62023CJ0393_RES
Cauza C‑393/23
Athenian Brewery SAșiHeineken NV
împotriva
Macedonian Thrace Brewery SA
[cerere de decizie preliminară formulată de Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos)]
Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 13 februarie 2025
„Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie civilă și comercială – Competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială – Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 – Competențe speciale – Articolul 8 punctul 1 – Pluralitate de pârâți – Cereri între care există o «legătură atât de strânsă» încât să fie oportună examinarea și judecarea lor în același timp – Articolul 102 TFUE – Noțiunea de «întreprindere» – Societate‑mamă și filială – Încălcare săvârșită de filială – Prezumție a unei influențe decisive exercitate de societatea‑mamă – Răspundere solidară – Decizia unei autorități naționale de concurență – Acțiuni în reparație”
Cooperarea judiciară în materie civilă – Competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială – Regulamentul nr. 1215/2012 – Competențe speciale – Pluralitate de pârâți – Competența instanței unuia dintre copârâți – Interpretare strictă – Condiție – Legătură de conexitate – Noțiunea de conexitate
(Regulamentul nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 4 și art. 8 punctul 1)
(a se vedea punctele 21-27)
Concurență – Normele Uniunii – Încălcări – Imputare – Societate‑mamă și filiale – Unitate economică – Criterii de apreciere – Prezumție a unei influențe decisive exercitate de societatea‑mamă asupra filialelor deținute în totalitate sau în cvasitotalitate de aceasta – Caracter refragabil – Persoană fizică sau juridică ce susține că a suferit un prejudiciu ca urmare a participării unei filiale la o încălcare a normelor de concurență din dreptul Uniunii – Cerere formulată împotriva societății‑mamă – Aplicabilitatea prezumției
(art. 102 TFUE; Regulamentul nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 8 punctul 1)
(a se vedea punctele 37-40)
Cooperarea judiciară în materie civilă – Competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială – Regulamentul nr. 1215/2012 – Competențe speciale – Pluralitate de pârâți – Competența instanței unuia dintre copârâți – Verificare de către instanțele naționale a competenței lor internaționale – Administrare a probelor – Conținut
(Regulamentul nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului)
(a se vedea punctele 41-47 și dispozitivul)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos), Curtea dezvoltă jurisprudența sa referitoare la norma de competență specială prevăzută la articolul 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012 (
1
), potrivit căreia o persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție, atunci când este unul dintre mai mulți pârâți, în fața instanței de la domiciliul oricăruia dintre aceștia cu condiția ca între cereri să existe o „legătură atât de strânsă” încât să fie oportună examinarea și judecarea lor în același timp pentru a se evita riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor. Contextul este cel al unei cereri prin care se solicită obligarea în solidar a unei societăți‑mamă cu sediul în Țările de Jos și a filialei sale cu sediul într‑un alt stat membru la repararea prejudiciului suferit ca urmare a săvârșirii de către această filială a unei încălcări a normelor de concurență, formulată de victima încălcării în fața instanței de la sediul societății‑mamă. Se solicită Curții să stabilească dacă această din urmă instanță poate, pentru a aprecia existența unei astfel de legături strânse și a‑și stabili competența internațională, să se întemeieze pe prezumția relativă (
2
) potrivit căreia, în cazul special în care o societate‑mamă deține direct sau indirect totalitatea sau cvasitotalitatea capitalului filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de concurență, această societate‑mamă exercită efectiv o influență decisivă asupra comportamentului acestei filiale și poate fi ținută răspunzătoare de încălcare în aceeași măsură cu filiala menționată (denumită în continuare „prezumția unei influențe decisive și de răspundere a societății‑mamă”).
Producătorii de bere Athenian Brewery SA (denumită în continuare „AB”) și Macedonian Thrace Brewery SA (denumită în continuare „MTB”), stabiliți în Grecia, își desfășoară activitatea pe piața grecească a berii. AB aparține grupului Heineken, a cărui societate‑mamă, Heineken NV, cu sediul în Amsterdam (Țările de Jos), stabilește strategia și obiectivele grupului, fără a desfășura ea însăși activități operaționale în Grecia. Între luna septembrie 1998 și 14 septembrie 2014, Heineken deținea indirect aproximativ 98,8 % din părțile sociale ale capitalului AB.
Printr‑o decizie din 19 septembrie 2014, autoritatea elenă de concurență a constatat că AB a abuzat de poziția sa dominantă pe piața grecească a berii în perioada menționată mai sus și că acest comportament constituie o încălcare unică și continuă a articolului 102 TFUE, precum și a legii elene privind protecția concurenței. În pofida cererii MTB de a introduce Heineken în investigație, autoritatea de concurență a considerat în decizia sa că nimic nu dovedea participarea directă a Heineken la încălcările constatate și că împrejurările particulare nu dădeau naștere unei prezumții că Heineken ar fi exercitat o influență decisivă asupra AB.
