62024CJ0485
DOMSTOLENS DOM (Første Afdeling)
11. december 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – Romkonventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser – artikel 6 – arbejdsaftale – parternes lovvalg – ufravigelige regler i den lov, som ville finde anvendelse i mangel af et lovvalg – fastlæggelse af denne lov – sædvanligt arbejdssted – ændring af det sædvanlige arbejdssted i løbet af ansættelsesforholdet – arbejdsaftalens nærmere tilknytning til et andet land – bedømmelseskriterier – hensyntagen til det sidste sædvanlige arbejdssted«
I sag C-485/24,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig) ved afgørelse af 10. juli 2024, indgået til Domstolen den 10. juli 2024, i sagen
Locatrans Sàrl
mod
ES,
har
DOMSTOLEN (Første Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, F. Biltgen, og dommerne I. Ziemele, A. Kumin (refererende dommer), S. Gervasoni og M. Bošnjak,
generaladvokat: R. Norkus,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
Locatrans Sàrl ved avocats O. Coudray, M. Grévy og G. Thouvenin,
–
ES ved avocats A. Lyon-Caen, T. Lyon-Caen og F. Thiriez,
–
den franske regering ved B. Dourthe og M. Guiresse, som befuldmægtigede,
–
den tjekkiske regering ved A. Pagáčová, M. Smolek og J. Vláčil, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved S. Noë og W. Wils, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 3. juli 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 3 og 6 i konventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, der blev åbnet for undertegnelse i Rom den 19. juni 1980 (EFT 1980, L 266, s. 1, herefter »Romkonventionen«).
2
Anmodningen om præjudiciel afgørelse er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem Locatrans Sàrl og ES vedrørende en række erstatningskrav, som ES har fremsat over for sin tidligere arbejdsgiver, Locatrans, som følge af ophævelsen af en arbejdsaftale.
Retsforskrifter
Romkonventionen
3
Romkonventionens artikel 3, stk. 1, bestemmer:
»En aftale er underkastet den lov, som parterne har vedtaget. Lovvalget skal være udtrykkeligt eller fremgå med rimelig sikkerhed af kontraktens bestemmelser eller omstændighederne i øvrigt. Parternes lovvalg kan omfatte hele aftalen eller kun en del deraf.«
4
Romkonventionens artikel 6 med overskriften »Individuelle arbejdsaftaler« fastsætter:
»1.   Uanset artikel 3 kan parternes lovvalg i arbejdsaftaler ikke medføre, at arbejdstageren berøves den beskyttelse, der tilkommer ham i medfør af ufravigelige regler i den lov, som i henhold til stk. 2 ville finde anvendelse i mangel af et lovvalg.
2.   Uanset artikel 4 er en arbejdsaftale i mangel af et lovvalg i henhold til artikel 3 undergivet
a)
loven i det land, hvor arbejdstageren ved opfyldelsen af aftalen sædvanligvis udfører sit arbejde, selv om han midlertidigt er beskæftiget i et andet land,
eller
b)
hvis arbejdstageren ikke sædvanligvis udfører sit arbejde i et bestemt land, loven i det land, hvor det forretningssted, som har antaget arbejdstageren, er beliggende,
medmindre det af omstændighederne som helhed fremgår, at aftalen har en nærmere tilknytning til et andet land, i hvilket fald loven i dette land finder anvendelse.«
5
Første protokol om De Europæiske Fællesskabers Domstols fortolkning af konventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, åbnet for undertegnelse i Rom den 19. juni 1980 (EFT 1989, L 48, s. 1), bestemmer i artikel 2:
»Alle nedennævnte retter kan anmode Domstolen om at træffe præjudiciel afgørelse om et spørgsmål, der rejses under en retssag ved disse, og som vedrører fortolkningen af bestemmelserne i de instrumenter, der er nævnt i artikel 1, når de skønner, at en afgørelse om dette spørgsmål er nødvendig, for at de kan afsige dom:
[...]
b) de kontraherende staters retter, når de fungerer som appelinstans.«
Rom I-forordningen
6
Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) (EUT 2008, L 177, s. 6, herefter »Rom I-forordningen«) har erstattet Romkonventionen. Denne forordning finder anvendelse på aftaler, der er indgået fra den 17. december 2009.
