ORDONANȚA CURȚII (Camera a cincea)
22 iunie 2017(*)
„Trimitere preliminară – Articolul 53 alineatul (2) și articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții – Ajutoare de stat – Participarea unei societăți cu capital majoritar de stat la majorarea capitalului unei societăți la care statul este acționar unic sau la constituirea capitalului social al unei societăți comerciale deținute de stat – Întrebări de natură ipotetică – Lipsa de precizări suficiente în privința contextului factual – Inadmisibilitate vădită”
În cauzele conexate C‑556/15 și C‑22/16,
având ca obiect cereri de decizie preliminară formulate în temeiul articolului 267 TFUE introduse, una, de Curtea de Apel Craiova și, cealaltă, de Tribunalul București, prin deciziile din 13 octombrie 2015 și, respectiv, din 3 iulie 2015, primite de Curte la 28 octombrie 2015 și, respectiv, la 15 ianuarie 2016, în procedurile
Fondul Proprietatea SA
împotriva
Complexului Energetic Oltenia SA (C‑556/15),
SC Hidroelectrica SA (C‑22/16),
CURTEA (Camera a cincea),
compusă din domnul J. L. da Cruz Vilaça (raportor), președinte de cameră, doamna M. Berger și domnii A. Borg Barthet, E. Levits și F. Biltgen, judecători,
avocat general: domnul N. Wahl,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere decizia luată, după ascultarea avocatului general, de a se pronunța prin ordonanță motivată, în conformitate cu articolul 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții,
dă prezenta
Ordonanță
1        Cererile de decizie preliminară au ca obiect interpretarea articolului 107 și a articolului 108 alineatul (3) TFUE, precum și a articolului 9 din Directiva 2009/72/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 privind normele comune pentru piața internă a energiei electrice și de abrogare a Directivei 2003/54/CE (JO 2009, L 211, p. 55).
2        Aceste cereri au fost formulate în cadrul a două litigii între Fondul Proprietatea SA (denumit în continuare „Fondul”), pe de o parte, și Complexul Energetic Oltenia SA (denumit în continuare „CE Oltenia”), pe de altă parte, în legătură cu o cerere de anulare a hotărârii adunării generale a CE Oltenia de participare la majorarea capitalului social al Hidro Tarnița SA (C‑556/15), și, respectiv, între Fond, pe de o parte, și SC Hidroelectrica SA, pe de altă parte, în legătură cu o cerere de anulare a hotărârii adunării generale a SC Hidroelectrica de participare la constituirea capitalului social al HVDCC România‑Turcia SA (C‑22/16).
Cadrul juridic al Uniunii
3        Articolul 2 din Directiva 2009/72, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
[…]
34.      «control» înseamnă orice drepturi, contracte sau orice alte mijloace care conferă, separat sau în combinație, ținând cont de circumstanțele de drept sau de fapt implicate, posibilitatea exercitării unei influențe decisive asupra unei întreprinderi, în special prin:
(a)      dreptul de proprietate sau dreptul de folosință integrală sau parțială asupra activelor unei întreprinderi;
(b)      drepturi sau contracte care conferă o influență decisivă asupra structurii, voturilor sau deciziilor organelor unei întreprinderi;
[…]”
4        Articolul 9 din această directivă, intitulat „Separarea sistemelor de transport și a operatorilor de transport și de sistem”, prevede:
„(1)      Statele membre se asigură că de la 3 martie 2012:
(a)      toate întreprinderile care dețin în proprietate sisteme de transport acționează ca operatori de transport și de sistem;
(b)      aceeași persoană sau aceleași persoane nu au dreptul:
(i)      să exercite, direct sau indirect, controlul asupra unei întreprinderi care desfășoară oricare dintre activitățile de producere sau de furnizare și să exercite, direct sau indirect, controlul sau să exercite vreun drept asupra unui operator de transport și de sistem sau asupra unui sistem de transport sau
(ii)      să exercite, direct sau indirect, controlul asupra unui operator de transport și de sistem sau asupra unui sistem de transport și să exercite, direct sau indirect, controlul sau să exercite vreun drept asupra unei întreprinderi care desfășoară oricare dintre activitățile de producere sau de furnizare;
(c)      aceeași persoană sau aceleași persoane nu sunt abilitate să numească membri în consiliul de supraveghere, în consiliul de administrație sau în alte organisme care reprezintă întreprinderea din punct de vedere juridic în cazul unui operator de transport și de sistem sau în cazul unui sistem de transport și, de asemenea, să exercite, direct sau indirect, controlul sau să exercite vreun drept asupra unei întreprinderi care desfășoară oricare dintre activitățile de producere sau de furnizare precum și
(d)      aceeași persoană nu este abilitată să fie membru în consiliul de supraveghere, în consiliul de administrație sau în alte organisme care reprezintă întreprinderea din punct de vedere juridic, atât în cazul unei întreprinderi care desfășoară oricare dintre activitățile de producere sau de furnizare, cât și în cazul unui operator de transport și de sistem sau al unui sistem de transport.”
