62008CC0434_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce předložená Oberlandesgericht Oldenburg (Německo) se týká výkladu čl. 46 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1782/2003(2) .
2. Předkládající soud si přeje vědět, zda toto ustanovení brání buď i) smluvním ujednáním, kterými se navenek provádí úplný a konečný převod platebních nároků, avšak podle ujednání přijatého mezi stranami má hospodářský prospěch z platebních nároků i nadále náležet prodávajícímu a kupující, jakožto formální vlastník platebních nároků, má tyto nároky aktivovat obhospodařováním příslušné půdy a jednotné platby, které mu byly vyplaceny, má v plném rozsahu odvádět prodávajícímu, nebo ii) smluvním ujednáním, podle nichž se na kupujícího převádí platby na plochu takovým způsobem, že část z nich (část vztahující se na jednotlivé zemědělské podniky) musí nepřetržitě odvádět prodávajícímu. V případě, že Soudní dvůr odpoví kladně, se předkládající soud táže, zda jsou taková smluvní ujednání neplatná.
I – Právní rámec Společenství
3. Nařízení stanoví podporu příjmů zemědělců nazvanou režim jednotné platby (dále jen „RJP“).
4. Pokud jde o způsobilost k poskytnutí podpory, čl. 33 odst. 1 nařízení (ve znění použitelném na skutkové okolnosti případu v původním řízení) stanoví, že „zemědělci mají přístup k režimu jednotné platby [RJP]:
(a) pokud jim byla poskytnuta platba během referenčního období uvedeného v článku 38 v rámci alespoň jednoho z režimů podpor uvedených v příloze VI nebo
(b) pokud získali zemědělský podnik nebo část zemědělského podniku jako dědictví nebo předpokládané dědictví od zemědělce, který splňoval podmínky uvedené v písmenu a), nebo
(c) pokud získali platební nárok ze vnitrostátní rezervy nebo převodem.“
5. Ohledně převodu platebních nároků článek 46 nařízení stanoví:
„1. Převody platebních nároků se mohou provádět pouze na zemědělce ze stejného členského státu, kromě případu dědictví nebo předpokládaného dědictví.
I v případě dědictví nebo předpokládaného dědictví se však mohou platební nároky využít pouze v členském státě, kde byly stanoveny.
Členský stát může rozhodnout, že se platební nároky mohou převést nebo využít pouze v rámci jednoho a téhož regionu.
2. Převody platebních nároků s půdou nebo bez půdy se mohou provádět prodejem nebo jakýmkoli jiným konečným převodem. Naopak pronájem nebo jakákoli podobná transakce jsou povoleny pod podmínkou, že převod platebních nároků je provázen převodem stejného počtu hektarů, na něž lze poskytnout podporu.
S výjimkou případu vyšší moci nebo mimořádných okolností, které jsou stanoveny v čl. 40 odst. 4, může zemědělec převést své platební nároky bez půdy teprve poté, co využil ve smyslu článku 44 alespoň 80 % svých platebních nároků během nejméně jednoho kalendářního roku nebo poté, co dobrovolně postoupil do vnitrostátní rezervy všechny platební nároky, které nevyužil během prvního roku použití [RJP].
3. V případě prodeje platebních nároků s půdou nebo bez půdy mohou členské státy v souladu s obecnými zásadami práva Společenství rozhodnout, že se část prodaných platebních nároků převede zpět do vnitrostátní rezervy nebo že se jejich jednotková hodnota sníží ve prospěch vnitrostátní rezervy podle kritérií, která stanoví Komise postupem podle čl. 144 odst. 2.“
II – Skutkové okolnosti, řízení a předběžná otázka
6. Amkeline G. Harms a J. Harms, společník odvolatele v původním řízení, (dále jen „prodávající“) prodali kupní smlouvou uzavřenou formou notářského zápisu ze dne 8. listopadu 2005 F. Heidingovi, odpůrci v původním řízení (dále jen „kupující“), ornou půdu v Schirum a Wiesens (Německo) s obytnými a hospodářskými budovami. Krom toho prodali zásoby krmiva, referenční množství mléka a uplatněné platební nároky zemědělského podniku. Celková kupní cena činila 690 000 eur(3) . Ohledně platebních nároků obsahovala kupní smlouva v článku 9 toto ujednání:
„Podle běžné praxe v [Německu] se v důsledku reformy společné zemědělské politiky (reforma SZP) přiznávají platební nároky […] od 1. ledna 2005 formou regionálních jednotných plateb na ornou půdu a stálé pastviny s příplatky pro jednotlivé zemědělské podniky. Vzhledem k tomu se smluvní strany dohodly na následujícím:
Prodávající jsou žadateli v řízení o žádostech v rámci SZP 2005. Touto kupní smlouvou prodávající převádějí na kupujícího veškeré platební nároky, které jsou jim přiznány na základě obhospodařování předmětu smlouvy a pronajaté, popřípadě do užívání přenechané a kupujícím převzaté pronajaté a užívané půdy. K převodu platebních nároků dochází bezúplatně.
