62014TO0810
UZNESENIE VŠEOBECNÉHO SÚDU (šiesta komora)
z 27. júna 2016 (
*1
)
„Nevykonanie rozsudku Súdneho dvora konštatujúceho nesplnenie povinnosti štátom — Penále — Rozhodnutie o zaplatení penále — Zrušenie vnútroštátnej právnej úpravy nezlučiteľnej s právom Únie — Dátum ukončenia nesplnenia povinnosti — Zrušenie skoršieho rozhodnutia o zaplatení penále uloženého na základe vykonania toho istého rozsudku Súdneho dvora — Právna sila rozhodnutej veci — Žaloba zjavne bez právneho základu“
Vo veci T‑810/14,
Portugalská republika, v zastúpení: L. Inez Fernandes, J. de Oliveira a S. Nunes de Almeida, splnomocnení zástupcovia,
žalobkyňa,
proti
Európskej komisii, v zastúpení: G. Braga da Cruz a M. Heller, splnomocnení zástupcovia,
žalovanej,
ktorej predmetom je návrh na základe článku 263 ZFEÚ smerujúci k zrušeniu rozhodnutia Komisie MARKT/A2/3523710 z 3. októbra 2014 o zaplatení dlžného penále Portugalskej republiky za obdobie od 10. do 29. januára 2008, ktorým sa vykonáva rozsudok z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3),
VŠEOBECNÝ SÚD (šiesta komora),
v zložení: predseda komory S. Frimodt Nielsen (spravodajca), sudcovia F. Dehousse a A. M. Collins,
tajomník: E. Coulon,
vydal toto
Uznesenie
Okolnosti predchádzajúce sporu
Konania o nesplnení povinnosti proti Portugalskej republike
1
Komisia Európskych spoločenstiev podala v roku 2003 návrh na začatie konania o nesplnení povinnosti proti Portugalskej republike, keďže sa najmä domnievala, že podmienky vzniku zodpovednosti verejných obstarávateľov, ktoré boli stanovené v práve tohto členského štátu, neboli v súlade so smernicou Rady 89/665/EHS z 21. decembra 1989 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa uplatňovania postupov preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác (Ú. v. ES L 395, 1989, s. 33; Mim. vyd. 06/001, s. 246).
2
Súdny dvor v rozsudku zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632) vyhovel argumentácii Komisie a v bode 1 výroku uvedeného rozsudku rozhodol, že „Portugalská republika si tým, že nezrušila zákonný dekrét č. 48051 z 21. novembra 1967, ktorým podmieňuje poskytnutie náhrady škody osobám, ktoré boli poškodené porušením práva Spoločenstva v oblasti verejného obstarávania alebo porušením vnútroštátnych predpisov, ktoré toto právo preberajú, predložením dôkazu o nedbanlivosti alebo úmysle, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 1 ods. 1 a článku 2 ods. 1 písm. c) smernice Rady 89/665…“.
3
Vzhľadom na to, že sa Komisia domnievala, že Portugalská republika neukončila konštatované nesplnenie povinnosti, podala návrh na začatie druhého konania o nesplnení povinnosti, pričom žiadala Súdny dvor, aby uložil Portugalskej republike penále. Verejné pojednávanie sa konalo na Súdnom dvore 5. júla 2007.
4
Dňa 31. decembra 2007 bol uverejnený Lei no 67/2007 Aprova o Regime da Responsabilidade Civil Extracontratual do Estado a Demais Entitades Públicas (zákon č. 67/2007, ktorým sa zavádza režim mimozmluvnej občianskoprávnej zodpovednosti štátu a iných verejnoprávnych subjektov) (Diário da República, 1. séria, č. 251 z 31. decembra 2007, ďalej len „zákon č. 67/2007“). Článkom 5 uvedeného zákona bol zrušený najmä zákonný dekrét č. 48051 z 21. novembra 1967, ktorý je uvedený vo výroku rozsudku zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632) (ďalej len „zákonný dekrét č. 48051“). Tento zákon mal na základe článku 6 nadobudnúť účinnosť 30 dní od jeho vyhlásenia, teda 30. januára 2008.
5
Súdny dvor v rozsudku z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3), konštatoval, že Portugalská republika tým, že nezrušila zákonný dekrét č. 48051, neukončila nesplnenie povinnosti konštatované v rozsudku zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632). Súdny dvor v dôsledku toho uložil penále. Body 1 a 2 výroku rozsudku z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3), znejú takto:
„1.
Portugalská republika tým, že nezrušila zákonný dekrét č. 48 051…, ktorým podmieňuje poskytnutie náhrady škody osobám, ktoré boli poškodené porušením práva Spoločenstva v oblasti verejného obstarávania alebo porušením vnútroštátnych predpisov, ktoré toto právo preberajú, predložením dôkazu o vine alebo úmysle, neprijala potrebné opatrenia, ktoré vyžaduje vykonanie rozsudku zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03), a z tohto dôvodu si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 228 ods. 1 ES.
2.
Portugalská republika je povinná zaplatiť Komisii… na účet „Vlastné zdroje Európskeho spoločenstva“ penále vo výške 19392 eur za každý deň omeškania s vykonaním opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s už citovaným rozsudkom zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko, odo dňa vyhlásenia tohto rozsudku až do dňa vykonania uvedeného rozsudku zo 14. októbra 2004.“
Prvé rozhodnutie o zaplatení a konania na Všeobecnom súde a Súdnom dvore
6
Keďže Komisia sa domnievala, že zákon č. 67/2007, najmä článok 7 režimu mimozmluvnej občianskoprávnej zodpovednosti štátu a iných verejnoprávnych subjektov, ktorý je uvedený v prílohe tohto zákona, nepredstavuje riadne prebratie smernice 89/665, začala s Portugalskou republikou rokovania, v rámci ktorých sa uskutočnilo viacero stretnutí. Portugalská republika sa domnievala, že prijatím zákona č. 67/2007 vykonala v celom rozsahu rozsudok zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632), keďže tento zákon zrušil zákonný dekrét č. 48051.
7
Dňa 15. júla 2008 generálny riaditeľ Generálneho riaditeľstva Komisie „Vnútorný trh a služby“ predložil Portugalskej republike žiadosť o platbu vo výške penále, ktoré vzniklo za obdobie od 10. januára do 31. mája 2008.
8
Portugalská republika spochybnila stanovisko Komisie, avšak s cieľom ukončiť tieto názorové rozdiely prijala Lei no 31/2008 Procede à primeira alteração à Lei no 67/2007, de 31 de Dezembro, que aprova o Regime da Responsabilidade Civil Extracontratual do Estado a Demais Entitades Públicas (zákon č. 31/2008, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 67/2007) zo 17. júla 2008 (Diário da República, 1. séria, č. 137, zo 17. júla 2008), ktorý so spätnou účinnosťou od 30. januára 2008 mení a dopĺňa článok 7 režimu mimozmluvnej občianskoprávnej zodpovednosti štátu a iných verejnoprávnych subjektov, ktorý je uvedený v prílohe zákona č. 67/2007. Komisia následne usúdila, že Portugalská republika ukončila nesplnenie povinnosti konštatované v rozsudku zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632).
