienkou zákonnosti rozhodnutia Rady o zmrazení finančných prostriedkov, sama o sebe nestačí. Dotknutá osoba, skupina alebo subjekt musí byť taktiež zapojené do teroristických činov definovaných v článku 1 spoločnej pozície 2001/931 a nielen v zmysle definovanom vnútroštátnym právom. Buď existujú dostatočné informácie pre zaradenie osoby, skupiny alebo subjektu do zoznamu, alebo nie. Ide o skutkovú otázku, ktorú je potrebné posúdiť pri uplatnení vhodného právneho kritéria.
252. V tomto zmysle je Rada povinná viesť svoje rozhodovacie konanie. Súd Európskej únie je v tomto zmysle tiež povinný vykonať svoje preskúmanie.
253. Za týchto podmienok, sa mi zdá byť úplne neprijateľné, že by toto preskúmanie malo byť obmedzené len na minimum. V tomto zmysle môžem len citovať návrhy generálneho advokáta Poiares Madura ve veci Kadi I,(100) v ktorých uviedol, že „táto vec sa týka „politickej otázky“, vo vzťahu ku ktorej by bol dokonca aj ten najskromnejší stupeň súdneho zásahu nevhodný, je podľa môjho názoru neudržateľné. Tvrdenie, že právny akt je nevyhnutný na udržanie medzinárodného mieru a bezpečnosti, nemôže pôsobiť tak, že umlčí všeobecné zásady práva Spoločenstva a oberie fyzické osoby o ich základné práva. To neodvracia pozornosť od dôležitosti záujmu na udržaní medzinárodného mieru a bezpečnosti; jednoducho to znamená, že zostáva povinnosťou súdov posudzovať zákonnosť právnych aktov, ktoré môžu byť v rozpore s inými záujmami, ktoré sú rovnako veľmi dôležité a ktorých ochrana je zverená súdom.... Mimoriadne okolnosti nepochybne môžu odôvodniť obmedzenia slobody jednotlivca, ktoré by boli za normálnych podmienok neprijateľné. To by nás však nemalo primäť k tomu, aby sme tvrdili, že „existujú prípady, v ktorých by mala byť sloboda načas zahalená závojom, ako sa zvykli zakrývať sochy bohov“.... Neznamená to ani... že súdne preskúmanie v uvedených veciach by malo byť iba „čo najviac okrajové“. Naopak, keď existuje viera, že riziko pre verejnú bezpečnosť je mimoriadne vysoké, existuje osobitne silný tlak na prijatie opatrení, ktoré nerešpektujú práva jednotlivca, osobitne pokiaľ ide o fyzické osoby, ktoré majú malý alebo nemajú žiaden prístup k politickému rozhodovaniu. Preto by v uvedených prípadoch mali súdy plniť svoju povinnosť podporovať právny štát so zvýšenou ostražitosťou. Tie isté okolnosti, ktoré môžu odôvodniť mimoriadne obmedzenia základných práv, od súdov tiež vyžadujú, aby sa starostlivo uistili o tom, či uvedené obmedzenia idú nad rámec toho, čo je nevyhnutné....“(101)
254. S tým súhlasím. V tomto kontexte uplatnenia týchto zásad znamená, že Súdny dvor musí preveriť, či je opodstatnené tvrdenie, že určitá osoba, skupina alebo subjekt sú prepojené s teroristickými činnosťami, a musí zaručiť, aby prijaté opatrenia zabezpečovali náležité vyváženie medzi nutnosťou boja proti terorizmu a rozsahom, v akom tieto opatrenia predstavujú zásah do základných práv jednotlivcov.
255. To neznamená, že Všeobecný súd musí dôkladne preskúmať všetky aspekty všetkých vecí, ktoré sú mu predložené. Ak je napríklad zjavné, že všetky konania na vnútroštátnej úrovni a pred Radou v celom rozsahu dodržali záruky Európskej únie v oblasti ľudských práv, preskúmanie Všeobecného súdu nemusí byť tak rozsiahle. V každom prípade je však nutné, aby bola v celom rozsahu dodržaná zásada účinnej súdnej ochrany.(102)
Záverečná poznámka
256. Zastávam názor, že je možné stanoviť určitú paralelu medzi úlohou súdu Európskej únie, v prípade, že mu bola predložená žaloba proti rozhodnutiu o zmrazení finančných prostriedkov, a konaním pred Štrasburským súdom. Tento súd funguje na základe zásady subsidiarity. Inými slovami, predpokladá sa, že zmluvné štáty Dohovor dodržiavajú. Vnútroštátne súdy každého členského štátu majú vedúce postavenie pri zabezpečení toho, že zaručené práva sa v skutočnosti dodržiavajú. Štrasburský sú zasiahne len vtedy, ak sa tvrdí, že došlo k porušeniu týchto práv a všetky ostatné opravné prostriedky sa vyčerpali. Za vyššie uvedených okolností je súd Európskej únie požiadaný, aby vykonal rovnakú funkciu ako Štrasburský súd na základe Dohovoru. Úlohou súdu Európskej únie je konať ako konečný rozhodca a zaručiť rešpektovanie základných práv v rámci Únie.