7
Rom I-forordningens artikel 8 med overskriften »Individuelle arbejdsaftaler« bestemmer:
»1.   En individuel arbejdsaftale er undergivet loven i det land, som parterne har aftalt i henhold til artikel 3. Et sådant lovvalg må dog ikke medføre, at arbejdstageren berøves den beskyttelse, der tilkommer ham i medfør af bestemmelser, som ikke kan fraviges ved aftale i henhold til den lov, som ville have fundet anvendelse efter stk. 2, 3 og 4 i denne artikel, såfremt parterne ikke havde aftalt lovvalg.
2.   I det omfang parterne ikke har aftalt, hvilken lov der skal anvendes på den individuelle arbejdsaftale, er aftalen undergivet loven i det land, hvori eller subsidiært hvorfra arbejdstageren ved opfyldelsen af aftalen sædvanligvis udfører sit arbejde. Det land, hvor arbejdet sædvanligvis udføres, anses ikke for at have ændret sig, hvis arbejdstageren midlertidigt er beskæftiget i et andet land.
3.   Kan det ikke i henhold til stk. 2 afgøres, hvilken lov der skal anvendes, er aftalen underlagt loven i det land, hvor det forretningssted, som har antaget arbejdstageren, er beliggende.
4.   Når det af omstændighederne som helhed fremgår, at aftalen har en nærmere tilknytning til et andet land end det, der er omhandlet i stk. 2 og 3, anvendes dette andet lands lov.«
Bruxelleskonventionen
8
Bruxelleskonventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1978, L 304, s. 17), som ændret ved de efterfølgende konventioner om nye medlemsstaters tiltrædelse af denne konvention (herefter »Bruxelleskonventionen«), fastsætter følgende i artikel 5:
»En person, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges i en anden kontraherende stat:
1)
i sager om kontraktforhold, ved retten på det sted, hvor den pågældende forpligtelse er opfyldt eller skal opfyldes; i sager vedrørende individuelle arbejdskontrakter, er dette sted der, hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører sit arbejde; hvis arbejdstageren ikke sædvanligvis udfører sit arbejde i et bestemt land, kan arbejdsgiveren ligeledes sagsøges ved retten på det sted, hvor den virksomhed, som har antaget arbejdstageren, er eller var beliggende.
[...]«
Bruxelles I-forordningen
9
Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1, herefter »Bruxelles I-forordningen«) erstattede Bruxelleskonventionen.
10
Denne forordnings artikel 19 bestemte:
»En arbejdsgiver, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges:
1)
ved retterne i den medlemsstat, på hvis område han har bopæl, eller
2)
i en anden medlemsstat:
a)
ved retten på det sted, hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører sit arbejde, eller ved retten på det sidste sted, hvor han sædvanligvis udførte sit arbejde, eller
b)
såfremt arbejdstageren ikke sædvanligvis udfører eller udførte sit arbejde i et bestemt land, ved retten på det sted, hvor den virksomhed, som har antaget arbejdstageren, er eller var beliggende.«
Bruxelles Ia-forordningen
11
Bruxelles I-forordningen er blevet ophævet og erstattet af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1, herefter »Bruxelles Ia-forordningen«). Bruxelles I-forordningens artikel 19 er nu Bruxelles Ia-forordningens artikel 21.
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
12
Ved en arbejdsaftale indgået den 15. oktober 2002 ansatte Locatrans, der er et transportselskab i Bettembourg (Luxembourg), ES som chauffør med en månedlig arbejdstid på 166 timer. Det blev fastsat i arbejdsaftalen, at den lov, der fandt anvendelse, var luxembourgsk lov, og at de lande, hvori ES udførte transporter, i det væsentlige var Tyskland, Beneluxlandene, Italien, Spanien, Portugal og Østrig.
13
Ved skrivelse af 14. januar 2014 underrettede Locatrans ES om, at Locatrans havde besluttet at nedsætte ES’ ugentlige arbejdstid til 35 timer, svarende til i alt 151,55 timer om måneden, med virkning fra den 16. juli 2014. ES modsatte sig denne ændring.
14
Ved skrivelse af 31. marts 2014 meddelte Locatrans ES, at Locatrans ved en gennemgang af hans lønnede beskæftigelse i de foregående 18 måneder havde konstateret, at han udførte en væsentlig del heraf, dvs. over 50%, i Frankrig, og at Locatrans derfor havde pligt til at tilmelde ham den franske socialsikringsordning.
15
Ved skrivelse af 17. april 2014 bekræftede Locatrans, at ES kunne få tilbud om ansættelse i et fransk selskab, og oplyste ham om, at han med virkning fra den 16. juli 2014 ikke længere ville være ansat i Locatrans, fordi han havde afslået at acceptere nedsættelsen af arbejdstiden.
