62016CC0360
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
YVES BOT
prezentate la 7 septembrie 2017 (
1
)
Cauza C‑360/16
Bundesrepublik Deutschland
împotriva
Aziz Hasan
[cerere de decizie preliminară formulată de Bundesverwaltungsgericht (Curtea Administrativă Federală, Germania)]
„Trimitere preliminară – Politica privind azilul – Criterii și mecanisme de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate în unul dintre statele membre de un resortisant al unei țări terțe – Modalități și termene aplicabile în cazul transferului unui resortisant al unei țări terțe către statul membru în care a fost prezentată prima cerere de azil – Momentul de la care începe să curgă termenul prevăzut pentru transferul solicitantului de azil”
I. Introducere
1.
În prezenta cauză, se solicită Curții să interpreteze dispozițiile articolelor 18, 23, 24, 27 și 29 din Regulamentul (UE) nr. 604/2013 (
2
) pentru a se stabili, pe de o parte, caracterul definitiv al determinării statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională, pe de altă parte, domeniul de aplicare al examinării judiciare efectuate în legătură cu deciziile de transfer și, în sfârșit, modalitățile, procedurile și termenele aplicabile în cazul în care solicitantul de protecție internațională, care a făcut deja obiectul unui transfer către statul membru responsabil de examinarea cererii sale, a revenit în mod ilegal pe teritoriul primului stat membru solicitant în care se află pendinte o acțiune împotriva deciziei de transfer.
2.
Deși frecventă, situația unui solicitant de protecție internațională care a făcut obiectul unui transfer către statul membru responsabil de examinarea cererii sale de azil și care s‑a întors, din nou, în primul stat membru solicitant nu este reglementată prin dispozițiile Regulamentului Dublin III. Prin urmare, instanța de trimitere ridică problema elementelor care nu au fost prevăzute în mod expres de legiuitorul Uniunii Europene.
3.
Astfel, deși răspunsurile la întrebările preliminare adresate de instanța de trimitere nu rezultă în mod direct din lectura Regulamentului Dublin III, acestea pot fi desprinse totuși din economia generală a acestui text și din jurisprudența Curții în materie, chiar dacă va fi necesară o armonizare a diferitelor obiective urmărite de legiuitorul Uniunii Europene, în contextul sistemului european comun de azil (denumit în continuare „SECA”), instituit în temeiul articolului 78 TFUE (
3
).
4.
Logica pe care se sprijină SECA poate conduce la constatarea inadecvării sistemului instituit la nivel european la realitățile din teritoriu. Acest sistem poate genera, pe de o parte, un dezechilibru între statele membre în ceea ce privește preluarea solicitanților de protecție internațională. Pe de altă parte, sistemul poate avea drept consecință obligarea persoanelor în cauză să locuiască într‑un singur stat membru, și anume cel care va fi determinat ca fiind responsabil de examinarea cererii lor de protecție internațională.
5.
Cu toate acestea, sistemul aflat în vigoare în prezent nu poate permite exonerarea statelor membre de responsabilitatea care le revine textual în privința prelucrării eficiente a acestor cereri, în special prin neasigurarea controalelor și a menținerii solicitanților de care răspund pe teritoriul lor și nici nu le poate permite, în schimb, solicitanților de protecție internațională să aleagă statul membru care va fi responsabil de prelucrarea cererii lor, recurgând la o circulație secundară și depunând mai multe cereri de azil în diferite state membre.
6.
Prin urmare, la finalul analizei noastre, vom propune Curții să se pronunțe în sensul că transferul unui solicitant de protecție internațională nu are drept efect determinarea cu caracter definitiv a statului membru responsabil de examinarea cererii de azil.
7.
De asemenea, vom explica faptul că într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, examinarea judiciară a deciziei de transfer al unui solicitant de azil trebuie să poată lua în considerare împrejurări ulterioare executării acestei măsuri.
8.
În sfârșit, vom prezenta motivele pentru care considerăm că, în cazul reîntoarcerii ilegale a solicitantului de azil pe teritoriul primului stat membru solicitant, acesta trebuie să inițieze o nouă procedură de transfer, fapt care implică o nouă cerere de reprimire și respectarea unor noi termene, care trebuie să fie calculate în conformitate cu dispozițiile Regulamentului Dublin III.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
1.
Regulamentul Dublin III
9.
Considerentele (4), (5), (19) și (21) ale acestui regulament enunță:
„(4)
[…] SECA ar trebui să includă, pe termen scurt, o metodă clară și operațională pentru determinarea statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil.
(5)
O astfel de metodă ar trebui să se întemeieze pe criterii obiective și echitabile atât pentru statele membre, cât și pentru persoanele în cauză. Ar trebui, în principiu, să facă posibilă determinarea rapidă a statului membru responsabil, astfel încât să se garanteze accesul efectiv la procedurile pentru acordarea protecției internaționale și să nu compromită obiectivul prelucrării rapide a cererilor de protecție internațională.
[…]
(19)
În vederea garantării protecției efective a drepturilor persoanelor vizate, ar trebui stabilite garanții juridice și dreptul la o cale de atac eficientă în ceea ce privește deciziile legate de transferurile către statul membru responsabil în conformitate, în special cu drepturile recunoscute la articolul 47 din Carta Drepturilor Fundamentale a Uniunii Europene[ (
4
)].
[…]
(21)
Deficiențele sau colapsurile sistemelor de azil, adesea agravate sau determinate parțial de presiunile exercitate asupra lor, pot pune în pericol funcționarea corespunzătoare a sistemului instituit de prezentul regulament, ceea ce ar putea duce la un risc de încălcare a drepturilor solicitanților, astfel cum sunt prevăzute în acquis‑ul Uniunii în domeniul azilului și în [cartă], și a altor drepturi ale omului prevăzute la nivel internațional și a drepturilor refugiaților.”
10.
La articolul 2 din regulamentul menționat sunt definiți următorii termeni:
„[…]
(c)
«solicitant» înseamnă un resortisant al unei țări terțe sau un apatrid care a prezentat o cerere de protecție internațională, cu privire la care nu s‑a luat încă o decizie definitivă;
(d)
«examinarea unei cereri de protecție internațională» înseamnă orice măsură de examinare, decizie sau hotărâre pronunțată cu privire la o cerere de protecție internațională de către autoritățile competente în conformitate cu Directiva 2013/32/UE[ (
5
)] și cu Directiva 2011/95/UE[ (
6
)] cu excepția procedurilor de determinare a statului membru responsabil în conformitate cu prezentul regulament; […]”
11.
Articolul 3 din Regulamentul Dublin III prevede:
„(1)   Statele membre examinează orice cerere de protecție internațională prezentată de un resortisant al unei țări terțe sau de un apatrid pe teritoriul oricăruia dintre ele, inclusiv la frontieră sau în zonele de tranzit. Cererea este examinată de un singur stat membru și anume acela pe care criteriile stabilite de capitolul III îl desemnează responsabil.
(2)   Atunci când niciun stat membru responsabil nu poate fi desemnat pe baza criteriilor menționate în prezentul regulament, primul stat membru în care a fost prezentată cererea de protecție internațională este responsabil de examinarea acesteia.
Atunci când este imposibilă transferarea solicitantului către statul membru desemnat inițial drept responsabil, pentru că există temeiuri substanțiale de a crede că în acel stat membru există deficiențe sistemice ale procedurii de azil și ale condițiilor de primire a solicitanților care duc la un risc de tratament inuman sau degradant în sensul articolului 4 din [cartă], statul membru care îndeplinește procedura de determinare a statului membru responsabil continuă examinarea criteriilor stabilite la capitolul III, pentru a determina dacă alt stat membru poate fi desemnat drept responsabil.
Atunci când transferul nu poate fi efectuat în temeiul prezentului alineat, către unul dintre statele membre desemnate pe baza criteriilor stabilite la capitolul III și nici către primul stat membru în care a fost prezentată cererea, statul membru care îndeplinește procedura de determinare a statului membru responsabil devine statul membru responsabil.
(3)   Orice stat membru își rezervă dreptul de a trimite un solicitant către o țară terță sigură, sub rezerva normelor și garanțiilor prevăzute în Directiva 2013/32 […]”
12.
Articolul 7 din acest regulament prevede:
„[…]
(2)   Statul membru responsabil în conformitate cu criteriile stabilite în acest capitol este determinat pe baza situației existente în momentul în care solicitantul a prezentat prima oară cererea sa de protecție internațională unui stat membru.
(3)   În vederea aplicării criteriilor menționate la articolele 8, 10 și 16, statele membre iau în considerare orice probă disponibilă referitoare la prezența pe teritoriul unui stat membru a unor membri de familie, a unor rude sau a oricăror alte persoane aflate în relații de natură familială cu solicitantul, cu condiția ca aceste probe să fie prezentate înainte de acceptarea de către alt stat membru a cererii de preluare sau de reprimire a persoanei în cauză în temeiul articolelor 22 și, respectiv, 25 și ca cererile anterioare de protecție internațională ale solicitantului să nu fi făcut obiectul unei prime decizii pe fond.”
13.
Articolul 18 din acest regulament, intitulat „Obligațiile statului membru responsabil”, prevede:
„(1)   Statul membru responsabil în conformitate cu prezentul regulament este obligat să:
[…]
(b)
reprimească, în condițiile prevăzute la articolele 23, 24, 25 și 29, un solicitant a cărui cerere se află în curs de examinare și care a depus cererea într‑un alt stat membru sau care se află pe teritoriul altui stat membru fără permis de ședere;
(c)
reprimească, în condițiile prevăzute la articolele 23, 24, 25 și 29, un resortisant al unei țări terțe sau un apatrid care și‑a retras cererea aflată în curs de examinare și care a depus o cerere în alt stat membru [sau care se află, fără a deține un permis de ședere, pe teritoriul unui alt stat membru];
(d)
reprimească, în condițiile prevăzute la articolele 23, 24, 25 și 29, un resortisant al unei țări terțe sau un apatrid a cărui cerere a fost respinsă și care a depus o cerere în alt stat membru sau care se află pe teritoriul altui stat membru fără permis de ședere.
(2)   În cazurile care intră în domeniul de aplicare al alineatului (1) literele (a) și (b), statul membru responsabil examinează sau finalizează examinarea cererii de protecție internațională prezentată de solicitant.
În cazurile care intră în domeniul de aplicare al alineatului (1) litera (c), atunci când statul membru responsabil a întrerupt examinarea unei cereri în urma retragerii acesteia de către solicitant înainte de adoptarea unei decizii pe fond în primă instanță, acel stat membru asigură dreptul solicitantului de a solicita ca examinarea cererii sale să fie finalizată sau de a prezenta o nouă cerere de protecție internațională care să nu fie tratată ca o cerere ulterioară astfel cum este prevăzută în Directiva 2013/32[…]. În aceste cazuri, statele membre se asigură că examinarea cererii este finalizată.
