62015CC0268
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
YVES BOT
prezentate la 14 iunie 2016 (
1
)
Cauza C‑268/15
Fernand Ullens de Schooten
împotriva
Ministre des Affaires sociales et de la Santé publique,
Ministre de la Justice
[cerere de decizie preliminară formulată de cour d'appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles, Belgia)]
„Trimitere preliminară – Răspunderea statului pentru încălcarea dreptului Uniunii – Situație pur internă – Articolul 43 CE (devenit articolul 49 TFUE) – Reglementare națională în temeiul căreia laboratoarele de biologie clinică nu pot fi exploatate decât de persoane abilitate să efectueze prestații de biologie clinică – Compatibilitate”
1.
Prezenta cerere de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 43, 49 și 56 CE (devenite articolele 49, 56 și, respectiv, 63 TFUE), a articolului 4 alineatul (3) TUE, a principiilor efectivității și supremației dreptului Uniunii Europene, precum și a întinderii obligației de a efectua o trimitere preliminară care le revine, în temeiul articolului 267 al treilea paragraf TFUE, instanțelor de ultim grad de jurisdicție.
2.
Această cerere a fost formulată în cadrul unei acțiuni în răspundere introduse de domnul Fernand Ullens de Schooten împotriva statului belgian pentru încălcarea dreptului Uniunii de către autoritățile legislative și judiciare belgiene.
3.
În cadrul acestei acțiuni, domnul Ullens de Schooten îi reproșează legiuitorului belgian în principal că a încălcat articolul 43 CE prin adoptarea articolului 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 din 30 decembrie 1982 de stabilire a condițiilor pe care laboratoarele trebuie să le îndeplinească pentru a beneficia de intervenția asigurării de sănătate pentru prestațiile de biologie clinică (
2
), astfel cum a fost modificat prin articolul 17 din Legea‑program din 30 decembrie 1988 (denumit în continuare „Decretul regal nr. 143”).
4.
Articolul 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 stabilea, în materia prestațiilor de biologie clinică, condițiile care trebuiau îndeplinite de laboratoarele de analize medicale pentru a permite clienților să beneficieze, prin intermediul asigurării de sănătate, de rambursarea prestațiilor primite. În versiunea în vigoare înainte de adoptarea Legii din 24 mai 2005 de modificare a Decretului regal nr. 143, din această dispoziție reieșea că numai laboratoarele exploatate de persoanele abilitate să efectueze prestații de biologie clinică, și anume medicii, farmaciștii sau licențiații în științe chimice, puteau efectua prestații rambursabile (
3
).
5.
În plus, domnul Ullens de Schooten susține că instanțele belgiene au încălcat și dreptul Uniunii. El reproșează astfel Cour de cassation (Curtea de Casație, Belgia) că a refuzat să efectueze o trimitere preliminară, cour d'appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles, Belgia), că a încălcat articolul 43 CE, Cour de cassation (Curtea de Casație) și cour d'appel de Mons (Curtea de Apel din Mons, Belgia), că au încălcat dreptul Uniunii întemeindu‑se pe o interpretare eronată a întinderii principiului autorității de lucru judecat.
6.
Pentru delimitarea obiectului și a importanței prezentei cauze în mod corespunzător, trebuie descrise în primul rând episoadele acestei saga judiciare care se află la originea ei.
I – Istoricul procedurilor care au condus la prezenta cauză
7.
Domnul Ullens de Schooten exploata laboratorul de biologie clinică BIORIM, care a fost declarat în stare de faliment la 3 noiembrie 2000. Acest laborator beneficia de intervenția Institut national d'assurance maladie‑invalidité (INAMI) (Institutul Național de Asigurări de Sănătate și Invaliditate) pentru finanțarea prestațiilor sale. Laboratorul respectiv practica sistemul „agenților de plată”.
8.
Ca urmare a unei plângeri depuse de domnul Ullens de Schooten la Comisia Europeană, această instituție introdus în fața Curții, la 20 iunie 1985, o acțiune în constatarea faptului că Regatul Belgiei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 52 din Tratatul CEE (devenit articolul 43 din Tratatul CE, devenit la rândul său articolul 43 CE) pentru motivul că a exclus de la rambursarea de către asigurările sociale prestațiile de biologie clinică efectuate în laboratoare exploatate de o persoană juridică de drept privat ai cărei membri, asociați și administratori nu sunt toți persoane fizice abilitate să efectueze analize medicale.
9.
Prin Hotărârea din 12 februarie 1987, Comisia/Belgia (221/85, EU:C:1987:81), Curtea a respins această acțiune. În special în ceea ce privește libertatea de stabilire, Curtea a constatat că, sub rezerva respectării egalității de tratament, fiecare stat membru are, în lipsa unor norme ale Uniunii în materie, libertatea de a reglementa pe teritoriul său activitatea laboratoarelor care efectuează prestații de biologie clinică (
4
). În plus, Curtea a apreciat că reglementarea belgiană în discuție nu îi împiedica pe medicii sau pe farmaciștii resortisanți ai altor state membre să se stabilească în Belgia și să exploateze acolo un laborator de analize clinice care beneficiază de rambursare din partea asigurărilor sociale. Prin urmare, era vorba despre o reglementare care se aplica fără deosebire resortisanților belgieni și celor din celelalte state membre și care nu era discriminatorie în această privință (
5
).
10.
În cursul anului 1989, laboratorul BIORIM a făcut obiectul unei anchete penale ca urmare a unei suspiciuni de fraudă fiscală. La capătul acestei anchete, domnul Ullens de Schooten a fost trimis în judecată, împreună cu alte persoane, în fața tribunal correctionnel de Bruxelles (Tribunalul Corecțional din Bruxelles, Belgia). El a fost judecat pentru o serie de falsuri săvârșite printre altele în scopul disimulării exploatării nelegale a laboratoarelor de analize medicale cu încălcarea articolului 3 din Decretul regal nr. 143.
11.
Prin hotărârea din 30 octombrie 1998, tribunal de première instance de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles, Belgia) l‑a condamnat pe domnul Ullens de Schooten la 5 ani de închisoare cu executare și la plata unei amenzi. Pe de altă parte, instanța menționată a admis cererile caselor de asigurări care s‑au constituit părți civile și l‑a obligat pe domnul Ullens de Schooten să le plătească acestora suma de un euro cu titlu provizoriu.
12.
Hotărârea menționată a fost anulată prin hotărârea din 7 decembrie 2000 a cour d'appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles). Această instanță de apel l‑a condamnat totuși pe domnul Ullens de Schooten pentru aceleași fapte la o pedeapsă de 5 ani de închisoare, însoțită de o suspendare pentru partea din pedeapsă care depășea patru ani, precum și la plata unei amenzi. Cererile formulate de părțile civile au fost declarate inadmisibile sau nefondate.
13.
În ceea ce privește faptele săvârșite după intrarea în vigoare a articolului 3 din Decretul regal nr. 143, cour d'appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) a respins critica formulată de domnul Ullens de Schooten, întemeiată pe neconformitatea acestei dispoziții cu dreptul Uniunii, și a refuzat totodată să adreseze Curții o întrebare preliminară.
14.
Prin hotărârea din 14 februarie 2001, Cour de cassation (Curtea de Casație) a respins recursurile formulate împotriva condamnării penale pronunțate prin hotărârea cour d'appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) și a admis recursurile formulate de părțile civile, trimițând cauza spre rejudecare la cour d'appel de Mons (Curtea de Apel din Mons).
15.
Prin hotărârea din 23 noiembrie 2005, cour d'appel de Mons (Curtea de Apel din Mons) a declarat fondată în parte cererea de plată formulată de șase case de asigurări împotriva domnului Ullens de Schooten în legătură cu sumele plătite în mod eronat laboratorului BIORIM în perioada cuprinsă între 1 august 1989 și 16 aprilie 1992.
16.
