null
CSROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (devátého senátu)
11. prosince 2025(*)
„ Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitele – Směrnice
93/13/EHS – Zneužívající ujednání ve spotřebitelských smlouvách – Článek 7 odst. 1 – Účinky konstatování zneužívající povahy ujednání – Neplatnost smlouvy – Žaloba prodávajícího nebo poskytovatele na vrácení částky úvěru vyplacené na základě smlouvy, která musí být prohlášena za neplatnou – Důsledky prohlášení o započtení – Implicitní vzdání se námitky promlčení – Účinný výkon procesních práv spotřebitelů – Zásada efektivity – Odrazující účinek zákazu zneužívajících ujednání“
Ve věci C‑767/24 [Kuszycka](i),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Krajského soudu ve Varšavě (Sąd Okręgowy w Warszawie, Polsko) ze dne 6. listopadu 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 6. listopadu 2024, v řízení
mBank S. A.
proti
ML,
SOUDNÍ DVŮR (devátý senát),
ve složení: M. Condinanzi, předseda senátu, N. Jääskinen a R. Frendo (zpravodajka), soudci,
generální advokát: R. Norkus,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–        za mBank S. A.: A. Cudna-Wagner, radca prawny, a B. Miąskiewicz, adwokat,
–        za ML: I. Gabrysiak, adwokat,
–        za polskou vládu: B. Majczyna, jako zmocněnec,
–        za Evropskou komisi: P. Kienapfel a J. Szczodrowski, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 7 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288, a oprava Úř. věst 2016, L 303, s. 26) a zásady efektivity.
2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi bankovní institucí mBank S. A. a spotřebitelkou ML ve věci žaloby na vrácení pohledávky údajně vyplývající z využití peněžní částky poskytnuté na základě smlouvy o hypotečním úvěru, která musí být prohlášena za neplatnou z důvodu, že obsahuje zneužívající ujednání.
Právní rámec
Unijní právo
3        Bod 24 odůvodnění směrnice 93/13 uvádí, že „soudy nebo správní orgány členských států musí mít k dispozici přiměřené a účinné prostředky, aby zabránily dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách se spotřebiteli“.
4        Článek 6 odst. 1 této směrnice stanoví:
„Členské státy stanoví, že zneužívající ujednání použitá ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů pro spotřebitele závazná a že smlouva zůstává pro strany závaznou za stejných podmínek, může-li nadále existovat bez dotyčných zneužívajících ujednání.“
5        Článek 7 odst. 1 uvedené směrnice stanoví:
„Členské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů a soutěžitelů byly k dispozici odpovídající a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli.“
Polské právo
6        Článek 58 odst. 1 občanského zákoníku (ustawa – Kodeks cywilny) ze dne 23. dubna 1964 (Dz. U. částka 16, č. 93) ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „občanský zákoník“) stanoví:
„Právní jednání, které je v rozporu se zákonem nebo které má za cíl obejít zákon, je neplatné, ledaže příslušné ustanovení zákona stanoví jinak a zejména pokud stanoví, že se neplatná ustanovení právního jednání nahrazují příslušnými ustanoveními zákona.“
7        Článek 117 občanského zákoníku stanoví:
„1.      S
výhradou zákonem stanovených výjimek se majetkové nároky promlčují.
2.      Po uplynutí promlčecí lhůty se osoba, vůči níž je nárok uplatněn, může vyhnout uspokojení nároku, ledaže se vzdá uplatnění námitky promlčení. Vzdání se námitky promlčení před uplynutím lhůty je však neplatné.
