62001CC0441_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Kommissionen har i medfør af artikel 226 EF anmodet Domstolen om at fastslå, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser efter artikel 7, stk. 3, i direktiv 89/391/EØF om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet .
I henhold til denne bestemmelse skal virksomheden - hvis den ikke selv er i stand til internt at tilrettelægge aktiviteterne til beskyttelse mod og aktiviteterne til forebyggelse af erhvervsbetingede risici - henvende sig til eksterne tjenesteydere. Efter nederlandsk lovgivning har arbejdsgiveren tilsyneladende valget mellem at udpege en eller flere arbejdstagere til at udføre disse opgaver eller at indgå en aftale med tjenesteydere uden for virksomheden.
I - Direktiv 89/391
2. Direktiv 89/391 blev vedtaget af Rådet med hjemmel i EF-traktatens artikel 118 A (EF-traktatens artikel 117-120 er blevet erstattet af artikel 136 EF-143 EF). I tiende og ellevte betragtning til direktivet er det anført, at forebyggende foranstaltninger til at beskytte arbejdstagernes sikkerhed og sundhed - henset til de mange arbejdsulykker og erhvervssygdomme - snarest muligt må træffes eller forbedres for således at sikre et højere beskyttelsesniveau. I dette øjemed må arbejdstagerne og deres repræsentanter oplyses om risiciene for deres sikkerhed og sundhed og om de foranstaltninger, der er påkrævet for at mindske eller fjerne disse risici.
3. Artikel 7, hvis stk. 3 er den bestemmelse, der angiveligt ikke er blevet gennemført, har følgende ordlyd:
»1. Med forbehold af de i artikel 5 og 6 omhandlede forpligtelser, udpeger arbejdsgiveren en eller flere arbejdstagere, som skal varetage aktiviteterne til beskyttelse og aktiviteterne til forebyggelse af erhvervsbetingede risici inden for virksomheden og/eller institutionen.
2. De udpegede arbejdstagere må ikke stilles ringere på grund af deres aktiviteter til beskyttelse og deres aktiviteter til forebyggelse af erhvervsbetingede risici.
For at kunne udføre de opgaver, som dette direktiv medfører, skal de udpegede arbejdstagere have rimelig tid stillet til rådighed.
3. Hvis personalet i virksomheden og/eller institutionen ikke er tilstrækkelig kompetent med henblik på tilrettelæggelsen af disse aktiviteter til beskyttelse og forebyggelse, skal arbejdsgiveren henvende sig til kompetent sagkundskab (personer eller serviceorganer) uden for virksomheden og/eller institutionen.
4. Hvis arbejdsgiveren henvender sig til sådan kompetent sagkundskab, skal de pågældende personer eller serviceorganer informeres af arbejdsgiveren om faktorer, der vides eller formodes at påvirke arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, og indrømmes adgang til de oplysninger, der er omhandlet i artikel 10, stk. 2.
5. Under alle omstændigheder skal:
- de udpegede arbejdstagere have tilstrækkelige færdigheder og råde over de nødvendige midler
- de eksterne personer eller serviceorganer, der rådspørges, have tilstrækkelige kvalifikationer og råde over de nødvendige personlige og faglige midler, og
- de udpegede arbejdstagere og de eksterne personer eller serviceorganer, der rådspørges, omfatte et tilstrækkeligt antal,
til at kunne påtage sig de pågældende aktiviteter til beskyttelse og forebyggelse under hensyntagen til virksomhedens og/eller institutionens størrelse og/eller de risici, arbejdstagerne er udsat for, samt disses placering i virksomheden og/eller institutionen som helhed.
6. Den i nærværende artikel omhandlede beskyttelse mod og forebyggelse af sikkerheds- og sundhedsrisici varetages af én eller flere arbejdstagere, af en enkelt tjeneste eller af særskilte tjenester, hvad enten denne eller disse er interne eller eksterne for virksomheden og/eller institutionen.