Această instanță a respins argumentul domnului Ullens de Schooten întemeiat pe neconformitatea articolului 3 din Decretul regal nr. 143 cu dreptul Uniunii. Considerându‑se ținută de autoritatea de lucru judecat a hotărârii din 7 decembrie 2000 a cour d'appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles), cour d'appel de Mons (Curtea de Apel din Mons) l‑a obligat pe domnul Ullens de Schooten să plătească acestor case de asigurări suma de un euro, cu titlu provizoriu, punând în vedere caselor de asigurări în discuție să își recalculeze prejudiciul corespunzător plăților efectuate după 30 aprilie 1990.
17.
Prin hotărârea din 14 iunie 2006, Cour de cassation (Curtea de Casație) a respins recursurile formulate în fața sa împotriva respectivei hotărâri din 23 noiembrie 2005.
18.
În paralel cu această procedură judiciară privind răspunderea domnului Ullens de Schooten, comisia de biologie clinică a suspendat, prin decizia din 18 martie 1999, autorizația laboratorului BIORIM pentru o perioadă de 12 luni.
19.
Prin Ordinul ministerial din 9 iulie 1999, ministrul sănătății publice a respins calea de atac administrativă formulată împotriva acestei decizii.
20.
Prin decizia din 8 iunie 2000, comisia de biologie clinică a prelungit suspendarea autorizației cu încă 12 luni.
21.
Prin Decretul ministerial din 24 iulie 2000, ministrul sănătății publice a respins calea de atac administrativă formulată împotriva acestei noi decizii.
22.
Conseil d'État (Consiliul de Stat, Belgia), fiind sesizat cu două acțiuni în anulare formulate împotriva acestor ordine ministeriale, a adresat Cour constitutionnelle (Curtea Constituțională, Belgia) o întrebare preliminară privind conformitatea cu Constituția a articolului 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143.
23.
Prin hotărârea nr. 160/2007 din 19 decembrie 2007, Cour constitutionnelle (Curtea Constituțională) a decis că această dispoziție, în versiunea aplicabilă înainte de modificarea introdusă prin Legea din 24 mai 2005, era conformă cu articolele 10 și 11 din Constituție.
24.
În consecință, Conseil d'État (Consiliul de Stat), prin hotărârile din 10 septembrie și din 22 decembrie 2008, a respins acțiunile.
25.
În paralel, fiind sesizată cu o plângere depusă de domnul Ullens de Schooten, Comisia a emis, la 17 iulie 2002, un aviz motivat împotriva Regatului Belgiei, în care aprecia că articolul 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 era contrar articolului 43 CE.
26.
Întrucât articolul 3 din Decretul regal nr. 143 a fost modificat prin Legea din 24 mai 2005 pentru a se asigura conformitatea acestuia cu dreptul Uniunii, plângerea a fost clasată de Comisie la 4 aprilie 2006.
27.
Cu toate acestea, la 10 aprilie 2007, domnul Ullens de Schooten a adresat Comisiei o nouă plângere pentru a denunța noile încălcări ale dreptului Uniunii pe care le impută Regatului Belgiei, și anume neîndeplinirea obligațiilor de către autoritățile sale judiciare ca urmare a pretinsei încălcări a dreptului Uniunii de către instanțele belgiene și neîndeplinirea obligațiilor de către autoritățile sale legislative ca urmare a menținerii în vigoare și a aplicării de către autoritățile belgiene, pentru trecut, a efectelor articolului 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143.
28.
În plus, prin două cereri introductive, din 14 decembrie 2006 și din 3 martie 2008, domnul Ullens de Schooten a introdus în fața Curții Europene a Drepturilor Omului o acțiune având ca obiect constatarea încălcării de către statul belgian a Convenției europene pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (
6
).
29.
În Hotărârea din 20 septembrie 2011, Ullens de Schooten și Rezabek împotriva Belgiei (
7
), Curtea Europeană a Drepturilor Omului a decis că articolul 6 alineatul 1 din CEDO nu a fost încălcat.
30.
La 17 iulie 2007, domnul Ullens de Schooten a sesizat tribunal de première instance de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles) cu o cerere introductivă îndreptată împotriva statului belgian, care urmărea garantarea, în primul rând, a tuturor consecințelor financiare ale dispoziției de obligare pronunțate în privința sa prin hotărârea din 23 noiembrie 2005 a cour d'appel de Mons (Curtea de Apel Mons), în al doilea rând, a tuturor consecințelor unor eventuale dispoziții de obligare pronunțate în privința sa la cererea laboratorului BIORIM sau a fostului său administrator și, în al treilea rând, a tuturor consecințelor unor dispoziții de obligare pronunțate în privința sa în cadrul litigiilor fiscale.
31.
Prin această cerere, domnul Ullens de Schooten solicita de asemenea obligarea statului belgian la plata sumei de 500000 de euro cu titlu de prejudiciu moral, a sumei de 34500000 de euro, cu titlu provizoriu, ca urmare a imposibilității de a exploata, în perioada cuprinsă între 1 ianuarie 1990 și 1 decembrie 2005, un laborator de biologie clinică, precum și a sumei de un euro, cu titlu provizoriu, pentru onorariile și cheltuielile avocațiale efectuate în fața instanțelor judecătorești și a Comisiei.
32.
În ipoteza în care tribunal de première instance de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles) ar avea îndoieli privind aplicabilitatea în speță a dreptului Uniunii, domnul Ullens de Schooten solicita acestuia să adreseze Curții o întrebare preliminară.
33.
Prin hotărârea din 19 iunie 2009, tribunal de première instance de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles) a declarat cererea inadmisibilă întrucât era prescrisă.
34.
Domnul Ullens de Schooten a declarat apel împotriva acestei hotărâri în fața instanței de trimitere, reiterând solicitările sale formulate în fața tribunal de première instance de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles).
35.
În aceste condiții, cour d'appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Dreptul [Uniunii], în special principiul efectivității, impune ca, în anumite împrejurări și în special cele stabilite la punctul 38 din [prezenta cerere de decizie preliminară], termenul de prescripție național, precum articolul 100 din Legile coordonate privind contabilitatea statului, aplicabil unei cereri în despăgubire formulate de un particular împotriva statului belgian pentru încălcarea articolului 43 CE […] de către legiuitor, începe să curgă numai atunci când această încălcare a fost constatată sau, a contrario, principiul efectivității este garantat suficient în aceste împrejurări de posibilitatea oferită acestui particular de a întrerupe termenul de prescripție prin notificarea unui act al unui executor judecătoresc?
2)
Articolele 43, 49 și 56 CE și noțiunea «situație pur internă», care este susceptibilă să limiteze invocarea acestor dispoziții de către un justițiabil în cadrul unui litigiu în fața unei instanțe naționale, trebuie interpretate în sensul că se opun aplicării dreptului [Uniunii] în cadrul unui litigiu între un resortisant belgian și statul belgian prin care se urmărește să se asigure repararea prejudiciilor cauzate de pretinsa încălcare a dreptului [Uniunii], reprezentate de adoptarea și de menținerea în vigoare a unei legislații belgiene de tipul celei prevăzute la articolul 3 din Decretul regal nr. 143, […] care se aplică fără deosebire resortisanților naționali și resortisanților celorlalte state membre?
3)
Principiul supremației dreptului [Uniunii] și articolul 4 alineatul (3) TUE trebuie interpretate în sensul că nu permit înlăturarea principiului autorității de lucru judecat atunci când este vorba despre reexaminarea sau despre anularea unei decizii judecătorești intrate în puterea lucrului judecat care se dovedește contrară dreptului [Uniunii], ci, dimpotrivă, în sensul că permite înlăturarea aplicării unei norme naționale privind autoritatea de lucru judecat atunci când aceasta ar impune adoptarea, în temeiul respectivei decizii judecătorești intrate în puterea lucrului judecat, însă contrară dreptului [Uniunii], a unei alte decizii judecătorești care ar presupune perpetuarea încălcării dreptului [Uniunii] prin această primă hotărâre judecătorească?
4)
Curtea ar putea confirma că problema dacă principiul autorității de lucru judecat trebuie înlăturat în cazul unei decizii judecătorești intrate în puterea de lucru judecat care este contrară dreptului [Uniunii] în cadrul unei cereri de reexaminare sau de anulare a acestei decizii nu este o problemă identică din punct de vedere material în sensul Hotărârilor [Da Costa și alții (28/62-30/62, EU:C:1963:6) și Cilfit și alții (283/81, EU:C:1982:335)] cu problema dacă principiul autorității de lucru judecat este contrar dreptului [Uniunii] în cadrul cererii unei (noi) decizii care ar trebui să repete încălcarea dreptului [Uniunii], astfel încât instanța de ultim grad nu se poate sustrage de la obligația sa de efectuare a unei trimiteri preliminare?”
