61999CC0146_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
1 Den Italienske Republik har med nærværende annullationssøgsmål anfægtet Kommissionens beslutning af 3. februar 1999 (1), for så vidt som Kommissionen i beslutningen har foretaget finansielle korrektioner for bestemte italienske udgifter, som påhvilede Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen.
2 Tvisten angår minimumsprisreglen og produktionsstøtteordningen for produkter forarbejdet på basis af frugt og grønsager, navnlig tomater. Kommissionen og Italien er i det væsentlige uenige om, hvorvidt man ved at indrømme producenten en minimumspris forhindrer aftaler om deling af diverse ekstraomkostninger mellem producent og forarbejdningsvirksomhed.
II - De relevante retsregler
3 Med Rådets forordning (EØF) nr. 426/86 af 24. februar 1986 om den fælles markedsordning for produkter forarbejdet på basis af frugt og grønsager (2) fastsættes der en produktionsstøtteordning for bestemte produkter, som er fremstillet på basis af frugter og grønsager høstet i Fællesskabet. Det bestemmes i forordningens artikel 3, stk. 1:
»1) Der ydes produktionsstøtte til forarbejdningsvirksomheder, der for råvaren har betalt producenten en pris, der mindst er lig med minimumsprisen i henhold til kontrakter, der på den ene side binder producenter eller deres anerkendte sammenslutninger eller foreninger, og på den anden side forarbejdningsvirksomheder eller deres sammenslutninger eller foreninger, som er lovligt oprettet i Fællesskabet.«
4 I artikel 4, stk. 1, første afsnit, og artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 426/86, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 1202/90 af 7. maj 1990 (3), anføres de faktorer, på baggrund af hvilke Kommissionen fastsætter den minimumspris, der skal betales producenterne, samt produktionsstøttebeløbet.
5 For produktionsåret 1996/97 fremgår størrelsen på den minimumspris, der skal betales producenterne for tomater, samt på produktionsstøtten af bilagene til forordning (EF) nr. 1398/96 (4). I bilag I fastsættes den minimumspris, der skal betales producenterne, nemlig »i ECU/100 kg netto ab producent«.
6 I henhold til artikel 2, 3 og 4 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1558/91 af 7. juni 1991 om gennemførelsesbestemmelser for producentstøtteordningen for produkter forarbejdet på basis af frugt og grønsager (5) skal forarbejdningsvirksomhederne for de pågældende produkter give de ansvarlige myndigheder i medlemsstaterne en række oplysninger.
7 I forordningens artikel 6 fastsættes:
»1) En kontrakt som omhandlet i artikel 3 i forordning (EØF) nr. 426/86, i det følgende benævnt 'forarbejdningskontrakt', skal indgås skriftligt. Forarbejdningskontrakten kan have form af en forpligtelse til levering indgået mellem en eller flere producenter og deres anerkendte sammenslutning eller forening, der optræder som forarbejdningsvirksomhed.
2) Med henblik på anvendelsen af produktionsstøtteordningen forstås ved producent en juridisk eller fysisk person, der på sin bedrift dyrker en råvare, der er bestemt til forarbejdning.
3) I forarbejdningskontrakten anføres:
a) producentens eller den pågældende anerkendte producentsammenslutnings eller -forenings navn og adresse
b) navn og adresse på forarbejdningsvirksomheden eller den pågældende sammenslutning eller forening af forarbejdningsvirksomheder
c) de mængder råvarer, som den omfatter
d) tidsplanen for levering til forarbejdningsvirksomheden
e) den pris, der skal betales medkontrahenten for råvarerne, eksklusive omkostninger ved pakning, læsning, transport, aflæsning og betaling af afgifter; sådanne beløb opføres separat.
[...]«
8 I henhold til artikel 12, stk. 1, i forordning nr. 1558/91 indsender forarbejdningsvirksomheden ansøgninger om produktionsstøtte til det organ, der er udpeget af den medlemsstat, på hvis område forarbejdningen har fundet sted.
