61974C0101
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT A. TRABUCCHI
FREMSAT DEN 5. FEBRUAR 1976 (
1
)
Høje Ret.
1.
Den foreliggende retssag, som en tidligere tjenestemand har anlagt mod Rådet, vedrører opgørelse af en pension for vedvarende delvis invaliditet, som den sagsøgte institution har foretaget i henhold til en afgørelse fra et mæglingsorgan, som specielt blev udpeget til at fastsætte invaliditetsgraden. Denne invaliditet var en følge af et automobiluheld, som sagsøgeren uden for arbejdet blev udsat for i juli 1968, medens han var tjenestemand ved Rådet. Ulykken var dækket en »individuel-kollektiv« forsikring, som Rådets tjenestemænd dengang hørte under i henhold til en forsikringspolice, som generalsekretariatet havde tegnet for midlertidigt at fastsætte betingelserne for udbetaling af de i tjenestemandsvedtægtens artikel 73 omhandlede ydelser.
Efter at sagsøgeren havde accepteret en invaliditetsgrad på 20 %, som var blevet fastsat af mæglingsorganet, anmodede han Rådet om at anerkende en invaliditetsgrad på 30 %, idet han anførte, at ansættelsesmyndigheden allerede havde accepteret denne sats før det samtykke, der blev givet vedrørende det mindre gunstige forslag fra mæglingsorganet. Sagsøgeren opstiller en sondring mellem sit forhold til institutionen og forholdet mellem institutionen og forsikringsgiveren, og han vil således begrænse virkningen af sit samtykke til en invaliditetsgrad på 20 % til forholdet mellem forsikringsgiveren og institutionen, medens dette samtykke efter hans opfattelse ikke i hans forhold til institutionen hindrer fastsættelse af en højere invaliditetsgrad end den, Rådet allerede tidligere var gået ind på. Det skulle heraf følge, at institutionen burde dække forskellen mellem den sats, der var aftalt med forsikringsgiveren, og den sats, som institutionen tidligere havde erklæret sig rede til at anerkende til fordel for sagsøgeren, der var begunstiget tredjemand i henhold til den omhandlede individuelle-kollektive forsikring.
Sagsøgeren begrunder dette med, at erklæringen fra hans behandlende læge, som fastsatte sin patients invaliditetsgrad til 30 %, var støttet på en tilsvarende udtalelse, som lægen havde indhentet fra en specialist, Dr. Olmechette. Rådet havde herefter accepteret sagsøgerens forslag om at udpege netop denne specialist som sin egen repræsentant til det mæglingsorgan, som havde fået til opgave at løse spørgsmålet om invaliditetsgraden.
Imidlertid berettiger denne omstændighed givet ikke den konklusion, at de kompetente myndigheder i den institution, som sagsøgeren hørte under, forudgående ensidigt skulle have fastsat den for tjenestemanden gunstigste invaliditetsgrad, som forsikringsgiveren straks havde rejst indsigelse imod.
Sagsøgerens juridiske konstruktion, som indebærer en fordobling af de retlige forbindelser og af fremgangsmåden ved fastsættelsen af en invaliditetsgrad, er ikke alene støttet på et angiveligt samtykke fra Rådet, som ikke er underbygget af kendsgerningerne, men konstruktionen er ikke engang forenelig med den retlige situation. Den forsikring, som den sagsøgte institution havde tegnet til fordel for sine tjenestemænd mod de risici, som er omtalt i vedtægtens artikel 73, og afholdelsen af de hermed forbundne omkostninger, skulle klart tjene til at dække det ansvar, som følger med gennemførelsen af fællesskabsreglen. Som det fremgår af dommen i sag 18/70 Duraffour mod Rådet (Recueil 1971, s. 523), erstatter den forpligtelse, som forsikringsgiveren har påtaget sig, ganske vist ikke den, som direkte påhviler institutionen i forhold til dens tjenestemænd. Imidlertid er det givet, at institutionen i tilfælde, hvor den tjenestemand, som er blevet udsat for et uheld, der falder ind under de risici, som institutionen har pligt til at dække i henhold til artikel 73, har fået fastsat en invaliditetsgrad på normal vis, ikke lovligt kan anerkende en højere invaliditetsgrad: så meget mindre hvis institutionens befuldmægtigede direkte har deltaget i og godkendt denne fastsættelse, og hvis den pågældende tjenestemand frivilligt har accepteret den.
