61985C0255
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
CARL OTTO LENZ
fremsat den 12. juni 1986 (
*1
)
Høje Domstol.
1.
Denne sag, hvor formalitetsspørgsmålet netop er blevet drøftet under den mundtlige forhandling, er efter alt hvad vi har hørt, så klar og enkel, at jeg med det samme kan fremsætte forslag til afgørelse.
2.
Som bekendt drejer sagen sig om, hvorvidt der i rette tid er anlagt sag til prøvelse af udvælgelseskomiteens beslutning af 7. januar 1985 om ikke at give sagsøgeren adgang til prøverne i udvælgelsesprøve CC /A/1/84.
3.
Spørgsmålet skal klart besvares benægtende, hvis man kun holder sig til den del af Domstolens praksis, hvorefter klager over beslutninger truffet af udvælgelseskomiteer ikke har noget formål, og det eneste retsmiddel i et sådant tilfælde er at indbringe sagen direkte for Domstolen (jfr. Domstolens domme i sagerne 44/71 (
1
), 144/82 (
2
) og 52/85 (
3
)). I henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 91 skal sagen indbringes for Domstolen inden for en frist på tre måneder, og i den foreliggende sag er søgsmålet først anlagt den 16. august 1985, det vil sige mere end 7 måneder efter at den anfægtede beslutning blev truffet.
4.
Til ovennævnte praksis, hvorefter det antages, at ansættelsesmyndigheden ikke har mulighed for at øve indflydelse på en udvælgelseskomite, skal jeg imidlertid knytte den kritiske bemærkning, at den sikkert ikke ubetinget er rimelig. Man kan nemlig sagtens forestille sig situationer, hvor det på grund af en retsstridig adfærd fra en udvælgelseskomites side fuldt ud kan have mening først at rette henvendelse til ansættelsesmyndigheden med anmodning om, at den griber ind (for eksempel når der foreligger procedurefejl derved, at betingelser i meddelelsen om udvælgelsesprøve ikke er overholdt, uden at det indebærer en bedømmelse af ansøgerne, eller når et afslag ikke er begrundet, således som det kræves efter retspraksis).
5.
Det er også af betydning, at det i retspraksis allerede gentagne gange er understreget, at det må tale til sagsøgerens fordel, at sagsøgeren har indgivet en klage, og at det navnlig i dommen i sag 144/82 blev fastslået, at søgsmålsfristen i så fald løber fra den dag, hvor den afgørelse, der er truffet som svar på klagen, meddeles.
6.
I den foreliggende sag er det således afgørende, hvorledes skrivelsen af 28. februar 1985 til sagsøgeren skal kvalificeres. Hvis den — som hævdet af Revisionsretten — skal betragtes som en beslutning, der er truffet som svar på klagen, er det sikkert også rigtigt, at søgsmålsfristen, som begyndte at løbe fra det tidspunkt, allerede udløb i maj og ikke først i august 1985, og at sagen derfor er anlagt for sent.
7.
Man kan i den forbindelse også forestille sig, at den nævnte skrivelse ikke skal tages i betragtning, idet den højst kan tillægges udvælgelseskomiteen, men ikke er udstedt af ansættelsesmyndigheden, som sagsøgeren med sin klage jo havde indbragt sagen for. På det grundlag kan det imidlertid ikke afgøres, om sagen er anlagt inden for fristerne, for i så fald måtte skrivelsen fra Revisionsrettens formand af februar 1985 (hvori det meddeltes, at klagen var oversendt til udvælgelseskomiteens formand med anmodning om, at den blev besvaret) betragtes som en afgørelse om, at ansættelsesmyndigheden ikke ville foretage sig yderligere, og at klageren end ikke kunne forvente, at ansættelsesmyndigheden ville behandle klagen. Dette ville imidlertid betyde, at søgsmålsfristen allerede var begyndt at løbe i februar 1985.
8.