În cazurile care intră în domeniul de aplicare al alineatului (1) litera (d), atunci când o cerere a fost respinsă doar în primă instanță, statul membru responsabil se asigură că persoana în cauză are sau a avut posibilitatea de a recurge la o cale de atac eficientă în temeiul articolului 46 din Directiva 2013/32[…]”
14.
Articolul 19 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul Dublin III are următorul cuprins:
„O cerere depusă după o expulzare efectivă este considerată o cerere nouă care dă naștere unei noi proceduri de determinare a statului membru responsabil.”
15.
Articolul 20 din acest regulament, intitulat „Începutul procedurii”, prevede:
„(1)   Procesul de determinare a statului membru responsabil începe imediat ce cererea de protecție internațională este prezentată pentru prima oară într‑un stat membru.
[…]
(4)   Atunci când cererea de protecție internațională este prezentată autorităților competente ale unui stat membru de către un solicitant care se află pe teritoriul altui stat membru, determinarea statului membru responsabil se face de către statul membru pe al cărui teritoriu se află solicitantul de azil. Acest din urmă stat membru este informat, fără întârziere, de către statul membru care a primit cererea și apoi, în sensul prezentului regulament, este considerat statul membru în care s‑a prezentat cererea de protecție internațională.
[…]
(5)   Un solicitant care se află în alt stat membru fără permis de ședere sau care prezintă în acel stat membru o cerere de protecție internațională, după retragerea primei sale cereri prezentate într‑un alt stat membru în timpul procedurii de determinare a statului membru responsabil, este reprimit, în condițiile prevăzute la articolele 23, 24, 25 și 29, de către statul membru în care a prezentat prima dată cererea de protecție internațională, în vederea finalizării procedurii de determinare a statului membru responsabil.
[…]”
16.
Articolul 22 alineatele (1) și (2) din regulamentul menționat prevede:
„(1)   Statul membru solicitat face cercetările necesare și hotărăște asupra cererii de preluare a solicitantului de azil în termen de două luni de la data la care cererea a fost primită.
(2)   În procedura de determinare a statului membru responsabil, se folosesc probe și dovezi circumstanțiale.”
17.
Articolul 23 din acest text, intitulat „Prezentarea unei cereri de reprimire în cazul în care a fost depusă o nouă cerere în statul membru solicitant”, prevede:
„(1)   În cazul în care statul membru în care o persoană menționată la articolul 18 alineatul (1) litera (b), (c) sau (d) a prezentat o nouă cerere de protecție internațională consideră că este responsabil un alt stat membru, în conformitate cu articolul 20 alineatul (5) și articolul 18 alineatul (1) literele (b), (c) sau (d), poate cere ca acest alt stat membru să reprimească persoana respectivă.
(2)   Cererea de reprimire se depune cât mai rapid posibil și în orice caz în termen de două luni de la primirea rezultatului pozitiv transmis de unitatea centrală Eurodac, în conformitate cu articolul 9 alineatul (5) din Regulamentul (UE) nr. 603/2013[ (
7
)].
[…]
(3)   În cazul în care cererea de reprimire nu este depusă în termenul stabilit la alineatul (2), responsabilitatea pentru examinarea cererii de protecție internațională revine statului membru în care a fost prezentată noua cerere.
[…]”
18.
Articolul 24 din Regulamentul Dublin III, intitulat „Prezentarea unei cereri de reprimire în cazul în care nu a fost depusă nicio cerere nouă în statul membru solicitant”, prevede următoarele:
„(1)   În cazul în care un stat membru pe teritoriul căruia se află o persoană, astfel cum este menționată la articolul 18 alineatul (1) litera (b), (c) sau (d), fără permis de ședere și pentru care nu s‑a depus nicio cerere nouă de protecție internațională, consideră că alt stat membru este responsabil în conformitate cu articolul 20 alineatul (5) și cu articolul 18 alineatul (1) litera (b), (c) sau (d), poate cere acelui alt stat membru să reprimească persoana în cauză.
(2)   Prin derogare de la articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală[ (
8
)], în cazul în care un stat membru pe teritoriul căruia se află o persoană fără permis de ședere decide să caute în sistemul Eurodac, în conformitate cu articolul 17 din Regulamentul […] nr. 603/2013, cererea de reprimire a unei persoane, astfel cum este definită la articolul 18 alineatul (1) litera (b) sau (c) din prezentul regulament, sau a unei persoane, astfel cum este definită la articolul 18 alineatul (1) litera (d), a cărei cerere de protecție internațională nu a fost respinsă printr‑o hotărâre definitivă, se depune cât mai rapid posibil și, în orice caz, în termen de două luni de la primirea rezultatului pozitiv transmis de unitatea centrală Eurodac, în temeiul articolului 17 alineatul (5) din Regulamentul […] nr. 603/2013.
În cazul în care cererea de reprimire se bazează pe alte dovezi decât cele provenite din sistemul Eurodac, acestea se trimit statului membru solicitat în termen de trei luni de la data la care statul solicitant ia cunoștință de faptul că alt stat membru poate fi responsabil pentru persoana în cauză.
(3)   În cazul în care cererea de reprimire nu este făcută în termenele prevăzute la alineatul (2), statul membru pe al cărui teritoriu se află persoana în cauză fără permis de ședere acordă acestei persoane posibilitatea de a prezenta o nouă cerere.
(4)   În cazul în care o persoană, astfel cum este definită la articolul 18 alineatul (1) litera (d) din prezentul regulament, a cărei cerere de protecție internațională a fost respinsă printr‑o hotărâre definitivă într‑un stat membru, se află pe teritoriul altui stat membru, fără permis de ședere, statul membru din urmă poate fie să solicite primului stat membru să reprimească persoana în cauză, fie să desfășoare o procedură de returnare în conformitate cu Directiva 2008/115 […]
În cazul în care statul membru din urmă a decis să ceară primului stat membru să reprimească persoana în cauză, normele prevăzute în Directiva 2008/115 […] nu se aplică.
[…]”
19.
Articolul 25 din acest regulament, intitulat „Răspunsul la o cerere de reprimire”, prevede:
„(1)   Statul membru solicitat efectuează verificările necesare și emite o decizie privind cererea de reprimire a persoanei în cauză cât de curând posibil și în orice caz cel târziu în termen de o lună de la data primirii cererii. Atunci când cererea se bazează pe date obținute din sistemul Eurodac, acest termen se reduce la două săptămâni.
(2)   Absența unui răspuns în termenul de o lună sau de două săptămâni menționat la alineatul (1) înseamnă acceptarea cererii și implică obligația de a reprimi persoana în cauză, inclusiv obligația de a se asigura buna organizare a sosirii acesteia.”
20.
Articolul 27 din regulamentul menționat, intitulat „Căi de atac”, are următorul cuprins:
„(1)   Solicitantul sau altă persoană menționată la articolul 18 alineatul (1) litera (c) sau (d) are dreptul la o cale eficientă de atac, sub forma unui apel sau unei revizuiri, în fapt și în drept, împotriva unei decizii de transfer în fața unei instanțe naționale.
[…]
(3)   În scopul exercitării unui apel sau a unei revizuiri a deciziei de transfer, statele membre prevăd următoarele în dreptul lor intern:
(a)
apelul sau revizuirea conferă persoanei în cauză dreptul de a rămâne pe teritoriul statului membru în cauză în așteptarea pronunțării unei hotărâri privind apelul sau revizuirea; sau
(b)
transferul se suspendă automat, iar această suspendare expiră după o perioadă rezonabilă de timp în cursul căreia o instanță națională, în urma examinării atente și riguroase a cererii, să fi decis cu privire la efectul suspensiv al apelului sau al revizuirii sau
(c)
persoana în cauză are posibilitatea de a solicita, într‑un termen rezonabil, unei instanțe naționale suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer până la pronunțarea unei hotărâri privind apelul sau revizuirea. Statele membre asigură existența unei căi de atac eficiente prin suspendarea transferului până la pronunțarea hotărârii privind prima cerere de suspendare. Orice decizie cu privire la suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer este luată într‑un termen rezonabil, permițând totodată analiza atentă și riguroasă a cererii de suspendare. O decizie de a nu suspenda punerea în aplicare a deciziei de transfer trebuie să conțină motivele pe care se întemeiază.
(4)   Statele membre pot prevedea faptul că autoritățile competente pot decide din oficiu să suspende punerea în aplicare a deciziei de transfer până la pronunțarea unei hotărâri privind apelul sau revizuirea.
[…]”
21.
Articolul 28 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III prevede:
„Atunci când o persoană este deținută în temeiul prezentului articol, transferul persoanei în cauză din statul membru solicitant către statul membru responsabil are loc cât mai curând posibil din punct de vedere practic și cel târziu în termen de șase săptămâni de la acceptarea implicită sau explicită a cererii de către un alt stat membru de a prelua sau reprimi persoana în cauză, sau din momentul în care apelul sau revizuirea nu mai au un efect suspensiv în conformitate cu articolul 27 alineatul (3).”
22.
Articolul 29 din acest regulament, intitulat „Modalități și termene”, prevede:
„(1)   Transferul solicitantului sau al altei persoane menționate la articolul 18 alineatul (1) litera (c) sau (d) din statul membru solicitant către statul membru responsabil se face în conformitate cu dreptul intern al statului membru solicitant, după consultări între cele două state membre în cauză, cât de repede posibil, și în cel mult șase luni de la acceptarea cererii de a prelua sau reprimi persoana în cauză sau de la hotărârea definitivă privind apelul sau revizuirea atunci când efectul suspensiv există în conformitate cu articolul 27 alineatul (3).
[…]
(2)   Atunci când transferul nu se efectuează în termenul de șase luni, statul membru responsabil este exonerat de obligația de a prelua sau reprimi persoana în cauză și responsabilitatea se transferă statului membru solicitant. Acest termen poate fi prelungit până la maximum un an în cazul în care transferul nu a putut fi efectuat datorită detenției în închisoare a persoanei în cauză sau până la maximum optsprezece luni în cazul în care persoana în cauză se sustrage procedurii.
(3)   În cazul în care o persoană a fost transferată în mod eronat sau o decizie de transfer este anulată în urma unui apel sau a unei revizuiri după ce a avut loc transferul, statul membru care a efectuat transferul acceptă înapoi, imediat, persoana în cauză.
[…]”
2.
Directiva 2013/32
23.
Considerentele (13), (18), (25) și (36) ale acestei directive au următorul cuprins:
„(13)
Apropierea normelor privind procedurile de acordare și retragere a protecției internaționale ar trebui să contribuie la limitarea circulației secundare a solicitanților de protecție internațională între statele membre, în cazul în care această circulație se datorează diferențelor de cadru juridic, și la crearea de condiții echivalente pentru aplicarea Directivei 2011/95 […] în statele membre.
[…]
(18)
Este atât în interesul statelor membre, cât și al solicitanților de protecție internațională să se ia o decizie cât de repede posibil cu privire la cererile de protecție internațională fără a aduce atingere unei examinări adecvate și complete.