Litigiile principale și întrebările preliminare
Cauza C‑556/15
5        Fondul este acționar minoritar (21,56 %) al CE Oltenia, al cărei capital social este în majoritate (77,15 %) deținut de statul român. Hidro Tarniţa a fost înființată în cursul anului 2013 de două societăți în întregime controlate de stat, în calitate de societate de proiect, în vederea realizării unei centrale hidroelectrice.
6        La 14 noiembrie 2013, guvernul român a adoptat un memorandum subliniind că realizarea acestei centrale constituia un proiect prioritar care va permite României să își îndeplinească angajamentele europene și obiectivele de strategie energetică în condiții de deplină siguranță.
7        Pe baza acestui memorandum, adunarea generală extraordinară a Hidro Tarniţa a aprobat, prin hotărârea din 12 decembrie 2013, majorarea capitalului său social cu 12 milioane de euro prin emiterea de noi acțiuni. Mai multe societăți au fost invitate să participe la această majorare, printre care figura CE Oltenia.
8        La 25 februarie 2014, adunarea generală extraordinară a CE Oltenia a aprobat participarea acesteia din urmă la majorarea capitalului Hidro Tarniţa prin subscrierea unui număr de 89.000 de acțiuni cu valoarea nominală de 100 de lei românești (RON) (aproximativ 1 980 000 de euro).
9        La 24 martie 2014, Fondul a formulat la Tribunalul Gorj o acțiune în constatarea nulității absolute a hotărârii din 25 februarie 2014 a adunării generale extraordinare a CE Oltenia. În urma respingerii acțiunii sale, Fondul a declarat apel împotriva acestei hotărâri la instanța de trimitere.
10      În susținerea acțiunii formulate, Fondul susține că hotărârea din 25 februarie 2014 constituie un ajutor de stat ilegal, pentru motivul că participarea la majorarea capitalului Hidro Tarniţa nu aduce niciun beneficiu CE Oltenia, ci profită producătorilor de energie eoliană și fotovoltaică de pe piață.
11      Având îndoieli cu privire la aspectul dacă această hotărâre ar putea fi calificată drept ajutor de stat, în sensul articolului 107 TFUE, Curtea de apel Craiova a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 107 TFUE trebuie interpretat în sensul că participarea societății CE Oltenia la capitalul social al societății de proiect Hidro Tarnița, ce are ca obiect constituirea și operarea hidrocentralei Tarnița‑Lăpuștești, reprezintă ajutor de stat pentru producătorii de energie eoliană și fotovoltaică în condițiile în care scopul declarat al proiectului este acela de a asigura condițiile optime pentru instalarea unei puteri mai mari în centralele care produc aceste tipuri de energie, respectiv: (i) este o măsură finanțată de stat sau prin intermediul resurselor de stat; (ii) are caracter selectiv și (iii) poate afecta schimburile comerciale între statele membre?
2)      În cazul unui răspuns afirmativ, acest ajutor de stat era supus notificării prevăzute de articolul 108 alineatul (3) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene?”
Cauza C‑22/16
12      Fondul este acționar minoritar (aproximativ 19,9 %) al SC Hidroelectrica al cărei capital social este în majoritate (aproximativ 80,1 %) deținut de statul român.
13      HVDCC România‑Turcia urma să fie înființată, în calitate de societate mixtă (româno‑turcă) de proiect, cu participarea mai multor societăți producătoare de energie electrică în majoritate deținute de stat, printre care SC Hidroelectrica, în vederea asigurării realizării și finanțării unui cablu submarin de interconectare pentru transportul energiei electrice între România și Turcia.
14      La 28 februarie 2014, adunarea generală extraordinară a SC Hidroelectrica a aprobat participarea acesteia din urmă la constituirea capitalului social al HVDCC România‑Turcia prin subscrierea unui număr de 2 000 000 de acțiuni cu valoare nominală de 1 euro.
15      Fondul a formulat în fața instanței de trimitere o acțiune în constatarea nulității absolute a hotărârii din 28 februarie 2014 a adunării generale extraordinare a SC Hidroelectrica. El consideră că această hotărâre, pe de o parte, constituie un ajutor de stat ilegal și, pe de altă parte, încalcă principiul separării sistemelor de transport și a operatorilor de transport și de sistem, astfel cum este prevăzut la articolul 9 din Directiva 2009/72.
16      În aceste condiții, Tribunalul București a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      În înțelesul articolului 107 TFUE participația unei societăți românești cu capital de stat la capitalul unei societăți mixte (româno‑turce) este echivalentă unui ajutor de stat supus notificării prevăzut de articolul 108 alineatul (3) TFUE?
