HOTĂRÂREA CURȚIIdin 6 iulie 1982(1)„Întreprinderi publice – Transparența relațiilor financiare cu statul”În cauzele conexate 188/80_Republica Franceză,
reprezentată de domnul G. Guillaume și de domnul P. Moreau Defarges, în
calitate de agent și, respectiv, de agent supleant al guvernului
francez, cu domiciliul ales la sediul Ambasadei Franței la Luxemburg_reclamantă_împotrivaComisiei Comunităților Europene,
reprezentată de domnul B. van der Esch, consilier juridic, în calitate
de agent, asistat de domnul G. Marenco, membru al Serviciului juridic,
cu domiciliul ales în Luxemburg, la biroul domnului O. Montalto,
consilier juridic, bâtiment Jean Monnet, Kirchberg_pârâtă_susținută deRegatul Țărilor de Jos, reprezentat de domnul A. Bos, în calitate de agent_și deRepublica Federală Germania,
reprezentată de domnul M. Seidel, Ministerialrat la Ministerul Federal
al Economiei, și de domnul A. Deringer, avocat la Oberlandesgericht din
Köln, în calitate de agenți_189/80_Republica Italiană,
reprezentată de domnul A. Squillante, șef al Serviciului de contencios
diplomatic, tratate și afaceri legislative, în calitate de agent,
asistat de domnul I. M. Braguglia, avvocato dello Stato, cu
domiciliul ales la sediul Ambasadei Italiei la Luxemburg_reclamantă_susținută deRepublica Franceză, reprezentată de domnul G. Guillaume, agent, asistat de domnul A. Carnelutti, agent supleant_împotrivaComisiei Comunităților Europene,
reprezentată de domnul B. van der Esch, consilier juridic, în calitate
de agent, asistat de domnul S. Fabbro, membru al Serviciului juridic, cu
domiciliul ales în Luxemburg, la biroul domnului O. Montalto, consilier
juridic, bâtiment Jean Monnet, Kirchberg_pârâtă_susținută de Regatul Țărilor de Josși deRepublica Federală Germania_190/80_Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord,
reprezentat de domnul W. H. Godwin, Treasury Solicitor, în
calitate de agent, cu domiciliul ales la sediul Ambasadei britanice la
Luxemburg_reclamant_susținut de Republica Franceză, reprezentată de domnul G. Guillaume, agent, asistat de domnul A. Carnelutti, agent supleant_împotrivaComisiei Comunităților Europene,
reprezentată de domnul B. van der Esch, consilier juridic, în calitate
de agent, asistat de domnul P. J. Kuyper, membru al Serviciului
juridic, cu domiciliul ales în Luxemburg, la biroul domnului O. Cervino,
consilier juridic, bâtiment Jean Monnet, Kirchberg_pârâtă_susținută de Regatul Țărilor de Josși deRepublica Federală Germania_având
ca obiect anularea, în temeiul articolului 173 din Tratatul CEE, a
Directivei 80/723/CEE a Comisiei din 25 iunie 1980 privind transparența
relațiilor financiare dintre statele membre și întreprinderile publice
(JO L 195, p. 35)_CURTEA_compusă
din domnii J. Mertens de Wilmars, președinte, A. Touffait și O. Due,
președinți de camere, P. Pescatore, Mackenzie Stuart, A. O’Keeffe, T.