[…]
(25)
În interesul unei corecte recunoașteri a acelor persoane care au nevoie de protecție ca refugiați în sensul articolului 1 din Convenția de la Geneva[ (
9
)] sau ca persoane eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară, fiecare solicitant ar trebui să aibă acces efectiv la proceduri, posibilitatea de a coopera și de a comunica în mod adecvat cu autoritățile competente, astfel încât să poată prezenta faptele relevante ale cazului său, precum și garanții procedurale suficiente pentru a‑și putea susține cazul în toate etapele procedurii. În plus, pe parcursul procedurii în cadrul căreia este examinată o cerere de protecție internațională, în mod normal, solicitantul ar trebui să beneficieze cel puțin de dreptul de a rămâne pe teritoriu până când autoritatea decizională adoptă o decizie […]
[…]
(36)
În cazul în care solicitantul depune o cerere ulterioară fără a aduce noi probe sau argumente, ar fi disproporționat ca statele membre să fie obligate să desfășoare o nouă procedură completă de examinare. În aceste cazuri, statele membre ar trebui să poată respinge o cerere ca fiind inadmisibilă în conformitate cu principiul res iudicata.”
24.
Articolul 9 alineatul (1) din directiva menționată, intitulat „Dreptul de a rămâne în statul membru în timpul examinării cererii”, prevede:
„Solicitanților li se permite să rămână în statul membru, numai în scopul procedurii, până la adoptarea unei decizii de către autoritatea decizională în conformitate cu procedurile în primă instanță prevăzute la capitolul III. Prezentul drept de a rămâne în statul membru nu constituie un drept de a primi permis de ședere.”
25.
Articolul 31 alineatul (3) din Directiva 2013/32, intitulat „Procedura de examinare”, prevede:
„(3)   Statele membre se asigură că procedura de examinare se încheie în termen de șase luni de la depunerea cererii.
În situațiile în care o cerere face obiectul procedurii prevăzute în Regulamentul [Dublin III], termenul de șase luni începe din momentul în care se stabilește statul membru responsabil de examinarea cererii în conformitate cu respectivul regulament, iar solicitantul este pe teritoriul respectivului stat membru și a fost preluat de autoritatea competentă.
Statele membre pot prelungi termenul de șase luni prevăzut în prezentul alineat cu o nouă perioadă care nu depășește nouă luni, în cazul în care:
[…]
(c)
întârzierea poate fi imputată în mod clar nerespectării de către solicitant a obligațiilor care îi revin în temeiul articolului 13.
[…]”
26.
Articolul 33 din această directivă, intitulat „Cereri inadmisibile”, prevede:
„(1)   În afara cazurilor în care o cerere nu este examinată în conformitate cu Regulamentul [Dublin III], statele membre nu au obligația de a verifica dacă solicitantul îndeplinește condițiile cerute pentru a obține protecție internațională în conformitate cu Directiva 2011/95 […], în cazul în care cererea este considerată inadmisibilă în temeiul prezentului articol.
(2)   Statele membre pot considera o cerere de protecție internațională ca inadmisibilă numai în cazul în care:
[…]
(d)
cererea este o cerere ulterioară, în cazul în care nu au apărut sau nu au fost prezentate de către solicitant elemente sau date noi referitoare la examinarea menită să stabilească dacă solicitantul îndeplinește condițiile pentru a fi beneficiar de protecție internațională în temeiul Directivei 2011/95 […]”
27.
Articolul 40 din directiva menționată, intitulat „Cereri ulterioare”, prevede:
„(1)   În cazul în care o persoană care a depus o cerere de protecție internațională într‑un stat membru face declarații noi sau depune o cerere ulterioară în același stat membru, statul membru respectiv examinează aceste noi declarații sau elementele cererii ulterioare în cadrul examinării cererii anterioare sau în cadrul examinării deciziei care face obiectul unei căi de atac judiciare sau administrative, în măsura în care, în acest cadru, autoritățile competente pot lua în considerare și ține seama de toate elementele care stau la baza noilor declarații sau cererii ulterioare.
(2)   În scopul luării unei decizii privind admisibilitatea unei cereri de protecție internațională în conformitate cu articolul 33 alineatul (2) litera (d), o cerere ulterioară de protecție internațională este supusă mai întâi unei examinări preliminare pentru a se stabili dacă au apărut sau au fost prezentate de către solicitant elemente sau date noi care se referă la examinarea menită să stabilească dacă solicitantul îndeplinește condițiile pentru a fi beneficiar de protecție internațională în temeiul Directivei 2011/95 […]
[…]
(5)   În cazul în care o cerere ulterioară nu este examinată în continuare în temeiul prezentului articol, aceasta este considerată inadmisibilă, în conformitate cu articolul 33 alineatul (2) litera (d).
[…]”
28.
Articolul 46 din Directiva 2013/32, intitulat „Dreptul la o cale de atac efectivă”, are următorul cuprins:
„(1)   Statele membre se asigură că solicitanții de protecție internațională au dreptul la o cale de atac efectivă în fața unei instanțe judecătorești, împotriva:
(a)
unei decizii luate cu privire la cererea lor de protecție internațională, inclusiv o decizie:
[…]
(iv)
de a nu efectua o examinare în temeiul articolului 39.
[…]
(3)   Pentru a se conforma alineatului (1), statele membre se asigură că o cale de atac efectivă prevede examinarea deplină și ex nunc atât a elementelor de fapt, cât și a elementelor de drept, inclusiv, după caz, o examinare a necesităților de protecție internațională în temeiul Directivei 2011/95 […], cel puțin în cazul procedurilor privind căile de atac în fața unei instanțe de fond.
[…]
(5)   Fără a aduce atingere alineatului (6), statele membre permit solicitanților să rămână pe teritoriu până la expirarea termenului de prescripție privind exercitarea dreptului lor la o cale de atac efectivă și, în cazul în care acest drept a fost exercitat în termenul respectiv, până la soluționarea căii de atac.
(6)   În cazul unei decizii
[…]
b)
de a considera inadmisibilă o cerere în temeiul articolului 33 alineatul (2) litera (a), (b) sau (d);
[…]
o instanță judecătorească are competența de a hotărî dacă solicitantul poate rămâne sau nu pe teritoriul statului membru, fie la cererea solicitantului în cauză, fie din proprie inițiativă, în cazul în care decizia luată are drept consecință încetarea dreptului solicitantului de a rămâne în statul membru și când, în asemenea cazuri, dreptul de a rămâne în statul membru până la soluționarea căii de atac nu este prevăzut în legislația internă.
[…]”
3.
Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 118/2014 (
10
)
29.
Articolul 1 alineatul (4) din acest regulament de modificare a Regulamentului (CE) nr. 1560/2003 (
11
) a adăugat un nou alineat la articolul 9, al cărui mod de redactare este următorul:
„(1a)   În cazul în care un transfer a fost amânat la cererea statului membru care efectuează transferul, statul membru care efectuează transferul și statul membru responsabil trebuie să reia comunicarea în vederea organizării unui nou transfer cât mai curând posibil, în conformitate cu articolul 8, și cel târziu la două săptămâni de la data la care autoritățile constată încetarea circumstanțelor care au cauzat întârzierea sau amânarea. Într‑un astfel de caz, înaintea transferului se trimite un formular‑tip actualizat pentru transferul datelor înaintea efectuării transferului, astfel cum este prevăzut în anexa VI.”
30.
Articolul 1 alineatul (5) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 118/2014 a înlocuit articolul 9 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1560/2003 cu următoarele dispoziții:
„(2)   Un stat membru care, din cauza unuia dintre motivele prevăzute la articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul [Dublin III], nu poate efectua transferul în termenul normal de șase luni de la data acceptării cererii de a prelua sau reprimi persoana în cauză sau de la decizia finală privind o cale de atac sau o reexaminare cu efect suspensiv informează statul membru responsabil înainte de expirarea acestui termen. În caz contrar, răspunderea pentru prelucrarea cererii de protecție internațională și alte obligații prevăzute în temeiul Regulamentului [Dublin III] incumbă statului membru solicitant, în conformitate cu articolul 29 alineatul (2) din regulamentul menționat anterior.”
B.
Dreptul german
31.
Articolul 27a din Asylgesetz (Legea privind azilul), în versiunea sa din 2 septembrie 2008, cu modificările ulterioare (
12
), prevede:
„O cerere de azil este inadmisibilă atunci când, pe baza dispozițiilor legale aplicabile pe teritoriul Uniunii sau a unui tratat de drept internațional, alt stat membru este responsabil de procedura de azil.”
32.
Articolul 34a din această lege prevede:
„(1)   În cazul în care străinul urmează să fie îndepărtat către un stat terț sigur (articolul 26a) sau în statul responsabil de procedura de azil (articolul 27a), Oficiul Federal va dispune îndepărtarea către acest stat cât mai repede posibil odată ce s‑a stabilit că îndepărtarea este posibilă. […]
(2)   Cererile formulate în temeiul articolului 80 alineatul 5 din Verwaltungsgerichtsordnung (Codul de procedură administrativă) (
13
) împotriva măsurii de îndepărtare vor fi depuse în termen de o săptămână de la comunicare. În cazul în care cererea a fost depusă în termen, nu se poate proceda la îndepărtare înaintea pronunțării hotărârii judecătorești. […]”
33.
Articolul 77 alineatul (1) din legea menționată prevede:
„În cauzele introduse în temeiul prezentei legi, instanța ia în considerare situația de fapt și de drept existentă la momentul ultimei ședințe; în cazul în care decizia nu este precedată de o ședință, momentul determinant este cel al pronunțării deciziei. […]”
34.
Articolul 2 alineatele (1) și (2) din acordul încheiat între guvernul Republicii Federale Germania și guvernul Republicii Italiene privind reprimirea persoanelor aflate în situație de ședere ilegală din 29 martie 1991, în versiunea publicată la 9 iulie 1993, prevede:
„1)   La solicitarea uneia dintre părțile contractante, partea contractantă pe la a cărei frontieră externă a intrat persoana care nu îndeplinește sau care nu mai îndeplinește condițiile de intrare sau de ședere aplicabile pe teritoriul părții contractante solicitante readmite fără formalități acea persoană pe teritoriul său.
2)   În sensul prezentului articol, prin frontieră externă se înțelege prima frontieră traversată care nu constituie o frontieră internă a părților contractante la Acordul Schengen din 14 iunie 1985 [între guvernele statelor din Uniunea Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune, semnat la Schengen (Luxemburg) la 14 iunie 1985 și intrat în vigoare la 26 martie 1995 (
14
)].”
III. Situația de fapt și întrebările preliminare
35.
După ce a fost reținut în Frankfurt am Main (Germania), domnul Aziz Hasan a depus, la 29 octombrie 2014, o cerere de azil în Germania. O verificare în sistemul „Eurodac” a arătat că acesta solicitase deja protecție internațională în Italia, la 4 septembrie 2014.
36.
