62025CJ0219
DOMSTOLENS DOM (Tredje Afdeling)
19. juni 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – præjudiciel hasteprocedure – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – artikel 67, stk. 3, TEUF og artikel 82, stk. 1, TEUF – retligt samarbejde i straffesager – anmodning om udlevering hidrørende fra et tredjeland – unionsborger – artikel 18 TEUF og 21 TEUF – tidligere afgørelse, som blev truffet af en anden medlemsstat, og hvorved udleveringen blev afslået på grund af en alvorlig risiko for indgreb i de grundlæggende rettigheder – artikel 19, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – ret for den person, som anmodes udleveret, til ikke at blive udleveret til en stat, hvor der er en alvorlig risiko for, at personen bliver udsat for tortur eller umenneskelig eller nedværdigende behandling – artikel 47, stk. 2, i chartret om grundlæggende rettigheder – ret til en retfærdig rettergang – gensidig tillid – pligt til at tage hensyn til den begrundelse, hvorpå den tidligere afgørelse om afslag på udlevering er støttet – manglende pligt til gensidig anerkendelse af denne afgørelse«
I sag C-219/25 PPU [Kamekris] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier (undersøgelsesafdelingen ved appeldomstolen i Montpellier, Frankrig) ved afgørelse af 18. marts 2025, indgået til Domstolen den 20. marts 2025, i sagen vedrørende udlevering af
KN,
har
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, C. Lycourgos, samt dommerne S. Rodin, N. Piçarra (refererende dommer), O. Spineanu-Matei og N. Fenger,
generaladvokat: J. Kokott,
justitssekretær: fuldmægtig R. Şereş,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 8. maj 2025,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
KN ved avocats J.-C. De Block og M. Poirot,
–
den franske regering ved B. Dourthe og M. Guiresse, som befuldmægtigede,
–
den tjekkiske regering ved M. Smolek og J. Vláčil, som befuldmægtigede,
–
den tyske regering ved J. Möller, M. Hellmann og A. Sahner, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved F. Blanc, J. Hottiaux, H. Leupold og J. Vondung, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 22. maj 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Nærværende anmodning om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 67, stk. 3, TEUF og artikel 82, stk. 1, TEUF, sammenholdt med artikel 19 og artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en anmodning om udlevering, som de georgiske myndigheder har fremsat til de franske myndigheder, og som vedrører KN, der er græsk og georgisk statsborger, med henblik på fuldbyrdelsen i Georgien af en fængselsstraf på livstid.
Retsforskrifter
Den europæiske udleveringskonvention
3
Den europæiske konvention om udlevering, der blev undertegnet i Paris den 13. december 1957 (herefter »den europæiske udleveringskonvention«), og som bl.a. Den Franske Republik og Georgien er parter i, bestemmer følgende i artikel 1 med overskriften »Forpligtelse til udlevering«:
»De kontraherende parter forpligter sig til i overensstemmelse med de i denne konvention fastsatte bestemmelser og betingelser til hverandre at udlevere enhver person, mod hvem det begærende lands kompetente myndigheder har [indledt] retsforfølgning for en forbrydelse, eller som af de nævnte myndigheder ønskes udleveret med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom eller en beslutning om sikkerhedsforanstaltning.«
4
I forbindelse med ratificeringen af konventionen tog Den Franske Republik bl.a. følgende to forbehold:
»Udleveringen vil kunne afslås, når overgivelsen, navnlig under hensyn til alderen eller helbredstilstanden hos den person, som anmodes overgivet, kan have særligt alvorlige følger for den pågældende.
Udleveringen vil ikke blive imødekommet, når den person, som anmodes udleveret, i den anmodende stat vil blive retsforfulgt ved en domstol, der ikke sikrer de grundlæggende processuelle garantier og de grundlæggende garantier for beskyttelse af retten til forsvar, eller ved en domstol, som er oprettet med henblik på denne persons konkrete sag, eller når der anmodes om udlevering med henblik på fuldbyrdelse af en straf eller en sikkerhedsforanstaltning idømt af en sådan domstol.«
EU-retten
5
Artikel 18, stk. 1, TEUF fastsætter:
»Inden for traktaternes anvendelsesområde og med forbehold af disses særlige bestemmelser er al forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet, forbudt.«
6
Artikel 21, stk. 1, TEUF bestemmer:
»Enhver unionsborger har ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område med de begrænsninger og på de betingelser, der er fastsat i traktaterne og i gennemførelsesbestemmelserne hertil.«
7
Artikel 67, stk. 1 og 3, TEUF har følgende ordlyd:
»1.   [Den Europæiske Union] udgør et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor de grundlæggende rettigheder og medlemsstaternes forskellige retssystemer og retstraditioner respekteres.