II – Analiza noastră
36.
Mai întâi, vom examina cea de a doua întrebare, cu privire la care părțile care au participat la ședință au fost invitate să își concentreze pledoariile. În continuare, vom propune reformularea celorlalte întrebări, care sunt întemeiate, toate, pe premisa eronată că articolul 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul nr. 143 era incompatibil cu articolul 43 CE, și vom sugera, în final, rectificarea acestei premise în sensul unei aplicări corecte a dreptului Uniunii, astfel cum considerăm că reiese din jurisprudența Curții referitoare la deținerea capitalului farmaciilor și al laboratoarelor de analize de biologie medicală.
A –
Cu privire la a doua întrebare, referitoare la consecințele existenței unei situații pur interne asupra posibilității de a invoca articolul 43 CE în cadrul unei acțiuni în răspundere îndreptate împotriva unui stat membru pentru încălcarea dreptului Uniunii
37.
Domnul Ullens de Schooten susține în esență poziția potrivit căreia instanțele naționale care au fost sesizate cu procedurile contencioase care îl priveau nu au acordat importanță argumentației sale în sensul că articolul 3 din Decretul regal nr. 143 era incompatibil cu articolul 43 CE. În pofida supremației dreptului Uniunii, acest articol 3 a continuat să fie aplicat. În pofida acțiunii Comisiei, mai multe instanțe naționale au săvârșit deci în mod repetat încălcări vădite ale dreptului Uniunii. Aceste încălcări au fost consolidate în temeiul normei din dreptul național referitoare la autoritatea de lucru judecat.
38.
La fel ca guvernul belgian, considerăm că articolele 49 și 56 CE sunt invocate, în cadrul celei de a doua întrebări, doar într‑un mod pur formal. Astfel, reclamantul din litigiul principal își întemeiază în esență pretențiile pe articolul 43 CE (
8
). Prin urmare, analiza acestei întrebări trebuie realizată exclusiv în raport cu libertatea de stabilire, unica vizată în cadrul primei întrebări.
39.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă, în pofida împrejurării că situația de fapt din litigiul principal este limitată la un singur stat membru, articolul 43 CE poate fi invocat de un reclamant în cadrul unei acțiuni în răspundere pentru încălcarea dreptului Uniunii îndreptate împotriva aceluiași stat.
40.
Am putea fi tentați să răspundem în mod lapidar la această întrebare, invocând în mod strict jurisprudența Curții privind neaplicarea normelor tratatului în materia liberei circulații a persoanelor în cadrul unor situații pur interne.
41.
Situațiile pur interne pot fi descrise ca fiind situații care nu prezintă „[niciun] element de legătură cu vreuna dintre situațiile prevăzute de dreptul [Uniunii]” (
9
) și care, în consecință, „nu intră în sfera de aplicare a normelor tratatului” (
10
)„[în lipsa unui] element de legătură suficient cu schimburile comerciale dintre statele membre” (
11
).
42.
Potrivit Curții, „normele tratatului care reglementează libera circulație a persoanelor și actele adoptate în executarea acestora nu pot fi aplicate unor activități care nu prezintă niciun element de legătură cu vreuna dintre situațiile prevăzute de dreptul Uniunii și în care totalitatea elementelor relevante se limitează la interiorul unui singur stat membru” (
12
).
43.
Or, este cert că reclamantul din litigiul principal, care este de cetățenie belgiană, se opune statului belgian în privința temeiniciei condamnărilor sale în legătură cu exploatarea unui laborator de biologie medicală situat în Belgia. Sub rezerva verificării de către instanța de trimitere a elementelor invocate de reclamantul din litigiul principal care pot stabili existența unor elemente de extraneitate (
13
), pare a fi confirmată existența unei situații pur interne.
44.
Ținând seama de poziția adoptată de Cour constitutionnelle (Curtea Constituțională) în hotărârea sa din 19 decembrie 2007, nu se poate aplica în acest caz jurisprudența Curții potrivit căreia, chiar și într‑o situație pur internă, răspunsul oferit de aceasta ar putea fi util instanței de trimitere în ipoteza în care dreptul național i‑ar impune acesteia din urmă să îi acorde unui resortisant al unui stat membru aceleași drepturi precum cele conferite în aceeași situație de dreptul Uniunii unui resortisant al unui alt stat membru (
14
).
45.
În cauza în care s‑a pronunțat hotărârea din 19 decembrie 2007, Cour constitutionnelle (Curtea Constituțională) era sesizată cu o întrebare preliminară adresată de Conseil d'État (Consiliul de Stat) cu privire la problema dacă articolul 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 era contrar principiilor egalității și nediscriminării consacrate la articolele 10 și 11 din Constituție, în sensul că ar crea o diferență de tratament între, pe de o parte, medici, farmaciști și licențiați în științe chimice și, pe de altă parte, ceilalți operatori economici, în măsura în care numai primii pot beneficia de intervenția asigurărilor de sănătate și invaliditate pentru prestațiile pe care le furnizează. În această hotărâre, Cour constitutionnelle (Curtea Constituțională) a subliniat că „SPRL «BIORIM» este o societate de drept belgian cu sediul în Belgia, iar primul intervenient în fața Conseil d'État este de cetățenie belgiană; aceștia contestă faptul că nu pot exploata un laborator de biologie clinică decât în condițiile stabilite de dispozițiile cu privire la care se solicită răspunsul Curții. Dat fiind că aceste raporturi juridice se situează în întregime în cadrul sferei interne a unui stat membru, reclamanții nu se pot prevala de articolele 43, 49 și 56 [CE]” (
15
).
46.
Prin urmare, după cum subliniază guvernul belgian, din hotărârea Cour constitutionnelle (Curtea Constituțională) reiese că dreptul intern belgian nu impune ca reclamantul din litigiul principal să beneficieze de aceleași drepturi precum cele care ar fi conferite, prin ipoteză, de dreptul Uniunii unui resortisant al unui alt stat membru în condițiile prevăzute la articolul 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143.
47.
Guvernul belgian stabilește în mod întemeiat legătura cu cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 22 decembrie 2010, Omalet (C‑245/09, EU:C:2010:808), care privea un litigiu între Office national de sécurité sociale belge (Oficiul Național de Asigurări Sociale din Belgia) și un întreprinzător principal stabilit în Belgia care răspundea în solidar, potrivit unei reglementări belgiene, pentru datoriile subcontractantului său stabilit, și acesta, în Belgia. În cadrul acestei proceduri, Cour constitutionnelle (Curtea Constituțională) se pronunțase deja cu privire la chestiunea inaplicabilității articolului 49 CE în privința litigiului pur intern cu care era confruntată. În aceste împrejurări, Curtea a apreciat că nu este competentă să răspundă la întrebările preliminare care îi erau adresate, dreptul Uniunii nefiind aplicabil.
48.
Considerăm totuși că, în contextul specific al prezentei cauze, o aplicare strictă a jurisprudenței privind situațiile pur interne care să aibă drept consecință imposibilitatea reclamantului din litigiul principal de a invoca dreptul Uniunii în cadrul acțiunii în răspundere formulate împotriva statului belgian nu este nici oportună, nici adecvată, din mai multe motive.
49.
În primul rând, Curtea nu poate face abstracție de faptul că procedurile contencioase care l‑au vizat pe domnul Ullens de Schooten sau pe care acesta le‑a inițiat de aproximativ 20 de ani sunt în majoritatea lor construite în jurul argumentului central întemeiat pe incompatibilitatea articolului 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 cu articolul 43 CE. Instanțele judecătorești, în special cour d'appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) în hotărârea sa din 7 septembrie 2000, au aplicat articolul 43 CE.
50.