9
Komisia prijala 25. novembra 2008 rozhodnutie K(2008) 7419 v končenom znení (ďalej len „prvé rozhodnutie o zaplatení“), v ktorom stanovila Portugalskej republike penále v celkovej sume 3665088 eur na základe vykonania rozsudku z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3) za obdobie od 10. januára do 17. júla 2008.
10
Portugalská republika podala žalobu o neplatnosť proti prvému rozhodnutiu o zaplatení, ktorej Všeobecný súd vyhovel rozsudkom z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127). Všeobecný súd v tomto rozsudku rozhodol, že Komisia má v zásade právomoc rozhodnúť o zaplatení penále uloženého Súdnym dvorom, avšak táto právomoc sa obmedzuje iba na vyvodenie presných dôsledkov vyplývajúcich z konštatovaní Súdneho dvora. Keďže Súdnym dvorom zistené nesplnenie povinnosti však spočívalo v tom, že nebol zrušený zákonný dekrét č. 48051, Všeobecný súd konštatoval, že Komisia prekročila svoju právomoc tým, že sama overila, či nová portugalská právna úprava správne prebrala smernicu 89/665. Všeobecný súd sa totiž domnieval, že iba Súdny dvor má právomoc vykonať také posúdenie.
11
Portugalská republika vo svojej žalobe primárne navrhovala zrušenie prvého rozhodnutia o zaplatení a subsidiárne čiastočné zrušenie uvedeného rozhodnutia v rozsahu, v akom vyvolávalo účinky po 29. januári 2008. Všeobecný súd zrušil prvé rozhodnutie o zaplatení v celom rozsahu. Všeobecný súd sa nevyjadril k subsidiárne uvedenej argumentácii Portugalskej republiky, že treba zohľadniť dátum, kedy bolo konštatované nesplnenie povinnosti ukončené, a to 30. januára 2008, kedy nadobudli účinnosť zákon č. 67/2007, ako aj zmena so spätnou účinnosťou na základe zákona č. 31/2008.
12
Odvolanie, ktoré podala Komisia proti rozsudku z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127), bolo zamietnuté. Súdny dvor totiž v rozsudku z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) najmä rozhodol, že:
„37
Podľa článku 260 ods. 1 ZFEÚ, ak Súdny dvor zistí, že členský štát si nesplnil povinnosť, ktorá mu vyplýva zo zmlúv, tento štát je povinný urobiť potrebné opatrenia, aby vyhovel rozsudku Súdneho dvora.
38
V zmysle odseku 2 tohto článku, ak sa Komisia domnieva, že dotknutý členský štát neprijal potrebné opatrenia, aby vyhovel takému rozsudku, môže predložiť vec Súdnemu dvoru, aby tomuto štátu uložil povinnosť zaplatiť paušálnu pokutu a/alebo penále.
39
Na rozdiel od konania zavedeného článkom 258 ZFEÚ, ktorého cieľom je určiť a ukončiť konanie členského štátu predstavujúce porušenie práva Únie (pozri rozsudky zo 7. februára 1979, Francúzsko/Komisia, 15/76 a 16/76, Zb. s. 321, bod 27, ako aj zo 6. decembra 2007, Komisia/Nemecko, C‑456/05, Zb. s. I‑10517, bod 25), je predmet konania upraveného v článku 260 ZFEÚ omnoho obmedzenejší, lebo jeho cieľom je iba to, aby podnietil porušujúci členský štát vykonať rozsudok o nesplnení povinnosti (rozsudky z 12. júla 2005, Komisia/Francúzsko, C‑304/02, Zb. s. I‑6263, bod 80, ako aj z 21. septembra 2010, Švédsko a i./API a Komisia, C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P, Zb. s. I‑8533, bod 119).
40
Preto sa toto konanie musí považovať za osobitné súdne konanie na vykonanie rozsudkov Súdneho dvora, teda inými slovami za spôsob výkonu rozhodnutí (rozsudok Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 92). V dôsledku toho možno v rámci takého konania konať len o nesplneniach povinností vyplývajúcich členskému štátu zo Zmluvy o FEÚ, ktoré Súdny dvor na základe článku 258 ZFEÚ považoval za dôvodné (rozsudok z 10. septembra 2009, Komisia/Portugalsko, C‑457/07, Zb. s. I‑8091, bod 47).
41
Pokiaľ Súdny dvor uloží dotknutému členskému štátu povinnosť zaplatiť penále, overenie opatrení, ktoré tento štát prijal na vykonanie takého rozsudku, Komisiou a vymáhanie súm dlžných na základe uložených sankcií sa musí o to viac uskutočňovať so zreteľom na vymedzenie nesplnenia povinnosti, ako ho Súdny dvor urobil vo svojich rozsudkoch vydaných na základe článkov 258 ZFEÚ a 260 ZFEÚ.
42
V prejednávanej veci z výroku rozsudku [zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632)] i z výroku rozsudku [z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3)] vyplýva, že nesplnenie povinnosti konštatované Súdnym dvorom spočíva v nezrušení zákonného dekrétu č. 48051, ktorý podmieňoval poskytnutie finančnej náhrady osobám, ktoré boli poškodené porušením práva Únie v oblasti verejného obstarávania, predložením dôkazu o nedbanlivosti alebo úmysle.
43
Na vykonanie rozsudku [zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632)] Portugalská republika prijala zákon č. 67/2007. Tento zákon, ktorý nadobudol účinnosť niekoľko dní po vyhlásení rozsudku [z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3)], zrušil zákonný dekrét č. 48051.
44
Po preskúmaní uvedeného zákona však Komisia usúdila, že nie je v súlade s právom Únie, a teda nezabezpečuje primerané vykonanie rozsudku [zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632)].
45
To vyústilo do sporu medzi touto inštitúciou a Portugalskou republikou týkajúceho sa právneho dosahu a výkladu zákona č. 67/2007, ktorý viedol k prijatiu sporného rozhodnutia, v ktorom Komisia vypočítala sumu penále uloženého Súdnym dvorom práve tak, že sa opierala o svoj vlastný výklad účinkov tohto zákona.
46
Pritom sa Komisia vyslovila o otázke súladu zákona č. 67/2007 so smernicou 89/665, hoci, ako Všeobecný súd správne uviedol v bodoch 83 až 85 [rozsudku z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127)]], tento zákon zaviedol režim zodpovednosti, ktorý sa odlišuje od režimu zavedeného zákonným dekrétom č. 48051 a ktorý Súdny dvor nemohol predtým preskúmať.
47
Pritom je síce pravda, ako to Všeobecný súd v podstate uviedol v bode 81 [rozsudku z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127)], že v rámci vykonania rozsudku Súdneho dvora, ktorým sa členskému štátu ukladá penále, musí mať Komisia možnosť posúdiť opatrenia prijaté členským štátom na vyhovenie odsudzujúcemu rozsudku.
