62006CJ0181_RO
Părţi
Motivele
Dizpozitiv
Părţi
În cauza C‑181/06,
având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto (Portugalia), prin Decizia din 7 martie 2006, primită de Curte la 7 aprilie 2006, în procedura
Deutsche Lufthansa AG
împotriva
ANA – Aeroportos de Portugal SA,
în prezența
Ministério Público,
CURTEA (Camera a doua),
compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii P. Kūris (raportor), J. Makarczyk, L. Bay Larsen și J.‑C. Bonichot, judecători,
avocat general: domnul J. Mazák,
grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 8 februarie 2007,
luând în considerare observațiile prezentate:
– pentru Deutsche Lufthansa AG, de A. Moura Portugal, advogado;
– pentru guvernul portughez, de domnul L. Fernandes și de doamna M. J. Viegas, în calitate de agenți;
– pentru guvernul elen, de domnul K. Georgiadis și de doamna Z. Chatzipavlou, în calitate de agenți;
– pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii J. R. Vidal Puig, S. Noe și P. Guerra e Andrade, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 19 aprilie 2007,
pronunță prezenta
Hotărâre
Motivele
1. Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 6 și a articolului 16 alineatul (3) din Directiva 96/67/CE a Consiliului din 15 octombrie 1996 privind accesul la piața serviciilor de handling la sol în aeroporturile Comunității (JO L 272, p. 36, Ediție specială, 07/vol. 4, p. 98).
2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Deutsche Lufthansa AG (denumită în continuare „Lufthansa”), pe de o parte, și ANA – Aeroportos de Portugal SA (denumită în continuare „ANA”), pe de altă parte, cu privire la un aviz de stabilire și de plată a redevențelor de administrare și supraveghere la sol emis de ANA.
Cadrul juridic
Reglementarea comunitară
3. Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 96/67 este formulat după cum urmează:
„Statele membre iau măsurile necesare în conformitate cu acordurile stabilite în articolul 1, pentru a asigura accesul liber pe piață al prestatorilor de servicii de handling la sol pentru prestarea de servicii de handling la sol unor terțe părți.
Statele membre au dreptul să impună ca prestatorii de servicii de handling la sol să fie stabiliți în interiorul Comunității.”
4. Articolul 16 alineatul (3) din această directivă prevede:
„Dacă accesul la instalațiile aeroportului determină perceperea unei taxe, aceasta trebuie stabilită în funcție de criterii pertinente, obiective, transparente și nediscriminatorii.”
5. Anexa la această directivă prevede:
„1. Administrarea și supravegherea la sol cuprind:
1.1. servicii de reprezentare și legătură cu autorități locale sau orice alte entități, plăți în numele utilizatorului aeroportului și oferirea de spații pentru birouri pentru reprezentanții săi;
1.2. controlul încărcăturii, mesagerie și telecomunicații;
1.3. handlingul, depozitarea și administrarea dispozitivelor de încărcare;
1.4. alte servicii de supraveghere înainte, în timpul sau după zbor și orice alte servicii administrative solicitate de utilizatorul aeroportului.”
Reglementarea națională
6. Decretul‑lege nr. 102/90 din 21 martie 1990, astfel cum a fost modificat prin Decretul‑lege nr. 280/99 din 26 iulie 1999 ( Diário da Republica
I, seria A, nr. 172, din 26 iulie 1999, p. 4678, denumit în continuare „Decretul‑lege nr. 280/99”), prevede în detaliu redevențele datorate pentru desfășurarea oricărei activități în spațiul aeroportuar și, la articolul 18 alineatul 2, menționează că, pentru domeniul public aeroportuar exploatat de ANA, cuantumul redevențelor pentru serviciile de handling la sol este stabilit de ANA, cu aprobarea prealabilă a Institutului Național de Aviație Civilă.
7. Articolul 3 din Decretul de reglementare nr. 12/99 din 30 iulie 1999 ( Diário da Republica
I, seria B, nr. 176, din 30 iulie 1999, p. 4922) prevede:
„În conformitate cu articolul 17 din Decretul‑lege nr. 102/90 din 21 martie 1990 și în vederea aplicării articolului 18 din decretul‑lege menționat, redevențele prevăzute de acesta se clasifică, în funcție de natura serviciilor și a activităților desfășurate, în:
a) redevențe de trafic;
b) redevențe de asistență la sol («handling»);
c) redevențe de ocupare;
d) alte redevențe cu caracter comercial.”
