61994C0149
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
NIAL FENNELLY
fremsat den 26. oktober 1995 (
*1
)
I — Indledning
1.
Spørgsmålet om beskyttelse i medfør af et europæisk direktiv om beskyttelse af vilde fugle (
1
) af et tamt eksemplar af Canada-gås, der oprindeligt er blevet indført som prydfugl til England, samt det forhold, at nævnte fugl skal tilhøre en dværg-underart, der ikke menes at leve vildt i Europa, udgør den særprægede baggrund for den præjudicielle anmodning fra en fransk ret, som Domstolen behandler i denne sag. Domstolen skal for første gang tage stilling til direktivets anvendelse på fugle opdrættet i fangenskab og vurdere udstrækningen af de beføjelser, en medlemsstat har til at vedtage beskyttelsesbestemmelser, der er strengere end de beskyttelsesbestemmelser, der kræves ifølge direktivet.
II — Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger i hovedsagen
2.
Tiltalte i hovedsagen, Didier Vergy, er ifølge hans rettergangsfuldmægtigs indlæg i retsmødet en landmand, hvis speciale er at opdrætte fuglevildt og navnlig prydfugle, som leveres til offentlige og private parker, bl.a. byen Paris' parker. De omhandlede fugle er alle født og opdrættet på hans gård. Det bliver naturligvis den nationale rets sag at tage stilling til disse og eventuelle andre relevante faktiske omstændigheder. Didier Vergy står tiltalt for i Landes-sur-Ajonc den 17. marts 1992 at have udbudt til salg og solgt et levende eksemplar af en i henhold til den franske code rural og ministeriel bekendtgørelse af 17. april 1981 fredet art. Det oplyses i forelæggelsesdommen, at den omhandlede fugl var en sort Canada-gås (som det hedder i forelæggelsesdommen »bernache noir du Canada«), selv om den nationale ret har udtrykt visse tvivl med hensyn til bestemmelsen af nævnte eksemplar. Det står i hvert fald fast, at det pågældende eksemplar af Canada-gås var født og opdrættet i fangenskab.
3.
Canada-gåsen eller Branta canadensis tilhører Anatidae-familien, der er mere kendt under den almindelige betegnelse fuglevildt. Foruden Canada-gås lever tre andre Brantaarter vildt i Europa, nemlig Bram-gås (Branta leucopsis), Knorte-gås (Branta bernicla) og Rødhalset gås (Branta ruficollis) (
2
). En førende ekspert på området beskriver Canada-gåsens forskellige særegenheder på følgende måde: »præges [meget] let af mennesker. Den identificerer hurtigt det område, hvor den er i sikkerhed, og indretter sig straks derefter. Tamme og vilde bestande, der derfor let tager ophold midt i storbyer som London og på parksøer i parker på landet (
3
)«. Det er den største gås, der forekommer i Europa, og dens fjerdragt har særprægede farver. Arten forekommer i en række medlemsstater, bl.a. Frankrig (
4
).
4.
Problemet med at bestemme eksemplaret har, om jeg så må sige, fået parterne ud på noget i retning af en jagt på vildgås, når bortses fra, at den i det konkrete tilfælde omhandlede fugl synes at være tam. Den betegnes i forelæggelsesdommen »bernache noir [sic] du Canada«, men dette svarer ikke til nogen inden for fugletaksonomien kendt underart. Både den franske regering og Kommissionen, der har foreslået forskellige andre løsninger, mener, at bestemmelsen af den underart, som det konfiskerede eksemplar tilhører, ikke i den foreliggende sag er nødvendig for en fortolkning af direktivet. Didier Vergy's rettergangsfuldmægtig har i retsmødet gjort gældende, at det solgte eksemplar var en canadisk dværggås, Branta canadensis minima, en underart af Canada-gås, som ikke forekommer nogetsteds på medlemsstaternes europæiske område. Han har efter min mening på rimelig måde hævdet, at anvendelsen af ordet »noir« (der som det synes i hvert fald nok skulle have været skrevet »noire«) i forelæggelsesdommen skyldes en slåfejl, idet der skulle have stået »naine«.
5.
I en sag som den foreliggende er bestemmelsen af eksemplarets art naturligvis et af de faktiske spørgsmål, som det tilkommer den nationale ret at afgøre. Domstolens opgave er at fastslå, hvilke forpligtelser medlemsstaterne har ifølge direktivet. Hvis jeg ikke tager fejl, er Canada-gås (Branta canadensis) en polytypisk art, dvs. en art, der fra sted til sted udviser sådanne ydre forskelle, at man anerkender, at der findes en eller flere underarter (
5
). Den er én af de fuglearter, »der i vild tilstand har deres naturlige ophold på medlemsstaternes område i Europa«, og dermed i princippet en ved direktivet beskyttet art (
6
).
6.
Tiltalte i hovedsagen har gjort gældende, at de relevante nationale bestemmelser, som tiltalen bygger på, er i strid med direktivet, EF-traktatens artikel 30, konventionen af 3. marts 1973 om international handel med udryddelsestruede vilde dyr og planter (
7
) (herefter benævnt »Washington-konventionen«) og Rådets forordning nr. 3626/82 af 3. december 1982 om gennemførelse i Fællesskabet af Konventionen om international handel med udryddelsestruede vilde dyr og planter (herefter benævnt »forordning nr. 3626/82«) (
8
).
7.
Ved dom afsagt den 22. marts 1994 har Tribunal de grande instance de Caen anmodet Domstolen om en præjudiciel afgørelse af følgende spørgsmål:
»1)
Skal Rådets direktiv 79/409/EØF af 2. april 1979 og navnlig artikel 1, 2, 5 og 6 heri fortolkes således, at en medlemsstat kan vedtage bestemmelser, der begrænser eller forbyder handel med eksemplarer, der tilhører en art, der ikke er medtaget i bilagene til nævnte direktiv?
2)
Medfører det en ændring af besvarelsen af dette spørgsmål, at de pågældende eksemplarer er født og opdrættet i fangenskab, og at den pågældende art ikke har sit naturlige ophold i vedkommende land?«
III — De nationale bestemmelser
8.
Artikel L.2II-1 i code rural indeholder bl.a. et forbud mod transport, transport med henblik på salg, anvendelse, udbydelse til salg, salg og køb af dyrearter, der ikke er husdyr, og som har en særlig videnskabelig interesse eller bør beskyttes af hensyn til beskyttelsen af den nationale biologiske arv. Efter artikel R.2II-1 i code rural er listen over beskyttede dyrearter blevet udfærdiget af ministeren for naturfredning og landbrugsministeren i samarbejde. Denne liste er blevet udstedt ved ministeriel bekendtgørelse af 17. april 1981 (
9
), der bl.a. forbyder indfangning eller fjernelse samt udbydelse til salg, salg eller køb af »Bernache (Branta sp.)«. Den franske regering har over for Domstolen oplyst, at udtrykket »Branta sp.« skal forstås som omfattende samtlige Brantaarter.
IV — Direktiv 79/409
9.
Direktivets udgangspunkt er efter anden betragtning deri tilbagegangen i bestanden »af et stort antal vilde fuglearter ... på medlemsstaternes område i Europa« (
10
); denne tilbagegang »udgør en alvorlig fare for bevarelsen af det naturlige miljø, navnlig på grund af, at den biologiske ligevægt hermed er truet«. Effektiv beskyttelse af fugle angives at være »et typisk grænseoverskridende miljøproblem ... som landene har et fælles ansvar for«, navnlig når det gælder trækfugle, som udgør »fælles eje« (tredje betragtning til direktivet). Formålet med den med direktivet tilsigtede beskyttelse er »bevarelse på langt sigt samt forvaltning af de naturlige ressourcer, som er en integrerende del af de europæiske folks arv« og vedtagelse af »foranstaltninger, der er nødvendige for, at den naturlige ligevægt for de pågældende fuglearter kan bevares og genoprettes i det omfang, dette med rimelighed er muligt« (ottende betragtning til direktivet).
