Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 13 septembrie 2018(1)
Cauza C-486/16
Bankia SA
împotriva
Alfredo Sánchez Martínez,
Sandra Sánchez Triviño
[cerere de decizie preliminară formulată de Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (Tribunalul de Primă Instanță nr. 6 din Alicante, Spania)]
„Trimitere preliminară – Directiva 93/13/CEE – Protecția consumatorilor – Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii – Clauză de exigibilitate anticipată într-un contract de împrumut ipotecar – Articolul 6 alineatul (1) – Articolul 7 alineatul (1) – Criterii de apreciere a caracterului abuziv – Principiul efectivității”
I.      Introducere
1.        Prezenta cerere de decizie preliminară privește interpretarea Directivei 93/13/CEE(2). Mai exact, Juzgado de Primera Instancia nº 6 d’Alicante (Tribunalul de Primă Instanță nr. 6 din Alicante, Spania) ridică în special problema privind compatibilitatea jurisprudenței Tribunal Supremo (Curtea Supremă, Spania), referitoare la interpretarea clauzelor de exigibilitate anticipată în contextul procedurii specifice de executare a unui imobil ipotecat (denumită în continuare „procedura de executare ipotecară”), cu sistemul de protecție a consumatorilor instituit prin această directivă.
2.        Astfel, cauza principală se încadrează în același context juridic și judiciar precum cauzele C-92/16, C-167/16, C-70/17 și C-179/17(3).
3.        Asemănarea dintre întrebările preliminare care fac obiectul prezentei cauze și întrebările formulate de instanțele de trimitere în cauzele C-70/17 și C-179/17, în care ne prezentăm tot astăzi concluziile, ne va permite deci să facem trimitere, cu privire la anumite aspecte, la argumentația expusă în concluziile prezentate în aceste cauze paralele pentru a evita repetiția.
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii
4.        Din al patrulea considerent al Directivei 93/13 rezultă că „statele membre au responsabilitatea de a se asigura că contractele încheiate cu consumatorii nu conțin clauze abuzive”.
5.        Articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 prevede:
„Dispozițiile prezentei directive nu se aplică clauzelor contractuale care reflectă acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii
[...].”
6.        Articolul 3 alineatele (1) și (2) din directivă prevăd:
„(1)      O clauză contractuală care nu s-a negociat individual se consideră ca fiind abuzivă în cazul în care, în contradicție cu cerința de bună-credință, provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului.
(2)      Se consideră întotdeauna că o clauză nu s-a negociat individual atunci când a fost redactată în prealabil, iar, din acest motiv, consumatorul nu a avut posibilitatea de a influența conținutul clauzei, în special în cazul unui contract de adeziune.”
7.        Articolul 4 din directiva menționată are următorul conținut:
„(1) Fără să aducă atingere articolului 7, caracterul abuziv al unei clauze contractuale se apreciază luând în considerare natura bunurilor sau a serviciilor pentru care s-a încheiat contractul și raportându-se, în momentul încheierii contractului, la toate circumstanțele care însoțesc încheierea contractului și la toate clauzele contractului sau ale unui alt contract de care acesta depinde.
(2)      Aprecierea caracterului abuziv al clauzelor nu privește nici definirea obiectului contractului, nici caracterul adecvat al prețului sau remunerației, pe de o parte, față de serviciile sau de bunurile furnizate în schimbul acestora, pe de altă parte, în măsura în care aceste clauze sunt exprimate în mod clar și inteligibil.”
8.        Articolul 6 alineatul (1) din aceeași directivă are următorul cuprins:
„Statele membre stabilesc că clauzele abuzive utilizate într-un contract încheiat cu un consumator de către un vânzător sau un furnizor [a se citi «de către un profesionist»], în conformitate cu legislația internă, nu creează obligații pentru consumator, iar contractul continuă să angajeze părțile prin aceste clauze [a se citi «potrivit dispozițiilor sale»], în cazul în care poate continua să existe fără clauzele abuzive.”
9.        Articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13 prevede:
„Statele membre se asigură că, în interesul consumatorilor și al concurenților, există mijloace adecvate și eficace pentru a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către vânzători sau furnizori [a se citi «de către profesioniști»].”
B.      Dreptul spaniol
10.      Articolul 1124 din Código civil (Codul Civil) prevede:
„Posibilitatea de a rezilia contractul este considerată implicită în contractele sinalagmatice, în cazul în care una dintre părți nu își îndeplinește obligațiile.
Partea prejudiciată poate alege între a solicita executarea obligației și rezilierea acesteia, cu repararea prejudiciului și plata de dobânzi în ambele cazuri. Aceasta poate solicita, de asemenea, rezilierea chiar și după ce a optat pentru executarea obligației, în cazul în care aceasta din urmă nu este posibilă.
Instanța dispune rezilierea solicitată, în afară de cazul în care există motive întemeiate care să o autorizeze să acorde un termen pentru executarea obligației.”
11.      În ceea ce privește controlul din oficiu al clauzelor abuzive, articolului 552 alineatele 1 și 3 din Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (Legea 1/2000 din 7 ianuarie 2000 privind Codul de procedură civilă)(4), în versiunea aplicabilă în litigiul principal (denumită în continuare „LEC”), prevede:
„1. Instanța examinează din oficiu dacă o clauză care figurează în unul dintre titlurile executorii prevăzute la articolul 557 alineatul 1 poate fi calificată drept abuzivă. Dacă ea consideră că una dintre aceste clauze poate fi calificată astfel, ascultă părțile în termen de 15 zile. După ascultarea părților, instanța se pronunță în termen de 5 zile lucrătoare, conform dispozițiilor articolului 561 alineatul 1 punctul 3.
[...]