21      Po uplynutí promlčecí lhůty nelze nárok vůči spotřebiteli uplatnit.“
8        Článek 118 tohoto zákoníku stanoví:
„Nestanoví-li zvláštní ustanovení jinak, činí promlčecí lhůta šest let a v případě nároků na pravidelná peněžní plnění a nároků souvisejících s výkonem podnikatelské činnosti tři roky. Konec promlčecí lhůty však připadá na poslední den kalendářního roku, ledaže je promlčecí lhůta kratší než dva roky.“
9        Článek 123 odst. 1 uvedeného zákoníku zní:
„Běh promlčecí lhůty se přerušuje: 1) jakýmkoliv úkonem před soudem, orgánem určeným k projednávání věcí nebo k vymáhání nároků určitého druhu či rozhodčím soudem, který je učiněn přímo za účelem uplatnění, určení, vymáhání nebo zajištění dotčeného nároku; 2) uznáním nároku ze strany dlužníka; 3) zahájením mediačního řízení.“
10      Článek 3851
§ 1 a 2 občanského zákoníku stanoví:
„1.      Ujednání smlouvy uzavřené se spotřebitelem, která nebyla individuálně sjednána, nejsou pro spotřebitele závazná, pokud upravují jeho práva a povinnosti v rozporu s dobrými mravy a hrubě poškozují jeho zájmy (zakázaná smluvní ujednání). To neplatí pro ujednání, která vymezují hlavní plnění stran, včetně ceny nebo odměny, pokud jsou formulována jednoznačně.
2.      Jestliže smluvní ujednání není podle odstavce 1 pro spotřebitele závazné, zůstávají strany vázány ostatními ujednáními smlouvy.“
11      Článek 405 občanského zákoníku zní:
„Každý, kdo bez právního důvodu získal majetkový prospěch na úkor jiné osoby, je povinen vydat tento prospěch in natura, a není-li to možné, poskytnout náhradu odpovídající hodnotě tohoto prospěchu.“
12      Článek 410 § 1 a 2 tohoto zákoníku stanoví:
„1.      Ustanovení předchozích článků se použijí zejména na bezdůvodné plnění.
2.      K bezdůvodnému plnění dochází, jestliže osoba, která plnění poskytla, vůbec nebyla povinna jej poskytnout nebo nebyla povinna jej poskytnout osobě, které poskytnuto bylo, nebo jestliže odpadl důvod plnění nebo nebylo dosaženo cíle plnění nebo bylo právní jednání vyžadující poskytnutí plnění neplatné a po poskytnutí plnění se nestalo platným.“
13      Článek 498 odst. 1 a 2 uvedeného zákoníku stanoví:
„1.      Jsou-li dvě osoby vůči sobě zároveň dlužníky a věřiteli, může každá z nich započíst svou pohledávku vůči pohledávce druhé strany, jestliže předmětem obou pohledávek jsou peníze nebo věci stejné povahy určené pouze podle druhu, jsou-li obě pohledávky splatné a lze je vymáhat u soudu nebo jiného státního orgánu.
2.      V důsledku započtení se obě pohledávky vzájemně ruší až do výše nižší pohledávky.“
14      Článek 499 téhož zákoníku zní takto:
„Započtení se provede prohlášením učiněným vůči druhé straně. Prohlášení má zpětnou účinnost od okamžiku, kdy se započtení stalo možným.“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
15      Dne 11. října 2006 uzavřela ML s mBank smlouvu o hypotečním úvěru ve výši 130 000 polských zlotých (PLN) (přibližně 30 670 eur) za účelem koupě nemovitosti. Tato smlouva, uzavřená na dobu 360 měsíců, byla denominována ve švýcarských francích (CHF), ale stanovila měsíční splátky v polských zlotých, jejichž výše byla určována na základě prodejního kurzu švýcarského franku zveřejněného v kurzovním lístku mBank ke dni platby těchto splátek.
16      Dne 12. října 2017 zaslala ML společnosti mBank žádost o smírné urovnání sporu, v níž žádala o vrácení částek 53 244,39
PLN (přibližně 12 530 eur) a 14 692,51
CHF (přibližně 15 700 eur), které podle jejího názoru zaplatila bezdůvodně vzhledem k existenci zneužívajících ujednání v uvedené smlouvě.
17      Dne 16. prosince 2021 podala mBank ke Krajskému soudu ve Varšavě (Sąd Okręgowy w Warszawie, Polsko), který je předkládajícím soudem, žalobu, kterou se domáhala, aby byla ML uložena povinnost vrátit jistinu úvěru ve výši 130 000 PLN (přibližně 30 670 eur) navýšenou o zákonné úroky z prodlení. Tato bankovní instituce tvrdila, že jelikož
je smlouva o hypotečním úvěru neplatná, je ML povinna splatit jistinu úvěru na základě ustanovení vnitrostátního práva o bezdůvodném obohacení.
