Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
A. BIONDI
fremsat den 26. februar 2026 (1)
Sag C-802/24
NV Reibel
mod
JSC VO Stankoimport
(anmodning om præjudiciel afgørelse fra Svea hovrätt (appeldomstolen for Svealand, Stockholm, Sverige))
» Præjudiciel forelæggelse – restriktive foranstaltninger vedrørende Ruslands handlinger, der destabiliserer situationen i Ukraine – forbud mod eksport af varer med dobbelt anvendelse – afslag på eksportlicens, der påvirker gennemførelsen af en kontrakt – afslag på tilbagebetaling af forskudsbetalingen – voldgift – artikel 11 i forordning nr. 833/2014 som ændret – begrebet påstand, der ikke kan tages til følge – voldgift i sager om restriktive foranstaltninger – domstolsprøvelse af voldgiftsafgørelser – prøvelsens intensitet – grundlæggende retsprincipper i Unionen – grundlæggende betydning for udførelsen af de opgaver, der er blevet overdraget til Unionen «
Indhold
I.
Tvisten i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
II.
Bedømmelse
A.
Den ændrede forordning nr. 833/2014, muligheden for at anvende ordninger for alternativ tvistbilæggelse i almindelighed og af voldgift i særdeleshed
1.
Nødvendigheden af at koncentrere det første spørgsmål om begrebet »kan afgøres ved voldgift«
2.
Ordlyds-, sammenhængs- og formålsfortolkning af artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014
a)
Ordlydsfortolkning af klausulen om ikkeopfyldelse af fordringer
b)
Sammenhængsfortolkning af klausulen om ikkeopfyldelse af fordringer
c)
Formålsfortolkning af klausulen om ikkeopfyldelse af fordringer
3.
Bevarelse af de særlige karakteristika ved Unionens retsorden
4.
Konklusion på bedømmelsen
B.
Den ændrede forordning nr. 833/2014 og Unionens grundlæggende retsprincipper
1.
De grundlæggende retsprincipper som grænse for parternes aftalefrihed
2.
Den væsentlige betydning af den ændrede forordning nr. 833/2014 for Unionens grundlæggende retsprincipper og denne forordnings artikel 11, stk. 1, som supplement til Unionens grundlæggende retsprincipper
3.
Intensiteten af de nationale retsinstansers prøvelse af voldgiftskendelser
C.
Begrebet »fordringer« som omhandlet i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 833/2014 som ændret
1.
Fornyet analyse af artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 833/2014 som ændret
2.
Anvendelse på den foreliggende sag
III.
Forslag til afgørelse
1.        Den foreliggende præjudicielle forelæggelse giver Domstolen lejlighed til at skrive et nyt kapitel om forholdet mellem EU-retten og ordningerne for alternativ tvistbilæggelse, der undertiden opfattes som kompliceret. De spørgsmål, der rejses, er af stor betydning, da de her stilles i den særlige sammenhæng, som udgøres af de restriktive foranstaltninger, der er vedtaget mod Rusland, som følge af de destabiliserende foranstaltninger og derefter invasionen af Ukraine, som udgør en åbenlys overtrædelse af folkeretten og FN-pagten og er en af de alvorligste trusler mod den europæiske sikkerhed og den internationale orden siden afslutningen af Anden Verdenskrig.
2.        Forholdet mellem EU-retten og voldgiftsretten er ofte beskrevet med henvisning til metaforen om to skibe, der mødes i natten (2), som med nød og næppe opdager hinanden i mørket, men alligevel altid sørger for at holde sig på god afstand for at undgå kollision, som begrænser deres kommunikation til det strengt nødvendige, og som følger en kurs, hvor de aldrig mødes, men sejler i modsatte retninger.
3.        Men hvis man ser bort fra nuancerne, forfladiger man virkeligheden. I denne virkelighed, hvorom jeg ønsker at fjerne enhver tvivl, figurerer også fælles kontaktpunkter og værdier. Unionens retsorden er principielt ikke til hinder for, at private, der henhører under denne retsorden i kraft af udøvelsen af en økonomisk virksomhed, på Unionens område undergiver de tvister, som måtte opstå mellem dem inden for rammerne af denne udøvelse, en voldgiftsmekanisme (3). Voldgiftens rolle som udtryk for parternes vilje og som instrument, der giver mulighed for en hurtig og effektiv bilæggelse af tvister (4), er fastslået. Domstolens praksis hviler helt klart på en anerkendelse af betydningen af en voldgiftsaftale som udtryk for parternes frie vilje (5). Jeg vil tilføje, at handelsvoldgiften i dag repræsenterer en af de sjældne effektive former for internationalt samarbejde, eftersom den har til formål at sikre anvendelsen af ensartede regler og lette den juridiske realisering og den grænseoverskridende fuldbyrdelse.
4.        Et forhold, der er baseret på en gensidig berigelse mellem EU-retten og voldgiften, etableres ved at søge den nødvendige balance mellem den smidighed og fleksibilitet, der følger af denne form for tvistbilæggelse, på den ene side og opretholdelsen af Unionens retsordens integritet og dens væsentlige kendetegn på den anden side.
5.        Den forliggende sag vil give Domstolen mulighed for også at tage stilling til afgrænsningen af Unionens grundlæggende retsprincipper, som begrænser parternes aftalefrihed og til fastlæggelsen af den intensitet af domstolsprøvelsen af voldgiftskendelser, der skal anses for effektiv.
I.      Tvisten i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
6.        NV Reibel er et belgisk selskab, der beskæftiger sig med logistik og international godstransport. Den 8. december 2015 indgik Reibel en aftale med det russiske selskab JSC VO Stankoimport, som importerer metalprodukter og maskiner til Rusland. I henhold til denne aftale skulle Reibel bl.a. sælge og levere varer til Stankoimport. Aftalen indeholdt en voldgiftsbestemmelse, der fastsatte, at alle tvister bortset fra tvister, der alene henhører under de nationale retters kompetence, skulle være undergivet voldgift, og at svensk ret skulle finde anvendelse ved voldgift. Ifølge aftalen skulle Unionens sanktioner mod Rusland endvidere hverken anses for at være force majeure eller for at fritage parterne for deres kontraktlige forpligtelser.
7.        Efter de belgiske myndigheders afgørelse af 23. marts 2017 kunne de varer, som Reibel skulle levere til Stankoimport, ikke eksporteres, idet den belgiske forvaltning fandt, at varerne var tiltænkt produktion af helikopterdele, og følgelig kvalificerede dem som »produkter med dobbelt anvendelse« som omhandlet i forordning (EF) nr. 428/2009 (6), som det er forbudt at sælge i henhold til forordning nr. 833/2014 (7). Reibel anlagde sag til prøvelse af denne afgørelse ved Conseil d’Etat (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, afdelingen for lovgivning, Belgien), men fik ikke medhold.
8.        Stankoimport havde imidlertid forudbetalt en del af beløbet for denne leverance, som altså aldrig fandt sted. Da Reibel ikke tilbagebetalte den modtagne forskudsbetaling, hævede Stankoimport aftalen og anmodede om voldgift.
9.        I en voldgiftskendelse afsagt den 5. december 2021 tog voldgiftsretten Stankoimports påstand om tilbagebetaling af forskudsbetalingen til Reibel med tillæg af renter til følge og pålagde Reibel at bære en del af sagsomkostningerne. I øvrigt afviste voldgiftsretten påstanden om at tilpligte Reibel at betale erstatning for kontraktbrud og andre tab med tillæg af renter. Voldgiftsretten fandt ikke, at Stankoimports krav om tilbagebetaling med tillæg af renter var omfattet af begrebet »fordringer«, der ikke må indfries i medfør af artikel 11 i den ændrede forordning nr. 833/2014 (8), som derfor ikke vedrørte et krav om tilbagebetaling af et beløb, der blev betalt for varer, som aldrig blev leveret. Hensigten med Stankoimports påstand var kun at genskabe parternes situation, som den var, inden aftalen blev indgået. Med hensyn til de øvrige krav fandt voldgiftsretten, at de var omfattet af anvendelsesområdet for denne artikel 11, eftersom Stankoimport forsøgte at opnå økonomisk vinding på baggrund af Reibels manglende evne til at gennemføre en forbudt transaktion.
10.      Reibel anlagde sag ved Svea hovrätt (appeldomstolen for Svealand, Stockholm, Sverige), som er den forelæggende ret, med påstand om annullation af voldgiftskendelsen. I henhold til svensk ret kan tvister vedrørende spørgsmål, hvorpå parterne kan finde en mindelig løsning, afgøres af en eller flere voldgiftsmænd (9). I øvrigt er en voldgiftskendelse bl.a. ugyldig, hvis den vedrører prøvelse af et spørgsmål, som i henhold til svensk ret ikke kan afgøres af voldgiftsmænd, eller hvis kendelsen eller den måde, hvorpå afgørelsen er truffet, er åbenbart uforenelig med de svenske grundlæggende retsprincipper (10).
11.      I svensk ret er der i øvrigt, som foreskrevet i forordning nr. 833/2014, fastsat en sanktionsordning, der fastsætter regler om straf, retsforfølgelse, konfiskering og tvangsforanstaltninger i tilfælde af manglende overholdelse af de forpligtelser, der følger af denne forordning (11).
12.      I første række har den forelæggende ret, henset til disse svenske bestemmelser, med hensyn til muligheden for voldgift brug for at fastslå, om parterne i en transaktion som den, der er genstand for aftalen mellem Reibel og Stankoimport, og som er berørt af de foranstaltninger, der er truffet i henhold til den ændrede forordning nr. 833/2014, har ret til at finde en mindelig løsning vedrørende fordringer som de i forordningens artikel 11, stk. 1, omhandlede. Det drejer sig således om at fastlægge de mulige civilretlige virkninger af denne klausul om ikkeopfyldelse (12). En bred fortolkning af denne bestemmelse, der navnlig er dikteret af det af Domstolen anerkendte krav (13) om at undgå omgåelse af restriktive foranstaltninger, kan støtte en fortolkning, hvorefter der ligeledes skal pålægges civilretlige sanktioner, såsom ugyldighed.