3. După rămânerea definitivă a ordonanței prin care se respinge executarea, creditorul nu își poate valorifica dreptul decât prin procedura ordinară corespunzătoare, dacă nu se opune autoritatea de lucru judecat a hotărârii sau a deciziei definitive pe care se întemeia cererea de încuviințare a executării.”
12.      Articolul 557 din LEC are următorul conținut:
„1.      Atunci când executarea se dispune pentru titlurile prevăzute la articolul 517 alineatul 2 punctele 4, 5, 6 și 7, precum și pentru alte documente care au forță executorie prevăzute la articolul 517 alineatul 2 punctul 9, debitorul urmărit se poate opune acesteia, în termenele și formele prevăzute la articolul anterior, numai în cazul în care invocă unul dintre următoarele motive:
[...]
7º      titlul conține clauze abuzive.
2.      În cazul în care se formulează contestația prevăzută la alineatul anterior, grefierul instanței suspendă executarea printr-o măsură de organizare a procedurii.”
13.      Potrivit articolului 561 alineatul 1 punctul 3 din LEC:
„Atunci când se constată caracterul abuziv al uneia sau al mai multor clauze, ordonanța adoptată stabilește consecințele acestui caracter fie declarând că executarea este nefondată, fie încuviințând executarea fără aplicarea clauzelor considerate abuzive.”
14.      Potrivit articolului 693 alineatul 2 din LEC privind exigibilitatea anticipată a datoriilor cu plată fracționată:
„Se poate solicita întreaga datorie (capital plus dobânzi) dacă s-a convenit exigibilitatea totală în caz de scadență a cel puțin trei rate lunare fără ca debitorul să își îndeplinească obligația de plată sau a unui număr de rate astfel încât să se poată concluziona că debitorul nu și-a îndeplinit obligația pentru un termen echivalent cu cel puțin trei luni, iar această prevedere figurează în actul de constituire a creditului.”
15.      Articolul 695 din LEC privind contestația la executarea ipotecară are următorul cuprins:
„1.      În procedurile reglementate în prezentul capitol, contestația la executare formulată de debitorul urmărit nu este admisă decât dacă se întemeiază pe următoarele motive:
[...]
4°      caracterul abuziv al unei clauze contractuale care constituie temeiul executării sau care a determinat suma exigibilă.
2.      În cazul introducerii contestației prevăzute la alineatul precedent, grefierul instanței procedează la suspendarea executării și citează părțile pentru a compărea în fața instanței care a dat ordonanța de executare. Citarea trebuie să aibă loc cu cel puțin 15 zile înaintea ședinței în cauză. În cadrul acestei ședințe, instanța ascultă părțile, examinează înscrisurile prezentate și adoptă decizia adecvată, sub forma unei ordonanțe, în cursul celei de a doua zile.
3.      [...]
În cazul în care este reținut al patrulea motiv [prevăzut la alineatul 1 al prezentului articol], se va dispune încetarea executării atunci când aceasta se întemeiază pe respectiva clauză contractuală. În toate celelalte cazuri, se va dispune continuarea executării cu înlăturarea clauzei abuzive.
4.      Decizia prin care se dispune încetarea executării, neaplicarea unei clauze abuzive ori respingerea contestației pentru motivul prevăzut la alineatul 1 punctul 4 al prezentului articol poate fi atacată cu apel.
În afara acestor ipoteze, deciziile pronunțate cu privire la contestația prevăzută de prezentul articol nu sunt supuse niciunei căi de atac, iar efectele acestora se limitează exclusiv la procedura de executare în cadrul căreia au intervenit.”
16.      Articolul 698 alineatul 1 din LEC prevede:
„Orice acțiuni care pot fi formulate de debitor, de terțul detentor și de orice altă persoană interesată și care nu sunt reglementate la articolele precedente, inclusiv cele care privesc nulitatea titlului executoriu ori scadența, caracterul cert, stingerea sau cuantumul creanței, se soluționează în cadrul unei proceduri jurisdicționale corespunzătoare acelor motive, fără ca aceasta să aibă ca efect suspendarea sau împiedicarea procedurii [judiciare de executare] prevăzute în prezentul capitol.”
17.      Directiva 93/13 a fost transpusă în ordinea juridică spaniolă prin Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación (Legea 7/1998 privind condițiile generale ale contractelor) din 13 aprilie 1998(5), și prin
Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (Decretul legislativ regal 1/2007 de aprobare a formei modificate a Legii generale privind protecția consumatorilor și a utilizatorilor și a altor legi complementare) din 16 noiembrie 2007(6).
18.      Potrivit articolului 83 din textul revizuit menționat, în versiunea modificată prin Legea 3/2014 din 27 martie 2014(7):
„Clauzele abuzive sunt nule de plin drept și sunt considerate nescrise. În acest scop, după ascultarea părților, instanța constată nulitatea clauzelor abuzive incluse în contract, care va continua totuși să creeze obligații pentru părți potrivit dispozițiilor sale, în cazul în care poate continua să existe fără clauzele abuzive.”
III. Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare
19.      La 20 ianuarie 2006, instituția bancară Caja de Ahorros de Valencia, Castellón y Alicante (Casa de economii din Valencia, Castellón și Alicante, devenită Bankia SA, denumită în continuare „Bankia”) a încheiat un contract de împrumut ipotecar cu domnul Alfredo Sánchez Martínez și doamna Sandra Sánchez Triviño pentru suma de 140 000 de euro pentru o perioadă de 35 de ani. Acest contract a fost încheiat pentru a finanța cumpărarea unui imobil cu titlu de locuință principală. La 18 octombrie 2006, părțile au novat contractul și au împărțit creditul în două secțiuni (secțiunile A și B).
20.      În ceea ce privește rambursarea secțiunii A din împrumut, din cauza neplății ratelor aferente lunilor februarie și martie 2012 (în cuantum de 131,56 euro și de 131,92 euro) și a plății parțiale a ratei aferente lunii aprilie 2012 (rest de plată de 31,21 euro), Bankia a declarat exigibilitatea anticipată pentru secțiunea A din împrumut. În ceea ce privește rambursarea secțiunii B din împrumut, plata ratelor a fost întreruptă la 18 aprilie 2012.