I betragtning af den dagældende forsikringsordnings midlertidige karakter og de eventuelle mangler, som denne måtte indeholde i relation til dækning af alle de forpligtelser, som er pålagt institutionen i henhold til vedtægtens artikel 73, kunne man rent hypotetisk højest forestille sig, at institutionen greb ind til fordel for tjenestemanden i det tilfælde, hvor beløbets størrelse, således som det var blevet fastsat i henhold til forsikringspolicen, efter tjenestemandens opfattelse var utilstrækkelig, f.eks. på grund af valutaens værdiforringelse eller af andre økonomiske årsager. Men det er retligt umuligt at godkende et indgreb fra institutionens side, som går ud på at anerkende en invaliditetsgrad, der er højere end den, som er fastsat forskriftsmæssigt efter den foreskrevne procedure, således at institutionen ensidigt påtager sig at betale den del af ydelsen, som ikke bliver dækket af forsikringsgiveren. Denne fastsættelse sker nemlig ud fra kriterier, som i det væsentlige er tekniske, og ikke. ud fra hensigtsmæssigheds- eller billighedsbetragtninger; den kan derfor ikke ensidigt ændres af et administrativt organ, der har til opgave at forvalte offentlige midler på grundlag af objektive regler.
Den omstændighed, at den sagsøgte institution under mæglingen imødekom sagsøgerens anmodning om at udnævne den læge, som han havde konsulteret privat, og som tidligere havde udtalt sig til fordel for fastsættelsen af en invaliditetsgrad på 30 %, indebærer langt fra, at institutionen har gjort denne fastsættelse til sin, men viser blot dens bestræbelser for at sikre sin tjenestemand det bedst mulige forsvar. Endvidere taler det forhold, at den læge, som havde sagsøgerens tillid, anså det for nødvendigt at fastsætte en invaliditetsgrad, der lå under den, han havde fastsat tidligere, givet ikke til fordel for tjenestemandens opfattelse.
Denne ville kun være berettiget til at opnå en supplerende ydelse fra sin institution i det tilfælde, hvor det var bevist, at den ydelse, som er garanteret ham af forsikringsgiveren som begunstiget tredjemand, er lavere end den, som institutionen skal sikre ham i henhold til de kriterier, som er fastlagt i vedtægtens artikel 73. I det foreliggende tilfælde påberåber sagsøgeren sig imidlertid ikke, at den forpligtelse, som forsikringsgiveren har påtaget sig, er utilstrækkelig i forhold til den risiko, som den sagsøgte institution var forpligtet til at dække, men at fastsættelsen af det tab, som han faktisk havde lidt, ikke svarede til virkeligheden. Men i denne henseende udelukker det forhold, at han udtrykkeligt accepterede fastsættelsen af en invaliditetsgrad på 20 % på et tidspunkt, hvor hans opfattelses- og handleevne ikke er bestridt, ham fra at fremkomme med nogen indsigelse.
Det annullationssøgsmål, som sagsøgeren har anlagt mod sagsøgtes beslutning om afslag, savner således fornødent grundlag. Det samme gælder og af samme grund den tilsvarende anmodning om skadesløsholdelse.
2.
Jeg mener, at man ligeledes må tilbagevise påstanden om godtgørelse for det tab, som sagsøgeren skulle have lidt, fordi sagsøgte ikke havde vedtaget gennemførelsesforanstaltningerne til artikel 73, som i stykke 2, 2. afsnit åbner mulighed for at erstatte det engangsbeløb, som er hjemlet ved invaliditet, med en livrente. Når sagsøgeren uden forbehold har samtykket i opgørelsen af et engangsbeløb uden at kræve dette erstattet af en livrente, har han nemlig ikke senere mulighed for at påberåbe sig den omstændighed, at sagsøgte på det pågældende tidspunkt endnu ikke havde vedtaget de nødvendige gennemførelsesregler, der rent faktisk skulle gøre det muligt at erstatte engangsbeløbet med en livrente.
I øvrigt er det vanskeligt at forstå, hvilket tab sagsøgeren kæder sammen med en valutadevaluering. Udover at det ville have været muligt for ham at beskytte sig mod denne begivenhed, som var mere end forudsigelig, ved at investere det engangsbeløb, han havde modtaget som afregning, kan en godtgørelse af et tab, der skyldes devaluering, i princippet kun tages i betragtning, hvis det drejer sig om en ulovlig retsakt.
3.
Argumentet om en unormal stor forsinkelse med fastsættelse og udbetaling af den ydelse, som han var berettiget til, er heller ikke holdbart. Den tid, der er gået mellem ulykken og opgørelsen af ydelsen, synes udelukkende at skyldes, at det var nødvendigt at afvente, at invaliditeten blev stationær som en nødvendig betingelse for at fastsætte graden endeligt. I øvrigt synes sagsøgeren ikke nogensinde at have anmodet om udbetaling af et forskud i perioden mellem ulykkesdatoen og den dato, hvor invaliditetsgraden kunne fastsættes.
4.