257. Zdôrazňujem, že analýza, ktorú som uviedla vyššie v bodoch 223 až 256 je súborom úvah, ktoré sa týkajú budúcnosti. Z dôvodov uvedených v bodoch 182 sa domnievam, že by tretí odvolací dôvod mal byť zamietnutý.
O trovách
258. Podľa článku 122 prvého odseku Rokovacieho poriadku Súdneho dvora ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne aj o trovách konania. Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. V prejednávanej veci sa domnievam, že odvolanie treba zamietnuť. PMOI navrhla náhradu trov konania. Francúzska republika tak bude znášať trovy konania PMOI.
Návrh
259. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto:
– zamietol odvolanie, a
– zaviazal Francúzsku republiku na náhradu trov konania.
PRÍLOHA
STRUČNÁ CHRONOLÓGIA
>lt>1
(1) .
(2)
–	Ku zmene názvu došlo v súvislosti so vstupom Lisabonskej zmluvy do platnosti dňa 1. decembra 2009. Na účely zjednodušenia budem v týchto návrhoch používať výraz „Všeobecný súd“
(3)
–	Zb. s. II‑3487.
(4)
–	Rozhodnutie Rady z 15. júla 2008, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu a ktorým sa zrušuje rozhodnutie 2007/868/ES (Ú. v. EÚ L 188, 2008, s. 21).
(5)
–	Spoločná pozícia Rady z 27. decembra 2001 o uplatňovaní špecifických opatrení na boj s terorizmom (Ú. v. ES L 344, 2001, s. 93; Mim. vyd. 18/01, s. 217).
(6)  –	Nariadenie Rady (ES) č. 2580/2001 z 27. decembra 2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu (Ú. v. ES L 344, 2001, s. 70; Mim. vyd. 18/01, s. 207).
(7)
–	Rozhodnutie Rady 2001/927/ES z 27. decembra 2001 o vytvorení zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia Rady č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu [ neoficiálny preklad ] (Ú. v. ES L 344, 2001, s. 83).
(8)
–	Spoločná pozícia Rady 2002/340 z 2. mája 2002, ktorým sa aktualizuje spoločná pozícia Rady 2001/931 o zvláštnych opatreniach v boji proti terorizmu [ neoficiálny preklad ] (Ú. v. ES L 116, 2002, s. 75).
(9)
–	Rozhodnutie Rady 2002/334/ES z 2. mája 2002, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 a zrušuje sa rozhodnutie 2001/927 [ neoficiálny preklad ] (Ú. v. ES L 116, 2002, s. 33).
(10)  –	Rozhodnutie Rady 2009/62/ES z 26. januára 2009, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu a zrušuje rozhodnutie 2008/583/ES (Ú. v. EÚ L 23, 2009, s. 25).
(11)
–	Charta nebola záväzná v čase podania žaloby v konaní vo veci samej: pozri analogicky rozsudok z 27. júna 2006, Parlament/Rada, C‑540/06, Zb. s. I‑5769, bod 38). Po nadobudnutí platnosti Lisabonskej zmluvy 1. decembra 2009, má Charta rovnakú právnu silu ako primárne právo (článok 6 ods. 1 ZEÚ).
(12)
–	Pokiaľ ide o úplný popis údajnej teroristickej činnosti PMOI a údajné ukončenie tejto činnosti, pozri rozhodnutie Proscribed Organisations Appeals Commission of England and Wales (Odvolacia komisia týkajúca sa zakázaných organizácii v Anglicku a Walse) z 30. novembra 2007 vo veci Lord Alton of Liverpool a i./Secretry of State for the Home Department (ďalej len „rozhodnutie POAC“) na: http://www.siac.tribunals.gov.uk/poac/Documents/outcomes/PC022006%20PMOI%20FINAL%20JUDGMENT.pdf.
(13)
–	Pozri Označenie zahraničných teroristických organizácií, 62 Fed. Reg. 52,650 (1997).
(14)
–	Pozri Terrorism Act (Proscribed Organisations) (Amendment) Order 2001. Organizácia je opísaná v článku 2 tohto uznesenia ako „Mujaheddin e Khalq“.