Koopmans, A. Chloros și F. Grévisse, judecători_avocat general: domnul G. Reischl_grefier: domnul P. Heim_pronunță prezentaHotărâre1        Prin
cererile introductive depuse la grefa Curții la 16, la 18 și,
respectiv, la 19 septembrie 1980, Republica Franceză, Republica Italiană
și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord au introdus, în
temeiul articolului 173 primul paragraf din Tratatul CEE, trei acțiuni
având ca obiect anularea Directivei 80/723 a Comisiei din 25 iunie 1980
privind transparența relațiilor financiare dintre statele membre și
întreprinderile publice (JO L 195, p. 35). Republica Federală
Germania și Regatul Țărilor de Jos au intervenit în aceste proceduri în
susținerea concluziilor Comisiei.2        Directiva,
adoptată în temeiul articolului 90 alineatul (3) din tratat, impune
statelor membre să păstreze disponibile, timp de cinci ani, informațiile
privind fondurile publice puse la dispoziția întreprinderilor publice
de către autoritățile publice, precum și pe acelea referitoare la
utilizarea efectivă a acestor fonduri de către întreprinderile
respective. Din considerentele directivei reiese că obiectivul său
esențial este acela de a promova aplicarea eficientă a dispozițiilor
articolelor 92 și 93 din tratat privind ajutoarele de stat
întreprinderilor publice. În plus, considerentele subliniază principiul
egalității de tratament între întreprinderile publice și private, precum
și necesitatea transparenței relațiilor financiare dintre
întreprinderile publice și state, din cauza complexității acestor
relații.3        Motivele
invocate de guvernele reclamante, deși diferite sub anumite aspecte,
pot fi, în esență, rezumate după cum urmează:–        necompetența Comisiei;–        lipsa necesității și nerespectarea principiului proporționalității;–        discriminare în detrimentul întreprinderilor publice;–        încălcarea
articolelor 90, 92 și 93, prin definirea de către directivă a
noțiunilor de întreprindere publică și ajutor de stat;–        nerespectarea
normelor care definesc domeniul de aplicare al Tratatelor CEE, CECO și
CEEA;–        lipsa
motivării și nerespectarea principiului egalității în cazul
exceptărilor prevăzute de directivă. Cu privire la primul motiv (necompetența Comisiei)4        Potrivit
guvernului Regatului Unit, prin adoptarea directivei în litigiu,
Comisia a încălcat chiar principiile ce reglementează repartizarea
competențelor și a responsabilităților între instituțiile comunitare.
Din dispozițiile instituționale ale tratatului reiese că toate
competențele legislative originare aparțin Consiliului, în timp ce
Comisia nu are decât competențe de supraveghere și executare. Această
repartizare a competențelor este confirmată prin norme de abilitare
specifice din tratat, cvasitotalitatea acestora rezervând Consiliului
adoptarea regulamentelor și a directivelor. În ceea ce privește în
special regulile de concurență, se observă aceeași partajare a
responsabilităților. Respectivele dispoziții conferă Comisiei, prin ele
însele, atribuții de supraveghere, în timp ce aceasta nu poate legifera
decât în limitele unei delegări speciale și exprese cuprinse într‑un act
al Consiliului.5        De
asemenea, potrivit guvernului Regatului Unit, dispozițiile tratatului
care, în mod excepțional, conferă Comisiei competența de a adopta
directive trebuie interpretate în lumina considerațiilor anterioare.
Directivele Comisiei nu au aceeași natură cu cele adoptate de Consiliu.
În timp ce acestea din urmă pot cuprinde dispoziții generale cu caracter
normativ, impunând, dacă este cazul, obligații noi statelor membre,
scopul primelor este doar de a rezolva o situație specifică în unul sau
în mai multe state membre. În ceea ce privește articolul 90 alineatul
(3), acest scop limitat este sugerat chiar de textul dispoziției,
conform căruia Comisia „adresează” directivele sau deciziile
corespunzătoare statelor membre.6        Această
teză nu își găsește totuși fundamentul în dispozițiile instituționale
ale tratatului. În conformitate cu dispozițiile articolului 4, Comisia
participă la îndeplinirea sarcinilor Comunității la fel ca și celelalte
instituții, fiecare acționând în limitele atribuțiilor care îi sunt
conferite de tratat. Articolul 155 prevede, în termeni aproape identici
cu cei utilizați la articolul 145 pentru a descrie aceeași atribuție a
Consiliului, că, în condițiile prevăzute de tratat, Comisia dispune de o
competență decizională proprie. În plus, dispozițiile capitolului care