10.
Direktivets anvendelsesområde angives i artikel 1, stk. 1:
»Dette direktiv vedrører beskyttelse af alle de fuglearter, som i vild tilstand har deres naturlige ophold på medlemsstaternes område i Europa, hvor traktaten finder anvendelse. Det omhandler bevarelse, forvaltning og regulering af de pågældende arter og fastsætter regler for udnyttelse af de nævnte arter.«
11.
Direktivet opregner ikke de arter af vilde fugle, der er omfattet af dets bestemmelser, men beskyttelsen gælder med visse undtagelser (jf. artikel 6, stk. 2, 3 og 4, artikel 7 og 9) »alle fuglearter, som i vild tilstand har deres naturlige ophold« i Europa. Som betegnelse for de dermed beskyttede fugle vil jeg benytte udtrykket »beskyttede arter« (
11
).
12.
Ifølge direktivet gælder forskellige almindelige forpligtelser for så vidt angår opretholdelsen af bestandene af beskyttede arter, samt bevarelse, opretholdelse og genskabelse af deres levesteder (artikel 2 og 3). Andre bestemmelser opstiller mere specielle forpligtelser vedrørende beskyttelsen af de truede fuglearter og trækfuglearter, som er anført i bilag I (artikel 4), og om beskyttelsen af vilde fugle og deres æg i almindelighed, herunder et forbud mod handel med vilde fugle og regler, der begrænser adgangen til at jage fugle, der tilhører beskyttede arter (artikel 5-8).
13.
Navnlig er det i direktivets artikel 5 bestemt, at medlemsstaterne skal træffe »de nødvendige foranstaltninger til at indføre en generel ordning til beskyttelse af alle de i artikel 1 omhandlede fuglearter, herunder især forbud mod ... besiddelse af fugle af arter, som det ikke er tilladt at jage og indfange« [artikel 5, litra e)]. Ifølge artikel 6 er med forbehold af visse undtagelser salg, transport med henblik på salg og besiddelse med henblik på salg samt udbud til salg af levende og døde fugle såvel som let genkendelige dele af disse forbudt. Medlemsstaterne kan gøre undtagelse fra forbudsbestemmelserne i artikel 5 og 6, såfremt der ikke findes »nogen anden tilfredsstillende løsning« af særlige grunde og under de begrænsende betingelser ifølge artikel 9; en af de anførte grunde er opdræt af vilde fugle »i forsknings- og undervisningsøjemed, for at genoprette og forny [bestandene]« [artikel 9, stk. 1, litra b)].
14.
Til direktivet hører fem bilag, hvoraf tre desuden rummer underinddelinger, nemlig bilag II og IV, der er delt i to, og bilag III, der er delt i tre. Kun bilag II og III er relevante i den foreliggende sag. Bilag II fastlægger de arter, der kan tillades jaget i overensstemmelse med national lovgivning, enten i hele det område, hvor direktivet finder anvendelse (bilag I/l) eller på visse medlemsstaters område (bilag II/2). Handel med eksemplarer af fuglearter, der sædvanligvis er forbudt i henhold til artikel 6, stk. 1, er tilladt for de i bilag III/1 opregnede arter »forudsat at fuglene er blevet dræbt, indfanget eller på anden måde lovligt erhvervet« (artikel 6, stk. 2). Medlemsstaterne kan tillade en sådan handel i mere begrænset omfang, for de i bilag III/2 omhandlede arter (artikel 6, stk. 3). For de arter, der er anført i bilag III/3 skal Kommissionen foretage undersøgelser af deres biologiske status med henblik på en eventuel indsættelse af disse arter i bilag III/2; indtil udvalget for direktivets tilpasning til den tekniske og videnskabelige udvikling har truffet afgørelse, kan medlemsstaterne med forbehold af artikel 6, stk. 3, anvende de gældende nationale bestemmelser på de pågældende arter.
15.
Artikel 14 er en enligt stående bestemmelse om, at »medlemsstaterne kan træffe beskyttelsesforanstaltninger, der er strengere end dem, der er fastsat i dette direktiv«. Baggrunden for denne artikels formål eller rækkevidde er ikke nærmere angivet i betragtningerne til direktivet.
V — Undersøgelse af de spørgsmål, der er blevet forelagt Domstolen
16.
Den franske regering og Kommissionen har begge afgivet både skriftlige og mundtlige indlæg for Domstolen; tiltalte i hovedsagen har på sin side afgivet indlæg under den mundtlige forhandling.
1) Det første spørgsmål — direktivets anvendelsesområde
17.
Det første spørgsmål fra den nationale ret vedrører anvendelsen af direktivets beskyttelsesbestemmelser på fugle, der tilhører andre arter end dem, der er nævnt i bilagene til direktivet. Det er ikke umiddelbart klart, hvad dette spørgsmål betyder, for samtlige de nævnte artilder er bestemmelser, der først og fremmest pålægger forpligtelser. Kun efter artikel 6 består der visse muligheder for tilladelse. Desuden er disse forbud ikke knyttet til nogen af de lister, der findes i bilagene, og der henvises ikke til artikel 14. Domstolen er imidlertid forpligtet til at fortolke de spørgsmål, den har fået forelagt, således at der gives en besvarelse, som kan hjælpe den nationale ret til at træffe afgørelse i den sag, der verserer for den.
18.
Den franske regering har indledningsvis anført, at Canada-gås er medtaget i bilagene til direktivet, selv om forelæggelsesdommen kunne give et andet indtryk, nemlig i bilag 11/1, og at spørgsmålet herefter må omformuleres, således at det sigter på en afgørelse af, om direktivets artikel 1, 2, 5 og 6 giver en medlemsstat mulighed for at udstede regler, hvorved handel med eksemplarer af Canada-gås forbydes. Ved direktivets artikel 1 udstrækkes beskyttelsen ifølge direktivet til alle de fuglearter, som i vild tilstand har deres naturlige ophold i Europa, og Canada-gås er afgjort en af disse arter. Da der ikke findes en særlig omtale i bilagene, hvorved det præciseres, at disse udelukkende vedrører en særlig underart, race eller bestand, er det den franske regerings opfattelse, at disse bilag omfatter hele arten, herunder samtlige underarter, racer eller bestande. Ganske vist svarer betegnelsen »Canada-gås« ikke til nogen i faglitteraturen anerkendt underart, men den nationale ret kan ifølge den franske regering have tænkt på Branta canadensis fulva. Under alle omstændigheder berøres besvarelsen af dette spørgsmål på ingen måde heraf: Faktisk er alle Canada-gæs, der lever vildt i naturen eller er indfanget som vildtlevende, omfattet af den ved direktivet tilvejebragte beskyttelse.
19.
Den franske regering har desuden fremhævet, at Canada-gås ikke forekommer i nogen af listerne i bilag III til direktivet og derfor er omfattet af forbuddet mod handel med vilde fugle ifølge artikel 6, stk. 1. Den omstændighed, at arten er nævnt i bilag II/1 til direktivet, men ikke i bilag III, viser, at meningen med direktivet klart har været at forbyde handel med eksemplarer af denne art. Det fremgår klart af Domstolens praksis og navnlig af dom af 8. juli 1987, Kommissionen mod Italien (
12
), at de økonomiske og rekreative hensyn, der er nævnt i direktivets artikel 2 tages i betragtning i andre bestemmelser i selve direktivet og ikke kan begrunde fritagelsen fra de særlige ved artikel 6 pålagte forpligtelser. Naturligvis må alle disse af den franske regering fremførte argumenter vurderes ud fra det synspunkt, den har indtaget for så vidt angår det andet spørgsmål, nemlig at direktivet ikke finder anvendelse på fugle, der er født og opdrættet i fangenskab.