[...]
3.   Unionen bestræber sig på at sikre et højt sikkerhedsniveau ved hjælp af foranstaltninger til forebyggelse og bekæmpelse af kriminalitet, racisme og fremmedhad, ved koordinerings- og samarbejdsforanstaltninger mellem politimyndigheder, strafferetlige myndigheder og øvrige kompetente myndigheder samt ved gensidig anerkendelse af strafferetlige afgørelser og om nødvendigt indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes straffelovgivning.«
8
Artikel 82, stk. 1, TEUF er sålydende:
»Det retlige samarbejde i straffesager i Unionen bygger på princippet om gensidig anerkendelse af domme og retsafgørelser og omfatter indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser på de områder, der er nævnt i stk. 2 og i artikel 83.
Europa-Parlamentet og Rådet [for Den Europæiske Union] vedtager efter den almindelige lovgivningsprocedure foranstaltninger med henblik på:
a)
at fastlægge regler og procedurer, der skal sikre anerkendelse af alle former for domme og retsafgørelser i hele Unionen
[...]«
9
Chartrets artikel 19, der har overskriften »Beskyttelse i tilfælde af udsendelse, udvisning og udlevering«, fastsætter følgende i stk. 2:
»Ingen må udsendes, udvises eller udleveres til en stat, hvor der er en alvorlig risiko for at blive idømt dødsstraf eller udsat for tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigende straf eller behandling.«
10
Chartrets artikel 47 med overskriften »Adgang til effektive retsmidler og til en upartisk domstol« bestemmer følgende i stk. 2:
»Enhver har ret til en retfærdig og offentlig rettergang inden en rimelig frist for en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov. Enhver skal have mulighed for at blive rådgivet, forsvaret og repræsenteret.«
Fransk ret
11
Artikel 696-4 i code de procédure pénale (strafferetsplejeloven) fastsætter:
»Udleveringen imødekommes ikke i følgende tilfælde:
1° Når den person, som anmodes udleveret, er fransk statsborger, idet dette statsborgerskab vurderes på tidspunktet for den lovovertrædelse, for hvilken der anmodes om udlevering.
[...]«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
12
Den 3. december 2010 blev KN, der er græsk og georgisk statsborger, in absentia idømt livsvarigt fængsel af byretten i Poti (Georgien). Den 3. juni 2011 blev denne straf stadfæstet in absentia af appeldomstolen i Kutaisi (Georgien). De strafbare handlinger, der var blevet begået i Georgien og Tyrkiet i 2008 og 2009, vedrørte international handel med kokain i særligt store mængder og i en organiseret bande, planlægning af et drab i fællesskab og ulovlig besiddelse af skydevåben.
13
På grundlag af den dom, der var blevet afsagt af appeldomstolen i Kutaisi den 3. juni 2011, anmodede de georgiske myndigheder den 2. juli 2021 Interpol om udsendelse af et efterlysningsblad (rødt hjørne) svarende til en anmodning om foreløbig anholdelse med henblik på udlevering.
14
Den 4. oktober 2021 blev KN foreløbigt anholdt i Belgien, hvor han boede, på grundlag af det nævnte efterlysningsblad (rødt hjørne). Den 13. oktober 2021 fremsatte Georgiens anklagemyndighed en anmodning om udlevering for de belgiske myndigheder. KN, der oprindeligt var varetægtsfængslet med henblik på udlevering, blev løsladt, men underlagt retslig kontrol fra den 29. oktober 2021 i afventning af de belgiske retsinstansers afgørelse om udleveringsanmodningen.