Platební nároky s výjimkou platebních nároků za vynětí půdy z produkce zahrnují příplatky pro jednotlivé zemědělské podniky. […]
Po konečném určení a přiznání platebních nároků sdělí prodávající kupujícímu jejich hodnotu do dvou týdnů od okamžiku, kdy se o této hodnotě dozvěděli, nejpozději však dne 15. ledna 2006.
Smluvní strany se zavazují na základě výše sjednaných podmínek do 15. února 2006 uzavřít smlouvu o převodu konkrétních platebních nároků s udáním příslušných identifikačních znaků a hodnoty.
Do jednoho měsíce po uzavření výše uvedené smlouvy musejí smluvní strany převod nahlásit u příslušného zemského orgánu, popřípadě stanovený postup nahlásit v centrální evidenci integrovaného administrativního a kontrolního systému.
Smluvní strany mezi sebou sjednávají, že kupujícímu náleží 40 platebních nároků za ornou půdu a 40 platebních nároků za pastviny a pouze ten podíl na platebních nárocích pro jednotlivé zemědělské podniky (dále jen ‚příplatky‘), jenž připadá na referenční množství mléka (přibližně 622 000 kg), které bylo na kupujícího převedeno v rámci převodu podniku formou nájmu.
Kupující se zavazuje prodávajícím po každoročním vyplacení uhradit platby přijaté v souvislosti s platebními nároky vztahujícími se k půdě a k jednotlivým zemědělským podnikům, které převyšují výše uvedené podíly (přibližně 15 platebních nároků za ornou půdu, přibližně 15 platebních nároků za pastviny a vyrovnávací platby na mléko za referenční množství mléka ve výši přibližně 1 000 000 kg).“
7. Kupní smlouva byla provedena a prodaná zemědělská půda byla odevzdána kupujícímu. Dne 1. dubna 2006 na něj bylo převedeno rovněž 111,79 platebních nároků. Kupující nyní provozuje získaný zemědělský podnik s dalším společníkem ve sdružení podle občanského práva.
8. Odvolatel v původním řízení v souvislosti se smlouvou o koupi pozemku a se souvisejícím ujednáním ze dne 6. ledna 2006 o převzetí plateb nájemného podal žalobu na zaplacení zbývajícího nájemného za referenční množství mléka ve výši 4378,16 eur, jakož i vyplacených jednotných plateb za rok 2006, které mu byly postoupeny a které podle vnitřního ujednání náležejí prodávajícím, v celkové výši 40 823,05 eur. Naposledy uvedený nárok, který je zčásti ještě předmětem odvolání v původním řízení, vyvodil odvolatel v původním řízení z výše uvedeného v článku 9 kupní smlouvy a z postoupení jednotných plateb prodávajícím, sjednaného mezi stranami kupní smlouvy.
9. Landgericht Aurich vyhověl žalobě na zaplacení z důvodu převzetí nároků na nájemné, avšak ve zbývající části žalobu, zejména v rozsahu, v němž byly jejím prostřednictvím uplatněny nároky na převod jednotných plateb, zamítl. Měl přitom za to, že nároky vyplývající z článku 9 kupní smlouvy byly uhrazeny zpětným převodem platebních nároků za 29,79 ha na prodávající, popřípadě odvolatele v původním řízení.
10. Tento rozsudek odvolatel v původním řízení napadá odvoláním. Odvolatel v původním řízení požaduje, aby Oberlandesgericht Oldenburg změnil rozsudek Landgericht Aurich a uložil kupujícímu povinnost zaplatit prodávajícím dalších 23 113,73 eur spolu s úroky ve výši základní úrokové sazby navýšené o pět procentních bodů ode dne 2. února 2007. Kupující požaduje, aby odvolání nebylo vyhověno.
11. Dle předkládajícího soudu úspěch odvolání závisí na tom, zda je smluvní ujednání v článku 9 kupní smlouvy ze dne 8. listopadu 2005 platné.
12. Vzhledem k vážným pochybnostem o platnosti tohoto smluvního ujednání z hlediska článku 46 nařízení zejména s ohledem na omezené možnosti převodu platebních nároků, které tento článek připouští, a vzhledem k subvenčnímu účelu, který režim přímých plateb zřetelně sleduje a který se zde patrně míjí účinkem –předkládající soud rozhodl, že je třeba Soudnímu dvoru Evropské unie předložit k rozhodnutí následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 46 odst. 2 [nařízení č. 1782/2003] vykládán v tom smyslu, že s touto právní úpravou jsou neslučitelná, a tedy jsou neplatná smluvní ujednání, kterými se navenek provádí úplný a konečný převod platebních nároků, avšak podle ujednání přijatého mezi stranami má hospodářský prospěch z platebních nároků i nadále náležet prodávajícímu a kupující, jakožto formální vlastník platebních nároků, má tyto nároky aktivovat obhospodařováním příslušné půdy a jednotné platby, které mu byly vyplaceny, má v plném rozsahu odvádět prodávajícímu, nebo smluvní ujednání, podle nichž se na kupujícího převádí platby na plochu takovým způsobem, že po aktivaci a vyplacení jednotných plateb musí každopádně část z nich (část vztahující se na jednotlivé zemědělské podniky) i nadále odvádět prodávajícímu?“
13. Účastníci řízení přednesli své argumenty při jednání, které se konalo dne 3. prosince 2009.
