62023CJ0600_RES
Sag C-600/23
Royal Football Club Seraing
mod
Fédération internationale de football association (FIFA) m.fl.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (kassationsdomstol, Belgien))
Domstolens dom (Store Afdeling) af 1. august 2025
»Præjudiciel forelæggelse – artikel 19, stk. 1, TEU – medlemsstaternes pligt til at tilvejebringe den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre en effektiv retsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten – artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – adgang til effektive retsmidler – mulighed for at anvende voldgift – voldgift mellem private – pålagt voldgift – afgørelse fra et organ i et internationalt sportsforbund, hvorved der pålægges en sanktion – kendelse, der er blevet afsagt af Den Internationale Sportsdomstol (CAS), og som er blevet stadfæstet ved en afgørelse fra en retsinstans i et tredjeland – retsmiddel til prøvelse af voldgiftskendelsen – national lovgivning, hvorefter denne voldgiftskendelse tillægges retskraft mellem parterne og beviskraft over for tredjemand – beføjelser og forpligtelser for de nationale retsinstanser, for hvilke den nævnte voldgiftskendelse påberåbes – effektiv prøvelse af en sådan voldgiftskendelses forenelighed med de principper og bestemmelser, som er omfattet af Unionens ufravigelige retsgrundsætninger«
Medlemsstater – forpligtelser – tilvejebringelse af den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre en effektiv retsbeskyttelse – adgang til effektive retsmidler – domstolsprøvelse af voldgiftskendelser, der vedrører spørgsmål om EU-retten – nødvendigheden af en prøvelse foretaget af en retsinstans, der opfylder de krav, som følger af artikel 267 TEUF, og egnet til at sikre iagttagelsen af de principper og bestemmelser, som er omfattet af Unionens ufravigelige retsgrundsætninger
(Art. 19, stk. 1, andet afsnit, TEU; art. 45 TEUF, 56 TEUF, 63 TEUF, 101 TEUF, 102 TEUF og 267 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47)
(jf. præmis 69-89)
Medlemsstater – forpligtelser – tilvejebringelse af den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre en effektiv retsbeskyttelse – adgang til effektive retsmidler – kendelse afsagt af Den Internationale Sportsdomstol inden for rammerne af en tvist, som er forbundet med udøvelsen af en sportsgren som økonomisk virksomhed – domstolsprøvelse af en sådan voldgiftskendelse – omfang – national lovgivning, hvorefter denne voldgiftskendelse på en medlemsstats område tillægges retskraft mellem parterne i en tvist og den til en sådan retskraft knyttede beviskraft over for tredjemand – den nævnte kendelses forenelighed med de principper og bestemmelser, som er omfattet af Unionens ufravigelige retsgrundsætninger, er ikke forinden blevet efterprøvet af en retsinstans i denne medlemsstat, der har kompetence til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål – ulovlighed
(Art. 19, stk. 1, andet afsnit, TEU; art. 267 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47)
(jf. præmis 90-96 og 98-125 samt domskonkl.)
Resumé
Domstolen (Store Afdeling), for hvilken den belgiske Cour de cassation (kassationsdomstol) havde forelagt præjudicielle spørgsmål, udtalte sig om den domstolsprøvelse i henhold til EU-retten, som kendelser afsagt på grundlag af voldgiftsmekanismer, der er indført af internationale sportsforbund, skal kunne gøres til genstand for ved medlemsstaternes retsinstanser. Nærmere bestemt præciserede Domstolen forholdet mellem den ordning for bilæggelse af tvister ved Tribunal arbitral du sport (Den Internationale Sportsdomstol) (CAS), som er blevet indført af Fédération internationale de football association (det internationale fodboldforbund) (FIFA), og princippet om effektiv domstolsbeskyttelse i forbindelse med en national lovgivning, hvorefter en voldgiftskendelse, der er blevet stadfæstet ved en afgørelse fra en retsinstans i et tredjeland, tillægges retskraft mellem parterne i tvisten og beviskraft over for tredjemand. RFC Seraing (herefter »klubben«) er en fodboldklub, der har hjemsted i Belgien, og som er medlem af Union royale belge des sociétés de football association ASBL (det kongelige belgiske fodboldforbund) (URBSFA). Klubben indgik to aftaler med Doyen Sports Investment Ltd (herefter »Doyen«), som er et selskab, der har hjemsted i Malta, og hvis økonomiske aktivitet er finansiel bistand til fodboldklubber i Europa. I henhold til disse aftaler blev Doyen ejer af en procentdel af de økonomiske rettigheder (
1
), som klubben ejede over fire bestemte spillere.