15
Den 20. januar 2025 blev KN anholdt i Frankrig på grundlag af det nævnte efterlysningsblad (rødt hjørne). Dagen efter tilstillede de georgiske myndigheder de franske myndigheder en udleveringsanmodning svarende til den, der var blevet fremsat for de belgiske myndigheder, og KN blev i Frankrig varetægtsfængslet med henblik på udlevering.
16
På grundlag af den belgiske lovgivning om udlevering og artikel 3 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«), afslog afdelingen for tiltalerejsning ved cour d’appel de Bruxelles (appeldomstolen i Bruxelles, Belgien) ved dom af 19. februar 2025 den udleveringsanmodning, som de georgiske myndigheder havde fremsat, idet afdelingen fandt, at der var alvorlige grunde til at frygte, at en udlevering af KN til Georgien ville udsætte ham for en nægtelse af adgang til domstolsprøvelse og for en reel risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling.
17
Den 28. februar 2025 gav KN i forbindelse med den i Frankrig indledte udleveringsprocedure møde for procureur général de Montpellier (statsadvokaten i Montpellier, Frankrig) og erklærede, at han ikke gav samtykke til at blive udleveret.
18
Som følge af det nævnte afslag blev KN den 1. marts 2025 fremstillet for chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier (undersøgelsesafdelingen ved appeldomstolen i Montpellier, Frankrig), som er den forelæggende ret. Han har for denne retsinstans gjort gældende, at EU-retten, navnlig princippet om gensidig tillid og princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser truffet af medlemsstaterne, pålægger de franske myndigheder at anerkende dommen fra afdelingen for tiltalerejsning ved cour d’appel de Bruxelles (appeldomstolen i Bruxelles) af 19. februar 2025 og følgelig at afslå hans udlevering til Georgien. Ved sidstnævnte dom, der er af strafferetlig karakter, er han blevet tillagt en af EU sikret ret, nemlig retten til ikke at blive udleveret til et tredjeland, hvis der foreligger en reel risiko for, at han dér vil blive udsat for umenneskelig eller nedværdigende behandling eller for en nægtelse af adgang til domstolsprøvelse.
19
Procureur général de Montpellier (statsadvokaten i Montpellier) har for den forelæggende ret anført, at de franske myndigheders behandling af den nævnte udleveringsanmodning er underlagt overholdelse af EMRK’s artikel 3 og 6, og at KN, som er græsk og georgisk statsborger, har gjort gældende, at der foreligger en alvorlig risiko for at blive udsat for ikke blot en nægtelse af adgang til domstolsprøvelse, men også umenneskelig eller nedværdigende behandling som følge af frihedsberøvelsesforholdene i Georgien. Henset til den politiske ustabilitet, der har hersket i dette land siden november 2024, har statsadvokaten anmodet den forelæggende ret om at fastslå, at denne retsinstans ikke er i stand til at opnå pålidelige garantier fra de georgiske myndigheder med hensyn til overholdelsen af de rettigheder, som er fastsat i disse artikler.
20
Den forelæggende ret har anført, at artikel 1 i den europæiske udleveringskonvention, som Georgien er part i som medlem af Europarådet, kræver udlevering af den person, som anmodes udleveret, når de retlige betingelser er opfyldt, med forbehold af de fastsatte undtagelser og de forbehold, som de kontraherende parter har taget. Den forelæggende ret har anført, at Den Franske Republik har taget forbehold for, at udleveringen ikke vil blive imødekommet, når den person, som anmodes udleveret, vil blive retsforfulgt ved en domstol, der ikke sikrer den grundlæggende ret til forsvar, og at udleveringen kan afslås, hvis den kan have særligt alvorlige følger for denne person.
21
Den forelæggende ret ønsker oplyst, om den dom, der blev afsagt af afdelingen for tiltalerejsning ved cour d’appel de Bruxelles (appeldomstolen i Bruxelles) den 19. februar 2025, og hvorved denne afdeling fastslog, at KN i tilfælde af udlevering til Georgien vil blive udsat for en alvorlig risiko for en nægtelse af adgang til domstolsprøvelse og for at blive udsat for tortur eller umenneskelig eller nedværdigende behandling, ikke har nogen retskraft i forhold til de franske retsinstanser i medfør af princippet om gensidig tillid og princippet om gensidig anerkendelse. Ifølge den forelæggende ret er det kun, når en sådan anerkendelse udtrykkeligt er fastsat i EU-retten, at retsinstanserne i en medlemsstat i overensstemmelse med disse principper er forpligtet til at anerkende retskraften af de afgørelser, som er blevet truffet af en anden medlemsstats retsinstanser.
