62023CJ0629_RES
Дело C‑629/23
MTÜ Eesti Suurkiskjad
срещу
Keskkonnaamet
(Преюдициално запитване, отправено от Riigikohus)
Решение на Съда (пети състав) от 12 юни 2025 година
„Преюдициално запитване — Опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна — Директива 92/43/ЕИО — Член 1, буква и), първа алинея — Състояние на запазване на даден вид — Понятие — Член 14 — Мерки за управление — Вземане от природата и използване, съвместими с поддържането или възстановяването на вида в благоприятно състояние на запазване — Член 1, буква и), втора алинея — Оценяване дали съответният вид е в благоприятно състояние на запазване — Кумулативни условия — Canis lupus (вълк) — Класифициране в категорията „уязвим“ на „Червения списък“ на Международния съюз за защита на природата — Животински вид, който е част от популация, чийто естествен район на разпространение се простира извън територията на държава членка — Вземане предвид на обмена с популациите на същия вид в съседните държави членки или трети страни — Член 2, параграф 3 — Вземане под внимание на икономическите, социалните и културните изисквания, както и на регионалните и местните особености“
Околна среда — Опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна — Директива 92/43 — Животински видове от интерес за Общността — Мерки за управление — Право на преценка на държавите членки — Граници — Поддържане на вида в благоприятно състояние на запазване — Критерии за оценяване — Отчитане на местното и националното, а също и евентуално на трансграничното равнище
(член 191, параграф 2 ДФЕС; Директива 92/43 на Съвета, изменена с Директива 2013/17, петнадесето съображение, член 1, буква и), първа алинея, член 2, параграф 2, член 11, член 14, параграф 1 и член 16 и приложение V, буква а)
(вж. т. 37—48)
Околна среда — Опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна — Директива 92/43 — Задължение за наблюдение на състоянието на запазване — Понятието „благоприятното състояние на запазването“ — Необходимост да се гарантира, че положението ще се запази такова и в бъдеще — Критерии за преценка — Отчитане на трансгранично равнище
(Директива 92/43 на Съвета, изменена с Директива 2013/17, член 1, буква и), втора алинея, член 11 и член 14, параграф 1)
(вж. т. 49—66; т. 1 от диспозитива)
Околна среда — Опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна — Директива 92/43 — Животински видове от интерес за Общността — Мерки за управление — Поддържане на вида в благоприятно състояние на запазване — Критерии за оценяване — Вземане под внимание на икономическите, социалните и културните изисквания, както и на регионалните и местните особености — Граници
(Директива 92/43 на Съвета, изменена с Директива 2013/17, член 1, буква и), втора алинея, член 2, параграф 2, член 11 и член 14, параграф 1 и приложение V, буква а)
(вж. т. 67—71; т. 2 от диспозитива)
Резюме
Сезиран с преюдициално запитване от Riigikohus (Върховен съд, Естония), Съдът се произнася по няколко въпроса, свързани със защитата на вълка (Canis lupus) съгласно Директивата за местообитанията (
1
), и по-специално съгласно член 14 (
2
) от нея, който допуска да се приемат мерки, например за ограничаване на лова, който по принцип е разрешен в Естония (
3
), когато ограничението е необходимо за поддържането на съответния вид в благоприятно състояние на запазване.
През 2020 г. компетентният естонски орган определя със заповед квота за лов на вълци за ловния сезон 2020/2021 г. в Естония. Жалбоподателят в главното производство, естонско сдружение за опазване на околната среда, оспорва тази заповед като незаконосъобразна, твърдейки че изходната ѝ постановка, а именно че в Естония състоянието на запазване на вълка е благоприятно, е погрешна.
В това отношение изобщо не се спори относно „благоприятното“ състояние на запазване на балтийската вълча популация, самата тя част от евразийската вълча популация, чийто естествен район на разпространение обхваща Естония, Латвия, Литва, Североизточна Полша и някои съседни трети страни. Същевременно според жалбоподателя в главното производство състоянието на запазване на естонската регионална популация не може да се счита за „благоприятно“ предвид класифицирането ѝ от Международния съюз за защита на природата (IUCN).
В рамките на производството по касационната жалба, която тази страна е подала срещу решението за отхвърляне на първоинстанционната ѝ жалба, запитващата юрисдикция по същество отправя запитване дали член 1, буква и) от Директивата за местообитанията, който дефинира понятието „състояние на запазване на вид“ и условията за определяне дали състоянието на запазване на даден вид е благоприятно, трябва да се тълкува в смисъл, че когато обитаваща територията на държава членка популация на животински вид е класифицирана в категорията „уязвима“ на Червения списък на IUCN, това изключва възможността състоянието на запазване на този вид на територията на тази държава членка да се счита за „благоприятно“ по смисъла на тази разпоредба. Освен това посочената юрисдикция иска да разбере по същество дали въпросният член 1, буква и) трябва да се тълкува в смисъл, че когато приема мерки за управление на основание член 14, параграф 1 от тази директива, дадена държава членка е длъжна да осигури благоприятно състояние на запазване на обитаващата територията ѝ популация от този вид, или в смисъл че тази държава членка може да вземе предвид състоянието на запазване на цялата популация, чийто естествен район на разпространение се простира извън нейната територия, и евентуално в каква степен и при какви условия.
При тази обстановка запитващата юрисдикция си задава и въпроса дали при оценяването на състоянието на запазване на даден вид могат да се вземат под внимание икономически, социални и културни изисквания, както и регионални и местни особености.