21.      La 17 aprilie 2013, Bankia a formulat o primă cerere de executare ipotecară în fața Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicante (Tribunalul de Primă Instanță nr. 11 din Alicante, Spania), care la 2 octombrie 2013 a dispus, în temeiul titlului executoriu, executarea bunului grevat.
22.      La 12 martie 2014, debitorii au formulat contestație la executare, invocând existența mai multor clauze abuzive în contractul de împrumut ipotecar, printre care clauza 6 bis referitoare la exigibilitatea anticipată. Potrivit acestei clauze „[banca] poate să declare exigibilitatea anticipată totală a obligației și să ceară plata de îndată a sumelor de bani care îi sunt datorate cu titlu de capital principal și dobânzi, inclusiv dobânzi de întârziere […] în următoarele cazuri: a) împrumutatul nu plătește la scadență, în tot sau în parte, una dintre rambursările de capital sau dobânzi conform celor convenite în prezentul act”.
23.      La 26 mai 2014, Juzgado de Primera Instancia n° 11 de Alicante (Tribunalul de Primă Instanță nr. 11 din Alicante) a dat o ordonanță prin care a declarat abuzivă respectiva clauză și a respins executarea.
24.      La 27 iunie 2014, Bankia a formulat apel împotriva ordonanței menționate la Audiencia Provincial de Alicante (Curtea Provincială din Alicante, Spania). Aceasta a respins apelul prin ordonanța din 14 octombrie 2014.
25.      La 20 mai 2015, Bankia a formulat o nouă cerere de executare în fața Juzgado de Primera Instancia nº 6 d’Alicante (Tribunalul de Primă Instanță nr. 6 din Alicante, Spania) pe baza aceluiași titlu executoriu împotriva domnului Sánchez Martínez și a doamnei Sánchez Triviño.
26.      Prin ordonanța din 14 octombrie 2015, instanța de trimitere a respins cererea respectivă. La 11 februarie 2016, această ordonanță a fost anulată de Audiencia Provincial de Alicante (Curtea Provincială din Alicante), care a motivat că debitorii nu au plătit 38 de rate. Întrucât prin ordonanța dată în apel nu s-a dispus executarea, instanța de trimitere trebuie să se pronunțe din nou cu privire la acest aspect.
27.      În aceste împrejurări, Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (Tribunalul de Primă Instanță nr. 6 din Alicante) a hotărât suspendarea judecății și a formulat prin decizia din 28 iulie 2016, primită la Curte la 12 septembrie 2016, următoarele întrebări preliminare(8):
„1)      Este contrar principiului efectivității prevăzut la articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13 să se încuviințeze executarea în temeiul unei clauze de exigibilitate anticipată, care a fost declarată abuzivă printr‑o hotărâre judecătorească definitivă pronunțată într‑o procedură de executare ipotecară anterioară, desfășurată între aceleași părți și în temeiul aceluiași contract de împrumut ipotecar, chiar dacă ordinea juridică națională nu recunoaște acestei hotărâri judecătorești anterioare efectele pozitive ale autorității de lucru judecat, dar prevede imposibilitatea inițierii unei noi proceduri de executare pe baza aceluiași titlu executoriu?
2)      În cazul unei proceduri de executare ipotecară, în cadrul căreia instanța de prim grad a refuzat să încuviințeze executarea, ca urmare a faptului că se întemeiază pe o clauză de exigibilitate anticipată care a fost declarată abuzivă într‑o procedură de executare ipotecară anterioară, bazată pe același titlu executoriu și care s‑a desfășurat între aceleași părți, și în cadrul căreia refuzul de a încuviința executarea a fost infirmat de instanța de apel, care a trimis cauza la prima instanță în vederea dispunerii inițierii executării, este contrar principiului efectivității, prevăzut la articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13, ca instanța de prim grad să fie obligată să respecte hotărârea pronunțată de instanța de apel sau, dimpotrivă, dreptul național trebuie interpretat în sensul că instanța de prim grad nu este obligată să respecte hotărârea instanței de apel atunci când există deja o hotărâre judecătorească anterioară și definitivă prin care s‑a constatat nulitatea clauzei de exigibilitate anticipată în temeiul căreia s‑a încuviințat executarea, instanța de prim grad trebuind să constate, din nou, inadmisibilitatea cererii de executare?”
IV.    Procedura în fața Curții
28.      Prin deciziile președintelui Curții din 18 martie, 21 aprilie și 10 octombrie 2016, cauzele C-92/16, C-167/16 și C-486/16 au fost suspendate până la pronunțarea Hotărârii din 26 ianuarie 2017, Banco Primus(9).
29.      După notificarea acestei hotărâri, instanța de trimitere a indicat prin ordonanța din 21 februarie 2017 că înțelege să își mențină a doua și a treia întrebare preliminară.
30.      Prin decizia președintelui Curții din 24 octombrie 2017, cauzele C-92/16, C-167/16, C-486/16, C-70/17 și C-179/17 au beneficiat de o examinare coordonată.
31.      Prin decizia din 20 februarie 2018, Curtea a decis în temeiul articolului 29 alineatul (1) din Regulamentul său de procedură să trimită cauzele C-92/16, C-167/16 și C-486/16 în fața Camerei întâi în aceeași compune, iar în temeiul articolului 77 din acest regulament a organizat o ședință comună pentru aceste cauze.
32.      În prezenta cauză au depus observații scrise Bankia, guvernul spaniol, precum și Comisia Europeană.
33.      Reprezentanții părților din litigiul principal, guvernul spaniol, precum și Comisia și-au prezentat observațiile orale în ședința comună din 16 mai 2018.