În al doilea rând, amintim că Comisia a emis un aviz motivat, notificat Regatului Belgiei la 17 iulie 2002, în care a considerat că articolul 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 era contrar articolului 43 CE. Subliniem paradoxul care ar rezulta dacă s‑ar aprecia, în cadrul prezentei trimiteri preliminare, că dreptul Uniunii nu poate fi invocat de reclamantul din litigiul principal în susținerea acțiunii sale în răspundere îndreptate împotriva statului belgian, deși Comisia a adoptat oficial o poziție în sensul unei incompatibilități cu dreptul Uniunii.
51.
Cunoaștem faptul că efectele juridice ale avizului motivat sunt limitate și în special că acesta nu stabilește existența unei neîndepliniri a obligațiilor. Acest aviz motivat pune totuși în evidență posibila existență a unor încălcări ale dreptului Uniunii, iar particularii sunt îndreptățiți să cerceteze consecințele unor astfel de încălcări în fața instanțelor naționale în scopul de a obține repararea prejudiciului suferit.
52.
Pe de altă parte, să presupunem că Regatul Belgiei ar fi refuzat să își modifice legislația națională ca urmare a avizului motivat al Comisiei, că ar fi fost sesizată Curtea și că aceasta ar fi declarat că acest stat membru nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 43 CE prin adoptarea articolului 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143. Ar putea apoi aceeași Curte să declare, în cadrul unei trimiteri preliminare, ca răspuns la o întrebare identică cu cea de a doua întrebare adresată în prezenta cauză, că argumentul întemeiat pe incompatibilitatea acestei dispoziții naționale cu dreptul Uniunii nu poate fi invocat de un reclamant în fața instanței naționale în susținerea unei acțiuni în răspundere împotriva statului belgian pentru o încălcare a dreptului Uniunii, pentru simplul motiv că este vorba despre o situație pur internă, cu alte cuvinte, pentru simplul motiv că acest reclamant este resortisant al statului membru care a adoptat măsura contestată? Considerăm că nu s‑ar putea proceda în acest sens și nu vedem niciun motiv pentru ca situația să fie diferită în cazul în care procedura contencioasă s‑a oprit în stadiul avizului motivat.
53.
În al treilea rând, după cum reiese din acțiunea întreprinsă de Comisie pentru ca Regatul Belgiei să își modifice legislația națională și după cum vom explica mai detaliat în cele ce urmează, articolul 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 constituie o măsură susceptibilă să împiedice accesul operatorilor economici stabiliți în alte state membre pe piața belgiană a laboratoarelor de analize medicale.
54.
În prezența unei astfel de reglementări care produce efecte transfrontaliere, Curtea a acceptat în mai multe rânduri să interpreteze dreptul Uniunii, chiar dacă situația de fapt din litigiile principale aflate la originea trimiterilor preliminare era limitată la interiorul unui singur stat membru (
16
).
55.
În cadrul acestei jurisprudențe, Curtea constată mai întâi că o reglementare a unui stat membru care, potrivit modului său de redactare, este aplicabilă fără a face distincție între resortisanții acestui stat și resortisanții celorlalte state membre nu poate intra, de regulă, sub incidența dispozițiilor referitoare la libertățile fundamentale garantate de tratat decât în măsura în care aceasta se aplică unor situații care au legătură cu schimburile comerciale dintre statele membre. Apoi, pentru a‑și stabili competența, Curtea arată că nu poate fi exclus în niciun caz ca operatorii economici stabiliți în alte state membre să fi fost sau să fie interesați să desfășoare o activitate economică în statul membru a cărei reglementare este contestată.
56.
Având în vedere ansamblul acestor elemente, considerăm că cel mai bun mod în care Curtea poate răspunde instanței de trimitere nu este să aplice strict jurisprudența sa privind situațiile pur interne în scopul de a declara inadmisibilă trimiterea preliminară, ci, mai degrabă, în spiritul colaborării care caracterizează această procedură, să declare respectiva trimitere admisibilă și să reformuleze apoi întrebările adresate pentru a oferi instanței naționale un răspuns care să îi permită să se pronunțe fără echivoc asupra litigiului principal.
57.
Desigur, situația de fapt din litigiul principal este limitată la interiorul unui singur stat membru. În aceste condiții, un răspuns al Curții corespunde unei necesități inerente soluționării litigiului principal. Cu alte cuvinte, Curtea își exercită pe deplin rolul de a contribui la administrarea justiției în statele membre, în spiritul cooperării care trebuie să guverneze procedura trimiterii preliminare (
17
).
58.
Amintim că, potrivit unei jurisprudențe constante, „articolul 43 CE se opune oricărei măsuri naționale care, chiar și atunci când se aplică fără discriminare pe motiv de cetățenie sau naționalitate, este susceptibilă să îngreuneze sau să facă mai puțin atractivă exercitarea de către resortisanții [Uniunii Europene] a libertății de stabilire garantate de tratat” (
18
).
59.
Curentul jurisprudențial favorabil admisibilității întrebărilor preliminare ca urmare a efectelor potențiale ale unei măsuri naționale asupra capacității întreprinderilor stabilite în alte state membre de a face uz de libertatea lor de a se stabili în statul membru care a adoptat o astfel de măsură permite să se pună capăt incoerenței care ar exista în cazul în care compatibilitatea măsurii respective cu dreptul Uniunii ar putea fi examinată în cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, dar nu și în cadrul unei trimiteri preliminare ca urmare a particularităților cazului concret, caracterizat prin lipsa unor elemente de extraneitate.
60.
Din această perspectivă, propunem Curții să declare admisibilă prezenta trimitere preliminară și să răspundă la a doua întrebare în sensul că, în împrejurări precum cele din litigiul principal, articolul 43 CE poate fi invocat în cadrul unei acțiuni în răspundere îndreptate împotriva unui stat membru pentru încălcarea dreptului Uniunii.
B –
Cu privire la compatibilitatea articolului 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 cu dreptul Uniunii
61.
Cu titlu introductiv, trebuie menționat faptul că, deși este adevărat că instanța de trimitere nu ne adresează o întrebare care să privească expres compatibilitatea articolului 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 cu normele tratatului referitoare la libertatea de stabilire, aceasta are în vedere totuși aplicarea lor în cadrul litigiului principal în situația în care obstacolul legat de existența unei situații pur interne ar fi înlăturat de Curte ca răspuns la cea de a doua întrebare.
62.
Or, pentru a verifica dacă acțiunea în răspundere împotriva statului belgian este sau nu este întemeiată, instanța de trimitere va trebui în mod necesar să se pronunțe cu privire la existența sau inexistența unei încălcări a dreptului Uniunii de către legiuitorul național, precum și de către instanțele naționale care au judecat în mod succesiv acest litigiu.
63.
În această privință, arătăm că argumentația dezvoltată de domnul Ullens de Schooten se întemeiază în esență pe premisa potrivit căreia instanțele naționale ar fi considerat în mod greșit că articolul 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 era compatibil cu articolul 43 CE. Această aplicare eronată a dreptului Uniunii s‑ar fi perpetuat, în opinia sa, pe parcursul căilor de atac succesive ca urmare a autorității de lucru judecat recunoscute hotărârii din 7 septembrie 2000 a cour d'appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles).
64.
Este evident că, dacă premisa potrivit căreia dreptul Uniunii a fost încălcat ar trebui să fie înlăturată, poziție pe care o împărtășim, astfel cum vom explica în cele ce urmează, soluționarea prezentei cauze, care implică aspecte, în opinia noastră, inutil de complexe, ar fi simplificată.
65.
Acesta este motivul pentru care considerăm că Curtea trebuie să se pronunțe cu privire la problema dacă articolul 43 CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții naționale precum articolul 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143.
66.
Suntem pe deplin conștienți de faptul că rolul Curții nu este acela de a urmări să se pronunțe asupra altor chestiuni decât cele identificate de instanța de trimitere în cererea sa de decizie preliminară.
67.
Nu considerăm însă că Curtea este confruntată cu o asemenea problemă în speță.
68.
În această privință arătăm că reiese în mod expres din cuprinsul punctului 24 din decizia de trimitere că, în susținerea acțiunii în răspundere împotriva statului belgian, domnul Ullens de Schooten critică atât puterea legislativă, cât și puterea judecătorească pentru faptul că au încălcat articolul 43 CE.