(15)
–	Pokiaľ ide o úplný popis relevantných procesných aspektov francúzskeho trestného práva, predovšetkým vrátane úlohy réquisitoire
a mise en examen, pozri nižšie uvedený bod 142.
(16)
–	Pozri bod 152.
(17)
–	Secretary of State for the Home Department/Lord Alton of Liverpool a i., [2008] EWCA Civ 443, dostupné na: http://www.bailii.org/ew/cases/EWCA/Civ/2008/443.html.
(18)
–	Tieto stretnutia sú uvedené v bode 91 a v chronológii uvedenej v prílohe.
(19) – List a odôvodnenie sú uvedené v bodoch 9 a 10 napadnutého rozsudku.
(20)
–	V skutočnosti išlo o obdobie dlhšie než jeden mesiac.
(21)
–	Pozri rozsudky z 12. decembra 2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Rada, T‑228/02, Zb. s. II‑4665, bod 124) (ďalej len „rozsudok OMIL“), a z 23. októbra 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Rada, T‑256/07, Zb. s. II‑3019, bod 133) (ďalej len „rozsudok PMOI I“).
(22)
–	Pozri bod 138 rozsudku PMOI I.
(23)
– To znamená informácie v bode 3 písm. a) (pozri vyššie bod 43). Všeobecný súd sa v tomto bode svojho rozsudku nezaoberal informáciami v bode 3 písm. f). Pozri ďalej bod 160.
(24)
– Uverejnený v Zbierke rozhodnutí s. I‑6351 a ďalej označovaný ako „Kadi I“.
(25)
–	Rozhodnutím, ktoré bezprostredne predchádzalo dotknutému rozhodnutiu bolo rozhodnutie Rady, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu, a ktorým sa zrušuje rozhodnutie 2007/445/ES (Ú. v. EÚ L 340, 2007, s. 100). Bolo prijaté 20. decembra 2007. Na základe článku 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931 bola Rada povinná preverovať mená osôb a subjektov uvedených v danom rozhodnutí pravidelne, najmenej raz za šesť mesiacov.
(26)
–	Pozri najmä úvahu v bode 97 a nasl.
(27)
–	Pozri v tomto zmysle napadnutý rozsudok, bod 52. Aj keď napadnutý rozsudok zo zjavných dôvodov odkazoval na článok 10 ES, v prepracovanom znení uvedenom v článku 4 ods. 3 ZEÚ nič sa tejto základnej zásady nedotýka.
(28)
–	Pozri bod 197 a nasl.
(29)
–	Pozri bod 97 a nasl.
(30)
–	Pozri bod 171 a nasl.
(31)
–	Pozri bod 397 a nasl.
(32)
–	Napríklad, skrátenie lehoty poskytnutej delegáciam pre oznámenie pracovnej skupine CP 931, že určitá osoba, skupina alebo subjekt bude prejednávaná na zasadnutí tohto orgánu, tak ako to stanovuje bod 11 prílohy II dokumentu Rady 10826/07, ktorého sprístupnené znenie je dostupné na http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cmsUpload/st10826-re01en07.pdf.
(33)
–	Pozri bod 105 a nasl.
(34)  –	Pozri rozsudky OMPI, bod 128, a Kadi I, uvedené v poznámke pod čiarou 24, bod 308.
(35)  –	Rozsudok OMPI, bod 131.
(36)  –	Pozri rozhodnutie 2002/334, už citované vyššie v poznámke pod čiarou 9.
(37)
–	Už citované v poznámke pod čiarou 25.
(38)
–	V odpovedi na otázku všeobecného súdu právny zástupca PMOI na pojednávaní uviedol, že by táto organizácia nemala žiadne námietky, pokiaľ by preskúmanie toho, či má byť ponechaná na zozname, nebolo uskutočnené v rámci šesťmesačnej lehoty stanovenej v článku 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931, kedy predĺženie tejto lehoty by bolo v jej prospech, pretože by jej bolo napríklad umožnené predložiť nové dôkazy, aby sa vyjadrila k novým informáciám a novým materiálom poskytnutým členským štátom.
(39)
–	Pozri okrem iného, rozsudky Súdneho dvora z 2. septembra 2010, Európska komisia/Deutsche Post, C‑399/08 P, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 75; z 7. novembra 2002, Hirschfeldt/EEA, C‑184/01 P, Zb. s. I‑10173, bod 48; z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Zb. s. I‑5425, bod 148, ako aj uznesenie z 9. marca 2007, Schneider Electric/Komisia, C 188/06 P, bod 64.