În fața rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam, Țările de Jos), MTB a solicitat să se constate că AB și Heineken răspund în solidar pentru încălcarea menționată mai sus și, prin urmare, să le oblige în solidar la repararea întregului prejudiciu suferit de MTB ca urmare a acestei încălcări.
Tribunalul din Amsterdam s‑a declarat competent să judece cererile îndreptate împotriva Heineken în temeiul articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012, sediul acestei din urmă societăți fiind situat în Amsterdam. În schimb, acesta și‑a declinat competența în privința cererilor îndreptate împotriva AB, considerând că cerința unei legături strânse, în sensul articolului 8 punctul 1 din același regulament, între cererile îndreptate împotriva Heineken și AB, nu era îndeplinită.
Instanța sesizată în apel a anulat decizia Tribunalului din Amsterdam și a trimis cauza spre rejudecare la același tribunal în vederea unei noi examinări și a unei decizii pe fond. Aceasta a considerat că societățile menționate se aflau în aceeași situație de fapt și că nu se putea exclude cu certitudine că ele formau una și aceeași întreprindere.
AB și Heineken au formulat recurs la Curtea Supremă a Țărilor de Jos, care este instanța de trimitere. Această instanță ridică problema, în esență, dacă, în împrejurările cauzei principale (
3
), articolul 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012 se opune ca instanța de la domiciliul societății‑mamă sesizată cu aceste cereri să se întemeieze exclusiv, pentru a‑și stabili competența internațională, pe prezumția unei influențe decisive și de răspundere a societății‑mamă.
Aprecierea Curții
Curtea amintește, mai întâi, că norma de competență specială prevăzută de dispoziția menționată anterior, întrucât derogă de la competența de principiu a instanței de la domiciliul pârâtului, trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte.
În consecință, în vederea aplicării articolului 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012, trebuie verificat dacă există un asemenea raport de conexitate între cererile formulate de același reclamant împotriva unor pârâți diferiți încât să fie oportună judecarea lor în același timp pentru a se evita riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor. Pentru ca anumite decizii să poată fi considerate astfel, trebuie ca soluțiile să fie divergente și ca această divergență să se înscrie în cadrul aceleiași situații de fapt și de drept (
4
).
Revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia existența unei asemenea situații, ținând seama de toate elementele relevante ale cauzei cu care este sesizată, și de a se asigura că cererile îndreptate împotriva unicului copârât al cărui domiciliu justifică competența instanței sesizate nu au ca obiect îndeplinirea în mod artificial a condițiilor de aplicare a articolului 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012.
Cu toate acestea, Curtea poate furniza elementele de interpretare a dreptului Uniunii care sunt utile în vederea acestei aprecieri. Aceasta a statuat astfel că condiția existenței aceleiași situații de fapt și de drept trebuie să fie considerată îndeplinită atunci când mai multe întreprinderi care au luat parte la o încălcare unică și continuă a normelor de concurență ale dreptului Uniunii, constatată printr‑o decizie a Comisiei Europene, sunt vizate, în calitate de pârâte, de cereri întemeiate pe participarea lor la această încălcare, în pofida faptului că pârâtele din litigiul principal, atât din punct de vedere geografic, cât și temporal, au participat în mod disparat la punerea în aplicare a înțelegerii în cauză (
5
).
O asemenea constatare se impune și în cazul unor cereri întemeiate pe participarea unei societăți la o încălcare a normelor de concurență ale dreptului Uniunii și formulate împotriva acestei societăți, precum și împotriva societății sale mamă și cu ocazia cărora se susține că ele formau împreună una și aceeași întreprindere.
Astfel, în cazul în care se stabilește că societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere în sensul normelor de drept al Uniunii privind concurența, existența însăși a acestei unități economice care a săvârșit încălcarea determină în mod decisiv răspunderea uneia sau a celeilalte societăți care alcătuiesc întreprinderea pentru comportamentul anticoncurențial al acesteia din urmă. Noțiunile de „întreprindere” și de „unitate economică” determină de plin drept o răspundere solidară între entitățile care compun unitatea economică la momentul săvârșirii încălcării.
În această privință, faptul că, precum în speță, răspunderea solidară a societății‑mamă și a filialei sale pentru încălcarea normelor de concurență din dreptul Uniunii nu a fost constatată într‑o decizie definitivă a Comisiei nu se opune aplicării articolului 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012 unor astfel de cereri.