18      ML ve své žalobní odpovědi navrhla, aby byla žaloba zamítnuta, a vznesla námitku promlčení pohledávky. Nezávisle na tom učinila prohlášení o započtení, v němž uplatnila pohledávky ve výši 53 244,39
PLN (přibližně 12 530 eur) a 14 692,51
CHF (přibližně 15 700 eur).
19      Předkládající soud konstatuje, že smlouva dotčená ve věci v původním řízení obsahuje zneužívající ujednání a bez těchto ujednání nemůže nadále existovat. Z toho podle předkládajícího soudu plyne, že tato smlouva musí být prohlášena za neplatnou a že podle vnitrostátního práva jsou smluvní strany povinny si vzájemně vrátit plnění poskytnutá na základě uvedené smlouvy.
20      Předkládající soud dále poznamenává, že v souladu s článkem 118 občanského zákoníku uplynula tříletá promlčecí lhůta použitelná na pohledávku bankovní instituce dne 31. prosince 2020. K 16. prosinci 2021, což je den, kdy byla podána žaloba v původním řízení, byla tedy pohledávka této bankovní instituce promlčena. Předkládající soud je proto vzhledem k námitce promlčení vznesené ML povinen žalobu zamítnout.
21      Předkládající soud nicméně uvádí, že podle vnitrostátní judikatury má prohlášení o započtení podle článku 499 občanského zákoníku za následek vzdání se námitky promlčení ve smyslu čl. 117 odst. 2 tohoto zákoníku. Z této judikatury totiž vyplývá, že účastník řízení, který učiní prohlášení o započtení, tímto uznává existenci a vymahatelnost namítané pohledávky a projevuje vůli tuto pohledávku uhradit, čímž se vzdává práva na promlčení. Takový přístup, který připouští i polská právní nauka, vede vnitrostátní soudy k závěru, že prohlášení o započtení, a to i jako prohlášení učiněné v obraně, se rovná vzdání se námitky promlčení. Předkládající soud z toho dovozuje, že podle uvedené judikatury nelze námitce promlčení vznesené ML vyhovět a pohledávka bankovní instituce nemůže být považována za promlčenou.
22      Předkládající soud má přitom pochybnosti stran slučitelnosti takové vnitrostátní judikatury s čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13.
23      K tomu předkládající soud uvádí, že ML mohla učinit prohlášení o započtení pouze s cílem uplatnit vůči pohledávce bankovní instituce vlastní pohledávku, aniž měla v úmyslu vzdát se námitky promlčení, a to tím spíše, že oba tyto prostředky uplatnila současně. Dále vzhledem k tomu, že se ML výslovně nevzdala námitky promlčení, nelze vyloučit, že nevěděla o tom, že by prohlášení o započtení mohlo být vykládáno v tomto smyslu.
24      Podle předkládajícího soudu by se vnitrostátní judikatura, podle které prohlášení o započtení s sebou automaticky nese vzdání se námitky promlčení, mohla jevit v rozporu s cíli ochrany spotřebitele sledovanými směrnicí 93/13. Taková judikatura by mohla spotřebitele odradit od využití mechanismu započtení, i když tento mechanismus představuje účinný prostředek k uplatnění jejich práv v případě zneužívajících ujednání. Kromě toho jak zásada ochrany spotřebitele, tak zásada právní jistoty svědčí ve prospěch výkladu vnitrostátního práva v tom smyslu, že o připuštění promlčeného nároku
uplatněného prodávajícím nebo poskytovatelem proti spotřebiteli lze uvažovat pouze ve výjimečných a jasně vymezených případech.
25      Předkládající soud však podotýká, že pokud by ML učinila prohlášení o započtení s cílem nechat zaniknout pohledávku mBank, bylo by možné mít za to, že takové prohlášení s sebou nese uznání existence této pohledávky, bez něhož by započtení bylo bezpředmětné. ML je navíc zastoupena advokátem, který s ohledem na svou funkci musí znát vnitrostátní judikaturu, podle níž prohlášení o započtení představuje vzdání se námitky promlčení.