Arbejdstageren(erne) eller tjenesten(erne) skal samarbejde i det nødvendige omfang.
7. Medlemsstaterne kan under hensyntagen til aktiviteternes art og virksomhedens størrelse definere de virksomhedskategorier, hvor arbejdsgiveren, hvis han har de nødvendige færdigheder, selv kan påtage sig de i stk. 1 fastsatte opgaver.
8. Medlemsstaterne definerer de tilstrækkelige færdigheder og kvalifikationer, der er omhandlet i stk. 5.
De kan definere det tilstrækkelige antal, der er omhandlet i stk. 5.«
4. Medlemsstaterne skulle gennemføre dette direktiv inden den 31. december 1992 og straks underrette Kommissionen herom. De er ligeledes forpligtet til at meddele Kommissionen teksten til de nationale retsforskrifter, som de allerede har udstedt eller udsteder på dette område.
II - Den nederlandske lovgivning
5. Artikel 17, stk. 1, i arbejdsmiljøloven (Nederlandse Arbeidsomstandighedenwet), der havde til formål at gennemføre artikel 7, stk. 1 og 3, i direktiv 83/391, bestemmer:
»1. For så vidt angår de forpligtelser, der påhviler arbejdsgiveren efter denne lov, skal arbejdsgiveren lade sig bistå af:
a) en eller flere sagkyndige arbejdstagere, hvad enten de indgår i en tjeneste eller ej
b) en eller flere andre sagkyndige
c) en eller flere tjenester, der består af andre sagkyndige
d) en kombination af sagkyndige arbejdstagere, andre sagkyndige eller tjenester i den i litra a), b) og c), forudsatte betydning.«
6. I svarskriftet har den nederlandske regering anført, at denne bestemmelse er blevet erstattet af artikel 14 i arbejdsmiljøloven fra 1998. På trods af, at den gældende bestemmelse er formuleret anderledes end artikel 17 - som er den bestemmelse, Kommissionen har lagt til grund for den administrative procedure - er det de samme principper for så vidt angår arbejdsgiverens mulighed for at gøre brug af interne eller eksterne tjenester ved tilrettelæggelsen af aktiviteterne til beskyttelse og forebyggelse, der gælder efter begge bestemmelser.
III - Den administrative procedure
7. I februar 1994 fremsendte de nederlandske myndigheder de lovtekster, hvorved direktiv 89/391 var blevet gennemført i nederlandsk ret, til Kommissionen. I juli 1997 sendte Kommissionen en åbningsskrivelse til Kongeriget Nederlandene, hvori den fremhævede, at direktiv 89/391 ikke åbner mulighed for, at arbejdsgiveren kan vælge mellem sine egne ansatte og en ekstern virksomhed, idet der i direktivet opstilles en rangorden mellem de to muligheder, således at det afgørende er, om der i virksomheden findes ansatte med den nødvendige kompetence.
8. Da Kommissionen ikke fandt, at den redegørelse, som den nederlandske regering havde afgivet i november 1997, var tilfredsstillende, fremsatte den i slutningen af december 1998 en begrundet udtalelse, hvori den opfordrede regeringen til inden to måneder at træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik på korrekt at efterkomme direktivet. Den nederlandske regering fastholdt sit synspunkt i sit svar fra marts 1999, hvorefter Kommissionen anlagde denne sag.
IV - Sagen ved Domstolen
9. Kommissionen indgav stævning til Domstolens Justitskontor den 15. november 2001. Den nederlandske regering indgav svarskrift den 5. februar 2002. Begge processkrifter blev suppleret af en replik og en duplik henholdsvis den 27. marts 2002 og den 13. maj 2002.
10. Under retsmødet, der blev afholdt den 28. november 2002, afgav Kommissionens repræsentant og den nederlandske regering mundtlige indlæg.