13.      I anden række er den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt den ændrede forordning nr. 833/2014 henhører under Unionens grundlæggende retsprincipper. Denne oplysning vil være afgørende, eftersom det følger af svensk ret, at voldgiftskendelser kan erklæres ugyldige, når de viser sig at være åbenbart uforenelige med de svenske grundlæggende retsprincipper. En sådan løsning skal imidlertid udvides til at omfatte kendelser, der er i strid med Unionens grundlæggende retsprincipper (14).
14.      Endelig har den forelæggende ret i tredje række anmodet om en præcisering af rækkevidden og fortolkningen af den ændrede forordning nr. 833/2014 med henblik på at kunne afgøre, om et krav om tilbagebetaling af en forskudsbetaling vedrørende en aftale, hvis opfyldelse er blevet forhindret som følge af denne forordning, samt de i denne forbindelse krævede renter henhører under de fordringer, som det er forbudt at indfri som omhandlet i forordningens artikel 11, stk. 1.
15.      På denne baggrund har Svea hovrätt (appeldomstolen for Svealand, Stockholm) besluttet at udsætte sagen og har ved en afgørelse, indgået til Domstolens Justitskontor den 20. november 2024, forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Skal forordning [nr. 833/2014] fortolkes således, at parterne til en aftale ikke kan indgå et udenretligt forlig angående fordringer, der i henhold til artikel 11, stk. 1, i denne forordning ikke må indfries, samt at forlig indgået af parterne til en aftale angående fordringer som omhandlet i artikel 11, stk. 1, er civilretligt ugyldige?
2)      Skal artikel 11 i forordning nr. 833/2014 fortolkes således, at en national domstol, der behandler et søgsmål angående ophævelse eller annullation af en voldgiftskendelse, hvor denne artikel finder anvendelse, af egen drift skal efterprøve, hvorvidt voldgiftsrettens retsanvendelse er forenelig med forordning nr. 833/2014, og skal den nationale domstol i så fald helt eller delvist annullere eller ophæve voldgiftskendelsen, såfremt voldgiftsrettens retsanvendelse ikke er i overensstemmelse med denne forordning?
3)      Skal artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 833/2014 fortolkes således, at bestemmelsen ikke udelukker opfyldelse af en fordring, såfremt fordringen vedrører
a)      tilbagebetaling af forskudsbetaling for varer, der ikke blev levereret, på baggrund af foranstaltninger fastsat i [forordning nr. 833/2014]
b)      renter af fordringer omtalt i a)?«
16.      Stankoimport, den svenske, den belgiske, den estiske, den spanske, den franske og den polske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg.
17.      NV Reibel, Stankoimport samt den svenske, den estiske, den spanske, den franske, den nederlandske og den polske regering har sammen med Kommissionen deltaget i retsmødet for Domstolen den 28. oktober 2025.
II.    Bedømmelse
18.      Indledningsvis må det fastslås, at den forelæggende rets præjudicielle spørgsmål kan antages til realitetsbehandling, i modsætning til det af Stankoimport anførte. For det første tilkommer det nemlig alene de nationale retter, som behandler tvisten, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, at vurdere – under hensyn til hver enkelt sags særegenheder – både nødvendigheden af en præjudiciel afgørelse for at kunne afsige dom og relevansen af de spørgsmål, som de forelægger Domstolen (15). For det andet adskiller de spørgsmål, som Domstolen er blevet forelagt, sig meget klart fra dem, der blev stillet i den sag, der gav anledning til Rosneft-dommen (16).
A.      Den ændrede forordning nr. 833/2014, muligheden for at anvende ordninger for alternativ tvistbilæggelse i almindelighed og af voldgift i særdeleshed
19.      Med det første præjudicielle spørgsmål har den forelæggende ret anmodet Domstolen om at tage stilling til, hvorvidt det er i overensstemmelse med den ændrede forordning nr. 833/2014, at to parter anvender en udenretslig ordning for tvistbilæggelse, herunder i forbindelse med fordringer, der ikke kan indfries som omhandlet i denne forordnings artikel 11, stk. 1. Hvis dette ikke er tilfældet, er den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt det skal fastslås, at aftaler, der er indgået uden for det statslige retssystem og vedrører disse fordringer, skal erklæres ugyldige.
20.      Domstolen anmodes således om at fastlægge rækkevidden af forbuddet mod indfrielse af en fordring som omhandlet i artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014, og at fastslå, om forbuddet går så vidt som til at forhindre ethvert retsmiddel mod en udenretslig ordning for tvistbilæggelse.
21.      Den efterfølgende argumentation vil ske i tre på hinanden følgende etaper. Først skal der redegøres for, hvorfor bedømmelsen af det første spørgsmål skal koncentreres om, hvorvidt tvister kan afgøres ved voldgift. Dernæst skal der foretages en fortolkning af artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014 efter den klassiske fortolkningsmetode. Endelig skal det sikres, at den foreslåede fortolkning ikke bringer Unionens retssystems særlige karakteristika og autonomi i fare (17).
1.      Nødvendigheden af at koncentrere det første spørgsmål om begrebet »kan afgøres ved voldgift«
22.      Det første spørgsmål tager sigte på at afklare, om artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014 tillader anvendelse af »udenretligt forlig angående fordringer, der ikke må indfries«. Dette spørgsmål synes imidlertid at være tæt knyttet til spørgsmålet om, hvorvidt sådanne fordringer kan afgøres ved voldgift.
23.      Muligheden for at afgøre en tvist ved voldgift er et »abstrakt, vanskeligt, dårligt afgrænset og flygtigt spørgsmål, som giver anledning til en række misforståelser, eller endog fejlfortolkninger« (18). Der findes stort set lige så mange definitioner, som der er medlemsstater (19). Medlemsstaterne kan frit bestemme, hvornår der kan anvendes voldgift, og tilsvarende definere deres egen opfattelse af grænserne for parternes aftalefrihed. Muligheden for at afgøre en tvist ved voldgift betegnes som objektiv, når der er tale om muligheden for at løse spørgsmål ved voldgift. Muligheden for at afgøre en tvist ved voldgift betegnes som subjektiv, når der er tale om muligheden for den berørte part for at indgå forlig (20).
24.      Konventionen om anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske voldgiftskendelser, undertegnet i New York den 10. juni 1958
(herefter »New York-konventionen«) (21), som ikke er bindende for Unionen, men som samtlige medlemsstater er parter i (22), bestemmer, at »[e]nhver kontraherende stat skal anerkende en skriftlig aftale, hvori parterne forpligter sig til at henskyde til voldgift alle eller enkelte tvister, som er opstået eller kan opstå i en bestemt retlig relation mellem dem i eller uden for kontraktforhold vedrørende spørgsmål, som kan afgøres ved voldgift« (23). Muligheden for at afgøre en tvist ved voldgift defineres udelukkende negativt, idet »[e]n voldgiftskendelse kan [...] nægtes anerkendt eller fuldbyrdet, hvis den kompetente myndighed i det land, hvor den søges anerkendt eller fuldbyrdet, finder, at [...] det forhold, tvisten omfatter, ikke kan afgøres ved voldgift efter dette lands lovgivning« (24).
25.      I svensk ret afhænger muligheden for at afgøre en tvist ved voldgift af, hvorvidt parterne har lov til at finde en udenretslig løsning vedrørende den omhandlede fordring. Hvis det er tilfældet, kan tvisten afgøres ved voldgift; i modsat fald kan tvisten ikke løses ved voldgift. Selv om artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014 skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for et udenretligt forlig (25), vil spørgsmålet om, hvorvidt tvisten mellem Reibel og Stankoimport kan afgøres ved voldgift derfor være påvirket heraf i henhold til gældende national ret. I henhold til denne lovgivning skal den forelæggende ret endvidere erklære voldgiftsbestemmelsen i aftalen mellem Reibel og Stankoimport for ugyldig, uden at det er nødvendigt at foretage en domstolsprøvelse af voldgiftskendelsen, som i så fald vil være uden ethvert retligt grundlag.
26.      Såfremt det første præjudicielle spørgsmål besvares, sådan som det er formuleret, vil det bringe Domstolen i en vanskelig situation, eftersom begrebet »udenretligt forlig angående fordringer« er for bredt. Der findes mange former for udenretlige forlig, og hver af disse former er kendetegnet ved forskellige regler for deres funktion og garantier. Tvisten i hovedsagen rejser imidlertid det meget konkrete spørgsmål om anvendelsen af voldgift, som ikke er en hvilken som helst metode til bilæggelse af tvister, og som har særlige kendetegn, hvortil det er vigtigt at tage hensyn til i bedømmelsen. Manglende mulighed for voldgift har allerede ført til konsekvenser, der skal drages af Domstolens fortolkning af EU-retten (26).
27.      Det er årsagen til, at jeg foreslår at koncentrere det første spørgsmål om, hvorvidt artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014 tillader parterne i en aftale at anvende voldgift i forbindelse med fordringer, der ikke må indfries som omhandlet i denne bestemmelse.
2.      Ordlyds-, sammenhængs- og formålsfortolkning af artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014
28.      Ifølge fast retspraksis følger det såvel af kravene om en ensartet anvendelse af EU-retten som af lighedsprincippet, at en bestemmelse i EU-retten, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med henblik på at fastlægge dens betydning og rækkevidde, normalt skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning i hele Den Europæiske Union, ikke blot på grundlag af denne bestemmelses ordlyd, men også af den sammenhæng, hvori bestemmelsen indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (27).
a)      Ordlydsfortolkning af klausulen om ikkeopfyldelse af fordringer
29.      Hvad angår affattelsen af artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014 vil jeg for det første påpege, at bestemmelsen opstiller en klausul om ikkeopfyldelse af fordringer (»no claims clause«), som ofte indsættes i EU-instrumenter, hvorved der indføres restriktive foranstaltninger. Under denne bestemmelses anvendelsesområde henhører bl.a. de fordringer, som gøres gældende af russiske personer, enheder eller organer (28), og som tager sigte på at få opfyldt erstatningskrav og andre tilsvarende fordringer (29) på grundlag af en påvirkning af en kontrakt eller en transaktion som følge af de restriktive foranstaltninger, der er fastsat i den ændrede forordning nr. 833/2014.