III – Posouzení
A – Hlavní argumenty účastníků řízení
14. Odvolatel v původním řízení, sdružení podle německého občanského práva, jež tvoří Arnold a Johann Harms, zpochybňuje skutečnosti uvedené v předkládacím rozhodnutí a namítá, že předložená otázka neodpovídá skutkovým okolnostem věci v původním řízení.
15. Podle odvolatele v původním řízení právo Společenství v čl. 46 odst. 2 nařízení výslovně stanoví možnost převedení platebních nároků prodejem dalšímu zemědělci. Platnost takového smluvního ujednaní by neměla být podmíněna další podmínkou dle veřejného práva ani by neměla podléhat požadavku předchozího správního povolení. Namítá, že právo Společenství neobsahuje žádné ustanovení týkající se způsobu, jakým by dle kupní smlouvy, o niž jde ve věci samé, měla být určena platba. Při prodeji platebních nároků by se mělo postupovat výlučně v souladu se zásadami občanského práva, podle nichž panuje zásada smluvní svobody a smluvní strany by měly mít možnost si svobodně zvolit způsob plnění. Tudíž by strany měly mít možnost se svobodně dohodnout nikoli na jediné platbě, ale na platbě ve formě postupných splátek. To nezpochybňuje cíl čl. 46 odst. 2 nařízení a v každém případě si kupující zachovává právo odstoupit od smlouvy.
16. Odvolatel v původním řízení také namítá, že se v tomto případě nejedná o porušení právního požadavku, aby platební nároky nebyly převáděny, jestliže jejich převod není doprovázen převodem stejného počtu hektarů, na něž lze poskytnout podporu. Namítá, že cílem tohoto ustanovení je zabránit situaci, v níž právo na získání platebních nároků je převáděno formou stálých či dlouhodobých ujednání, která jsou ze své povahy výlučně hospodářskými ujednáními. Právo na platební nároky by pak při ukončení nájmu bylo navráceno vlastníkovi půdy, který by je poté mohl převést na další osobu. Toto je ovšem přesně věc, kterou prodávající v projednávaném případě udělat nemohou. Platební nároky byly převedeny nastálo na kupujícího. Tento je poté může převést na další osoby. V každém případě byly ve věci v původním řízení platební nároky převedeny na kupujícího spolu s celým zemědělským podnikem včetně zemědělské půdy.
17. Odvolatel v původním řízení tudíž žádá Soudní dvůr, aby prohlásil předběžnou otázku za nepřípustnou. Podpůrně namítá, že čl. 46 odst. 2 nařízení nebrání smluvnímu ujednání, jehož bylo dosaženo v původním řízení, dle něhož plněním za převod platebních nároků na kupujícího je povinnost tohoto kupujícího zaplatit prodávajícímu část jednotných plateb, jež budou kupujícímu přiznány v budoucnu.
18. Německá vláda namítá, že čl. 46 odst. 2 nařízení nebrání smluvnímu ujednání o převodu, jež bylo sjednáno v původním řízení, jelikož takové ujednání je platné jako „další konečný převod“ ve smyslu čl. 46 odst. 2 prvního pododstavce první věty nařízení. Kupující a prodávající jsou dle právních pravidel upravujících smluvní svobodu oprávněni k přijetí soukromoprávních podmínek pro převod platebních nároků; taková ujednání zůstávají nedotčena pravidly upravujícími RJP v rozsahu, v němž neporušují ustanovení práva Společenství a nejsou v rozporu s cíli podpory RJP. Pravidla stanoví, že zemědělci, v tomto případě kupujícímu, by měla být udělena jednotná zemědělská platba na zpětném základě, tedy za podmínky, že splnil všechny odpovídající podmínky ve svém zemědělském podniku. V souladu s právem Společenství má příjemce podpory svobodu v tom, co s přijatými jednotnými platbami učiní. Z toho vyplývá, že platba může být také použita k zaplacení osobě, která mu prodala platební nároky. Německá vláda uzavírá, že čl. 46 odst. 2 nařízení nebrání takovým ujednáním, jako je ujednání dotčené ve věci v původním řízení.
