62020CJ0391_RES
Дело C‑391/20
Cilevičs и др.
(Преюдициално запитване, отправено от Latvijas Republikas Satversmes tiesa)
Решение на Съда (голям състав) от 7 септември 2022 година
„Преюдициално запитване — Член 49 ДФЕС — Свобода на установяване — Ограничение — Обосноваване — Организация на образователната система — Висши учебни заведения — Задължение за провеждането на учебните програми на официалния език на съответната държава членка — Член 4, параграф 2 ДЕС — Национална идентичност на държава членка — Защита и насърчаване на официалния език на държава членка — Принцип на пропорционалност“
Преюдициални въпроси — Компетентност на Съда — Граници — Въпрос, повдигнат по повод на спор, чиито аспекти са свързани само с една държава членка — Национални разпоредби, приложими както към местните граждани, така и към гражданите на други държави членки — Компетентност с оглед на евентуалното засягане на лица от други държави членки
(членове 49 ДФЕС и 267 ДФЕС)
(вж. т. 31 и 32)
Свобода на установяване — Свободно предоставяне на услуги — Разпоредби на Договора — Съответно приложно поле — Организиране на университетски занятия срещу възнаграждение, провеждани стабилно и трайно — Разглеждане с оглед на свободата на установяване
(членове 49 ДФЕС и 56 ДФЕС)
(вж. т. 50—53)
Свободно движение на хора — Свобода на установяване — Ограничения — Разглеждане с оглед на свободата на установяване на ограничение, въведено с национална правна уредба — Обхват — Ограничения на упражняването на правата и свободите, предвидени в Хартата на основните права — Включване
(член 49 ДФЕС; членове 15—17 от Хартата на основните права на Европейския съюз)
(вж. т. 56)
Свободно движение на хора — Свобода на установяване — Ограничения — Защита и насърчаване на официалния език на държава членка — Задължение за висшите учебни заведения да провеждат учебните си програми само на официалния език на съответната държава членка — Допустимост — Условия — Обосноваване със съображения, свързани със защитата на националната идентичност — Спазване на принципа на пропорционалност
(член 49 ДФЕС)
(вж. т. 59, 61—64, 67—70, 75, 76, 81 и 83—87 и диспозитива)
Резюме
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Конституционен съд, Латвия) е сезиран от 20 членове на Latvijas Republikas Saeima (Парламент, Латвия) с жалба, с която се иска да се упражни контрол за конституционосъобразност на някои разпоредби от латвийския Закон за висшите учебни заведения.
Целта на този закон, изменен през 2018 г., е да се насърчи официалният език на Република Латвия, като се задължат висшите учебни заведения да провеждат учебните си програми на този език. Посоченият закон обаче предвижда четири изключения от това задължение. На първо място, учебните програми, по които в Латвия се обучават чуждестранни студенти и учебните програми, организирани в рамките на сътрудничеството, предвидено в програми на Европейския съюз и международни споразумения, могат да се провеждат на официалните езици на Европейския съюз. На второ място, учебна програма може да се провежда на официалните езици на Съюза, но само до една пета от броя на кредитите. На трето място, програмите за езиково обучение и културология и програмите, свързани с изучаването на езици, могат да се провеждат на чужд език. На четвърто и последно място, съвместните учебни програми могат да се провеждат на официалните езици на Съюза.
Освен това латвийският Закон за висшите учебни заведения не се прилага за две частни учебни заведения, които продължават да се уреждат със специални закони и могат да продължат да предлагат учебни програми на други официални езици на Съюза.
С жалбата си жалбоподателите изтъкват по-специално, че като създава пречка пред навлизането на пазара на висшето образование и като възпрепятства граждани и предприятия от други държави членки да предоставят услуги за висше образование на чужди езици, законът накърнява по-специално свободата на установяване, гарантирана в член 49 ДФЕС.