V.      Analiză
34.      În prezenta cauză, dorim să facem trimitere de la bun început la considerațiile pe care le-am dezvoltat în Concluziile pe care le-am prezentat în cauzele C-70/17 și C-179/17, cu privire la importanța cauzei principale și la analiza întrebărilor adresate Curții de către instanța de trimitere.
A.      Considerații generale privind protecția consumatorilor și rezumatul jurisprudenței relevante a Curții
35.      Pentru a răspunde la întrebările preliminare adresate de instanța de trimitere, este necesar să ne întemeiem, pe de o parte, pe considerațiile generale prezentate la punctele 51-56 din Concluziile noastre prezentate în cauzele C-70/17 și C-179/17 și, pe de altă parte, pe jurisprudența relevantă a Curții, analizată la punctele 65-82 din acele concluzii. Astfel, aceste considerații și această jurisprudență formează nu doar baza soluțiilor propuse la problemele de drept ridicate de instanțele de trimitere în cauzele C-70/17 și C-179/17, ci și cadrul juridic și jurisprudențial aplicabil examinării întrebărilor adresate de instanța de trimitere în prezenta cauză.
36.      În privința considerațiilor generale, acestea permit, mai întâi, definirea cadrului din care face parte Directiva 93/13, apoi, constatarea modului în care dreptul Uniunii a plasat protecția consumatorilor, grație în special acestei directive, în centrul procesului de integrare europeană și, în final, sublinierea unui aspect esențial al directivei menționate, și anume faptul că armonizarea protecției consumatorilor este considerată necesară pentru consolidarea pieței interne, precum și pentru consolidarea vieții economice și sociale(10).
37.      În privința jurisprudenței relevante a Curții, expunerea de la punctele 65-82 din Concluziile noastre prezentate în cauzele C-70/17 și C-179/17 a scos în evidență un aspect esențial, și anume că procesul de control al clauzelor abuzive de către instanța națională cuprinde două etape succesive și diferite, care implică două operațiuni sau exerciții distincte. Prima etapă este aceea în care instanța națională califică clauza contractuală drept abuzivă, în timp ce a doua etapă se referă la consecințele pe care instanța respectivă trebuie să le desprindă din calificarea drept abuzivă a unei clauze. Acest exercițiu al instanței naționale, care constă în desprinderea tuturor consecințelor pe care le implică constatarea caracterului abuziv al clauzei, se distinge – atât din punct de vedere temporal, cât și material – de operațiunea de calificare care îi precedă. Faptul că aceste două operațiuni se succedă în timp, nu trebuie să ne determine să le confundăm. Pe de altă parte, diferențele dintre acestea rezultă în mod clar din jurisprudența Curții, astfel cum vom vedea în cele ce urmează(11).
38.      Rezultă astfel din jurisprudența relevantă că, după ce s-a constatat caracterul abuziv al clauzei de exigibilitate anticipată (prima etapă)(12), regula generală bine stabilită în jurisprudența constantă a
Curții, care rezultă din modul de redactare a articolului 6 alineatul (1) din Directiva 93/13, este că instanța națională este obligată să desprindă toate consecințele din această constatare (a doua etapă). Cu alte cuvinte, aceasta este obligată să înlăture aplicarea unei clauze abuzive, fără a putea să modifice conținutul acesteia. Contractul trebuie să continue să existe, în principiu, fără vreo altă modificare, în afara celei care rezultă din înlăturarea clauzelor abuzive, în măsura în care prin aplicarea normelor de drept intern o asemenea continuare a existenței contractului este posibilă din punct de vedere juridic(13).
39.      Din analiza jurisprudenței relevante rezultă de asemenea că, de la această regulă generală, nu există până în prezent decât o singură excepție: aceea reținută în Hotărârea Kásler și Káslerné Rábai(14). Cu toate acestea, astfel cum am indicat la punctele 80-82 din Concluziile noastre prezentate în cauzele C-70/17 și C-179/17, pentru ca excepția recunoscută în acea hotărâre să poată fi aplicată de instanța națională în conformitate cu Directiva 93/13 și cu jurisprudența Curții, Curtea a stabilit anumite condiții. Astfel, în cazul în care un contract încheiat între un profesionist și un consumator nu poate continua să existe după eliminarea unei clauze abuzive, articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 nu se opune unei norme de drept național care permite instanței naționale să remedieze nulitatea clauzei respective prin înlocuirea acesteia cu o dispoziție de drept național cu caracter supletiv(15).Cu toate acestea, trebuie să fie îndeplinite două condiții. Pe de o parte, această înlocuire trebuie să permită ca „contractul să continue să existe în pofida eliminării clauzei  abuzive” și ca acesta „să fie obligatoriu pentru părți”(16). Pe de altă parte, în cazul în care instanța este obligată să anuleze contractul în ansamblul său, prin această înlocuire trebuie să se evite expunerea consumatorului „unor consecințe deosebit de prejudiciabile, astfel încât caracterul descurajator care rezultă din anularea contractului [să riște] să fie compromis”(17).
40.      Prin urmare, este necesar să se răspundă la întrebările adresate de instanța de trimitere în prezenta cauză în lumina jurisprudenței prezentate la punctele de mai sus și examinate în mod temeinic la punctele 65-82 din Concluziile noastre prezentate în cauzele C-70/17 și C-179/17.
B.      Cu privire la importanța cauzei
41.      Din decizia de trimitere rezultă că instituția bancară a solicitat de două ori să se dispună executarea proprietății ipotecate. Astfel, cele două proceduri de executare ipotecară s-au purtat între aceleași părți și s-au întemeiat pe același contract de împrumut ipotecar.