48
Ako však Všeobecný súd správne rozhodol v bode 82 [rozsudku z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127)], túto voľnú úvahu nemožno vykonávať takým spôsobom, aby zasahovala do výlučnej právomoci Súdneho dvora rozhodovať o súlade vnútroštátnej právnej úpravy s právom Únie.
…
52
Z toho vyplýva, že ak v rámci overenia vykonania rozsudku, ktorý Súdny dvor vydal na základe článku 260 ZFEÚ, existuje spor medzi Komisiou a dotknutým členským štátom, pokiaľ ide o spôsobilosť vnútroštátnych postupov alebo právnej úpravy, ktoré predtým neboli preskúmané Súdnym dvorom, vykonať taký rozsudok, Komisia nemôže prijatím rozhodnutia sama taký spor vyriešiť a vyvodiť z toho dôsledky, ktoré sú nevyhnutné na výpočet penále.“
Napadnuté rozhodnutie
13
Generálny riaditeľ Generálneho riaditeľstva Komisie „Vnútorný trh a služby“ v rozhodnutí MARKT/A2/3523710 z 3. októbra 2014 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), oznámenom 6. októbra 2014, vyzval Portugalskú republiku na zaplatenie sumy 387840 eur, ktorá zodpovedala vyrubenému penále za obdobie od 10. do 29. januára 2008, na základe vykonania rozsudku z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3).
14
Napadnuté rozhodnutie obsahovalo nasledujúce odôvodnenie:
„[K]eďže dôvody, na ktorých Súdny dvor založil svoj rozsudok z roku 2014, sa týkajú výlučne časti rozhodnutia Komisie, v ktorej Komisia žiadala od Portugalska zaplatenie penále za obdobie od 30. januára do 17. júla 2008, Portugalská republika je naďalej povinná vykonať rozsudok z roku 2008, pokiaľ ide o obdobie od 10. januára 2008 (dátum vyhlásenia rozsudku) do 29. januára 2008 vrátane (zrušujúci zákon nadobudol účinnosť 30. januára 2008).“
Konanie a návrhy účastníkov konania
15
Portugalská republika návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 12. decembra 2014 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
16
Portugalská republika v podstate navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zrušil napadnuté rozhodnutie,
—
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
17
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zamietol žalobu,
—
uložil Portugalskej republike povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
18
Všeobecný súd sa domnieva, že v prejednávanej veci je potrebné uplatniť ustanovenia článku 126 jeho rokovacieho poriadku, podľa ktorých ak Všeobecný súd zjavne nie je príslušný rozhodnúť o žalobe alebo ak je žaloba zjavne neprípustná či zjavne bez právneho základu, na návrh sudcu spravodajcu môže kedykoľvek rozhodnúť odôvodneným uznesením bez ďalšieho konania.
O právomoci Všeobecného súdu rozhodnúť tento spor
19
Portugalská republika v replike tvrdí, že Všeobecný súd nemá právomoc rozhodovať o otázke týkajúcej sa plnenia povinností, ktoré členským štátom vyplývajú zo zmlúv, keďže taká právomoc je vyhradená Súdnemu dvoru. Preto vzhľadom na to, že Súdny dvor neriešil otázku, či Portugalská republika ukončila nesplnenie povinnosti konštatované v rozsudku zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632) uverejnením zákona č. 67/2007 alebo či samotné nadobudnutie účinnosti uvedeného zákona mohlo ukončiť uvedené nesplnenie povinnosti, táto otázka má byť predložená na posúdenie Súdnemu dvoru a nie Všeobecnému súdu.
20
Portugalská republika v nadväznosti na opatrenie na zabezpečenie priebehu konania prijaté Všeobecným súdom spresnila svoje stanovisko a uviedla, že týmto tvrdením nechce vo vzťahu ku svojej vlastnej žalobe uplatniť námietku nedostatku právomoci Všeobecného súdu rozhodnúť o tejto žalobe, ale tvrdí, že keďže prejednávané otázky patria do výlučných právomocí Súdneho dvora, napadnuté rozhodnutie treba zrušiť z dôvodu nedostatku právomoci inštitúcie, ktorá ho prijala.
21
Týmto spresneniam Portugalskej republiky je potrebné vyhovieť, pričom otázku, či mala Komisia právomoc prijať napadnuté rozhodnutie, treba posúdiť v rámci skúmania dôvodnosti žaloby.
22
V každom prípade stačí pripomenúť, že v bode 53 rozsudku z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) Súdny dvor rozhodol, že na Všeobecný súd možno podať žalobu o neplatnosť proti rozhodnutiam Komisie o zaplatení penále uloženého Súdnym dvorom, a že rozsudok vydaný Všeobecným súdom môže byť predmetom odvolania na Súdny dvor.
O dôvodnosti žaloby
23
Tvrdenia, ktoré Portugalská republika uvádza na podporu svojej žaloby, možno zaradiť do šiestich žalobných dôvodov. Prvý žalobný dôvod je založený na nedostatku právomoci Komisie prijať napadnuté rozhodnutie, keďže iba súdne orgány Únie majú právomoc rozhodnúť o zaplatení penále uloženého na základe článku 260 ods. 2 ZFEÚ. Druhý žalobný dôvod je založený na tom, že napadnutým rozhodnutím je nesprávne vykonaný rozsudok z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Tretí žalobný dôvod je založený na porušení právnej sily rozhodnutej veci a štvrtý žalobný dôvod na porušení zásad právnej istoty, „stability právnych vzťahov“ a ochrany legitímnej dôvery. V piatom žalobnom dôvode Portugalská republika tvrdí, že došlo k porušeniu zásady ne bis in idem. Šiesty žalobný dôvod je napokon založený na porušení rozdelenia právomocí medzi Úniu a členské štáty v rozsahu, v akom napadnuté rozhodnutie obmedzuje členské štáty v možnosti odložiť účinnosť noriem, ktoré prijímajú.
24
Na úvod je potrebné posúdiť úvahy Komisie, ktoré sa týkajú dôvodnosti penále vyrubeného v napadnutom rozhodnutí. Od dôvodnosti týchto úvah, na ktoré Portugalská republika reagovala v replike, totiž vo veľkej miere závisí dôvodnosť tejto žaloby.
Úvodné poznámky k dôvodnosti penále vyrubeného v napadnutom rozhodnutí
25
Komisia sa domnieva, že pokiaľ je členský štát odsúdený za to, že nezrušil právnu úpravu, ktorá je v rozpore s právom Únie, treba za dátum, kedy tento štát ukončil vytýkané nesplnenie povinnosti, považovať dátum nadobudnutia účinnosti normy, na základe ktorej je nezlučiteľná právna úprava zrušená, to znamená dátum, kedy toto zrušenie nadobudne účinnosť, a nie dátum uverejnenia uvedenej normy, pokiaľ je tento druhý uvedený dátum skorší ako prvý uvedený dátum. V opačnom prípade by sa členský štát odsúdený za nesplnenie povinnosti ľahko vyhol povinnosti ukončiť toto nesplnenie tým, že by síce uverejnil normy požadované v rozsudkoch Súdneho dvora, odložil by však ich účinnosť.