20.
Kommissionen har gjort gældende, at direktivets anvendelsesområde ikke er begrænset til de i bilagene anførte arter; faktisk er det artikel 1, der fastlægger anvendelsesområdet, der omfatter samtlige vildtlevende fuglearter og også underarter af de arter, der er omfattet af direktivet. Da der ikke findes nogen underart svarende til »sort Canada-gås«, antager Kommissionen, at den nationale ret har tænkt enten på Branta bernida nigricans eller på Branta canadensis occidentalis, for begges vedkommende tilhører eksemplaret en art, som medlemsstaterne er forpligtet til at beskytte i henhold til direktivet.
Forslag vedrørende det første spørgsmål
21.
Spørgsmålet, om direktivet har til formål at beskytte alle underarter af en bestemt beskyttet art, hvad enten den pågældende underart lever vildt i Europa eller ej, er hovedspørgsmålet i Van der Feesten-sagen, som Domstolen også skal træffe afgørelse i. I mit forslag af dags dato i nævnte sag har jeg anbefalet Domstolen at fastslå, at direktivets anvendelsesområde kun kommer til at omfatte de underarter, der som underarter af beskyttede arter lever vildt på medlemsstaternes europæiske område (
13
). Såfremt Tribunal de grande instance skulle nå til det resultat, at det eksemplar, hvis salg har givet anledning til nærværende sag, tilhører en underart, der ikke lever vildt i Europa, og såfremt Domstolen følger mit forslag i Van der Feesten-sagen, finder direktivet ikke anvendelse på de faktiske omstændigheder, som hovedsagen drejer sig om. I så fald må de franske regler undersøges i lyset af traktatens artikel 30 (
14
). Den nationale ret har imidlertid i nærværende sag ikke stillet noget spørgsmål herom.
22.
Når det lægges til grund, at hovedsagens udfald afhænger af direktivet, kan det første spørgsmål fra den forelæggende ret, der ikke er begrænset til Canada-gås, men holdt i almindelige vendinger, besvares ganske kort. Afgørelsen med hensyn til, hvilke arter der er beskyttet ifølge artikel 1, skal hentes i udtrykket »alle de fuglearter, som i vild tilstand har deres naturlige ophold«, og ikke i det ene eller det andet bilag. Forpligtelsen til at forbyde handel omfatter derfor eksemplarer af alle de arter, der herved kommer i betragtning. Dette anvendelsesområde er et resultat af ordene og systemet i selve direktivet, der til forskel fra visse internationale overenskomster om beskyttelse af vilde dyr og planter (
15
) ikke opregner de beskyttede arter, men går ud på at beskytte alle vilde europæiske fugle. Ved artikel 1, stk. 1, fastlægges også anvendelsesområdet for de andre beskyttelsesforpligtelser, der følger af direktivets artikel 2, 3, 5 og artikel 6, stk. 1, samt artikel 10. Omvendt er de fravigelser eller undtagelser, der tillades i medfør af artikel 6 og 7, begrænset til at gælde for de arter og underarter, der er nævnt i de relevante bilag, mens de fakultative nationale undtagelsesbestemmelser i medfør af artikel 9 udtrykkeligt bl.a. skal anføre de arter, der er omfattet af undtagelserne (artikel 9, stk. 2, første led).
23.
Arten »Canada-gås« er anført i bilag II/1 til direktivet. Den kan derfor jages på hele medlemsstaternes område, som direktivet finder anvendelse på, i de zoner hvor sådan jagt kan foregå i overensstemmelse med den nationale lovgivning (artikel 7, stk. 1 og 2).
24.
Canada-gås kan jages, men da arten ikke forekommer i listen i bilag III til direktivet, kan den ikke sælges (
16
). I dommen i sag C-247/95, Kommissionen mod Belgien, nåede Domstolen til det resultat, at mens medlemsstaterne, for så vidt som visse betingelser opfyldes, kan tillade handel »med de i bilag III nævnte arter og jagt på de i bilag II nævnte arter ... [hvoraf] følger, at de generelle forbud finder anvendelse, såfremt der er tale om fuglearter, der ikke er nævnt i disse
bilag, eller såfremt de i direktivets [artikel 6, stk. 2-4] fastsatte betingelser og begrænsninger ikke er overholdt« (
17
). I denne dom nåede Domstolen til det resultat, at den sagsøgte medlemsstat havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 6, navnlig fordi den tillod handel med flere arter af vilde fugle, der ikke var anført i bilag III til direktivet.
25.
Dette resultat er hverken unormalt eller ulogisk; som Domstolen har anført i dom af 8. juli 1987, Kommissionen mod Italien, (
18
), følger det af direktivets beskyttelsesformål ... »at det er hensigten at undgå, at alle arter, der kan jages, også kan handles, fordi handel tilskynder til jagt, og således kan få følger for størrelsen af bestandene af de omhandlede arter« (præmis 18).
26.
Efter min mening skal det første spørgsmål derfor besvares på følgende måde: Direktivet skal fortolkes således, at medlemsstaterne efter det er forpligtet til at forbyde handel med eksemplarer af alle de fuglearter, som i vild tilstand har deres naturlige ophold på medlemsstaternes område i Europa, uanset om disse er anført i bilagene til direktivet og med forbehold af de undtagelser, der er tilladt i henhold til artikel 6, samt muligheden for at fravige direktivet i ekstraordinære tilfælde på de i direktivets artikel 9 fastsatte betingelser.
2) Første del af det andet spørgsmål — eksemplarer, der er født og opdrættet i fangenskab
27.
Med den første del af det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret først og fremmest at få at vide, om direktivets beskyttelsesbestemmelser også omfatter eksemplarer, der er født og opdrættet i fangenskab, og om medlemsstaterne således har kompetence til at udstede regler, hvorved handelen med sådanne eksemplarer begrænses og forbydes. Dette spørgsmål har Domstolen hidtil ikke udtrykkeligt taget stilling til, selv om generaladvokat Cruz Vilaça i sit forslag til afgørelse i sagen Kommissionen mod Belgien klart gav udtryk for det synspunkt, at direktivet ikke finder anvendelse på eksemplarer i fangenskab (
19
). De parter, der har afgivet indlæg, har alle givet udtryk for samme opfattelse.
28.
Den franske regering har fastslået, at direktivet ikke formelt sondrer på grundlag af, om eksemplarer af arter, der beskyttes ved direktivet, er blevet opdrættet i fangenskab eller ej, idet der bag direktivet ligger den tankegang, at der skal udfærdiges et beskyttelsessystem alene for eksemplarer, der findes i det naturlige miljø, eller som er hentet dér og med udelukkelse af eksemplarer, der er født og opdrættet i fangenskab. Den franske regering har fremdeles anført, at det af tiende betragtning til direktivet fremgår, at direktivet tager sigte på at undgå et alt for højt jagteller fangstniveau for eksemplarer, der lever i naturen, ved at forbyde handel med disse eksemplarer, hvorfor artikel 6, stk. 1, ikke finder anvendelse på eksemplarer, der er opdrættet i fangenskab. Den franske regering har fremhævet ligheden med artikel 13, stk. 1, litra b), i direktivet af 21. maj 1992 (
20
), hvorefter bl.a. handel med arter indfanget i naturen er forbudt, idet eksemplarer, der er født i fangenskab, dog udtrykkeligt er undtaget. Rådet kan ikke for de andre grupper inden for dyreriget have valgt en løsning, der i bund og grund adskiller sig fra den, der blev foretrukket for vilde fugles vedkommende. Den franske regering har på grundlag heraf draget den slutning, at der ikke efter direktivet består en forpligtelse til at beskytte eksemplarer, af beskyttede arter, der er født i fangenskab.
