62023CJ0346_RES
Sag C-346/23
Banco Santander SA
mod
Asociación de Consumidores y Usuarios de Servicios Generales-Auge
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Supremo)
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 16. januar 2025
»Præjudiciel forelæggelse – markeder for finansielle instrumenter – direktiv 2004/39/EF – artikel 52, stk. 2 – søgsmål anlagt i forbrugernes interesse – forbrugerorganisationer, der har en berettiget interesse i at beskytte forbrugerne – søgsmålskompetence med henblik på at forsvare deres medlemmers individuelle interesser – tab af søgsmålskompetence i forbindelse med investeringer i finansielle produkter af høj økonomisk værdi – fritagelse for sagsomkostninger og for forpligtelsen til at betale modpartens sagsomkostninger – procesautonomi – effektivitetsprincippet«
Etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – markeder for finansielle instrumenter – direktiv 2004/39 – søgsmål anlagt i forbrugernes interesse – forbrugernes interesser – begreb – en flerhed af forbrugeres individuelle interesser – omfattet
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39, art. 52, stk. 2)
(jf. præmis 46-48)
Etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – markeder for finansielle instrumenter – direktiv 2004/39 – søgsmål anlagt i forbrugernes interesse – forbrugerorganisationer, der forsvarer en flerhed af deres medlemmers individuelle interesser – søgsmålskompetence – begrænsning på grundlag af de forsvarede investorers økonomiske formåen og de tegnede finansielle instrumenter – ikke tilladt – afslag på retshjælp til denne organisation på grund af de forsvarede investorers økonomiske formåen og de tegnede finansielle instrumenter – lovlighed – betingelser
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39, art. 52, stk. 2)
(jf. præmis 49, 50, 55-57, 61 og 63 samt konkl.)
Resumé
I forbindelse med en tvist om gyldigheden af aftaler om køb af finansielle instrumenter indgået af investorer-forbrugere, hvis interesser forsvares af en forbrugerorganisation, bekræftede Domstolen, at søgsmålskompetencen for en sådan organisation, der forsvarer sine medlemmers individuelle interesser, ikke kan underlægges begrænsninger, der vedrører disse medlemmers økonomiske formåen og kendetegnene ved de finansielle produkter, som disse medlemmer har investeret i. Sådanne kriterier kan ikke desto mindre tages i betragtning ved afgørelsen af, om denne organisation er berettiget til retshjælp.
To fysiske personer havde tegnet finansielle produkter hos Banco Banif, nu Banco Santander. Med henblik på at disse aftaler om køb blev erklæret ugyldige på grund af manglende samtykke lagde Asociación de Consumidores y Usuarios de Servicios Generales-Auge (sammenslutning af forbrugere og brugere af generelle tjenesteydelser, herefter »Auge«), der repræsenterer disse to fysiske personer, sag an ved de spanske domstole.
Idet retten i første instans og appelretten gav Auge medhold i dette søgsmål, iværksatte banken ekstraordinær appel på grund af procedurefejl og kassationsappel til prøvelse af denne dom ved Tribunal Supremo (øverste domstol, Spanien), som er den forelæggende ret. Banken gjorde for denne ret gældende, at Auge ikke havde partsevne på vegne af sine medlemmer, med den begrundelse, at de produkter, som disse havde bestilt, var spekulative finansielle produkter af stor økonomisk værdi og ikke varer til daglig, almindelig og generel brug, hvilket indebærer, at det anlagte søgsmål ikke er omfattet af forbrugerbeskyttelsen i henhold til national ret.
Ifølge national retspraksis har forbrugerorganisationer nemlig ikke søgsmålskompetence, når søgsmålet vedrører investeringer i spekulative finansielle produkter eller produkter af høj økonomisk værdi, eftersom disse produkter ikke er til daglig, almindelig og generel brug. En sådan manglende anerkendelse af søgsmålskompetence i dette tilfælde gør det ifølge den forelæggende ret muligt at undgå, at investorer med stor økonomisk formåen anvender forbrugersammenslutningers specifikke søgsmålskompetence svigagtigt eller på en måde, der udgør misbrug, med henblik på at drage fordel af den ret til retshjælp, som disse sammenslutninger er tillagt.
Det er i denne sammenhæng, at den forelæggende ret ønskede oplyst, om den nationale retspraksis, der således begrænser en forbrugerorganisations søgsmålskompetence på vegne af en af disse investorer-forbrugere på grund af deres økonomiske formåen og deres investeringers økonomiske værdi, type og kompleksitet, er i overensstemmelse med artikel 52, stk. 2, i direktiv 2004/39 (
1
).