26
V konaniach podľa článku 260 ods. 2 ZFEÚ, ako aj v konaniach podľa článku 258 ZFEÚ, teda Súdny dvor na účely posúdenia, či členský štát ukončil vytýkané nesplnenie povinnosti, zohľadňuje dátum nadobudnutia účinnosti vnútroštátnej právnej úpravy a nie dátum jej prijatia.
27
Z konania, ktoré viedlo k prijatiu prvého rozhodnutia o zaplatení podľa Komisie vyplýva, ako bolo okrem iného uvedené v rozsudkoch z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127), a z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), že Portugalská republika sa v tom čase domnievala, že rozsudok zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632), vykonala v celom rozsahu prijatím zákona č. 67/2007, a že teda tvrdila, že dátumom, ktorý sa mal v tejto súvislosti zohľadniť, bol dátum nadobudnutia účinnosti uvedeného zákona, teda 30. január 2008.
28
Portugalská republika tvrdí, že nesplnenie povinnosti konštatované v rozsudku zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632) ukončila prijatím zákona č. 67/2007. Súdny dvor sa rozhodol uložiť penále len preto, že toto prijatie mu bolo oznámené iba niekoľko pred vyhlásením rozsudku z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3), a preto ho nemohol zohľadniť. Keďže Portugalská republika sa však domnieva, že nesplnenie povinnosti konštatované v rozsudku zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632) ukončila pred vyhlásením rozsudku z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3), nemožno jej uložiť žiadne penále. Dátumom, ktorý treba zohľadniť na účely posúdenia ukončenia nesplnenia povinnosti konštatovaného v rozsudku zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632), je dátum uverejnenia zákona č. 67/2007, teda 31. december 2007.
29
Portugalská republika okrem toho tvrdí, že vždy spochybňovala, že jej možno uložiť penále, a že iba v priebehu konania, v ktorom sa domáhala zrušenia prvého rozhodnutia o zaplatení, subsidiárne pripustila, že pokiaľ by dátumom ukončenia nesplnenia povinnosti, ktorý treba zohľadniť, bol dátum nadobudnutia účinnosti zákona č. 67/2007, potom jej v každom prípade nemožno uložiť nijaké penále za obdobie po 29. januári 2008.
30
Na úvod je potrebné poznamenať, že napadnuté rozhodnutie vychádza z predpokladu, že pokiaľ ukončenie nesplnenia povinnosti pripísateľného členskému štátu závisí od zrušenia vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá je v rozpore s právom Únie, treba na účely posúdenia dátumu, kedy sa uvedené nesplnenie skončilo, zohľadniť dátum, kedy zrušenie nezlučiteľnej normy nadobudne účinnosť v prípade, že toto nadobudnutie účinnosti nastane po uverejnení zrušujúceho aktu, ako je to v prejednávanej veci (pozri bod 14 vyššie). V prejednávanej veci sa teda účastníci konania nezhodujú v tom, či sa treba domnievať, že nesplnenie povinnosti konštatované v rozsudku zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632) sa skončilo, keď zákon č. 67/2007 nadobudol účinnosť, teda 30. januára 2008, ako sa v napadnutom rozhodnutí domnieva Komisia, alebo či sa uvedené nesplnenie skončilo uverejnením zákona č. 67/2007, teda 31. decembra 2007, ako tvrdí Portugalská republika. V druhom prípade by Portugalská republika mohla oprávnene tvrdiť, že vzhľadom na to, že ukončila nesplnenie pred vyhlásením rozsudku z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3), nemožno jej uložiť žiadne penále.
31
Túto otázku však možno vyriešiť s prihliadnutím na judikatúru. Súdny dvor, na ktorý bola podaná žaloba o nesplnenie povinnosti na základe článku 258 ZFEÚ, po prvé rozhodol, že prípadný rozpor vnútroštátnej právnej úpravy s právom Únie nemožno konštatovať vtedy, ak predmetná vnútroštátna norma ešte nenadobudla účinnosť ku dňu, ktorý stanovila Komisia v odôvodnenom stanovisku (rozsudok z 18. júla 2013, Komisia/Poľsko, C‑313/11, EU:C:2013:481, body 43 až 48). Súdny dvor v tomto rozsudku prisúdil rozhodujúci význam právnemu stavu účinnému ku dňu, ku ktorému mal posúdiť, či si členský štáty nesplnil povinnosti.
32
V rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania Súdny dvor ďalej rozhodol, že v prípade, keď je nadobudnutie účinnosti zákona, ktorým sa preberá smernica, podmienené prijatím vnútroštátneho vykonávacieho aktu, možno konštatovať rozpor vnútroštátnej právnej úpravy s právom Únie, pokiaľ nebol predmetný vykonávací akt prijatý ku dňu uplynutia lehoty na prebratie stanovenej v smernici. Súdny dvor teda prisúdil rozhodujúci význam účinnosti zákona preberajúceho smernicu, to znamená dátumu nadobudnutia jeho účinnosti, pričom jeho samotné prijatie príslušnými orgánmi členského štátu považoval vzhľadom na priamy účinok smernice za nedostačujúce (rozsudok z 18. decembra 2014, SETAR, C‑551/13, EU:C:2014:2467, bod 40).
33
V konaní o nesplnenie povinnosti, ktoré sa týkalo uloženia penále a paušálnej pokuty na základe článku 260 ods. 2 ZFEÚ, Súdny dvor napokon rozhodol, že nadobudnutie činnosti zákona po dátume, ktorý stanovila Komisia v odôvodnenom stanovisku, avšak pred vyhlásením rozsudku Súdneho dvora, bráni uloženiu penále, keďže predmetné nesplnenie povinnosti skončilo pred vyhlásením rozsudku Súdneho dvora (rozsudok z 9. decembra 2008, Komisia/Francúzsko, C‑121/07, EU:C:2008:695, body 20 a 26). Keďže však bolo potrebné zohľadniť dátum nadobudnutia účinnosti predmetného zákona a tento dátum bol neskorší ako dátum stanovený v odôvodnenom stanovisku, Súdny dvor zaviazal členský štát na zaplatenie paušálnej pokuty.
34
Pokiaľ teda podľa judikatúry ukončenie nesplnenia povinnosti závisí od prijatia vnútroštátneho opatrenia, akým je zrušujúce opatrenie, na účely stanovenia dátumu ukončenia nesplnenia povinnosti treba zohľadniť dátum nadobudnutia účinnosti tohto opatrenia. V prejednávanej veci sa teda nesplnenie povinnosti konštatované v rozsudku zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632), ktoré spočívalo v existencii platnej právnej úpravy nezlučiteľnej s právom Únie (zákonný dekrét č. 48051), skončilo, keď nadobudol platnosť zákon č. 67/2007, ktorý zrušil túto nezlučiteľnú právnu úpravu, teda 30. januára 2008. Komisia sa teda oprávnene domnievala, ako uviedla v napadnutom rozhodnutí, že z rozsudku z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3) vyplýva, že Portugalskej republike musí byť uložené penále od vyhlásenia rozsudku, teda od 10. januára 2008, za obdobie, počas ktorého bol v účinnosti zákonný dekrét č. 48051, teda do 29. januára 2008 vrátane.