Sagsøgeren har da heller ikke fremført sådanne argumenter imod Revisionsrettens synspunkt, idet beslutningen af 28. februar 1985 efter hans opfattelse ikke kan tages i betragtning, da den kun var underskrevet af udvælgelseskomiteens sekretær. Han gav udtryk for tvivl om, hvorvidt udvælgelseskomiteen som helhed overhovedet havde behandlet hans klage. Efter sagsøgerens opfattelse må det under alle omstændigheder være betænkeligt, at det af skrivelsen ikke fremgår, at sekretæren har handlet efter bemyndigelse af formanden for udvælgelseskomiteen eller på dennes vegne, og at en sidan skriftlig fuldmagt ikke er fremlagt (dette var i det mindste hans opfattelse under skriftvekslingen).
9.
Jeg kan imidlertid vanskeligt følge sagsøgeren på det punkt og med hensyn til den slutning, han drager heraf, nemlig at det derfor må antages, at sagsøgerens klage efter udløbet af fire måneders-fristen stiltiende er afvist (hvilket ville indebære, at søgsmålet er anlagt rettidigt, hvis søgsmålsfristen regnes fra det tidspunkt).
10.
I mellemtiden har Revisionsretten fremlagt et uddrag af et mødereferat og derved efter min mening i tilstrækkelig grad godtgjort, at udvælgelseskomiteen har behandlet sagsøgerens klage, og at den derefter fastholdt sit standpunkt om, at sagsøgeren ikke kunne gives adgang til prøverne. Det er herefter åbenbart, at den tvivl, sagsøgeren nærede, ikke er holdbar.
11.
I første omgang kunne man — hvad jeg er tilbøjelig til — hælde til den anskuelse, at der i fru Thill-De Kant's hverv som sekretær for udvælgelseskomiteen — hvilket ingen har bestridt — ligger en fuldmagt, ikke alene til at udarbejde referat af komiteens beslutninger, men også til at meddele dem til de personer, de vedrører.
12.
I det foreliggende tilfælde behøver jeg imidlertid ikke at gøre disse overvejelser. I referatet af udvælgelseskomiteens møder fastslås det nemlig udtrykkeligt, at udvalgets sekretær bemyndigedes til at give klagerne, altså også sagsøgeren, meddelelse om udvælgelseskomiteens beslutninger.
13.
Da vi netop ved, at der faktisk foreligger en beslutning, truffet af udvælgelseskomiteen som svar på sagsøgerens klage, står det også fast, at der i den foreliggende sag ikke kan påberåbes den del af Domstolens praksis, hvor det drejede sig om, hvorvidt der forelå en beslutning truffet af Den Høje Myndighed. I henhold til den nævnte praksis har en meddelelse som bekendt kun karakter af en beslutning, når den fremstår i en form, som gør det muligt at identificere den som udstedt af Den Høje Myndighed, og dette er kun tilfældet, når den er underskrevet af et af Den Høje Myndigheds medlemmer, men ikke, når en skrivelse er underskrevet af en tjenestemand i eget navn, og ikke i Den Høje Myndigheds navn og på dennes vegne (jfr. dommene i følgende sager: 23, 24 og 52/63 (
4
), Sml. 1954-64, s. 438; 54/65 (
5
), Sml. 1964-67, s. 197; 42/59 (
6
), Sml. 1954-64, s. 247, og 35/62 (
7
), Sml. 1954-64, s. 435).
14.
I den foreliggende sag fremgår det af brevets egen ordlyd, at det er »udvælgelseskomiteens opfattelse«, der meddeles, og at den »kun er en bekræftelse af dens beslutning«.
15.
Man må derfor snarere henvise til, hvad Domstolen afgjorde i sag 15/59 (
8
) (Sml. 1954-64, s. 159). I den sag meddeltes det i en af en tjenestemand ved Den Høje Myndighed underskrevet skrivelse som svar på en anmodning om fritagelse inden for rammerne af ordningen om skrotudligning, at Den Høje Myndighed havde fastslået, at anmodningen om fritagelse ikke kunne imødekommes, og i dommen hedder det i den forbindelse, at der således er tale om en »meddelelse af en af Den Høje Myndighed truffet beslutning«. Eller man kan fremdrage dommen i konkurrencesagen 48/69 (
9
) (Sml. 1972, s. 151), hvor den omstændighed, at meddelelsen om klagepunkterne var underskrevet af en tjenestemand ved Kommissionen, ikke fandtes at burde tillægges betydning. Det var i den forbindelse afgørende, at klagepunkterne forud var godkendt af det for konkurrencespørgsmål kompetente kommissionsmedlem, og at der således kun var tale om en bemyndigelse til at underskrive, der som en foranstaltning vedrørende den interne forretningsorden ikke kunne kritiseres.