stabilește, în mod general, efectele și conținutul actelor adoptate de
instituții, în special cele ale articolului 189, nu realizează
distincția pe care o face guvernul Regatului Unit între directivele de
aplicabilitate generală și celelalte directive care prevăd doar măsuri
specifice. În conformitate cu primul paragraf al acestui articol,
Comisia, la fel ca și Consiliul, are competența de a adopta directive în
condițiile prevăzute de tratat. Prin urmare, limitele competenței
conferite Comisiei de o dispoziție specifică a tratatului nu pot fi
deduse dintr‑un principiu general, ci dintr‑o interpretare a termenilor
proprii respectivei dispoziții, în acest caz articolul 90, analizați în
lumina scopului și a poziției acesteia în economia tratatului.7        În
această privință, nu se poate trage nicio concluzie din faptul că
majoritatea celorlalte dispoziții specifice ale tratatului, care prevăd o
competență de a adopta acte cu caracter general, conferă această
competență Consiliului care hotărăște cu privire la o propunere a
Comisiei. De asemenea, nu se poate face o distincție între dispozițiile
care prevăd adoptarea directivelor, în funcție de utilizarea verbelor „a
adopta” sau „a adresa”. În conformitate cu articolul 189, directivele,
ca și deciziile, atât ale Consiliului, cât și ale Comisiei, se adresează
unor destinatari care, în cazul directivelor, sunt în mod obligatoriu
state membre. Prin urmare, în cazul unei dispoziții care prevede
adoptarea atât de directive, cât și de decizii adresate statelor membre,
verbul „a adresa” constituie pur și simplu expresia comună cea mai
potrivită.8        În
sprijinul motivului privind necompetența Comisiei, cele trei guverne
reclamante susțin faptul că normele cuprinse în directiva în litigiu
puteau fi adoptate de către Consiliu. Întrucât scopul directivei este
acela de a permite Comisiei să controleze respectarea de către statele
membre a obligației de a îi notifica, în conformitate cu articolul 93
alineatul (3), orice instituire sau modificare a unui ajutor de stat și
întrucât articolul 94 conferă Consiliului competența de a stabili în
special condițiile de aplicare a respectivului alineat, normele în cauză
aparțin competenței acestei instituții în temeiul acestui articol.
Oricum, astfel de norme intră în atribuțiile Consiliului în temeiul
articolului 213 sau, în subsidiar, în temeiul articolului 235. Prin
urmare, fiind vorba de un domeniu în care Consiliul este competent, nu
este posibil, conform guvernelor reclamante, să se recunoască o
competență concurentă Comisiei, în temeiul altor dispoziții ale
tratatului.9        Comisia,
susținută de guvernul Republicii Federale Germania, insistă asupra
faptului că directiva vizează măsuri anterioare procedurii prevăzute la
articolul 93 și că, din această cauză, articolul 94 nu este aplicabil.
De asemenea, Comisia susține că articolul 213 nu se referă la informații
de care dispun statele membre și pe care acestea trebuie să le
furnizeze Comisiei, la cererea sa, în temeiul obligației lor generale de
cooperare prevăzute la articolul 5. Nu ar fi aplicabil nici articolul
235, întrucât acesta presupune lipsa oricărei competențe de a acționa.
La rândul său, guvernul olandez subliniază în special caracterul
specific și importanța articolului 90 ca dispoziție autonomă.10      Argumentele
pe care guvernele reclamante le întemeiază pe articolele 213 și 235
trebuie înlăturate. Într‑adevăr, articolul 213, care face parte din
capitolul de dispoziții generale și finale din tratat, nu aduce atingere
competențelor conferite Comisiei prin dispoziții speciale ale
tratatului. Pentru motivul indicat de Comisie, articolul 235 nu poate fi
considerat ca fiind aplicabil în cauză.11      Pe
de altă parte, pentru a aprecia argumentul întemeiat pe articolul 94,
este necesar să se compare dispozițiile respectivului articol cu cele
ale articolului 90, în lumina obiectului și a scopului acestor două
articole.12      În
această privință, este necesar să se constate că cele două dispoziții
au obiecte diferite. Articolul 94 face parte dintr‑un ansamblu de
dispoziții ce reglementează domeniul ajutoarelor acordate de state, sub
orice formă și indiferent de destinatarii acestor ajutoare. În schimb,
articolul 90 nu vizează decât întreprinderile pentru al căror
comportament statele trebuie să își asume o responsabilitate specială
din cauza influenței pe care o pot exercita cu privire la acest