35
Teraz je potrebné preskúmať, či však na základe tvrdení Portugalskej republiky možno preukázať neplatnosť napadnutého rozhodnutia.
O prvom žalobnom dôvode založenom na nedostatku právomoci Komisie prijať napadnuté rozhodnutie
36
Portugalská republika tvrdí, že Komisia nemala právomoc prijať napadnuté rozhodnutie, keďže právomoc prijímať také rozhodnutia je vyhradená súdom Únie. Teda vzhľadom na to, že napadnuté rozhodnutie bolo prijaté nepríslušným orgánom, narúša rovnováhu právnych prostriedkov stanovených v zmluvách, ako aj právo na obhajobu, ktoré majú členské štáty v rámci konaní o nesplnení povinnosti, ako rozhodol Súdny dvor v bode 55 rozsudku z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3).
37
Komisia sa domnieva, že mala právomoc prijať napadnuté rozhodnutie.
38
Je potrebné pripomenúť, že otázku právomoci Komisie prijímať rozhodnutia o zaplatení penále uložených Súdnym dvorom riešil Všeobecný súd výslovne v rozsudku z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127). Súdny dvor tento prístup potvrdil v bode 41 rozsudku z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3).
39
V rozsudku z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127) totiž Všeobecný súd vychádzal z týchto úvah:
„57
Treba pripomenúť, že článok 226 ES uvádza, že ak sa Komisia domnieva, že si členský štát nesplnil povinnosť, ktorá mu vyplýva zo Zmluvy o ES, vydá odôvodnené stanovisko po tom, čo umožní tomuto členskému štátu predložiť pripomienky. Ak daný štát nevyhovie stanovisku v lehote určenej Komisiou, Komisia môže vec predložiť Súdnemu dvoru.
58
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že Komisia nemá právomoc v odôvodnenom stanovisku vydanom na základe článku 226 ES alebo v iných stanoviskách vydaných v rámci tohto postupu s konečnou platnosťou určiť práva a povinnosti členského štátu alebo mu poskytnúť záruky týkajúce sa zlučiteľnosti určitého konania so Zmluvou a že podľa článkov 226 ES až 228 ES môže určenie práv a povinností členských štátov a posúdenie ich správania vykonať výlučne Súdny dvor vo forme rozsudku (rozsudky Súdneho dvora z 27. mája 1981, Essevi a Salengo, 142/80 a 143/80, Zb. s. 1413, bod 16, a z 22. februára 2001, Gomes Valente, C‑393/98, Zb. s. I‑1327, bod 18).
59
Okrem toho Súdny dvor môže podľa článku 228 ods. 2 ES na návrh Komisie po tom, čo vydala odôvodnené stanovisko, ktorému dotknutý členský štát nevyhovel, uložiť zaplatenie paušálnej pokuty alebo penále, ak zistí, že členský štát nevyhovel jeho rozsudku.
60
Konanie upravené v článku 228 ods. 2 ES sa musí považovať za osobitné súdne konanie na vykonanie rozsudkov, inými slovami, za spôsob výkonu rozhodnutí (rozsudok Súdneho dvora z 12. júla 2005, Komisia/Francúzsko, C‑304/02, Zb. s. I‑6263, bod 92).
61
Treba konštatovať, že Zmluva o ES nestanovuje spôsoby splnenia povinností vyplývajúcich z rozsudku, ktorý Súdny dvor vyhlási na konci tohto nového konania, najmä ak bolo uložené penále.
62
Predsa len v rozsahu, v akom rozsudok Súdneho dvora vydaný podľa článku 228 ods. 2 ES ukladá členskému štátu, aby zaplatil Komisii na účet ‚Vlastné zdroje Európskeho spoločenstva‘ penále, a Komisia podľa článku 274 ES plní rozpočet, prináleží Komisii, aby v súlade s rozpočtovým nariadením prijatým na základe článku 279 ES vymáhala sumy, ktoré sa majú vložiť do rozpočtu Únie v rámci vykonania rozsudku.
63
Zmluva o ES neobsahuje žiadne osobitné ustanovenia, pokiaľ ide o riešenie sporov, ktoré pri tejto príležitosti vznikajú medzi členským štátom a Komisiou.
64
Z toho vyplýva, že sa uplatnia procesné prostriedky stanovené Zmluvou o ES a že rozhodnutie, ktorým Komisia stanovuje dlžnú sumu členského štátu z dôvodu penále, ktoré sa mu uložilo, môže byť predmetom žaloby o neplatnosť podľa článku 230 ES.
65
Z tohto dôvodu je Všeobecný súd príslušný rozhodnúť o takejto žalobe podľa ustanovení článku 225 ods. 1 prvého pododseku ES.
66
Všeobecný súd ale nesmie pri výkone tejto právomoci zasahovať do výlučnej právomoci, ktorú články 226 ES a 228 ES vyhradzujú Súdnemu dvoru.
67
Všeobecný súd tak nemôže v rámci žaloby o neplatnosť podľa článku 230 ES smerujúcej proti rozhodnutiu Komisie, ktoré sa týka vykonania rozsudku Súdneho dvora vydaného na základe článku 228 ods. 2 ES, rozhodnúť o otázke týkajúcej sa nesplnenia povinností členským štátom, ktoré mu vyplývajú zo Zmluvy o ES, o ktorej Súdny dvor predtým nerozhodol.“
40
Z tohto odôvodnenia vyplýva, že Komisia má ako subjekt, ktorý plní a spravuje rozpočet Únie, v zásade právomoc vymáhať dlžné sumy od členských štátov, pokiaľ im Súdny dvor uloží penále na základe článku 260 ods. 2 ZFEÚ. Táto právomoc znamená, že Komisia môže posúdiť, či sú na účely stanovenia dátumu ukončenia predmetného nesplnenia povinnosti splnené podmienky stanovené Súdnym dvorom v rozsudku, ktorým sa ukladá penále. Naproti tomu do tejto právomoci nepatrí možnosť Komisie posúdiť súlad normy alebo správania členského štátu s právom Únie, ku ktorému sa predtým nevyjadril Súdny dvor.
41
Keďže teda v prípade prvého rozhodnutia o zaplatení spočívalo nesplnenie povinnosti konštatované v rozsudkoch zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632), a z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3) v tom, že nebol zrušený zákonný dekrét č. 48051, Komisia podľa Všeobecného súdu, ktorého prístup potvrdil Súdny dvor, nemohla ísť nad rámec overenia skutočnosti, že k tomuto zrušeniu došlo. Nemohla sa teda domnievať, – ako sa však domnievala –, že zrušenie vyplývajúce zo zákona č. 67/2007 nebolo dostačujúce, a konštatovať, že iba nová právna úprava prijatá v júli 2008 odstránila rozpor portugalskej právnej úpravy so smernicou 89/665. Komisia tým totiž posúdila zlučiteľnosť nového režimu zodpovednosti uvedeného v prílohe zákona č. 67/2007 a režimu zavedeného zákonom zo 17. júla 2008 so smernicou 89/665. Súdny dvor pritom nemal možnosť vyjadriť sa k tejto otázke.