26      Za těchto podmínek se Krajský soud ve Varšavě (Sąd Okręgowy w Warszawie) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 7 odst. 1 směrnice [93/13] a zásada efektivity v kontextu prohlášení smlouvy o hypotečním úvěru jako celek za neplatnou z důvodu, že po odstranění zneužívajících ujednání nemůže nadále existovat, vykládány v tom smyslu, že brání takovému soudnímu výkladu vnitrostátního práva, podle něhož prohlášení spotřebitele o započtení jeho pohledávky vůči pohledávce banky na vrácení hodnoty jistiny úvěru znamená, že se spotřebitel vzdává námitky promlčení uvedené pohledávky banky?“
K předběžné otázce
K přípustnosti
27      Oba účastníci původního řízení zpochybňují přípustnost předběžné otázky.
28      Zaprvé mBank tvrdí, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nesplňuje požadavky článku 94 jednacího řádu Soudního dvora. Konkrétně uvádí, že předkládající soud neposkytl žádnou informaci o okolnostech, za kterých ML učinila prohlášení o započtení, ani o obsahu tohoto prohlášení.
29      Podle článku 94 jednacího řádu obsahuje každá žádost o rozhodnutí o předběžné otázce „stručné vylíčení předmětu sporu, jakož i rozhodných skutečností tak, jak byly zjištěny předkládajícím soudem, nebo alespoň vylíčení skutkových okolností, na kterých jsou otázky založeny“, „znění vnitrostátních předpisů, jejichž použití přichází v projednávané věci v úvahu, a případně příslušnou vnitrostátní judikaturu“, jakož i „uvedení důvodů, na základě kterých má předkládající soud pochybnosti o výkladu nebo platnosti určitých ustanovení práva Unie, jakož i vztah, který spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátními právními předpisy použitelnými ve sporu v původním řízení“.
30      V projednávané věci obsahuje žádost o rozhodnutí o předběžné otázce popis skutkového a právního rámce sporu v původním řízení, který je dostatečný k tomu, aby byly tyto požadavky splněny. Tato žádost totiž reprodukuje obsah vnitrostátních ustanovení použitelných na spor v původním řízení a relevantní vnitrostátní judikatury. A dále způsob, jakým předkládající soud popsal okolnosti, za kterých ML učinila své prohlášení o započtení, a své pochybnosti ohledně právních důsledků, které vnitrostátní judikatura spojuje s takovým prohlášením, je dostatečný k pochopení důvodů, na nichž je založena volba ustanovení unijního práva, o jejichž výklad uvedený soud žádá, a vztahu, který spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátními právními předpisy použitelnými na spor, který mu byl předložen.
31      Zadruhé mBank a ML tvrdí, že předběžná otázka je hypotetická, jelikož ML učinila prohlášení o započtení pouze podpůrně a následně jej úkonem učiněným dne 4. listopadu 2024 vzala zpět. Otázka týkající se započtení a účinků spojených s tímto prohlášením je tedy podle jejich názoru pro řešení sporu v původním řízení irelevantní.
32      V tomto ohledu je třeba uvést, že předkládající soud v návaznosti na žádost o informace, kterou mu zaslal Soudní dvůr, potvrdil, že ML vzala své prohlášení o započtení zpět. Předkládající soud nicméně uvedl, že si přeje setrvat na své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, neboť odpověď na položenou otázku je stále nezbytná pro rozhodnutí sporu v původním řízení. Uvedený soud v tomto ohledu upřesnil, že polské právní předpisy umožňují zpětvzetí námitky započtení, chápané jako procesní námitka, ale neumožňují zpětvzetí prohlášení o započtení jakožto hmotněprávního prohlášení. Dodal, že původní prohlášení o započtení se v každém případě rovná uznání dluhu, které podle článku 123 občanského zákoníku přerušuje běh promlčecí lhůty. Tato lhůta tedy začíná znovu běžet od tohoto implicitního uznání, aniž by pozdější zpětvzetí prohlášení mohlo mít zpětný účinek a zrušit takto učiněné implicitní uznání.
33      Je třeba připomenout, že v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedené článkem 267 SFEU je pouze věcí vnitrostátního soudu, jemuž byl spor předložen a který musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, jež bude vydáno, aby s přihlédnutím ke konkrétním okolnostem věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání svého rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. Jestliže se tudíž položené otázky týkají výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz rozsudky ze dne 29. listopadu 1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, bod 25, a ze dne 11. ledna 2024, Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, bod 17 a citovaná judikatura).