19. Komise je toho názoru, že v projednávané věci převod a aktivace platebních nároků vedly k nedodržení zásad RJP. Uvádí, že účastníci původního řízení uzavřeli právní akt, jímž obešli ustanovení nařízení. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžnou otázku v tom smyslu, že čl. 46 odst. 1 a 2 ve spojení s čl. 2 písm. a) a c) a čl. 33 odst. 1 písm. c) nařízení musí být vykládány tak, že taková smluvní ujednání, jako jsou ujednání v původním řízení, jsou neslučitelná s výše uvedenými ustanoveními.
B – Posouzení
20. Předkládající soud si přeje vědět, zda čl. 46 odst. 2 nařízení brání takovým smluvním ujednáním, jako jsou ujednání v původním řízení, a pokud ano, zda je to činí neplatnými.
21. V této otázce předkládající soud rozlišuje konkrétně mezi dvěma typy ujednání: i) těmi, která navenek provedla úplný a konečný převod platebních nároků, avšak podle ujednání přijatého mezi stranami má hospodářský prospěch z platebních nároků i nadále náležet prodávajícímu a kupující, jakožto formální vlastník platebních nároků, má tyto nároky aktivovat obhospodařováním příslušné půdy a jednotné platby, které mu byly vyplaceny, má v plném rozsahu odvádět prodávajícímu a ii) smluvními ujednáními, podle nichž se na kupujícího převádí platby na plochu takovým způsobem, že část z nich (část vztahující se na jednotlivé zemědělské podniky) musí i nadále odvádět prodávajícímu. Mám ovšem za to, že pro účely projednávané věci se tyto dva typy smluvních ujednání uvedené v předběžné otázce z právního hlediska neliší.
22. Nejprve se budu zabývat argumentem odvolatele v původním řízení, dle něhož je předběžná otázka nepřípustná z důvodu, že neodpovídá skutkovému stavu věci v původním řízení.
23. V tomto ohledu stačí uvést, že Soudnímu dvoru nepřísluší zjišťovat skutečnosti relevantní pro řešení sporu v původním řízení. Soudní dvůr rozhodl, že mu „přísluší vzít v úvahu, v rámci rozdělení pravomocí mezi soudy Společenství a vnitrostátními soudy, skutkový […] kontext, do něhož je předběžná otázka zasazena, tak jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí“(4) . Soudní dvůr nemůže vzít v úvahu vyjádření zúčastněných ve smyslu článku 23 Statutu Soudního dvora, která tento kontext zpochybňují(5) . Tudíž námitce nepřípustnosti nemůže být vyhověno a Soudnímu dvoru přísluší, aby přezkoumal předběžné otázky v rámci skutkového kontextu definovaného Oberlandesgericht Oldenburg v jeho předkládacím rozhodnutí.
1. Předběžná poznámka k režimu jednotné platby
24. Především je třeba uvést, že pouze zemědělci, kteří získali platební nároky – převodem či z vnitrostátní rezervy – mají nárok na přístup k RJP(6) . Pouze tyto osoby jsou považovány za „zemědělce“, kteří vykonávají „zemědělskou činnost“ ve smyslu tohoto nařízení(7) . Ovšem z pouhé skutečnosti, že zemědělec získal platební nároky, automaticky nevyplývá, že skutečně získá podporu spojenou s těmito nároky. K tomu, aby zemědělec mohl získat jednotné platby, musí nejen vlastnit platební nároky, ale také je aktivovat tím, že má k dispozici odpovídající počet hektarů zemědělské půdy a splní požadavky na hospodaření, jako jsou podmínky uložené v rámci ochrany životního prostředí a zvířat a právních předpisů v oblasti bezpečnosti potravin (takzvané křížové plnění)(8) .
2. Základní otázka: výklad čl. 46 odst. 2 nařízení
25. Navzdory znění předběžné otázky a její souvislosti se smluvním(i) ujednáním(i)(9) sjednanými mezi prodávajícími a kupujícím mám za to, že by se Soudní dvůr měl plně zaměřit pouze na výklad čl. 46 odst. 2 nařízení. Skutkový stav věci v původním řízení je sice potřeba vzít v úvahu, avšak Soudní dvůr by tak měl učinit pouze v míře, v níž je to nezbytné pro správný výklad výše uvedeného ustanovení.
26. Ze samotného znění druhého odstavce článku 249 ES je zřejmé, že nařízení Společenství jsou přímo použitelná ve všech členských státech. Vzhledem k povaze nařízení a jejich funkci v systému pramenů práva Společenství mají ustanovení těchto nařízení obecně přímý účinek ve vnitrostátních právních systémech, aniž by vnitrostátní orgány byly nuceny přijmout prováděcí předpisy. Pravda je, že Soudní dvůr uznal, že ve výjimečných případech „některá z jejich ustanovení mohou nicméně pro své provedení vyžadovat přijetí prováděcích předpisů členskými státy“(10) . Ovšem nedomnívám se, že je tomu tak v případě čl. 46 odst. 2 nařízení. Je tedy postačující se zaměřit na čl. 46 odst. 2, aniž by bylo nezbytné zkoumat možné vnitrostátní prováděcí předpisy.