V - Gennemgang af sagen
11. Kommissionen har nedlagt påstand om, at Domstolen fastslår det traktatbrud, som Kongeriget Nederlandene har begået ved ikke på korrekt vis at have gennemført artikel 7, stk. 3, i direktiv 89/391. Kommissionen har endvidere nedlagt påstand om, at Kongeriget Nederlandene tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen er af den opfattelse, at arbejdsgiveren i henhold til direktivet er forpligtet til at udpege én eller flere af sine ansatte til at varetage opgaverne med beskyttelse og forebyggelse, idet der kun er adgang til at benytte sig af eksterne sagkyndige, såfremt virksomheden ikke selv råder over tilstrækkeligt kvalificerede medarbejdere.
12. Kongeriget Nederlandene er imidlertid af den opfattelse, at direktiv 89/391 ikke pålægger medlemsstaterne nogen rangorden mellem de to muligheder og har til støtte herfor anført fem grunde.
a) Ordlyden af artikel 7, stk. 3
13. Ifølge den sagsøgte regering har Kommissionens fortolkning ikke støtte i bestemmelsens ordlyd, idet en arbejdsgiver, der råder over kvalificeret personale til at forebygge erhvervsbetingede risici, i givet fald ville være afskåret fra at kontrahere med et organ uden for virksomheden, medmindre han vælger at afskedige de pågældende. Tilsvarende gælder det, at han, hvis han efterfølgende ansætter arbejdstagere, der har kendskab til dette område, ville være nødsaget til at opsige kontrakten med den eksterne virksomhed. Desuden ville artikel 7, stk. 6, ikke længere give nogen mening. Selv hvis det blev lagt til grund, at artikel 7, stk. 3, skulle forstås som hævdet af Kommissionen, er medlemsstaterne ikke forpligtet til at kopiere bestemmelsens ordlyd, idet de frit bestemmer form og midler for at nå det resultat, der forfølges med direktivet. Efter regeringens opfattelse er det ønskeligt, at gennemførelsen af aktiviteterne til beskyttelse mod og forebyggelse af erhvervsbetingede risici overdrages til sagkyndige uden for virksomheden, da de pågældende har større indsigt på dette område.
14. Jeg kan ikke tilslutte mig nogle af disse argumenter.
15. I direktivets artikel 7 er der fastsat regler for tilrettelæggelsen af aktiviteterne til beskyttelse mod og forebyggelse af de erhvervsbetingede risici, der findes i virksomheden, idet arbejdsgiveren er tillagt en afgørende rolle, der strækker sig så vidt, at han, såfremt han har de fornødne færdigheder, personligt kan påtage sig opgaven. Arbejdsgiveren er i henhold til bestemmelsens stk. 1 forpligtet til at udpege en eller flere arbejdstagere til at varetage disse opgaver, idet de pågældende i medfør af stk. 5 skal være i besiddelse af tilstrækkelige færdigheder og råde over de nødvendige midler, og idet de aktiviteter til beskyttelse og forebyggelse, der udføres af arbejdstagerne, i medfør af stk. 6 kan suppleres af dem, som eksterne virksomheder udfører. Herefter er det i bestemmelsens stk. 3 fastsat, at hvis virksomheden eller institutionen ikke råder over personale, der er tilstrækkeligt kompetent med henblik på tilrettelæggelsen af disse aktiviteter, skal arbejdsgiveren henvende sig til eksterne personer eller serviceorganer. Der er tale om en alternativ mulighed, der kun kommer på tale, såfremt der ikke er tilstrækkelig sagkundskab i virksomheden.
Domstolen fortolkede disse to bestemmelser på denne måde i dom af 15. november 2001 i sagen Kommissionen mod Italien, hvori Domstolen udtalte, at »direktivets artikel 7, stk. 1 og 3, indeholder en forpligtelse for arbejdsgiveren til at indrette en forebyggelses- og beskyttelsestjeneste vedrørende de erhvervsbetingede risici i virksomheden, eller, såfremt personalet i virksomheden ikke er tilstrækkeligt kompetent, at henvende sig til kompetent sagkundskab uden for virksomheden.« På dette punkt gav den italienske bestemmelse arbejdsgiveren mulighed for, men ingen pligt til, at henvende sig til personer eller serviceorganer uden for virksomheden, såfremt færdighederne hos virksomhedens arbejdstagere var utilstrækkelige.