16
Den 8. januar 2015 indbragte ES sagen for Conseil de prud’hommes de Dijon (arbejdsretten i Dijon, Frankrig) med henblik på at anfægte ophævelsen af arbejdsaftalen og opnå betaling af række erstatningskrav.
17
Ved dom af 4. april 2017 afviste denne ret at give ES medhold i disse krav med den begrundelse, at opfyldelsen og ophævelsen af arbejdsaftalen var omfattet af luxembourgsk ret, at afskedigelsen af ES var klar og tydelig, og at der ikke var grundlag for at kvalificere den som en usaglig afskedigelse.
18
ES iværksatte appel ved Cour d’appel de Dijon (appeldomstolen i Dijon, Frankrig), som ved dom af 2. maj 2019 ophævede den appellerede dom.
19
Cour d’appel de Dijon (appeldomstolen i Dijon) anførte, at parterne i den omhandlede arbejdsaftale ganske vist havde valgt, at ansættelsesforholdet skulle være omfattet af luxembourgsk lov, men at Locatrans ved den i nærværende doms præmis 14 nævnte skrivelse af 31. marts 2014 havde anerkendt, at ES udførte størstedelen af sit arbejde i Frankrig, hvilket ES også havde bekræftet. Henset til Romkonventionens artikel 6 fandt denne retsinstans, at parternes valg af luxembourgsk lov ikke kunne medføre, at ES blev berøvet den beskyttelse, der tilkom ham i medfør af de ufravigelige regler i fransk ret, herunder navnlig bestemmelserne om ændring og ophævelse af arbejdsaftalen.
20
Følgelig kvalificerede Cour d’appel de Dijon (appeldomstolen i Dijon) ophævelsen af arbejdsaftalen som en afskedigelse, fastslog, at afskedigelsen ikke var begrundet i en reel og saglig årsag, og pålagde Locotrans at betale ES en række beløb som erstatning.
21
Locotrans har iværksat appel til prøvelse af denne dom ved Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig), som er den forelæggende ret.
22
Den forelæggende ret har henvist til, at Romkonventionens artikel 6, stk. 1, fastsætter, at parternes valg af, hvilken lov arbejdsaftalen skal være undergivet, ikke kan medføre, at arbejdstageren berøves den beskyttelse, der tilkommer ham i medfør af ufravigelige regler i den lov, som i henhold til stk. 2 ville finde anvendelse i mangel af et lovvalg. Denne ret har desuden anført, at artikel 6, stk. 2, fastsætter arbejdsaftalens tilknytningskriterier, på grundlag af hvilke lex contractus skal fastlægges i mangel af parternes lovvalg, idet det kriterium, der er fastsat i artikel 6, stk. 2, litra a), er loven i det land, hvor arbejdstageren »sædvanligvis udfører sit arbejde«.
23
Den forelæggende ret har tillige anført, at Domstolen i dom af 15. marts 2011, Koelzsch (C-29/10, EU:C:2011:151, præmis 50), har fastslået, at sidstnævnte bestemmelse skal fortolkes således, at såfremt arbejdstageren udfører sin virksomhed i mere end én kontraherende stat, er det land, hvor arbejdstageren ved opfyldelsen af aftalen sædvanligvis udfører sit arbejde som omhandlet i denne bestemmelse, det land, hvor eller hvorfra arbejdstageren i betragtning af samtlige de faktorer, der karakteriserer den nævnte virksomhed, i det væsentlige opfylder sine forpligtelser over for arbejdsgiveren.
24
I denne dom henviste Domstolen tillige til sin praksis vedrørende fortolkningen af kriterierne i Bruxelleskonventionens artikel 5, nr. 1), hvilket ifølge den forelæggende ret viser Domstolens ønske om at anlægge en ensartet fortolkning af tilknytningskriterierne ved kompetencekonflikter og lovkonflikter.
25
For så vidt angår denne artikel 5, nr. 1), har Domstolen i sin dom af 27. februar 2002, Weber (C-37/00, EU:C:2002:122), fastslået, at når der er tale om en arbejdsaftale, hvor arbejdstageren ved opfyldelsen af den udfører det samme arbejde for arbejdsgiveren i mere end én kontraherende stat, skal der som udgangspunkt tages hensyn til hele ansættelsesforholdets varighed ved fastlæggelsen af det sted, hvor den pågældende sædvanligvis har udført sit arbejde i bestemmelsens forstand. Der bør imidlertid lægges vægt på den seneste beskæftigelsesperiode, når arbejdstageren efter at have udført sit arbejde i en periode på et bestemt sted derefter varigt har beskæftigelse på et andet sted, idet dette, efter parternes klare vilje, skal være det nye sted, hvor arbejdet sædvanligvis udføres i nævnte artikel 5, nr. 1)’s forstand.