(40)
–	Francúzska republika vo svojich písomných návrhoch (týkajúcich sa svojho druhého odvolacieho dôvodu) tvrdí, že „francúzska vláda zdôrazňuje, že má osobitný záujem na tom, aby Súdny dvor uznal, že sa [Všeobecný súd] dopustil v tomto zmysle nesprávneho právneho posúdenia“.
(41)
–	Pozri tiež návrhy generálneho advokáta Poiares Madura vo veci Kadi I, už citované vyššie v poznámke pod čiarou 24, bod 16.
(42)
–	Otázka, čí PMOI má v skutočnosti právnu subjektivitu, je podľa môjho názoru vedľajšou otázkou. Dôležité je, že francúzske orgány nemajú žiadne prostriedky na to, aby zistili pravdivé skutočnosti.
(43)
–	Pozri uvedené body 12 a 13.
(44)
–	Pozri tiež uznesenie Všeobecného súdu z 15. februára 2005, PKK a KNK/Rada, T‑229/02, Zb. s. II‑539, v ktorom samotný Všeobecný súd potom, čo uviedol, že môže nastať, že skupiny alebo subjekty, na ktoré sa uplatňuje článok 1 ods. 1 spoločnej pozície 2001/931, „…nemali legálnu existenciu, alebo že nemali možnosť dodržať právne normy, ktoré sa obvykle vzťahujú na právnické osoby“, odkázal na nutnosť vyhnúť sa „prílišnému formalizmus“ (bod 28).
(45)
–	Francúzska jazyková verzia spoločnej pozície 2001/931 používa výraz „ autorité judiciaire “. Výraz „ judiciaire “ je definovaný v CORNU, G., Vocabulaire juridique, PUF, Paríž, 2005, takto: „ (dans un sens vague) qui appartient à la justice, par opposition à législatif et administratif. Ex. le pouvoir judiciaire, l’autorité judiciaire (cependant, même en ce sens, il ne s’agit que de la justice de l’ordre judiciaire); (dans un sens précis) qui concerne la justice rendue par les tribunaux judiciaires “. Bez toho, aby som sa chcela zaoberať zlučiteľnosťou toho, na čo presne sa francúzsky výraz vzťahuje, uviedla by som, že sa javí ako značne širší než obvyklý význam, ktorý je daný anglickému výrazu „judicial“.
(46)
–	Ako príklad surrealistickej situácie, ktorá môže vzniknúť, pokiaľ nie je možné poskytnúť odpoveď, by som uviedla tento príklad, ktorý je prepisom časti pojednávania pred Vojenskou komisiou Spojených štátov amerických, kedy bola zadržaná osoba podozrivá z účasti na teroristických činoch požiadaná, aby sa vyjadrila k dôverným dôkazom skôr predložených na neverejnom pojednávaní (ktorého sa nemohla zúčastniť): „ Zapisovateľ súdu “ [čítajúci nedôverné zhrnutie dôkazov predložených na neverejnom pojednávaní]: Keď žil zadržaný v Bosne, stretával sa s agentom al-Kaidy. Zadržaný : Povedzte mi jeho meno. Predseda súdu : Nepoznám. Zadržaný : Ako sa k tomu môžem vyjadriť? Predseda súdu : Poznal ste niekoho, kto bol členom al-Kaidy? Zadržaný : Nie, nikoho. Predseda súdu : Prepáčte, ako znela Vaša odpoveď? Zadržaný : Nie. Predseda súdu : Nie? Zadržaný : Nie. Túto skutočnosť mi vyšetrovatelia oznámili už dávnejšie. Opýtal som sa vyšetrovateľov, kto je tou osobou. Potom by som Vám mohol povedať, či som túto osobu poznal, ale nie, či je táto osoba teroristom. Možno som túto osobu poznal ako priateľa. Možno išlo o osobu, ktorá so mnou pracovala. Možno išlo o osobu, ktorá bola v mojom oddelení. Neviem ale, či táto osoba pochádza z Bosny, Indie alebo odinakiaľ. Ak mi poviete meno, potom sa budem môcť vyjadriť a brániť sa voči tomuto obvineniu. Predseda súdu : My Vám kladieme otázky a potrebujeme, aby ste sa vyjadril k tomu, čo je obsiahnuté v nedôvernom zhrnutí“. (Citované v TURNER, S., a SCHULHOFER, S.J., The Secrecy Problem in Terrorism Trials, Liberty & National Security Project, NYU School of Law, 2005).