În speță, instanța de trimitere ridică problema implicațiilor pentru eventuala aplicare a dispoziției menționate anterior a faptului că, pe de o parte, un reclamant invocă în susținerea cererilor sale împotriva unei societăți care a participat la o încălcare a normelor de concurență ale dreptului Uniunii, precum și împotriva societății care deține totalitatea sau cvasitotalitatea capitalului celei dintâi prezumția de influență decisivă și de răspundere a societății‑mamă și, pe de altă parte, a doua societate contestă că a exercitat o influență decisivă asupra filialei sale și că a format împreună cu aceasta o unitate economică.
Curtea subliniază, în primul rând, că o asemenea prezumție a fost dezvoltată în cadrul contestării de către întreprinderile în cauză a deciziilor Comisiei prin care s‑a constatat participarea lor la o încălcare a normelor de concurență din dreptul Uniunii și prin care li s‑au aplicat amenzi în temeiul Regulamentului nr. 1/2003 (
6
). În acest context, Curtea a precizat că este suficient să se dovedească de către Comisie că totalitatea sau cvasitotalitatea capitalului unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a se putea prezuma că aceasta din urmă exercită efectiv o influență decisivă asupra politicii comerciale a filialei respective. Va fi posibil ulterior ca societatea‑mamă să fie considerată răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care societatea‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că această filială se comportă în mod autonom pe piață (
7
).
Curtea subliniază că această prezumție poate fi aplicată și în cazul unei cereri a unei persoane fizice sau juridice care susține că a suferit un prejudiciu ca urmare a participării unei societăți la o încălcare a normelor de concurență din dreptul Uniunii, formulată împotriva unei alte societăți care deține totalitatea sau cvasitotalitatea capitalului celei dintâi (
8
).
În al doilea rând, din jurisprudența Curții reiese că, în stadiul verificării competenței internaționale, instanța sesizată nu apreciază nici admisibilitatea, nici temeinicia cererii, ci identifică numai factorii de legătură cu statul forului care justifică competența sa în temeiul articolului 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012.
În consecință, într‑o situație precum cea din cauza principală, instanța sesizată se poate limita să verifice că nu este exclus a priori să fi existat o influență decisivă a societății‑mamă în privința filialei pentru ca aceasta să se poată declara competentă în măsura în care dreptul național permite acest lucru.
Aceasta va fi situația dacă reclamantul invocă prezumția unei influențe decisive și a răspunderii societății‑mamă. Cu toate acestea, verificarea lipsei caracterului artificial al cererii îndreptate împotriva societății‑mamă presupune ca pârâții să se poată prevala de indicii probante care sugerează fie că societatea‑mamă nu deținea în mod direct sau indirect totalitatea sau cvasitotalitatea capitalului filialei sale, fie că această prezumție ar trebui totuși răsturnată.
În aceste condiții, articolul 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012 nu se opune ca, în cazul unor cereri prin care se solicită obligarea în solidar a unei societăți‑mamă și a filialei sale la repararea prejudiciului suferit ca urmare a săvârșirii de către filială a unei încălcări a normelor de concurență, instanța de la domiciliul societății‑mamă sesizată cu aceste cereri să se întemeieze, pentru a‑și stabili competența internațională, pe prezumția unei influențe decisive și de răspundere a societății‑mamă, în măsura în care pârâții nu sunt privați de posibilitatea enunțată anterior.
(
1
)	Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1).
(
2
)	Recunoscută în jurisprudența Curții.
(
3
)	Caracterizate prin faptul că Heineken nu a desfășurat ea însăși operațiuni pe piața greacă a berii, că cererea formulată în privința sa de MTB se întemeiază numai pe influența decisivă pe care ar fi exercitat‑o asupra comportamentului AB și că Heineken contestă că ar fi exercitat o astfel de influență.
(
4
)	Hotărârea din 21 mai 2015, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, punctul 20).
(
5
)	Hotărârea CDC Hydrogen Peroxide (citată anterior, punctul 21).
(
6
)	Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101 și 102 TFUE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167).
(
7
)	Hotărârea din 26 octombrie 2017, Global Steel Wire ș.a./Comisia (C‑457/16 P și C‑459/16 P-C‑461/16 P, EU:C:2017:819, punctul 84, precum și jurisprudența citată).
(
8
)	Astfel, noțiunea de „întreprindere” în sensul normelor de concurență din dreptul Uniunii nu poate avea un domeniu de aplicare diferit în contextul aplicării de către Comisie a unor amenzi în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 și în cel al acțiunilor în despăgubire pentru încălcarea normelor de concurență ale Uniunii.