26
Henset til denne retspraksis er den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt der i det foreliggende tilfælde ved fastlæggelsen af, hvilken lov der ville finde anvendelse i mangel af parternes lovvalg, skal tages hensyn til hele ansættelsesforholdets varighed eller udelukkende til den seneste beskæftigelsesperiode, når det skal fastlægges, på hvilket sted den pågældende sædvanligvis har udført sit arbejde som omhandlet i Romkonventionens artikel 6, stk. 2, litra a).
27
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at selv om kriteriet om det sidste sted, hvor arbejdstageren sædvanligvis udførte sit arbejde, er relevant ved fastlæggelsen af, hvilken ret arbejdstageren kan indbringe sagen for, eftersom dette kriterium giver arbejdstageren mulighed for at anlægge søgsmål med færre omkostninger, hersker der tvivl om, hvorvidt en sådan tilgang også skal anvendes ved fastlæggelsen af, hvilken lov der ville finde anvendelse i mangel af et lovvalg foretaget af arbejdsaftalens parter, navnlig eftersom en sådan tilgang kan medføre, at den samme arbejdsaftale successivt underkastes forskellige ufravigelige lovgivninger i takt med ændringer af arbejdstagerens arbejdssted.
28
På denne baggrund har Cour de cassation (kassationsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 3 og 6 i [Romkonventionen] fortolkes således, at der, hvis arbejdstageren udfører det samme arbejde for sin arbejdsgiver i mere end én kontraherende stat, ved bestemmelsen af, hvilken lov der skal anvendes, i tilfælde af at parterne ikke har truffet et valg herom, skal tages hensyn til hele den periode, hvori ansættelsesforholdet har varet, når det skal fastlægges, på hvilket sted den pågældende sædvanligvis har udført sit arbejde, eller således, at den seneste arbejdsperiode skal lægges til grund, hvis arbejdstageren efter at have udført sit arbejde i et bestemt tidsrum på et bestemt sted derefter varigt udfører sit arbejde et andet sted, som ifølge parternes klare ønske er bestemt til at blive et nyt sædvanligt arbejdssted?«
Om det præjudicielle spørgsmål
29
Det skal indledningsvis bemærkes, at ES uden udtrykkeligt at gøre gældende, at det præjudicielle spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling, har anfægtet den faktiske forudsætning, som dette spørgsmål bygger på, idet ES har gjort gældende, at hans arbejdssted reelt ikke er blevet ændret i løbet af ansættelsesforholdet. Tværtimod var han foranlediget til at udøve transportarbejdet flere steder, men inden for rammerne af en væsentlig tilknytning til Frankrig, og Locatrans havde i sidste ende blot bekræftet denne faktiske situation ved ophævelsen af hans arbejdsaftale. Ifølge ES er det forelagte spørgsmål derfor ikke relevant.
30
Det bemærkes, at artikel 267 TEUF ifølge fast praksis indfører en procedure med direkte samarbejde mellem Domstolen og medlemsstaternes retter. Inden for rammerne af denne procedure, som er baseret på en klar adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens funktioner, henhører enhver bedømmelse af sagens faktiske omstændigheder under kompetencen for den nationale ret, som det på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag tilkommer at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen, mens Domstolen alene har kompetence til at træffe afgørelse vedrørende fortolkningen eller gyldigheden af en EU-forskrift på grundlag af de faktiske omstændigheder, således som de er beskrevet af den nationale ret (jf. i denne retning dom af 16.3.1978, Oehlschläger, 104/77, EU:C:1978:69, præmis 4, og af 4.10.2024, Schrems (Videregivelse af oplysninger til offentligheden), C-446/21, EU:C:2024:834, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
31
Det forelagte spørgsmål skal derfor besvares under hensyntagen til de faktiske omstændigheder, som det er baseret på, således som disse er beskrevet af den forelæggende ret.