29.
Kommissionen har gjort gældende, at direktivet har til formål at sikre opretholdelsen af bestande af fugle i det naturlige miljø, og at en udvidelse af beskyttelsesordningen, så den også kommer til at omfatte arter af vilde fugle, der lever i fangenskab, ikke er i overensstemmelse med denne miljømålsætning. Dette er grunden til, at denne del af spørgsmålet efter Kommissionens opfattelse bør besvares benægtende.
30.
Også sagsøgeren i hovedsagen har givet udtryk for den opfattelse, at direktivet alene har til formål at beskytte vilde dyr, og ikke finder anvendelse på eksemplarer, der er født og opdrættet i fangenskab.
Forslag vedrørende direktivets anvendelse på fugle i fangenskab
31.
Jeg kan tilslutte mig indlæggene, der stemmer overens på dette punkt. Såfremt en fugleart er beskyttet af direktivet, alene fordi den »har sit naturlige ophold i vild tilstand i Europa«, er der ingen grund til at fortolke artikel 1 på en så bogstavelig eller mekanisk måde, at der bliver taler om beskyttelse af hver enkelt fugl, den være sig vild eller ej, blot visse eksemplarer af samme art lever i vild tilstand. Dette resultat vil ikke uden videre imødekomme ønsket om »bevarelse af det naturlige miljø« (anden betragtning til direktivet) eller »bevarelse på langt sigt samt forvaltning af de naturlige ressourcer, som er en integrerende del af de europæiske folks arv« (ottende betragtning). Det er meningsløst, hvis bestræbelserne for at nå disse prisværdige mål fører til afskaffelse af en traditionel og velkommen handel med husfugle eller prydfugle og måske endda til en forringelse af udsmykningen i vore parker.
32.
De arter, hvis »bevarelse, forvaltning og regulering« ifølge artikel 1, stk. 1, andet punktum, skal sikres ved direktivet, er efter sammenhængen alene de fugle, som i »vild tilstand« har »deres naturlige ophold« i Europa. Disse ord, der forekommer med meget små variationer i betragtningerne, fører nødvendigvis til det resultat, at direktivet ikke omfatter eksemplarer, der er født og opdrættet i fangenskab.
33.
Det hermed udtrykte synspunkt modsiges på ingen måde af de materielretlige bestemmelser i direktivets artikel 2-8, der er direktivets mest virksomme bestemmelser. Jeg vil ikke undersøge alle disse artikler til bunds, men alene beskæftige mig med de karakteristiske bestemmelser i artikel 3 og 4 vedrørende bevarelsen af levestederne i artikel 5, der bl.a. indeholder et forbud mod ødelæggelse eller beskadigelse af reder og æg, samt i artikel 7 og 8, der giver regler for jagt. Disse artikler gælder ikke fugle i fangenskab — og de indeholder — hvad der efter min mening er betydningsfuldt — ikke opdræt. Dette sidste forbehold overbeviser mig endeligt om, at forbuddene mod salg, transport med henblik på salg og besiddelse med henblik på salg ifølge direktivets artikel 6, ganske klart ikke gælder for fugle opdrættet i fangenskab.
34.
Efter min mening er også artikel 5, litra e), afslørende. Det forbydes »at være i besiddelse af fugle af arter, som det ikke er tilladt at jage og indfange«, men selve artilden tilføjer»med forbehold af artikel 7 og 9«. Heri er der tale om undtagelser på forskellig måde fra det generelle forbud mod drab og indfangning i henhold til artikel 5, litra a). Forbuddet mod »besiddelse« [artikel 5, litra e)] er mere restriktivt end anvendelsesområdet for artikel 1, stk. 1, og forstærker således det synspunkt, at der ikke består noget almindeligt forbud mod besiddelse af fugle alene med den begrundelse, at de tilhører en beskyttet art.
35.
Domstolen har også stiltiende anerkendt, at opdræt i fangenskab af beskyttede arter ikke er forbudt ifølge direktivet. I dommen i sagen Kommissionen mod Belgien nåede Domstolen til det resultat, at de belgiske regler om tilladelse til indfangning af visse beskyttede fuglearter ikke opfyldte kriterierne ifølge direktivets artikel 9, bl.a. fordi den belgiske regering ikke havde godtgjort, at der ikke »fandtes nogen anden tilfredsstillende løsning, f.eks. muligheden for, at de berørte fuglearter yngler i fangenskab« (
21
).
36.
Jeg nærer derfor ingen betænkelighed ved at fastslå, at eksemplarer af vilde fugle, der er født og opdrættet i fangenskab, ikke er beskyttet af direktivet.
3) Restriktioner for handelen med eksemplarer i fangenskab: direktivets artikel 14 og traktatens artikel 30 og 36
37.
Det resultat, jeg har formuleret i det foregående afsnit, giver imidlertid ikke en fuldstændig besvarelse af første del af det andet spørgsmål fra den forelæggende ret, for så vidt som denne anmoder Domstolen om at tage stilling til en medlemsstats mulighed for at begrænse eller forbyde handel med fugle, som direktivet ikke finder anvendelse på. Selv om den forelæggende ret ikke har formuleret spørgsmålet på denne måde, rejser det andet spørgsmål, når det læses i forbindelse med det første, spørgsmålet om tilladeligheden af bestemmelser, »der begrænser eller forbyder handel«. Når henses til, at direktivet efter min mening ikke omfatter fugle, der er opdrættet i fangenskab, og at den franske regering henholder sig såvel til direktivets artikel 14, som til traktatens artikel 30 og 36, må det undersøges, om disse bestemmelser er relevante. Af procesøkonomiske grunde og i overensstemmelse med den holdning, Domstolen har indtaget i et vist antal domme af nyere dato (
22
), må Domstolen efter min mening undersøge spørgsmålet herom inden for rammerne af denne præjudicielle sag.
38.
Den franske regering har anført, at det forbud mod handel, der er indført ved artikel L.2II-1 i code rural finder anvendelse på eksemplarer, der er født i fangenskab og på eksemplarer, der er indfanget i deres naturlige miljø. Dette synspunkt begrundes med kravene om bevarelse af naturligt vildtlevende fuglearter, der stemmer overens med direktivets målsætning. Den franske regering har også anført, at der ikke i forordning nr. 3626/82 (
23
) findes nogen bestemmelse, der er til hinder for udstedelse af nationale bestemmelser om forbud mod handel i Frankrig med sort Canada-gås. Kun Aleuter-Canada-gås (Branta canadensis leucopareìa) og Hawai-gås (Branta sandvicensis) forekommer i bilag I og Rødhalset gås (Branta ruficollis) er nævnt i bilag II (
24
). Sort Canada-gås er derfor hverken omfattet af forordningen eller af Washington-konventionen; i hvert fald giver forordningen ikke regler for handelen i medlemsstaterne med de arter, som den beskytter. Selv om medlemsstaterne efter forordningens artikel 6, stk. 1, udtrykkeligt kan tillade en undtagelse fra forbuddet mod handel for eksemplarer af en dyreart, der er opdrættet i fangenskab, og eksemplarer af en planteart, der er kunstigt opformeret, kan dette spillerum — der ikke gælder for sort Canada-gås — ikke fortolkes som indeholdende et forbud mod, at medlemsstaterne forbyder handel med eksemplarer af beskyttede arter, der er opdrættet i fangenskab. Under alle omstændigheder kan medlemsstaterne efter artikel 15 i nævnte forordning træffe strengere foranstaltninger bl.a. for »at bevare naturligt hjemmehørende arter«, hvilket meget vel vil kunne være et forbud mod handel med eksemplarer af arter, der ikke er husdyr, født og opdrættet i fangenskab.