Domstolens bemærkninger
Domstolen mindede om, at en »detailkunde« som omhandlet i dette direktivs artikel 4, stk. 1, nr. 12), kan kvalificeres som »forbruger«, hvis den pågældende er en fysisk person, der handler uden for sin erhvervsmæssige virksomhed (
2
). Det fremgår ligeledes af 14. betragtning til direktiv 2020/1828 (
3
), at en »detailkunde« er en forbruger, og af 13. betragtning til samme direktiv, at direktivet i tillæg til den almindelige forbrugerbeskyttelsesret omfatter områder som f.eks. finansielle tjenesteydelser.
Dernæst præciserede Domstolen, at medlemsstaterne har ret til at give forbrugerbeskyttelsesorganisationer søgsmålskompetence med henblik på at beskytte de individuelle interesser for en flerhed af deres medlemmer.
For at nå frem til denne konklusion bemærkede Domstolen, at artikel 52, stk. 2, i direktiv 2004/39 henviser til »forbrugernes« interesse i flertal. Selv om anvendelsen af flertal indikerer, at et søgsmål anlagt af en forbrugerorganisation skal dreje sig om en flerhed af forbrugeres interesser, præciserer denne bestemmelse ikke, om denne kollektive dimension af søgsmålet tager sigte på forbrugernes almene interesser, eller om den tværtimod omfatter flere forbrugeres individuelle interesser. For så vidt som denne bestemmelse henviser til medlemsstaternes ret såvel for så vidt angår fastlæggelsen af, hvilke organer der kan repræsentere forbrugernes interesser, som for så vidt angår de nærmere processuelle regler, hvorefter denne repræsentation faktisk skal finde sted, står det ikke desto mindre medlemsstaterne frit for at fastsætte, hvilken individuel eller kollektiv karakter de interesser, der kan forsvares af disse forbrugerbeskyttelsesorganisationer, skal have.
Når en medlemsstat har givet forbrugerorganisationer søgsmålskompetence med henblik på at forsvare en flerhed af deres medlemmers individuelle interesser, kan den imidlertid ikke begrænse en sådan organisations søgsmålskompetence til at forsvare en bestemt kategori af forbrugere, der identificeres på grundlag af deres finansielle formåen og de finansielle instrumenter, som de har investeret i. Artikel 52, stk. 2, i direktiv 2004/39 fastsætter nemlig en klageret i alle forbruger-investorers interesse, uden at der sondres i denne henseende.
Derimod kræver hverken denne bestemmelse eller nogen anden EU-lovgivning, at der bevilges retshjælp til forbrugerorganisationer, der anlægger søgsmål i forbrugernes interesse. Hver medlemsstat skal således i medfør af princippet om procesautonomi fastsætte sine egne regler vedrørende ordningen for retshjælp, forudsat at disse regler ikke er mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende situationer, der er underlagt national ret (ækvivalensprincippet), og at de i praksis ikke umuliggør eller uforholdsmæssigt vanskeliggør udøvelsen af rettigheder, der er tillagt forbrugerne ved EU-retten (effektivitetsprincippet). I denne henseende må de retsomkostninger, som en organisation skal betale, hvis den ikke modtager retshjælp, ikke udgøre uoverstigelige omkostninger, der kan gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve den klageret, der er fastsat i artikel 52, stk. 2, i direktiv 2004/39.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39/EF af 21.4.2004 om markeder for finansielle instrumenter, om ændring af Rådets direktiv 85/611/EØF, og 93/6/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/12/EF og om ophævelse af Rådets direktiv 93/22/EØF (EUT 2004, L 145, s. 1).
(
2
) – Jf. i denne retning dom af 3.10.2019 (Petruchová, C-208/18, EU:C:2019:825, præmis 76).
(
3
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2020/1828 af 25.11.2020 om adgang til anlæggelse af gruppesøgsmål til beskyttelse af forbrugernes kollektive interesser og om ophævelse af direktiv 2009/22/EF (EUT 2020, L 409, s. 1). Bilag I til dette direktiv henviser til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/65/EU af 15.5.2014 om markeder for finansielle instrumenter og om ændring af direktiv 2002/92/EF og direktiv 2011/61/EU (EUT 2014, L 173, s. 349), som ophævede og erstattede direktiv 2004/39, og hvis artikel 74, stk. 2, der omhandler klageret i forbrugernes interesse, svarer til artikel 52, stk. 2, i direktiv 2004/39, idet disse to artikler er affattet i næsten identiske vendinger.