32
Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om Romkonventionens artikel 3 og 6 skal fortolkes således, at når arbejdstageren efter at have udført sit arbejde i en vis periode på et bestemt sted foranlediges til at udøve sin beskæftigelse på et andet sted, der er bestemt til at blive denne arbejdstagers nye sædvanlige arbejdssted, skal der tages hensyn til dette sidste sted ved fastlæggelsen af den lov, der ville finde anvendelse i mangel af parternes lovvalg.
33
Med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål skal det indledningsvis bemærkes, at aftalen i overensstemmelse med hovedreglen i Romkonventionens artikel 3 er underkastet den lov, som parterne har vedtaget.
34
Romkonventionens artikel 6 fastsætter særlige lovvalgsregler vedrørende individuelle arbejdsaftaler, som fraviger denne hovedregel, dels i artikel 6, stk. 1, ved at begrænse parternes aftalefrihed med hensyn til lovvalget, dels i artikel 6, stk. 2, ved at fastsætte kriterierne for fastlæggelse af den lov, der finder anvendelse, når der ikke foreligger et sådant lovvalg.
35
Ifølge artikel 6, stk. 1, må parternes lovvalg i arbejdsaftaler i overensstemmelse med Romkonventionens artikel 3 således ikke medføre, at arbejdstageren berøves den beskyttelse, der tilkommer ham i medfør af ufravigelige regler i den lov, som i henhold til artikel 6, stk. 2, ville finde anvendelse i mangel af et lovvalg.
36
I det sidstnævnte stykke opstilles de kriterier for arbejdsaftalens tilknytning, på grundlag af hvilke lex contractus skal fastlægges, hvis parterne ikke har aftalt lovvalg. Det følger ikke desto mindre af henvisningen i Romkonventionens artikel 6, stk. 1, til artikel 6, stk. 2, at de kriterier, der er nævnt i sidstnævnte stykke, ligeledes er relevante, når parterne har valgt, hvilken lov der skal finde anvendelse på aftalen. Selv i dette tilfælde gør disse kriterier det nemlig muligt – med henblik på i overensstemmelse med Romkonventionens artikel 6, stk. 1, at sikre arbejdstageren beskyttelsen af de ufravigelige regler i den lov, der ville finde anvendelse i henhold til disse kriterier – at fastlægge, hvilken lov der er tale om. Anvendelsen af disse kriterier kan således føre til, at der anvendes en anden lov end den, som aftaleparterne har valgt.
37
Disse kriterier omfatter kriteriet om det land, hvor arbejdstageren »sædvanligvis udfører sit arbejde«, der er fastsat i Romkonventionens artikel 6, stk. 2, litra a), og, såfremt et sådant sted ikke kan fastlægges, kriteriet om beliggenheden af det »forretningssted, som har antaget arbejdstageren«, der er fastsat i konventionens artikel 6, stk. 2, litra b).
38
I henhold til sidste sætningsled i nævnte stk. 2 finder disse to tilknytningskriterier desuden ikke anvendelse, når det »af omstændighederne som helhed fremgår, at aftalen har en nærmere tilknytning til et andet land, i hvilket fald loven i dette land finder anvendelse«.
39
Når retten skal anvende Romkonventionens artikel 6, skal den derfor i første omgang finde frem til den lov, der finder anvendelse på grundlag af de specifikke tilknytningskriterier, som er indeholdt i denne artikels stk. 2, litra a) og b), og som opfylder det generelle krav om forudsigelighed med hensyn til den anvendelige lov og retssikkerhed i kontraktforhold (dom af 12.9.2013, Schlecker, C-64/12, EU:C:2013:551, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
40
Hvad i denne henseende angår Romkonventionens artikel 6, stk. 2, litra a), har Domstolen fastslået, at kriteriet om det land, hvor arbejdstageren »sædvanligvis udfører sit arbejde« som omhandlet i dette litra, skal fortolkes vidt, mens kriteriet om beliggenheden af »det forretningssted, som har antaget arbejdstageren«, der er fastsat i artikel 6, stk. 2, litra b), skal finde anvendelse, når den påkendende ret ikke er i stand til at fastlægge det land, hvor arbejdet sædvanligvis udføres (dom af 15.3.2011, Koelzsch, C-29/10, EU:C:2011:151, præmis 43, og af 15.12.2011, Voogsgeerd, C-384/10, EU:C:2011:842, præmis 35).