69.
Ni s‑ar părea cel puțin paradoxal ca, în cadrul unei trimiteri preliminare destinate să permită instanței naționale să soluționeze litigiul principal, Curtea să își interzică să trateze această chestiune, deși ea constituie însăși esența acestui litigiu.
70.
În acest context, împrejurarea că interpretarea articolului 43 CE în raport cu articolul 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 nu este solicitată în mod expres de instanța de trimitere nu împiedică, în opinia noastră, Curtea să analizeze această chestiune. De altfel, este conform cu o practică curentă a Curții să se considere că, în cadrul procedurii de cooperare dintre instanțele naționale și Curte, instituită la articolul 267 TFUE, este de competența Curții să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. De asemenea, Curtea își manifestă în mod regulat preocuparea de a oferi instanței de trimitere un răspuns complet (
19
). Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate. Împrejurarea că, pe plan formal, o instanță națională a formulat o întrebare preliminară făcând trimitere la anumite dispoziții ale dreptului Uniunii nu împiedică Curtea să îi furnizeze respectivei instanțe toate elementele de interpretare care pot fi utile pentru soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă instanța menționată s‑a referit sau nu s‑a referit la acestea în enunțul întrebărilor sale. În această privință, revine Curții sarcina de a extrage din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională și în special din motivarea deciziei de trimitere elementele de drept al Uniunii care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului (
20
).
71.
Ținând seama de elementele care precedă, în conformitate cu spiritul de cooperare care guvernează procedura de trimitere preliminară și în scopul de a furniza instanței de trimitere toate elementele referitoare la interpretarea dreptului Uniunii care îi pot fi utile pentru soluționarea litigiului principal, propunem Curții să îi ofere acestei instanțe indicațiile care să îi permită examinarea temeiniciei premisei unei încălcări a dreptului Uniunii pe care se întemeiază prezenta trimitere preliminară.
72.
Acest aspect esențial al prezentei cauze a fost evocat în cadrul ședinței. Astfel, Comisia a precizat că își menține poziția pe care a exprimat‑o în avizul motivat din 17 iulie 2002. În ceea ce îl privește pe domnul Ullens de Schooten, acesta a amintit poziția adoptată de Comisie în acest aviz motivat. În sfârșit, Regatul Belgiei a indicat că în anul 2005 a modificat dispoziția națională contestată pentru a se conforma în mod voluntar și preventiv avizului motivat menționat și pentru a evita astfel o sesizare a Curții, dar că această modificare nu echivala cu o recunoaștere din partea sa a neconformității acestei dispoziții cu dreptul Uniunii.
73.
Din dosarul prezentat Curții reiese că, în cadrul procedurii naționale în care s‑a pronunțat hotărârea din 7 septembrie 2000 a cour d'appel din Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles), reclamanții susțineau că articolul 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 era incompatibil cu articolul 43 CE.
74.
În hotărârea menționată, această instanță a infirmat punctul de vedere al reclamanților cu privire la acest aspect. Ea a amintit că măsurile naționale susceptibile să îngreuneze sau să facă mai puțin atractivă exercitarea libertăților fundamentale garantate de tratat trebuie să îndeplinească următoarele patru condiții, și anume să se aplice în mod nediscriminatoriu, să fie justificate de motive imperative de interes general, să fie de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia.
75.
Potrivit cour d'appel din Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles), dispoziția națională contestată îndeplinea aceste patru condiții. Ea a menționat că cerința potrivit căreia era necesar ca laboratoarele să fie exploatate de persoane abilitate să efectueze prestații de biologie clinice nu putea fi considerată ca fiind discriminatorie, autorizația fiind necesară atât pentru resortisanții belgieni, cât și pentru cei ai celorlalte state membre.
76.
De asemenea, cour d'appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) a menționat că obiectivul urmărit de reglementarea criticată era de a combate supraconsumul de prestații de biologie clinică, acesta fiind de natură să dezechilibreze bugetul asigurărilor sociale. Potrivit acestei instanțe, autorizația necesară oricăror operatori permitea, în mod util și proporțional cu obiectivul urmărit, limitarea numărului de laboratoare, împiedicarea subordonării acestora unor interese comerciale, eliminarea unei oferte excedentare de prestații de biologie clinică și combaterea supraconsumului.
77.
Considerăm că analiza realizată de cour d'appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) în hotărârea sa din 7 septembrie 2000 este pe deplin conformă cu principiile stabilite de Curte în jurisprudența sa referitoare la deținerea capitalului farmaciilor și al laboratoarelor de analize de biologie medicală.
78.
În această privință, arătăm că teza susținută de Comisie în avizul motivat referitor la incompatibilitatea articolului 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 cu articolul 43 CE a fost contrazisă de aceeași jurisprudență a Curții (
21
).
79.
Domnul Ullens de Schooten invocă Hotărârea din 21 aprilie 2005, Comisia/Grecia (C‑140/03, EU:C:2005:242), privind magazinele de optică. În această hotărâre, Curtea a statuat că măsurile prevăzute de reglementarea elenă în cauză, care nu permiteau unui optician să exploateze mai mult de un magazin de optică și care limitau la maximum 50 % cota din capitalul social care poate fi deținută de alte persoane decât operatorul optician, erau contrare articolelor 43 și 48 CE. Potrivit domnului Ullens de Schooten, ar trebui făcută o paralelă între reglementarea aflată la originea hotărârii menționate, pe de o parte, și dispoziția belgiană în discuție în prezenta cauză, pe de altă parte.
80.
Cu toate acestea, este necesar să se observe că Curtea a reținut o abordare diferită în hotărârile sale privind restricțiile în materia deținerii capitalului farmaciilor (
22
). Astfel, în aceste hotărâri, Curtea a apreciat că libertatea de stabilire nu se opune unor legislații naționale precum legislațiile italiană și germană, care rezervă dreptul de a deține și de a exploata o farmacie exclusiv farmaciștilor.
81.
În cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772), Comisia susținea, prin intermediul primului motiv, că reglementarea franceză referitoare la laboratoarele de analize de biologie medicală încălca articolul 43 CE întrucât prevedea că o persoană fără specializare în biologie nu putea deține mai mult de un sfert din părțile sociale – și deci din drepturile de vot – ale unei societăți cu răspundere limitată care exercită o profesie liberală (Selarl) care exploatează laboratoare de analize de biologie medicală.
82.
În această cauză, Comisia susținea că abordarea reținută de Curte în privința farmaciilor se explica prin caracterul special al medicamentelor (
23
). Or, potrivit acesteia, activitățile de biologie medicală nu s‑ar efectua decât pe baza unei prescripții medicale, oferindu‑se deci o garanție mai mare atât în privința protecției sănătății publice, cât și a controlului costurilor pentru sistemul de sănătate. Astfel, această limitare prin prescripția medicală ar fi valabilă atât în ceea ce privește natura testelor care trebuie efectuate, cât și în ceea ce privește cantitatea lor (
24
).
83.
Comisia susținea totodată că sectorul biologiei medicale se caracterizează prin nevoia de finanțări importante, ceea ce îl distinge în special de sectorul farmaciilor. Or, dispozițiile contestate ar împiedica realizarea unor asocieri pe baza cărora să se efectueze investițiile necesare prestării unui serviciu de calitate (
25
).
84.
Obiectivul urmărit în acel caz de Republica Franceză era cel de a proteja sănătatea publică. Astfel, dispozițiile contestate urmăreau, potrivit acestui stat membru, păstrarea independenței biologilor, evitând ca deciziile adoptate de aceștia din urmă să fie mai curând motivate de considerații de ordin economic decât de considerații de sănătate publică (
26
).
85.
În hotărârea sa, Curtea a amintit că reiese atât din jurisprudența sa, cât și din articolul 152 alineatul (5) CE că dreptul Uniunii nu restrânge competența statelor membre de a‑și organiza sistemele de securitate socială și de a adopta în special dispoziții de reglementare a organizării și a furnizării de servicii de sănătate și de asistență medicală (
27
).
86.