comportament. Acest articol evidențiază că respectivele întreprinderi,
sub rezerva precizărilor de la alineatul (2), se supun tuturor
dispozițiilor tratatului; obligă statele membre să respecte aceste norme
în raporturile cu respectivele întreprinderi și impune Comisiei, în
această privință, o obligație de a asigura aplicarea, ce poate fi
îndeplinită, în cazul în care este necesar, prin adoptarea de directive
și decizii adresate statelor membre.13      Acestei
diferențe de obiecte i se adaugă o diferență privind condițiile
stabilite cu privire la exercitarea competențelor pe care cele două
dispoziții le conferă Consiliului și, respectiv, Comisiei. Articolul 94
permite Consiliului să adopte orice regulamente utile pentru aplicarea
articolelor 92 și 93. În schimb, competența conferită Comisiei de
articolul 90 alineatul (3) se limitează la directivele și deciziile care
sunt necesare în vederea îndeplinirii, într‑un mod eficient, a
obligației de supraveghere care îi este impusă de același alineat. 14      Față
de competența Consiliului în temeiul articolului 94, competența
conferită Comisiei de articolul 90 alineatul (3) se exercită, astfel,
într‑un domeniu de aplicare specific și în condițiile definite în
funcție de obiectul propriu al acestui articol. Prin urmare, competența
Comisiei privind adoptarea directivei în litigiu depinde de necesitățile
inerente obligației sale de supraveghere menționate la articolul 90,
iar o eventuală reglementare edictată de Consiliu în aplicarea
competenței sale generale în temeiul articolului 94 și cuprinzând
dispoziții care ar avea efect asupra domeniului specific al ajutoarelor
acordate întreprinderilor publice nu împiedică exercitarea acestei
competențe de către Comisie.15      Rezultă
din toate aceste considerații că primul motiv invocat de guvernele
reclamante trebuie să fie respins. Cu privire la al doilea motiv (lipsa necesității)16      Guvernele
francez și italian contestă faptul că normele cuprinse în directivă
sunt necesare pentru a permite Comisiei să își exercite în mod eficace
misiunea de supraveghere pe care i‑o încredințează articolul 90. Acestea
consideră că există o separare juridică totală între stat și
întreprinderile publice pe plan financiar. Fondurile puse la dispoziția
acestora din urmă de către autoritățile publice apar în actele
legislative bugetare, precum și în bilanțurile și rapoartele anuale ale
întreprinderilor. Într‑o societate democratică, există, cu privire la
relațiile dintre stat și întreprinderile publice, surse de informare cel
puțin la fel de complete precum cele privind relațiile cu
întreprinderile private și mult mai precise decât cele privind relațiile
dintre întreprinderile private.17      Comisia
face trimitere la al patrulea și la al cincilea considerent al
directivei, potrivit cărora complexitatea relațiilor financiare dintre
autoritățile publice naționale și întreprinderile publice este de natură
să împiedice îndeplinirea de către Comisie a sarcinii sale de
supraveghere, iar aplicarea eficientă și echitabilă a normelor
tratatului referitoare la ajutoare, atât la nivelul întreprinderile
publice, cât și al celor private, va fi posibilă numai în cazul în care
aceste relații financiare vor fi transparente. În cursul procedurii în
fața Curții, atât Comisia, cât și guvernul Republicii Federale Germania,
au citat exemple pentru a demonstra că aceste relații nu erau suficient
de transparente, astfel încât să permită Comisiei să stabilească
existența sau inexistența unor ajutoare de stat acordate
întreprinderilor publice.18      Ținând
seama de diversele forme de întreprinderi publice din diferitele state
membre și de ramificațiile activităților acestora, este inevitabil ca
relațiile lor financiare cu autoritățile publice să fie, la rândul lor,
foarte diverse, adesea complexe și, prin urmare, dificil de controlat,
chiar și cu ajutorul surselor de informare publicate la care guvernele
reclamante au făcut referire. În aceste condiții, nu poate fi negată
nevoia Comisiei de a încerca să obțină informații suplimentare cu
privire la aceste relații, stabilind criterii comune pentru toate
statele membre și pentru toate întreprinderile în cauză. În ceea ce
privește stabilirea concretă a respectivelor criterii, guvernele
reclamante nu au demonstrat că limitele puterii de apreciere conferite
de articolul 90 alineatul (3) au fost depășite de către Comisie. 19      Rezultă
că motivul referitor la lipsa necesității trebuie să fie respins.