41
I det tilfælde, hvor en arbejdstager udøver sin beskæftigelse i mere end én kontraherende stat, kan det kriterium, der er indeholdt i denne artikel 6, stk. 2, litra a), således ligeledes finde anvendelse, når det er muligt for den påkendende ret at fastlægge det land, hvortil arbejdet har en væsentlig tilknytning (dom af 15.3.2011, Koelzsch, C-29/10, EU:C:2011:151, præmis 44, og af 15.12.2011, Voogsgeerd, C-384/10, EU:C:2011:842, præmis 36).
42
I et sådant tilfælde skal kriteriet om det land, hvor arbejdet sædvanligvis udføres, forstås således, at det henviser til det sted, hvor eller hvorfra arbejdstageren faktisk udøver sin erhvervsmæssige beskæftigelse, og, i mangel af et primært sted, det sted, hvor arbejdstageren udøver størstedelen af sin beskæftigelse (jf. dom af 15.3.2011, Koelzsch, C-29/10, EU:C:2011:151, præmis 45, og af 15.12.2011, Voogsgeerd, C-384/10, EU:C:2011:842, præmis 37).
43
Det skal imidlertid bemærkes, at de sager, der gav anledning til dom af 15. marts 2011, Koelzsch (C-29/10, EU:C:2011:151), og af 15. december 2011, Voogsgeerd (C-384/10, EU:C:2011:842), begge vedrørte en arbejdstager, der under hele sit ansættelsesforhold havde udført sit arbejde i mere end én kontraherende stat, og for hvilken tilknytningskriteriet førte til at fastlægge det samme sædvanlige arbejdssted. Henset til de faktiske omstændigheder, således som de er beskrevet af den forelæggende ret, vedrører hovedsagen derimod situationen for en arbejdstager, der ligeledes udførte sit arbejde i flere lande, men for hvilken det sædvanlige arbejdssted blev flyttet til en anden kontraherende stats område i den sidste periode af opfyldelsen af arbejdsaftalen.
44
Hvad angår en situation som den, der er nævnt i den foregående præmis, skal det fastslås, at ordlyden af Romkonventionens artikel 6, stk. 2, litra a), ikke indeholder nogen præcisering vedrørende den periode af ansættelsesforholdet, der skal lægges til grund ved fastlæggelsen af det land, hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører sit arbejde som omhandlet i denne bestemmelse. I mangel af en sådan præcisering skal der derfor ved denne fastlæggelse tages hensyn til ansættelsesforholdet som helhed.
45
Når der i løbet af ansættelsesforholdet som helhed er sket en ændring med hensyn til det sædvanlige arbejdssted, kan der imidlertid ikke identificeres noget land i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i Romkonventionens artikel 6, stk. 2, litra a).
46
Det er i denne sammenhæng, at den forelæggende ret ønsker oplyst, om kriteriet om det land, hvor arbejdstageren »sædvanligvis udfører sit arbejde« som omhandlet i Romkonventionens artikel 6, stk. 2, litra a), kan fortolkes på samme måde som kriteriet om det »sted [...], hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører sit arbejde«, i Bruxelleskonventionens artikel 5, nr. 1), som fortolket af Domstolen i dom af 27. februar 2002, Weber (C-37/00, EU:C:2002:122).
47
Den forelæggende ret har anført, at Domstolen i sidstnævnte henseende har fastslået, at når der er tale om en arbejdsaftale, hvorefter arbejdstageren udfører samme arbejde for arbejdsgiveren i mere end én kontraherende stat, skal der som udgangspunkt tages hensyn til hele ansættelsesforholdets varighed ved fastlæggelsen af det sted, hvor den pågældende sædvanligvis har udført sit arbejde som omhandlet i denne artikel 5, nr. 1) (dom af 27.22002, Weber, C-37/00, EU:C:2002:122, præmis 58). Der bør imidlertid lægges vægt på den seneste beskæftigelsesperiode, når arbejdstageren efter at have udført sit arbejde i en periode på et bestemt sted varigt har beskæftigelse på et andet sted, idet dette, efter parternes klare vilje, skal være et nyt sted, hvor arbejdet sædvanligvis udføres i nævnte artikel 5, nr. 1)’s forstand (dom af 27.22002, Weber, C-37/00, EU:C:2002:122, præmis 54).
48
I denne henseende er det ganske vist korrekt, at Domstolen i præmis 33 i dom af 15.3.2011, Koelzsch (C-29/10, EU:C:2011:151), henviste til fortolkningen af Bruxelleskonventionens artikel 5, nr. 1), med henblik på fortolkningen af Romkonventionens artikel 6, stk. 2.