34      Z toho plyne, že se k otázkám týkajícím se unijního práva váže domněnka relevance. Odmítnutí rozhodnout o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem ze strany Soudního dvora je možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení,
jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz rozsudky ze dne 7. září 1999, Beck a Bergdorf, C‑355/97, EU:C:1999:391, bod 22, a ze dne 11. ledna 2024, Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, bod 18 a citovaná judikatura).
35      V projednávané věci z odpovědi na žádost o informace uvedené v bodě 32 tohoto rozsudku, kterou poskytl předkládající soud, který má jako jediný pravomoc vykládat vnitrostátní právo, vyplývá, že prohlášení o započtení se v polském právu rovná uznání dluhu, které vyvolává právní účinky nezávisle na jeho případném zpětvzetí, které ostatně není podle použitelného vnitrostátního práva přípustné.
36      Dále je třeba uvést, že se spor v původním řízení týká žaloby na vrácení, kterou podala bankovní instituce s cílem domoci se vrácení jistiny úvěru poskytnuté na základě smlouvy o hypotečním úvěru, jež obsahuje zneužívající ujednání a musí být prohlášena za neplatnou. Předkládající soud se zamýšlí nad tím, zda je vnitrostátní judikatura, podle které prohlášení spotřebitele o započtení pohledávky vůči pohledávce bankovní instituce vede k implicitnímu vzdání se námitky promlčení, slučitelná s čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 vykládaným ve světle zásady efektivity.
37      Za těchto podmínek není zjevné, že by požadovaný výklad směrnice 93/13 neměl žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení nebo že by se jednalo o hypotetický problém.
38      A konečně zatřetí mBank tvrdí, že ustanovení směrnice 93/13 nejsou použitelná na účinky prohlášení o započtení učiněného v rámci žaloby na vrácení, takže se tato otázka řídí pouze vnitrostátním právem.
39      V tomto ohledu stačí uvést, že pokud – jako v projednávané věci – není zjevné, že výklad aktu unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, týká se námitka vycházející z nepoužitelnosti tohoto aktu na věc v původním řízení merita otázek [rozsudek ze dne 15. června 2023, Getin Noble Bank (Pozastavení plnění smlouvy o úvěru), C‑287/22, EU:C:2023:491, bod 27 a citovaná judikatura].
40      Z výše uvedených úvah vyplývá, že předběžná otázka je přípustná.
K věci samé
41      Podstatou jediné otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 ve spojení se zásadou efektivity vykládán v tom smyslu, že v kontextu prohlášení smlouvy o hypotečním úvěru uzavřené mezi spotřebitelem a bankovní institucí v celém rozsahu za neplatnou z důvodu, že tato smlouva obsahuje zneužívající ujednání, bez něhož uvedená smlouva nemůže nadále existovat, brání vnitrostátní judikatuře, podle které prohlášení tohoto spotřebitele o započtení jeho pohledávky vůči pohledávce této bankovní instituce vede k implicitnímu vzdání se námitky promlčení pohledávky, kterou uplatňuje uvedená bankovní instituce.
42      Je třeba připomenout, že systém ochrany zavedený směrnicí 93/13 spočívá na myšlence, že se spotřebitel nachází v nerovném postavení vůči prodávajícímu nebo poskytovateli z hlediska vyjednávací síly i úrovně informovanosti, což ho vede k tomu, že přistoupí na podmínky předem vyhotovené prodávajícím nebo poskytovatelem, ač nemůže ovlivnit jejich obsah [rozsudek ze dne 15. června 2023, Bank M. (Důsledky zrušení smlouvy), C‑520/21, EU:C:2023:478, bod 54 a citovaná judikatura].