30.      Artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 833/2014 er rettet til den, som modtager den pågældende fordring, og som har pligt til ikke at indfri den. Ikke at indfri en fordring indebærer, som den franske regering har anført, at den ikke må imødekommes.
31.      Det fremgår af analysen af denne artikels ordlyd, at den synes at være blottet for enhver henvisning til det organ – i bred forstand – for hvilket de heri omhandlede »fordringer« indbringes. En sådan konklusion understøttes yderligere af angivelsen af, at fordringen ikke må indfries uanset dens form.
32.      Det fremgår ligeledes heraf, at det ikke som sådan er forbudt at formulere og fremsætte fordringer (30). Den omstændighed, at der i en kontrakt blot er indsat en bestemmelse om anvendelse af udenretligt forlig, herunder voldgift, er i øvrigt uden betydning for det mulige udfald heraf, dvs. hvad der vil ske med en sådan »fordring«.
33.      Den omstændighed, at artikel 11, stk. 2, i den ændrede forordning nr. 833/2014 henviser til »procedure[n] vedrørende inddrivelse af en fordring« og præciserer, at det påhviler den person, der søger at få fordringen inddrevet, at bevise, at indfrielsen af fordringen ikke er forbudt, indebærer efter min opfattelse ikke, at den pågældende fordring nødvendigvis skal undergives en retslig procedure. Her anvendes ganske vist en sprogbrug, som traditionelt anvendes til at beskrive det, der foregår ved en retsinstans. Men dette kan ikke være afgørende, eftersom »proceduren« og »beviset« også er kendetegn ved udenretlige former for tvistbilæggelse. Denne bestemmelse antyder nødvendigvis, at spørgsmålet om, hvorvidt en fordring er omfattet af forbuddet i stk. 1, kan diskuteres, uden at denne diskussion alene skal begrænses til retsinstanser (31).
34.      Af ordlydsfortolkningen af artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014 følger derfor ikke et forbud for de personer, der er omfattet af dens anvendelsesområde, mod at fremsætte en fordring i forbindelse med en kontrakt eller en transaktion, som de hævder er påvirket af de ved forordningen indførte foranstaltninger, for organer, der ikke er retsinstanser, og at søge at opnå forlig.
b)      Sammenhængsfortolkning af klausulen om ikkeopfyldelse af fordringer
35.      Analysen af den sammenhæng, hvori artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014 indgår, belyser to vigtige elementer. Dels synes parternes aftalefrihed med hensyn til at opnå en bilæggelse af deres tvister uden for det statslige retsvæsen at være omgærdet af en række sikkerhedsforanstaltninger. Dels afslører denne sammenhæng, at EU-lovgiver ikke har truffet foranstaltninger med hensyn til indholdet af kontrakter hvad angår anvendelsen af voldgift.
36.      For det første er der i artikel 12 i den ændrede forordning nr. 833/2014 således fastsat et meget klart forbud mod bevidst og forsætligt at deltage i omgåelse af de i nævnte forordning fastsatte forbud, herunder de forbud, der følger af forordningens artikel 2. Dette forbud er ledsaget af en ordning med effektive, forholdsmæssige og afskrækkende sanktioner, som medlemsstaterne er forpligtet til at gennemføre i henhold til samme forordnings artikel 8, stk. 1.
37.      På den anden side er der i artikel 13 i den ændrede forordning nr. 833/2014 fastsat et bredt anvendelsesområde,
idet denne forordning finder anvendelse på Unionens område, men også på personer inden for eller uden for Unionens område, som er statsborgere i en medlemsstat, på juridiske personer, enheder eller organer inden for eller uden for Unionens område, der er oprettet eller stiftet i henhold til en medlemsstats lovgivning, samt på juridiske personer, enheder eller organer for så vidt angår forretningsvirksomhed, der helt eller delvis foregår inden for Unionen (32).
38.      For det andet følger det ligeledes af analysen af sammenhængen, at EU-lovgiver i den ændrede forordning nr. 833/2014 ikke har fastsat nogen forpligtelse til at ændre eksisterende kontrakter med henblik på at udelukke alle voldgiftsbestemmelser. EU-lovgiver har heller ikke foreskrevet, at kontrakter, der indgås efter denne forordnings ikrafttræden, ikke må indeholde klausuler om anvendelse af voldgift eller i videre forstand en ordning for alternativ tvistbilæggelse.
39.      Med indførelsen af artikel 12g, stk. 1, som blev indføjet i forordning nr. 833/2014 i 2023 (33), har EU-lovgiver imidlertid grebet direkte ind i indholdet af kontrakter ved at fastsætte en forpligtelse for eksportører til fra den 20. marts 2024 ved kontraktlig bestemmelse at forbyde reeksport til Rusland og reeksport til brug i Rusland (34).
40.      Selv om det følger af ordlydsfortolkningen og sammenhængsfortolkningen af artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014, at det synes at være tilladt for en part at gøre en påstand, der ikke kan tages til følge, gældende ved en voldgiftsret, skal det endelig undersøges, om en sådan fortolkning bringer det formål, der forfølges med denne bestemmelse, i fare.
c)      Formålsfortolkning af klausulen om ikkeopfyldelse af fordringer
41.      Det formål, der forfølges med artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014, er at undgå, at personer, som er omfattet eller påvirket af de restriktive foranstaltninger, »kan opnå kompensation for [disse foranstaltningers] negative virkninger samt at beskytte økonomiske aktører mod de fordringer, som kan rejses mod dem af [...] modparter i henhold til eller i forbindelse med aftaler, hvis opfyldelse er blevet påvirket af disse foranstaltninger« (35).
42.      Et sådant formål kan kun sikres, såfremt det utvetydigt erindres, at voldgiftsretterne kan forelægges »fordringer«, men at de ikke skal imødekomme dem. Denne præcisering er vigtig, henset til det bredere formål, der forfølges med den ændrede forordning nr. 833/2014, som består i at »gøre Ruslands handlinger med henblik på at underminere Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed mere omkostningsfulde og fremme en fredelig løsning på krisen« (36).
43.      Gennemførelsen af det formål, der forfølges med førnævnte »no claim clause«, synes derfor at kunne sikres, selv når der anvendes voldgift, og under forudsætning af, at der til enhver forsømmelse eller medvirken fra EU-operatørens side, der fører til en overtrædelse af forbuddet i artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014, knyttes effektive, forholdsmæssige og afskrækkende sanktioner (37).
3.      Bevarelse af de særlige karakteristika ved Unionens retsorden
44.      Domstolen har allerede fastslået, at »den retsorden, der er indført ved traktaterne, principielt ikke [er] til hinder for, at private, der henhører under denne retsorden i kraft af udøvelsen af en økonomisk virksomhed, på Unionens område undergiver de tvister, som måtte opstå mellem dem inden for rammerne af denne udøvelse, en voldgiftsmekanisme« (38). Private kan principielt anvende voldgift (39). Disse private har dermed mulighed for at indgå en aftale, der i klare og præcise vendinger helt eller delvist bringer hermed forbundne tvister ind under et voldgiftsorgan i stedet for den retsinstans, som normalt ville have kompetence, såfremt der ikke forelå en voldgiftsbestemmelse (40).
45.      Unionens valg af restriktive foranstaltninger med henblik på at opfylde de formål, som den forfølger på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område, har på den ændrede forordning nr. 833/2014’s nuværende trin (41) ikke haft negative konsekvenser for muligheden for at anvende voldgift.
46.      Jeg finder det imidlertid nødvendigt at erindre om forventningerne i EU-retten med hensyn til voldgift.
47.      De voldgiftsretter, for hvilke en fordring som omhandlet i artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014 indbringes (42), er ikke blot bundet af EU-retten, men de er også på deres niveau garanter for anvendelsen og overholdelsen heraf (43). Disse instanser er ikke en del af det statslige retssystem og er dermed afskåret fra dialogen med Domstolen, men de står ikke uden for EU-retten.
48.      Voldgiftsretterne er derfor forpligtet til at udøve deres hverv under ansvar. Det påhviler dem at finde en passende balance mellem parternes »ret til aftalefrihed« og medlemsstatens interesse i at opretholde og beskytte de grundlæggende værdier i dens grundlæggende retsprincipper. Disse instanser er derfor forpligtet til at undersøge, hvordan der kan afsiges en kendelse, som ikke risikerer at blive anfægtet ved domstolene der, hvor voldgiftsretten har sæde, med henvisning til grundlæggende retsprincipper. I den særlige kontekst med restriktive foranstaltninger vedtaget af Unionen skal voldgiftsretterne være særligt agtpågivende over for ordninger, der kan anvendes til at omgå disse foranstaltninger, såsom lovvalgsregler eller aftaler om samtykke, der har til formål at omgå de forbud, der er indført ved de restriktive foranstaltninger. Voldgiftsrettens fleksibilitet med hensyn til anvendelsen af lovgivningen er dermed undergivet en begrænsning i form af forpligtelsen til at anvende de grundlæggende retsprincipper i det land, hvor voldgiftsretten har sæde (lex arbitri).
49.      Såfremt den valgte voldgiftsret har sæde i Unionen, er den forpligtet til at respektere de grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, hvor den har sit sæde, idet denne retsorden suppleres af Unionens – som jeg vil redegøre for i forbindelse med min analyse af det andet præjudicielle spørgsmål – og der kan foretages en domstolsprøvelse af voldgiftskendelsen (44). Det er tilfældet i tvisten i hovedsagen.