22
På denne baggrund har chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier (undersøgelsesafdelingen ved appeldomstolen i Montpellier) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 67, stk. 3, TEUF og artikel 82, stk. 1, TEUF, sammenholdt med [chartrets] artikel 19 og 47 [...], fortolkes således, at en medlemsstat er forpligtet til at afslå at gennemføre en anmodning om udlevering af en unionsborger til et tredjeland, når en anden medlemsstat forinden har afslået at gennemføre den samme anmodning om udlevering med den begrundelse, at en overgivelse af den pågældende person risikerer at tilsidesætte den grundlæggende ret til ikke at blive udsat for tortur eller umenneskelig eller nedværdigende behandling som sikret ved [chartrets] artikel 19 [...] og retten til en retfærdig rettergang som sikret ved [chartrets] artikel 47, stk. 2 [...]?«
Anmodningen om anvendelse af den præjudicielle hasteprocedure
23
Den forelæggende ret har anmodet om anvendelse af den præjudicielle hasteprocedure, som er fastsat i artikel 23a i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og i artikel 107 i Domstolens procesreglement.
24
Det følger af disse bestemmelser, at anvendelsen af denne procedure er underlagt to kumulative betingelser. For det første skal den præjudicielle forelæggelse rejse fortolkningsspørgsmål vedrørende det område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som er genstand for afsnit V i EUF-traktatens tredje del. For det andet skal omstændighederne i tvisten i hovedsagen, således som de er beskrevet af den forelæggende ret, være kendetegnet ved, at der foreligger en hastesituation.
25
Hvad angår den første betingelse bemærkes, at nærværende anmodning om præjudiciel afgørelse bl.a. vedrører fortolkningen af artikel 67, stk. 3, TEUF og artikel 82, stk. 1, TEUF, som er bestemmelser, der henhører under denne traktats tredje del, afsnit V, vedrørende et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Anmodningen kan derfor undergives den præjudicielle hasteprocedure.
26
Hvad angår den anden betingelse, som vedrører den hastende karakter, følger det af fast retspraksis, at denne betingelse er opfyldt, når den berørte person på det pågældende tidspunkt er frihedsberøvet, og personens fortsatte frihedsberøvelse afhænger af løsningen af tvisten i hovedsagen, idet det præciseres, at situationen for denne person skal bedømmes ud fra den situation, der forelå på tidspunktet for behandlingen af anmodningen om anvendelse af den præjudicielle hasteprocedure (jf. bl.a. dom af 29.7.2024, Breian, C-318/24 PPU, EU:C:2024:658, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).
27
I det foreliggende tilfælde fremgår det af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at KN har været varetægtsfængslet med henblik på udlevering siden den 21. januar 2025, således at han på nuværende tidspunkt er frihedsberøvet. Desuden tilsigtes det med den forelæggende rets spørgsmål at afgøre, om denne skal afslå at udlevere personen på grundlag af EU-retten. Hvis Domstolen besvarer dette spørgsmål bekræftende, bør KN derfor principielt løslades.
28
På denne baggrund har Domstolens Tredje Afdeling den 3. april 2025 efter forslag fra den refererende dommer og efter at have hørt generaladvokaten besluttet at efterkomme den forelæggende rets anmodning om, at nærværende præjudicielle forelæggelse undergives den præjudicielle hasteprocedure.
Om det præjudicielle spørgsmål
29
Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 67, stk. 3, TEUF og artikel 82, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at en medlemsstat er forpligtet til at afslå at udlevere en statsborger fra en anden medlemsstat til et tredjeland, når myndighederne i en tredje medlemsstat tidligere har afslået at fuldbyrde en anmodning om udlevering hidrørende fra dette tredjeland med henblik på fuldbyrdelse af den samme straf, som denne statsborger i en anden medlemsstat er blevet idømt, fordi der foreligger en alvorlig risiko for indgreb i de grundlæggende rettigheder, som er sikret ved chartrets artikel 19, stk. 2, og artikel 47, stk. 2.