42.      În cadrul primei proceduri de executare ipotecară, Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicante (Tribunalul de Primă Instanță nr. 11 din Alicante), după ce a constatat caracterul abuziv al clauzei de exigibilitate anticipată, a respins cererea de executare. Ordonanța de respingere a cererii de executare dată de această instanță a fost confirmată de instanța de apel, care a arătat că neplata a două rate nu este un motiv suficient de grav care să permită pronunțarea exigibilității anticipate.
43.      În cadrul celei de a doua proceduri de executare ipotecară, instanța de trimitere a dat o ordonanță prin care a refuzat să dispună executarea, pentru motivul că din dosar rezultă că, în cadrul procedurii anterioare, prima instanță a pronunțat respingerea cererii ca urmare a caracterului abuziv al clauzei de exigibilitate anticipată. Această ordonanță, dată în temeiul articolului 552 alineatul 3 din LEC(18), a
fost anulată de aceeași instanță de apel, care a motivat că neplata are un caracter mai grav decât neplata examinată în cadrul primei proceduri.
44.      Specificitatea prezentei cauze rezidă, așadar, în aceea că trimiterea preliminară are loc în cadrul celei de a doua proceduri de executare ipotecară.
45.      Instanța de trimitere indică faptul că în cadrul celei de a doua proceduri, ordonanța instanței de apel „pare să meargă în direcția” hotărârii Tribunal Supremo (Curtea Supremă) din 23 decembrie 2015 referitoare la clauza de exigibilitate anticipată(19), confirmată prin hotărârea din 18 februarie 2016(20). În aceste hotărâri, Tribunal Supremo (Curtea Supremă) a considerat că
validitatea clauzelor de exigibilitate anticipată impune ca astfel de clauze să adapteze gravitatea neîndeplinirii obligațiilor în funcție de durata și de cuantumul împrumutului și să permită consumatorului să înlăture aplicarea acestora, adoptând un comportament diligent de reparație. Tribunal Supremo (Curtea Supremă) a precizat totuși că executarea ipotecară poate fi continuată, dacă dreptul de a declara exigibilitatea anticipată a împrumutului a fost exercitat în mod neabuziv având în vedere avantajele pe care procedura specifică le conferă consumatorului. În plus, Tribunal Supremo (Curtea Supremă) a permis aplicarea de manieră supletivă a unei dispoziții de drept național, precum articolul 693 alineatul 2 din LEC, pentru a se putea continua procedura de executare ipotecară(21).
46.      Prin urmare, instanța de trimitere a formulat teza potrivit căreia, având în vedere jurisprudența Tribunal Supremo (Curtea Supremă), instanța de apel i-a trimis cauza spre rejudecare pentru a admite cererea de executare, pentru motivul că neîndeplinirea obligațiilor de către împrumutați intervenită în acest interval de timp este suficient de gravă, și pentru a dispune executarea ipotecară.
47.      În cauza principală, chiar dacă instanța de trimitere consideră că trebuie să respecte ordonanța instanței de apel, aceasta are totuși îndoieli cu privire la conformitatea interpretării date de Tribunal Supremo (Curtea Supremă), și astfel a acestei ordonanțe, cu Directiva 93/13.
48.      Din cele ce precedă rezultă că întrebările preliminare prezintă unele particularități în raport cu întrebările formulate în cauzele C-92/16, C-167/16, C-70/17 și C-179/17. Rezultă însă în mod clar din decizia de trimitere că importanța acestei cauze se încadrează totuși în același context juridic și judiciar precum cauzele C-92/16, C-167/16, C-70/17 și C-179/17. În consecință, este necesar ca prezentele concluzii să fie citite combinat cu cele pe care le prezentăm simultan în cauzele C-70/17 și C-179/17.
C.      Cu privire la întrebările preliminare
49.      Prin intermediul întrebărilor formulate, care, în opinia noastră, trebuie analizate împreună, instanța de trimitere dorește, în esență, să afle dacă, având în vedere principiul efectivității, articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13 se opun unei interpretări a reglementării procedurale naționale, conform căreia instanța inferioară este obligată să dispună executarea ipotecară în temeiul unei clauze de exigibilitate anticipată, al cărei caracter abuziv a fost constatat printr-o hotărâre definitivă pronunțată de o instanță superioară în cadrul unei proceduri de executare ipotecară anterioare care s-a purtat între aceleași părți și în temeiul aceluiași titlu executoriu.
50.      În vederea analizării acestor întrebări, considerăm util să facem patru precizări.
51.      În primul rând, ținem să amintim că în temeiul unei jurisprudențe constante a Curții, în cadrul procedurii prevăzute la articolul 267 TFUE, întemeiată pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, numai instanța națională este competentă să constate și să aprecieze situația de fapt din litigiul principal, precum și să interpreteze și să aplice dreptul național(22).
52.      În al doilea rând, ținând seama de argumentația dezvoltată la punctele 84-136 din Concluziile noastre prezentate în cauzele C-70/17 și C-179/17, nu putem fi de acord cu argumentul invocat de guvernul spaniol în observațiile sale scrise, conform căruia au existat două proceduri de executare ipotecară care s-au desfășurat pe două temeiuri diferite. În esență, guvernul spaniol invocă faptul că prima executare ipotecară s-a desfășurat în temeiul clauzei de exigibilitate anticipată abuzive, în timp ce a doua procedură s-a desfășurat în temeiul articolului 693 alineatul 2 din LEC, în conformitate cu hotărârea nr. 705/2015 a Tribunal Supremo (Curtea Supremă)(23).
53.      Amintim în acest sens că Curtea a hotărât deja că Directiva 93/13 se opune unei interpretări jurisprudențiale a unei dispoziții de drept național care reglementează clauzele de exigibilitate anticipată a contractelor de împrumut, precum articolul 693 alineatul 2 din LEC, care interzice instanței naționale care a constatat caracterul abuziv al unei asemenea clauze contractuale să o declare nulă și să o înlăture în cazul în care, în practică, profesionistul nu a aplicat‑o, ci a respectat condițiile prevăzute de această dispoziție de drept național(24).