Aceeași soluție este valabilă și pentru critica adresată Comisiei, în
special de către guvernul italian, cu privire la lipsa
proporționalității. Cu privire la al
treilea motiv (existența unei discriminări în privința întreprinderilor
publice în comparație cu întreprinderile private)20      Guvernele
francez și italian invocă faptul că, atât din articolul 222, cât și din
articolul 90, reiese că întreprinderile publice și întreprinderile
private trebuie să beneficieze de un tratament egal. Însă directiva are
ca efect plasarea primelor într‑o situație mai puțin favorabilă în
comparație cu cele din urmă, în special întrucât impune întreprinderilor
publice obligații speciale, în special contabile, care nu sunt impuse
și întreprinderilor private.21      În
această privință, trebuie subliniat că principiul egalității, pe care
guvernele îl invocă în ceea ce privește raporturile dintre
întreprinderile publice și cele private, în general, presupune că cele
două categorii se află în situații comparabile. Însă întreprinderile
private își stabilesc, în limitele impuse de legislația aplicabilă,
propria strategie industrială și comercială ținând seama, în special, de
cerințele de rentabilitate. Pe de altă parte, deciziile
întreprinderilor publice pot fi afectate de factori de altă natură, în
cadrul urmăririi de către autoritățile publice care pot influența
respectivele decizii a unor scopuri de interes general. Consecințele
economice și financiare ale unui astfel de impact conduc la stabilirea,
între aceste întreprinderi și autoritățile publice, a unor relații
financiare de tip special, diferite de relațiile care există între
autoritățile publice și întreprinderile private. Întrucât directiva
reglementează tocmai aceste relații financiare speciale, motivul
întemeiat pe existența unei discriminări nu poate fi reținut. Cu
privire la al patrulea motiv (încălcarea articolelor 90, 92 și 93 prin
definirea de către directivă a noțiunilor de întreprindere publică și
ajutor de stat)22      Guvernele
francez și italian susțin că articolele 2 și 3 din directivă adaugă la
dispozițiile articolelor 90, 92 și 93 din tratat fără niciun temei
legal, prin aceea că definesc noțiunea de întreprindere publică și
stabilesc relațiile financiare care, în opinia Comisiei, pot constitui
ajutoare de stat.23      Aceste
critici nu sunt justificate. În ceea ce privește stabilirea, la
articolul 3, a relațiilor financiare care se supun normelor directivei,
este suficient să se constate că nu este vorba de o încercare a Comisiei
de a defini noțiunea de ajutor astfel cum este prezentată la articolele
92 și 93 din tratat, ci numai de o specificare a tranzacțiilor
financiare despre care Comisia consideră că trebuie să fie informată
pentru a controla dacă un stat membru a acordat ajutoare întreprinderii
în cauză, fără a respecta obligația de notificare în conformitate cu
articolul 93 alineatul (3). Astfel cum s‑a menționat anterior cu privire
la cel de al doilea motiv, nu s‑a stabilit că, prin aceasta, Comisia
și‑a depășit limitele puterii de apreciere care îi este conferită de
articolul 90 alineatul (3).24      În
ceea ce privește dispozițiile articolului 2 care delimitează conceptul
de întreprindere publică „în sensul prezentei directive”, trebuie
subliniat că acestea nu au ca scop definirea acestei noțiuni astfel cum
este prevăzută la articolul 90 din tratat, ci stabilirea criteriilor
necesare pentru a delimita grupul întreprinderilor ale căror relații
financiare cu autoritățile publice sunt supuse obligației de informare
vizate de directivă. În vederea aprecierii acestei delimitări, care
este, de altfel, indispensabilă pentru a face cunoscută statelor membre
întinderea obligațiilor acestora în conformitate cu directiva, este
necesar, prin urmare, să se realizeze o comparație între criteriile
stabilite și considerațiile care stau la baza obligației de supraveghere
impuse Comisiei la articolul 90.25      În
conformitate cu articolul 2 din directivă, „întreprindere publică”
înseamnă orice întreprindere asupra căreia autoritățile publice pot