9 Ansøgningen om støtte skal i henhold til artikel 14, stk. 1, litra d), i forordning nr. 1558/91 indeholde en erklæring fra forarbejdningsvirksomheden om, at der er betalt en pris for råvarerne, som mindst er lig med minimumsprisen, og at færdigvarerne opfylder de kvalitetskrav, som Fællesskabet har fastsat. Ansøgningen om støtte skal i henhold til artikel 14, stk. 2, litra a) og b), være ledsaget af fakturaerne på råvarerne, behørigt kvitteret af medkontrahenten, hvoraf det fremgår, at den pris, han har fået for dem, mindst er lig med minimumsprisen, eller, når det drejer sig om leveringsforpligtelser, en erklæring fra producenten om, at forarbejdningsvirksomheden har betalt ham eller krediteret ham for en pris, der mindst er lig med minimumsprisen.
10 Det bestemmes i artikel 5, stk. 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 729/70 af 21. april 1970 om finansiering af den fælles landbrugspolitik (6), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1287/95 af 22. maj 1995 (7):
»Efter høring af Fondskomitéen,
[...]
c) træffer Kommissionen beslutning om, hvilke udgifter der skal udelukkes fra [...] fællesskabsfinansiering, hvis den konstaterer, at udgifter ikke er afholdt i overensstemmelse med fællesskabsreglerne.
[...]«
III - De faktiske omstændigheder og parternes anbringender
11 Den 17. juli 1996 indgik de italienske producent- og forarbejdningssammenslutninger en brancheaftale vedrørende tomater til industriel forarbejdning i produktionsåret 1996/97 (8) (herefter »brancheaftalen«) i overensstemmelse med den italienske lov nr. 88 af 16. marts 1988 om brancheaftaler.
12 Med hensyn til betalingsmåden fastsættes det i brancheaftalens artikel 11, at producenten i sin egenskab af sælger »udelukkende bærer transportomkostningerne i forbindelse med returneringen af de containere, der er nødvendige til transport af råvarerne til forarbejdningsvirksomheden«. I denne sammenhæng blev det imidlertid udtrykkelig aftalt, at de »transportomkostninger«, der påhvilede producenterne og producentsammenslutningerne, under ingen omstændigheder måtte overstige 35% af de dokumenterede omkostninger for den samlede transport, heri medregnet transport af råvarerne fra høststedet til forarbejdningsvirksomheden, som »i henhold til fællesskabsreglerne skal overtages af forarbejdningsvirksomheden«.
13 Forarbejdningskontrakterne i henhold til artikel 3 i forordning nr. 426/86 blev - i produktionsåret 1996/97 - indgået på baggrund af brancheaftalen. Heri fastsattes det, at forarbejdningsvirksomhederne skulle stille det antal containere til rådighed for producenterne, som var nødvendige i forbindelse med høsten og leveringen af råvarerne. Producenterne forpligtede sig på den anden side til at tilbagelevere disse containere. Ved tab eller beskadigelse af containerne forpligtede producenterne sig til at erstatte dem.
14 Ved fastsættelsen af de samlede italienske udgifter, der påhviler fonden, har Kommissionen foretaget negative finansielle korrektioner, idet et beløb på 7 421 939 820 ITL i form af støtte til forarbejdning af tomater er blevet udelukket fra finansiering - udgifterne til transport til tomatproducenterne er ikke blevet betalt fuldt ud - Italien (punkt 4.6.8. i den sammenfattende rapport for regnskabsåret 1995). Dette svarer til en fast korrektion på 2% af det samlede beløb på 371 096 991 020 ITL.
15 Kommissionen begrundede den finansielle korrektion i sin sammenfattende rapport nr. VI/6462/98 - konsolideret udgave af 12. januar 1999 - om kontrolresultatet vedrørende EUGFL's regnskabsafslutning, Garantisektionen, for regnskabsåret 1995 som følger:
»De oplysninger, som blev indsamlet under kontrolbesøgene, viste, at tomatproducenterne blev tvunget af forarbejdningsvirksomhederne til selv at bære 35% af transportomkostningerne for råvarerne, selv om dette er i strid med fællesskabsreglerne, særlig artikel 6, stk. 3, litra e), i forordning (EØF) nr. 1558/91.
[...]
Kommissionens tjenestegrene er på baggrund af de forhåndenværende oplysninger af den opfattelse, at denne tilsidesættelse af fællesskabsreglerne medfører, at producenterne ikke til fulde får betalt minimumsprisen, hvilket giver forarbejdningsvirksomhederne en illoyal konkurrencefordel i forhold til virksomhederne i de andre medlemsstater.