16. Såvel stk. 1 som stk. 3 i artikel 7 er affattet klart og præcist. Arbejdsgiveren vurderer, om virksomheden råder over kvalificeret personale, og kun såfremt dette ikke er tilfældet, finder stk. 3 anvendelse, idet han tager hensyn til beskrivelsen af de tilstrækkelige færdigheder og kvalifikationer, som medlemsstaterne i medfør af bestemmelsens stk. 8 skal definere. Der er således ikke - som Kongeriget Nederlandene tilsyneladende frygter - tale om en personlig og subjektiv vurdering fra arbejdsgiverens side, men derimod om en beslutning, der træffes på grundlag af generelle, objektive og ensartede kriterier, der er fastsat i national lovgivning. Såfremt en arbejdsgiver, der på grund af manglende kompetent personale har placeret opgaverne med beskyttelse og forebyggelse uden for virksomheden, senere råder over ansatte, der er egnede til at varetage disse opgaver, er årsagen den, at han bevidst - og ikke tilfældigvis - har besluttet, at disse aktiviteter skal udføres internt i virksomheden. I et sådant tilfælde forekommer det mig at være logisk, at han opsiger aftalen med den eksterne virksomhed, idet han ikke har behov for dens tjenesteydelser.
17. Domstolen har tidligere udtalt, at det for gennemførelsen af et direktiv i national ret ikke er absolut nødvendigt formelt og ordret at gentage direktivets bestemmelser i udtrykkelige specielle lovbestemmelser, men at det er tilstrækkeligt, at der foreligger en generel retlig ramme, der giver en sikker hjemmel for, at direktivet anvendes fuldt ud på en tilstrækkelig klar og præcis måde . Den sagsøgte regering har medgivet, at arbejdsmiljøloven ikke gengiver direktivets præference for, at aktiviteterne til beskyttelse og forebyggelse udføres af virksomhedens egne arbejdstagere. Ved at udelade den rangorden, som direktivet opstiller mellem de to muligheder, må det konstateres, at artikel 7, stk. 1, og 3, ikke er blevet korrekt gennemført i national lovgivning.
18. Jeg deler Kommissionens opfattelse af, at der er vægtige grunde til at insistere på artikel 7's præference for, at det er virksomhedens egne medarbejdere, der påtager sig opgaverne med beskyttelse og forebyggelse, når det overhovedet er muligt. For det første kender de virksomheden indefra, de udfører selv arbejdsrutinerne, de har kendskab til de risici, der er forbundet med den konkrete aktivitet, der udføres, de er bekendt med tidligere tilfælde af risikoadfærd, de kan identificere mulige risici, og de er permanent til stede på virksomhedens område. For det andet er det primært arbejdstagerne, der er interesseret i, at opgaverne udføres så effektivt som muligt, da det er deres eget og deres arbejdskammeraters liv og førlighed, der står på spil. Tilrettelæggelsen af disse aktiviteter internt i virksomheden forøger desuden mulighederne for at bevidstgøre hele personalet om vigtigheden af, at disse opgaver udføres, således at eventuelle ulemper i den forbindelse ikke opfattes som et pålæg med oprindelse uden for virksomheden.
b) Opbygningen af artikel 7
19. Den nederlandske regering er af den opfattelse, at det alternativ, der består i at gøre brug af en ekstern tjeneste, indebærer flere fordele. Det frie valg mellem de to muligheder afgøres af faktorer såsom tilstedeværelsen af kvalificeret personale, sammensætningen af medarbejderstaben, kontinuiteten i udførelsen af tjenesten og de ulemper for virksomhedens administration, der er forbundet med at betro denne opgave til personalet. I modsætning Kommissionens standpunkt indeholder artikel 7 i direktiv 89/391 ingen rangorden mellem de to muligheder, som den angiver.