Cu toate acestea, în exercitarea respectivei competențe, statele membre trebuie să respecte dreptul Uniunii, în special dispozițiile de drept primar referitoare la libertățile de circulație, inclusiv libertatea de stabilire în sensul articolului 43 CE. Aceste dispoziții interzic statelor membre să instituie sau să mențină restricții nejustificate privind exercitarea acestor libertăți în domeniul îngrijirilor medicale (
28
).
87.
În aceste condiții, la aprecierea respectării obligației menționate, trebuie să se țină seama de faptul că sănătatea și viața persoanelor ocupă primul loc între bunurile și interesele protejate de Tratatul CE, iar statele membre sunt cele care decid cu privire la nivelul la care înțeleg să asigure protecția sănătății publice, precum și cu privire la modul în care acest nivel trebuie atins. Întrucât nivelul menționat poate varia de la un stat membru la altul, este necesar să se recunoască statelor membre o marjă de apreciere în această privință (
29
).
88.
Potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 43 CE se opune oricărei măsuri naționale care, chiar și atunci când se aplică fără discriminare pe motiv de cetățenie sau naționalitate, este susceptibilă să îngreuneze sau să facă mai puțin atractivă exercitarea de către cetățenii Uniunii a libertății de stabilire garantate de tratat (
30
).
89.
În acest context, trebuie amintit că noțiunea „restricție” în sensul articolului 43 CE privește măsurile adoptate de un stat membru care, chiar dacă sunt aplicabile fără distincție, afectează accesul pe piață pentru întreprinderile altor state membre și împiedică astfel comerțul în cadrul Uniunii.
90.
În special, potrivit Curții, constituie o restricție în sensul articolului 43 CE o reglementare care condiționează stabilirea în statul membru gazdă a unui operator economic din alt stat membru de acordarea unei autorizații prealabile și care rezervă exercitarea unei activități independente anumitor operatori economici care îndeplinesc cerințe prestabilite de a căror respectare depinde acordarea acestei autorizații (
31
).
91.
Este clar că, la fel cum a constatat Curtea în Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772), condiția prevăzută la articolul 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143, potrivit căreia, pentru a beneficia de intervenția INAMI, laboratoarele de biologie medicală trebuie să fie exploatate numai de persoane abilitate să efectueze prestații de biologie clinică, este de natură să limiteze posibilitatea ca persoanele fizice sau juridice care nu îndeplinesc această condiție, stabilite în alte state membre, să se stabilească în Belgia. Astfel, perspectiva de a nu putea oferi prestații de analize eligibile pentru rambursare de către INAMI poate descuraja operatorii economici care nu îndeplinesc condiția prevăzută la articolul 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 să se stabilească în Belgia. Această dispoziție națională are, prin urmare, efectul de a îngreuna și de a face mai puțin atractivă exercitarea de către operatorii respectivi a activității lor pe teritoriul belgian prin intermediul unui sediu permanent, afectând totodată accesul acestora pe piața belgiană a analizelor de biologie medicală.
92.
Este necesar acum să se examineze dacă o astfel de restricție poate fi justificată.
93.
Potrivit unei jurisprudențe consacrate, restricțiile privind libertatea de stabilire, care sunt aplicabile fără discriminare pe motiv de cetățenie sau de naționalitate, pot fi justificate de motive imperative de interes general cu condiția ca acestea să fie de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (
32
).
94.
Trebuie constatat că articolul 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 se aplică fără discriminare pe motiv de cetățenie sau naționalitate.
95.
Astfel cum a recunoscut Curtea, protecția sănătății publice se numără printre motivele care pot justifica restricții privind libertățile de circulație garantate de tratat, precum libertatea de stabilire (
33
).
96.
În acest context, rezultă din jurisprudență că obiectivul care constă în menținerea calității serviciilor medicale poate intra sub incidența uneia dintre derogările prevăzute la articolul 46 CE în măsura în care contribuie la realizarea unui nivel ridicat de protecție a sănătății (
34
).
97.
Este necesar și ca dispoziția națională în discuție să fie adecvată pentru a asigura realizarea unui astfel de obiectiv.
98.
În această privință, Curtea a subliniat, în Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772), că sectorul biologiei medicale are un caracter special și stă în prim‑planul sistemului de sănătate (
35
).
99.
În acord cu analiza care i‑a fost propusă de avocatul general Mengozzi (
36
), Curtea a subliniat astfel că, „în același mod în care eliberarea unui medicament nepotrivit de către un farmacist unui client poate provoca consecințe grave, efectuarea necorespunzătore a unei analize de biologie medicală sau chiar efectuarea cu întârziere ori în mod greșit poate sta, printre altele, la baza unor erori de diagnostic și de tratament” (
37
). În plus, Curtea a arătat că „efectuarea de analize de biologie medicală în mod greșit sau necorespunzător, atât din punct de vedere cantitativ, cât și calitativ, poate genera, precum consumul în exces sau utilizarea incorectă a medicamentelor, costuri inutile pentru sistemul de asigurări sociale și, în consecință, pentru stat” (
38
).
100.
Curtea a dedus de aici că „rezultă că efectuarea de analize de biologie medicală în mod greșit sau necorespunzător prezintă pentru sănătatea publică un risc comparabil cu riscul provenind din eliberarea de medicamente în mod necorespunzător, pe care Curtea a avut ocazia să îl examineze în Hotărârile din 19 mai 2009, Comisia/Italia [C‑531/06, EU:C:2009:315] și Apothekerkammer des Saarlandes și alții [C‑171/07 și C‑172/07, EU:C:2009:316]. În schimb, acest risc nu este comparabil cu riscul pe care îl prezintă eliberarea în mod greșit sau necorespunzător a unor produse de optică, reprezentând obiectul cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea din 21 aprilie 2005, Comisia/Grecia, [C‑140/03, EU:C:2005:242]. O astfel de eliberare poate avea, desigur, consecințe negative pentru pacient, însă Comisia nu a demonstrat totuși atingerea unui nivel de gravitate egal cu cel pe care îl prezintă efectuarea în mod greșit sau necorespunzător a analizelor de biologie medicală” (
39
).
101.
Potrivit Curții, „având în vedere, pe de o parte, similitudinile existente, din perspectiva riscurilor pentru sănătatea publică, între sectorul farmaceutic și cel al analizelor de biologie medicală și, pe de altă parte, faptul că, spre deosebire de cele susținute de Comisie, aceste două sectoare nu pot fi deosebite în realitate unul de celălalt din punctul de vedere al constatărilor efectuate în materie de prescripții medicale sau al necesității de finanțare, în prezenta cauză sunt pe deplin aplicabile principiile referitoare la restricțiile privind deținerea capitalului farmaciilor enunțate în Hotărârile din 19 mai 2009, Comisia/Italia [C‑531/06, EU:C:2009:315] și Apothekerkammer des Saarlandes și alții [C‑171/07 și C‑172/07, EU:C:2009:316]” (
40
). În consecință, „având în vedere posibilitatea recunoscută statelor membre de a stabili nivelul de protecție a sănătății publice pe care doresc să îl asigure, este necesar să se admită că acestea pot impune ca analizele de biologie medicală să fie efectuate de biologi care se bucură de o independență profesională reală. Statele membre au de asemenea posibilitatea de a adopta măsuri susceptibile să elimine sau să reducă riscul de a aduce atingere acestei independențe, în măsura în care o astfel de atingere ar fi de natură să afecteze sănătatea publică și calitatea serviciilor medicale” (
41
). De asemenea, Curtea a subliniat că „[p]ersoanele fără specializare în biologie nu au, prin definiție, o formare, o experiență și o răspundere echivalente cu cele ale biologilor. În aceste condiții, trebuie să se constate că aceștia nu prezintă aceleași garanții precum cele oferite de biologi” (
42
).
102.