[...]«
16 Den 18. maj 1998 forelagde Den Italienske Republik spørgsmålet for forligsorganet. I sin endelige rapport af 22. oktober 1998 kom forligsorganet til det resultat, at artikel 6, stk. 3, litra e), i forordning nr. 1558/91 ikke fremstår entydigt, og tilsyneladende, som hævdet af den italienske regering, tillader den konklusion, at omkostningerne i forbindelse med yderligere ydelser - uafhængigt af den minimumspris, som skal betales af forarbejdningsvirksomheden - kan pålægges producenten separat. Forligsorganet mente imidlertid ikke at være bemyndiget til at træffe afgørelse i dette fortolkningsspørgsmål.
17 I tilslutning hertil gjorde Kommissionen gældende, at de italienske myndigheders fremgangsmåde var i strid med fællesskabsretten, idet en sådan fremgangsmåde ikke var ensbetydende med en fuldstændig betaling af den minimumspris, der skulle betales producenterne som modydelse for de leverede råvarer, hvilket gav forarbejdningsvirksomhederne en uberettiget konkurrencefordel i forhold til virksomhederne i de andre medlemsstater.
18 Kommissionen traf på dette grundlag den beslutning, der nu anfægtes ved processkrift af 17. april 1999, indleveret til Domstolen den 21. april 1999.
19 Den Italienske Republik har nedlagt følgende påstande:
1) Kommissionens beslutning K(99) 208 endelig udg. af 3. februar 1999 (9) om at udelukke visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, fra EF-finansiering, annulleres, for så vidt som der ved fastsættelsen af de samlede italienske udgifter, der påhviler fonden, er foretaget negative finansielle korrektioner, idet et beløb på 7 421 939 820 ITL i form af støtte til forarbejdning af tomater er blevet udelukket fra finansiering - udgifterne til transport til producenterne er ikke blevet betalt fuldt ud - Italien (punkt 4.6.8. i den sammenfattende rapport for regnskabsåret 1995).
2) Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
20 Ifølge den italienske regering, er den omstændighed, at artikel 6, stk. 3, litra e), i forordning nr. 1558/91 anfører en række omkostninger, der ikke må medregnes i minimumsprisen, ikke ensbetydende med, at sådanne omkostninger under ingen omstændigheder kan pålægges producenten. Tværtimod burde producenten inden for rammerne af sin erhvervsmæssige virksomhed overtage en stor del af omkostningerne. Hvis artikel 6, stk. 3, litra e), i forordning nr. 1558/91 virkelig skulle fortolkes på en sådan måde, at samtlige ekstraomkostninger udelukkende skulle bæres af forarbejdningsvirksomheden, ville det i denne bestemmelse være fastlagt, at forarbejdningskontrakterne skulle fastsætte en nettopris.
21 Den pågældende bestemmelse har ifølge den italienske regering udelukkende til formål at bekæmpe overtrædelse af minimumsprisreglen, som sker via en uigennemsigtig praksis, og den kræver derfor en separat opførelse af ekstraomkostninger. I øvrigt har den italienske regering gjort gældende, at tilrådighedstillelsen og leveringen af containere ikke henhører under forarbejdningen, hvis omkostninger alene bæres af forarbejdningsvirksomhederne.
22 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
1) Frifindelse.
2) Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.
23 Den har i det væsentlige gjort gældende, at deltagelsen i transportomkostningerne, til trods for, at den er begrænset til 35% af de dokumenterede omkostninger til den samlede transport, i sidste ende reducerer minimumsprisen og således er i strid med kravet om betaling af en minimumspris »ab producent« i medfør af bilag I til forordning nr. 1398/96. Endvidere henviser Kommissionen til den tætte omkostningssammenhæng, der skal bestå mellem anvendelsen af de nødvendige containere til transport af råvarerne og transporten i sig selv. Endelig henviser Kommissionen til minimumsprisreglens formål, som er at beskytte producenterne.
IV - Vurdering
24 Der er tilsyneladende enighed mellem parterne om, at den pågældende markedsordning udelukker producenten fra at overtage transport- (10) og forarbejdningsomkostningerne, idet den minimumspris, der skal betales producenten, heri defineres som en pris »ab producent« (11). I henhold hertil er det udelukket, at producenten overtager omkostningerne i forbindelse med transporten af råvarerne til forarbejdningsstedet, hvilket brancheaftalens artikel 11 ligeledes understreger.