20. Jeg kan heller ikke tilslutte mig dette synspunkt. Artikel 7, stk. 3, skal fortolkes under hensyntagen til dens placering inden for bestemmelsens struktur. Efter bestemmelsens stk. 1 gælder det, at arbejdsgiveren skal udpege en eller flere arbejdstagere med henblik på udførelsen af aktiviteterne til beskyttelse og forebyggelse, uden at disse arbejdstagere derved stilles ringere, fordi de pålægges at udføre disse opgaver, og de skal have den fornødne tid stillet til rådighed i overensstemmelse med stk. 2. Såfremt virksomheden ikke råder over kvalificeret personale, der kan udpeges, skal arbejdsgiveren i medfør af stk. 3 lade opgaverne udføre af en ekstern tjeneste, idet han i henhold til stk. 4 skal forsyne denne tjeneste med de relevante oplysninger. Stk. 5 finder - suppleret med den nationale lovgivning, der er omhandlet i stk. 8 - anvendelse, såvel når de pågældende aktiviteter udføres inden for virksomheden, som når de udføres af en ekstern tjeneste. Stk. 6 åbner mulighed for, at beskyttelsen mod og forebyggelsen af erhvervsbetingede risici i en virksomhed dels varetages af virksomhedens eget personale, dels af en ekstern tjeneste, i hvilket tilfælde arbejdstagerne skal samarbejde med denne tjeneste. Den omstændighed, at stk. 3 følger umiddelbart efter to stykker, der regulerer henholdsvis udpegelse af de arbejdstagere, der skal udføre aktiviteterne, og fastsætter den modydelse, der består i, at deres rettigheder skal sikres, og at de skal have den fornødne tid stillet til rådighed, indicerer klart, at det kun er i mangel af kvalificeret personale i virksomheden, at arbejdsgiveren kan henvende sig til eksterne serviceorganer.
Under alle omstændigheder må det gælde, at hvis man antog, at direktivet ikke tillagde en af mulighederne en fortrinsstilling, ville den indledende sætning til stk. 3 - der betinger benyttelsen af eksterne tjenester af, at der ikke er tilstrækkeligt med kvalificeret personale i virksomheden - være overflødig.
c) Direktivets formål
21. Ifølge den sagsøgte regering er hensigten med direktivet at sikre, at arbejdsmiljøet og de erhvervsbetingede risici i virksomheden er genstand for en løbende og forebyggende indsats. En afbalanceret deltagelse af arbejdstagerne i disse opgaver kan opnås på forskellig vis og ikke kun derved, at virksomhedens egne ansattes udførelse af disse opgaver tillægges en fortrinsstilling. I Nederlandene opnås dette ved gennemførelsen i national lovgivning af direktivets artikel 9, der regulerer arbejdsgivernes forpligtelser, og af artikel 10, der regulerer deres oplysningspligt over for arbejdstagerne. Selv hvis aktiviteterne til beskyttelse og forebyggelse blev overdraget til en ekstern tjeneste, medfører den nederlandske lov et tæt samarbejde med virksomhedens personale. Regeringen er uenig med Kommissionen i, at direktivet har til formål at sikre, at arbejdstagerne deltager i løsningen af opgaverne i videst mulig omfang, idet dette formål ikke fremgår hverken af direktivets artikel 1, af betragtningerne hertil eller af bemærkningerne til det oprindelige direktivforslag. Kommissionens standpunkt finder heller ikke støtte hverken i direktivets opbygning eller de principper, som ligger til grund for det, og som er anført i direktivets artikel 1, stk. 2.