Латвийският конституционен съд изпитва съмнения по въпроса дали правна уредба на държава членка, която в областта на висшето образование, включително в рамките на частните висши учебни заведения, налага задължителното използване на официалния език на тази държава членка, като същевременно предвижда определени изключения на това задължение, представлява ограничение на свободата на установяване. Ето защо той решава да отправи преюдициално запитване до Съда, за да се произнесе по съвместимостта на Закона за висшите учебни заведения с правото на Съюза.
В решението си Съдът, заседаващ в голям състав, констатира, че член 49 ДФЕС допуска правна уредба на държава членка, която по принцип налага на висшите учебни заведения задължението да провеждат своите учебните програми изключително на официалния език на тази държава членка. Подобна правна уредба обаче трябва да бъде обоснована от съображения, свързани със защитата на националната идентичност на тази държава членка, тоест да е необходима и пропорционална на защитата на легитимно преследваната цел.
Съображения на Съда
Най-напред Съдът припомня, че съгласно член 6 ДФЕС Съюзът разполага с компетентност да предприема действия за подкрепа, координиране или допълване на действията на държавите членки, по-специално в областта на образованието. Макар правото на Съюза да не засяга това правомощие на държавите членки, що се отнася, от една страна, до съдържанието на обучението и организацията на образователната система, както и до тяхното културно и езиково многообразие, и от друга страна — до съдържанието и организацията на професионалното образование, при упражняването на това правомощие държавите членки трябва все пак да зачитат правото на Съюза, и по-конкретно разпоредбите, които се отнасят до свободата на установяване.
Съдът отбелязва, че в случая, макар гражданите на други държави членки да могат да се установят в Латвия и да провеждат учебни програми в областта на висшето образование, тази възможност по принцип е поставена в зависимост от задължението за провеждане на посочените програми само на официалния език на тази държава членка. Такова задължение обаче може да направи по-слабо привлекателно за тези граждани установяването им в Латвия и по този начин представлява ограничение на свободата на установяване.
Съгласно установената в практиката му схема Съдът по-нататък разглежда наличието на обосновка на констатираното ограничение и проверява дали е спазен принципът на пропорционалност. Що се отнася до наличието на императивно съображение от общ интерес, разглежданото задължение има за цел да защити и насърчи използването на официалния език на Република Латвия, което представлява легитимна цел, която по принцип може да обоснове ограничаването на свободата на установяване. Всъщност съгласно член 3, параграф 3, четвърта алинея ДЕС, както и член 22 от Хартата на основните права на Европейския съюз Съюзът зачита своето богато културно и езиково многообразие. Съгласно член 4, параграф 2 ДЕС Съюзът зачита също така националната идентичност на своите държави членки, част от която е закрилата на официалния национален език на държавата. Следва да се признае значението на образованието с оглед на постигането на тази цел.
Що се отнася до пропорционалността на констатираното ограничение, то трябва, на първо място, да може да гарантира постигането на легитимно преследваната от разглежданата правна уредба цел. В това отношение може да се счита, че посочената правна уредба е подходяща да гарантира целта за защита и насърчаване на латвийския език само ако действително е израз на стремежа за постигане на тази цел и ако се прилага съгласувано и систематично. Предвид ограничения им обхват изключенията от разглежданото задължение, по-специално за двете висши учебни заведения, чието функциониране е уредено със специални закони, не могат да възпрепятстват постигането на посочената цел. Като позволяват на някои висши учебни заведения да се ползват от дерогационен режим, те се вписват в конкретната логика на международно университетско сътрудничество и поради това не могат да доведат до несъгласуваност на разглежданата правна уредба.
На второ място, ограничението не може да не надхвърли необходимото за постигане на преследваната цел. По този начин държавите членки могат по принцип да предвидят задължение за използване на официалния си език в рамките на учебните програми в областта на висше образование, стига това задължение да е съпътствано от изключения, гарантиращи възможността за използване на език, различен от официалния, в рамките на университетското обучение. В случая, за да не надхвърлят необходимото за тази цел, такива изключения би трябвало да дават възможност за използване на език, различен от латвийския, поне що се отнася до обучения, провеждани в рамките на европейско или международно сътрудничество, и обучения, свързани с културата и с езиците, различни от латвийския.