27. Článek 46 odst. 2 nařízení stanoví, že platební nároky s půdou či bez půdy mohou být převedeny „prodejem nebo jiným konečným převodem“. Ovšem převody, jež nejsou konečné – jakými jsou pronájmy nebo podobné typy transakcí – jsou povoleny pouze tehdy, pokud jsou převedené platební nároky doprovázeny převodem odpovídajícího počtu hektarů, na něž je možné poskytnout podporu.
28. Dle mého názoru není pro účely projednávané věci nezbytné zkoumat další podmínky pro převody platebních nároků, které stanoví nařízení, neboť předkládající soud jejich výklad nevyžadoval. V každém případě mám za to, že jejich zkoumání není pro výklad čl. 46 odst. 2 nařízení nezbytné.
29. Z toho vyplývá, že základní otázkou projednávané věci je výklad slovního spojení „prodej či jiný konečný převod [platebních nároků]“ uvedeného v čl. 46 odst. 2 nařízení.
30. Pro účely tohoto výkladu je nezbytné podrobně přezkoumat účel režimu upravujícího platební nároky a pravidla upravující jejich převod.
31. Předně účelem platebního nároku vázaného na hektar, na nějž je možné poskytnout podporu, je získat právo na výplatu částky stanovené platebním nárokem(11) . Jak bylo zmíněno v bodě 24 výše, RJP je určen zemědělcům a zejména těm, kteří aktivně vykonávají zemědělskou činnost(12) . Je zde možné uvést, že – na rozdíl od výrobních práv ( droits à produire ) a práv na prémii ( droits à prime ), která vyplývají z reformy společné zemědělské politiky v letech 1992 a 1999 – jsou jednotné platby poskytované na jednotlivé zemědělské podniky pouze „podporou příjmů zemědělců“(13) .
32. Zadruhé, co se týče jejich převodu, je zřejmé, že záměrem právní úpravy Společenství bylo, aby platební nároky byly převoditelné a obchodovatelné. Jednotná platba na zemědělský podnik byla rozdělena na platební nároky právě proto, aby byl zjednodušen její převod(14) . Na rozdíl například od kvót na mléko mohou být platební nároky skutečně volně převoditelné a nejsou vázány na konkrétní zemědělskou půdu. Avšak nařízení stanoví jasná pravidla upravující a omezující tento převod: zejména mohou být převedeny pouze na další zemědělce(15) .
33. Avšak možnost převádět platební nároky a obchodovat s nimi v sobě skrývá možnost snahy o dosažení odlišného cíle, než jakým je cíl, který byl záměrem zákonodárce Společenství; ve skutečnosti jde o cíl, kterému se zákonodárce snažil vyhnout.
34. V této souvislosti bod 30 odůvodnění nařízení stanoví, že „[…] aby se zabránilo spekulativním převodům vedoucím ke kumulaci platebních nároků, které neodpovídají zemědělské skutečnosti, je vhodné stanovit pro poskytnutí podpory spojení mezi nároky a určitým počtem hektarů, na něž lze poskytnout podporu, jakož i možnost omezit převod nároků v regionu […]“.
35. Z toho vyplývá, že základním cílem podrobných ustanovení o převodech platebních nároků je vyhnout se spekulativním převodům. Jak bylo uvedeno, cílem RJP je poskytnout podporu příjmu zemědělcům aktivně vykonávajícím zemědělskou činnost(16), a nikoli osobám, které obchodováním s platebními nároky sledují jiné finanční zájmy mimo oblast zemědělství(17) . Je nesporné, že nařízení se snaží vyhnout tomu, aby jednotné platby byly poskytovány osobám, které nevykonávají zemědělskou činnost ve smyslu nařízení, a jež by tudíž neměly mít nárok na finanční prostředky poskytované Společenstvím v této oblasti(18) .
36. Je zjevné, že zákonodárce Společenství se obával snah o obejití ustanovení tohoto nařízení a měl opravdový zájem na tom, aby nedocházelo k podvodům nebo aby tyto podvody byly stíhány(19), a to také proto, že riziko spekulací je v režimu odděleném od výroby všudypřítomné(20) .
37. V tomto ohledu je jedním z nejvýraznějších omezení převodů platebních nároků požadavek, aby – kromě případu, kdy se jedná o pronájem či podobné transakce, které nejsou konečné a musí být doprovázeny převodem stejného počtu hektarů, na něž je možné poskytnout podporu – převody platebních nároků byly úplné a konečné.