Prin urmare, la 11 noiembrie 2014, autoritățile germane au solicitat autorităților italiene să îl reprimească pe domnul Hasan în temeiul dispozițiilor Regulamentului Dublin III. Autoritățile italiene nu au răspuns la această cerere de reprimire.
37.
La 30 ianuarie 2015, autoritățile germane au respins ca inadmisibilă cererea de azil depusă de domnul Hasan și au dispus transferul acestuia către Italia, în temeiul faptului că acesta era statul membru responsabil de examinarea acestei cereri.
38.
Domnul Hasan a contestat această decizie în fața Verwaltungsgericht Trier (Tribunalul Administrativ din Trier, Germania), împreună cu această acțiune depunând și o cerere de efect suspensiv. Cererea privind efectul suspensiv a fost respinsă la 12 martie 2015, iar ulterior, la 30 iunie 2015, a fost respinsă acțiunea.
39.
La 3 august 2015, autoritățile germane au efectuat transferul domnului Hasan în Italia. Totuși, solicitantul s‑a întors, în mod ilegal, în Germania, în cursul aceleiași luni, și anume august 2015.
40.
Domnul Hasan a declarat apel împotriva hotărârii pronunțate de Verwaltungsgericht Trier (Tribunalul Administrativ din Trier, Germania), în fața Oberverwaltungsgericht Rheinland‑Pfalz (Tribunalul Administrativ Superior din Renania‑Palatinat, Germania), care a admis această cale de atac la 3 noiembrie 2015, considerând, în special, că transferul domnului Hasan în Italia a avut loc după expirarea termenului de șase luni prevăzut la articolul 29 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III și că, prin urmare, Germania a devenit responsabilă de examinarea cererii de azil depuse de persoana în cauză.
41.
În aceste condiții, Republica Federală Germania a formulat recurs împotriva acestei decizii la instanța de trimitere. Bundesverwaltungsgericht (Curtea Federală Administrativă, Germania) consideră că analiza instanței de apel este eronată în sensul că un calcul corect al termenului prevăzut la articolul 29 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III ar arăta că transferul domnului Hasan în Italia a avut loc înainte de expirarea termenului prevăzut de acest regulament.
42.
Cu toate acestea, în opinia instanței de trimitere, responsabilitatea inițială a Italiei de a examina cererea de azil a domnului Hasan nu ar putea fi stabilită definitiv, în măsura în care nu ar fi exclus ca această responsabilitate să trebuiască să fie înlăturată în temeiul articolului 3 alineatul (2) din acest regulament, din cauza unor eventuale deficiențe sistemice ale procedurii de azil și ale condițiilor de primire a solicitanților de protecție internațională.
43.
Acestea fiind spuse, Bundesverwaltungsgericht (Curtea Federală Administrativă) ridică problema dacă responsabilitatea examinării cererii de azil a domnului Hasan ar putea să fi fost deja transferată Germaniei la data deciziei instanței de apel, ca urmare a întoarcerii ilegale a acestuia pe teritoriul Republicii Federale Germania. În plus, instanța de trimitere ridică problema dacă o procedură de reprimire ar mai putea fi derulată în prezent.
44.
Pentru a se pronunța cu privire la aceste aspecte, instanța de trimitere ridică problema efectelor primului transfer al domnului Hasan asupra datei care ar trebui reținută în vederea evaluării situației de fapt relevante pentru examinarea acțiunii sale și asupra posibilității de a se lua în considerare un nou transfer al persoanei în cauză în Italia.
45.
În aceste condiții, Bundesverwaltungsgericht (Curtea Administrativă Federală) a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
În cazul în care, după depunerea unei a doua cereri de azil, într‑un alt stat membru (în speță: Germania), ca urmare a respingerii în instanță a cererii sale de suspendare a deciziei de transfer în temeiul Regulamentului Dublin III, resortisantul unei țări terțe a fost transferat în statul membru responsabil în care a depus prima cerere de azil (în speță: Italia) și s‑a întors apoi ilegal în cel de al doilea stat membru (în speță Germania):
a)
potrivit principiilor Regulamentului Dublin III, în cazul examinării judiciare a deciziei de transfer, este determinantă situația de la data transferului, întrucât prin transferul în termen se stabilește în mod definitiv statul membru responsabil și, prin urmare, nu mai este necesar să se aplice restul dispozițiilor din Regulamentul Dublin III care prezintă relevanță pentru stabilirea responsabilității, sau trebuie să se ia în considerare evoluțiile ulterioare ale împrejurărilor pertinente pentru responsabilitate în general, de exemplu, expirarea termenelor pentru reprimire sau pentru (un nou) transfer?
b)
după finalizarea procedurii de stabilire a responsabilității, pe baza deciziei de transfer mai pot fi dispuse și alte transferuri în statul membru responsabil inițial, iar acesta din urmă continuă să aibă obligația să îl primească pe resortisantul țării terțe?
2)
În cazul în care odată cu transferul nu s‑a soluționat definitiv problema statului membru responsabil, care dintre dispozițiile de mai jos trebuie aplicate unei persoane în sensul articolului 18 alineatul (1) litera (b), (c) sau (d) din Regulamentul Dublin III în cadrul procedurii aflate în derulare privind căile de atac împotriva deciziei de transfer puse deja în executare:
a)
articolul 23 din Regulamentul Dublin III (prin analogie) cu consecința că, în cazul nerespectării termenului pentru prezentarea unei noi cereri de reprimire, se poate realiza transferul de responsabilitate prevăzut la articolul 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul Dublin III sau
b)
articolul 24 din Regulamentul Dublin III (prin analogie) sau
c)
niciuna dintre reglementările menționate la literele a) și b)?
3)
În cazul în care unei asemenea persoane nu i se aplică (prin analogie) nici articolul 23, nici articolul 24 din Regulamentul Dublin III [a doua întrebare litera c)]: pe baza contestării deciziei de transfer, este posibil ca până la soluționarea căii de atac împotriva acesteia să aibă loc alte transferuri în statul membru responsabil inițial (în speță: Italia), iar acest stat are în continuare obligația de a‑l reprimi pe resortisantul țării terțe, indiferent dacă se prezintă alte cereri de reprimire, fără să se respecte termenele prevăzute la articolul 23 alineatul (3) sau la articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III și fără a ține seama de termenele de transfer prevăzute la articolul 29 alineatele (1) și (2) din Regulamentul [menționat]?
4)
În cazul în care unei asemenea persoane i se aplică (prin analogie) articolul 23 din regulamentul [menționat] [a doua întrebare litera a)]: noua cerere de reprimire trebuie prezentată într‑un nou termen calculat pe baza articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III? În cazul unui răspuns afirmativ: acest termen începe să curgă din nou de la data la care autoritatea competentă află că persoana a intrat din nou pe teritoriul național sau de la data altui eveniment determinant?
5)
În cazul în care unei asemenea persoane i se aplică (prin analogie) articolul 24 din Regulamentul Dublin III [a doua întrebare litera b)]:
a)
Noua cerere de reprimire trebuie prezentată într‑un nou termen calculat (prin analogie) pe baza articolului 24 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III? În cazul unui răspuns afirmativ: noul termen începe să curgă din nou de la data la care autoritatea competentă află că persoana a intrat din nou pe teritoriul național sau de la data altui eveniment determinant?
b)
În cazul în care un alt stat membru (în speță: Germania) omite să respecte un termen prevăzut la articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III (prin analogie): formularea unei noi cereri de azil în conformitate articolul 24 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III instituie în mod direct responsabilitatea celuilalt stat membru (în speță: Germania) sau, în pofida depunerii unei noi cereri de azil, acest ultim stat poate să adreseze statului membru responsabil inițial (în speță Italia) o cerere de reprimire, fără să fie obligat să respecte un termen anume, sau să transfere străinul în acest stat membru, fără să fi prezentat în prealabil o cerere de reprimire?
c)
În cazul în care celălalt stat membru (în speță: Germania) omite să respecte (prin analogie) un termen prevăzut la articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III: existența unei cereri de azil introduse în celălalt stat membru (în speță: Germania) înainte de transfer are același statut precum depunerea unei noi cereri de azil în temeiul articolului 24 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III?
d)
În cazul în care celălalt stat membru (în speță: Germania) omite să respecte un termen prevăzut la articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III (prin analogie), iar străinul nu depune o nouă cerere de azil, iar litispendența unei cereri de azil introduse în celălalt stat membru (în speță: Germania) înainte de transfer are același statut precum depunerea unei noi cereri de azil în temeiul articolului 24 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III: celălalt stat membru (în speță: Germania) poate să solicite statului membru responsabil inițial (în speță Italia) reprimirea străinului, fără obligația de a respecta un anumit termen sau să îl transfere pe acesta în statul membru respectiv fără să fi prezentat în prealabil o cerere de reprimire în acest stat membru?”
IV. Analiza noastră
46.
Prin intermediul unei serii de cinci întrebări preliminare bine articulate, cu numeroase subpuncte, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe, în esență, cu privire la trei probleme distincte, formulând diferite ipoteze.
47.
Aceste întrebări privesc, pe de o parte, caracterul definitiv al determinării statului membru responsabil prin decizia de transfer, pe de altă parte, întinderea controlului jurisdicțional efectuat asupra deciziei de transfer și, în sfârșit, modalitățile, procedurile și termenele aplicabile solicitantului de protecție internațională care a făcut deja obiectul unei proceduri de transfer însă a revenit în mod ilegal pe teritoriul primului stat membru solicitant în care este pendinte contestarea deciziei inițiale de transfer (
15
).
48.
Prin urmare, pentru a oferi instanței naționale clarificările esențiale în ceea ce privește întrebările adresate în cadrul litigiului principal și expuse într‑un mod deosebit de detaliat în decizia de trimitere, este necesară regruparea acestora și pronunțarea numai cu privire la aceste trei dificultăți majore, fapt care va permite acestei instanțe să soluționeze toate problemele ridicate în litigiul principal.
A.
Cu privire la caracterul definitiv al determinării statului membru responsabil
49.
Instanța de trimitere solicită, în esență, Curții să se pronunțe cu privire la caracterul definitiv al determinării statului membru responsabil de examinarea cererii de azil (
16
) ca urmare a deciziei de transfer.
50.
În observațiile sale, Republica Polonă, bazându‑se în special pe principiul cooperării loiale între statele membre, pe necesitatea prelucrării rapide a cererilor de protecție internațională și pe existența unor criterii obiective de determinare a statului membru responsabil, consideră că o decizie de transfer ar permite să se determine, în mod definitiv, statul membru responsabil de examinarea cererii de azil și către care solicitantul va putea fi transferat în vederea examinării cererii sale de protecție internațională. Nu împărtășim această interpretare.
51.
În schimb, celelalte observații prezentate Curții de Republica Federală Germania, de Confederația Elvețiană și de Comisia Europeană coincid în privința faptului de a considera că decizia de transfer nu permite determinarea, în mod definitiv, a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil. Preferăm această interpretare, iar diferitele elemente textuale și jurisprudențiale permit confirmarea acesteia.