8. Redevențele de handling sunt prevăzute la articolul 10 și următoarele din Decretul de reglementare nr. 12/99. În total, există 11 asemenea redevențe.
9. Articolul 10 din acest decret prevede:
„Sunt datorate redevențe de handling pentru desfășurarea oricărei activități care face parte din serviciile enumerate în lista ce figurează în anexa I la Decretul‑lege nr. 275/99 din 23 iulie 1999, după cum urmează:
1) Redevența de administrare și supraveghere la sol este datorată de către prestatorii de servicii și se calculează în funcție de cifra de afaceri realizată, prin aplicarea unei cote.
2) Redevența pentru handlingul pasagerilor este datorată de către prestatorii de servicii și de către utilizatorii unui aeroport sau ai unui aerodrom care recurg la handling propriu; aceasta se calculează pe intervale orare ori fracțiuni de zile sau de luni și pe ghișeu de primire și de înregistrare a pasagerilor («check‑in»).
3) Redevența pentru handlingul bagajelor este datorată de către prestatorii de servicii și de către utilizatorii unui aeroport sau ai unui aerodrom care recurg la handling propriu; aceasta se calculează pe intervale orare ori fracțiuni de zile sau de luni și pe ghișeu de primire și de înregistrare a pasagerilor (check‑in) sau pe unități de bagaje manipulate.
4) Redevența pentru handlingul mărfurilor și al corespondenței este datorată:
a) de către utilizatorii unui aeroport sau ai unui aerodrom care recurg la handling propriu; aceasta se calculează pe unitate de trafic;
b) de către prestatorii de servicii; aceasta se calculează în funcție de cifra de afaceri realizată, prin aplicarea unei cote.
5) Redevența pentru handlingul rampei este datorată:
a) de către utilizatorii unui aeroport sau ai unui aerodrom care recurg la handling propriu; aceasta se calculează pe unitate de trafic;
b) de către prestatorii de servicii; aceasta se calculează în funcție de cifra de afaceri realizată, prin aplicarea unei cote.
6) Redevența pentru serviciile aeronavei este datorată de către prestatorii de servicii și urmează să fie calculată în funcție de cifra de afaceri realizată, prin aplicarea unei cote.
7) Redevența pentru handlingul combustibilului și al uleiului este datorată de către prestatorii de servicii și urmează să fie calculată în funcție de cifra de afaceri realizată, prin aplicarea unei cote, sau pe hectolitru de combustibil și pe litru de ulei furnizat, caz în care fracțiunile sunt rotunjite la unitatea superioară.
8) Redevența pentru întreținerea aeronavei este datorată de către prestatorii de servicii și urmează să fie calculată în funcție de cifra de afaceri realizată, prin aplicarea unei cote.
9) Redevența pentru operațiunile de zbor și administrarea echipajului este datorată de către prestatorii de servicii și urmează să fie calculată în funcție de cifra de afaceri realizată, prin aplicarea unei cote.
10) Redevența pentru transportul la sol este datorată de către prestatorii de servicii și urmează să fie calculată în funcție de cifra de afaceri realizată, prin aplicarea unei cote.
11) Redevența pentru catering este datorată de către prestatorii de servicii și urmează să fie calculată în funcție de cifra de afaceri realizată, prin aplicarea unei cote.”
10. Articolul 11 din decretul menționat prevede:
„În funcție de perioada de utilizare, de unitatea de serviciu sau de unitatea fizică administrată, se poate percepe o redevență diferită de la utilizatorii oricărei infrastructuri de aeroporturi sau aerodromuri declarate centralizate în vederea desfășurării activităților de handling.”
Acțiunea principală și întrebările preliminare
11. Lufthansa, societate de drept german, a cărei sucursală are sediul în aeroportul din Lisabona (Portugalia), a contestat avizul de stabilire și de plată a unor redevențe de administrare și supraveghere la sol emis de ANA.
12. ANA a acordat o aprobare în vederea desfășurării de către Lufthansa a activității de handling pe aeroportul Francisco Sá Carneiro din Porto. În consecință, Lufthansa a fost obligată la plata unei redevențe în cuantum de 22 164 PTE, inclusiv taxa pe valoare adăugată (110,55 euro).