22. Det er rigtigt, at formålet med direktiv 89/391 således som det kommer til udtryk i artikel 1, stk. 1, er at iværksætte foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet. Ifølge betragtningerne til direktivet anses det imidlertid for at være absolut nødvendigt, at arbejdstagerne eller deres repræsentanter bidrager til at træffe de nødvendige beskyttelsesforanstaltninger, og at udvekslingen af oplysninger, dialogen og en afbalanceret form for deltagelse i spørgsmål vedrørende sikkerhed og sundhed på arbejdsstedet mellem arbejdsgivere og arbejdstagere eller deres repræsentanter, fremmes . Disse hensigtserklæringer er i direktivets artikel 1, stk. 2, udmøntet som generelle principper for forebyggelse af erhvervsbetingede risici og beskyttelse af sikkerhed og sundhed. Det er disse principper, der ligger til grund for fællesskabslovgivers præference for, at aktiviteterne til beskyttelse og forebyggelse tilrettelægges inden for virksomheden. Som Kommissionen ganske rigtigt har anført i sin replik, finder direktivet anvendelse inden for alle finansielle, offentlige eller private sektorer bortset fra, når særlige forhold i tilknytning til visse specifikke aktiviteter i den offentlige tjeneste, f.eks. i de væbnede styrker eller inden for politiet, eller til visse specifikke aktiviteter i civilbeskyttelsestjenesterne på afgørende vis taler imod dets anvendelse. Når direktivet har et så bredt anvendelsesområde, er det åbenbart, at der vil være virksomheder, der ikke er i stand til at sikre, at denne tjeneste udføres af deres egne medarbejdere, hvilket ikke indebærer, at de ikke er forpligtet til at gøre det, hvis de får denne mulighed, helt eller delvist i kombination med eksterne tjenester, således som der er adgang til efter artikel 7, stk. 6.
Henset til, at direktivet betegner en afbalanceret deltagelse af arbejdsgivere og arbejdstagere i arbejdet med at forebygge erhvervsbetingede risici som et generelt princip, forekommer det logisk, at artikel 7 tillægger den interne tilrettelæggelse af disse opgaver første prioritet, og arbejdsgiveren således kun kan henvende sig til en ekstern virksomhed, hvis dette viser sig ikke at være muligt.
d) Minimumsharmonisering
23. Den sagsøgte regering er af den opfattelse, at direktiv 89/391 kun indfører en minimumsharmonisering af to grunde: For det første, fordi det har hjemmel i EF-traktatens artikel 118 A, og for det andet, fordi det af artikel 1, stk. 3, fremgår, at direktivets bestemmelser ikke berører nugældende eller fremtidige bestemmelser i medlemsstaterne eller Fællesskabet, der er mere fordelagtige i henseende til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet. Den nederlandske lovgiver har benyttet sig af denne mulighed for at tilvejebringe et højere beskyttelsesniveau, navnlig ved at oprette et system med højtkvalificerede tjenester på hele landets område, der udfører forebyggelsesopgaver, der går ud over det, der kræves efter direktivet. For at opfylde de forpligtelser, der er pålagt de kompetente tjenester på arbejdsmiljøområdet, har nogle virksomheder set sig nødsaget til at lade aktiviteterne udføre af eksternt personale. Medlemsstaterne har efter direktivet mulighed for at tilbyde arbejdstagerne en forstærket beskyttelse, idet arbejdsgiveren frit kan vælge, hvilken tjeneste der kan levere det højeste beskyttelsesniveau.