52.
În primul rând, articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III prevede că solicitanții de protecție internațională au dreptul la o cale efectivă de atac pentru a contesta deciziile de transfer luate în privința lor. Această capacitate de a contesta transferul trebuie să poată să fie exercitată într‑un termen rezonabil și se poate întemeia pe motive care repun în discuție determinarea statului membru responsabil.
53.
În acest context, trebuie să observăm că transferul și determinarea statului membru responsabil reprezintă cele două fețe ale aceleiași monede (
17
). Transferul poate fi conceput numai în condițiile în care determinarea statului membru responsabil a avut drept efect desemnarea statului membru responsabil de examinarea cererii solicitantului, altul decât cel pe al cărui teritoriu se află acesta (
18
).
54.
Din jurisprudența Curții reiese că motivele care pot fi invocate în scopul contestării deciziei de transfer pot consta în repunerea în discuție a aplicării unor criteriilor obiective, prevăzute în capitolul III din Regulamentul Dublin III, care permit determinarea statului membru responsabil de examinarea cererii de azil (
19
).
55.
Faptul că decizia de transfer poate fi repusă în discuție, prin intermediul unei acțiuni, printre altele pe baza unei contestări a determinării statului membru responsabil de examinarea cererii de azil, presupune, prin efectul de oglindă, că determinarea statului membru responsabil poate fi considerată definitivă numai în cazul în care decizia de transfer nu mai face obiectul unei contestări, situație care, de altfel, nu se regăsește în speță, din moment ce acțiunea împotriva transferului domnului Hasan este încă pendinte în fața instanței de trimitere.
56.
În al doilea rând, articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III prevede că, atunci când transferul nu se efectuează în termen de șase luni, statul membru considerat inițial responsabil de examinarea cererii de azil este exonerat de responsabilitate, aceasta din urmă fiind transferată statului membru solicitant. Prin urmare, decizia de transfer poate fi repusă în discuție, de asemenea, ca urmare a lipsei de acțiune din partea autorităților naționale, fapt care va avea drept consecință căderea în desuetudine a determinării statului membru responsabil, întrucât este prevăzut ca această responsabilitate să fie atribuită statului membru care nu și‑a îndeplinit obligațiile.
57.
Alineatul (3) al acestui text implică, de asemenea, că determinarea statului membru responsabil poate deveni caducă. Astfel, în cazul unui transfer efectuat din eroare sau al anulării deciziei de transfer după punerea în aplicare a acesteia, statul membru care a efectuat transferul trebuie să accepte înapoi persoana în cauză și devine, prin urmare, responsabil de examinarea cererii de protecție a persoanei respective.
58.
În plus, articolul 19 din acest regulament prevede încetarea responsabilității statului membru din diferite motive precum eliberarea unui permis de ședere, absența persoanei în cauză de pe teritoriul statului membru (voluntară sau forțată printr‑o decizie de îndepărtare) sau, în sfârșit, retragerea cererii de azil de către persoana în cauză.
59.
Aceste elemente textuale și jurisprudențiale permit excluderea posibilității ca determinarea statului membru responsabil să fie stabilită în mod definitiv printr‑o decizie de transfer, indiferent dacă aceasta a fost sau nu a fost pusă în aplicare, chiar dacă aceasta poate face obiectul unor diferite contestații, prin intermediul unei acțiuni ori prin trecerea timpului și prin faptul că autoritățile nu au efectuat transferul efectiv al persoanei în cauză. Repunerea în discuție a deciziei de transfer va avea în mod obligatoriu un impact asupra determinării statului membru responsabil.
60.
Prin urmare, nu se poate considera că determinarea statului membru responsabil este stabilită în mod definitiv prin adoptarea deciziei de transfer, în special atunci când, la fel ca în speță, această decizie a făcut obiectul unei contestații care încă nu a fost soluționată definitiv.
61.
În sfârșit, din moment ce, după cum vom propune în continuare, elementele ulterioare deciziei de transfer trebuie să fie luate în considerare cu ocazia examinării legalității acestei decizii, în cazul în care acestea se referă la responsabilitatea inițială care stă la baza deciziei, determinarea statului membru responsabil nu poate avea caracter definitiv la momentul transferului.
62.
Având în vedere cele de mai sus, este necesar să se propună Curții să răspundă că decizia de transfer al unui solicitant de azil nu conferă un caracter definitiv determinării statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil.
B.
Cu privire la întinderea controlului jurisdicțional
63.
În acest stadiu, este necesar să se stabilească întinderea controlului jurisdicțional efectuat de instanțele naționale asupra deciziilor de transfer. Mai precis, instanța de trimitere solicită în esență Curții să precizeze dacă controlul jurisdicțional efectuat asupra deciziei de transfer trebuie să se bazeze pe situația de fapt existentă la momentul transferului sau pe evoluția ulterioară a împrejurărilor pertinente în general pentru determinarea statului membru responsabil, cum este, de exemplu, expirarea termenelor pentru reprimire sau pentru un nou transfer.
64.
După cum am menționat în răspunsul la prima întrebare, decizia de transfer ar trebui considerată ca fiind cea de a doua etapă a procedurii de determinare a statului membru responsabil. Această decizie este luată ținându‑se seama de faptul că determinarea statului membru responsabil se realizează pe baza criteriilor obiective stabilite în capitolul III din Regulamentul Dublin III, iar aceste două decizii, care nu pot fi luate în considerare în mod independent, pot fi repuse în discuție din diferite motive și prin diferite mijloace.
65.
În primul rând, este necesar să se reamintească faptul că deciziile privind determinarea statului membru responsabil și, prin urmare, privind transferul sunt susceptibile să afecteze în mod negativ interesele solicitanților de protecție internațională (
20
), fiind necesar să li se acorde garanții jurisdicționale efective împotriva acestor decizii.
66.
În scopul de a răspunde la întrebarea adresată de instanța de trimitere, este necesar să se aibă în vedere considerentul (19) al Regulamentului Dublin III și articolul 27 din acesta pentru a se considera că solicitanții de azil ar fi în mod necesar lipsiți de dreptul lor la o cale de atac efectivă în cazul în care împrejurările ulterioare transferului ar trebui să fie excluse de la controlul jurisdicțional al legalității deciziei de transfer, mai ales într‑o situație precum cea din litigiul principal, în care transferul a fost executat, dar încă face obiectul unei contestații, deși persoana în cauză a fost returnată pe teritoriul statului membrul care a transferat‑o.
67.
Astfel, din considerentul (19) al acestui regulament reiese că, în vederea garantării protecției efective a drepturilor solicitanților de protecție internațională, trebuie stabilite garanții jurisdicționale și dreptul la o cale de atac efectivă în ceea ce privește deciziile legate de transferuri, în conformitate cu articolul 47 din cartă. Potrivit considerentului menționat, acest drept la o cale de atac efectivă ar trebui să privească deopotrivă examinarea aplicării Regulamentului Dublin III și examinarea situației de drept sau de fapt din statul membru către care solicitantul este transferat. Desigur, acest regulament nu precizează domeniul de aplicare al dreptului la o cale de atac astfel stabilit, însă acesta se poate deduce din interpretarea teleologică a acestor dispoziții. În plus, același tip de raționament ar trebui să poată fi aplicat în ceea ce privește expirarea termenului pentru reprimire sau pentru un nou transfer.
68.
Deși articolul 7 din regulamentul menționat prevede că statul membru responsabil, în conformitate cu criteriile obiective stabilite în capitolul III al acestuia, este determinat pe baza situației existente în momentul în care solicitantul a prezentat prima oară cererea sa de protecție internațională, din punct de vedere pragmatic, această dispoziție nu poate exclude evaluarea situației persoanei în cauză, astfel cum se prezintă ulterior acestui moment determinant pentru recunoașterea și pentru acordarea protecției internaționale, în scopul pronunțării cu privire la legalitatea deciziei de transfer. Situația în care se afla resortisantul statului terț sau apatridul înainte de a intra pe teritoriul Uniunii este cea care va fi decisivă pentru a i se acorda sau pentru a i se refuza protecția pe care acesta o solicită. Însă lucrurile sunt diferite în ceea ce privește stabilirea statului membru care va fi responsabil de prelucrarea cererii de protecție și, prin urmare, în cazul aprecierii necesității efectuării unui transfer.
69.
Astfel, aprecierea legalității unei decizii de transfer constituie o operațiune diferită de cea a acordării protecției internaționale. Prima dintre aceste operațiuni ar trebui să implice luarea în considerare a elementelor ulterioare prezentării primei cereri de protecție internațională și a elementelor factuale ulterioare intrării persoanei în cauză pe teritoriu, pentru a i se garanta acesteia o protecție jurisdicțională efectivă.
70.
În acest sens, din considerentul (21) și din articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul Dublin III reiese că, în cadrul aprecierii necesității transferului, trebuie să fie luate în considerare condițiile de primire rezervate solicitanților de azil în statul membru solicitat și, dacă este cazul, acestea pot anula responsabilitatea statului membru în prelucrarea cererii și, prin urmare, transferul în cazul existenței unor deficiențe sistemice ale procedurii de azil și ale condițiilor de primire a solicitanților. Aceste împrejurări trebuie să fie în mod necesar evaluate pragmatic și în ziua în care instanța se pronunță cu privire la contestarea deciziei de transfer.
71.
Astfel, o asemenea evaluare nu poate fi realizată la momentul prezentării cererii de protecție internațională, dar ea trebuie să țină seama de evoluția împrejurărilor de fapt existente în statul membru responsabil și către care se preconizează transferul solicitantului. În plus, atunci când, precum în speță, transferul a fost deja executat, situația de fapt existentă în statul membru solicitat nu poate fi exclusă din cadrul controlului jurisdicțional al legalității deciziei menționate. O abordare identică trebuie aplicată în privința tuturor împrejurărilor care ar putea apărea între prezentarea cererii și ziua în care instanța se pronunță cu privire la contestarea transferului, cum ar fi, printre altele, expirarea termenelor pentru reprimire sau pentru un nou transfer.
72.
În această privință, Curtea a statuat, de altfel, că Regulamentul Dublin III vizează, astfel cum reiese din considerentul său (9), să aducă îmbunătățirile necesare nu numai eficacității sistemului Dublin, ci și protecției acordate solicitanților, aceasta fiind asigurată în special prin protecția jurisdicțională efectivă de care beneficiază (
21
).
73.