50.      Selv om det ikke er nødvendigt for at løse nævnte tvist, vil jeg tilføje, at såfremt den pågældende valgte voldgiftsret befinder sig uden for Unionen, kan dette valg, hvis det antages at være truffet frivilligt, for det første muligvis udsætte den berørte EU-erhvervsdrivende for de sanktioner, der er fastsat med henblik på omgåelse de i den ændrede forordning nr. 833/2014 fastsatte foranstaltninger, såfremt det fører til en overtrædelse af forbuddet i denne forordnings artikel 11, stk. 1.
51.      For det andet vil jeg ikke udelukke, at Unionens grundlæggende retsprincipper kan have ekstraterritorial virkning i medfør af artikel 13, litra e), i den ændrede forordning nr. 833/2014, som bestemmer, at forordningen finder anvendelse på juridiske personer, enheder eller organer for så vidt angår forretningsvirksomhed, der helt eller delvis foregår inden for Unionen.
52.      Eftersom voldgiftskendelser for det tredje ikke er eksigible, skal der gennemføres en procedure for anerkendelse og fuldbyrdelse af den udenlandske voldgiftskendelse ved en af Unionens retsinstanser. I denne forbindelse vil kendelsen kun blive anerkendt og fuldbyrdet, såfremt den er i overensstemmelse med den berørte medlemsstats, og dermed Unionens, grundlæggende retsprincipper.
53.      Under alle omstændigheder bør en frivillig fuldbyrdelse af en voldgiftskendelse, der er i strid med forbuddet i artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014, give anledning til, at der vedtages sanktioner over for den pågældende EU-erhvervsdrivende på grund af dennes deltagelse i en omgåelse af de restriktive foranstaltninger, der er indført ved denne forordning (45).
4.      Konklusion på bedømmelsen
54.      Det følger af det ovenfor anførte, at artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014 skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for, at to parter i en aftale kan anvende voldgift vedrørende en påstand, der ikke kan tages til følge som omhandlet i denne bestemmelse, hvorved der under alle omstændigheder for det første hverken under eller efter afslutningen af voldgiftssagen kan opnås fyldestgørelse af en fordring, som er i strid med denne bestemmelse, og voldgiftskendelsen for det andet altid skal kunne gøres til genstand for en domstolsprøvelse for at sikre, at Unionens grundlæggende retsprincipper overholdes.
B.      Den ændrede forordning nr. 833/2014 og Unionens grundlæggende retsprincipper
1.      De grundlæggende retsprincipper som grænse for parternes aftalefrihed
55.      Tvisten i hovedsagen er kendetegnet ved en voldgiftskendelse, hvori voldgiftsretten bl.a. tog stilling til spørgsmålet om, hvorvidt Stankoimports fordring er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014. Ved den forelæggende ret har Reibel anlagt sag med påstand om annullation af voldgiftskendelsen. I henhold til national ret skal en sådan kendelse annulleres i tilfælde af en tilsidesættelse af grundlæggende retsprincipper.
56.      Det fremgår af Domstolens nylige praksis, at den anerkender, at den effektive voldgiftsprocedure, som skal sikres, indebærer, at prøvelsen af voldgiftskendelser vil være af en særlig karakter (46). Såfremt en voldgiftsmekanisme skal gennemføres i Unionens område, navnlig i forbindelse med tvister, som er forbundet med udøvelsen af en økonomisk aktivitet på dette område, skal en sådan gennemførelse nødvendigvis sikre dens forenelighed med de principper, som Unionens retssystem er opbygget efter, og en effektiv overholdelse af Unionens ufravigelige retsgrundsætninger (47).
57.      Selv om kravet om en prøvelse af voldgiftskendelsers forenelighed med Unionens grundlæggende retsprincipper tidligere i høj grad syntes af afhænge af de nationale lovgivninger (48), suppleret med medlemsstaternes internationale forpligtelser (49), synes det nu i den nyere retspraksis at være blevet et selvstændigt krav på grundlag af artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) og artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU (50).
58.      Trods tilpasningen er domstolsprøvelsen af voldgiftskendelser ikke mindre effektiv (51). Således afgrænset kan voldgift derfor ikke vælges af dem, der ønsker at »frigøre sig fra de principper og bestemmelser i den primære eller den afledte EU-ret, der er væsentlige for den ved traktaterne indførte retsorden, eller som er af grundlæggende betydning for udførelsen af de opgaver, der er blevet overdraget til Unionen«, idet disse principper og bestemmelser er omfattet af Unionens ufravigelige retsgrundsætninger (52). Denne domstolsprøvelse ud fra forbeholdet om de ufravigelige retsgrundsætninger er dermed grundlæggende for bevarelsen af de særlige karakteristika ved Unionens grundlæggende retsprincipper samtidig med, at den tager hensyn til voldgiftens særlige karakter.
59.      Unionens grundlæggende retsprincipper fungerer dermed i sig selv som en grænse for parternes aftalefrihed, idet det er et absolut krav, at private overholder disse (53). Den udgør, som Domstolen har fastslået, »et væsentligt supplement til det strukturerede netværk af indbyrdes afhængige principper, regler og retlige forbindelser, der er bindende for Unionen og dens medlemsstater og indbyrdes mellem medlemsstaterne« (54).
2.      Den væsentlige betydning af den ændrede forordning nr. 833/2014 for Unionens grundlæggende retsprincipper og denne forordnings artikel 11, stk. 1, som supplement til Unionens grundlæggende retsprincipper
60.      Unionens grundlæggende retsprincipper er, i lighed med medlemsstaternes, et flydende begreb. Kriterierne for, hvornår et princip eller en bestemmelse henhører herunder, er ikke defineret klart af Domstolen. Det, der kan udledes af Domstolens praksis, er imidlertid, at de skal være af en sådan betydning, at ethvert indgreb heri i denne henseende vil være uacceptabelt for den pågældende retsorden og ikke kan tolereres (55).
61.      Bestemmelser såsom chartrets artikel 11 (56), artikel 101 TEUF og 102 TEUF (57), arbejdskraftens frie bevægelighed, den frie udveksling af tjenesteydelser og de frie kapitalbevægelser (58) samt artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF (59) er omfattet af Unionens grundlæggende retsprincipper.
62.      Unionens grundlæggende retsprincipper kan også defineres negativt. Domstolen har således fastslået, at en retlig fejl angående anvendelsen af de bestemmelser, der følger af første direktiv 89/104/EØF (60), i forbindelse med en retsafgørelse, der var blevet begæret anerkendt, ikke udgjorde en overtrædelse af en retsregel, der anses for væsentlig i Unionens retsorden (61).
63.      Henset til de betingelser, som Domstolen senest har fremhævet (62), hersker der efter min opfattelse ingen tvivl om, at den ændrede forordning nr. 833/2014 er væsentlig og/eller af grundlæggende betydning for udførelsen af de opgaver, der er blevet overdraget til Unionen.
64.      Jeg skal erindre om, at artikel 3 TEU som en af disse opgaver nævner fremmelsen af fred, som er det første af de i denne bestemmelse anførte mål (63). I henhold til denne bestemmelses stk. 5 forsvarer og fremmer Unionen i forbindelserne med den øvrige verden sine værdier og bidrager til fred, sikkerhed, gensidig respekt folkene imellem, beskyttelse af menneskerettighederne, og udvikling af folkeretten, herunder overholdelse af principperne i De Forenede Nationers pagt.
65.      Artikel 21 TEU fremhæver Unionens forpligtelse til på internationalt plan at arbejde for demokrati, retsstatsprincippet, menneskerettighederne, den menneskelige værdighed og respekt for grundsætningerne i De Forenede Nationers pagt og folkeretten (64). Ledetråden for Unionens politikker og tiltag på området for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er målet om at værne om dens værdier og grundlæggende interesser, at konsolidere og styrke demokrati, retsstatsprincippet, menneskerettigheder og folkerettens principper, at bevare freden, forebygge konflikter og styrke den internationale sikkerhed (65).
66.      Med hjemmel i artikel 215 TEUF indgår den ændrede forordning nr. 833/2014 i fortsættelsen af disse mål, eftersom de derved indførte restriktive foranstaltninger følger af FUSP-afgørelsen om at afbryde eller indskrænke de økonomiske og finansielle forbindelser med Rusland. Det følger af anden betragtning til denne forordning, at disse foranstaltninger tager sigte på at »gøre Ruslands handlinger med henblik på at underminere Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed mere omkostningsfulde og fremme en fredelig løsning på krisen«. Domstolen har allerede anerkendt, at sådanne formål er af afgørende betydning og er på linje med det – ikke mindst vigtige – formål om bevarelse af fred og international sikkerhed i overensstemmelse med formålene med Unionens optræden udadtil som fastsat i artikel 21 TEU og som nævnt ovenfor (66).
67.      Eftersom det er fast retspraksis, at vigtigheden af de formål, der forfølges med de retsakter, hvorved de restriktive foranstaltninger er blevet indført, generelt og med den ændrede forordning nr. 833/2014 i særdeleshed, kan begrunde selv væsentlige negative konsekvenser for visse operatører (67), er jeg af den opfattelse, at disse konsekvenser ligeledes kan tage form af en begrænsning af privates aftalefrihed, en begrænsning (68), som nødvendigvis følger af den omstændighed, at Unionens grundlæggende retsprincipper også består i de restriktive foranstaltninger, der er vedtaget over for Rusland.
68.      Jeg vil dog også påpege, at Domstolen altid har anlagt en selektiv fremgangsmåde, og at den har forbeholdt betegnelsen grundlæggende retsprincipper for isolerede principper eller bestemmelser. Efter at have fastslået, at direktiv 93/13 er nødvendig for udførelsen af de opgaver, der er overdraget til Unionen, er det, som de nationale retter skal sikre sig, f.eks. i sidste ende at voldgiftskendelsen er i overensstemmelse med dette direktivs artikel 6, stk. 1 (69).