42
Naproti tomu Komisia v napadnutom rozhodnutí rozhodla o zaplatení penále bez toho, aby vykonala samostatnú analýzu súladu portugalskej právnej úpravy so smernicou 89/665. Komisia sa totiž obmedzila iba na uvedenie dátumu nadobudnutia účinnosti vnútroštátnej normy, ktorou sa zrušuje zákonný dekrét č. 48051, pričom Súdny dvor v súvislosti s týmto zrušením uviedol, že bolo postačujúce na ukončenie nesplnenia povinnosti konštatovaného v rozsudku zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632). Z toho vyplýva, že Komisia konala v rámci základnej právomoci, ktorú má v oblasti plnenia rozpočtu Únie.
43
Prvý žalobný dôvod treba preto zamietnuť ako zjavne bez právneho základu.
O druhom žalobnom dôvode založenom na nesprávnom vykonaní rozsudku z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3)
44
Portugalská republika tvrdí, že napadnuté rozhodnutie vychádza z „umelého rozdelenia“ účinkov rozsudku z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Uvedený rozsudok podľa nej totiž neobsahuje žiadnu indíciu, na základe ktorej by Komisia mohla rozlišovať viaceré obdobia. Všeobecný súd v rozsudku z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127) a Súdny dvor v rozsudku z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) určili jediný dôvod neplatnosti. Výrok ani odôvodnenie rozsudku z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) neumožňujú také rozlišovania. Účinky rozsudku nemožno teda z časového hľadiska uplatňovať odlišne na obdobie od 10. do 29. januára 2008 a na obdobie od 30. januára do 17. júla 2008.
45
Okrem toho prvé rozhodnutie o zaplatení bolo zrušené v celom rozsahu rozsudkom z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127), ktorý bol v rámci odvolania v celom rozsahu potvrdený rozsudkom z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). V tomto poslednom uvedenom rozsudku Súdny dvor rozhodol s konečnou platnosťou o právach účastníkov konania. Napadnutým rozhodnutím je však spochybnená právna istota a právomoc súdnych orgánov Únie, keďže toto rozhodnutie z časového hľadiska umelo rozlišuje medzi dvomi obdobiami a usiluje o prehodnotenie procesného a hmotnoprávneho stavu, o ktorom bolo s konečnou platnosťou rozhodnuté dvomi vyššie citovanými rozsudkami.
46
Rozhodnutie o zaplatení penále za obdobie od 10. do 29. januára 2008 je okrem toho v rozpore s cieľom článku 260 ods. 2 ZFEÚ, ktorým je podnietiť členské štáty, aby ukončili predtým konštatované nesplnenia povinnosti, a nie ich sankcionovať. V prejednávanej veci pritom Portugalská republika ukončila nesplnenie povinnosti 31. decembra 2007 uverejnením zákona č. 67/2007, takže jej nemá byť uložené nijaké penále.
47
Komisia s touto argumentáciou nesúhlasí.
48
Argumentácia Portugalskej republiky vychádza z teórie, že vzhľadom na to, že Súdny dvor rozsudkom z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) potvrdil zrušenie rozhodnutia o zaplatení, o ktorom rozhodol Všeobecný súd rozsudkom z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127), pričom vychádzal z jediného dôvodu, a to z nedostatku právomoci Komisie stanoviť 18. júl 2008 ako dátum ukončenia nesplnenia povinnosti konštatovaného v rozsudku zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632), celé penále za obdobie od 10. januára do 18. júla 2008 nemá právny základ. Je teda protiprávne, aby sa v rámci obdobia, za ktoré bolo penále zrušené, rozlišovalo obdobie od 10. do 29. januára 2008, za ktoré by bolo možné znovu uložiť penále.
49
Taký výklad rozsudku z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) by bolo možné prijať iba vtedy, pokiaľ by Súdny dvor v tomto rozsudku rozhodol, že Portugalskej republike nemožno uložiť nijaké penále. To však vôbec nie je tento prípad. Súdny dvor totiž v rozsudku z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) potvrdil analýzu, ktorú uviedol Všeobecný súd v rozsudku z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127), podľa ktorej Komisia nemohla založiť svoje rozhodnutie týkajúce sa výpočtu penále na výklade súladu portugalskej právnej úpravy so smernicou 89/665, o ktorom predtým nerozhodol Súdny dvor v rámci konania o nesplnení povinnosti. Súdny dvor, ktorý potvrdil analýzu Všeobecného súdu, tiež konštatoval, že nesplnenie povinnosti konštatované v rozsudku zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632) spočívalo v tom, že nebol zrušený zákonný dekrét č. 48051. Naproti tomu rozsudok z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) ani rozsudok z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127) nebránia Komisii v tom, aby sa mohla domnievať, že skutočným dátumom ukončenia nesplnenia povinnosti konštatovaného v rozsudku zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632) je dátum nadobudnutia účinnosti uvedeného zrušenia, teda 30. január 2008. Z dôvodov uvedených v bodoch 30 až 34 vyššie bola preto Komisia oprávnená vypočítať dlžné penále za obdobie od 10. do 29. januára 2008.
50
Komisia tým na rozdiel od toho, čo Portugalská republika zrejme tvrdí v rámci druhého žalobného dôvodu, „neoživila“ penále, ktoré by na základe rozsudkov z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127), a z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) nemalo právny základ. Penále vypočítané v napadnutom rozhodnutí sa zakladá na odlišnom dôvode – nenadobudnutí účinnosti zákona č. 67/2007 –, než bol dôvod, na ktorom bolo založené penále uložené za rovnaké obdobie v prvom rozhodnutí o zaplatení – neprijatie právnej úpravy, ktorá by bola v súlade so smernicou 89/665.
51
Druhý žalobný dôvod treba preto zamietnuť ako zjavne bez právneho základu.
O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady právnej sily rozhodnutej veci
52
Portugalská republika sa domnieva, že napadnuté rozhodnutie je v rozpore so zásadou právnej sily rozhodnutej veci. Z tejto zásady totiž vyplýva zákaz opätovného prijatia aktu s rovnakým obsahom, aký má zrušený akt. Napadnuté rozhodnutie má však sčasti rovnaký obsah, aj keď sa týka kratšieho obdobia ako prvé rozhodnutie o zaplatení.
53
Rozsudkami z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127), a z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) sa podľa Portugalskej republiky rozhodlo o výkone rozsudku zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený, EU:C:2004:632). Predmet, o ktorom sa rozhodlo v rozsudkoch z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127), a z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), a otázka, o ktorej sa má rozhodnúť v prejednávanej veci, sú teda rovnaké. Predmetom vecí, v ktorých boli vydané rozsudky z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127), a z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), bolo totiž podľa Portugalskej republiky určiť, či Portugalská republika má alebo nemá zaplatiť penále uložené rozsudkom z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3).