(47)
–	Článok 80-1 Code de procédure pénale stanovuje: „ Le juge d’instruction ne peut informer qu’en vertu d’un réquisitoire du procureur de la République... “
(48)
–	Pozri DELMAS-MARTY, M., French and English Criminal Procedure, v The Gradual Convergence, Ed. Markesinis, B.S., Clarendon Press, Oxford, 1994, s. 48: „ juge d’instruction
má tri hlavné úlohy: po prvé, je zodpovedný za pomoci police judiciaire
za zhromaždenie dôkazov týkajúcich sa trestného činu a vytvorenie spisu vo veci...“ (druhá a tretia úloha tu nie sú relevantné). Pozri tiež PRADEL., J., L’instruction préparatoire, Éditions Cujas, Paríž, 1990, s. 7: „ l’instruction préparatoire est la phase du procès pénal au cours de laquelle, l’action publique étant mis en mouvement, des organes judiciaires spécialisés, notamment le juge d’instruction... recueillent les éléments nécessaires au jugement et décident de la suite à donner à la poursuite “.
(49)
–	„ À peine de nullité, le juge d'instruction ne peut mettre en examen que les personnes à l'encontre desquelles il existe des indices graves ou concordants rendant vraisemblable qu'elles aient pu participer, comme auteur ou comme complice, à la commission des infractions dont il est saisi“ .
(50)
–	Body 66 a 67 napadnutého rozsudku.
(51)
–	Pozri body 40 až 43.
(52)
–	Pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, spojené veci C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Zb. s. I‑123, bod 49.
(53)
–	Pre úplnosť by som mala spomenúť aj ustanovenia článku 50 ods. 2, ktoré sa použijú v prípade spojených veci.
(54)
–	Článok 67 ods. 3 bol vložený do rokovacieho poriadku Všeobecného súdu 19. decembra 2000 (Ú. v. ES, L 322, 2000, s. 4) na účely formálnej platnosti rozsudkov z 11. marca 1999, vydaných vo veciach „oceľových nosníkov“, NMH Stahlwerk a i./Komisia, T‑134/94, Zb. s. II‑239; Eurofer/Komisia, T‑136/94, Zb. s. II‑263; ARBED/Komisia, T‑137/94, Zb. s. II‑303; Cockerill-Sambre/Komisia, T‑138/94, Zb. s. II‑333; Thyssen Stahl/Komisia, T‑141/94, Zb. s. II‑347; Unimétal/Komisia, T‑145/94, Zb. s. II‑585; Krupp Hoesch/Komisia, T‑147/94, Zb. s. II‑603; Preussag/Komisia, T‑148/94, Zb. s. II‑613; British Steel/Komisia, T‑151/94, Zb. s. II‑629; Aristrain/Komisia, T‑156/94, Zb. s. II‑645); a Endesa/Komisia, T‑157/94, Zb. s. II‑707. Pozri tiež bod 52 a nasl. mojich návrhov vo veci Varec (rozsudok zo 14. februára 2008, C‑450/06, Zb. s. I‑581).
(55)
–	Bod 155.
(56)
–	Bod 158, kurzívou zvýraznila generálna advokátka.
(57)
–	Už citovaný v poznámke pod čiarou 24, body 342 a 344.
(58)
–	Už citovaný v poznámke pod čiarou 54.
(59)
–	Pozri body 47 a 52. Pozri tiež bod 33 a nasl. mojich návrhov v tejto veci.
(60)
–	Zdá sa, že v niektorých prípadoch došlo k ad hoc usporiadaniu pri použití ustanovení kapitoly 3 hlavy 2 rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, týkajúcich sa organizačných procesných opatrení. Z rozsudku zo 14. decembra 2005, Honeywell International/Komisia, T‑209/01, Zb. s. II‑5527, vyplýva, že v nadväznosti na námietku jedného z vedľajších účastníkov k dôvernosti jednej z príloh žaloby sa konalo neformálne pojednávanie pred predsedami druhého senátu Všeobecného súdu v rámci organizačného procesného opatrenia, po ktorom žalobkyňa predložila novú nedôvernú verziu tohto dokumentu, a že na výzvu týkajúcu sa toho, či naďalej pretrvávajú jej námietky, pokiaľ ide o túto novú verziu, vedľajšia účastníčka v stanovených lehotách neodpovedala (pozri bod 22). Takýto postup nemá formálnu povahu a vyžaduje predovšetkým dohodu všetkých účastníkov konania. K takejto dohode zjavne vo všetkých prípadoch nedôjde.