39.
Den franske regering har desuden gjort gældende, at den nationale lovgivning kan være begrundet efter direktivets artikel 14, traktatens artikel 36 samt efter Domstolens praksis vedrørende fortolkningen af artikel 30 og navnlig dens praksis i sagen om det såkaldte »vallonske affald« (
25
).
40.
Den franske regering har begrundet de nationale bestemmelser med følgende forhold af faktisk natur:
—
Handelen med eksemplarer fra opdræt kan være et dække over en handel med eksemplarer, der ulovligt er indfanget i naturen.
—
En sådan handel indebærer indfangning af avlsdyr i det naturlige miljø.
—
Frigivelsen af eksemplarer fra opdræt, som er en følge af markedsføringen af sådanne eksemplarer, kan skade bevarelsen af arten på forskellig måde, der afhænger af adfærd og genetiske faktorer (tab af genetisk mangfoldighed inden for arten ved blanding af underarter eller lokale genotyper).
41.
Kommissionen har i sit skriftlige indlæg ikke taget stilling til spørgsmålet om, hvorvidt artikel 30 kan finde anvendelse på forbuddet i Frankrig mod handel med eksemplarer af vilde fuglearter, der ikke er omfattet af direktivet. Kommissionens befuldmægtigede har i retsmødet givet udtryk for den opfattelse, at dette problem ikke var relevant i den foreliggende sag, der var en sag »mellem franskmænd«.
42.
Didier Vergy's rettergangsfuldmægtig har i retsmødet foreslået, at den nationale ret, eftersom der i de franske bestemmelser ikke sondres mellem fugle, der er født og opdrættet i fangenskab, og fugle, der stammer fra vildtlevende bestande, kan fortolke disse bestemmelser på baggrund af direktivet og fastslå, at forbuddet mod handel kun vedrørte eksemplarer af vildtlevende fugle. Dersom det ikke var tilfældet, ville anvendelsen af forbuddet mod handel ifølge code rural og ministeriel bekendtgørelse af 17. april 1981 afføde ændringer for bevægeligheden for fugle, der er født og opdrættet i fangenskab, som frit kunne sælges i Belgien og i Nederlandene; sådanne regler er i strid med traktatens artikel 30. Didier Vergy har til støtte for dette synspunkt citeret begrundelsen i det forslag til Rådets forordning om bestemmelser vedrørende besiddelse og handel med eksemplarer af vilde dyr og planter, som Kommissionen har forelagt, og hvori Kommissionen fastslår, at »medlemsstaterne har opretholdt og udstedt et stadigt større antal strengere bestemmelser vedrørende handelen med et stort antal arter — det være sig arter, der er omfattet af forordning [nr. 3626/82] eller andre arter — hvorved der er skabt hindringer for handelen, der er i strid med den rigtige udvikling på det indre marked, og derfor ikke kan anerkendes« (
26
).
43.
Tiltalte i hovedsagen har desuden anført, at et sådant i en medlemsstat udstedt forbud mod handel ville få virkninger, der var de stik modsatte af de virkninger, som er tilsigtet med direktivet. En totalt manglende lovlig handel med prydfugle, der er født i fangenskab, ville tilskynde parkejerne enten til ulovligt at handle med eksemplarer, der ikke er født og ikke er opdrættet i fangenskab, eller til indfangning af eksemplarer i det naturlige miljø. Den påståede risiko for, at handelen med eksemplarer, der er født og opdrættet i fangenskab, skal blive et dække for en ulovlig handel med beskyttede fugle, kan ikke begrunde forbuddet mod handel; for fra 1979 er samtlige i fangenskab opdrættede fugle blevet ringmærket allerede som unger, og opdræt af sådanne fugle i fangenskab afhænger heller ikke længere nødvendigvis af, at der indfanges avlsdyr i det naturlige miljø, eftersom man kan skaffe sig dem fra andre medlemsstater. Den begrundelse for forbuddet, som er blevet givet, og som har et eugenisk grundlag, modsiges af den omstændighed, at besiddelsen af eksemplarer i fangenskab ikke er forbudt. Endelig kan de franske bestemmelser ikke begrundes med direktivets artikel 14, eftersom fugle, der er født og opdrættet i fangenskab, ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde.
Konklusioner vedrørende restriktionerne for handelen med eksemplarer, der lever i fangenskab
44.
Såfremt direktivet skulle anvendes på eksemplarer i fangenskab, måtte efter min mening, hvordan det end forholder sig med de af den franske regering påberåbte grunde, for det første direktivets artikel 6, stk. 1, stille krav om forbud mod salg, transport med henblik på salg og besiddelse med henblik på salg i stedet for blot at tillade disse aktiviteter. Desuden måtte, såfremt den i og for sig tilladte handel med eksemplarer, der er født og opdrættet i fangenskab, i en medlemsstat skulle blive anvendt til at dække over en handel med eksemplarer, der er beskyttet i medfør af direktivet, den pågældende medlemsstat nødvendigvis træffe foranstaltninger med henblik på ophævelse af en sådan ulovlig handel. På samme måde er medlemsstaterne forpligtet til at træffe foranstaltninger for at hindre indfangning af eksemplarer af Canada-gås i den frie natur eller indsamling af æg af disse fugle. Sådanne foranstaltninger kan under alle omstændigheder ikke udgøre »strengere foranstaltninger« i direktivets artikel 14's forstand, men må blot være den passende gennemførelse af henholdsvis artikel 6, stk. 1, og artikel 5.
45.
Såfremt det er korrekt, at direktivet ikke finder anvendelse på fugle, der er opdrættet i fangenskab — og det mener jeg er tilfældet — kan artikel 14 da alligevel påberåbes af en medlemsstat? Domstolen har fastslået, at direktivet »har givet udtømmende bestemmelser om medlemsstaternes kompetence med hensyn til beskyttelse af vilde fugle« (
27
). Da direktivet efter min mening ikke omfatter beskyttelse af fugle i fangenskab, kan det forbud mod handel med eksemplarer, der er opdrættet i fangenskab, som er udstedt ved de nationale franske bestemmelser, ikke være begrundet i henhold til artikel 14. Jeg kan logisk ikke se, hvorledes det kan gøres gældende, at en bestemmelse i direktivet, hvorefter strengere foranstaltninger er tilladt, vil kunne anvendes i en situation, der ikke kan være omfattet af samme direktivs anvendelsesområde.
46.
Heller ikke artikel 15 i forordning nr. 3626/82, der er blevet nævnt af den franske regering, forekommer mig at være relevant. Efter forordningens artikel 15, stk. 1, kan medlemsstaterne på visse betingelser træffe strengere foranstaltninger for så vidt angår »de arter, der omfattes af [forordningen]«; Canada-gås er imidlertid ikke — hvilket den franske regering har erkendt — en truet art, der henhører under forordningens anvendelsesområde. Dette giver os ingen oplysninger om, hvorfor bemyndigelsesbestemmelsen skulle finde anvendelse på eksemplarer, der ikke er omfattet af forordningen. Besvarelsen af disse spørgsmål skal hentes i forordningens artikel 15, stk. 3, der er holdt i meget udtrykkelige vendinger, som man ikke finder noget tilsvarende til i direktivets artikel 14.