13. În fața instanței naționale, Lufthansa susține că prevederile dreptului național, și anume articolul 10 alineatul 1 din Decretul de reglementare nr. 12/99 și articolul 18 alineatul 2 din Decretul‑lege nr. 280/99, încalcă Directiva 96/67.
14. Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1) Suma pretinsă cu titlu de redevență de administrare și supraveghere la sol, în temeiul prevederilor articolului 10 alineatul 1 din Decretul de reglementare nr. 12/99, poate fi considerată o taxă «stabilită în funcție de criterii pertinente, obiective, transparente și nediscriminatorii», astfel cum impune articolul 16 alineatul (3) din Directiva 96/67?
2) Instituirea obligației de plată a unei sume cu titlu de redevență de administrare și supraveghere la sol, în temeiul articolului 10 alineatul 1 din Decretul de reglementare nr. 12/99, al articolului 18 alineatul 2 din Decretul‑lege nr. 102/90, astfel cum a fost modificat prin Decretul‑lege nr. 280/99, și al altor prevederi care stabilesc cuantumul acestei redevențe, se opune sau este contrară accesului liber la piața de prestare a serviciilor de handling la sol unor terțe părți, prevăzut la articolul 6 din Directiva 96/67?
3) Instituirea obligației de plată a unei sume cu titlu de redevență de administrare și supraveghere la sol, în temeiul articolului 10 alineatul 1 din Decretul de reglementare nr. 12/99, al articolului 18 alineatul 2 din Decretul‑lege nr. 102/90, astfel cum a fost modificat prin Decretul‑lege nr. 280/99, și al altor prevederi care stabilesc cuantumul acestei redevențe, se opune sau este contrară realizării pieței interne și principiilor prevăzute la articolul 3 alineatul (1) litera (c) CE și la articolul 4 CE?
4) Instituirea obligației de plată a unei sume cu titlu de redevență de administrare și supraveghere la sol, în temeiul articolului 10 alineatul 1 din Decretul de reglementare nr. 12/99, al articolului 18 alineatul 2 din Decretul‑lege nr. 102/90, astfel cum a fost modificat prin Decretul‑lege nr. 280/99, și al altor prevederi care stabilesc cuantumul acestei redevențe, poate fi considerată o practică abuzivă în sensul articolului 82 CE?”
Cu privire la întrebările preliminare
15. Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit articolului 1 alineatul (1) litera (c) și alineatul (2) din Directiva 96/67, aceasta se aplică de la 1 ianuarie 1999 numai aeroporturilor cu trafic anual de cel puțin 3 milioane de pasageri sau 75 000 de tone încărcătură sau al căror trafic anual nu a fost mai mic de 2 milioane de pasageri sau 50 000 de tone încărcătură în perioada de șase luni anterioară datei de 1 aprilie sau 1 octombrie a anului precedent. Începând cu 1 ianuarie 2001, directiva menționată se aplică oricărui aeroport aflat pe teritoriul unui stat membru, deschis traficului comercial, al cărui trafic anual este de cel puțin 2 milioane de pasageri sau 50 000 de tone încărcătură.
16. Or, din situația de fapt expusă de către instanța de trimitere nu rezultă cu claritate că aeroportul din Porto a atins înainte de 2005 pragurile menționate anterior. În caz contrar, acest aeroport ar intra în domeniul de aplicare al Directivei 96/67 numai începând cu 1 ianuarie 2006. Or, avizul de stabilire a redevenței contestat de Lufthansa pare să privească anul 2000.
17. În consecință, revine instanței de trimitere să se asigure în prealabil că Directiva 96/67 este aplicabilă situației de fapt din acțiunea principală.
Cu privire la prima și la a doua întrebare
18. Prin intermediul primelor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă o reglementare națională precum aceea din acțiunea principală, care prevede achitarea unei redevențe de administrare și supraveghere la sol de către prestatorii de servicii de handling în favoarea autorității de gestionare a aeroportului, este compatibilă cu articolul 6 și cu articolul 16 alineatul (3) din Directiva 96/67.