69.      Jeg finder det dog nødvendigt, og henset til den præcise karakter af de bestemmelser, der er anerkendt som grundlæggende retsprincipper, tilstrækkeligt, at anerkende, at artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014 er omfattet af Unionens grundlæggende retsprincipper. Dermed er det sikret, at de grundlæggende retsprincipper er koncentreret om nøglebestemmelserne i EU-retten uden at gøre uforholdsmæssigt indgreb i funktionen af mekanismer såsom voldgiften, samtidig med at der opretholdes et tilfredsstillende beskyttelsesniveau med hensyn til de rettigheder, der følger af EU-retten.
70.      En sådan tilgang gør det også muligt at sikre, at Unionens grundlæggende retsprincipper faktisk er sammensat af bestemmelser, der har direkte virkning, og som fremkalder rettigheder for borgerne, som de nationale retsinstanser skal beskytte (70).
71.      Artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 833/2014 har nemlig til formål at sikre EU-erhvervsdrivende, at de ikke udsættes for skadelige konsekvenser som følge af ændringen af deres retsstilling, efter at de restriktive foranstaltninger over for Rusland er trådt i kraft. En part, som har en aftale med en russisk enhed og ikke længere kan overholde sine kontraktlige forpligtelser på grund af de i den ændrede forordning nr. 833/2014 fastsatte foranstaltninger, kan med andre ord påberåbe sig den ret til ikke at indfri den pågældende enheds fordringer, der følger af denne bestemmelse, og det påhviler de nationale retsinstanser at beskytte denne ret. Det er imidlertid ikke alle bestemmelserne i den ændrede forordning nr. 833/2014, der nødvendigvis fremkalder rettigheder for borgerne (71). Derfor er det efter min opfattelse tilstrækkeligt at henvise til EU-lovgivers konstatering i 2025, hvorefter »[e]n effektiv gennemførelse af klausulen om ikkeopfyldelse af fordringer bør betragtes som grundlæggende retsprincipper i
Unionen og medlemsstaterne« (72).
3.      Intensiteten af de nationale retsinstansers prøvelse af voldgiftskendelser
72.      Prøvelsen af voldgiftskendelser skal tilpasses for at lade voldgiftsmekanismerne udfolde sig inden for den fleksible ramme, som er kendetegnende for dem. Domstolsprøvelsen skal dog være effektiv (73). Heraf følger for medlemsstaternes vedkommende, at de har frihed med hensyn til midlerne, men en forpligtelse med hensyn til resultatet.
73.      Domstolen har allerede givet klart udtryk for, at den forventer en sådan prøvelse, i dommen i sagen Royal Football Club Seraing (74). Selv om Domstolen i denne dom behandlede en voldgiftsmekanisme af en anden type end den i den forliggende hovedsag omhandlede (75), kan jeg ikke forestille mig, at den effektive domstolsbeskyttelse af borgere, der er tillagt rettigheder i EU-retten og er omfattet af de grundlæggende retsprincipper, kan variere.
74.      Følgelig anførte Domstolen for det første, at »i den situation, hvor de principper eller bestemmelser, der er omfattet af Unionens ufravigelige retsgrundsætninger, og som tillægger borgerne rettigheder eller friheder, er blevet fortolket eller anvendt i en sådan kendelse, ligesom det er tilfældet i den foreliggende sag, [skal det] være muligt for de retsinstanser i medlemsstaterne, der skal foretage en sådan prøvelse, at efterprøve den anlagte fortolkning af disse principper eller bestemmelser, de retsvirkninger, som er knyttet til denne fortolkning for så vidt angår deres anvendelse i den konkrete sag, og den retlige kvalificering af de faktiske omstændigheder som fastslået og vurderet af voldgiftsorganet, der er blevet foretaget i lyset af den nævnte fortolkning« (76). Domstolsprøvelsen er dermed alene rettet mod de bestemmelser, der udgør Unionens grundlæggende retsprincipper. For så vidt angår de øvrige bestemmelser antages det, at voldgiftsretterne påtager sig det fulde ansvar (77).
75.      For det andet anførte Domstolen, at »disse retsinstanser [kan] ikke begrænse sig til i givet fald at fastslå, at en sådan kendelse helt eller delvist er uforenelig med principper eller bestemmelser, som er omfattet af Unionens ufravigelige retsgrundsætninger. [...] Tværtimod skal de nævnte retsinstanser inden for rammerne af deres respektive beføjelser og i overensstemmelse med de gældende nationale bestemmelser ligeledes kunne drage alle de retlige konsekvenser, der er nødvendige i tilfælde af, at det fastslås, at en sådan uforenelighed foreligger. I modsat fald ville den foretagne domstolsprøvelse nemlig ikke være effektiv, for så vidt som den ville kunne opretholde denne uforenelighed« (78). Jeg vil tilføje, at den overholdelse af og forrang for Unionens grundlæggende retsprincipper, som skal anerkendes, ikke ville være sikret, hvis uforeneligheden blev opretholdt (79).
76.      Effektiviteten af den domstolsprøvelse, der fokuserer på kernen i Unionens grundlæggende retsprincipper, nødvendiggør endelig, at det kræves af de nationale retsinstanser, at de behandler spørgsmålet – i givet fald ex officio (80) – om voldgiftskendelsers forenelighed med Unionens grundlæggende retsprincipper (81).
77.      Hvad angår tvisten i hovedsagen gør jeg opmærksom på, at den svenske lovgivning synes at sikre en effektiv prøvelse af voldgiftskendelser, eftersom de svenske retsinstanser, der har ansvaret for denne prøvelse, skal erklære sådanne kendelser for ugyldige, såfremt de er åbenbart uforenelige med det svenske retssystem, hvori Unionens grundlæggende retsprincipper indgår, eller såfremt de er blevet afsagt på en måde, der er åbenbart uforenelig med dette system og disse retsprincipper (82).
78.      Det følger af ovenstående ræsonnement, at artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014 er omfattet af Unionens grundlæggende retsprincipper. En national ret, for hvilken der indbringes et søgsmål om annullation af en voldgiftskendelse, skal sikre sig, at voldgiftsrettens anvendelse heraf er forenelig med denne bestemmelse, i givet fald ex officio. Såfremt det fastslås, at der foreligger en uforenelighed med denne bestemmelse, skal den pågældende ret drage alle de nødvendige konsekvenser i henhold til national ret og tage påstanden om annullation af nævnte kendelse på grund af en tilsidesættelse af Unionens grundlæggende retsprincipper til følge for at fjerne uforeneligheden med disse.
C.      Begrebet »fordringer« som omhandlet i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 833/2014 som ændret
79.      Ifølge den i hovedsagen omhandlede voldgiftskendelse blev Stankoimport dels tilkendt ret til tilbagebetaling af forskudsbetalingen til Reibel for levering af varer, hvoraf der i sidste ende ikke blev givet tilladelse til eksport, dels til renter. Den forelæggende ret, der er ansvarlig for prøvelsen af denne kendelse, har anmodet Domstolen om at fastslå, hvorvidt Stankoimports påstand om tilbagebetaling af forskudsbetalingen med tillæg af renter, henhører under »fordringer«, der ikke må indfries som omhandlet i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 833/2014 som ændret.
80.      En besvarelse af dette spørgsmål kræver i første række en tilbagevenden til analysen af denne bestemmelse, inden der i anden række uddrages en lære med henblik på at kvalificere den påstand, som Stankoimport har nedlagt ved voldgiftsretten.
1.      Fornyet analyse af artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 833/2014 som ændret
81.      Fortolkningen af dette begreb indbyder til den samme analytiske fremgangsmåde som den, der er anført i punkt 28
i dette forslag til afgørelse.
82.      Henset til ordlyden af denne artikel, den sammenhæng, hvori den indgår, og det formål, som forfølges med bestemmelsen, samt til den ordning, der er indført ved forordning nr. 833/2014 som ændret betragtet som helhed, er jeg således af den opfattelse, at Stankoimports påstand om tilbagebetaling er omfattet af begrebet »fordring«, der ikke må indfries.
83.      For det første er formuleringen i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 833/2014 som ændret således meget bred (83). De deri omhandlede fordringer vedrører »[alle] kontrakter« eller »[alle] transaktioner« uanset form, såfremt deres fuldbyrdelse eller gennemførelse direkte eller indirekte er blevet påvirket helt eller delvis af foranstaltningerne i henhold til denne forordning (84). Bestemmelsen indeholder en liste over fordringer, der alene tjener som illustration. Denne liste er ikke udtømmende, idet den indledes med udtrykket »herunder«. Listen omfatter, uden at være begrænset hertil, erstatningskrav eller enhver anden tilsvarende fordring, såsom krav om modregning eller erstatning i henhold til garanti (85). Endelig dækker artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 833/2014 som ændret ikke blot fordringer, der gøres gældende af fysiske og juridiske personer, som individuelt er omfattet af de restriktive foranstaltninger, men også fordringer, der gøres gældende af andre russiske personer, enheder eller organer.
84.      For det andet omhandler klausulen om ikkeopfyldelse ud fra et kontekstuelt og systemisk perspektiv konsekvenserne af, at forordning nr. 833/2014 som ændret, efter den trådte i kraft, har forrang for enhver uforenelig aftalebestemmelse (86). Det fremgår af artikel 11, stk. 1, i denne forordning, at når fordringen vedrører en kontrakt eller en transaktion, hvis opfyldelse eller gennemførelse er blevet påvirket af de i forordningen
fastsatte foranstaltninger, får dens ikkeopfyldelse automatisk karakter, uanset om en indfrielse af fordringen ville give anledning til en overtrædelse af andre foranstaltninger, der er fastsat i forordningen, dvs. en forbudt transaktion. Artikel 11 i forordning nr. 833/2014 som ændret er dermed en selvstændig bestemmelse, som indeholder alle de nødvendige betingelser for dens anvendelse.