Съображения на Съда
На първо място, Съдът отбелязва, че свободата на преценка на държавите членки по въпроса дали е необходимо да приемат мерки в приложение на член 14, параграф 1 от Директивата за местообитанията е ограничена от задължението да се гарантира, че вземането от природата на екземпляри от даден вид и използването им са съвместими с поддържането на този вид в благоприятно състояние на запазване. По-конкретно, когато даден животински вид е в неблагоприятно състояние на запазване, компетентните органи трябва да предприемат мерки по смисъла на посочената разпоредба, за да подобрят състоянието на запазване на вида, така че в бъдеще неговите популации да достигнат трайно благоприятно състояние на запазване.
Благоприятно състояние на запазване на популациите на съответните видове в района на естественото им разпространение трябва да съществува и да се оценява, на първо място и задължително, на местно и национално равнище. Всъщност, ако състоянието на запазване на даден вид не е благоприятно в държавата членка, на чиято територия поне потенциално се простира естественият му район на разпространение, то тогава там този вид не може да изпълнява, или поне не напълно, екологичната си функция, дори ако популацията му в тази държава членка е част от популация в благоприятно състояние на запазване.
Класифицирането на националната популация на даден вид в категорията „уязвим“ на Червения списък на UICN само по себе си обаче не изключва възможността състоянието на запазване на този вид на територията на съответната държава членка все пак да се определи като благоприятно, ако са изпълнени кумулативните условия по член 1, буква и), втора алинея от Директивата за местообитанията.
В това отношение популациите на животински вид, в частност вълка, обитаващи и държави членки или трети страни, съседни на тази, която възнамерява да приеме мерки за управление на основание член 14, параграф 1 от Директивата за местообитанията, ще са от значение за извършваната от тази държава членка проверка дали състоянието на запазване на въпросната популация на нейна територия е благоприятно или не. Значението им е обусловено от това дали между тези популации е налице обмен, който може да оказва въздействия, годни дългосрочно да повлияят върху разпространението и гъстотата на популацията на този вид на посочената територия.
За да се констатира, че състоянието на запазване на даден вид е благоприятно, е необходимо освен настоящото положение да е задоволително, и да се гарантира, че то ще се запази такова и в бъдеще.
В това отношение следва да се отчита по-специално, първо, всяка предвидима промяна, която може да засегне обмена между популацията, обитаваща съответната държава членка, и другите популации, част от същата популация. Второ, следва да се държи сметка какво е равнището на правна защита на съответния вид в съседните държави членки и трети страни. Трето, на отношенията с популациите в други държави трябва да се придаде още по-голямо значение, когато съответните държави членки и трети страни не само прилагат сходни защитни режими, но си сътрудничат за защитата на съответния вид и съгласуват например защитните си мерки, така че да оптимизират обмена между съответните популации.
Освен това, за да се гарантира, че вземането от природата на екземпляри от даден вид и използването им са съвместими с поддържането на този вид в благоприятно състояние на запазване, може да се окаже наложително държавата членка, на територията на която обитава вълча популация, част от популация с естествен район на разпространение, простиращ се извън тази територия, и която възнамерява да вземе под внимание обмена между вълчата популация на своята територия и популациите в съседни държави членки или трети страни, да споделя с последните информация относно трансграничното движение, наблюдавано при екземплярите от този вид, както и относно мерките за управление, които тези държави членки или трети страни предприемат или възнамеряват да предприемат по отношение на обитаващите тяхната територия популации. Всъщност, от една страна, такъв информационен обмен може да направи по-точна преценката на съответната държава членка относно размера на собствената ѝ популация. От друга страна, информацията относно мерките за управление, прилагани или планирани от въпросните държави членки или трети страни, може да се окаже необходима, за да се увери тази държава членка, че състоянието на запазване на съответния вид на нейна територия действително може да се счита за благоприятно. Накрая, информацията относно мерките, прилагани или планирани от съседните държави членки или трети страни, може да се окаже необходима, за да се увери тази държава членка, че мерките, които възнамерява да вземе по отношение на този вид, ще бъдат съвместими с поддържането му на нейна територия в благоприятното състояние на запазване.
На второ място, Съдът уточнява, че визираните в член 2, параграф 3 от Директивата за местообитанията икономически, социални и културни изисквания и регионални и местни особености, които впрочем не представляват самостоятелна дерогация от въведения с тази директива общ режим на защита, не могат да се изтъкват като основание за изключване на задължението да се гарантира, че вземането на екземпляри от даден вид от природата и използването им са съвместими с поддържането на този вид в благоприятно състояние на запазване, задължение, което ограничава свободата на преценка, с която разполагат държавите членки по силата на член 14 от посочената директива. Поначало само в границите на тази свобода на преценка държавите членки имат право да вземат под внимание тези изисквания и особености.
(
1
)	Директива 92/43/ЕИО на Съвета от 21 май 1992 година за опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна (ОВ L 206, 1992 г., стр. 7; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 109), изменена с Директива 2013/17/ЕС на Съвета от 13 май 2013 г. (ОВ L 158, 2013 г., стр. 193) (наричана по-нататък „Директивата за местообитанията“).
(
2
)	Вж. член 14, параграф 1 от Директивата за местообитанията: „[а]ко в светлината на наблюдението, предвидено в член 11, държавите членки счетат това за необходимо, те предприемат съответните мерки, за да осигурят съвместимостта на вземането от природата на екземпляри от диви растителни и животински видове, включени в приложение V, както и [на] тяхното използване с поддържане на едно благоприятно ниво на запазване на тези видове“.
(
3
)	Естонските вълчи популации са включени в буква а) от приложение V към Директивата за местообитанията и следователно могат да бъдат ловувани. Така тези популации са изключение от общото правило, че ловът на вълци по принцип е забранен по силата на член 12 от тази директива във връзка с буква а) от приложение IV към нея.