25 I den anfægtede beslutning konstaterer Kommissionen, at de pågældende aftaler mellem producenten og forarbejdningsvirksomheden ikke er forenelige med minimumsprisreglen, særlig artikel 6, stk. 3, litra e), i forordning nr. 1558/91, fordi aftalerne medregner de omhandlede omkostninger (12) til transport- og forarbejdningsomkostningerne. Den Italienske Republik forsøger derimod at redegøre for, at de omhandlede omkostninger kan gøres til genstand for en isoleret betragtning. Den bygger denne påstand på ordlyden samt på indholdet og formålet med artikel 6, stk. 3, litra e), i forordning nr. 1558/91.
26 Dermed er de omhandlede omkostningers art altså tvivlsom.
A - De omhandlede omkostningers art
27 Det må fremhæves, at brancheaftalens artikel 11 benytter ordlyden »transportomkostninger«. Af denne ordlyd bør man imidlertid ikke forledes til at drage den slutning, at den foreliggende sag handler om, hvorvidt det er tilladt at pålægge producenten at betale transporten af råvarerne fra producenten til forarbejdningsvirksomheden. Spørgsmålet er derimod, om det er tilladt at pålægge producenten at betale for bestemte ydelser fra forarbejdningsvirksomheden.
28 Ved sådanne ydelser forstås forarbejdningsvirksomhedens tilrådighedstillelse af de containere, som tilsyneladende er nødvendige for producenten i forbindelse med høsten. Kommissionen fokuserer ligeledes på producentens forpligtelse til at yde økonomisk erstatning for bortkomne eller beskadigede containere.
29 Det blev oplyst under den mundtlige forhandling, at containerne ikke blev benyttet til at transportere råvarerne fra producenten til forarbejdningsvirksomheden, som det kunne udledes af brancheaftalens artikel 11, men udelukkende til selve tomathøsten. I henhold til fremstillingen fra den italienske regerings repræsentant, som Kommissionen ikke for så vidt gjorde indsigelse imod, skulle den nævnte transport finde sted i andre og større containere. Som følge heraf kan den italienske regerings anbringende, der tilsyneladende ikke anfægtes, principielt antages.
30 Disse omkostninger udviser dog en sammenhæng med de ovenfor anførte transportomkostninger (13), idet containerne er nødvendige (14) til »transport af råvarerne til forarbejdningsvirksomheden«, og idet den forud fastsatte højestesats for disse omkostninger - 35% - umiddelbart er beregnet på baggrund af omkostningerne for den samlede transport af råvarerne.
31 Heraf mener Kommissionen at kunne slutte, at de omhandlede omkostninger er tæt forbundet med transportomkostningerne. Den italienske regering anfører heroverfor, at tilrådighedstillelsen af containerne udgør en ydelse, der skal adskilles fra transporten af råvarerne til forarbejdningsvirksomheden.
32 Under den skriftlige forhandling har Kommissionen i henhold til artikel 42, stk. 2, i Domstolens procesreglement rejst formalitetsindsigelse mod Italiens anbringende i denne henseende. Da den italienske regerings repræsentant under den mundtlige procedure oplyste, at Den Italienske Republik ikke mente at kunne adskille de omhandlede omkostninger fra transportomkostningerne, frafaldt Kommissionen udtrykkeligt formalitetsindsigelsen. I modsat fald ville det have været relevant at undersøge, om det italienske anbringende skulle betragtes som et nyt argument eller et nyt retsgrundlag (15).
33 Dermed forbliver de omhandlede omkostningers art problematisk. Skulle disse nemlig være udtryk for transportomkostninger, ville det være tvivlsomt, hvorvidt de ville være tilladt i betragtning af den klare ordlyd i forordning nr. 1398/96.
34 For så vidt angår de omhandlede omkostningers art må den italienske regering først gives medhold i, at transporten af råvarerne, på den ene side, og tilrådighedstillelsen af containere før høsten på den anden side, udgør to forskellige ydelser. Imidlertid kan en henregnelse af de omhandlede omkostninger til de umiddelbare transportomkostninger dog synes åbenbar i betragtning af, at rådigheden over containerne udgør en nødvendig forudsætning for høstens gennemførelse, læsning og transport, således som det fremgår af brancheaftalens artikel 11. Dette underbygger igen Kommissionens påstand om en sammenhæng mellem transporten i sig selv og tilrådighedstillelsen af containere.