(61)
–	Pokiaľ ide o popis povinností v oblasti dôvernosti, ktoré upravujú pravidlá poskytovania informácií medzi vnútroštátnymi orgánmi, pozri rozsudok Court of Appeal (England & Wales) vo veci Mohamed/Secretary of State for Foreign and Commonwealth Affairs, [2010] EWCA Civ. 158, body 43 a 44 (pozri http://www.bailii.org/ew/cases/EWCA/Civ/2010/65.html). Pokiaľ ide o pracovnú skupinu CP 931, ustanovenia, ktoré upravujú jej stretnutia, stanovujú, že tieto stretnutia sa konajú v bezpečnom prostredí tak, aby rozhovory mohli prebiehať na TAJNEJ úrovni EÚ (pozri dokument Rady 10826/07 z 21. júna 2007 o vykonávaní spoločnej pozície 2001/931, s. 5).
(62)
–	Mala by som dodať, že malo by tomu tak byť aj v rokovacom poriadku Súdneho dvora, pokiaľ ide o odvolania, pri ktorých dochádza k preskúmaniu dôverných dôkazov predložených Všeobecnému súdu.
(63)
–	Pozri poznámku pod čiarou 40.
(64)
–	Pokiaľ ide v tomto zmysle o diskusiu týkajúcu sa výrazu „súdny orgán“, pozri vyššie uvedený bod 132 a nasl.
(65)
–	Pozri bod 124 a nasl.
(66)
–	Prinajmenšom na základe článku 6 ZEÚ a článku 51 ods. 1 Charty.
(67)
–	Vzhľadom na to, že táto časť mojich návrhov je určená len na indikatívne účely, mala by som sa v tomto bode ospravedlniť, pokiaľ som prehliadla, alebo sa úplne nevyjadrila k niektorému z prípadov, ktoré môžu byť relevantné. Snažila som sa zahrnúť väčšinu možností a dúfam, že som nezabudla na nič, čo tento cieľ narúša.
(68)
–	Pokiaľ ide o situáciu, kedy nie je príslušný orgán súdnym orgánom, ale rovnocenným príslušným orgánom, pozri bod 220.
(69)
–	Samozrejme s výnimkou, že sú splnené ostatné kritéria uvedené vyššie v bodoch 198 a 199.
(70)
–	Pozri bod 202.
(71)
–	Pozri bod 100.
(72)
–	Pozri napríklad rozsudok vo veci Varec, už citovaný v poznámke pod čiarou 54.
(73)
–	Je tiež možné, že dané dôkazy mohli byť získané od iného štátu na základe medzinárodných dohôd o vzájomnej spolupráci v oblasti boja proti teroristickým činnom. Pozri v tomto zmysle článok 4 spoločnej pozície 2001/931, ktorý členským štátom ukladá povinnosť si vzájomne v čo najširšej miere pomáhať pri predchádzaní teroristickým činom a boji proti nim. Bezpečnostné útvary nemusia byť ochotné oznamovať informácie týmto spôsobom, ak majú skutočné dôvody sa domnievať, že informácie nebudú ich príjemcom udržané v tajnosti.
(74)
–	V bode 133 rozsudku OMIL Všeobecný súd napríklad rozhodol, že „ide o opatrenie, ktoré zachováva obmedzenie“.
(75)
–	Už citovaný v poznámke pod čiarou 24, bod 47.
(76)
–	Rozsudok z 30. septembra 2010, T‑85/09, zatiaľ neuverejnený v Zbierke.
(77)
–	Pozri body 149 a 150.
(78)
–	Pokiaľ ide o vplyv subjektívneho vnímania na spôsob, akým sú formulované právne pravidlá, pozri okrem iného moje návrhy vo veci Bartsch (z 23. septembra 2008, C‑427/06, Zb. s. I‑7245, body 44 až 46).
(79)
–	A a i./Spojené kráľovstvo, [GC], č. 3455/05, bod 173.
(80)
–	Článok 15 ods. 1. Pozri tiež Aksoy a i./Turecko, č. 14037/04, 14052/04, 14072/04, 14077/04, 14092/04, 14098/04, 14100/04, 14103/04, 14112/04, 14115/04, 14120/04, 14122/04 a 14129/04 (časť druhá), bod 68.
(81)
–	Pozri v tomto zmysle moje návrhy vo veci Heinrich (rozsudok z 10. marca 2009, C‑345/06, Zb. s. I‑1659, bod 100).
(82)
–	Pozri okrem iného rozsudok Kadi I, už citovaný v poznámke pod čiarou 24, bod 284.
(83)
–	Doorson/Holandsko, Zbierka rozsudkov a rozhodnutí 1996 II, bod 70.
(84)
–	Jasper/Spojené kráľovstvo, [GC], č. 27052/95.