30
Indledningsvis skal det bemærkes, at når der ikke er indgået nogen udleveringsaftale mellem EU og det pågældende tredjeland, henhører reglerne på udleveringsområdet under medlemsstaternes kompetence (jf. i denne retning dom af 6.9.2016, Petruhhin, C-182/15, EU:C:2016:630, præmis 26, og af 17.12.2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Udlevering til Ukraine), C-398/19, EU:C:2020:1032, præmis 28).
31
Medlemsstaterne er imidlertid forpligtet til at udøve den nævnte beføjelse under overholdelse af EU-retten, herunder navnlig forbuddet mod forskelsbehandling, der er fastsat i artikel 18 TEUF, og retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, som er sikret ved artikel 21, stk. 1, TEUF (jf. i denne retning dom af 22.12.2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Anmodning om udlevering til Bosnien-Hercegovina), C-237/21, EU:C:2022:1017, præmis 29).
Fortolkning af artikel 18 TEUF og 21 TEUF
32
For det første skal det bemærkes, at en statsborger i en medlemsstat, der færdes eller opholder sig lovligt på en anden medlemsstats område, i sin egenskab af unionsborger har ret til at påberåbe sig artikel 21, stk. 1, TEUF og er omfattet af traktaternes anvendelsesområde som omhandlet i artikel 18 TEUF, der indeholder princippet om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet (jf. i denne retning dom af 13.11.2018, Raugevicius, C-247/17, EU:C:2018:898, præmis 27, og af 22.12.2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Anmodning om udlevering til Bosnien-Hercegovina), C-237/21, EU:C:2022:1017, præmis 30).
33
Den omstændighed, at en statsborger i en anden medlemsstat end den medlemsstat, som anmodningen om udlevering af personen er rettet til, også er statsborger i dette tredjeland, hvorfra anmodningen hidrører, kan ikke forhindre denne statsborger i at gøre de rettigheder og friheder gældende, som den pågældende tillægges ved sin status som unionsborger, bl.a. dem, der er sikret ved artikel 18 TEUF og artikel 21, stk. 1, TEUF. Den omstændighed, at den person, som anmodes udleveret, på en og samme tid er statsborger i en medlemsstat og i et tredjeland, kan nemlig ikke fratage den pågældende disse rettigheder og friheder (jf. i denne retning dom af 22.12.2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Anmodning om udlevering til Bosnien-Hercegovina), C-237/21, EU:C:2022:1017, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
34
I det foreliggende tilfælde fremgår det af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at KN, der bl.a. er græsk statsborger, i sin egenskab af unionsborger har udøvet sin i artikel 21, stk. 1, TEUF fastsatte ret til at færdes frit i en anden medlemsstat, således at hans situation er omfattet af traktaternes anvendelsesområde som omhandlet i artikel 18 TEUF, der indeholder et forbud mod enhver forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, og dette til trods for, at han også er statsborger i det tredjeland, der har fremsat den udleveringsanmodning, som han er genstand for.
35
Den omstændighed, at KN på det tidspunkt, hvor Den Franske Republiks myndigheder modtog den udleveringsanmodning, der er genstand for hovedsagen, ikke havde fast bopæl på denne medlemsstats område, men på Kongeriget Belgiens område, kan i øvrigt ikke afkræfte denne konstatering. Den omstændighed, at opholdet på den anmodede medlemsstats område har form af en gennemrejse, er nemlig ikke af en sådan art, at situationen for en statsborger i en anden medlemsstat, der er omfattet af denne anmodning, udelukkes fra traktaternes anvendelsesområde som omhandlet i artikel 18 TEUF (jf. i denne retning dom af 10.4.2018, Pisciotti, C-191/16, EU:C:2018:222, præmis 34).
36
For det andet har den franske regering anført, at Den Franske Republik i henhold til strafferetsplejelovens artikel 696-4, stk. 1, ikke udleverer sine egne statsborgere til et tredjeland, men at bestemmelsen ikke er til hinder for, at denne medlemsstat derimod udleverer statsborgere fra andre medlemsstater til et tredjeland med henblik på fuldbyrdelse af en straf, der er blevet idømt i dette land.