Sagsøgeren mener desuden, at han har lidt et uberettiget tab på grund af den måde, sagsøgtes administration har overført beløbet til Tyskland, og på grund af vekslingen til DM af det engangsbeløb, som blev udbetalt til ham som ydelse for vedvarende invaliditet. Det beløb, som blev betalt ham i belgiske francs og overført til en konto i Tyskland, blev ifølge hans anmodning vekslet til tysk valuta til den normale kurs på det fri marked, en kurs der løbende anvendes ved bankforretninger. Han hævder, at vekslingen i medfør af vedtægtens artikel 63 burde være sket til den gunstigste officielle paritet; ifølge artikel 63 beregnes vederlag, som udbetales i en anden valuta end den belgiske franc, på grundlag af den paritet, som er vedtaget af Den Internationale Valutafond, og som var i kraft den 1. januar 1965.
Udbetaling af pensioner (artikel 82, stk. 1) er ligeledes omfattet af denne regel. Der findes ikke i vedtægten nogen udtrykkelig bestemmelse om betaling af de ydelser, som det drejer sig om i det foreliggende tilfælde.
Den praksis, som institutionerne fulgte i henhold til den beslutning, som blev vedtaget af Fællesskabets administrationschefer på et møde den 4. maj 1970, gik ud på, at vedtægtens artikel 63 ikke finder anvendelse på en række ydelser, som tjenestemænd er berettiget til i medfør af vedtægten, og som ikke betragtes som dele af vederlaget, således som dette begreb skal forstås i henhold til denne regel. Blandt disse er f.eks. godtgørelse i forbindelse med tjenesterejse, godtgørelse for tjenesteudlæg, midlertidige dagpenge, fast godtgørelse for rejseudgifter, for flytteudgifter, ydelser ved barnefødsel og uddannelsestillæg.
Den ydelse, som vi behandler her, er ikke opført på denne liste. På den anden side ville den ovenfor nævnte beslutning ikke på nogen måde kunne påberåbes som hjemmel for afgørelsen af et spørgsmål, som udelukkende afhænger af en fortolkning af tjenestemandsvedtægten.
Når der ikke foreligger nogen udtrykkelig vedtægtsbestemmelse, er det hensigtsmæssigt at undersøge, om anvendelsen af den regel om omveksling, som findes i artikel 63, er forenelig med karakteren af den beskyttelse, som det drejer sig om her.
Det drejer sig om en ydelse, som ikke er udbetalt i form af vederlag men som erstatning for et tab, som tjenestemanden har lidt. Dette formål kræver, at det beløb, han har krav på, i det foreliggende tilfælde udtrykt i valutaen i det land, hvor han udøvede sin virksomhed som tjenestemand i Rådet, svarer til det beløb, som han i overensstemmelse med egen anmodning har fået udbetalt i valutaen på det sted, hvor han nu har bosat sig.
I modsætning til det, som gælder for vederlaget, der indeholder elementer, som sigter mod at tilpasse lønniveauet til forskellige lokale forhold, kan denne lighed for så vidt angår den her omhandlede form for ydelse kun garanteres på grundlag af den faktiske værdi af det beløb, som oprindeligt blev godskrevet den pågældende. Denne værdi udtrykkes på grundlag af kursen på det fri valutamarked, en kurs, som netop blev anvendt i det foreliggende tilfælde; omvendt ville anvendelsen af den valutakurs, som følger af artikel 63, ikke kunne sikre denne vigtige lighed, men ville i visse tilfælde kunne fremkalde uberettigede fordele og i andre tilfælde uberettigede tab. Denne kurs er således ikke forenelig med den pågældende type ydelse.
Således er heller ikke denne af sagsøgerens påstande holdbar.
5.
Derimod er jeg af den opfattelse, at da det drejer sig om en ydelse som, selv om den faktisk afholdes af et forsikringsselsskab og vedrører en hændelse i tjenestemandens fritid, en ydelse, som hans institution skal betale ham på grundlag af en vedtægtsmæssig rettighed, burde overførslen i medfør af den praksis, som normalt følges af institutionerne ved betaling — selv til udlandet — af beløb, som skyldes i henhold til tjenestemandsvedtægten ikke have medført bankomkostninger for adressaten.
6.
Jeg konkluderer derfor med at foreslå Dem kun at give sagsøgeren medhold i hans påstand om godtgørelse af de bankomkostninger, han har afholdt i forbindelse med overførslen i DM af det beløb, han var krediteret for i Belgien på grund af sin invaliditet, til sin konto i Tyskland.
I øvrigt bør sagsøgte frifindes.
Vedrørende sagsomkostninger foreslår jeg, at sagsøgte afholder en fjerdedel af sagsøgerens sagsomkostninger.
(
1
) – Oversat fra italiensk.