19. Curtea a hotărât că atât din considerentul (25) al Directivei 96/67, cât și din articolul 16 alineatele (1) și (3) din aceasta rezultă că organismul de gestionare a unui aeroport este autorizat să perceapă o redevență în schimbul accesului la instalațiile aeroportuare. Prin aceste instalații trebuie să se înțeleagă infrastructurile și echipamentele puse la dispoziție de aeroport. În schimb, Curtea a apreciat că nu este posibil ca un astfel de organism să perceapă o redevență de acces la piața serviciilor de handling, în plus față de o redevență de utilizare a instalațiilor aeroportului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 octombrie 2003, Flughafen Hannover‑Langenhagen, C‑363/01, Rec., p. I‑11893, punctele 37-40, precum și 44 și 60).
20. În primul rând, trebuie să se analizeze dacă o redevență precum cea de administrare și supraveghere la sol din acțiunea principală trebuie să fie apreciată drept o taxă în schimbul accesului la instalațiile aeroportului.
21. Guvernul portughez susține că redevența respectivă este datorată în schimbul furnizării unui serviciu public aeroportuar de asistență a aviației civile și pentru punerea la dispoziție a unui bun din domeniul public a cărui utilizare în bune condiții este garantată de ANA.
22. Cu ocazia ședinței, autoritățile portugheze au precizat, pe de o parte, că obiectul redevenței de administrare și supraveghere la sol prevăzute de Decretul de reglementare nr. 12/99 nu este diferit de cel al redevenței prevăzute în anexa la Directiva 96/67 și că această redevență nu constituie în niciun caz o a doua taxare a serviciilor cărora li se aplică deja o redevență prevăzută de același decret de reglementare.
23. Pe de altă parte, autoritățile respective au menționat, pentru prima dată, că prin utilizarea efectivă a domeniului public trebuie să se înțeleagă consumul de apă și cel de electricitate, precum și cheltuielile legate de curățenie și siguranță.
24. În această privință, revine instanței de trimitere să analizeze contraprestațiile redevenței din acțiunea principală, în raport cu definiția administrării și supravegherii la sol prevăzută la punctul 1 din anexa la Directiva 96/67. În continuare, în cazul în care redevența menționată este datorată pentru o parte sau pentru toate aceste servicii și nu reprezintă o a doua taxare a serviciilor deja taxate printr‑o altă redevanță sau taxă, aceasta va putea să fie considerată o redevență de acces la instalațiile aeroportuare, și nu o redevență de acces la piața serviciilor de handling la sol.
25. În orice caz, trebuie să se analizeze, în al doilea rând, dacă redevența din acțiunea principală îndeplinește criteriile stabilite la articolul 16 alineatul (3) din Directiva 96/67.
26. În ceea ce privește criteriile pertinenței și obiectivității, este de competența instanței de trimitere să identifice raportul dintre costurile de funcționare suportate de ANA și cuantumul redevenței calculate ca o cotă din cifra de afaceri realizată de Lufthansa la aeroportul Francisco Sá Carneiro din Porto.
27. În ceea ce privește criteriul transparenței, acesta poate fi considerat îndeplinit numai dacă dispozițiile naționale cuprind o expunere clară a serviciilor furnizate de ANA și o definiție exactă a modalității de calcul a redevenței respective.
28. În sfârșit, în ceea ce privește criteriul nediscriminării, dacă este cert că redevența din acțiunea principală nu este datorată decât de prestatorii de handling la sol, chiar dacă atât acești prestatori, cât și utilizatorii care recurg la handling propriu la sol folosesc aceleași instalații aeroportuare, este la fel de evident că, dacă singura justificare a unei asemenea diferențe de tratament este dedusă din faptul că doar prestatorii menționați ar realiza un beneficiu, ar trebui ca această diferență să fie considerată discriminatorie.
29. Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la prima și la cea de a doua întrebare că dreptul comunitar se opune unei reglementări naționale precum cea prevăzută la articolul 10 alineatul 1 din Decretul de reglementare nr.12/99 și la articolul 18 alineatul 2 din Decretul‑lege nr. 280/99, cu excepția cazului în care redevența de administrare și supraveghere la sol prevăzută de această legislație este datorată în schimbul unei părți sau al tuturor serviciilor prevăzute la punctul 1 din anexa la Directiva 96/67 și nu constituie o a doua taxare a unor servicii deja taxate printr‑o altă redevență sau taxă. În ipoteza în care, în urma verificărilor efectuate de instanța de trimitere, ar rezulta că redevența din acțiunea principală constituie o redevență de acces la instalațiile aeroportuare, este de competența acestei instanțe să verifice dacă redevența respectivă îndeplinește criteriile pertinenței, obiectivității, transparenței și nediscriminării, astfel cum sunt prevăzute acestea la articolul 16 alineatul (3) din Directiva 96/67.