24. Medlemsstaterne har ganske rigtigt i medfør af artikel 1, stk. 3, i direktiv 89/391 adgang til både at opretholde eksisterende bestemmelser, der er mere fordelagtige i henseende til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet, og til at skærpe disse bestemmelser. Der er imidlertid ikke grund til at gå ind i en vurdering af, om den beskyttelse, der følger af den nederlandske lovgivning, er større end den, der følger af direktiv 89/391. Der skal derimod foretages en prøvelse af, om den rangfølge mellem de to muligheder, der er fastsat i artikel 7, er blevet korrekt gennemført i national lovgivning.
e) Direktivets effektive virkning
25. Kongeriget Nederlandene har gjort gældende, at landets lovgivning af flere årsager er egnet til at sikre en løbende og præventiv sundheds- og sikkerhedspolitk i virksomheden: For det første, fordi der i lovgivningen stilles krav om, at de personer, der er betroet de vigtigste aktiviteter til beskyttelse og forebyggelse - uanset om de er ansat i virksomheden eller i en ekstern tjeneste - er kvalificerede inden for områder som medicin, arbejdshygiejne, sikkerhed, ergonomi og organisation. Det er endvidere virksomhedens størrelse, der afgør, om der skal gøres brug af eksterne tjenester, der har den fordel, at de er mere objektive end virksomhedens personale, der er afhængige af arbejdsgiveren. For det andet, fordi lovgivningen sikrer arbejdstagernes deltagelse i den politik, der føres på arbejdsmiljøområdet, idet arbejdsgiveren og de sagkyndige - det være sig interne som eksterne - er forpligtet til at informere personalets repræsentanter og rådføre sig med virksomhedens samarbejdsudvalg. Endelig, fordi et fleksibelt system, der stiller høje krav til de sagkyndiges kvalifikationer, og som tildeler arbejdstagernes repræsentanter omfattende rettigheder, er den bedste garanti for, at direktivets mål nås.
26. Jeg kan heller ikke tilslutte mig disse argumenter inden for rammerne af denne traktatbrudssag. Den omstændighed, at Nederlandene har valgt at stille skrappere krav end andre medlemsstater til arbejdstagerne og de eksterne tjenester, fritager dem ikke fra forpligtelsen til at respektere den rangorden, der er indeholdt i artikel 7, stk. 1 og 3. Jeg er enig i, at virksomhedens størrelse normalt er afgørende for, om virksomheden råder over arbejdstagere, der er i stand til at varetage aktiviteterne til beskyttelse mod og forebyggelse af erhvervsbetingede risici, men det forholder sig ikke altid sådan. Medlemsstaterne skal under alle omstændigheder fastsætte forskrifter om, at arbejdsgiveren er forpligtet til så vidt muligt at tilrettelægge disse opgaver inden for virksomheden. I øvrigt har Kongeriget Nederlandene ved at sikre, at personalet modtager de relevante oplysninger, at det deltager i disse opgaver, samt at det selv eller dets repræsentanter rådspørges, blot gennemført nogle af direktivets øvrige bestemmelser i national ret.
27. Af ovennævnte grunde finder jeg, at Kommissionen har påvist, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i henhold til artikel 7, stk. 3, i direktiv 89/391, idet medlemsstaten i sin nationale lovgivning har fastsat, at arbejdsgiveren frit kan vælge mellem at tilrettelægge aktiviteterne til beskyttelse mod og forebyggelse af erhvervsbetingede risici inden for virksomheden eller at lade disse aktiviteter udføre af et eksternt organ. Følgelig bør der gives Kommissionen medhold i sagen, og det bør fastslås, at den sagsøgte medlemsstat har tilsidesat de forpligtelser, som påhviler den i medfør af fællesskabsretten.
VI - Sagens omkostninger
28. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Eftersom jeg foreslår Domstolen at give Kommissionen medhold i sagen, og eftersom der er nedlagt påstand om, at Kongeriget Nederlandene pålægges at betale sagens omkostninger, bør denne betale dem.
VII - Forslag til afgørelse
29. Henset til de ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at
1) fastslå, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 3, i Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet, idet det i sin nationale lovgivning har fastsat, at arbejdsgiveren frit kan vælge mellem at tilrettelægge aktiviteterne til beskyttelse mod og forebyggelse af erhvervsbetingede risici inden for virksomheden eller at lade disse aktiviteter udføre af et eksternt organ.
2) pålægge Kongeriget Nederlandene at betale sagens omkostninger.