43      Vzhledem k povaze a významu veřejného zájmu, který představuje ochrana spotřebitele, proto směrnice 93/13, a konkrétně její čl. 7 odst. 1 ve spojení s jejím dvacátým čtvrtým bodem odůvodnění, ukládá členským státům
povinnost zajistit odpovídající a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebiteli. Za tímto účelem musí vnitrostátní soudy upustit od použití zneužívajících ujednání, tak aby nebyla vůči dotyčnému spotřebiteli závazná, vyjma případu, kdy s tím spotřebitel nesouhlasí [rozsudek ze dne 15. června 2023, Bank M. (Důsledky zrušení smlouvy), C‑520/21, EU:C:2023:478, bod 56 a citovaná judikatura].
44      I když Soudní dvůr již několikrát vymezil způsob, jakým má vnitrostátní soud zajistit ochranu práv, která spotřebitelům vyplývají ze směrnice 93/13, nic to nemění na tom, že unijní právo v zásadě neharmonizuje řízení použitelná na přezkum údajně zneužívající povahy smluvního ujednání ani důsledky, které je třeba vyvodit z konstatování takové zneužívající povahy. Neexistuje-li zvláštní unijní právní úprava dané oblasti, řídí se způsoby ochrany spotřebitele stanovené v této směrnici na základě zásady procesní autonomie členských států jejich vnitrostátním právním řádem. Tyto podmínky však nesmí být méně příznivé než ty, kterými se řídí obdobné situace vnitrostátní povahy (zásada rovnocennosti), ani nesmí být upraveny tak, aby v praxi znemožňovaly nebo nadměrně ztěžovaly výkon práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity) (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 25. listopadu 2020, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, bod 39, a ze dne 26. června 2019, Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, body 45 a 46, jakož i citovaná judikatura).
45      Pokud jde o zásadu efektivity, které se jako jediné týkají pochybnosti předkládajícího soudu, je třeba připomenout, že každý případ, v němž vyvstává otázka, zda vnitrostátní procesní ustanovení znemožňuje nebo nadměrně ztěžuje použití unijního práva, je třeba analyzovat s přihlédnutím k úloze tohoto ustanovení v rámci řízení jako celku, jeho průběhu a jeho zvláštnostem u různých vnitrostátních orgánů. Z tohoto hlediska je třeba případně zohlednit základní zásady vnitrostátního právního systému, jako například ochranu práva na procesní obranu, zásadu právní jistoty a řádný průběh řízení (rozsudek ze dne 26. června 2019, Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, bod 48 a citovaná judikatura).
46      Kromě toho Soudní dvůr uvedl, že povinnost členských států zajistit účinnost práv, která jednotlivcům vyplývají z unijního práva, s sebou nese zejména pro práva vyplývající ze směrnice 93/13 požadavek účinné soudní ochrany zakotvený rovněž v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie, který platí mimo jiné při stanovení procesních podmínek týkajících se žalob založených na takových právech (rozsudek ze dne 10. června 2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19 až C‑782/19, EU:C:2021:470, bod 29 a citovaná judikatura).
47      Mezi odpovídající a účinné prostředky, které mají spotřebiteli zaručit právo na účinnou právní ochranu, musí patřit možnost jednat v rámci řízení, které proti němu bylo zahájeno prodávajícím či poskytovatelem, za přiměřených procesních podmínek, tak aby výkon jeho práv nepodléhal podmínkám, zejména pokud jde o lhůty, poplatky či další procesní požadavky, které ztěžují výkon práv zaručených směrnicí 93/13 (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 1. října 2015, ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, bod 59, a ze dne 3. dubna 2019, Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, bod 53 a citovaná judikatura).
48      V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že v rámci žaloby na vrácení podané mBank za účelem vymožení pohledávky vyplývající ze smlouvy o hypotečním úvěru, která musí být prohlášena za neplatnou z důvodu, že obsahuje zneužívající ujednání, vznesla ML námitku promlčení této pohledávky a současně učinila prohlášení o započtení za účelem započtení své pohledávky vůči pohledávce bankovní instituce.
49      Z předkládacího rozhodnutí rovněž vyplývá, že ke dni podání žaloby v původním řízení byla pohledávka bankovní instituce promlčena, takže s ohledem na námitku promlčení vznesenou ML je předkládající soud povinen žalobu zamítnout. Předkládající soud však uvádí, že podle vnitrostátní judikatury vede prohlášení o započtení na základě článku 499 občanského zákoníku ke vzdání se námitky promlčení ve smyslu čl. 117 odst. 2 tohoto zákoníku, takže námitce vznesené ML nelze vyhovět a pohledávka bankovní instituce nemůže být považována za promlčenou.