Den disciplinærsag og den voldgiftssag, der blev ført i Schweiz
Den 4. september 2015 vedtog FIFA’s disciplinærudvalg en afgørelse, hvori udvalget bl.a. anførte, at klubben ved at indgå de omhandlede aftaler havde overtrådt Regulations on the Status and Transfer of Players (regelsæt om spilleres status og transfer af spillere, herefter »RSTP«) (
2
), og pålagde klubben disciplinære sanktioner. Idet den interne klage, som klubben havde indgivet, blev afvist, anlagde sidstnævnte den 9. marts 2016 sag ved CAS med påstand om annullation af denne afgørelse om afvisning, idet den gjorde gældende, at de regler, hvorpå afgørelsen og de pålagte disciplinære sanktioner var støttet, var ulovlige. I denne henseende gjorde klubben bl.a. gældende, at RSTP, for så vidt som regelsættet fastsætter et fuldstændigt forbud mod praksis med såkaldt »tredjemands indflydelse« og »tredjemands ejerskab«, hvilket forbud ledsages af disciplinære sanktioner, tilsidesætter EU-retten og nærmere bestemt arbejdskraftens frie bevægelighed, den frie udveksling af tjenesteydelser og de frie kapitalbevægelser, der er sikret ved henholdsvis artikel 45 TEUF, 56 TEUF og 63 TEUF, samt de i artikel 101 TEUF og 102 TEUF fastsatte konkurrenceregler.
Den 9. marts 2017 afsagde CAS en voldgiftskendelse (herefter »voldgiftskendelsen fra CAS«), hvori sportsdomstolen bl.a. bekræftede, at disse EU-retlige bestemmelser fandt anvendelse på tvisten, og afviste, at der forelå en tilsidesættelse heraf.
Den 15. maj 2017 anlagde klubben sag ved Tribunal fédéral (forbundsdomstol, Schweiz) til prøvelse af voldgiftskendelsen fra CAS, hvilken sag blev forkastet ved dom af 20. februar 2018.
Den i Belgien førte retslige procedure
Den 3. april 2015 anlagde Doyen og den belgiske forening, som driver klubben, sag mod FIFA, Union des associations européennes de football (det europæiske fodboldforbund) (UEFA) og URBSFA ved tribunal de commerce francophone de Bruxelles (den fransksprogede handelsret i Bruxelles, Belgien). Den 8. juli 2015 indtrådte klubben frivilligt i sagen og nedlagde for den nævnte handelsret bl.a. påstand om, at det blev fastslået, at det fuldstændige forbud mod den ovennævnte praksis var i strid med artikel 45 TEUF, 56 TEUF, 63 TEUF, 101 TEUF og 102 TEUF. Den 17. november 2016 afsagde tribunal de commerce francophone de Bruxelles (den fransksprogede handelsret i Bruxelles) dom, hvori den fastslog, at den ikke havde kompetence til at påkende klubbens forskellige påstande.
Den af klubben iværksatte appel til prøvelse af den nævnte dom ved cour d’appel de Bruxelles (appeldomstolen i Bruxelles, Belgien) blev forkastet den 12. december 2019. Denne appeldomstol fastslog for det første, at de af klubben fremsatte anbringender, hvorefter RSTP tilsidesætter EU-retten, allerede var blevet fremsat af denne klub for CAS i forbindelse med tvisten mellem klubben og FIFA og var blevet forkastet i voldgiftskendelsen fra CAS. Ifølge cour d’appel de Bruxelles (appeldomstolen i Bruxelles) skal voldgiftskendelsen fra CAS, henset til den gældende belgiske lovgivning (
3
), anses for at have de samme virkninger som en domstolsafgørelse i forholdet mellem parterne, for derfor at være tillagt retskraft fra og med afsigelsen heraf og for at være blevet endelig fra og med det tidspunkt, hvor Tribunal fédéral (forbundsdomstol, Schweiz) forkastede det søgsmål, der var blevet anlagt til prøvelse heraf. For det andet fastslog cour d’appel de Bruxelles (appeldomstolen i Bruxelles) i det væsentlige, at når en retsafgørelse eller en voldgiftskendelse tillægges retskraft i forholdet mellem tvistens parter, skal den i forhold til tredjeparter i denne tvist, over for hvilke den kan gøres gældende, tillægges den beviskraft, der er knyttet til en sådan retskraft. I det foreliggende tilfælde var den nævnte appeldomstol af den opfattelse, at voldgiftskendelsen fra CAS havde beviskraft i forhold til URBSFA, som ikke var part i tvisten ved CAS mellem klubben og FIFA.