54.      În speță, faptul că entitatea bancară a inițiat procedura de executare ipotecară abia după neplata a 38 de rate lunare consecutive este un element factual care nu trebuie să fie luat în considerare la aprecierea caracterului abuziv al unei clauze contractuale care urmărea să permită entității bancare să procedeze la executarea ipotecară în cazul neplății unei singure rate lunare. Observăm, în această privință, că, în domeniul protecției consumatorilor, un comportament rezonabil într‑un cadru contractual abuziv nu poate face ca o clauză să își piardă caracterul abuziv(25).
55.      Amintim, în plus, că, potrivit observațiilor expuse la punctele 127-133 din Concluziile noastre prezentate în cauzele C-70/17 și C-179/17 și în special de la punctul 124 din acele concluzii, din jurisprudența Curții rezultă că o clauză abuzivă declarată nulă se consideră că nu a existat niciodată și că nu a produs niciun efect. Astfel, aplicarea în speță a articolului 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 are drept consecință practică – în cazul în care instanța națională declară nulă clauza de exigibilitate anticipată – faptul că procedura de executare ipotecară nu ar putea fi declanșată sau dacă a fost declanșată nu ar putea continua din moment ce clauza de exigibilitate anticipată privind acordul părților și referirea la o singură exigibilitate înscrisă în cartea funciară a fost declarată abuzivă și astfel nulă și fără efect. Trebuie de asemenea să se sublinieze faptul că, dacă s-ar putea remedia nulitatea clauzei prin aplicarea numărului minim de trei rate stabilit la articolul 693 alineatul 2 din LEC, aceasta ar însemna de facto să se permită instanțelor naționale să modifice respectiva clauză. Or, astfel cum a amintit Curtea în Hotărârea Gutiérrez Naranjo și alții, „instanța națională nu poate fi abilitată să modifice conținutul clauzelor abuzive, în caz contrar riscând să contribuie la eliminarea efectului descurajator pe care îl are asupra profesioniștilor faptul că astfel de clauze abuzive pur și simplu nu sunt aplicate în ceea ce privește consumatorul”(26).
56.      În al treilea rând, amintim că, în lipsa armonizării mecanismelor naționale de executare silită, modalitățile de punere în aplicare a motivelor de contestație admisibile în cadrul unei proceduri de executare ipotecară și a puterilor conferite instanței competente să analizeze legalitatea clauzelor contractuale în temeiul cărora a fost stabilit titlul executoriu, sunt reglementate de ordinea juridică internă a statelor membre în temeiul principiului autonomiei procedurale a acestora din urmă, cu condiția însă ca acestea să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare supuse dreptului intern (principiul echivalenței) și să nu facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite consumatorilor de dreptul Uniunii (principiul efectivității)(27).
57.      În ceea ce privește, pe de o parte, principiul echivalenței, este necesar să se sublinieze că decizia de trimitere nu indică niciun element care ar putea ridica îndoieli în privința conformității reglementării procedurale naționale cu acest principiu.
58.      Pe de altă parte, în ceea ce privește principiul efectivității, în jurisprudența Curții se arată că fiecare caz în care se ridică problema dacă o prevedere procedurală națională face imposibilă sau excesiv de dificilă aplicarea dreptului Uniunii trebuie analizat ținând cont de locul pe care respectiva prevedere îl ocupă în cadrul procedurii în ansamblul său, de modul în care se derulează și de particularitățile acesteia în fața diverselor instanțe naționale(28).
59.      Instanța de trimitere menționează că, potrivit articolului 552 alineatul 3 din LEC, după rămânerea definitivă a ordonanței prin care s-a respins cererea de executare, creditorul nu poate să își valorifice drepturile decât în procedura de drept comun corespunzătoare, dacă nu se opune autoritatea de lucru judecat a hotărârii sau deciziei definitive pe care s-a întemeiat cererea de executare(29).
60.      Observăm în acest sens că din decizia de trimitere rezultă că caracterul abuziv al clauzei de exigibilitate anticipată a fost deja constatat printr-o decizie judecătorească definitivă în cadrul procedurii de executare ipotecară anterioare care s-a purtat între aceleași părți și în temeiul aceluiași titlu executoriu. Or, ca urmare a respingerii cererii de executare ipotecară în a doua procedură desfășurată la instanța de trimitere, instanța de apel, întemeindu-se pe jurisprudența Tribunal Supremo (Curtea Supremă), a trimis cauza spre rejudecare la instanța de trimitere pentru a se admite cererea de executare, pentru motivul că numărul mare de rate neachitate caracterizează în prezent gravitatea necesară, și pentru a se dispune executarea ipotecară.
61.      Considerăm că o interpretare a dreptului procedural național aplicabil care să nu permită instanței de trimitere să înlăture clauza de exigibilitate anticipată pentru motivul că ar fi obligată să respecte a doua decizie – contrară dreptului Uniunii – pronunțată de instanța de apel,
încalcă principiul efectivității, prin faptul că, în practică, acest lucru ar însemna că consumatorul ar continua să fie ținut de o clauză contractuală abuzivă. În aceste condiții, ar fi imposibil sau excesiv de dificil pentru consumator să își valorifice drepturile.
62.      În al patrulea și ultimul rând, instanța de trimitere arată că ordinea juridică spaniolă nu recunoaște efectul pozitiv al autorității de lucru judecat al unei hotărâri definitive pronunțate de o instanță de apel în cadrul unei proceduri de executare ipotecară (articolul 222 și articolul 695 alineatul 4 din LEC), ci prevede imposibilitatea de a deschide o nouă procedură de executare ipotecară întemeiată pe același titlu executoriu (articolul 552 alineatul 3 din LEC).