38. Z toho vyplývá, že původní vlastník platebních nároků se musí bezpodmínečně vzdát svého práva k nim, jakmile je prodává jinému zemědělci, v důsledku čehož je účinkem tohoto převodu vytvoření nového práva k platebním nárokům ve prospěch kupujícího, který pak může přistoupit k jejich aktivaci. Samozřejmě obdržet odpovídající částky (jednotné platby) na podporu svého příjmu by měl kupující, neboť on je tím, kdo dotčenou zemědělskou půdu obhospodařuje(21) . Právo na získání finančních částek vyplývajících z platebních nároků musí být zjevně neoddělitelné od právního vlastnictví platebních nároků.
39. Pokud z důvodu svých právních důsledků a právních účinků(22) převod platebních nároků nevyústí v naprosté vzdání se práva na vyplacení částek vyplývajících z těchto platebních nároků na straně prodávajícího a ke vzniku odpovídajícího práva na vyplacení částek na základě uvedených platebních nároků(23) na straně kupujícího – například z důvodu vnitřního ujednání mezi nimi ( accidentalia negotii ) – pak podmínky oprávněného převodu platebních nároků nebyly splněny.
40. Přesně takto je tomu v tomto případě, v němž prodávající platebních nároků vyžaduje v kupní smlouvě zachování práva na vyplacení částek dle platebních nároků, jelikož právo na vyplacení těchto částek vyplývajících z platebních nároků je neoddělitelné od právního vlastnictví platebních nároků bez ohledu na to, zda se nárok na vyplacení těchto částek týká takto převedených platebních nároků v plném rozsahu nebo jen jejich části.
41. Z tohoto důvodu souhlasím s názorem předkládajícího soudu, že u smluvního ujednání, které bylo v tomto případě sjednáno, je sporné to, zda formální převod platebních nároků, které mají ve skutečnosti podle vnitřního ujednání dále náležet prodávajícímu, a dohoda, že kupující bude obhospodařovat půdu (v rozsahu odpovídajícím platebním nárokům) v souladu s nařízením(24), zakládají v tomto případě druh převodu („fiduciární převod“), který již nesplňuje podmínky stanovené v čl. 46 odst. 2 nařízení, tj. aby se jednalo o prodej nebo jakýkoli jiný „konečný“ převod. Lze se totiž domnívat, že výsledkem transakce je, že odpovídající částky (jednotné platby) nesplňují – a to trvale – svůj dotační účel, kterým je podpora příjmu zemědělců, kteří skutečně obhospodařují půdu odpovídající platebním nárokům. Z kupní smlouvy totiž vyplývá, že odpovídající částky (jednotné platby) nebo jejich část mají být trvale odváděny další osobě.(25)
42. Z výše uvedených úvah vyplývá, že čl. 46 odst. 2 nařízení je třeba vykládat tak, že prodej či jiný konečný převod platebních nároků s půdou či bez půdy musí zajistit, aby si prodávající či převodce těchto platebních nároků v žádném rozsahu nezachoval – na základě smlouvy či smluvního ujednání – právo na to, aby mu byly vyplaceny částky na základě těchto platebních nároků (jednotné platby), jelikož právo na získání částek na základě platebních nároků (jednotné platby) je neoddělitelné od právního vlastnictví těchto platebních nároků.
43. Je ovšem pouze na vnitrostátním soudu, aby určil právní následky, jež je třeba vyvodit – pokud jde o předmětná smluvní ujednání a dotčené smluvní ustanovení – z výše uvedeného výkladu čl. 46 odst. 2 nařízení.
IV – Závěry
44. Navrhuji tudíž Soudnímu dvoru, aby na otázku předloženou Oberlandesgericht Oldenburg odpověděl takto:
„Článek 46 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1782/2003 ze dne 29. září 2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce a kterým se mění nařízení (EHS) č. 2019/93 a některá další nařízení, je třeba vykládat tak, že prodej či jiný konečný převod platebních nároků s půdou či bez půdy musí zajistit, aby si prodávající či převodce těchto platebních nároků v žádném rozsahu nezachoval – na základě smlouvy či smluvního ujednání – právo na to, aby mu byly vyplaceny částky na základě těchto platebních nároků (jednotné platby), jelikož právo na získání částek na základě platebních nároků (jednotné platby) je neoddělitelné od právního vlastnictví těchto platebních nároků.“
(1) .
(2)
–	Nařízení Rady (ES) č. 1782/2003 ze dne 29. září 2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce a kterým se mění nařízení (EHS) č. 2019/93, (ES) č. 1452/2001, (ES) č. 1453/2001, (ES) č. 1454/2001, (ES) č. 1868/94, (ES) č. 1251/1999, (ES) č. 1254/1999, (ES) č. 1673/2000, (EHS) č. 2358/71 a (ES) č. 2529/2001 (Úř. věst. 2003, L 270, s. 1; Zvl. vyd. 03/40, s. 269) (dále jen „nařízení“).