În această privință, s‑a statuat de asemenea că, pentru a se asigura că decizia de transfer contestată a fost adoptată în urma unei aplicări corecte a criteriilor de determinare a statului membru responsabil prevăzute de Regulamentul Dublin III, instanța sesizată cu o acțiune trebuie să poată examina afirmațiile unui solicitant într‑o măsură cât mai mare (
22
). Potrivit Curții, din cuprinsul articolului 22 din Regulamentul Dublin III reiese că răspunsul la o asemenea cerere trebuie să se întemeieze pe o examinare a elementelor de probă și a dovezilor circumstanțiale care permit aplicarea criteriilor prevăzute în capitolul III din acest regulament (
23
). Curtea a statuat de asemenea că, prin adoptarea Regulamentului Dublin III, legiuitorul Uniunii nu s‑a limitat la instituirea unor norme organizatorice care guvernează numai relațiile dintre statele membre, în vederea determinării statului membru responsabil, ci a decis să includă solicitanții de azil în acest proces, obligând statele membre să îi informeze cu privire la criteriile de responsabilitate și să le ofere ocazia de a furniza informațiile care permit aplicarea corectă a acestor criterii, precum și asigurându‑le un drept la o cale de atac efectivă împotriva deciziei de transfer (
24
).
74.
În cazul în care, în cadrul controlului jurisdicțional, ar fi determinantă numai situația de fapt existentă la data executării transferului și ar trebui excluse evoluțiile ulterioare adoptării acestei decizii, acest drept ar fi în mod necesar desființat. Motivele care pot fi invocate atunci când se contestă o decizie de transfer nu se pot limita la cele existente în momentul adoptării deciziei. Elementele ulterioare trebuie să poată extinde controlul jurisdicțional efectuat asupra deciziei de transfer și a implicațiilor acesteia. În acest sens, în cadrul aprecierii legalității transferului, trebuie luate în considerare elemente precum condițiile de primire a solicitanților de azil în statul membru solicitat ori expirarea termenului pentru reprimire sau pentru un nou transfer, cu atât mai mult cu cât condițiile de primire pot varia rapid de la un stat membru la altul și în funcție de presiunea efectivă exercitată de migrație în ziua în care se pronunță instanța.
75.
În plus, considerentul (25) al Directivei 2013/32 prevede că, pentru a se stabili în mod corect dacă un solicitant are dreptul la protecție subsidiară, acesta ar trebui „să aibă acces efectiv la proceduri, posibilitatea de a coopera și de a comunica în mod adecvat cu autoritățile competente, astfel încât să poată prezenta faptele relevante ale cazului său, precum și garanții procedurale suficiente pentru a‑și putea susține cazul în toate etapele procedurii (
25
)”. Deși, după cum s‑a menționat, acordarea protecției internaționale constituie o operațiune diferită de cea de determinare a statului membru responsabil și, prin urmare, de adoptarea unei decizii de transfer, această menționare in fine include în mod necesar etapa ulterioară procedurii de transfer, întrucât această directivă stabilește criteriile de acordare a protecției internaționale solicitate, care va fi examinată numai într‑un stat membru al Uniunii, astfel cum rezultă din Regulamentul Dublin III, în funcție de nevoi și de posibilitățile de transfer.
76.
În plus, deși articolul 46 alineatul (1) din directiva respectivă nu menționează deciziile de transfer, alineatul (3) din aceasta oferă o indicație în ceea ce privește întinderea controlului jurisdicțional efectuat asupra deciziilor care îi privesc pe solicitanții de protecție internațională. Acest alineat prevede examinarea deplină și ex nunc atât a elementelor de fapt, cât și a elementelor de drept, cel puțin în cazul procedurilor privind căile de atac în fața unei instanțe de fond. A fortiori, ar trebui să se aplice aceeași logică în cazul deciziilor de transfer, având în vedere implicațiile acestora în ceea ce privește situația persoanelor în cauză.
77.
Articolul 40 alineatul (1) din Directiva 2013/32 permite de asemenea coroborarea acestei interpretări stabilind că statul membru trebuie să examineze, atunci când sunt prezentate de persoana în cauză, noile declarații sau elementele cererii ulterioare în cadrul examinării cererii anterioare sau în cadrul examinării deciziei care face obiectul unui unei căi de atac judiciare sau administrative, în măsura în care, în acest cadru, autoritățile competente pot lua în considerare și pot ține seama de toate elementele care stau la baza noilor declarații sau a cererii ulterioare.
78.
În sfârșit, este necesar să se observe, în plus, că articolul 77 din Legea privind azilul, aplicabilă în speță, prevede că instanța se bazează pe situația de fapt și de drept existentă la momentul ultimei ședințe sau al adoptării deciziei. Prin urmare, în conformitate cu dreptul național german, elementele ulterioare deciziei contestate prezentate de solicitantul de protecție internațională nu pot fi excluse din cadrul controlului jurisdicțional al deciziei de transfer, chiar și în cazul în care Curtea ar decide că aceasta este o chestiune care ține de autonomia procedurală a statelor membre, interpretare pe care însă nu o împărtășim nicidecum, dat fiind caracterul obligatoriu al dispozițiilor articolului 27 din Regulamentul Dublin III.
79.
Având în vedere toate aceste elemente, considerăm, prin urmare, că controlul jurisdicțional efectuat asupra deciziei de transfer trebuie să privească, printre altele, elemente de drept și de fapt ulterioare deciziei atacate și să includă eventualele evoluții ale împrejurărilor relevante în determinarea responsabilității statelor membre în ceea ce privește examinarea cererilor de protecție internațională.
C.
Cu privire la modalitățile, procedurile și termenele aplicabile
80.
În sfârșit, este necesar să se răspundă la întrebările referitoare la modalitățile, procedurile și termenele aplicabile unei situații precum cea din litigiul principal, în care solicitantul de protecție internațională a depus o primă cerere de azil într‑un stat membru (în speță, Italia), apoi a părăsit acest stat membru și a solicitat din nou azil într‑un alt stat membru (în speță, Germania), în continuare a fost transferat de al doilea stat membru (Germania) către primul stat membru (Italia) în urma unei proceduri de transfer, în temeiul Regulamentului Dublin III, și s‑a întors ilegal în al doilea stat membru (Germania), fără a prezenta o nouă cerere de protecție internațională, în timp ce în fața instanțelor din acest stat membru este încă pendinte o acțiune împotriva transferului acestuia.
81.
Vom prezenta aici motivele pentru care se va propune Curții să răspundă la întrebările referitoare la modalități, proceduri și termene că statele membre trebuie să aplice dispozițiile Regulamentului Dublin III fără ca prima procedură de determinare a statului membru responsabil de examinarea cererii de azil să poată conduce la transferuri multiple, fapt care ar putea compromite aplicarea normelor stabilite, în mod obligatoriu, prin acest regulament.
82.
Astfel, nu se poate admite că statele membre ar putea, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, să încalce normele aplicabile solicitanților de protecție internațională sau să se abată de la normele de procedură și de calcul al termenelor stabilite prin regulamentul menționat.
83.
În acest sens, Curții îi va reveni competența să precizeze momentul de la care încep să curgă termenele prevăzute de aceste dispoziții. Se propune ca momentul de la care începe să curgă termenul să fie considerat momentul în care primul stat membru solicitant ia cunoștință de prezența pe teritoriul său a unei persoane a cărei cerere de azil se află în curs de examinare într‑un alt stat membru care a acceptat să reprimească persoana respectivă.
84.
Pentru a oferi cele mai bune îndrumări instanței naționale, este necesar să se abordeze, în primul rând, modalitățile și procedurile care trebuie urmate în acest context, pentru ca, în al doilea rând, să se detalieze calculul termenelor.
1.
Modalități și proceduri
85.
Problema modalităților și a procedurilor aplicabile în speță trebuie diferențiată de cele două anterioare care priveau prima determinare a statului membru responsabil și transferul inițial (
26
). Acum, este vorba despre situația persoanei în cauză, odată ce s‑a întors pe teritoriul primului stat membru solicitant, după ce a făcut obiectul unui prim transfer, a cărui legalitate este contestată încă și independent de acest element, astfel cum arată Comisia în observațiile sale. Această delimitare a speței în două etape diferite (
27
) va permite înțelegerea dificultăților care trebuie soluționate.
86.
Trebuie să se considere, fără să existe dificultăți în această privință, că, în timpul primei etape care caracterizează litigiul principal, dispozițiile Regulamentului Dublin III au fost aplicate în mod corespunzător, fapt care a condus la prima decizie de transfer, care face încă obiectul unei contestații. Curții i se solicită aici numai să precizeze procedura care trebuie urmată după ce persoana s‑a întors în mod ilegal pe teritoriul unui stat membru ulterior unui transfer finalizat cu succes (
28
) către statul membru responsabil de examinarea cererii sale.
87.
Acest fapt corespunde așa‑numitei „circulații secundare” a solicitantului de protecție internațională. Aceste deplasări sunt destul de comune și trebuie combătute (
29
). Totuși, această situație, relativ frecventă, nu a fost prevăzută în mod expres de dispozițiile care reglementează SECA. A priori, persoana vizată în litigiul principal nu se află, în stadiul în care instanța națională va trebui să se pronunțe, într‑o situație obișnuită pentru punerea în aplicare a dispozițiilor Regulamentului Dublin III, având în vedere întoarcerea sa pe teritoriul primului stat membru solicitant (
30
).
88.
Totuși, din dispozițiile regulamentului menționat reiese că acesta este aplicabil litigiului principal, ceea ce exclude celelalte dispoziții ale textelor care reglementează SECA (
31
). În această privință, faptul că domnul Hasan s‑a întors în mod ilegal în Germania, primul stat membru solicitant, nu are incidență asupra dreptului aplicabil acestuia, în calitatea sa de solicitant de protecție internațională într‑un stat membru al Uniunii (
32
) aflat în situație de ședere ilegală într‑un alt stat membru. În cazul în care persoana în cauză ar fi trecut în mod ilegal frontiera unui alt stat membru, s‑ar ridica aceleași probleme și i‑ar fi opozabile aceleași dispoziții.
89.
În aceste condiții, trebuie remarcat că articolele 23 și 24 din Regulamentul Dublin III, aplicabile litigiului principal, vizează situații care trebuie să fie diferențiate. Deși articolul 23 vizează persoanele care introduc o nouă cerere în statul membru în care călătoresc, articolul 24 trebuie aplicat persoanelor care nu introduc nicio nouă cerere în statul membru în care acestea se află în mod ilegal (
33
).
90.
Or, în speță, este cert că domnul Hasan nu a depus o nouă cerere de azil la întoarcerea sa ilegală în Germania. În consecință și contrar celor avute în vedere de instanța de trimitere, numai dispozițiile articolului 24 din acest regulament vor fi aplicabile pentru a determina consecințele prezenței domnului Hasan pe teritoriul Republicii Federale Germania, fapt care exclude aplicarea articolului 23 din acest text și a oricărui alt text (
34
).
91.
Astfel, dispozițiile articolului 24 din Regulamentul Dublin III urmăresc în definitiv să permită solicitanților de azil să obțină examinarea, de către un singur stat membru, a cererii de protecție internațională pe care au depus‑o (
35
), chiar dacă solicitantul se află în situație de ședere ilegală într‑un alt stat membru.
92.