50      V tomto ohledu je třeba zaprvé uvést, že podmínit uplatnění výjimky promlčení tím, že nebude učiněno prohlášení o započtení, by ve skutečnosti znamenalo, že bude omezena možnost spotřebitele uplatnit procesní právo stanovené vnitrostátními právními předpisy, a sice právo spočívající v uplatnění vzájemné pohledávky vyplývající z prohlášení
předmětné smlouvy o úvěru za neplatnou. Takové omezení může v rámci žaloby podané prodávajícím nebo poskytovatelem proti spotřebiteli představovat překážku, která je způsobilá bránit spotřebiteli v účinném výkonu jeho procesních práv nebo jej od tohoto výkonu odrazovat, což je v rozporu s judikaturou citovanou v bodech 46 a 47 tohoto rozsudku.
51      Zadruhé se jeví, že vnitrostátní judikatura dotčená ve věci v původním řízení může rovněž ohrozit odrazující účinek, který se má podle
čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 ve spojení s čl. 7 odst. 1 této směrnice pojit k rozhodnutím o zneužívající povaze ujednání obsažených ve smlouvách uzavřených prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem [obdobně viz rozsudek ze dne 14. prosince 2023, Getin Noble Bank (Promlčecí lhůta u nároků na vrácení), C‑28/22, EU:C:2023:992, bod 74 a citovaná judikatura].
52      Jak totiž vyplývá ze skutečností uvedených předkládajícím soudem a připomenutých v bodě 49 tohoto rozsudku, jeví se, že tato vnitrostátní judikatura může vést k tomu, že prodávající nebo poskytovatel může vymáhat promlčenou pohledávku pouze z toho důvodu, že spotřebitel, který
vznesl námitku promlčení, zároveň uplatnil procesní prostředek, který mu přiznává vnitrostátní právo, a sice prohlášení o započtení. Uvedená judikatura tak může zbavit účinnosti mechanismus, jenž byl zaveden směrnicí 93/13 s cílem zabránit používání zneužívajících ujednání ve smluvních vztazích mezi prodávajícími nebo poskytovateli a spotřebiteli, jelikož má za následek neutralizaci právních účinků spojených s prohlášením předmětné smlouvy za neplatnou a umožňuje prodávajícímu nebo poskytovateli získat prospěch z jeho vlastního protiprávního jednání, které je příčinou této neplatnosti.
53      A konečně zatřetí je třeba připomenout, že systém ochrany spotřebitele před zneužívajícími ujednáními, jakož i před škodlivými důsledky způsobenými prohlášením neplatnosti smlouvy jako celku, zavedený směrnicí 93/13, se nepoužije, pokud s tím spotřebitel nesouhlasí. Spotřebitel může poté, co byl vnitrostátním soudem upozorněn, neuplatnit zneužívající a nezávaznou povahu ujednání, čímž s tímto ujednáním vyslovuje svobodný a vědomý souhlas a zabrání neplatnosti smlouvy. Aby spotřebitel mohl udělit svůj svobodný a vědomý souhlas, musí vnitrostátní soud
účastníkům řízení v rámci vnitrostátních procesních pravidel a s ohledem na zásadu ekvity v občanskoprávních řízeních objektivním a vyčerpávajícím způsobem sdělit, jaké právní důsledky může vyvolat odstranění zneužívajícího ujednání, a to nezávisle na tom, zda jsou zastoupeni profesionálním zástupcem, či nikoli (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. dubna 2021, Bank BPH, C‑19/20, EU:C:2021:341, body 94, 95 a 97).
54      Obdobně nelze vzdání se námitky promlčení presumovat pouze na základě vnitrostátní judikatury, která považuje takový procesní akt, jako je prohlášení o započtení, za implicitní projev vůle vzdát se této námitky, aniž je ověřeno, že spotřebitel vyjádřil svobodnou a vědomou vůli tak učinit. Tentýž výklad platí
a fortiori v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, kdy spotřebitel jiným současně předloženým procesním úkonem výslovně projevil opačnou vůli dovolat se promlčení.