16.
I den sammenhæng — jeg behandler jo spørgsmålet om, hvorvidt sagen er anlagt ved Domstolen inden for fristerne — må man ikke mindst hæfte sig ved, aţ det i henhold til tjenestemandsvedtægten ikke er afgørende med hensyn til udløbet af de fastsatte frister, om den pågældende person faktisk står med en formelt set korrekt beslutning, der indeholder et klagepunkt; det kan også være tilstrækkeligt, at han har opnået det fornødne kendskab til en faktisk eksisterende beslutning (jfr. vedtægtens artikel 90, stk. 2).
17.
Da der imidlertid ikke kan være tvivl om, at sagsøgeren ved skrivelsen af 28. februar 1985 fik det fornødne kendskab til udvægelseskomiteens beslutning vedrørende hans klage, og der heller ikke er tvivl om, at udvalgets sekretær lovligt havde bemyndigelse til at underskrive i forbindelse med meddelelsen af en række beslutninger, må søgsmålsfristen være begyndt at løbe på det tidspunkt, hvor sagsøgeren blev tilstillet beslutningen af 28. februar 1985; søgsmålet til prøvelse af beslutningen af 7. januar 1985 er derfor anlagt for sent.
18.
Efter min opfattelse må dette indebære, at søgsmålet mă afvises i sin helhed, idet den omstændighed, at sagsøgeren ikke fik adgang til prøverne, åbenbart er udgangspunkt for alle sagsøgerens tre påstande. Det er herefter ikke nødvendigt at behandle det spørgsmål, om der efter de ved Domstolen gældende processuelle regler kan afsiges en konstaterende dom svarende til sagsøgerens første påstand, om Domstolen kan påbyde en foranstaltning som i sagsøgerens tredje påstand, eller om den skønsbeføjelse, udvælgelseskomiteen har, er til hinder herfor.
19.
Jeg kan således kun foreslå, at sagen afvises. Med hensyn til spørgsmålet om sagens omkostninger, skal Revisionsrettens påstand efter min opfattelse ikke tages til følge; også i den foreliggende sag må procesreglementets artikel 70 bringes i anvendelse, da retsstillingen (som blev afgørende belyst ved Revisionsrettens fremlæggelse af mødereferatet) for mig at se ikke var af en sådan art, at der er tale om misbrug derved, at sagen blev indbragt for Domstolen.
(
*1
) – Oversal fra tysk.
(
1
) – Dom af 14. juni 1972 i sag 44/71, Antonio Marcato mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 105.
(
2
) – Dom af 14. juli 1983 i sag 144/82, Armelle Detti mod De europæiske Fællesskabers Domstol, Sml. 1983, s. 2421.
(
3
) – Dom af 7. maj 1986 i sag 52/85, Jean-Pascal Rihoux m. fl. mod Kommissionen, Sml. 1986, s. 1555.
(
4
) – Dom af 5. december 1963 i de forenede sager 23, 24 og 52/63, Usines Émite Henricot m. fl. mod Den Høje Myndighed for EKSF, Sml. 1954-64, s. 438.
(
5
) – Dom af 16. juni 1966 i sag 54/65, Compagnie des Forges de Chatillon, Commentry og Neuves-Maisons SA mod Den Haje Myndighed for EKSF, Sml. 1964-67, s. 197.
(
6
) – Dom af 22. marts 1961 i de forenede sager 42 og 49/59, Société nouvelle des usines de Pontlieue, Aciéries du Temple (SNUPAT) mod Den Heje Myndighed for EKSF, Sml. 1954-64, s. 247.
(
7
) – Dom af 5. december 1963 i de forenede sager 35/62 og 16/63, André Leroy mod Den Høje Myndighed for EKSF, Sml. 1954-64, s. 435.
(
8
) – Dom af 12. februar 1960 i de forenede sager 15 og 29/59, Société métallurgique de Knutange mod Den Høje Myndighed for EKSF, Sml. 1954-64, s. 159.
(
9
) – Dom af 14. juli 1972 i sag 48/69, Imperial Chemical Industries Ltd mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 151.