exercita, direct sau indirect, o influență dominantă. În conformitate cu
cel de al doilea paragraf, se presupune că există o astfel de influență
atunci când autoritățile publice, direct sau indirect, dețin
majoritatea capitalului subscris al întreprinderii, dețin controlul
majorității voturilor sau pot desemna mai mult de jumătate dintre
membrii organelor de administrare, de conducere sau de supraveghere ale
întreprinderii respective.26      Astfel
cum a indicat deja Curtea mai sus, motivul pentru care dispozițiile
articolului 90 au fost incluse în tratat este chiar influența pe care
autoritățile publice o pot exercita asupra deciziilor comerciale ale
întreprinderilor publice. Această influență se poate exercita fie pe
baza unei participări financiare, fie pe baza unor reguli ce
reglementează gestionarea întreprinderii. Prin alegerea acelorași
criterii pentru a determina relațiile financiare asupra cărora poate
obține informații în vederea îndeplinirii obligației sale de
supraveghere în temeiul articolului 90 alineatul (3), Comisia a rămas în
limitele puterii de apreciere care îi este conferită de această
dispoziție.27      Prin urmare, al patrulea motiv trebuie de asemenea respins. Cu privire la al cincilea motiv (nerespectarea normelor care definesc domeniul de aplicare al Tratatelor CEE, CECO și CEEA)28      Guvernul
francez subliniază că definiția întreprinderii publice care este
prevăzută la articolul 2 din directivă are un caracter cu totul general
și că exceptarea, prevăzută la articolul 4, a sectorului energiei,
inclusiv în ceea ce privește energia nucleară, producția de uraniu,
îmbogățirea acestuia și retratarea combustibililor iradiați, precum și
prepararea materialelor ce conțin plutoniu, lasă să se înțeleagă faptul
că directiva se aplică, sub această rezervă, întreprinderilor publice
care intră în sfera de aplicare a Tratatelor CECO și CEEA. Întrucât un
act de drept derivat adoptat în cadrul Tratatului CEE nu poate
reglementa un aspect care intră sub incidența normelor pozitive ale
altor tratate, guvernul francez solicită, în secundar, anularea
directivei în măsura în care aceasta vizează întreprinderile care intră
sub incidența Tratelor CECO și CEEA.29      Comisia
admite că, în temeiul articolului 232 alineatul (1) din Tratatul CEE și
datorită normelor Tratatului CEE privind ajutoarele acordate
întreprinderilor care intră în sfera de aplicare a acestui tratat,
directiva nu se poate aplica unor astfel de întreprinderi. În ceea ce
privește întreprinderile din sectorul nuclear, aceasta susține că
Tratatul CEEA nu cuprinde dispoziții referitoare la ajutoarele de stat.
Articolele 92 și 93 din Tratatul CEE și, în consecință, directiva, sunt
aplicabile, prin urmare, întreprinderilor din acest sector, sub rezerva
excepțiilor prevăzute expres la articolul 4 din directivă.30      În
conformitate cu articolul 232 alineatul (1) din Tratatul CEE,
dispozițiile acestui tratat nu le modifică pe cele ale Tratatului CECO,
în special în ceea ce privește drepturile și obligațiile statelor
membre, atribuțiile instituțiilor acestei Comunități și normele
stabilite de respectivul tratat cu privire la funcționarea pieței comune
a cărbunelui și oțelului.31      Întrucât
articolul 90 alineatul (3) se referă tocmai la competențele
instituțiilor și întrucât directiva în litigiu impune statelor membre
obligații în domeniul ajutoarelor, domeniu în care și Tratatul CECO
cuprinde norme care se adresează statelor membre și întreprinderilor de
pe piața cărbunelui și oțelului, rezultă în mod direct din articolul 232
din Tratatul CEE că directiva în litigiu nu se poate aplica relațiilor
cu astfel de întreprinderi. Din acest motiv, directiva nu este viciată
de nicio nelegalitate cu privire la acest aspect, cu toate că ar fi fost
preferabil, fără îndoială, în interesul clarității situațiilor
juridice, ca excluderea acestor întreprinderi să rezulte din chiar
termenii directivei.32      Pe
de altă parte, în ceea ce privește raporturile cu Tratatul CEEA,
articolul 232 alineatul (2) din Tratatul CEE precizează doar că
dispozițiile acestuia din urmă nu derogă de la prevederile primului.