În cadrul analizei problemei dacă restricția privind libertatea de stabilire în sensul articolului 43 CE nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului de protecție a sănătății publice invocat, Comisia susținea printre altele că obiectivul menționat putea fi atins prin măsuri mai puțin restrictive, precum cerința potrivit căreia analizele de biologie medicală trebuie efectuate de un personal competent care are calificările necesare și căruia i se aplică principiul deontologic al independenței profesioniștilor din domeniul sănătății. Cu toate acestea, având în vedere marja de apreciere lăsată statelor membre, Curtea, reluând raționamentul pe care l‑a adoptat cu privire la deținerea capitalului farmaciilor, a decis că un „stat membru poate aprecia că există riscul ca normele având ca obiect asigurarea independenței profesionale a biologilor să nu fie respectate în practică, dat fiind că interesul unei persoane fără specializare în biologie de a obține profit nu ar fi moderat într‑un mod echivalent celui al biologilor independenți, iar subordonarea unor biologi, ca salariați, față de un Selarl care exploatează laboratoare de analize de biologie medicală deținute în majoritate de persoane fără specializare în biologie ar putea să facă dificilă opoziția acestora față de instrucțiunile date de aceste persoane fără specializare în biologie” (
43
). Potrivit Curții, „nu se poate exclude mai ales faptul că respectivele persoane fără specializare în biologie pot fi tentate să renunțe la anumite examinări mai puțin profitabile în termeni economici sau mai dificil de realizat sau să reducă activitatea de consiliere a pacienților în faza preanalitică și în cea postanalitică, a cărei existență caracterizează organizarea biologiei medicale în Franța” (
44
).
103.
Considerăm că, deși reglementarea belgiană în discuție în cadrul prezentei cauze nu este identică cu cea examinată de Curte în Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772), principiile directoare care reies atât din această hotărâre, cât și din hotărârile referitoare la deținerea capitalului farmaciilor permit să se considere că articolul 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 este compatibil cu articolul 43 CE, în măsura în care restricția privind libertatea de stabilire pe care o presupune este justificată de obiectivul privind protecția sănătății publice și nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv.
104.
În această privință, din dosarul de care dispune Curtea și în special din hotărârea din 19 decembrie 2007 a Cour constitutionnelle (Curtea constituțională) reiese că articolul 3 din Decretul regal nr. 143 avea drept obiectiv combaterea supraconsumului în creștere în sectorul biologiei clinice și a abuzurilor constatate în acest sector.
105.
La fel ca guvernul belgian, considerăm că, asigurându‑se că laboratoarele nu sunt exploatate de persoane care, prin calificările lor, nu au legătură cu sectorul sănătății, ci de profesioniști în domeniul prestațiilor de biologie clinică –, aceștia, chiar ca urmare a statutului lor, nu își pot exercita activitatea în scopuri strict comerciale, ci, dimpotrivă, trebuie să acționeze în conformitate cu obiectivele sănătății publice și, prin urmare, să asigure în primul rând sănătatea pacientului și calitatea prestațiilor –, legiuitorul belgian a adoptat o măsură adecvată pentru atingerea obiectivului de a combate supraconsumul în creștere în sectorul biologiei clinice și abuzurile constatate în acest sector.
106.
Amintim că este cert că protecția sănătății publice se numără printre motivele imperative de interes general care pot să justifice, în temeiul articolului 46 alineatul (1) CE, restricții privind libertatea de stabilire. Pe de altă parte, rezultă din jurisprudența Curții că intră în sfera acestei derogări obiectivul care constă în prevenirea unui risc de atingere gravă a echilibrului financiar al sistemului de securitate socială (
45
). Între acest obiectiv și cel al combaterii supraconsumului în creștere din sectorul biologiei clinice și a abuzurilor constatate în acest sector există o legătură directă.
107.
Cu privire la acest aspect este necesar să se amintească faptul că, în hotărârile sale privind deținerea capitalului farmaciilor, Curtea a decis că „[u]n consum excesiv sau o utilizare incorectă a medicamentelor determină […] o pierdere de resurse financiare, care este cu atât mai prejudiciabilă cu cât sectorul farmaceutic generează costuri considerabile și trebuie să răspundă unor nevoi crescânde, în timp ce resursele financiare care pot fi afectate asistenței sanitare nu sunt nelimitate, indiferent de modul de finanțare utilizat” (
46
). În această privință, Curtea a arătat că „există un raport direct între resursele financiare menționate și beneficiile operatorilor economici care activează în sectorul farmaceutic, întrucât prescrierea de medicamente este acoperită în majoritatea statelor membre de organismele de asigurări de sănătate în cauză” (
47
).
108.
Curtea a dedus de aici că, având în vedere riscurile pentru sănătatea publică și pentru echilibrul financiar al sistemelor de securitate socială, „statele membre pot impune cerințe stricte persoanelor însărcinate cu distribuirea cu amănuntul a medicamentelor, în special în ceea ce privește modalitățile de comercializare a acestora și obținerea de profit. Mai precis, statele membre pot rezerva vânzarea cu amănuntul de medicamente, în principiu, farmaciștilor, în considerarea garanțiilor pe care aceștia trebuie să le prezinte și a informațiilor pe care trebuie să fie în măsură să le ofere consumatorului” (
48
).
109.
Pe de altă parte, considerăm că articolul 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului de combatere a supraconsumului în creștere din sectorul biologiei clinice și a abuzurilor din acest sector. În această privință, amintim că respectiva dispoziție nu are ca obiect interzicerea existenței și a exploatării laboratoarelor care nu îndeplinesc condițiile stabilite prin această dispoziție, ci numai condiționarea rambursării de către INAMI a prestațiilor de analize de respectarea unor cerințe precise în ceea ce privește calificarea profesională a persoanelor care exploatează aceste laboratoare. Considerăm că, având în vedere jurisprudența Curții menționată anterior, referitoare la deținerea capitalului farmaciilor și al laboratoarelor de analize de biologie medicală, astfel de cerințe sunt proporționale.
110.
Din considerațiile care precedă rezultă că articolul 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 trebuie să fie considerat ca fiind compatibil cu articolul 43 CE.
111.
Este necesar acum să se deducă consecințele acestei constatări asupra acțiunii în răspundere pentru încălcarea dreptului Uniunii îndreptate de domnul Ullens de Schooten împotriva statului belgian.
112.
Potrivit unei jurisprudențe constante, dreptul la repararea prejudiciului este recunoscut de dreptul Uniunii dacă sunt îndeplinite trei condiții, și anume norma de drept încălcată să aibă ca obiect conferirea de drepturi particularilor, încălcarea să fie suficient de gravă și să existe o legătură directă de cauzalitate între încălcarea obligației care îi incumbă statului și prejudiciul suferit de persoanele vătămate (
49
).
113.
Întrucât premisa potrivit căreia ar exista o încălcare a dreptului Uniunii ca urmare a incompatibilității articolului 3 alineatul 1 punctele 3 și 4 din Decretul regal nr. 143 cu articolul 43 CE se dovedește a fi eronată, domnul Ullens de Schooten nu poate obține, în cadrul acțiunii în răspundere pe care a formulat‑o împotriva statului belgian, dreptul la repararea prejudiciului în temeiul dreptului Uniunii.
114.
În orice caz, rezultă că o astfel de acțiune nu poate fi admisă de cour d'appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles). Prin urmare, răspunsul Curții la prima, la a treia și la a patra întrebare, întemeiate toate pe premisa, eronată, în opinia noastră, a unei încălcări a dreptului Uniunii de către statul belgian, nu ar avea nicio utilitate pentru soluționarea litigiului principal. Propunem, așadar, ca răspunsul Curții să se limiteze la punctele analizate anterior în prezentele concluzii.
III – Concluzie
115.
Având în vedere toate considerațiile precedente, propunem Curții să răspundă cour d'appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles, Belgia) după cum urmează:
„În împrejurări precum cele din litigiul principal, articolul 43 CE poate fi invocat în cadrul unei acțiuni în răspundere împotriva unui stat membru pentru încălcarea dreptului Uniunii.
Articolul 43 CE trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări a unui stat membru în temeiul căreia numai laboratoarele de biologie clinică exploatate de persoane abilitate să efectueze prestații de biologie clinică, și anume medicii, farmaciștii sau licențiați în științe chimice, pot efectua prestații de analize rambursabile de sistemul de asigurări sociale din acest stat membru.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Moniteur belge din 12 ianuarie 1983.