47.
Medlemsstaterne kan efter forordningens artikel 15, stk. 3, »med henblik på at beskytte dyrs ... sundhed og eksistens for så vidt angår arter, som ikke er omhandlet i [forordningen], træffe foranstaltninger svarende til dem, der er foreskrevet i denne ...«. Forordningens artikel 6 indeholder et forbud mod salg af eksemplarer af beskyttede arter; denne bestemmelse kan muligvis fortolkes således, at et sådant forbud mod handel kan anses for en lignende foranstaltning. Det må dog nævnes, at efter præamblen til forordningen må »foranstaltningerne til gennemførelse af konventionen inden for handelen ... ikke påvirke de frie varebevægelser inden for Fællesskabet og bør kun anvendes i forbindelse med samhandel med tredjelande« (femte betragtning). En foranstaltning, der medfører, at den frie bevægelighed hindres for eksemplarer i fangenskab fra medlemsstat til medlemsstat, er således udelukket i kraft af denne betragtning. Som det klart siges i niende betragtning må alle »strengere foranstaltninger« af denne art i hvert fald vurderes på baggrund af traktatens bestemmelser om de frie varebevægelser. Den franske regering har desuden ikke godtgjort, hvorledes dens forbud mod salg af sådanne eksemplarer på den ene eller den anden måde skulle kunne bidrage til beskyttelse af vildtlevende og endnu mindre fangne Canada-gæs' sundhed og eksistens, jf. kravet herom i forordningens artikel 15, stk. 3, for både direktivet om vilde fugle og direktivet om levesteder tillader opdræt af eksemplarer i fangenskab (
28
), hvilket den franske lovgivning i øvrigt også gør.
48.
Den franske regering har i sine indlæg i nærværende sag ikke — og efter min mening af gode grunde — bestridt, at forbuddet mod handel ifølge artikel L. 2II-1 i code rural er en national foranstaltning, »som direkte eller indirekte, øjeblikkeligt eller potentielt, kan hindre handelen i Fællesskabet, [og som] må betragtes som en foranstaltning med tilsvarende virkning« som en kvantitativ restriktion, der er uforenelig med traktaten (
29
), eller at tiltalte i hovedsagen kan påberåbe sig traktatens artikel 30.
49.
Der kan næppe herske tvivl om, at eksemplarer af arter, der er opdrættet i fangenskab (
30
), som »genstande, som transporteres over en grænse som led i handelsmæssige transaktioner ... uanset transaktionernes art, er omfattet af traktatens artikel 30« (
31
). Dette synspunkt forudsattes af Domstolen i Van den Burg-dommen (
32
), og Kommissionen forfægtede det udtrykkeligt (dog ikke i indlæggene i nærværende sag), ligesom Europa-Parlamentet i forbindelse med henholdsvis fremlæggelsen og behandlingen af forslaget til forordning om besiddelse af og handel med eksemplarer af vilde dyre- og plantearter (
33
).
50.
Desuden har Domstolen udtrykkeligt anerkendt, at »... lovbestemmelser vedrørende vareafsætning [kan], selv om de ikke direkte vedrører importordningen, efter omstændighederne påvirke mulighederne for indførsel af varer fra andre medlemsstater og således være omfattet af forbuddet i traktatens artikel 30« (
34
). I den foreliggende sag må forbuddet mod afsætning, der omfatter forbud mod transport af eksemplarer af den omhandlede art, antages faktisk at svare til et fuldstændigt forbud mod indførsel af sådanne varer til Frankrig; her er der ganske klart ikke tale om »salgsvilkår«, som traktatens artikel 30 ikke i overensstemmelse med Domstolens praksis i Keck og Mithouarddommen finder anvendelse på (
35
). De franske bestemmelser, der er omhandlet i nærværende sag, forekommer mig derfor at måtte vurderes på baggrund af den »rule of reason«, som Domstolen har udviklet i den såkaldte »Cassis de Dijon«-sag (
36
), samt ud fra traktatens artikel 36.
51.
Det er i Domstolens faste praksis fastslået, at »når der ikke findes forskrifter vedrørende afsætningen af de pågældende [goder], må hindringerne for den frie samhandel inden for Fællesskabet, der beror på forskelle i de nationale lovgivninger, accepteres i det omfang, sådanne bestemmelser, der skal gælde uden forskel for indenlandske og indførte produkter, er nødvendige for at varetage tvingende hensyn, som fællesskabsretten anerkender. De pågældende bestemmelser skal endvidere stå i et rimeligt forhold til det tilsigtede formål« og miljøbeskyttelse udgør et sådant tvingende hensyn (
37
). Det er ikke blevet gjort gældende, at opdræt af vildgæs med henblik på anvendelse som prydfugle henhørte under fælles regler af den ene eller den anden art om handel. Ligeledes kan det anerkendes, at de franske bestemmelser anvendes uden forskel; de henholder sig til et forbud mod handel med eksemplarer af vilde fugle, det være sig eksemplarer, der er født og opdrættet i Frankrig eller i et andet land i Fællesskabet. Det er derfor nødvendigt at undersøge, hvad der er begrundelsen for disse bestemmelser, og om de er forholdsmæssige.
52.
Selv om traktaten ikke udtrykkeligt nævner beskyttelse af vilde dyr som et af målene for Fællesskabets politik på miljøområdet, er det almindeligt anerkendt, at der hermed i overensstemmelse med traktatens artikel 130 R, stk. 1, første led (
38
), ydes et bidrag til »bevarelse, beskyttelse og forbedring af miljøkvaliteten«. De begrundelser, den franske regering har givet, og som jeg har sammenfattet ovenfor i punkt 40, er ikke meget mere end blotte påstande. Den franske regering har for eksempel ikke omtalt, at sort handel (til forskel fra ulovlig handel) eller ulovlig indfangning af eksemplarer i deres naturlige miljø finder sted på dens højhedsområde, eller at tiltalte i hovedsagens virksomhed faktisk udgør overtrædelser af direktivet.
53.
Hovedvirkningen af de omhandlede nationale bestemmelser er, at salget af eksemplarer, der lovligt er blevet opdrættet i Frankrig, hindres. Der kan i bedste fald kun være tale om, at vilde fugle beskyttes indirekte og måske endog på rent hypotetisk grundlag; for disse bestemmelser vil i det lange løb kunne nedsætte lysten til opdræt af eksemplarer af denne type, hvorved bevarelsen af de nævnte arter vil kunne komme i fare. Såfremt den forholdsvis fåtallige bestand af Canada-gæs i Frankrig skulle blive truet, f.eks. af sygdom eller af ændringer af deres levesteder, vil det, når man fortolker den i denne sag omtvistede franske ordnings bestemmelser efter ordlyden, vise sig umuligt at gendanne denne bestand ved at indføre nye eksemplarer hidrørende fra andre medlemsstater med henblik på opdræt af dem i fangenskab. Desuden kan, som Didier Vergy har bemærket, forbuddet mod markedsføring af opdrættede arter mere sætte skub i ulovlig markedsføring end hindre den.
54.