(3)
–	Prodávající pro účely svého zemědělského podniku navíc k půdě o výměře přibližně 9,6 ha, kterou vlastnili a prodali, měli v nájmu přibližně 100 ha zemědělské půdy od několika pronajímatelů, popřípadě s vlastníky půdy uzavřeli smlouvy o užívání. Podle kupní smlouvy bylo usilováno o to, aby kupující mohl tuto dodatečnou půdu prostřednictvím dohod s vlastníky, popřípadě s oprávněnými osobami převzít. Prodávající se zavázali k tomu, že na tom budou v rámci svých možnosti spolupracovat.
(4)
–	Viz rozsudek Soudního dvora ze dne 13. listopadu 2003, Neri, C‑153/02, Recueil, s. I‑13555, body 33 až 36.
(5)
–	Viz mimo jiné rozsudky ze dne 16. března 1978, Oehlschläger, C‑104/77, Recueil, s. 791, bod 4; ze dne 29. dubna 1982, Pabst & Richarz,
17/81, s. 1331, body 10 až 12; ze dne 29. dubna 2004, spojené věci Orfanopoulos a Oliveri,
C‑482/01 a C‑493/01, Recueil, s. I‑5257, bod 42; ze dne 12. dubna 2005, Keller, C‑145/03, Sb. rozh. s. I‑2529, body 32 až 34; ze dne 21. dubna 2005, Lindberg, C‑267/03, Sb. rozh. s. I‑3247, body 41 a 42; a mé stanovisko předcházející rozsudku ze dne 23. prosince 2009, CoNISMa, C‑305/08, Sb. rozh. s. I‑0000, poznámka pod čarou 12.
(6)
–	Viz čl. 33 odst. 1 písm. c) ve spojení s čl. 2 písm. a) a c) nařízení. Posledně uvedený článek stanoví definici „zemědělce“ a „zemědělské činnosti“.
(7)
–	Tedy činnost, která se týká výroby, chovu nebo pěstování zemědělských výrobků či udržování půdy v dobrém zemědělském a ekologickém stavu.
(8)
–	Odkazuji zde na článek 1 a násl. ve spojení s přílohou III a články 33, 36, 43 a násl. nařízení. Co se týče povinnosti skutečně použít platební nároky na odpovídající množství hektarů, lze tu spatřovat určitou paralelu se srovnatelnou povinností vyrábět, která se váže na přidělování kvót na mléko. Zemědělci mohou být uděleny kompenzace za definitivní zastavení veškeré produkce mléka, pouze pokud ke dni své žádosti vyrábí mléko jakožto výrobce ve smyslu čl. 12 písm. c) nařízení č. 857/84 a pokud je držitelem individuálního referenčního množství s ohledem na přímé prodeje. Pokud ovšem zemědělec spontánně přestane mléko vyrábět, nelze jej již považovat za výrobce pro účely těchto ustanovení. Viz rozsudek Soudního dvora ze dne 9. října 1997, Macon a další, C‑152/95, Recueil, s. I‑5429. Viz také rozsudek Soudního dvora ze dne 26. října 2006, Kibler, C‑275/05, Sb. rozh. s. I‑10569, bod 24.
(9)
–	Lze zde poznamenat, že v souladu s žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce je odvolatel v původním řízení společnost, jíž oba prodávající formou písemného prohlášení o postoupení ze dne 29. ledna 2007 postoupili relevantní nároky vyplývající z kupní smlouvy.
(10)
–	Viz rozsudek Soudního dvora ze dne 11. ledna 2001, Azienda Agricola Monte Arcosu, C‑403/98, Recueil, s. I‑103, bod 26.
(11)
–	Viz článek 44 nařízení.
(12)
–	Toto je důležité, neboť celá struktura nedávné reformy společné zemědělské politiky a úvahy, jež jí předcházely, vycházely z toho, že je třeba upustit od předcházející zásady poskytování podpory na výrobu (konkrétních) zemědělských výrobků a zavést systém poskytování podpory osobám, které provozují zemědělský podnik. Tím se zemědělcům poskytuje flexibilita v rozhodování o výrobě, přičemž se jim zaručuje stabilita příjmů, která odpovídá cílům sledovaným společnou zemědělskou politikou ve smyslu článku 33 ES. Cílem reformy bylo zabezpečit, aby evropské zemědělství bylo konkurenceschopnější, více tržně orientované a trvale udržitelnější.
(13)
–	Viz článek 1 nařízení. V této souvislosti se domnívám, že obecně by platební nároky měly náležet zemědělci, a nikoli vlastníkovi pozemku či pronajímateli. Krom toho je zde třeba podotknout, že jednotné platby se zjevně staly zásadní částí příjmů zemědělců. Viz „Les 50 ans de la Politique agricole commune et du Comité européen de droit rural – Un droit rural évolué en Europe“, European Council for Agricultural Law, L’Harmattan, Paris, 2008, s. 416.
(14)
–	Viz bod odůvodnění 30 v preambuli nařízení.