În acest sens, se propune Curții să considere că statul membru pe teritoriul căruia se află în mod ilegal solicitantul trebuie să pună în aplicare o nouă procedură de transfer, astfel cum este prevăzută la articolul 24 alineatul (2) ultimul paragraf din acest regulament. Conform acestei dispoziții, acest stat membru trebuie să trimită, în termen de trei luni, o cerere de reprimire statului membru pe care îl consideră responsabil de examinarea cererii. Alineatul (3) al acestei dispoziții prevede că, în cazul în care acest termen expiră înainte ca cererea de reprimire să fie adresată statului solicitat, statul membru solicitant trebuie să acorde acestei persoane posibilitatea de a prezenta o nouă cerere de protecție internațională. Acest lucru nu poate face posibilă efectuarea unui nou transfer pe baza deciziei anterioare de determinare a statului membru responsabil, astfel cum a menționat în mod întemeiat Comisia în observațiile sale.
93.
Prin urmare, se propune Curții să precizeze că, în litigiul principal, trebuie să se aplice din nou, în mod exclusiv, dispozițiile articolului 24 din regulamentul menționat, ceea ce implică faptul că Republica Federală Germania va trebui să prezinte o cerere de reprimire autorităților italiene și să respecte procedurile și termenele prevăzute de această dispoziție.
2.
Calculul termenelor
94.
În ceea ce privește problema calculului termenelor, se impune de la început o precizare elementară. Nu vom extinde aici analiza caracterului suspensiv al unei căi de atac introduse împotriva primului act de transfer, având în vedere că ne aflăm, în cadrul examinării acestei probleme, într‑o etapă ulterioară a acțiunii formulate de domnul Hasan împotriva primei decizii de transfer care este încă pendinte. Cu toate acestea, dacă ar fi contestată decizia de transfer care ar urma să intervină, atunci dispozițiile referitoare la efectul suspensiv al unei astfel de acțiuni ar fi aplicabile și ar prelungi și mai mult termenul pentru efectuarea transferului.
95.
De asemenea, trebuie remarcat în prealabil că, prin adoptarea dispozițiilor referitoare la transferurile solicitanților de protecție internațională, legiuitorul Uniunii a intenționat ca restricțiile aduse drepturilor solicitanților de azil să se aplice în limitele a ceea ce este strict necesar, asigurându‑se în același timp că autorităților statelor membre în cauză li se pun la dispoziție condițiile materiale care să le permită să execute transferul în mod corect (
36
). Statele membre ar trebui să dispună, prin calculul termenelor, de mijloace suficiente pentru a organiza din punct de vedere practic transferul solicitanților de protecție internațională în statul membru responsabil de aceasta (
37
). Astfel, legiuitorul prevede că termenul începe să curgă din momentul în care efectuarea viitoare a transferului a fost convenită și asigurată și nu mai rămân de stabilit decât modalitățile practice de executare a acestui transfer.
96.
În acest context, legiuitorul Uniunii Europene a considerat că un termen de șase săptămâni este necesar, în mod rezonabil, pentru a organiza din punct de vedere practic transferul. Calculul termenelor trebuie să permită statelor membre să dispună în mod efectiv de acest termen obiectiv de șase săptămâni pentru a stabili modalitățile practice de executare a transferului respectiv din momentul în care este posibilă realizarea acestuia (
38
).
97.
Potrivit articolului 24 alineatul (2) ultimul paragraf din Regulamentul Dublin III, termenul pentru a pune în aplicare procedura de transfer, în cazul în care persoana în cauză nu a depus o nouă cerere, este de trei luni de la data la care se ia cunoștință de faptul că alt stat membru este responsabil. Transpusă în litigiul principal, această dispoziție implică faptul că acest termen începe să curgă de la data la care se ia cunoștință de întoarcerea persoanei în cauză pe teritoriul statului membru solicitant.
98.
În opinia noastră, în acel moment, un nou termen de șase săptămâni în vederea transferului trebuie să înceapă să curgă din momentul în care statul membru solicitat acceptă cererea de reprimire (
39
) sau, după caz, din momentul în care calea de atac sau revizuirea nu mai are un efect suspensiv, astfel cum rezultă din articolul 28 alineatul (3) al treilea paragraf din acest regulament. Astfel, nu este exclus ca solicitantul să introducă o altă cale de atac împotriva noii decizii de transfer. Legiuitorul precizează, de altfel, la articolul 28 din regulamentul menționat, că transferul trebuie efectuat „cât mai curând posibil din punct de vedere practic” (
40
), fapt care implică existența unei decizii prealabile care nu face obiectul unei contestații, prin care se stabilește principiul transferului solicitantului din statul membru solicitant către statul membru responsabil. Pentru ca termenul obiectiv să poată începe să curgă, transferul nu trebuie să fie amenințat de niciun obstacol.
99.
Acest calcul al termenelor nu se opune aplicării corespunzătoare a articolului 31 alineatul (3) din Directiva 2013/32, care prevede un termen de șase luni pentru finalizarea examinării cererii de protecție internațională, care începe din momentul în care persoana în cauză a intrat pe teritoriul statului membru responsabil de această examinare și a fost preluată de autoritatea competentă, și aceasta cu atât mai mult cu cât litera (c) din această dispoziție prevede că întârzierea prelucrării cererii poate fi imputată nerespectării de către solicitant a obligațiilor care îi revin, în special în ceea ce privește prezentarea în fața autorităților competente pentru prelucrarea cererii. Prin urmare, faptul că solicitantul părăsește statul membru responsabil de examinarea cererii sale de azil permite justificarea, în mod excepțional, a depășirii termenului normal pentru soluționarea acestei cereri.
100.
În plus, trebuie menționat că se consideră că statului membru solicitat îi revine obligația de a reprimi persoana în cauză, în conformitate cu dispozițiile articolului 18 alineatul (1) litera (b), ale articolului 18 alineatul (2) și ale articolului 20 alineatul (5) din Regulamentul Dublin III, în cazul în care, având în vedere depășirea termenelor și noua cerere de reprimire, acest stat membru trebuie să fie considerat responsabil de examinarea cererii de protecție internațională.
101.
Considerăm că o interpretare diferită de cea susținută aici ar fi contrară celei care trebuie dată dispozițiilor obligatorii și direct aplicabile ale acestui regulament, precum și forței obligatorii a regulamentelor Uniunii. În această privință, este necesar să se sublinieze că statele membre nu se pot abate de la aplicarea dispozițiilor relevante ale regulamentului menționat, pe motiv că solicitantul de protecție internațională ar fi părăsit, în mod greșit, teritoriul statului membru responsabil de examinarea cererii sale după ce a făcut obiectul unei proceduri de transfer, a cărei legalitate încă nu este stabilită. Astfel, chiar și în cazul unui abuz de drept din partea resortisantului statului terț care depune mai multe cereri de protecție internațională, aplicarea dispozițiilor Regulamentului Dublin III continuă să fie obligatorie pentru statele membre în cauză. Această interpretare va permite concilierea, în cea mai mare măsură, a obiectivelor urmărite de legiuitorul Uniunii.
102.
De asemenea, ar fi contrar acestor dispoziții să li se permită solicitanților de azil să exercite o influență asupra determinării statului membru responsabil de examinarea cererilor lor, prin producerea unor anumite efecte în ceea ce privește circulația secundară sau alegerea personală a țării lor de reședință (
41
). Întrucât procesul de determinare a statului membru responsabil este în esență un proces obiectiv, el nu poate lua în considerare preferințele și dorințele persoanelor în cauză (
42
), însă nu trebuie să conducă la o garantare insuficientă a drepturilor lor.
103.
În plus, obiectivul prelucrării rapide a cererilor de protecție, atins prin determinarea cu celeritate a statului membru responsabil, trebuie pus în balanță cu faptul că perspectiva unor noi transferuri are, cu siguranță, drept efect încetinirea prelucrării cererilor, însă produce un efect disuasiv asupra solicitanților, permițând limitarea circulației secundare (
43
).
104.
În această privință, ar trebui să se dea prioritate responsabilității în fața solidarității între statele membre în prelucrarea cererilor de protecție, cunoscându‑se că dispozițiile aplicabile în materie nu exclud plasarea în detenție a solicitanților de azil pentru o perioadă strict necesară pentru examinarea cererii lor în statul membru care trebuie să își asume responsabilitatea.
105.
Având în vedere toate elementele care precedă, trebuie să se considere că statul membru pe teritoriul căruia se află solicitantul dispune de un termen de trei luni pentru a prezenta o cerere de reprimire statului membru responsabil de examinarea cererii de azil, după ce a luat cunoștință de prezența persoanei în cauză pe teritoriul său. În urma acordului, tacit sau explicit, al autorităților acestui stat membru, transferul trebuie să fie efectuat în termen de șase săptămâni sau, după caz, în termen de șase săptămâni de la respingerea căii de atac introduse împotriva deciziei de transfer sau de la respingerea caracterului suspensiv al acesteia.
106.
Având în vedere răspunsurile date la aceste trei întrebări, care, în esență, constituie temeiul deciziei preliminare formulate de instanța de trimitere, nu este necesară pronunțarea în legătură cu celelalte ipoteze prezentate de Bundesverwaltungsgericht (Curtea Administrativă Federală) în decizia de trimitere.
V. Concluzie
107.
În lumina considerațiilor de mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Bundesverwaltungsgericht (Curtea Administrativă Federală din Germania) după cum urmează:
„1)
Decizia de transfer al unui solicitant de azil nu conferă un caracter definitiv determinării statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil.
2)
Controlul jurisdicțional efectuat asupra deciziei de transfer trebuie să privească, printre altele, elementele de drept și de fapt ulterioare deciziei atacate și să includă eventualele evoluții ale împrejurărilor relevante în determinarea responsabilității statelor membre în ceea ce privește examinarea cererilor de protecție internațională.
3)
Dispozițiile articolului 24 din Regulamentul (UE) nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid sunt singurele aplicabile în speță, ceea ce implică faptul că Republica Federală Germania va trebui să prezinte o cerere de reprimire autorităților italiene și să respecte procedurile și termenele prevăzute de această dispoziție. În acest context, statul membru pe teritoriul căruia se află solicitantul dispune de un termen de trei luni de la momentul la care a luat cunoștință de prezența persoanei în cauză pe teritoriul său pentru a prezenta o cerere de reprimire statului membru responsabil de examinarea cererii de azil. În urma acordului, tacit sau explicit, al autorităților acestui stat membru, transferul trebuie să fie efectuat în termen de șase săptămâni sau, după caz, în termen de șase săptămâni de la respingerea căii de atac introduse împotriva deciziei de transfer sau de la respingerea caracterului suspensiv al acesteia.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid (JO 2013, L 180, p. 31), denumit în continuare „Regulamentul Dublin III”.