Hvad angår de omhandlede nationale bestemmelsers karakter af nødvendige bestemmelser har den franske regering ikke forsøgt at godtgøre, at andre former for indgreb, der var mindre restriktive for handelen, ikke i lige så høj grad ville begunstige beskyttelsen af fuglene i deres naturlige miljø. Den har ikke bevist, hvorledes handelen med opdrættede eksemplarer faktisk fører til indfangning af avlsdyr i deres naturlige miljø. Den omstændighed, at opdræt i fangenskab af eksisterende bestande tillades, vil jo kunne få den modsatte virkning. Det er lige så muligt, at forbuddet mod denne form for handel får ejerne af prydfugle rundt omkring i Frankrig til at indfange fugle i disses naturlige miljø eller til at gå ind i den ulovlige handel med fugle, der er indfanget på denne måde. Det er også blevet nævnt, at man kan skaffe sig disse fugle i andre medlemsstater.
55.
Den franske regering har i sit skriftlige indlæg gjort gældende, at frigivelsen af opdrættede eksemplarer i deres naturlige miljø kunne være skadelig for artens bevarelse af grunde, der både vedrører adfærden og arvelighedsspørgsmålene; desværre har ingen af de parter, der har afgivet indlæg i denne sag, givet nogen som helst detailoplysninger vedrørende sandsynligheden eller omfanget af disse virkninger eller en eller anden form for forklaring vedrørende disse grunde vedrørende adfærden eller de genetiske forhold. Til trods for denne tilbageholdenhed med at give mere detaljerede oplysninger eller forklaringer, må det være klart, at hvordan det nu end forholder sig med de mulige virkninger af frigivelsen af opdrættede arter i deres naturlige miljø, er det ikke salget af sådanne eksemplarer, der i og for sig afføder disse virkninger, men mere først og fremmest opdrættet af dem; den franske regerings argumenter kunne have virket mere overbevisende, såfremt virksomhed med opdræt var blevet forbudt. Under alle omstændigheder begunstiger Fællesskabets politik på miljøområdet opdræt i fangenskab af dyrearter, når dette er begrundet i forhold, der hænger sammen med biologisk mangfoldighed; ifølge Rådets afgørelse 93/626/EØF af 25. oktober 1993 om indgåelse af konventionen om den biologiske mangfoldighed (
39
), kan Kommissionen »så vidt muligt og alt efter omstændighederne, navnlig med henblik på at supplere in situ-foranstaltninger (...) træffe foranstaltninger til ex situbevaring af bestanddele af den biologiske mangfoldighed« [artikel 9, litra a) i konventionen om den biologiske mangfoldighed]. Det er blevet foreslået, at opdræt af beskyttede arter, der opfylder de kontrol- og tilsynskrav, der er fastsat i bestemmelserne, vil kunne »tjene som genetisk kvalitetsreservoir for arternes overleven i naturen« (
40
).
56.
Endelig har den franske regerings sagkyndige vedrørende spørgsmålet om, hvad der skal forstås ved udtrykket »genetisk forurening«, der blev rejst i det offentlige retsmøde i Van der Feesten-sagen, og som også vil kunne rejses i nærværende sag, såfremt den nationale ret var af den opfattelse, at det i sagen omhandlede eksemplar tilhører en underart, der ikke er en underart med oprindelse i Europa, i det samme retsmøde forsikret, at indførelsen af eksemplarer af en ny underart vil kunne tillades, såfremt denne underart fuldstændig kan bestemmes, og såfremt der i internationale videnskabelige kredse kunne opnås enighed om bestemmelsen af disse underarter. Det er ikke blevet gjort gældende, at identificering af de underarter, der er tale om i nærværende sag, har givet vanskeligheder af nogen art; på baggrund heraf kan den franske regering ikke påberåbe sig en eller anden risiko for genetisk forurening som begrundelse for en hindring for handel med eksemplarer af Canada-gås, der er opdrættet i fangenskab.
57.
Jeg overbevises ikke mere af det argument, den franske regering har fremført om, at forbuddet er begrundet i »hensynet til ... dyrs ... liv«, jf. traktatens artikel 36. I henhold til artikel L.2II-1 i code rural hænger kravet om bevarelse af dyrearter, der ikke er husdyr, sammen med en særlig videnskabelig interesse eller med nødvendigheden af at bevare den nationale biologiske arv. Der findes ikke heri noget, der kan udgøre en grund, hvormed man kan understøtte en undtagelse fra traktatens artikel 30 i medfør af dens artikel 36. Desuden har Domstolen i dom af 31. januar 1984, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, fastslået, at artikel 36 ikke kan begrunde foranstaltninger med henblik på at forebygge så ubetydelige og fjerntliggende farer for dyrs sundhed, at disse farer ikke kan antages at have nogen realitet (
41
). Den franske regering har hverken specificeret de risici for dyrs sundhed eller disse risicis omfang, ligesom den ikke har godtgjort, på hvilken måde forbuddet mod salg af vilde fugle, der er født og opdrættet i fangenskab, kan ophæve eller nedsætte disse risici.
58.
På baggrund af disse oplysninger er det min opfattelse, at den franske regering ikke har ført beviser eller fremført argumenter, der i tilstrækkelig grad godtgør, at de i sagen omhandlede bestemmelser havde til formål eller til følge at beskytte miljøet. Også selv om det anerkendes, at disse bestemmelser vil kunne have en vis beskyttelsesvirkning, er det ikke blevet godtgjort, at de har været nødvendige med henblik herpå. På baggrund heraf er forbuddet ifølge den franske lovgivning mod salg af eksemplarer af beskyttede arter, der er født og opdrættet i fangenskab, hverken begrundet i kraft af direktivet eller i kraft af nogen anden fællesskabsretlig bestemmelse, og skaber en hindring for handelen, der er i strid med traktatens artikel 30.
4) Den anden del af det andet spørgsmål — placering af den i sagen omhandlede arts naturlige levested
59.
Med den anden del af det andet spørgsmål har den forelæggende ret først og fremmest ønsket en afgørelse af, om en medlemsstat kan lade beskyttelsen ifølge direktivet gælde også for vilde fugle, der ikke har deres naturlige ophold på vedkommende stats område. Imidlertid er det ganske klart, at et lille antal eksemplarer af Canada-gås, dvs. nogle få tusind, som det fremgår af vidneforklaringer for Domstolen, lever i vild tilstand på Frankrigs område i Europa. Såfremt den i sagen omhandlede fugl tilhører denne art, er dette spørgsmåls relevans ikke indlysende. Som jeg har anført, må man, hvis den tilhører en underart, der ikke i vild tilstand har sit naturlige ophold i Europa (og så meget mere i Frankrig), henvise til Van der Feesten-sagen. Det er imidlertid muligt direkte at besvare det spørgsmål, den nationale ret har stillet.
60.
Den franske regering har anført, at direktivets artikel 1 taler om »fuglearter, som i vild tilstand har deres naturlige ophold på medlemsstaternes område i Europa« (min fremhævelse), og henviser til Domstolens dom af 27. april 1988, sag 252/85, Kommissionen mod Frankrig, hvorefter »en national lovgivning, der fastlægger beskyttelsen af vilde fugle på grundlag af begrebet national arv, vil... være i strid med direktivet« (
42
). Den franske regering når på baggrund heraf til det resultat, at den omstændighed, at arten ikke har sit naturlige levested på vedkommende medlemsstats område, ikke fritager medlemsstaten for forpligtelsen til at beskytte den pågældende art. På samme måde har Kommissionen anført, at direktivet omfatter de arter, der ikke naturligt eller sædvanligt opholder sig på en medlemsstats område, men som i vild tilstand opholder sig på en anden medlemsstats område, og som transporteres, besiddes eller sælges i førstnævnte medlemsstat. Tiltalte i hovedsagen har tiltrådt denne opfattelse.
61.
Jeg er enig heri.
VI — Forslag til afgørelse
62.