54
Okrem toho Všeobecný súd a Súdny dvor v čase vydania rozsudkov z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127), a z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), vedeli, že zákon č. 67/2007 nadobudol účinnosť 30. januára 2008, teda po vyhlásení rozsudku z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3). Pokiaľ by teda tvrdenie Komisie bolo dôvodné, museli by uvedené súdy konštatovať, že prvé rozhodnutie o zaplatení musí byť čiastočne zrušené v rozsahu, v akom sa týka obdobia od 30. januára 2008, a potvrdiť prvé rozhodnutie o zaplatení v rozsahu, v akom sa týka obdobia od 10. do 29. januára 2008. Všeobecný súd však vo svojom rozsudku, ktorý potvrdil Súdny dvor, zrušil prvé rozhodnutie o zaplatení v celom rozsahu. Rozsudkami z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127), a z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) sa teda nevyhnutne rozhodlo o dôvodnosti penále, pokiaľ ide o obdobie od 10. do 29. januára 2008 a napadnuté rozhodnutie je v rozpore so zásadou právnej sily rozhodnutej veci, ktorá súvisí s týmito rozsudkami.
55
Komisia s touto argumentáciou nesúhlasí.
56
Z preskúmania druhého žalobného dôvodu vyplýva (pozri body 49 a 50 vyššie), že v rozsudkoch z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127), a z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) sa v zásade Komisii nevytýkalo, že uložila penále v prvom rozhodnutí o zaplatení. Toto rozhodnutie bolo totiž zrušené iba preto, lebo bolo založené na nesprávnom dôvode. Komisii teda nič nebránilo v tom, aby prijala nové rozhodnutie založené na iných dôvodoch, než sú tie, ktoré viedli k zrušeniu prvého rozhodnutia o zaplatení. Je preto potrebné konštatovať, že predmet a dôvod tohto sporu sú odlišné od predmetu a dôvodu sporov, o ktorých bolo rozhodnuté v rozsudkoch z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127), a z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3).
57
V tejto súvislosti je potrebné dodať, že Portugalská republika nemôže tvrdiť, že Všeobecný súd nezrušil prvé rozhodnutie o zaplatení iba čiastočne. Keďže totiž existoval dôvod, ktorý viedol k zrušeniu uvedeného rozhodnutia v celom rozsahu, Všeobecný súd nemohol v súlade s návrhom, ktorý uviedla Portugalská republika v tejto veci, zrušiť prvé rozhodnutie o zaplatení iba čiastočne bez toho, aby zároveň nahradil nesprávny dôvod, na ktorom Komisia založila svoje prvé rozhodnutie, zákonným dôvodom. V prípade, ak nie je ustanovené inak, však Všeobecný súd nemá právomoc meniť rozhodnutia, o ktorých rozhoduje v rámci žaloby o neplatnosť podanej na základe článku 263 ZFEÚ.
58
Z toho vyplýva, že tretí žalobný dôvod treba zamietnuť ako zjavne bez právneho základu.
O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení zásad právnej istoty, „stability právnych vzťahov“ a ochrany legitímnej dôvery
59
Portugalská republika tvrdí, že napadnuté rozhodnutie je v rozpore so zásadami právnej istoty, „stability právnych vzťahov“ a ochrany legitímnej dôvery. Zásady právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery bránia tomu, aby Komisia ďalej predlžovala konanie. Aj keď totiž Portugalská republika pripúšťa, že v práve Únie nie je stanovená žiadna procesná premlčacia lehota, v prejednávanej veci sa domnieva, že vzhľadom na dlhú dobu, ktorá uplynula od prvých úkonov Komisie pred podaním návrhu na začatie konania o nesplnení povinnosti do konečného zrušenia prvého rozhodnutia o zaplatení, môže oprávnene predpokladať, že nároky Komisie vo vzťahu k nej na zaplatenie penále zanikli s konečnou platnosťou v dôsledku rozsudku z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Všeobecný súd a neskôr Súdny dvor totiž zakázali Komisii, aby jej uložila penále.
60
Okrem toho Komisia vrátením celého penále vrátane úrokov, ktoré bolo Portugalskej republike uložené na základe prvého rozhodnutia, vytvorila legitímnu dôveru v tom, že za obdobie od 10. do 29. januára 2008 sa nemusí platiť žiadne penále. Portugalská republika v tomto smere poznamenáva, že pokiaľ sa Komisia domnievala, že sa za toto obdobie musí platiť penále, mala započítať túto pohľadávku so sumou, ktorá bola vrátená po zrušení prvého rozhodnutia o zaplatení namiesto toho, aby vrátila celú sumu. Portugalská republika tiež tvrdí, že vrátením celého penále postupovala Komisia zákonne a v súlade s rozsudkami z 29. marca 2011, Portugalsko/Komisia (T‑33/09, EU:T:2011:127), a z 15. januára 2014, Komisia/Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Pokiaľ by totiž tvrdenie, z ktorého vychádza Komisia v napadnutom rozhodnutí, bolo správne, Všeobecný súd by musel čiastočne zrušiť prvé rozhodnutie o zaplatení iba v tom rozsahu, v akom sa týkalo obdobia po 29. januári 2008.
61
Komisia s touto argumentáciou nesúhlasí.
62
Po prvé je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa môže odvolávať na zásadu ochrany legitímnej dôvery každý právny subjekt, u ktorého inštitúcia vyvolala dôvodné očakávania tým, že mu poskytla konkrétne záruky, a to aj keď neexistuje príslušná úprava [pozri rozsudky z 11. marca 1987, Van den Bergh en Jurgens a Van Dijk Food Products (Lopik)/EHS, 265/85, EU:C:1987:121, bod 44 a citovanú judikatúru, a z 30. novembra 2009, France a France Télécom/Komisia, T‑427/04 a T‑17/05, EU:T:2009:474, bod 259 a citovanú judikatúru].
63
Takéto záruky predstavujú bez ohľadu na formu, v akej sú oznámené, presné, nepodmienené a zhodné informácie, ktoré pochádzajú z oprávnených a dôveryhodných zdrojov. Naopak, nikto sa nemôže odvolávať na porušenie tejto zásady, ak neexistujú konkrétne záruky, ktoré mu poskytol správny orgán (pozri rozsudok zo 14. februára 2006, TEA‑CEGOS a i./Komisia, T‑376/05 a T‑383/05, EU:T:2006:47, bod 88 a citovanú judikatúru; rozsudok z 30. novembra 2009, France a France Télécom/Komisia, T‑427/04 a T‑17/05, EU:T:2009:474, bod 260).
64
Je potrebné konštatovať, že Portugalská republika netvrdí, že by od Komisie dostala presné a nepodmienené záruky toho, že jej nemôže byť uložené žiadne penále na základe vykonania rozsudku z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3). Okrem toho aj keď by boli také záruky poskytnuté, čo nijako nevyplýva zo spisu predloženého Všeobecnému súdu, boli by zjavne protiprávne, keďže zaplatenie penále uloženého Súdnym dvorom nezveruje Komisii žiadnu mieru vlastnej voľnej úvahy pri posudzovaní jeho účelnosti. Keď totiž Súdny dvor zaviaže členský štát na zaplatenie penále, Komisia je povinná overiť, či odsúdený členský štát dodržiava podmienky definované v rozsudku Súdneho dvora, a vymáhať toto penále za obdobie, počas ktorého ich tento štát v celom rozsahu nesplnil.