Este o finanțare de stat, care are caracter selectiv și poate afecta schimburile comerciale între statele membre UE?
2)      Această participație a unei societăți cu capital de stat, producătoare de energie electrică, poate fi considerată că încalcă principiul separării sistemelor de transport și operatorilor de transport și de sistem instituit prin articolul 9 din Directiva 2009/[7]2/CE privind normele adoptate pentru piața internă a energiei electrice?”
17      Prin Decizia din 25 aprilie 2017 cauzele C‑556/15 și C‑22/16 au fost conexate în vederea adoptării prezentei ordonanțe.
Cu privire la admisibilitatea cererilor de decizie preliminară
18      În temeiul articolului 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când o cerere sau o cerere introductivă este în mod vădit inadmisibilă, Curtea poate oricând să decidă, după ascultarea avocatului general, fără continuarea procedurii, să se pronunțe prin ordonanță motivată.
19      În prezentele cauze, este necesar să se facă aplicarea dispoziției menționate.
20      Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, procedura instituită prin articolul 267 TFUE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale, cu ajutorul căruia Curtea furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiului cu care sunt sesizate (a se vedea în special Hotărârea din 27 noiembrie 2012, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, punctul 83).
21      Curtea a statuat totodată că întrebările referitoare la dreptul Uniunii beneficiază de o prezumție de pertinență. Refuzul Curții de a se pronunța asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională nu este posibil decât atunci când este evident că interpretarea sau aprecierea validității unei norme a Uniunii, solicitată de instanța națională, nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea din 4 mai 2016, Philip Morris Brands și alții, C‑547/14, EU:C:2016:325, punctul 32, precum și Hotărârea din 21 decembrie 2016, Vervloet și alții, C‑76/15, EU:C:2016:975, punctul 57).
22      În această privință, este necesar să se arate că, în cauza C‑556/15, instanța de trimitere urmărește să afle dacă articolul 107 TFUE trebuie interpretat în sensul că participarea CE Oltenia la capitalul social al Hidro Tarniţa constituie un ajutor de stat. În cazul unui răspuns afirmativ, această instanță solicită să se stabilească dacă ajutorul de stat în cauză este supus obligației de notificare vizate la articolul 108 alineatul (3) TFUE.
23      În observațiile sale scrise prezentate Curții, guvernul român a indicat însă că CE Oltenia nu a subscris acțiunile cu care ar fi trebuit să participe la majorarea capitalului social al Hidro Tarniţa. Acest guvern a mai indicat că hotărârea CE Oltenia de a participa la majorarea capitalului social a devenit caducă.
24      Guvernul român a precizat că, în temeiul articolului 219 alineatul (1) din Legea nr. 31/1990 privind societăţile comerciale (Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 1066 din 17 noiembrie 2004), hotărârea adunării generale referitoare la majorarea capitalului social al unei societăți nu produce efecte decât în măsura în care este pusă în aplicare în termen de un an de la adoptarea sa.
25      Dat fiind că adunarea generală extraordinară a CE Oltenia care a aprobat participarea acesteia din urmă la majorarea capitalului Hidro Tarniţa a avut loc la 25 februarie 2014, această majorare a capitalului ar fi trebuit să intervină cel târziu la 25 februarie 2015.
26      În acest context, la 24 noiembrie 2016, Curtea a adresat o cerere de informații instanței de trimitere.
27      În răspunsul său din 2 ianuarie 2017, instanța de trimitere a confirmat că „CE Oltenia nu ar fi subscris acțiunile cu care trebuia să participe la majorarea capitalului social al Hidro Tarniţa”. Această instanță a confirmat totodată că „[c]onform dispoziţiilor articolului 219 alineatul 1 din Legea 31/1990privind societăţile comerciale, cu completările ulterioare, hotărârea adunării generale privind majorarea capitalului social produce efecte numai în măsura în care este adusă la îndeplinire în termen de un an de la data adoptării”.
28      Reiese din aceste considerații că hotărârea adunării generale a CE Oltenia referitoare la majorarea capitalului social al Hidro Tarniţa, a cărei anulare face obiectul litigiului principal în cauza C-556/15, nu a produs niciun efect juridic. Întrebările preliminare adresate de instanța de trimitere se întemeiază astfel pe o situație pur ipotetică.
29      În aceste condiții, întrebările preliminare cu care a fost sesizată Curtea în această cauză sunt în mod vădit inadmisibile.
30      În cauza C‑22/16, instanța de trimitere urmărește să afle dacă articolul 107 TFUE trebuie interpretat în sensul că participarea SC Hidroelectrica la capitalul social al HVDCC România‑Turcia constituie un ajutor de stat. Această instanță solicită totodată să se stabilească dacă această participare a unei societăți cu capital de stat producătoare de electricitate încalcă principiul separării sistemelor de transport și a operatorilor de transport și de sistem stabilit de articolul 9 din Directiva 2009/72.