På baggrund af det ovenfor anførte foreslår jeg Domstolen at besvare spørgsmålene fra Tribunal de grande instance de Caen på følgende måde:
»1)
Rådets direktiv 79/409/EØF af 2. april 1979 om beskyttelse af vilde fugle skal fortolkes således, at en medlemsstat derefter er forpligtet til at forbyde handelen med eksemplarer af alle fuglearter, som i vild tilstand har deres naturlige ophold på medlemsstaternes område i Europa, uanset om disse arter er nævnt i bilagene til direktivet og med forbehold af undtagelser herfra i henhold til artikel 6, stk. 2, 3 og 4, samt muligheden for i særlige tilfælde at fravige visse af direktivets bestemmelser på de i direktivets artikel 9 anførte betingelser.
2)
Direktiv 79/409 finder ikke anvendelse på eksemplarer af vilde fugle, der er født og opdrættet i fangenskab. Direktivets artikel 14 kan derfor ikke påberåbes som begrundelse for nationale bestemmelser om beskyttelse af sådanne eksemplarer.
3)
Traktatens artikel 30 skal fortolkes således, at der ikke kan udstedes et forbud mod handel med eksemplarer af vilde fugle, der er født og opdrættet i fangenskab, som det, der er omtvistet i hovedsagen.
4)
En medlemsstat skal i henhold til direktiv 79/409 beskytte alle de fuglearter, som i vild tilstand har deres naturlige ophold på medlemsstaternes område i Europa, hvor traktaten finder anvendelse, uden hensyn til om disse arter har deres naturlige ophold på vedkommende medlemsstats område eller ej.«
(
*1
) – Originalsprog: engelsk.
(
1
) – Rådets direktiv 79/409/EØF af 2.4.1979 om beskyttelse af vilde fugle (EFT L 103, s. 1, herefter »direktivet«).
(
2
) – Cramp and Simmons (udg.) Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa — The Birds of the Western Palaeartic, Oxford University Press, Oxford 1977, vol. I, s. 424-44-1.
(
3
) – Cramp and Simmons, a.st., s. 425.
(
4
) – Kommissionens anden beretning om anvendelsen af direktiv 79/409/EØF om beskyttelse af vilde fugle (KOM(93) 572 endelig udg. af 24.11.1993, s. 162).
(
5
) – Cramp and Simmons, a.st., indledningen, s. 2.
(
6
) – Se nedenfor, punkt 21, samt forslag til afgørelse, som jeg fremsætter i dag i Van der Feesten-sagen (sag C-202/94).
(
7
) – EFT 1982 L 384, s. 7.
(
8
) – EFT L 384, s. 1.
(
9
) – Jotimul officiel de lu République française N. C. af 19.5.1981, s. 4758.
(
10
) – For kortheds skyld benyttes i dette forslag ordet »Europa« i stedet for det mere prarcise »medlemsstaternes område i Europa«.
(
11
) – I en fortegnelse over disse arter, der sædvanligvis betegnes »IRSNB 1988« findes i Kommissionens første beretning om direktivets gennemførelse, EUR 12835 (1990).
(
12
) – Sag 262/85, Sml. s. 3073.
(
13
) – Nævnte forslag behandler også sporgsmålet om lovligheden efter traktatens artikel 30 af restriktioner for handel med eksemplarer af ikke-europæiske underarter af beskyttede arter.
(
14
) – Jf. nedenfor, punkt 48-58.
(
15
) – Washingtonkonventionen, der er nxvnt ovenfor i note 7, er et eksempel herpå.
(
16
) – Det fremgår af Kommissionens anden beretning om anvendelsen af direktivet, at visse medlemsstater ikke desto mindre tillader handel med Canada gås, jf. ovenfor i note 4, s. 51.
(
17
) – Dom af 8.7.1987, Sml. s. 3029, præmis 7; min fremhævelse.
(
18
) – Jf. ovenfor i note 12.
(
19
) – Forslag til afgorelse i forbindelse med den ovenfor i note 17 nævnte dom af 8.7.1987, Sml. s. 3054.
(
20
) – Rådets direktiv 92/43/EØF om beskyttelse af de naturlige levesteder og af vilde dyr og planter (EFT L 206, s. 7). Efter min mening eksisterer denne lighed ikke, for artikel 13 gælder udelukkende for planter.
(
21
) – Dom af 8.7.1987, nævnt ovenfor i note 17, præmis 21 (min fremhævelse).
(
22
) – F.eks. i Delavant-dommen, hvor Domstolen foretrak at besvare det spørgsmål, som den forelæggende ret faktisk burde have stillet, og ikke lod sig binde af en fejlagtig antagelse med hensyn til, hvilke bestemmelser der fandt anvendelse (dom af 8.6.1995, sag C-451/93, Sml. I, s. 1515, præmis 12). I SCAC-dommen besvarede Domstolen et sporgsmål, der strengt taget ikke var nodvendigt, for at give den nationale ret en brugbar besvarelse (dom af 29.6.1995, sag C-56/91, Sml. I, s. 1769, præmis 26).
(
23
) – Jf. note 8.
(
24
) – I virkeligheden er disse tre arter nævnt i bilag I og II til Washington-konventionen, og ikke i bilagene til direktivet.
(
25
) – Dom af 9.6.1992, sag C-2/90, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 4431.
(
26
) – KOM(91) 448 endelig udg., punkt 2.5, s.-I; sc ogsä EFT 1992 C 26, s. 1. Et ændret forslag er offentliggjort i EFľ 1991 C 131, s. 1.
(
27
) – Dom af 23.5.1990, sag C-169/89, Van den Burg, SmI. I, s. 2143, præmis 9.
(
28
) – Se henholdsvis nærværende forslag til afgorelse, punkt 31 til 36 ovenfor, og artikel 14, stk. 2, i direktiv 92/43, der er nævnt ovenfor i note 20.
(
29
) – Dom af 11.7.1974, sag 8/74, Sml. s. 837, præmis 5.
(
30
) – Som tidligere nævnt gælder de følgende bemærkninger også mutatis mutandis, for eksemplarer af ikke-europæiske underarter af beskyttede arter.
(
31
) – Dom af 28.3.1995, sag C-324/93, Evans Medical og Macfarlan Smith, Sml. I, s. 565, præmis 20.
(
32
) – Jf. ovenfor i note 27, præmis 6.
(
33
) – Forslaget er nævnt i punkt 42 i nærværende forslag til afgørelse.
(
34
) – Dom af 31.3.1982, sag 75/81, Blesgen, Sml. s. 1211, præmis 7.
(
35
) – Dom af 24.11.1993, forenede sager C-267/91 og C-268/91, Sml. I, s. 6097, præmis 16 og 17.
(
36
) – Dom af 20.2.1979, sag 120/78, Rewe-Zentral, Sml. s. 619, præmis 8.
(
37
) – Dom af 20.9.1988, sag 302/86, Kommissionen mod Danmark, Sml. s. 4607, præmis 6 og 9; jeg har i betragtning af de goder, der er tale om i nærværende sag, erstattet ordet »produkter« med ordet »goder«.
(
38
) – Jf. eksempelvis forste betragtning til levesteds-direktivet, der er nævnt ovenfor i note 20.
(
39
) – EFT L 309, s. 1.
(
40
) – Skriftlig forespørgsel i Europa-Parlamentet E-259/95 fra Jean-Pierre Raffarin; Rådet har i sin besvarelse heraf opregnet en række fællesskabsretlige bestemmelser, »der svarer til det ærede medlems forslag (EFT 1995 C 213, s. 9).
(
41
) – Sag 40/82, Sml. s. 283.
(
42
) – Sml. s. 2243, præmis 15.