(85)
–	Bod 52. Relevantná časť tejto veci bola rozhodnutá v zmysle ustanovení článku 6 ods. 1 Dohovoru, ktoré upravujú založenie obvinenia z trestných činov, ale neexistuje žiadny dôvod, že toto základné vyhlásenie bolo obmedzené na túto oblasť. Pozri itež Rowe a Davis/Spojené kráľovstvo, [GC], č. 28901/95, Európsky súd pre ľudské práva 2000 II, bod 61; Fitt/Spojené kráľovstvo, [GC], č. 29777/96, Európsky súd pre ľudské práva 2000 II, bod 45; a V./Fínsko, č. 40412/98, bod 75.
(86)
–	Jasper/Spojené kráľovstvo, už citovaný v poznámke pod čiarou 84, bod 52.
(87)
–	Dowsett/Spojené kráľovstvo, č. 39482/98 (časť druhá), Európsky súd pre ľudské práva 2003 VII, bod 50.
(88)
–	Už citovaný v poznámke pod čiarou 79.
(89)
–	Systém špeciálnych advokátov je zložitý, ale v podstate spočíva vo vymenovaní špeciálneho právneho zástupcu, aby zastupoval záujmy účastníka konania v spore so štátom v prípade, kedy všetky alebo niektoré dôkazy, ktoré štát navrhuje použiť proti tomuto účastníkovi, nemôžu byť sprístupnené z dôvodu národnej bezpečnosti. Špeciálny právny zástupca musí prejsť bezpečnostnou previerkou, pretože na základe tejto previerky má právo preskúmať dôverné dôkazy (známe ako „dôverné materiály“). Môže komunikovať so svojim klientom, kedykoľvek predtým, než mu je poskytnutý prístup k dôverným materiálom, ale nie potom. Klient má právo sa zúčastniť všetkých štádií konania, v ktorých sú predkladané nedôverné dôkazy, ale nesmie byť prítomný počas preskúmania dôverných materiálov súdmi. Systém bol zavedený v rámci zriadenia Special Immigration Appeals Tribunal (Špeciálny odvolací súd pre oblasť prisťahovalectva, ďalej len „SIAC“) v reakcii na poznámky uskutočnené Európskym súdom pre ľudské práva v rozsudku Chahal/Spojené kráľovstvo (Zbierka rozsudkov a rozhodnutí 1996 V, bod 131), v ktorom tento súd konštatoval, že Spojené kráľovstvo porušilo článok 5 ods. 4 Dohovoru, keď vnútroštátnemu súdu neboli sprístupnené dôkazy z dôvodu bezpečnosti. Aj keď bol tento systém, po svojom zavedení upravený tak, aby spĺňal stanovené ciele, neznamená to, že nie je teraz kritizovaný. Pozri napríklad Správa House of Lords a House of Commons Joint Committee on Human Rights, Counter-Terrorism Policy and Human Rights (Sixteenth Report) [Správa spoločného výboru Snemovne lordov a Snemovne reprezentantov pre ľudské práva o politike boja proti terorizmu a ľudských právach, šestnásta správa]: Annual Renewal of Control Orders Legislation 2010, s. 36. Táto správa, okrem iného uvádza, že špeciálni advokáti nemajú v praxi žiadny prístup k dôkazom, ani k údajom, ktoré by im umožnili spochybniť posúdenie bezpečnostných zložiek o tom, že nemajú žiadne prostriedky na to, aby protirečili posúdeniu vlády Spojeného kráľovstva, že sprístupnenie mohlo porušiť verejný záujem, s tým dôsledkom, že posúdenia tejto vlády, týkajúce sa toho, čo je alebo nie je možné sprístupniť, sú v skutočnosti nenapadnuteľné a takmer vždy potvrdené súdom, a že vo všeobecnosti tým, že systém bráni špeciálnym advokátom vo výkone ich úlohy, ktorú majú plniť, tento systém, tak ako teraz funguje „vytvára nebezpečenstvo závažných súdnych pochybení“. Zdôraznila by som však, že tieto poznámky sa predovšetkým týkajú skôr fungovania systému, než jeho samotného chápania, ktoré napráva absurditu a zjavnú neexistenciu práv na obhajobu, ktoré charakterizovali vec Dutschke/Secretary of State for the Home Department (Odvolanie č. TH 381/70 pred Immigration Appeals Tribunal), ktorá sa stala slávnym prípadom medzi právnymi zástupcami v Spojenom kráľovstve približne pred 30 rokmi. Pozri v tomto zmysle HEPPLE, B.A., „Aliens and Administrative Justice: the Dutschke Case“, Modern Law Review Vol 34 (september 1971), s. 501 až 519.
(90)
–	Bod 216.