(
3
)	Textul articolului 3 alineatul 1 din Decretul regal nr. 143 este următorul:
„Laboratorul trebuie să fie exploatat:
[…]
3° fie de una sau mai multe persoane abilitate să efectueze prestații de biologie clinică ce efectuează efectiv analize în acel laborator și care nu sunt medici care prescriu medicamente;
4° fie de o societate civilă constituită sub forma unei societăți private cu răspundere limitată, a unei societăți în nume colectiv sau a unei societăți cooperative ai cărei asociați, directori sau administratori sunt exclusiv persoane vizate la punctul 3° din acest alineat;
[…]”
(
4
)	Punctul 9.
(
5
)	Punctul 11.
(
6
)	Denumită în continuare „CEDO”.
(
7
)	CE:ECHR:2011:0920JUD000398907.
(
8
)	A se vedea în această privință punctul 24 din decizia de trimitere.
(
9
)	Hotărârea din 28 martie 1979, Saunders (175/78, EU:C:1979:88, punctul 11).
(
10
)	Hotărârea din 28 martie 1979, Saunders (175/78, EU:C:1979:88, punctul 12).
(
11
)	Picod, F., „Libre circulation et situation interne”, Revue des affaires européennes, 2003-2004/1, p. 47, în special p. 48.
(
12
)	Hotărârea din 8 mai 2013, Libert și alții (C‑197/11 și C‑203/11, EU:C:2013:288, punctul 33 și jurisprudența citată).
(
13
)	Potrivit domnului Ullens de Schooten, situația sa ar avea multe elemente de legătură cu dreptul Uniunii. Astfel, acesta ar face uz de libertatea sa de circulație în celelalte state membre, laboratorul BIORIM ar fi exploatat prin intermediul capitalului plasat în aceste alte state membre, în special în Luxemburg, unde mai multe conturi bancare ar fi deschise în numele acestui laborator. Statul belgian ar fi stabilit răspunderea pentru datoriile fiscale ale domnului Ullens de Schooten în sarcina mai multor societăți luxemburgheze. În plus, resortisanții stabiliți în alte state membre ar fi putut recurge la serviciile laboratorului BIORIM.
(
14
)	A se vedea Hotărârea din 22 decembrie 2010, Omalet (C‑245/09, EU:C:2010:808).
(
15
)	Punctul B.4.3. din hotărârea menționată.
(
16
)	A se vedea în special Hotărârea din 11 martie 2010, Attanasio Group (C‑384/08, EU:C:2010:133, punctul 23 și jurisprudența citată, precum și punctul 24), Hotărârea din 1 iunie 2010, Blanco Pérez și Chao Gómez (C‑570/07 și C‑571/07, EU:C:2010:300, punctul 40), Hotărârea din 19 iulie 2012, Garkalns (C‑470/11, EU:C:2012:505, punctul 21), Hotărârea din 8 mai 2013, Libert și alții (C‑197/11 și C‑203/11, EU:C:2013:288, punctul 34), Hotărârea din 5 decembrie 2013, Venturini și alții (C‑159/12-C‑161/12, EU:C:2013:791, punctul 25), precum și Hotărârea din 15 octombrie 2015, Grupo Itevelesa și alții (C‑168/14, EU:C:2015:685, punctul 35 și jurisprudența citată precum și punctul 36). A se vedea de asemenea, pentru o sinteză a acestui curent jurisprudențial, punctele 33-38 din Concluziile avocatului general Wall prezentate în cauzele conexate Venturini și alții (C‑159/12-C‑161/12, EU:C:2013:529). După cum subliniază Cheynel, B., „Les situations purement internes à la lumière de l'arrêt Libert e.a.”, Revue des affaires européennes, 2013/2, p. 405, în legătură cu Hotărârea din 8 mai 2013, Libert și alții (C‑197/11 și C‑203/11, EU:C:2013:288), „Curtea pare să fi acceptat faptul că simpla posibilitate a efectelor restrictive ale unei reglementări naționale este în prezent suficientă pentru ca aceasta să intre în domeniul de aplicare al articolelor 21 TFUE (libera circulație a cetățenilor), 45 [TFUE] (libera circulație a lucrătorilor), 49 [TFUE] (libertatea de stabilire), 56 [TFUE] (libera prestare a serviciilor) și 63 [TFUE] (libera circulație a capitalurilor), indiferent de situația resortisantului Uniunii care invocă contrarietatea unei asemenea reglementări cu dispozițiile menționate” (p. 407).
(
17
)	A se vedea printre altele Ordonanța din 14 martie 2013, Loreti și alții (C‑555/12, nepublicată, EU:C:2013:174, punctul 20 și jurisprudența citată).
(
18
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 21 aprilie 2005, Comisia/Grecia (C‑140/03, EU:C:2005:242, punctul 27 și jurisprudența citată).
(
19
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 6 octombrie 2015, Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, punctul 67).
(
20
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 18 decembrie 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, punctul 37 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 15 octombrie 2015, Biovet (C‑306/14, EU:C:2015:689, punctul 17 și jurisprudența citată).
(
21
)	Este vorba despre o „mișcare jurisprudențială de conciliere armonioasă a cerințelor pieței interne, aici libertatea de stabilire, și de protecție a sănătății publice” (a se vedea Michel, V., „Laboratoires d'analyses médicales”, Revue Europe nr. 2, februarie 2011, comentariul 59).
(
22
)	A se vedea Hotărârile din 19 mai 2009, Comisia/Italia (C‑531/06, EU:C:2009:315) și Apothekerkammer des Saarlandes și alții (C‑171/07 și C‑172/07, EU:C:2009:316).
(
23
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772, punctul 23).
(
24
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772, punctul 24).
(
25
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772, punctul 25).
(
26
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772, punctul 31).
(
27
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772, punctul 40).
(
28
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772, punctul 41 și jurisprudența citată).
(
29
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772, punctul 42 și jurisprudența citată).
(
30
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 19 mai 2009, Apothekerkammer des Saarlandes și alții (C‑171/07 și C‑172/07, EU:C:2009:316, punctul 22 și jurisprudența citată).
(
31
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 19 mai 2009, Apothekerkammer des Saarlandes și alții (C‑171/07 și C‑172/07, EU:C:2009:316, punctul 23 și jurisprudența citată).
(
32
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772, punctul 50 și jurisprudența citată).
(
33
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772, punctul 52 și jurisprudența citată).
(
34
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772, punctul 53 și jurisprudența citată).
(
35
)	Punctul 56.
(
36
)	A se vedea punctele 83 și 84 din Concluziile avocatului general Mengozzi prezentate în cauza Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:305).
(
37
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772, punctul 57).
(
38
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772, punctul 57).
(
39
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772, punctul 58).
(
40
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772, punctul 65).
(
41
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772, punctul 66 și jurisprudența citată).
(
42
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772, punctul 67 și jurisprudența citată).
(
43
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772, punctul 82 și jurisprudența citată).
(
44
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2010, Comisia/Franța (C‑89/09, EU:C:2010:772, punctul 82 și jurisprudența citată).
(
45
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 10 martie 2009, Hartlauer (C‑169/07, EU:C:2009:141, punctul 47 și jurisprudența citată).
(
46
)	A se vedea Hotărârile din 19 mai 2009, Comisia/Italia (C‑531/06, EU:C:2009:315, punctul 57 și jurisprudența citată) și Apothekerkammer des Saarlandes și alții (C‑171/07 și C‑172/07, EU:C:2009:316, punctul 33).
(
47
)	A se vedea Hotărârile din 19 mai 2009, Comisia/Italia (C‑531/06, EU:C:2009:315, punctul 57) și Apothekerkammer des Saarlandes și alții (C‑171/07 și C‑172/07, EU:C:2009:316, punctul 33).
(
48
)	A se vedea Hotărârile din 19 mai 2009, Comisia/Italia (C‑531/06, EU:C:2009:315, punctul 58 și jurisprudența citată) și Apothekerkammer des Saarlandes și alții (C‑171/07 și C‑172/07, EU:C:2009:316, punctul 34).
(
49
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 10 iulie 2014, Ogieriakhi (C‑244/13, EU:C:2014:2068, punctul 50 și jurisprudența citată).