Cu privire la a treia întrebare
30. Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă plata redevenței din acțiunea principală este contrară articolelor 3 CE și 4 CE.
31. În această privință, este suficient să se constate că articolele 3 CE și 4 CE enunță domeniile și obiectivele avute în vedere de acțiunea Comunității Europene și nu prevăd obligații în sarcina statelor membre sau a organismelor publice sau private (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 octombrie 2000, Echirolles Distribution, C‑9/99, Rec., p. I‑8207, punctul 22). În măsura în care aceste acțiuni au fost detaliate în alte părți ale Tratatului CE și în actele comunitare de punere în aplicare precum Directiva 96/67, trebuie să se răspundă instanței de trimitere numai cu privire la această directivă.
Cu privire la a patra întrebare
32. Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă instituirea obligației de plată a redevenței din acțiunea principală poate fi considerată un abuz de poziție dominantă în sensul articolului 82 CE.
33. Potrivit unei jurisprudențe constante, deciziile de trimitere trebuie să indice motivele precise care au determinat instanța de trimitere să aibă îndoieli cu privire la interpretarea dreptului comunitar și să aprecieze că este necesar să adreseze Curții întrebări preliminare (a se vedea Ordonanța din 28 iunie 2000, Laguillaumie, C‑116/00, Rec., p. I‑4979, punctul 16 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 13 iulie 2000, Idéal tourisme, C‑36/99, Rec., p. I‑6049, punctul 20). Astfel, Curtea a hotărât că este necesar ca instanța națională să ofere un minim de explicații cu privire la motivele alegerii dispozițiilor comunitare a căror interpretare o solicită, precum și cu privire la raportul pe care îl stabilește între aceste dispoziții și legislația națională aplicabilă în acțiunea principală (Ordonanța din 7 aprilie 1995, Grau Gomis și alții, C‑167/94, Rec., p. I‑1023, punctul 9).
34. Trebuie să se constate că decizia de trimitere nu îndeplinește aceste cerințe.
35. Într‑adevăr, nu este posibilă delimitarea problemei concrete de interpretare care ar putea să fie ridicată în raport cu articolul 82 CE. Or, cerința preciziei în expunerea situației de fapt și a contextului legislativ există în special în domeniul concurenței, care este caracterizat prin situații complexe de fapt și de drept (Ordonanța Laguillaumie, citată anterior, punctul 19 și jurisprudența citată).
36. Prin urmare, cea de a patra întrebare adresată Curții este inadmisibilă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
37. Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Dizpozitiv
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
Dreptul comunitar se opune unei reglementări naționale precum cea prevăzută la articolul 10 alineatul 1 din Decretul de reglementare nr. 12/99 din 30 iulie 1999 și la articolul 18 alineatul 2 din Decretul‑lege nr. 102/90 din 21 martie 1990, astfel cum a fost modificat prin Decretul‑lege nr. 280/99 din 26 iulie 1999, cu excepția cazului în care redevența de administrare și supraveghere la sol prevăzută de această legislație este datorată în schimbul unei părți sau al tuturor serviciilor prevăzute la punctul 1 din anexa la Directiva 96/67/CE a Consiliului din 15 octombrie 1996 privind accesul la piața serviciilor de handling la sol în aeroporturile Comunității și nu constituie o a doua taxare a unor servicii deja taxate printr‑o altă redevență sau taxă. În ipoteza în care, în urma verificărilor efectuate de instanța de trimitere, ar rezulta că redevența din acțiunea principală constituie o redevență de acces la instalațiile aeroportuare, este de competența acestei instanțe să verifice dacă redevența respectivă îndeplinește criteriile pertinenței, obiectivității, transparenței și nediscriminării, astfel cum sunt prevăzute acestea la articolul 16 alineatul (3) din Directiva 96/67.