63.      Prin urmare, în speță, astfel cum rezultă din decizia de trimitere, întrebarea adresată Curții nu privește nicidecum principiul autorității de lucru judecat în cadrul unei proceduri de executare ipotecară din ordinea juridică spaniolă, ci mai degrabă eventuala obligație a unei instanțe inferioare de a se conforma indicațiilor date de o instanță superioară în cadrul interpretării dispozițiilor de drept al Uniunii necesare pentru soluționarea unui litigiu.
64.      Or, amintim că, astfel cum a hotărât Curtea în mai multe rânduri, existența în dreptul intern a unei norme potrivit căreia instanțele care nu sunt de ultim grad de jurisdicție sunt ținute de aprecierea în drept efectuată de o instanță de grad superior nu poate, în sine, să le priveze de posibilitatea amintită prevăzută la articolul 267 TFUE de a sesiza Curtea cu întrebări în interpretarea dreptului Uniuni(30). De asemenea, Curtea a statuat, pe de altă parte, că organul jurisdicțional care nu se pronunță în ultimă instanță trebuie să fie liber, în special în cazul în care consideră că aprecierea juridică efectuată de instanța superioară ar putea să îl determine să pronunțe o hotărâre contrară dreptului Uniunii, să sesizeze Curtea cu întrebările care îl preocupă(31). Prin urmare, o instanță națională sesizată cu o cauză, atunci când consideră că, în cadrul acesteia, se ridică o chestiune privind interpretarea dreptului Uniunii, are posibilitatea sau obligația, după caz, de a se adresa Curții cu titlu preliminar, fără ca această posibilitate sau această obligație să poată fi împiedicată de norme naționale de natură legislativă sau jurisprudențială(32).
65.      Prim urmare, având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, considerăm că, ținând seama de principiul efectivității, articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13 se opun unei interpretări a normelor procedurale din dreptul național care ar obliga instanța inferioară să dispună executarea ipotecară în temeiul unei clauze de exigibilitate anticipată, al cărei caracter abuziv a fost constatat printr-o hotărâre definitivă pronunțată de o instanță superioară, în cadrul unei proceduri de executare ipotecară anterioare, care s-a purtat între același părți și în temeiul aceluiași titlu executoriu.
VI.    Concluzie
66.      Având în vedere aceste considerații, propunem Curții să răspundă Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (Tribunalul de Primă Instanță nr. 6 din Alicante, Spania) după cum urmează:
„Ținând seama de principiul efectivității, articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii se opun unei interpretări a normelor procedurale din dreptul național care obligă o instanță inferioară să dispună executarea ipotecară în temeiul unei clauze de exigibilitate anticipată, al cărei caracter abuziv a fost constatat printr-o hotărâre definitivă pronunțată de o instanță superioară, în cadrul unei proceduri de executare ipotecară anterioare, care s-a purtat între același părți și în temeiul aceluiași titlu executoriu.”
1      Limba originală: franceza.
2      Directiva Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993 L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273).
3      Pentru o privire de ansamblu asupra problematicii juridice care stă la baza cererilor de decizie preliminară în cauzele C-92/16, C-167/16, C-486/16, C-70/17 și C-179/17, facem trimitere la Concluziile noastre prezentate în cauzele C-70/17 și C-179/17, precum și în cauzele C-92/16 și C-167/16.
4      BOE nr. 7, din 8 ianuarie 2000, p. 575.
5      BOE nr. 89, din 14 aprilie 1998, p. 12304.
6      BOE nr. 287, din 30 noiembrie 2007, p. 49181.
7      BOE nr. 52, din 1 martie 2014, p. 19339.
8      În urma notificării Hotărârii din 26 ianuarie 2017, Banco Primus (C-421/14, EU:C:2017:60), instanța de trimitere a indicat în ordonanța din 21 februarie 2017 că înțelege să își mențină a doua și a treia întrebare preliminară. Întrucât prima întrebare a fost retrasă, aceasta nu mai este reprodusă în prezentele concluzii. A se vedea în acest sens și punctul 29 din prezentele concluzii.
9      C-421/14, EU:C:2017:60.
10      A se vedea punctele 51-57 din Concluziile noastre prezentate în cauzele C-70/17 și C-179/17.
11      A se vedea punctul 65 din Concluziile noastre prezentate în cauzele C-70/17 și C-179/17 C-70/17 și C-179/17.
12      A se vedea punctele 66-71 din Concluziile prezentate în cauzele C-70/17 și C-179/17, precum și jurisprudența citată.
13      A se vedea punctele 72-79 din Concluziile prezentate în cauzele C-70/17 și C-179/17, precum și jurisprudența citată. În special, considerăm că este importantă să facem trimitere la punctul 78 din aceste concluzii, în care insistăm asupra unui aspect esențial: este indiscutabil faptul că restabilirea echilibrului între consumator și profesionist nu înseamnă posibilitatea de modificare a clauzelor contractuale abuzive. Astfel, pe de o parte, o asemenea posibilitate ar fi contrară articolului 6 alineatul (1) din Directiva 93/13, care ar fi golită de sens, și, în consecință, efectului util al protecției urmărite prin aceasta. Pe de altă parte, o asemenea posibilitate nu ar permite menținerea efectului disuasiv pe care îl exercită asupra profesioniștilor imposibilitatea de aplicare a unor astfel de clauze în privința consumatorului.
14      Hotărârea din 30 aprilie 2014 (C-26/13, EU:C:2014:282).
15      Hotărârea din 30 aprilie 2014, Kásler și Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, punctul 85). A se vedea de asemenea Ordonanța din 11 iunie 2015, Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C-602/13, nepublicată, EU:C:2015:397, punctul 38 și jurisprudența citată: „[d]esigur, Curtea a recunoscut de asemenea posibilitatea instanței naționale de a înlocui o clauză abuzivă cu o dispoziție de drept național cu caracter supletiv, cu condiția ca această înlocuire să fie conformă cu obiectivul articolului 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 și să permită restabilirea unui echilibru real între drepturile și obligațiile cocontractanților. Cu toate acestea, posibilitatea menționată este limitată la ipotezele în care invalidarea clauzei abuzive ar obliga instanța să anuleze contractul în ansamblul său și să expună astfel consumatorul unor consecințe care l‑ar prejudicia”. A se vedea de asemenea nota de subsol 13 din prezentele Concluzii și punctul 79 din Concluziile noastre prezentate în cauzele C-70/17 și C-179/17.