49
Selv om det bestemt er ønskeligt, at Romkonventionens materielle anvendelsesområde og bestemmelser stemmer overens med Bruxelleskonventionen, skal disse bestemmelser ikke fortolkes i lyset af Bruxelleskonventionens bestemmelser (jf. i denne retning dom af 3.10.2019, Petruchová, C-208/18, EU:C:2019:825, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).
50
Romkonventionen og Bruxelleskonventionen forfølger nemlig forskellige formål. Mens Romkonventionens bestemmelser i henhold til dens artikel 1, stk. 1, finder anvendelse på kontraktlige forpligtelser i situationer, hvor der skal foretages et lovvalg med henblik på at afgøre, hvilken materiel ret der finder anvendelse, fastsætter Bruxelleskonventionen regler, der gør det muligt at afgøre, hvilken ret der har kompetence til at påkende en tvist på det civil- og handelsretlige område.
51
Selv om begge konventioner i sager om individuelle arbejdsaftaler fastsætter regler, der har til formål at beskytte arbejdstageren som den svage part i aftaleforholdet, er det derfor ikke altid muligt at overføre fortolkningen af bestemmelserne i den ene konvention til den anden.
52
Det er navnlig ikke muligt at fortolke kriteriet om det land, hvor arbejdstageren »sædvanligvis udfører sit arbejde« som omhandlet i Romkonventionens artikel 6, stk. 2, litra a), på samme måde som Domstolens fortolkning i dom af 27. februar 2002, Weber (C-37/00, EU:C:2002:122), af kriteriet om det »sted [...], hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører sit arbejde« som omhandlet i Bruxelleskonventionens artikel 5, nr. 1).
53
Det skal nemlig bemærkes, at denne artikel 5, nr. 1), er blevet til artikel 19 i Bruxelles I-forordningen og derefter til Bruxelles Ia-forordningens artikel 21, og at disse sidstnævnte bestemmelser udtrykkeligt henviser til såvel »det sted, hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører sit arbejde«, som til »det sidste sted, hvor han sædvanligvis udførte sit arbejde«. Romkonventionens artikel 6 er derimod blevet til Rom I-forordningens artikel 8, der ikke foretager en sådan sondring, eftersom EU-lovgiver har undladt at tilpasse denne bestemmelse til bestemmelsen i Bruxelles I-forordningens artikel 19.
54
Såfremt det ikke er muligt at fastlægge det land, hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører sit arbejde som omhandlet i Romkonventionens artikel 6, stk. 2, litra a), skal der derfor henvises til kriteriet om beliggenheden af »det forretningssted, som har antaget arbejdstageren« som omhandlet i Romkonventionens artikel 6, stk. 2, litra b), der i det foreliggende tilfælde befinder sig i Bettembourg.
55
Det følger af Romkonventionens artikel 6, stk. 2, sidste sætningsled, at såfremt det imidlertid af omstændighederne som helhed fremgår, at arbejdsaftalen har en nærmere tilknytning til et andet land end det, der er identificeret på grundlag af tilknytningskriterierne i Romkonventionens artikel 6, stk. 2, litra a) og b), tilkommer det den nationale ret at se bort fra disse kriterier og anvende loven i dette andet land (jf. dom af 12.9.2013, Schlecker, C-64/12, EU:C:2013:551, præmis 36). Det samme gælder, når parterne har foretaget et lovvalg i aftalen som i den foreliggende sag, hvis denne lov berøver arbejdstageren beskyttelsen i henhold til denne anden lovs ufravigelige regler.
56
Ved denne bedømmelse skal den forelæggende ret tage hensyn til samtlige de elementer, som karakteriserer ansættelsesforholdet, og vurdere, hvilket eller hvilke der efter denne rets opfattelse er det eller de mest væsentlige. Disse elementer omfatter bl.a. det land, hvor arbejdstageren betaler de skatter og afgifter, der vedrører vedkommendes arbejdsindkomst, samt det land, hvor den pågældende er tilmeldt socialsikringsordningen og diverse pensions-, syge- og invalideforsikringsordninger. Den nationale ret skal ligeledes tage hensyn til sagens omstændigheder som helhed, såsom bl.a. de parametre, der knytter sig til fastsættelsen af lønnen eller andre arbejdsvilkår (jf. i denne retning dom af 12.9.2013, Schlecker, C-64/12, EU:C:2013:551, præmis 40 og 41).