35 Kommissionen henviser ligeledes med rette til, at brancheaftalens artikel 11 selv medregner de omhandlede omkostninger til transportomkostningerne og gør deres størrelse afhængig af de samlede transportomkostningers størrelse.
36 Sidstnævnte argument synes imidlertid at være mindre overbevisende, da arten af de omhandlede omkostninger, på grundlag af hvilke mindsteprisen fastsættes, ikke kan være afhængig af de pågældende kontraktparters betegnelse herfor, hvorefter prisen ikke så meget ansættes efter omkostningernes art, men mere beror på en vurdering af, om de er tilladt, og hvilke økonomiske konsekvenser de har for producenten.
37 Hvis man lægger fremstillingen fra den italienske regerings repræsentant under den mundtlige forhandling til grund, må det bemærkes, at de containere, der stilles til rådighed, tilsyneladende ikke benyttes til transport af råvarerne. Såfremt dette er korrekt, må det at være udelukket, at tilrådighedstillelsen af containere skal henregnes til den faktiske transport af råvarerne.
38 Benyttes containerne derimod til transport af råvarerne til forarbejdningsvirksomhederne, ville en sådan sondring mellem forarbejdningsvirksomhedernes ydelse og den faktiske transport ikke længere være begrundet. Herved overses det ikke, at forarbejdningsvirksomhedens effektive ydelse - tilrådighedstillelse af containere - ikke ændres ved anvendelsen af containerne. I et sådant tilfælde burde det imidlertid være afgørende, at forarbejdningsvirksomhedens omhandlede ydelse udgør en uomgængelig forudsætning for transporten af råvarerne.
39 Et yderligere argument for Kommissionens påstand kan drages ud fra en sammenligning med reglerne om internationale løsørekøb. Incoterms (16) 2000 bestemmer nemlig i tilfælde af salg »ab fabrik« (EXW), at det i tvivlstilfælde påhviler køber at bære omkostningerne for aftagelse af varerne. I en sådan situation - svarende til et salg af råvaren »ab producent« - betyder dette imidlertid, at transportomkostningerne omfatter omkostninger af den omhandlede art.
40 Hvis de omhandlede omkostninger som fremført under den mundtlige procedure imidlertid skal betragtes isoleret, bør producentens overtagelse af disse i henhold til den pågældende brancheaftale undersøges på grundlag af minimumsprisreglen. I henhold til parternes argumentation skal ordlyden, indholdet og formålet i de citerede bestemmelser (17) i denne forbindelse inddrages.
B - Ordlyden i artikel 6, stk. 3, litra e), i forordning nr. 1558/91
41 Den i henhold til artikel 6, stk. 1, litra e), i forordning nr. 1558/91 nævnte forpligtelse til at opføre minimumsprisen og ekstraomkostningerne separat, medfører ikke i sig selv et principielt forbud mod, at producenten overtager ekstraomkostninger. Derimod er det, som den italienske regering korrekt har bemærket, endda nærliggende at give medhold i, at en sådan overtagelse er tilladt, idet forpligtelsen til at opføre ekstraomkostningerne separat på korrekt vis vel kun kan omfatte omkostninger, som producenten må bære i henhold til markedsordningen.
42 Artikel 6, stk. 3, litra e), i forordning nr. 1558/91 indeholder også den begrænsning, at »sådanne« beløb skal opføres separat. Denne begrænsning kunne betyde, at omkostninger kun skal, henholdsvis kan, opføres, når markedsordningen overhovedet tillader, at producenten overtager disse.
43 Den italienske regerings argumentation kan altså ikke være åbenbart ubegrundet. Derimod bør Kommissionens anbringende i denne henseende forkastes: Det kan ikke sluttes af ordlyden i artikel 6, stk. 3, litra e), i forordning nr. 1558/91, at omkostninger, der af de pågældende parter defineres som transportomkostninger, ikke kan overtages af producenten.
En fortolkning, der bygger på bestemmelsens ordlyd, finder jeg således mindre overbevisende.