85.      Hvad for det tredje angår det formål, der forfølges med den omhandlede no claims clause, skal det påpeges, at denne type klausul første gang blev indført i en EU-retsakt ved forordning (EØF) nr. 3541/92 (87). Det fremgik af præamblen til denne forordning, at som følge af embargoen over for Irak, »er der risiko for, at der fra irakisk side rejses fordringer over for erhvervsvirksomheder i Fællesskabet og tredjelande [...] [D]et er nødvendigt til stadighed at beskytte erhvervsvirksomhederne mod sådanne fordringer og afskære Irak fra at opnå kompensation for embargoens negative virkninger« (88). I forbindelse med restriktive foranstaltninger, og som anført ovenfor (89), er formålet med klausulen om ikkeopfyldelse at beskytte de EU-erhvervsdrivende, der står i en »uholdbar situation« (90), mod krav, som modparter måtte have over for dem på grundlag af kontrakter eller transaktioner, hvis opfyldelse eller gennemførelse er påvirket af disse foranstaltninger (91).
86.      I en stillingtagen til spørgsmålet om gyldigheden af artikel 11 i forordning nr. 833/2014 (92), henset til proportionalitetsprincippet, friheden til at oprette og drive egen virksomhed og ejendomsretten, har Domstolen fastslået, at »vigtigheden af de formål, der forfølges med [forordning nr. 833/2014], nemlig at beskytte Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed og at fremme en fredelig løsning på krisen i landet, der indgår i det bredere formål om at bevare fred og international sikkerhed i overensstemmelse med formålene med Unionens optræden udadtil som fastsat i artikel 21 TEU, [...] kan begrunde selv væsentlige negative konsekvenser for visse operatører. På denne baggrund og navnlig henset til den gradvise udvikling af intensiteten af de restriktive foranstaltninger, som Rådet har vedtaget som reaktion på krisen i Ukraine, kan indgrebet i [...] frihed[en] til at oprette og drive egen virksomhed og ejendomsret[ten] ikke anses for uforholdsmæssige« (93).
87.      Den omstændighed, at den i hovedsagen omhandlede fordring er blevet gjort gældende af en person, som er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 11, stk. 1, litra b), i forordning nr. 833/2014 som ændret, kan efter min opfattelse ikke ændre denne konklusion (94).
88.      Det fremgår nemlig af Domstolens praksis, at selv betydelige negative følger skal bæres, herunder for dem, der på ingen måde er ansvarlige for den situation, der har ført til vedtagelsen af de omhandlede restriktioner, men som bliver berørt bl.a. med hensyn til deres ejendomsret (95).
89.      Under alle omstændigheder, hvad angår den mulige påvirkning af Stankoimports ejendomsret, skal jeg fremhæve, at den omstændighed, at dette selskab har en fordring mod Reibel, sagtens kan fastslås ved en afgørelse, hvis fuldbyrdelse udsættes (96), eller ved et anerkendelsessøgsmål, der beskytter denne fordring. Eftersom de restriktive foranstaltninger er af midlertidig og reversibel karakter (97), skal en således konstateret fordring betales, når foranstaltningerne hæves.
2.      Anvendelse på den foreliggende sag
90.      Stankoimports krav om tilbagebetaling af forskudsbetalingen henhører efter min opfattelse under »fordringer«, der ikke må indfries som omhandlet i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 833/2014 som ændret. Eftersom accessoriske krav følger hovedkravet, gælder det samme for kravet om betaling af renter.
91.      For det første gøres fordringen gældende af Stankoimport, som er en russisk aktør.
92.      For det andet hersker der ingen tvivl om, at fordringen gøres gældende på grund af, og dermed i anledning af, aftalen mellem Stankoimport og Reibel og vedrører levering af varer.
93.      Endelig er fuldbyrdelsen af denne aftale blevet forhindret på grund af det forbud mod eksport af »produkter med dobbelt anvendelse«, der følger af artikel 2 i forordning nr. 833/2014 som ændret (98). Denne fuldbyrdelse synes således at være påvirket direkte, i det mindste delvist, af de ved denne forordning indførte foranstaltninger (99). Ved at indbringe sagen for voldgiftsretten havde Stankoimport nødvendigvis til hensigt at påberåbe sig den manglende levering, og dermed den manglende opfyldelse af Reibels kontraktlige forpligtelser, for at opnå tilbagebetaling af forskudsbetalingen.
94.      Det følger af det ovenstående, at artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 833/2014 som ændret skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for indfrielsen af en fordring vedrørende tilbagebetaling af en forskudsbetaling med tillæg af renter, der er betalt for varer, hvis levering er blevet forhindret på grundlag af denne forordning.
III. Forslag til afgørelse
95.      På baggrund af ovenfor anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Svea hovrätt (appeldomstolen for Svealand, Stockholm, Sverige), således:
»Artikel 11, stk. 1, i Rådets forordning (EU) nr. 833/2014 af 31. juli 2014 om restriktive foranstaltninger på baggrund af Ruslands handlinger, der destabiliserer situationen i Ukraine, i den affattelse, der var gældende på datoen for afsigelsen af den i hovedsagen omhandlede voldgiftskendelse,
skal fortolkes således, at
–        bestemmelsen ikke er til hinder for, at to parter i en aftale kan anvende voldgift vedrørende en påstand, der ikke kan tages til følge som omhandlet i denne bestemmelse, hvorved der under alle omstændigheder for det første hverken under eller efter afslutningen af voldgiftssagen kan opnås fyldestgørelse af en fordring, som er i strid med nævnte bestemmelse, og voldgiftskendelsen for det andet altid skal kunne gøres til genstand for en domstolsprøvelse for at sikre, at Unionens grundlæggende retsprincipper overholdes
–        bestemmelsen er omfattet af Unionens grundlæggende retsprincipper;
følgelig skal en national ret, for hvilken der indbringes et søgsmål om annullation af en voldgiftskendelse, sikre sig, at voldgiftsrettens anvendelse heraf er forenelig med nævnte bestemmelse, i givet fald ex officio;
såfremt det fastslås, at der foreligger en uforenelighed med denne bestemmelse, skal den pågældende ret drage alle de nødvendige konsekvenser i henhold til national ret og tage påstanden om annullation af nævnte kendelse på grund af en tilsidesættelse af Unionens grundlæggende retsprincipper til følge for at fjerne uforeneligheden med disse
–        bestemmelsen er til hinder for indfrielsen af en fordring vedrørende tilbagebetaling af en forskudsbetaling med tillæg af renter, der er betalt for varer, hvis levering er blevet forhindret på grundlag af forordning nr. 833/2014.«
1 –      Originalsprog: fransk.
2 –      Inspireret af det berømte digt af Henry Wadsworth Longfellow, The Theologian’s tale: Elizabeth.
3 –      Jf. dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 78).
4 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/11/EU af 21.3.2013 om alternativ tvistbilæggelse i forbindelse med tvister på forbrugerområdet og om ændring af forordning (EF) nr. 2006/2004 og direktiv 2009/22/EF (EUT 2013, L 165, s. 63).
5 –      Dom af 22.2.2024, Mytilinaios mod DEI og Kommissionen og Kommissionen mod DEI (C-701/21 P og C-739/21 P, EU:C:2024:146, præmis 105 og den deri nævnte retspraksis).
6 –      Rådets forordning af 5.5.2009 om en fællesskabsordning for kontrol med udførsel, overførsel, mæglervirksomhed og transit i forbindelse med produkter med dobbelt anvendelse (EUT 2009, L 134, s. 1).
7 –      Rådets forordning af 31.7.2014 om restriktive foranstaltninger på baggrund af Ruslands handlinger, der destabiliserer situationen i Ukraine (EUT 2014, L 229, s. 1) (herefter »forordning nr. 833/2014«), her citeret som ændret ved Rådets forordning (EU) 1290/2014 af 4.10.2014 om ændring af forordning (EU) nr. 833/2014 om restriktive foranstaltninger på baggrund af Ruslands handlinger, der destabiliserer situationen i Ukraine, og om ændring af forordning (EU) nr. 960/2014 om ændring af forordning (EU) nr. 833/2014 (EUT 2014, L 349 I, s. 30). Jf. navnlig artikel 1, litra a), og artikel 2 i forordning nr. 833/2014 i den således ændrede affattelse.
8 –      I resten af bedømmelsen, og medmindre andet er anført, henviser jeg til »den ændrede forordning nr. 833/2014«, for så vidt som der er tale om den affattelse af forordningen, der var gældende på datoen for afsigelsen af den i hovedsagen omhandlede voldgiftskendelse, dvs. den affattelse, der følger af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2019/1163 af 5.7.2019 om ændring af bilagene med kontaktoplysninger om medlemsstaternes kompetente myndigheder og den adresse, der benyttes til at underrette Kommissionen, til visse forordninger om restriktive foranstaltninger ved fastlæggelse af en fælles liste til erstatning for nævnte bilag (EUT 2019, L 182, s. 33).
Artikel 11 i den ændrede forordning nr. 833/2014 har følgende ordlyd:
»1.      Ingen fordringer må indfries i forbindelse med kontrakter eller transaktioner, hvis opfyldelse eller gennemførelse direkte eller indirekte er blevet påvirket helt eller delvis af foranstaltninger i henhold til denne forordning, herunder erstatningskrav og andre tilsvarende fordringer, såsom krav om modregning og erstatning i henhold til garanti, særlig fordringer, som tager sigte på forlængelse eller indfrielse af obligationer, garantier eller modgarantier, navnlig finansielle garantier eller modgarantier uanset form, såfremt disse fordringer gøres gældende af:
a)      enheder som omhandlet i artikel 5, stk. 1, litra b) og c), og artikel 5, stk. 2, litra c) og d), eller opført i bilag III, IV, V og VI
b)      andre russiske personer, enheder eller organer
c)      personer, enheder eller organer, som handler gennem eller på vegne af personer, enheder eller organer som omhandlet i dette stykkes litra a) eller b).