16      Hotărârea din 30 aprilie 2014, Kásler și Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, punctul 81).
17      Hotărârea din 30 aprilie 2014, Kásler și Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, punctul 83).
18      A se vedea punctul 11 din prezentele concluzii.
19      Hotărârea nr. 705/2015 (ECLI:ES:TS:2015:5618).
20      Hotărârea nr. 79/2016 (ECLI:ES:TS:2016:626).
21      La fel ca instanțele de trimitere din cauzele C-92/16 și C-167/16, instanța de trimitere din prezenta cauză menționează opinia separată din hotărârea în discuție a Tribunal Supremo (Curtea Supremă). Potrivit instanței de trimitere, din această opinie rezultă că „[...] după constatarea caracterului abuziv al clauzei de exigibilitate anticipată, creditorul nu își mai poate întemeia cererea de executare pe respectarea condițiilor prevăzute la articolul 693 alineatul 2 din LEC. [...], pentru că această afirmație este falsă, în măsura în care acea dispoziție nu a fost negociată și inclusă în actul de constituire a ipotecii, în care se [face] referire la «orice încălcare a obligațiilor de către debitor»”. [...] În astfel de cazuri, aplicarea articolul 693 alineatul 2 din LEC reprezintă deci o încălcare a jurisprudenței Curții într-o materie dată în competența acesteia și determină atât o revizuire a clauzei considerate abuzive, deoarece nu este respectat principalul efect al nulității de plin drept prevăzut de regimul lipsei de efecte, procedura de executare nefiind suspendată, cât și lipsirea acestui regim de efectele sale sau de funcția sa disuasivă”. A se vedea în acest sens nota de subsol 125 din Concluziile noastre prezentate în cauzele C-70/17 și C-179/17 și punctul 25 din Concluziile noastre prezentate în cauzele C-92/16 și C-167/16. Potrivit doctrinei, opiniile separate pot constitui o sursă de inspirație pentru dezvoltarea viitoare a jurisprudenței naționale. A se vedea Wathelet, M., „La Cour de justice de l’Union européenne sera-t-elle le dernier des mohicans?”, în Lenaerts, K. (ed.), Liber Amicorum Antonio Tizzano. De la Cour CECA à la Cour de l’Union : le long parcours de la justice européenne, G. Giappichelli Editore, Torino, 2018, p. 1031.
22      Pentru o exemplificare recentă a acestei jurisprudențe constante, a se vedea Hotărârea din 20 septembrie 2017, Andriciuc și alții (C-186/16, EU:C:2017:703, punctul 19), și Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Banco Primus (C-421/14, EU:C:2017:60, punctul 29).
23      În ceea ce privește întinderea constatării caracterului abuziv al unei clauze de exigibilitate anticipată în lumina jurisprudenței Curții, a se vedea punctele 84-109 din Concluziile noastre prezentate în cauzele C-70/17 și C-179/17 și jurisprudența citată. În ceea ce privește în principal analiza posibilității de a continua procedura de executare ipotecară prin aplicarea supletivă a unei dispoziții de drept național, precum articolul 693 alineatul 2 din LEC, a se vedea punctele 110-133 din acele concluzii, precum și jurisprudența citată.
24      Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Banco Primus (C-421/14, EU:C:2017:60, punctul 75). A se vedea de asemenea considerațiile de la punctele 118-120 din Concluziile noastre prezentate în cauzele C-70/17 și C-179/17.
25      A se vedea Concluziile noastre în cauza Banco Primus (C-421/14, EU:C:2016:69, punctul 85).
26      Hotărârea din 21 decembrie 2016, Gutiérrez Naranjo și alții (C-154/15, C-307/15 și C-308/15, EU:C:2016:980, punctele 60, 61 și 66).
27      Hotărârea din 14 martie 2013, Aziz (C-415/11, EU:C:2013:164, punctul 50).
28      Hotărârea din 14 martie 2013, Aziz (C-415/11, EU:C:2013:164, punctul 53) și Hotărârea din 14 iunie 2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349, punctul 49).
29      Instanța de trimitere subliniază că „ordonanța prin care este admisă în tot contestația la executare confirmă faptul că aceasta nu trebuia să fie încuviințată în nicio situație, în speță deoarece creanța invocată se întemeia pe o clauză abuzivă”.
30      A se vedea Hotărârea din 16 ianuarie 1974, Rheinmühlen-Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3, punctul 4); Hotărârea din 22 iunie 2010, Melki și Abdeli (C-188/10 și C-189/10, EU:C:2010:363, punctul 42), precum și Hotărârea din 6 martie 2018, SEGRO și Horváth (C-52/16 și C-113/16, EU:C:2018:157, punctul 48).
31      A se vedea Hotărârea din 16 ianuarie 1974, Rheinmühlen-Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3, punctul 4); Hotărârea din 9 martie 2010, ERG și alții (C-378/08, EU:C:2010:126, punctul 32); Hotărârea din 15 noiembrie 2012, Bericap Záródástechnikai (C-180/11, EU:C:2012:717, punctul 55), precum și Hotărârea din 6 noiembrie 2014, Cartiera dell’Adda (C-42/13, EU:C:2014:2345, punctul 27).
32      A se vedea în special Hotărârea din 5 aprilie 2016, PFE (C-689/13, EU:C:2016:199, punctul 34).