37
Det fremgår imidlertid af Domstolens faste praksis, at en national regel, der alene forbyder udlevering af statsborgere i den pågældende medlemsstat, indfører en forskelsbehandling i forhold til, om den person, som anmodes udleveret, er statsborger i denne medlemsstat eller statsborger i en anden medlemsstat, og således skaber en forskelsbehandling, der kan påvirke sidstnævntes frihed til at færdes og opholde sig frit i EU (jf. i denne retning dom af 6.9.2016, Petruhhin, C-182/15, EU:C:2016:630, præmis 32, og af 13.11.2018, Raugevicius, C-247/17, EU:C:2018:898, præmis 28).
38
Det følger heraf, at i en situation som den i hovedsagen omhandlede indebærer den forskelsbehandling, der består i at tillade udlevering af en unionsborger, der er statsborger i en anden medlemsstat, såsom KN, en restriktion for retten til at færdes frit som omhandlet i artikel 21 TEUF (jf. i denne retning dom af 6.9.2016, Petruhhin, C-182/15, EU:C:2016:630, præmis 33, og af 13.11.2018, Raugevicius, C-247/17, EU:C:2018:898, præmis 30).
39
Selv om den forelæggende ret i det foreliggende tilfælde ikke har anmodet Domstolen om at oplyse, om en sådan restriktion er begrundet i et tvingende alment hensyn, ønsker den imidlertid oplyst, om visse grundlæggende rettigheder, der er fastsat i chartret, kan være til hinder for en udlevering som den i hovedsagen omhandlede.
Prøvelse af, om der foreligger en alvorlig risiko for indgreb i de grundlæggende rettigheder
40
Når en national lovgivning kan hindre udøvelsen af en eller flere af de grundlæggende friheder, der er sikret ved traktaterne, i det foreliggende tilfælde den i artikel 21, stk. 1, TEUF fastsatte ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, kan denne lovgivning kun begrundes i henhold til EU-retten, såfremt den er i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, hvis iagttagelse Domstolen sikrer (jf. i denne retning dom af 18.6.1991, ERT, C-260/89, EU:C:1991:254, præmis 42 og 43). Efter fast retspraksis skal en sådan lovgivning desuden anses for at »gennemføre[...] EU-retten« som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1 (jf. i denne retning dom af 14.9.2023, Bezirkshauptmannschaft Feldkirch, C-55/22, EU:C:2023:670, præmis 29, og af 12.12.2024, Nemzeti Földügyi Központ, C-419/23, EU:C:2024:1016, præmis 60 og den deri nævnte retspraksis).
41
Det følger heraf, at en anmodet medlemsstat, som ikke udleverer sine egne statsborgere, er forpligtet til – inden den beslutter at udlevere en statsborger fra en anden medlemsstat i henhold til bl.a. den europæiske udleveringskonvention – at undersøge, om denne afgørelse som en gennemførelse af EU-retten som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1, kan udgøre et indgreb i de grundlæggende rettigheder, der er sikret ved chartret, navnlig dets artikel 47, stk. 2, som fastsætter den grundlæggende ret til en retfærdig rettergang, eller dets artikel 19, stk. 2, hvorefter ingen må udsendes, udvises eller udleveres til en stat, hvor der er en alvorlig risiko for at blive idømt dødsstraf eller udsat for tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigende straf eller behandling (jf. i denne retning dom af 13.11.2018, Raugevicius, C-247/17, EU:C:2018:898, præmis 49, og af 22.12.2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Anmodning om udlevering til Bosnien-Hercegovina), C-237/21, EU:C:2022:1017, præmis 55).