2.      I forbindelse med enhver procedure vedrørende inddrivelse af en fordring påhviler det den person, der søger at få fordringen inddrevet, at bevise, at indfrielsen af fordringen ikke er forbudt i henhold til stk. 1.
3.      Denne artikel berører ikke de rettigheder, som de i stk. 1 omhandlede personer, enheder og organer har til ved en domstol at få prøvet lovligheden af den manglende opfyldelse af kontraktlige forpligtelser i overensstemmelse med denne forordning.«
9 –      Ifølge § 1, første afsnit, i Lag (1999:116) om skiljeförarande (lov nr. 116 fra 1999 om voldgift, herefter »voldgiftsloven«).
10 –      Ifølge voldgiftslovens § 33, stk. 1.
11 –      Lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner (lov nr. 95 fra 1996 om visse international sanktioner).
12 –      Den forelæggende ret har fremhævet, at Domstolen er i færd med at behandle en anmodning om præjudiciel afgørelse vedrørende Rådets forordning (EU) nr. 269/2014 af 17.3.2014 om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (EUT 2014, L 78, s. 6), som rejser lignede spørgsmål, nemlig i sagen Čiekuri-Shishki (C-480/24, EU:C:2025:672).
13 –      Den forelæggende ret har her henvist til dom af 11.11.2021, Bank Sepah (C-340/20, EU:C:2021:903, præmis 56), og af 13.9.2018, Rosneft m.fl. mod Rådet (T-715/14, EU:T:2018:544, præmis 206).
14 –      Den forelæggende ret har her henvist til dom af 26.10.2006, Mostaza Claro (C-168/05, EU:C:2006:675, præmis 35).
15 –      Jf. blandt mange andre dom af 30.10.2025, Attal og Associés (C-321/24, EU:C:2025:836, præmis 19).
16 –      Dom af 28.3.2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236). Jeg skal minde om, at disse spørgsmål vedrørte Domstolens kompetence til at tage stilling til gyldigheden af en FUSP-afgørelse, om gyldigheden af visse bestemmelser i en sådan afgørelse samt i forordning nr. 833/2014, deriblandt artikel 11, og om fortolkningen af visse bestemmelser i denne forordning. Heri undersøgte Domstolen derfor gyldigheden af artikel 11 i forordning nr. 833/2014, henset til proportionalitetsprincippet og indgrebet i retten til at drive virksomhed samt ejendomsretten (jf. dommens præmis 143-151).
17 –      Jf. dom af 6.3.2018, Achmea (C-284/16, EU:C:2018:158, præmis 35).
18 –      C. Jarrosson, »L’arbitrabilité: présentation méthodologique«, Revue de jurisprudence commerciale 1996, nr. 1, s. 1.
19 –      Muligheden for at afgøre en tvist ved voldgift er ikke et ensartet begreb i medlemsstaterne. I Frankrig, Spanien og Italien kan tvistigheder, hvis genstand er disponible rettigheder (jf. henholdsvis artikel 2059 i den franske code civil (den civile lovbog), artikel 2, stk. 1, i den spanske Ley 60/2003 de Arbitraje (lov 60/2003 om voldgift) af 23.12.2003 og artikel 806 i den italienske Codice di procedura civile (retsplejelov). I Tyskland afhænger muligheden for at afgøre en tvist ved voldgift af de påberåbte rettigheders formuemæssige karakter (§ 1030, stk. 1, i Zivilprozessordnung (den tyske civil retsplejelov). Et tilsvarende princip er fastsat i polsk ret (jf. artikel 1157 i den polske Kodeks postępowania cywilnego (civil retsplejelov).
20 –      L. Ravillon, »Que reste-t-il du concept d’inarbitrabilité?«, i S. Manciaux og E. Loquin (udg.),
L’ordre public et l’arbitrage, Actes du colloque des 15 et 16 mars 2013, redigeret af CREDIMI, LexisNexis 2014, s. 57.
21 –      United Nations Treaty Series, bind 330, s. 3.
22 –      Jf. dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 116).
23 –      Artikel II, stk. 1, i New York-konventionen.
24 –      Artikel V, stk. 2, litra a), i New York-konventionen.
25 –      Som er et bredere begreb end voldgift som sådan.
26 –      Jf. dom af 6.3.2018, Achmea (C-284/16, EU:C:2018:158, præmis 60).
27 –      Jf. som nyligt eksempel dom af 15.1.2026, Wunner (C-77/24, EU:C:2026:1, præmis 35).
28 –      Jf. artikel 11, stk. 1, litra b), i den ændrede forordning nr. 833/2014.
29 –      Med hensyn til fortolkningen af begrebet »fordringer« som omhandlet i artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014 henviser jeg til min analyse af det tredje præjudicielle spørgsmål.
30 –      En sådan konklusion synes at være i overensstemmelse med definitionen af begrebet »fordring« i forordning nr. 269/2014, hvoraf det fremgår, at det omfatter »enhver fordring [...] uanset om fordringen er gjort gældende under en retssag« [jf. artikel 1, litra a), i forordning nr. 269/2014], selv om det kun kan beklages, at forordning nr. 833/2014 ikke indeholder en lignende bestemmelse.
31 –      I modsætning til det, der fremgår af artikel 11, stk. 3, i den ændrede forordning nr. 833/2014, som udtrykkeligt tager sigte på domstolsprøvelsen af lovligheden af den manglende opfyldelse af kontraktlige forpligtelser.
32 –      Jf. artikel 13, litra a), respektive litra c)-e), i den ændrede forordning nr. 833/2014.
33 –      Jf. 23. betragtning til og artikel 1, stk. 28, i Rådets forordning (EU) 2023/2878 af 18.12.2023 om ændring af forordning (EU) nr. 833/2014 om restriktive foranstaltninger på baggrund af Ruslands handlinger, der destabiliserer situationen i Ukraine (EUT L 2023/2878).
34 –      Det er værd at lægge mærke til, at den ved artikel 12g i forordning nr. 833/2014 indførte forpligtelse er ledsaget af et påbud til eksportører om at sikre, »at aftalen med modparten i et tredjeland indeholder passende retsmidler i tilfælde af misligholdelse af en kontraktlig forpligtelse, der er indgået i overensstemmelse med stk. 1« (jf. artikel 12g, stk. 3, i den ændrede forordning nr. 833/2014). Disse eksportører er desuden pålagt en forpligtelse til at underrette den kompetente myndighed i tilfælde af deres modparts misligholdelse af kontraktlige forpligtelser (jf. nævnte forordnings artikel 12g, stk. 4).
35 –      Jf. angående restriktive foranstaltninger over for det libyske regime generaladvokat Mengozzis forslag til afgørelse SH (C-168/17, EU:C:2018:798, punkt 50).
36 –      Jf. anden betragtning til forordning nr. 833/2014 i dens oprindelige affattelse.
37 –      Som fastsat i artikel 8, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014.
38 –      Dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 78).
39 –      Jf. dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 80).
40 –      Jf. analogt dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 81 og den deri nævnte retspraksis).
41 –      Med vedtagelsen af Rådets forordning (EU) 2025/1494 af 18.7.2025 om ændring af forordning (EU) nr. 833/2014 om restriktive foranstaltninger på baggrund af Ruslands handlinger, der destabiliserer situationen i Ukraine (EUT L 2025/1494) har EU-lovgiver indføjet et nyt stykke i artikel 11 i forordning nr. 833/2014 for at inddrage spørgsmålet om medlemsstaternes anerkendelse og fuldbyrdelse af voldgiftskendelser, men udelukkende for så vidt angår voldgift angående investeringer i forhold til de restriktive foranstaltninger (jf. 22. betragtning til forordning 2025/1494 og artikel 11, stk. 2a, i den ændrede forordning nr. 833/2014). Selv om det ikke er relevant for den foreliggende sag, må det i øvrigt ligeledes fastslås, at der i forordning nr. 833/2014 er fastsat en undtagelse fra forbuddet mod direkte eller indirekte at deltage i transaktioner med en russisk juridisk person, en russisk enhed eller et russisk organ, der er opført på listen eller ejes af eller handler på vegne af juridiske personer, enheder eller organer, der er opført på listen, for så vidt angår transaktioner, der er strengt nødvendige for at sikre adgang til retslige, administrative eller voldgiftsmæssige procedurer i en medlemsstat samt til anerkendelse eller fuldbyrdelse af en dom eller en voldgiftskendelse, som er afsagt i en medlemsstat, hvis sådanne transaktioner er i overensstemmelse med målene i forordning nr. 833/2014 og i forordning (EU) nr. 269/2014 [jf. artikel 5aa, stk. 3, litra g), i forordning nr. 833/2014, der blev indført ved Rådets forordning (EU) 2022/1269 af 21.7.2022 om ændring af forordning (EU) nr. 833/2014 om restriktive foranstaltninger på baggrund af Ruslands handlinger, der destabiliserer situationen i Ukraine (EUT 2022, L 193, s. 1)].
42 –      Jeg vil tilføje, at bestræbelserne på at finde en mindelig løsning mellem de kontraherende parter ikke falder uden for EU-retten, og dermed artikel 12 i den ændrede forordning nr. 833/2014. Reibel ville under alle omstændigheder, og uanset hvilken form for forlig der var aftalt, være forpligtet til ikke at indfri en fordring, der er forbudt i henhold til artikel 11, stk. 1, i den ændrede forordning nr. 833/2014, heller ikke frivilligt.
43 –      En rimeligt agtpågivende EU-erhvervsdrivende skal sikre sig, at disse instanser befinder sig på Unionens område. Artikel 13, litra e), i den ændrede forordning nr. 833/2014 kan imidlertid ligeledes begrunde en forpligtelse for en sådan instans, som ikke befinder sig på Unionens område, til at sikre sig, at EU-retten overholdes. Spørgsmålet er dog ikke relevant i forbindelse med tvisten i hovedsagen, eftersom voldgiftsretten er svensk.