(91)
–	Rozhodol totiž, že špeciálny advokát môže „vykonávať dôležitú úlohu pri vyvážení neúplného sprístupnenia a neexistencie skutočného, verejného, kontradiktórneho konania tým, že preskúma dôkazy a predloží argumenty v mene zadržaného na neverejných pojednávaniach“ (body 218 a 220).
(92)
–	A. a i./Spojené kráľovstvo, už citovaný v poznámke pod čiarou 79, body 205 a 220.
(93)
–	Pozri rozsudok z 29. júna 2010, E a F, C‑550/09, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 57, ako aj rozsudok Kadi II, už citovaný v poznámke pod čiarou 76, bod 137.
(94)
–	Pokiaľ ide o úplnú analýzu relevantných otázok, pozri poznámky SPAVENTA, E. k rozsudku PMOI I a napadnutému rozsudku v (2009) 46 CML Rev., p. 1239.
(95)
–	Pozri rozsudok Kadi I, už citovaný v poznámke pod čiarou 24, bod 316.
(96)
–	Pozri, okrem iného, rozsudky zo 17. decembra 1970, Internationale Handelsgesellschaft (11/70, Zb. s. 1125, bod 4) a nedávny rozsudok Parlament/Rada, už citovaný vyššie v poznámke pod čiarou 11, bod 35; z 8. septembra 2010, Winner Wetten, C‑409/06, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 58). Pozri tiež TRIDIMAS, T., Judicial Review and the Community judicature: towards a new European constitutionalism?, v Principles of proper conduct for supranational, state and private actors in the European Union: towards a ius commune: essays in honour of Walter van Gerven, Intersentia, 2001, s. 71, kde popisuje prístup Súdneho dvora ako „ústavnú právnu náuku inšpirovanú metódou common law“.
(97)
–	Pozri SPAVENTA, E., Counter-terrorism and fundamental rights: judicial challenges and legislative changes after the rulings in Kadi and OMIL, (pred vydaním) v The EU and Global Emergencies, ANTONIADIS. A., SCHÜTZE, R. a SPAVENTA, E. (autori), Hart Publishing, 2011, kde označuje názor, že žaloby proti uvedeniu na zoznam spadajú predovšetkým do právomoci vnútroštátnych orgánov alebo súdov ako „prístup Pontia Piláta“, a ďalej uvádza, že tento prístup je „v značnej miere neuspokojivý, pretože posúdenie zákonnosti aktov Únie spadá do výlučnej právomoci súdu Spoločenstva a na zozname môžu byť uvedené len tie osoby, ktoré sú zapojené do ‚teroristických činov‘ definovaných v spoločnej pozícii 2001/931. Neexistuje žiadny dôvod, prečo by sa Súdny dvor mal vzdať svojho poslania výkladu a výkonu súdneho preskúmania smerujúceho k určeniu, či existujú dostatočné dôkazy pre uvedenie osoby alebo skupiny na zoznam“. Pozri tiež správu Agentúry Európskej únie pre základné práva, Ľudské práva, Právne predpisy, Posilnenie základných práv v EÚ I, 2010, ktorá uvádza, že „členské štáty EÚ majú tiež relatívne roztrieštený prístup, pokiaľ ide o skúmanie dodržiavania jednotlivých záruk v oblasti ľudských práv“ (s. 5).
(98)
– Už citovaný v poznámke pod čiarou 77, bod 186.
(99)
–	Pozri napríklad článok 51 ods. 1 Charty. Pozri tiež, pokiaľ ide o povinnosť zaručiť rešpektovanie základných práv na úrovni Európskej únie, rozsudok Internationale Handelsgesellschaft, už citovaný v poznámke pod čiarou 96 (11/70, bod 4) a pokiaľ ide o rozdiel medzi vnútroštátnym právom a právom Európskej únie, rozsudok z 29. mája 1997, Kremzow, C‑299/95, Zb. s. I‑2629, bod 15). Pozri vo všeobecnosti rozsudok Kadi I, už citovaný v poznámke pod čiarou 24, bod 285.
(100)
–	Citované v poznámke pod čiarou 24. Aj keď sa vec Kadi I týkala „zmluvných“ rozhodnutí o zmrazení finančných prostriedkov na základe rezolúcie Bezpečnostnej rady Organizácie spojených národov 1333 (2000), nevidím žiadny dôvod na to, prečo by sa rovnaké zásady nepoužili na „autonómne“ rozhodnutia prijaté na základe rezolúcie 1373 (2001).
(101)
–	Body 34 a 35.
(102)
–	Pozri v tomto zmysle rozsudok Kadi I, už citovaný v poznámke pod čiarou 25, bod 335.