Guvernul francez nu a demonstrat că dispozițiile directivei derogă de la
dispozițiile Tratatului CEEA. Prin urmare, acest motiv nu poate fi
reținut. Cu privire la al șaselea motiv
(lipsa motivării și nerespectarea principiului egalității în cazul
exceptărilor prevăzute de directivă)33      În
afara sectorului energiei, articolul 4 exclude din domeniul său de
aplicare întreprinderile publice a căror cifră de afaceri, exclusiv
impozitele, nu a atins un total de 40 de milioane de unități de cont
europene pe perioada celor două exerciții financiare precedente, precum
și întreprinderile publice care prestează servicii ce nu au o influență
semnificativă asupra comerțului comunitar și întreprinderile din
sectoarele apei, transporturilor, poștei și telecomunicațiilor și
creditului.34      În
opinia guvernului italian, prezentele exceptări dau naștere unei
discriminări nemotivate. Acesta este de părere că exceptările sectoriale
nu ar trebui permise decât în lipsa concurenței intracomunitare în
sectorul respectiv.35      În
afară de faptul că acest motiv tinde mai curând să lărgească domeniul
de aplicare al directivei, acesta nu este întemeiat. Cel de al
doisprezecelea considerent al directivei prevede, într‑adevăr, că ar
trebui excluse anumite sectoare care nu aparțin domeniului concurențial
sau care fac deja obiectul unor dispoziții comunitare speciale care
asigură o transparență adecvată, anumite sectoare al căror caracter
special reprezintă o justificare pentru ca acestea să facă obiectul unor
dispoziții specifice, precum și întreprinderile a căror importanță
economică redusă nu justifică cheltuielile administrative care pot
decurge din măsurile care trebuie adoptate. Aceste considerații, dintre
care cel puțin una se aplică fiecăruia dintre sectoarele excluse de
articolul 4 din directivă, cuprind criterii suficient de obiective
pentru a justifica o exceptare din domeniul de aplicare al directivei.36      În
consecință, trebuie concluzionat că acțiunile introduse de cele trei
guverne nu au relevat elemente care pot justifica anularea, chiar și în
parte, a directivei atacate. Prin urmare, aceste acțiuni trebuie
respinse. Cu privire la cheltuielile de judecată37      În
conformitate cu articolul 69 alineatul (2) din Regulamentul de
procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la
plata cheltuielilor de judecată. 38      Întrucât
cele trei guverne reclamante au căzut în pretenții, acestea trebuie
obligate la plata cheltuielilor de judecată. Aceeași soluție este
valabilă și pentru guvernul francez, în calitate de intervenient în
cauzele 189/80 și 190/80. 39      Dintre
guvernele care au intervenit în susținerea concluziilor Comisiei, numai
guvernul olandez a solicitat obligarea reclamanților la plata
cheltuielilor de judecată. Prin urmare, Republica Franceză, Republica
Italiană și Regatul Unit trebuie să fie obligate la suportarea
cheltuielilor de judecată ale Comisiei și ale Regatului Țărilor de Jos,
pe lângă propriile cheltuieli de judecată.Pentru aceste motive, CURTEA declară și hotărăște:1)      Respinge acțiunile.2)      Obligă
Republica Franceză, Republica Italiană și Regatul Unit al Marii
Britanii și Irlandei de Nord la suportarea cheltuielilor de judecată ale
Comisiei și ale Regatului Țărilor de Jos, pe lângă propriile cheltuieli
de judecată.Mertens de WilmarsTouffait      Due      PescatoreMackenzie StuartO’KeeffeKoopmans      ChlorosGrévissePronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 9 noiembrie 1995.Grefier       PreședinteP. Heim       Mertens de Wilmars1 Limbi de procedură: engleza, franceza și italiana.<