44 –      Intensiteten af en sådan prøvelse vil ligeledes blive fastlagt i forbindelse med besvarelsen af det andet præjudicielle spørgsmål.
45 –      I denne henseende er det på sin plads at advare EU-erhvervsdrivende i Unionen, der forpligter sig til at underskrive en bestemmelse af den type, som findes i aftalen mellem Reibel og Stankoimport, og hvis indhold er gengivet i punkt 6 i dette forslag til afgørelse.
46 –      Jf. dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 84).
47 –      Jf. dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 82).
48 –      Jf. dom af 1.6.1999, Eco Swiss (C-126/97, EU:C:1999:269, præmis 37), og af 26.10.2006, Mostaza Claro (C-168/05, EU:C:2006:675, præmis 35).
49 –      Deriblandt først og fremmest New York-konventionen, der foreskriver en domstolsprøvelse af de voldgiftskendelser, der vedrører grundlæggende retsprincipper; jf. denne konventions artikel V og dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 116).
50 –      Jf. dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 83). Denne selvstændige status blev allerede introduceret i dom af 21.12.2023, International Skating Union mod Kommissionen (C-124/21 P, EU:C:2023:1012, præmis 193).
51 –      Domstolen har redegjort for det brede anvendelsesområde i præmis 86 i dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617).
52 –      Dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 87).
53 –      Jf. dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 87).
54 –      Jf. dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 87).
55 –      Der er med andre ord, som anført af generaladvokat Ćapeta, »behov for at efterprøve, om en voldgiftskendelse er i overensstemmelse med ufravigelige retsgrundsætninger, fordi disse regler kan være af en sådan offentlig interesse, at deres anvendelse ikke kan udelukkes af parternes vilje« (generaladvokatens forslag til afgørelse Royal Football Club Seraing, C-600/23, EU:C:2025:24, punkt 72).
56 –      Jf. dom af 4.10.2024, Real Madrid Club de Fútbol (C-633/22, EU:C:2024:843, præmis 66 og 67).
57 –      Jf. dom af 21.12.2023, International Skating Union mod Kommissionen (C-124/21 P, EU:C:2023:1012, præmis 192 og 193 og den deri nævnte retspraksis).
58 –      Dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 89 og den deri nævnte retspraksis).
59 –      Rådets direktiv af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29). Jf. dom af 26.10.2006, Mostaza Claro (C-168/05, EU:C:2006:675, præmis 36-38). Jf. ligeledes dom af 6.10.2009, Asturcom Telecomunicaciones (C-40/08, EU:C:2009:615, præmis 51 og 52).
60 –      Rådets første direktiv af 21.12.1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EFT 1989, L 40, s. 1).
61 –      Jf. dom af 16.7.2015, Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, præmis 52).
62 –      Jf. punkt 58
i dette forslag til afgørelse.
63 –      Jf. artikel 3, stk. 1, TEU.
64 –      Jf. artikel 21, stk. 1, TEU.
65 –      Jf. artikel 21, stk. 2, litra a), b) og c), TEU.
66 –      Jf. dom af 28.3.2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 115 og 150), og af 17.9.2020, Rosneft m.fl. mod Rådet (C-732/18 P, EU:C:2020:727, præmis 115).
67 –      Jf. dom af 28.3.2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 150).
68 –      I Unionens grundlæggende retsprincipper er overholdelsen af ufravigelige retsgrundsætninger ikke den eneste grænse for parternes aftalefrihed: jf. dom af 6.6.2000, Angonese (C-281/98, EU:C:2000:296, præmis 34), af 20.9.2001, Courage og Crehan (C-453/99, EU:C:2001:465, præmis 24), og af 11.12.2007, International Transport Workers’ Federation og Finnish Seamen’s Union (C-438/05, EU:C:2007:772, præmis 33 og 34).
69 –      Jf. dom af 6.10.2009, Asturcom Telecomunicaciones (C-40/08, EU:C:2009:615, præmis 51 og 53).
70 –      Jf. analogt dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 88 og 89).
71 –      Med henblik på en sammenligning med artikel 11 i den ændrede forordning nr. 833/2014, jf. denne forordnings artikel 1, 6, 7, 9 og 14.
72 –      Jf. 22. betragtning til forordning 2025/1494.
73 –      Jf. dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 95 og den deri nævnte retspraksis).
74 –      Dom af 1.8.2025 (C-600/23, EU:C:2025:617).
75 –      Den var pålagt de berørte private ensidigt, jf. dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 92 og den deri nævnte retspraksis, samt præmis 93, 96 og 106).
76 –      Dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 101).
77 –      Her henviser jeg til punkt 47 og 48 i dette forslag til afgørelse.
78 –      Dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 102 og 103).
79 –      Med henblik på at fastslå en sådan uforenelighed kan de nationale retsinstanser få bistand af Domstolen inden for rammerne af en præjudiciel forelæggelse, som er »et centralt element i den ordning, der er indført ved traktaterne med henblik på at gøre det muligt for [disse] retsinstanser at sikre en effektiv domstolsbeskyttelse af de rettigheder, som private har i henhold til EU-retten« (dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing, C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 77).
80 –      Jf. analogt dom af 14.9.2023, Tuk Travel (C-83/22, EU:C:2023:644, præmis 45).
81 –      Jf. i samme retning dom af 1.8.2025, Royal Football Club Seraing (C-600/23, EU:C:2025:617, præmis 115).
82 –      Den »åbenbare« karakter af uforeneligheden bør imidlertid ikke fortolkes for snævert, henset til det i punkt 75
i dette forslag til afgørelse nævnte krav og til det tilsigtede formål om at fjerne enhver uforenelighed med Unionens grundlæggende retsprincipper. Den effektive virkning af borgernes rettigheder i henhold til EU-retten synes således ikke at være forenelig med en indgriben, der er begrænset til situationer med åbenbar uforenelighed.
83 –      Således som Kommissionen understregede i sit arbejdsdokument med titlen »Commission consolidated FAQs on the implementation of Council Regulation n°
833/2014 and Council Regulation n°
269/2014« senest opdateret den 23.1.2026 (jf. fodnote 87, s. 420 i nævnte dokument)
84 –      Min fremhævelse.
85 –      Som tager sigte på forlængelse eller indfrielse af obligationer, garantier eller modgarantier, navnlig finansielle garantier eller modgarantier uanset form.
86 –      Jf. punkt 33 i dokumentet »Restriktive foranstaltninger (sanktioner) – Ajourføring af EU’s bedste praksis for effektiv gennemførelse af restriktive foranstaltninger« (Rådets dokument af 27.6.2022, 10572/22). Jf. ligeledes generaladvokat Norkus’ forslag til afgørelse Čiekuri-Shishki (C-480/24, EU:C:2025:672, punkt 68).
87 –      Rådets forordning af 7.12.1992 om forbud mod at indfri irakiske fordringer i forbindelse med kontrakter og transaktioner, der er omfattet af De Forenede Nationers Sikkerhedsråds resolution 661 (1190) og dermed forbundne resolutioner (EFT 1992, L 361, s. 2).
88 –      Fjerde og femte betragtning til forordning nr. 3541/92.
89 –      Jf. punkt 41
i dette forslag til afgørelse.
90 –      Ifølge det udtryk, som generaladvokat Norkus anvendte i sit forslag til afgørelse Čiekuri-Shishki (C-480/24, EU:C:2025:672, punkt 70).
91 –      Eftersom klausulen om ikkeopfyldelse finder anvendelse på fordringer, som gøres gældende af de personer og enheder, der er omhandlet i artikel 11, stk. 1, litra a) og c), i forordning nr. 833/2014 er det forfulgte formål også at forhindre disse personer i at opnå kompensation for de negative virkninger af de foranstaltninger, der er vedtaget over for dem (jf. analogt generaladvokat Mengozzis forslag til afgørelse SH, C-168/17, EU:C:2018:798, punkt 50).
92 –      Domstolen udtalte sig da om versionen af forordning nr. 833/2014 som ændret ved forordning nr. 1290/2014 (jf. fodnote 7 i dette forslag til afgørelse).
93 –      Dom af 28.3.2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 150).
94 –      I dommen af 28.3.2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236), var sagsøgeren i hovedsagen en enhed, der specifikt var omfattet af en del af de restriktioner, der er indført ved forordning nr. 833/2014 som ændret ved forordning nr. 1290/2014 og omfattet af anvendelsesområdet for denne forordnings artikel 11, stk. 1, litra a).
95 –      Jf. dom af 11.11.2021, Bank Sepah (C-340/20, EU:C:2021:903, præmis 66 og den deri nævnte retspraksis).
96 –      Jf. i denne retning generaladvokat Norkus’ forslag til afgørelse Čiekuri-Shishki (C-480/24, EU:C:2025:672, punkt 61 ff.).
97 –      Jf. dom af 13.3.2025, Shuvalov mod Rådet (C-271/24 P, EU:C:2025:180, præmis 78), og af 5.2.2026, VEB.RF mod Rådet (C-572/24 P, EU:C:2026:74, præmis 138).
98 –      Jeg erindrer om, at de belgiske myndigheder har kvalificeret de pågældende produkter som produkter med dobbelt anvendelse som omhandlet i forordning nr. 428/2009 (jf. punkt 7 i dette forslag til afgørelse).
99 –      Det er korrekt, at aftalen blev indgået i 2015, hvor forbuddet mod salg og eksport af produkter med dobbelt anvendelse allerede var i kraft. I artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 833/2014 som ændret begrænses ikkeopfyldelsen imidlertid ikke alene til fordringer forbundet med kontrakter, der allerede var indgået på datoen for forordningens ikrafttræden, hvilket naturligvis giver en højere beskyttelse af EU-erhvervsdrivendes interesser.