55      Jak v podstatě zdůraznila polská vláda ve svém písemném vyjádření, čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 a zásada efektivity vyžadují, aby spotřebitel mohl užitečně uplatnit práva, která mu přiznává tato směrnice, aniž by výkon určitého procesního práva mohl být automaticky postaven na roveň implicitnímu vzdání se jiného práva. Je tedy třeba mít za to, že vnitrostátní judikatura, která vyvozuje implicitní vzdání se námitky promlčení z pouhého prohlášení o započtení bez ověření vůle spotřebitele, je s tímto požadavkem v rozporu.
56      Tento závěr nemůže být vyvrácen skutečností, že ML byla zastoupena advokátem, který by s ohledem na svou funkci měl předmětnou vnitrostátní judikaturu znát, jelikož taková okolnost nemá v zásadě vliv na ochranu přiznanou spotřebitelům směrnicí 93/13 (obdobně viz rozsudek ze dne 11. března 2020, Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, bod 40 a citovaná judikatura).
57      Je třeba ještě připomenout, že zásada výkladu vnitrostátního práva v souladu s právem unijním vyžaduje, aby vnitrostátní soudy učinily vše, co je v jejich pravomoci, přičemž vezmou v úvahu veškeré vnitrostátní právo a použijí metody výkladu jím uznané, aby zajistily plnou účinnost předmětné směrnice a došly k výsledku, který bude v souladu s cílem sledovaným touto směrnicí. Požadavek takového konformního výkladu s sebou konkrétně nese i povinnost vnitrostátních soudů změnit případně ustálenou judikaturu, vychází-li z výkladu vnitrostátního práva, který je neslučitelný s cíli směrnice. Vnitrostátní soud se proto nemůže platně domnívat, že nemůže vyložit ustanovení vnitrostátního práva v souladu s unijním právem, pouze z toho důvodu, že toto ustanovení bylo předtím konstantně vykládáno v rozporu s unijním právem (rozsudek ze dne 26. června 2019, Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, body 65 a 66 a citovaná judikatura).
58      V projednávané věci je na předkládajícím soudu, aby se ujistil, že ustanovení vnitrostátního práva nemohou být vykládána způsobem, který by bránil spotřebiteli v možnosti účelně se dovolávat námitky promlčení pohledávky uplatněné bankovní institucí nebo jej od toho odrazoval pouze z toho důvodu, že tento spotřebitel učinil prohlášení o započtení.
59      Předkládajícímu soudu proto přísluší, aby na základě své vlastní pravomoci podle potřeby upustil od použití vnitrostátní judikatury dotčené ve věci v původním řízení, pokud se tato judikatura ukáže být neslučitelná s čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13.
60      S ohledem na výše uvedené důvody je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 ve spojení se zásadou efektivity musí být vykládán v tom smyslu, že v kontextu prohlášení smlouvy o hypotečním úvěru uzavřené mezi spotřebitelem a bankovní institucí v celém rozsahu za neplatnou z důvodu, že tato smlouva obsahuje zneužívající ujednání, bez něhož uvedená smlouva nemůže nadále existovat, brání vnitrostátní judikatuře, podle které prohlášení tohoto spotřebitele o započtení jeho pohledávky vůči pohledávce této bankovní instituce vede k implicitnímu vzdání se námitky promlčení pohledávky, kterou uplatňuje uvedená bankovní instituce.
K nákladům řízení
61      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (devátý senát) rozhodl takto:
Článek 7 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách ve spojení se zásadou efektivity
musí být vykládán v tomto smyslu, že
v kontextu prohlášení smlouvy o hypotečním úvěru uzavřené mezi spotřebitelem a bankovní institucí v celém rozsahu za neplatnou z důvodu, že tato smlouva obsahuje zneužívající ujednání, bez něhož uvedená smlouva nemůže nadále existovat, brání vnitrostátní judikatuře, podle které prohlášení tohoto spotřebitele o započtení jeho pohledávky vůči pohledávce této bankovní instituce vede k implicitnímu vzdání se námitky promlčení pohledávky, kterou uplatňuje uvedená bankovní instituce.
Podpisy
*      Jednací jazyk: polština.
i      Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.