57
Det sted, hvor arbejdstageren har udført sit arbejde i den sidste periode af opfyldelsen af sin arbejdsaftale, hvilket er bestemt til at blive et nyt sædvanligt arbejdssted, udgør i denne henseende et relevant element, der skal tages i betragtning i forbindelse med undersøgelsen af omstændighederne som helhed i henhold til Romkonventionens artikel 6, stk. 2, sidste sætningsled.
58
Denne fortolkning af Romkonventionens artikel 6, stk. 2, sidste sætningsled, er i overensstemmelse med de formål, der forfølges med denne bestemmelse og med konventionen i sin helhed.
59
For så vidt som formålet med Romkonventionens artikel 6 er at sikre arbejdstageren en passende beskyttelse, skal denne bestemmelse for det første sikre, at loven i det land, til hvilken denne aftale har den tætteste tilknytning, anvendes på arbejdsaftalen (dom af 12.9.2013, Schlecker, C-64/12, EU:C:2013:551, præmis 34).
60
Den omstændighed, at der blandt de relevante elementer i forbindelse med undersøgelsen af omstændighederne som helhed i henhold til denne konventions artikel 6, stk. 2, sidste sætningsled, tages hensyn til det sted, hvor arbejdstageren varigt har udført sit arbejde i den sidste periode af opfyldelsen af sin arbejdsaftale, hvilket sted er bestemt til at blive et nyt sædvanligt arbejdssted, er i overensstemmelse med dette formål.
61
For det andet er formålet med Romkonventionen som helhed at styrke retssikkerheden ved at øge tilliden til stabiliteten i forholdet mellem aftaleparterne, hvilket forudsætter, at ordningen for fastlæggelse af den lov, der finder anvendelse, er tydelig, og at denne lov kan forudses med en vis grad af sikkerhed (jf. i denne retning dom af 6.10.2009, ICF, C-133/08, EU:C:2009:617, præmis 44).
62
I denne henseende bemærkes, at anvendelsen af det tilknytningskriterium, der er fastsat i Romkonventionens artikel 6, stk. 2, sidste sætningsled, i overensstemmelse med kravet om retssikkerhed og forudsigelighed skal baseres på objektive forhold. Den omstændighed, at arbejdstageren efter at have udført sit arbejde i en vis periode på et bestemt sted varigt udøver sin beskæftigelse på et andet sted, der er bestemt til at blive et nyt sædvanligt arbejdssted, udgør et sådant forhold, der kan gøres til genstand for en objektiv konstatering.
63
I det foreliggende tilfælde tilkommer det således den forelæggende ret at afgøre, om det i overensstemmelse med Romkonventionens artikel 6, stk. 2, sidste sætningsled, følger af omstændighederne som helhed, at den i hovedsagen omhandlede arbejdsaftale har en nærmere tilknytning til Frankrig end til Luxembourg, hvis lov parterne har valgt som den lov, der finder anvendelse på denne aftale, og på hvis område det forretningssted, der har ansat ES, er beliggende. I forbindelse med denne undersøgelse skal der tages hensyn til alle de elementer, der karakteriserer ansættelsesforholdet, såsom ES’ sidste sædvanlige arbejdssted og pligten til at være tilmeldt den franske socialsikringsordning.
64
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at Romkonventionens artikel 3 og 6, og navnlig artikel 6, stk. 2, sidste sætningsled, skal fortolkes således, at når arbejdstageren efter at have udført sit arbejde i en vis periode på et bestemt sted foranlediges til at udøve sin beskæftigelse på et andet sted, der er bestemt til at blive denne arbejdstagers nye sædvanlige arbejdssted, skal der tages hensyn til dette sidste sted i forbindelse med undersøgelsen af omstændighederne som helhed med henblik på at fastlægge, hvilken lov der ville finde anvendelse i mangel af parternes lovvalg.
Sagsomkostninger
65
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:
Artikel 3 og 6 i konventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, der blev åbnet for undertegnelse i Rom den 19. juni 1980, og navnlig artikel 6, stk. 2, sidste sætningsled, skal fortolkes således, at når arbejdstageren efter at have udført sit arbejde i en vis periode på et bestemt sted foranlediges til at udøve sin beskæftigelse på et andet sted, der er bestemt til at blive denne arbejdstagers nye sædvanlige arbejdssted, skal der tages hensyn til dette sidste sted i forbindelse med undersøgelsen af omstændighederne som helhed med henblik på at fastlægge, hvilken lov der ville finde anvendelse i mangel af parternes lovvalg.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.