(
3
)	În special, eficacitatea sistemului de determinare a statului membru responsabil de examinarea cererii de protecție internațională, viteza de soluționare a acestor cereri, evitarea forum shopping‑ului, a circulației secundare și a abuzului constând în depunerea mai multor cereri de azil, dar și garantarea drepturilor solicitanților, precum și crearea unui echilibru între responsabilitatea și solidaritatea statelor membre, pentru a evita „refugiații pe orbită” [a se vedea în acest sens în special Concluziile avocatului general Sharpston prezentate în cauza Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:186, punctul 37), care citează Hotărârea din 21 decembrie 2011, N. S. și alții (C‑411/10 și C‑493/10, EU:C:2011:865, punctele 78 și 79)].
(
4
)	Denumită în continuare „carta”.
(
5
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale (JO 2013, L 180, p. 60).
(
6
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind standardele referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau pentru persoanele eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate (JO 2011, L 337, p. 9).
(
7
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 privind instituirea sistemului „Eurodac” pentru compararea amprentelor digitale în scopul aplicării eficiente a Regulamentului [Dublin III] de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid și privind cererile autorităților de aplicare a legii din statele membre și a Europol de comparare a datelor Eurodac în scopul asigurării respectării aplicării legii și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 1077/2011 de instituire a Agenției europene pentru gestionarea operațională a sistemelor informatice la scară largă, în spațiul de libertate, securitate și justiție (JO 2013, L 180, p. 1).
(
8
)	JO 2008, L 348, p. 98.
(
9
)	Convenție privind statutul refugiaților, semnată la Geneva, la 28 iulie 1951.
(
10
)	Regulamentul Comisiei din 30 ianuarie 2014 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 1560/2003 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 343/2003 al Consiliului de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe (JO 2014, L 39, p. 1).
(
11
)	Regulamentul Comisiei din 2 septembrie 2003 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 343/2003 al Consiliului de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe (JO 2003, L 222, p. 3, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 140).
(
12
)	BGB1. 2008 I, p. 1798.
(
13
)	BGB1. 1960 I, p. 686.
(
14
)	JO 2000, L 239, p. 13, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 183.
(
15
)	Cauza Ahmed, în care o ordonanță a fost dată la 5 aprilie 2017 (C‑36/17, EU:C:2017:273), prezintă spre examinare întrebări similare. Aceeași situație este vizată, într‑o anumită măsură, în cauza Shiri, C‑201/16, aflată în curs.
(
16
)	Răspunsul care va fi oferit la această întrebare poate aduce instanței naționale clarificări cu privire la cea de a doua problemă care trebuie soluționată, care privește întinderea controlului jurisdicțional efectuat asupra deciziei de transfer. Acesta este motivul pentru care aceasta ar trebui să fie soluționată mai întâi.
(
17
)	Aceste decizii nu pot fi considerate autonome.
(
18
)	A se vedea în acest sens prin analogie Concluziile avocatului general Trstenjak prezentate în cauza Kastrati și alții (C‑620/10, EU:C:2012:10, punctul 29 și următoarele), în care se disting două etape: determinarea statului membru responsabil și examinarea propriu‑zisă a cererii de protecție internațională, efectuată de statul membru care este responsabil de aceasta. În acest sens, Regulamentul Dublin III nu urmărește stabilirea criteriilor de acordare a statutului de protecție solicitat, ci numai repartizarea obligațiilor între statele membre în ceea ce privește examinarea cererilor de protecție internațională.
(
19
)	A se vedea Hotărârea din 7 iunie 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, punctele 42 și 44).
(
20
)	A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Sharpston prezentate în cauza Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:186, punctul 77 și următoarele), precum și Hotărârea din 7 iunie 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, punctul 53).
(
21
)	A se vedea Hotărârea din 7 iunie 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, punctele 51 și 52).
(
22
)	A se vedea în acest sens prin analogie Hotărârea din 7 iunie 2016, Karim (C‑155/15, EU:C:2016:410, punctul 26).
(
23
)	A se vedea Hotărârea din 7 iunie 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, punctele 47-51), și Hotărârea din 26 iulie 2017, Mengesteab (C‑670/16, EU:C:2017:587, punctul 45).
(
24
)	A se vedea Hotărârea din 7 iunie 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, punctul 51).
(
25
)	Sublinierea noastră.
(
26
)	Aceste două etape trebuie separate, astfel cum a fost invitată Curtea să procedeze în Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza Mirza (C‑695/15 PPU, EU:C:2016:146, punctul 42).
(
27
)	Prima etapă a litigiului principal cuprinde cererile de azil prezentate de domnul Hasan în Italia, la 11 septembrie 2014, apoi în Germania, la 29 octombrie 2014, și transferul său către Italia, în luna august 2015. O a doua etapă începe, prin urmare, la momentul întoarcerii persoanei în cauză pe teritoriul Republicii Federale Germania. În timpul acestei a doua etape, domnul Hasan nu a depus o nouă cerere de azil în Germania, iar acțiunea sa împotriva deciziei de transfer, din 30 ianuarie 2015, este încă pendinte.
(
28
)	Cu toate că acesta nu a condus efectiv la o examinare de către statul membru responsabil a cererii sale de azil.
(
29
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 17 martie 2016, Mirza (C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, punctul 47 și următoarele). A se vedea de asemenea Comunicarea Comisiei către Parlamentul European și Consiliu din 6 aprilie 2016 intitulată „Posibilități de reformare a sistemului european comun de azil și de îmbunătățire a căilor legale de migrație” [COM(2016) 197 final], care are în vedere măsuri disuasive pentru descurajarea și/sau pentru sancționarea deplasărilor secundare. A se vedea de asemenea Propunerea de regulament al Parlamentului European și al Consiliului din 13 iulie 2016 privind standardele referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau persoanele eligibile pentru protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate și de modificare a Directivei 2003/109/CE a Consiliului din 25 noiembrie 2003 privind statutul resortisanților țărilor terțe care sunt rezidenți pe termen lung [COM(2016) 466 final].
(
30
)	Astfel, instanța de trimitere solicită Curții să stabilească dispozițiile care trebuie aplicate persoanei în cauză, în cazul în care nici dispozițiile articolului 23 din acest regulament, nici dispozițiile articolului său 24 nu ar fi aplicabile.
(
31
)	Dispozițiile articolului 24 alineatul (4) din Regulamentul Dublin III implică faptul că numai în cazul respingerii definitive a cererii de azil introduse de persoana în cauză ar putea fi aplicată Directiva 2008/115. În măsura în care, în speță, nu s‑a decis cu privire la fondul cererii de azil a domnului Hasan, această directivă nu poate fi considerată aplicabilă în cazul său. Examinarea întrebărilor formulate în afara acestei ipoteze de către instanța de trimitere trebuie, prin urmare, respinsă, întrucât acest regulament este unicul text care poate fi pus în aplicare. Astfel, conform regulamentului menționat și articolului 9 din Directiva 2013/32, solicitanții de azil au dreptul de a rămâne pe teritoriul statului membru în care au depus cererea, până la momentul pronunțării, cel puțin în primă instanță. Cu toate acestea, deși dreptul de a rămâne nu reprezintă echivalentul unui permis de ședere, un solicitant nu poate fi totuși considerat ca aflându‑se în situație de ședere ilegală, din moment ce acesta așteaptă finalizarea procedurii privind cererea sa de azil, cel puțin până ce aceasta va fi respinsă în primă instanță [a se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Mengozzi în cauza Gnandi (C‑181/16, EU:C:2017:467, punctele 53-55), precum și Hotărârea din 30 mai 2013, Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343, punctele 44-49)]. Considerentul (9) al Directivei 2008/115 prevede, în același mod, că un resortisant al unei țări terțe care a făcut o cerere de azil într‑un stat membru nu ar trebui considerat ca aflându‑se în situație de ședere ilegală pe teritoriul statului membru respectiv până la luarea unei decizii negative cu privire la cerere sau a unei decizii de încetare a dreptului de ședere în calitate de solicitant de azil [a se vedea de asemenea în acest sens Concluziile avocatului general Wathelet în cauza Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:52, punctele 62-64)].
(
32
)	Faptul că acesta se află în Germania, primul stat membru solicitant, nu poate avea drept consecință nerespectarea aplicării riguroase a procedurii stabilite prin dispozițiile Regulamentului Dublin III.
(
33
)	A se vedea Ordonanța Curții din 5 aprilie 2017, Ahmed (C‑36/17, EU:C:2017:273, punctul 26).
(
34
)	Celelalte ipoteze prezentate de instanța națională prin care se urmărește obținerea unor clarificări cu privire la alte dispoziții ale SECA ar trebui să fie considerate ca fiind ipotetice și fără relevanță pentru soluționarea speței. Acestea trebuie să fie eliminate, chiar dacă ar fi trebuit, într‑o altă ipoteză factuală, să se aplice în același mod cu cel care va fi propus pentru articolul 24 din Regulamentul Dublin III. În plus, a cincea întrebare preliminară va trebui de asemenea eliminată, aceasta părând să fie, în aceeași măsură, lipsită de relevanță pentru soluționarea speței prezentate instanței de trimitere.
(
35
)	În speță, cererea domnului Hasan a fost declarată inadmisibilă în Germania, iar în Italia nu a fost încă soluționată.
(
36
)	A se vedea concluziile noastre prezentate în cauza Khir Amayry (C‑60/16, EU:C:2017:147, punctul 37).
(
37
)	A se vedea concluziile noastre prezentate în cauza Khir Amayry (C‑60/16, EU:C:2017:147, punctele 43 și 54).
(
38
)	A se vedea prin analogie concluziile noastre prezentate în cauza Khir Amayry (C‑60/16, EU:C:2017:147, punctul 71 și următoarele).
(
39
)	A se vedea concluziile noastre prezentate în cauza Khir Amayry (C‑60/16, EU:C:2017:147, punctul 66), precum și, prin analogie, Hotărârea din 29 ianuarie 2009, Petrosian (C‑19/08, EU:C:2009:41, punctul 32 și următoarele).
(
40
)	Sublinierea noastră.
(
41
)	A se vedea în acest sens prin analogie Concluziile avocatului general Trstenjak prezentate în cauza Kastrati și alții (C‑620/10, EU:C:2012:10, punctul 44 și următoarele), și Hotărârea din 17 martie 2016, Mirza (C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, punctul 47 și următoarele).
(
42
)	A se vedea Concluziile avocatului general Sharpston prezentate în cauza Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:186, punctul 39).
(
43
)	Trebuie luate în considerare aici dispozițiile Directivei 2013/32 care vizează limitarea riscului de circulație secundară și anexa X la Regulamentul nr. 1560/2003, care vizează informarea solicitanților cu privire la obligația de a rămâne pe teritoriul statului membru responsabil de examinarea cererii lor. În plus, este necesar să se reamintească considerentul (18) al Directivei 2013/32 care prevede că este atât în interesul statelor membre, cât și al persoanelor în cauză ca cererile de protecție internațională să facă, cât de repede posibil, obiectul unei examinări. În acest sens, ar fi bine să se promoveze orice interpretare care permite descurajarea solicitanților să efectueze deplasări secundare.