C - Systematikken, indholdet og formålet med minimumsprisreglen i den omhandlede markedsordning
44 Isoleret set tillader artikel 6, stk. 3, litra e), i forordning nr. 1558/91 ikke at vurdere, om det er tilladt, at producenten overtager eventuelle omkostninger. Derfor kan denne bestemmelse ikke betragtes isoleret. Vurderingen skal derimod bygge på en analyse af den omhandlede minimumsprisregel i sin helhed.
45 I den foreliggende sag fremgår det entydigt af bilag I til forordning nr. 1398/96, at den minimumspris, der skal betales producenten, er en pris »ab producent«, med den logiske konsekvens, at omkostningerne til transporten af råvarerne til forarbejdningsstedet som allerede oplyst (18) skal bæres af forarbejdningsvirksomheden.
46 Minimumsprisreglen for produkter forarbejdet på basis af tomater beror på forarbejdningskontrakterne og tjener blandt andet til sikring af producenternes indkomst. Produktionsstøtten, som på bestemte betingelser ydes forarbejdningsvirksomhederne, er fastsat på en sådan måde, at de er i stand til at købe råvarerne på fælleskabsmarkedet til konkurrencedygtige priser (19) - sammenlignet med priserne på verdensmarkedet.
47 For at kunne kontrollere den effektive betaling af minimumsprisen til producenten, er det nødvendigt i forarbejdningskontrakterne at kunne sondre mellem den betalte pris og de øvrige betalinger, hvilket Den Italienske Republik med rette henviser til.
48 Dermed er minimumsprisreglen ikke principielt til hinder for producentens overtagelse af ekstraomkostninger, så længe dette klart fremgår af forarbejdningskontrakterne og ikke er til skade for ordningens formål.
49 Hvis tilrådighedstillelsen af containerne i den foreliggende sag udgør en separat ydelse i forhold til transporten af råvarerne til forarbejdningsvirksomheden, er der ingen grund til på forhånd at udelukke producenten fra at bære omkostningerne, blot fordi den omhandlede ydelse blev leveret af forarbejdningsvirksomheden og ikke af en udenforstående tredjemand.
50 På trods heraf ser Kommissionen en fare for ordningens formål, fordi brancheaftalens artikel 11 og de på basis heraf indgåede forarbejdningskontrakter efter dens opfattelse i sidste ende kan føre til, at forarbejdningsvirksomheden ulovligt reducerer den minimumspris, der skal betales, med et beløb på 35% af transportomkostningerne.
51 Denne indsigelse kræver yderligere undersøgelse. Selv om man anser producentens deltagelse i de omhandlede omkostninger for principielt at være tilladt, fordi den har til formål at betale for en bestemt ydelse, som ikke kan henregnes til transporten af råvarerne til forarbejdningsvirksomheden og dennes forarbejdning, bliver faktureringen af ydelsen til producenten undersøgelsesværdig i betragtning af beregningsmetoden.
52 Det bør i denne sammenhæng bemærkes, at brancheaftalens artikel 11 tager udgangspunkt i de samlede transportomkostningers størrelse i forbindelse med beregningen af de omhandlede omkostninger, der skal betales. I henhold til nævnte bestemmelse fremgår de nærmere regler af de enkelte forarbejdningskontrakter. Disse fastlægger tilsyneladende på baggrund af den italienske regerings standardkontrakter, at producentens andel i omkostningerne til den samlede transport udgør 35%. Dette betyder imidlertid, at producentens andel åbenbart ikke ubetinget beregnes i overensstemmelse med de faktiske omkostninger, men derimod fastsættes forud.
53 I denne forbindelse henviser Kommissionen med rette til, at minimumsprisreglen er ufravigelig. Den udelukker derfor en direkte eller indirekte udhulning af minimumsprisreglen. Det udelukker imidlertid ikke principielt, at producenten deltager i visse ekstraomkostninger, der ikke umiddelbart har forbindelse med transporten og forarbejdningen. En sådan omkostningsdeltagelse skal dog være i samklang med minimumsprisreglens bestemmelse om betaling »ab producent«. Den principielle mulighed - med hensyn til en omkostningsdækning - for at fakturere producenten for omkostninger i forbindelse med særlige ydelser, der ikke umiddelbart har forbindelse med transporten og forarbejdningen af råvarerne, begrænses således, når betalingen af den obligatoriske minimumspris i sin helhed herved er i fare.