31      În observațiile sale scrise, guvernul român a indicat însă că, pe de o parte, SC Hidroelectrica nu a subscris niciodată acțiunile cu care ar fi trebuit să participe la capitalul social al HVDCC România‑Turcia și că, pe de altă parte, această din urmă societate nu a fost înființată. Potrivit acestui guvern, ținând seama de implicațiile proiectului în cauză, participarea SC Hidroelectrica la proiectul menționat „nu se va mai realiza nici în viitor”.
32      În aceste condiții, la 24 noiembrie 2016, Curtea a adresat o cerere de informații instanței de trimitere, în cuprinsul căreia această instanță era invitată să se pronunțe cu privire la temeinicia afirmațiilor guvernului român.
33      Instanța de trimitere nu a răspuns la această cerere.
34      În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în cadrul cooperării dintre aceasta din urmă și instanțele naționale instituite la articolul 267 TFUE, revine numai instanței naționale care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții (Hotărârea din 5 martie 2015, Banco Privado Português și Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, punctul 34).
35      Întrucât decizia de trimitere servește ca fundament procedurii în fața Curții, este indispensabil ca instanța națională să clarifice, în chiar cuprinsul deciziei de trimitere, cadrul factual și normativ al litigiului principal și să ofere un minim de explicații cu privire la motivele care au stat la baza alegerii dispozițiilor dreptului Uniunii a căror interpretare o solicită, precum și cu privire la legătura pe care o stabilește între aceste dispoziții și legislația națională aplicabilă litigiului cu care este sesizată (a se vedea în special Hotărârea din 23 martie 2006, Enirisorse, C‑237/04, EU:C:2006:197, punctul 21, Hotărârea din 19 aprilie 2007, Asemfo, C‑295/05, EU:C:2007:227, punctul 33, Hotărârea din 21 februarie 2013, Mora IPR, C‑79/12, nepublicată, EU:C:2013:98, punctul 37, precum și Ordonanța din 7 septembrie 2016, Velikova, C‑228/15, nepublicată, EU:C:2016:641, punctul 19).
36      Aceste cerințe privind conținutul unei cereri de decizie preliminară figurează explicit la articolul 94 din Regulamentul de procedură, pe care instanța de trimitere se prezumă, în cadrul cooperării instituite la articolul 267 TFUE, că îl cunoaște și pe care este obligată să îl respecte cu strictețe (a se vedea în special Ordonanța din 12 mai 2016, Security Service și alții, C‑692/15-C‑694/15, EU:C:2016:344, punctul 18).
37      Or, în speță, instanța de trimitere nu a respectat aceste cerințe.
38      Astfel, prin omisiunea de a răspunde la cererea de informații adresată de Curte, această instanță a privat Curtea de elemente de fapt decisive pentru a răspunde în mod util la întrebările preliminare. Dacă, așa cum susține guvernul român, SC Hidroelectrica nu a subscris niciodată acțiunile cu care ar fi trebuit să participe la capitalul social al HVDCC România‑Turcia și dacă, pe de altă parte, această din urmă societate nu a fost înființată, hotărârea adunării generale a SC Hidroelectrica de a participa la constituirea capitalului social al HVDCC România‑Turcia nu este de natură să producă efecte juridice.
39      Astfel, un eventual răspuns al Curții la întrebările adresate de instanța de trimitere ar echivala cu a se pronunța asupra unei probleme de natură ipotetică, fără a dispune de elementele de fapt necesare, ceea ce ar însemna depășirea limitelor funcției Curții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 1992, Meilicke, C‑83/91, EU:C:1992:332, punctele 32 și 33, precum și Ordonanța din 7 octombrie 2013, Società cooperativa Madonna dei miracoli, C‑82/13, EU:C:2013:655, punctul 12).
40      Rezultă că întrebările preliminare cu care a fost sesizată Curtea în cauza C‑22/16 sunt în mod vădit inadmisibile.
41      Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se constate, în aplicarea articolului 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, că prezentele cereri de decizie preliminară sunt în mod vădit inadmisibile.
Cu privire la cheltuielile de judecată
42      Întrucât, în privința părților din litigiile principale, procedura are caracterul unui incident survenit la instanțele de trimitere, este de competența acestora să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) dispune:
Cererile de decizie preliminară introduse de Curtea de Apel Craiova, prin decizia din 13 octombrie 2015, și de Tribunalul București, prin decizia din 3 iulie 2015, sunt în mod vădit inadmisibile.
Luxemburg, 22 iunie 2017.
Grefierul
Președintele Camerei a cincea
A. Calot Escobar
J. L. da Cruz Vilaça
*      Limba de procedură: româna.