65
Po druhé zásada právnej istoty vyžaduje, aby každý akt správneho orgánu, ktorý vyvoláva právne účinky, bol jasný a presný, aby tak dotknuté osoby mohli jednoznačne poznať svoje práva a povinnosti a prijať v dôsledku toho zodpovedajúce opatrenia (rozsudky z 1. októbra 1998, Langnese‑Iglo/Komisia, C‑279/95 P, EU:C:1998:447, bod 78, a z 30. novembra 2009, France a France Télécom/Komisia, T‑427/04 a T‑17/05, EU:T:2009:474, bod 300).
66
Je potrebné konštatovať, že aj keď Portugalská republika namieta porušenie tejto zásady, vôbec neuvádza, v čom bola táto zásada v prejednávanej veci porušená, pričom jasný dosah napadnutého rozhodnutia nie je v žalobe spochybnený. Aj keby sme pripustili, že v rámci odvolávania sa na túto zásadu sa Portugalská republika snaží v skutočnosti tvrdiť, že v dôsledku zrušenia prvého rozhodnutia o zaplatení a vrátenia penále Komisiou mala právo na nedotknuteľnosť svojho právneho postavenia, zásada právnej istoty, ani nijaká iná všeobecná zásada práva Únie nemôže v každom prípade založiť také právo.
67
Štvrtý žalobný dôvod treba preto zamietnuť ako zjavne bez právneho základu.
O piatom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady ne bis in idem
68
Portugalská republika tvrdí, že Komisia sa prijatím nového individuálneho aktu usilovala dosiahnuť to, čo nemohla dosiahnuť z dôvodu zrušenia prvého rozhodnutia o zaplatení súdom Únie. Prijatie napadnutého rozhodnutia je preto nielen v rozpore so zásadou právnej istoty, ale aj so zásadou ne bis in idem. Keďže napadnuté rozhodnutie ukladá penále, hoci bol zákon č. 67/2007 prijatý pred vyhlásením rozsudku z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3), má toto rozhodnutie represívnu povahu, ktorá prekračuje rozsah článku 260 ods. 2 ZFEÚ.
69
Komisia s touto argumentáciou nesúhlasí.
70
Podľa ustálenej judikatúry je zásada ne bis in idem, ktorá je zakotvená aj v článku 4 protokolu č. 7 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950, základnou zásadou práva Únie, ktorej dodržiavanie zabezpečuje súd (pozri rozsudok z 29. júna 2006, Showa Denko/Komisia, C‑289/04 P, EU:C:2006:431, bod 50 a citovanú judikatúru). Okrem toho podľa článku 50 Charty základných práv Európskej únie nemožno nikoho trestne stíhať alebo potrestať za trestný čin, za ktorý už bol v rámci Únie oslobodený alebo odsúdený konečným rozsudkom v súlade so zákonom.
71
Portugalská republika v rámci piateho žalobného dôvodu tvrdí, že prijatie napadnutého rozhodnutia v dôsledku zrušenia prvého rozhodnutia o zaplatení je v rozpore so zásadou ne bis in idem.
72
V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že pre mechanizmus upravený v článku 260 ods. 2 ZFEÚ je charakteristické, že rozhodnutie Komisie o zaplatení je iba aktom, ktorým sa vykonáva zaviazanie predmetného členského štátu na zaplatenie penále, ktoré vyplýva z rozsudku vydaného Súdnym dvorom. V prejednávanej veci teda existuje iba jedno zaviazanie na zaplatenie, a to penále uložené v rozsudku z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3), pričom prvé rozhodnutie o zaplatení a napadnuté rozhodnutie predstavujú nanajvýš dva spôsoby vykonania tohto rozsudku. V prípade, že Komisia prvýkrát vydala rozhodnutie o zaplatení penále, ktorého protiprávnosť konštatoval súd Únie, je teda oprávnená a tiež povinná (pozri bod 64 vyššie) znovu rozhodnúť o zaplatení prostredníctvom nového rozhodnutia bez toho, aby tým však z tohto dôvodu porušila zásadu ne bis in idem.
73
Z toho vyplýva, že piaty žalobný dôvod treba zamietnuť ako zjavne bez právneho základu.
O šiestom žalobnom dôvode založenom na porušení rozdelenia právomocí medzi Úniu a členské štáty
74
Portugalská republika sa domnieva, že napadnuté rozhodnutie obmedzuje členské štáty v možnosti stanoviť legisvakačné lehoty. Komisia teda porušila rozdelenie právomocí medzi Úniu a členské štáty.
75
Portugalská republika tvrdí, že v prejednávanej veci bola tridsaťdňová legisvakačná lehota nevyhnutná – a teda v súlade so zásadou proporcionality –, aby sa jednotlivci a orgány verejnej správy mohli pripraviť na zánik režimu zodpovednosti správnych orgánov, ktorý bol účinný už štyridsať rokov, a na jeho nahradenie novým režimom zodpovednosti, ktorý zaviedol zákon č. 67/2007. Stanovenie vhodného dátumu nadobudnutia účinnosti nového zákona patrí do miery voľnej úvahy, ktorú majú členské štáty. Napadnuté rozhodnutie vychádza naopak z vôle Komisie obmedziť právomoci členských štátov v rozpore s pravidlami, ktorými sa riadi rozdelenie právomocí medzi Úniu a členské štáty.
76
Komisia s touto argumentáciou nesúhlasí.
77
Portugalská republika v prejednávanej veci na rozdiel od svojich tvrdení mala zjavne možnosť odložiť nadobudnutie účinnosti zákona č. 67/2007 počas obdobia, ktorého dĺžku sama stanovila. Portugalská republika teda prijala tento zákon, ktorý bol nevyhnutný pre ukončenie nesplnenia povinnosti konštatovaného Súdnym dvorom, k takému dátumu, aby vzhľadom na dĺžku obdobia, ktoré si slobodne zvolila, nadobudol účinnosť po vyhlásení rozsudku z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3). Z tohto dôvodu sa Komisia správne domnievala, ako vyplýva z bodu 34 vyššie, že Portugalskej republike má byť uložené penále vyrubené v napadnutom rozhodnutí.
78
Šiesty žalobný dôvod treba preto zamietnuť ako zjavne bez právneho základu. Zo všetkých vyššie uvedených úvah teda vyplýva, že žalobu treba zamietnuť ako zjavne bez právneho základu.
O trovách
79
Podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku účastníkovi konania, ktorý vo veci nemal úspech, sa uloží povinnosť nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Portugalská republika nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhom Komisie.
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (šiesta komora)
rozhodol:
1.
Žaloba sa zamieta ako zjavne bez právneho základu.
2.
Portugalská republika je povinná nahradiť trovy konania.
V Luxemburgu 27. júna 2016
Tajomník
E. Coulon
Predseda komory
S. Frimodt Nielsen
(
*1
)	Jazyk konania: portugalčina.