54 Denne risiko foreligger, når de omkostninger, der er faktureret producenten, ikke svarer til forarbejdningsvirksomhedernes faktiske omkostninger i forbindelse med leveringen af de omhandlede ydelser. Hvis brancheaftalen således giver mulighed for en økonomisk erstatning for beskadigede eller bortkomne containere til indkøbspris, synes der ikke at være nogen betænkeligheder ved den tilsvarende bestemmelse. Derimod fører en forud fastsat omkostningsdeltagelse til gengæld for en tilrådighedstillelse af containere før høsten til en ulovlig reduktion af den minimumspris, der skal betales producenten, for så vidt som den reducerer minimumsprisen med den andel af omkostningsdeltagelsen, der rækker ud over forarbejdningsvirksomhedens faktiske omkostninger.
55 Når alt kommer til alt, kan anvendelsen af minimumsprisreglen ikke komme an på, om minimumsprisen først er blevet indrømmet producenten for dernæst at blive modregnet fordringer fra forarbejdningsvirksomheden, der vedrører ekstraomkostninger, eller om minimumsprisen på forhånd kun er blevet delvist udbetalt.
56 Kommissionen må uagtet de omhandlede omkostningers art gives medhold i sin konstatering af, at de forarbejdningskontrakter, der er indgået på baggrund af brancheaftalen, har medført en »ufuldstændig betaling af minimumsprisen til producenterne«. Da minimumsprisreglen imidlertid er ufravigelig, er udgifterne ikke blevet beregnet på en sådan måde, at »fællesskabsreglerne er overholdt« i medfør af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 729/70, som ændret ved forordning nr. 1287/95.
V - Sagens omkostninger
57 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger, og da Den Italienske Republik har tabt sagen, bør den betale sagens omkostninger.
VI - Forslag til afgørelse
58 På baggrund af ovenstående anbringender foreslår jeg derfor Domstolen at træffe følgende afgørelse:
1. Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.
2. Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.
(1) - Kommissionens beslutning 1999/186/EF af 3.2.1999 om at udelukke visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, fra EF-finansiering (meddelt under nr. K(1999) 208, EFT L 61, s. 34).
(2) - EFT L 49, s. 1.
(3) - EFT L 119, s. 66.
(4) - Kommissionens forordning (EF) nr. 1398/96 af 18.7.1996 om fastsættelse for produktionsåret 1996/97 af den minimumspris, der skal betales producenterne for tomater, samt af producentstøtten for produkter forarbejdet på basis af tomater, EFT L 180, s. 6.
(5) - EFT L 144, s. 31.
(6) - EFT L 1970 I, s. 196.
(7) - EFT L 125, s. 1.
(8) - GURI (lovtidende) nr. 187 af 10.8.1996.
(9) - Kommissionens beslutning 1999/186/EF (EFT L 61, s. 34).
(10) - I det efterfølgende benævnes de i artikel 6, stk. 3, litra e), i forordning nr. 1558/91 nævnte omkostninger, der skal opføres separat, »transportomkostninger«.
(11) - Jf. bilag I til forordning nr. 1398/96 (fodnote 4).
(12) - I det efterfølgende benævnes de omkostninger, der i henhold til brancheaftalen faktureres for tilrådighedstillelsen af containere, »de omhandlede omkostninger«.
(13) - Jf. fodnote 11.
(14) - Jf. ordlyden i brancheaftalens artikel 11, punkt 12 ovenfor.
(15) - Jf. dom af 12.6.1958, sag 2/57, Compagnie des hauts fourneaux de Chasse mod Haute Autorité, Sml. 1954-1964, s. 101; org.ref.: Rec. s. 131__ af 15.12.1961, sag 19/60, Société Fives Lille Cail m.fl. mod Haute Autorité, Sml. 1954-1964, s. 269; org.ref.: Rec. s. 559, og af 19.5.1983, sag 306/81, Verros mod Parlament, Sml. 1983 s. 1755, i forbindelse med sondringen mellem et nyt retsgrundlag og et nyt argument inden for rammerne af artikel 42, stk. 2, i Domstolens procesreglement.
(16) - International Commercial Terms fra Det Internationale Handelskammer.
(17) - Jf. ovenfor, punkt 3 ff.
(18) - Jf. ovenfor, punkt 24.
(19) - Blumann, C., Politique agricole commune: Droit communautaire agricole et agro-alimentaire, 1996, præmis 500.