42
Med henblik herpå skal den kompetente myndighed i den anmodede medlemsstat basere sig på objektive, pålidelige, præcise og behørigt ajourførte oplysninger. Disse oplysninger kan bl.a. fremgå af internationale retsafgørelser, såsom Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols domme, det anmodende tredjelands retsafgørelser samt afgørelser, rapporter og andre dokumenter, der udarbejdes af organerne i Europarådet eller af FN-organer. Den omstændighed, at der foreligger erklæringer, og godkendelse af internationale aftaler, som principielt sikrer iagttagelsen af de grundlæggende rettigheder, er ikke i sig selv tilstrækkelige til at sikre den person, som anmodes udleveret, en passende beskyttelse mod risikoen for umenneskelig eller nedværdigende behandling, når pålidelige kilder har rapporteret om, at myndighederne i dette tredjeland har – eller accepterer – en praksis, som åbenbart er i strid med principperne i EMRK (jf. i denne retning dom af 6.9.2016, Petruhhin, C-182/15, EU:C:2016:630, præmis 57 og 59).
43
Det er i denne sammenhæng, at den forelæggende ret ønsker oplyst, om artikel 67, stk. 3, TEUF og artikel 82, stk. 1, TEUF pålægger den at anerkende den i nærværende doms præmis 16 omhandlede dom fra afdelingen for tiltalerejsning ved cour d’appel de Bruxelles (appeldomstolen i Bruxelles) af 19. februar 2025, hvorved denne domstol afslog at udlevere KN med den begrundelse, at en sådan udlevering ville udsætte ham for en alvorlig risiko for indgreb i den i chartrets artikel 19, stk. 2, sikrede grundlæggende ret til ikke at blive udsat for tortur eller umenneskelig eller nedværdigende behandling og i den grundlæggende ret til en retfærdig rettergang, som er fastsat i chartrets artikel 47, stk. 2.
44
I denne henseende skal det for det første bemærkes, at hverken artikel 67, stk. 3, TEUF eller artikel 82, stk. 1, TEUF kan danne grundlag for en forpligtelse til gensidig anerkendelse af medlemsstaternes afgørelser om afslag på en anmodning om udlevering hidrørende fra et tredjeland.
45
Det forholder sig nemlig således, at artikel 67, stk. 3, TEUF for det første fastsætter, at »Unionen bestræber sig på at sikre et højt sikkerhedsniveau ved hjælp af foranstaltninger til forebyggelse og bekæmpelse af kriminalitet, racisme og fremmedhad« bl.a. »ved gensidig anerkendelse af strafferetlige afgørelser« og »om nødvendigt indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes straffelovgivning«. For det andet fastsætter artikel 82, stk. 1, første afsnit, TEUF, at »[d]et retlige samarbejde i straffesager i Unionen bygger på princippet om gensidig anerkendelse af domme og retsafgørelser og omfatter indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser«, herunder de bestemmelser, der er omhandlet i andet afsnit, litra a), i nævnte artikel 82, stk. 1, hvorefter »Europa-Parlamentet og Rådet […] efter den almindelige lovgivningsprocedure [vedtager] foranstaltninger med henblik på [...] at fastlægge regler og procedurer, der skal sikre anerkendelse af alle former for domme og retsafgørelser i hele Unionen«.
46
Det fremgår af ordlyden af disse bestemmelser, at de ikke som sådan fastsætter en forpligtelse til gensidig anerkendelse af de domme og retsafgørelser i straffesager, der er vedtaget i medlemsstaterne, men begrænser sig til at fastsætte, at det retlige samarbejde i straffesager i EU er baseret på princippet om en sådan anerkendelse. Artikel 82, stk. 1, andet afsnit, litra a), TEUF begrænser sig således til at fastsætte, at Parlamentet og Rådet vedtager foranstaltninger med henblik på at fastlægge regler og procedurer, der skal sikre anerkendelse af alle former for domme og retsafgørelser.
47
Selv om EU-retten indeholder flere instrumenter i den afledte ret, der fastsætter en forpligtelse til gensidig anerkendelse af visse domme og retsafgørelser i straffesager, herunder Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (EFT 2002, L 190, s. 1) og Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union (EUT 2008, L 327, s. 27), må det for det andet fastslås, at der ikke er nogen EU-retsakt, der fastsætter en forpligtelse til gensidig anerkendelse af de afgørelser, som medlemsstaterne træffer vedrørende de anmodninger om udlevering, der hidrører fra et tredjeland.
48
Princippet om gensidig anerkendelse finder derfor ikke anvendelse på de afgørelser om afslag på udleveringsanmodninger, der vedtages af medlemsstaterne.