(15)
–	Kteří musejí být usazení ve stejném členském státě. Viz čl. 46 odst. 1 nařízení.
(16)
–	To znamená těm, kteří skutečně vykonávají zemědělskou činnost, jak je definovaná nařízením. Stejná zásada se použije například na kvóty na mléko. Převody kvót na mléko se z důvodu zabránění spekulacím s právy na prémie nemohou převádět na nevýrobce. K tomuto viz mimo jiné Barthélemy, D. a David, J. (vyd.), L’agriculture européenne et les droits à produire, INRA, Paris, 1999, s. 172.
(17)
–	Například ve Vente et droits à paiement unique (visite d’un Huron au royaume des imprimés), Droit rural, č. 348, December 2006, étude 34, J.-J. Barbiéri uvádí, že během přechodného období oznámilo francouzské ministerstvo zemědělství s cílem odradit od spekulací, že platební nároky bez zemědělské půdy „jsou nepoužitelné“.
(18)
–	Komise se v tomto ohledu odvolává na čl. 33 odst. 1 písm. b) nařízení.
(19)
–	Viz Gadbin, D., Les droits à paiement unique, pour qui, pourquoi? ; Droit rural, no 334, June 2005, colloque 8. Pro představu je možné zmínit: i) bod odůvodnění 21 v preambuli nařízení („aby se zabránilo nepatřičnému přidělení zdrojů Společenství, je nutné, aby nebyla provedena žádná platba podpory ve prospěch zemědělců, kteří uměle vytvořili podmínky vyžadované pro vyplacení takových podpor“).; a ii) článek 29 nařízení („[ …] žádná platba nebude provedena ve prospěch osob, u nichž je zjištěno, že vytvořily uměle podmínky požadované pro poskytnutí takových plateb a získaly tak výhodu, která není v souladu s cíli dotyčného režimu podpor“). Tato ustanovení odrážejí judikaturu Soudního dvora v oblasti zneužití práva. Viz mimo jiné rozsudky ze dne 22. října 1991, von Deetzen („známý jako von Deetzen II“), C‑44/89, Recueil, s. I‑5119, body 24 až 29; ze dne 20. června 2002, Mulligan a další,
C‑313/99, Recueil, s. I‑5719, bod 30 a tam citovaná judikatura; ze dne 21. února 2006, Halifax a další,
C‑255/02, Sb. rozh. s. I‑1609, bod 69 a tam citovaná judikatura; ze dne 11. ledna 2004, Vonk Dairy Products, C‑279/05, Sb. rozh. s. I‑239, bod 33 a tam citovaná judikatura; a ze dne 7. června 2007, Otten, C‑278/06, Sb. rozh. s. I‑4513, bod 39 a tam citovaná judikatura.
(20)
–	Viz Bianchi, D., La politique agricole commune (PAC) – Toute la PAC, rien d’autre que la PAC, Bruylant, 2006, s. 332.
(21)
–	Z tohoto důvodu by kupující neměl být pouze držitelem platebních nároků z právního hlediska, ale také osobou, jež má z jednotné platby prospěch z hospodářského hlediska. Nemělo by docházet k rozdělení platebních nároků na nominální vlastnictví a vlastnictví užitků, které by umožňovalo, aby jednotné platby byly nakonec převedeny na osobu, která neobhospodařuje dotčenou půdu.
(22)
–	Není důležité, jak tyto právní následky a právní účinky vznikly, neboť se zde jedná o odpovědnost za výsledek transakce, a nikoli její formu či vedlejší skutečnosti. Toto je typickým znakem právních situací, v nichž smluvní strany uplatňují nároky, které mají svůj právní základ ve veřejném právu, což přesně odpovídá případu platebních nároků dle dotčeného nařízení. Jinými slovy, pokud převod nevedl k úplnému a konečnému převodu platebních nároků, a tím i konečnému převodu práva na výplatu částek vyplývajících z těchto platebních nároků, je právně irelevantní, zda smluvní strany jednaly z nedbalosti či úmyslně. Důležitá je skutečnost, že výsledkem jejich ujednání nebyl konečný převod.
(23)
–	Za předpokladu, že jsou splněny všechny ostatní podmínky.
(24)
–	To znamená v souladu s požadavky na hospodaření stanovenými v článku 3 nařízení.
(25)
–	Komise může mít pravdu, když poukazuje na to, že vzhledem k tomu, že platební nároky byly převáděny bezúplatně, kupující a nový držitel platebních nároků zjevně hraje úlohu „bílého koně“ ve prospěch prodávajícího, který je z hospodářského hlediska nadále příjemcem jednotné platby – zatímco její výše ani trvání nejsou omezené – ačkoli z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že již není zemědělcem ve smyslu čl. 33 odst. 1 písm. c) ve spojení s čl. 2 písm. a) a c) nařízení nebo v každém případě už jím není na dotčené půdě.