49
Derimod pålægger princippet om gensidig tillid, bl.a. for så vidt angår området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hver enkelt medlemsstat at lægge til grund, medmindre der er tale om helt særlige omstændigheder, at samtlige andre medlemsstater overholder EU-retten og navnlig de ved EU-retten sikrede grundlæggende rettigheder (domme af 29.7.2024, Alchaster, C-202/24, EU:C:2024:649, præmis 57, og Breian, C-318/24 PPU, EU:C:2024:658, præmis 36).
50
Hvad angår den europæiske arrestordre, som er reguleret ved rammeafgørelse 2002/584, har Domstolen fastslået, at når der foreligger en i en anden medlemsstat vedtaget afgørelse om afslag på fuldbyrdelse af en sådan arrestordre på grund af en risiko for tilsidesættelse af den grundlæggende ret til en retfærdig rettergang, som er fastsat i chartrets artikel 47, stk. 2, kræver det nævnte princip, at den fuldbyrdende myndighed i en medlemsstat, for hvilken der er indgivet en ny anmodning om overgivelse af den pågældende person, tager behørigt hensyn til den begrundelse, hvorpå den nævnte afgørelse er støttet, i forbindelse med sin egen undersøgelse af, om der foreligger en begrundelse for at afslå fuldbyrdelse (dom af 29.7.2024, Breian, C-318/24 PPU, EU:C:2024:658, præmis 46).
51
Af de samme grunde skal det fastslås, at når der foreligger en afgørelse, hvorved der gives afslag på udlevering af den person, som anmodes udleveret, til et tredjeland, og som en medlemsstat har truffet, fordi personen er udsat for en alvorlig risiko for indgreb i den i chartrets artikel 19, stk. 2, fastsatte grundlæggende ret til ikke at blive udsat for tortur eller umenneskelig eller nedværdigende behandling og i den grundlæggende ret til en retfærdig rettergang, som er fastsat i chartrets artikel 47, stk. 2, kræver princippet om gensidig tillid, at den kompetente myndighed i en anden medlemsstat, for hvilken der er fremsat en ny udleveringsanmodning, der hidrører fra det samme tredjeland, og som vedrører den samme person, tager behørigt hensyn til den begrundelse, hvorpå denne afgørelse om afslag er støttet, i forbindelse med sin egen undersøgelse af, om der foreligger en risiko for indgreb i de ved chartret sikrede grundlæggende rettigheder.
52
Således som generaladvokaten har anført i punkt 49 i forslaget til afgørelse, indgår en tidligere afgørelse om afslag på udlevering, der er blevet vedtaget i en anden medlemsstat, og som er støttet på tilstedeværelsen af en alvorlig risiko for indgreb i de ved chartret sikrede grundlæggende rettigheder, nemlig blandt de forhold, som er omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 42, og som den medlemsstat, for hvilken der er fremsat en ny udleveringsanmodning, skal tage hensyn til i forbindelse med sin egen undersøgelse.
53
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 67, stk. 3, TEUF og artikel 82, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at en medlemsstat ikke er forpligtet til at afslå at udlevere en statsborger fra en anden medlemsstat til et tredjeland, når myndighederne i en tredje medlemsstat tidligere har afslået at fuldbyrde en anmodning om udlevering hidrørende fra dette tredjeland med henblik på fuldbyrdelse af den samme straf, som denne statsborger i en anden medlemsstat er blevet idømt, fordi der foreligger en alvorlig risiko for indgreb i de grundlæggende rettigheder, som er sikret ved chartrets artikel 19, stk. 2, og artikel 47, stk. 2.
Sagsomkostninger
54
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:
Artikel 67, stk. 3, TEUF og artikel 82, stk. 1, TEUF
skal fortolkes således, at
en medlemsstat ikke er forpligtet til at afslå at udlevere en statsborger fra en anden medlemsstat til et tredjeland, når myndighederne i en tredje medlemsstat tidligere har afslået at fuldbyrde en anmodning om udlevering hidrørende fra dette tredjeland med henblik på fuldbyrdelse af den samme straf, som denne statsborger i en anden medlemsstat er blevet idømt, fordi der foreligger en alvorlig risiko for indgreb i de grundlæggende rettigheder, som er sikret ved artikel 19, stk. 2, og artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.