Klubben iværksatte kassationsappel ved den forelæggende ret til prøvelse af dommen fra cour d’appel de Bruxelles (appeldomstolen i Bruxelles), idet den bl.a. fremsatte et anbringende om tilsidesættelse af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, artikel 267 TEUF og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
På denne baggrund ønskede den forelæggende ret oplyst, om disse EU-retlige bestemmelser er til hinder for, at en voldgiftskendelse på en medlemsstats område dels tillægges retskraft i forholdet mellem parterne i tvisten, i det tilfælde, hvor kendelsens forenelighed med EU-retten ikke forinden er blevet efterprøvet af en national retsinstans, der har kompetence til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål, dels som følge af denne retskraft tillægges beviskraft i forholdet mellem parterne i tvisten og tredjemand.
Domstolens bemærkninger
Om den effektive domstolsbeskyttelse af private inden for EU, herunder i tilfælde af anvendelse af voldgift
Indledningsvis fastslog Domstolen for det første, at den forpligtelse, som er fastsat i artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, indebærer, at alle instanser, der henhører under medlemsstaternes domstolssystem, og som i deres egenskab af »retter« i EU-rettens forstand kan blive anmodet om at fortolke eller anvende EU-retten, opfylder de krav, der er uløseligt forbundet med en effektiv retsbeskyttelse. For det andet kræver den adgang til effektive retsmidler, der er sikret ved chartrets artikel 47, bl.a., at disse retsinstanser kan foretage en effektiv domstolsprøvelse af de retsakter eller foranstaltninger eller den adfærd, om hvilke det inden for rammerne af en given tvist gøres gældende, at de har medført en krænkelse af de rettigheder eller friheder, som EU-retten tillægger en borger. Ingen af de nævnte to bestemmelser indebærer imidlertid, at borgerne skal have adgang til et direkte retsmiddel, med hvilket det principalt tilsigtes at anfægte en given foranstaltning, forudsat at der i øvrigt i det pågældende nationale domstolssystem findes et eller flere retsmidler, der gør det muligt for dem indirekte at opnå en effektiv domstolsprøvelse af denne foranstaltning, og som således sikrer iagttagelsen af de rettigheder og friheder, som de er sikret ved EU-retten.
I øvrigt er den retsorden, der er indført ved traktaterne, principielt ikke til hinder for, at private, der henhører under denne retsorden i kraft af udøvelsen af en økonomisk virksomhed, på Unionens område undergiver de tvister, som måtte opstå mellem dem inden for rammerne af denne udøvelse, en voldgiftsmekanisme. Private har således mulighed for at indgå en aftale, der i klare og præcise vendinger helt eller delvist bringer hermed forbundne tvister ind under et voldgiftsorgan i stedet for den retsinstans, som ville have haft kompetence til at træffe afgørelse om disse tvister i medfør af gældende retsregler, såfremt en sådan aftale ikke havde foreligget. Såfremt den voldgiftsmekanisme, der er indført eller udpeget ved en sådan aftale, skal gennemføres på Unionens område i forbindelse med tvister, som er forbundet med udøvelsen af en økonomisk aktivitet på dette område, skal denne mekanisme imidlertid udformes og gennemføres på en måde, der sikrer dels dens forenelighed med de principper, som Unionens retssystem er opbygget efter, dels en effektiv overholdelse af Unionens ufravigelige retsgrundsætninger. Med henblik herpå skal de kendelser, som afsiges af voldgiftsorganet, kunne gøres til genstand for en domstolsprøvelse, der er egnet til at sikre den effektive retsbeskyttelse (
4
), idet denne prøvelse imidlertid godt kan være begrænset.
I denne sammenhæng kan det ikke tillades, at private ved at ty til voldgift kan frigøre sig fra de principper og bestemmelser i den primære eller den afledte EU-ret, der er væsentlige for den ved traktaterne indførte retsorden, eller som er af grundlæggende betydning for udførelsen af de opgaver, der er blevet overdraget til Unionen. Tværtimod skal private overholde disse principper og bestemmelser, der er omfattet af Unionens ufravigelige retsgrundsætninger, for så vidt som de respektive betingelser for deres anvendelse er opfyldt i en given sag. I denne henseende udgør overholdelsen af disse ufravigelige retsgrundsætninger et væsentligt supplement til det strukturerede netværk af indbyrdes afhængige principper, regler og retlige forbindelser, der er bindende for Unionen og dens medlemsstater og indbyrdes mellem medlemsstaterne. De friheder, der er sikret ved artikel 45 TEUF, 56 TEUF og 63 TEUF, er omfattet af Unionens ufravigelige retsgrundsætninger. Disse tre artikler, som har direkte virkning, udgør grundlaget for det indre marked, der indebærer et område uden indre grænser som omhandlet i artikel 26 TEUF.
Om domstolsprøvelsen af kendelser afsagt af CAS inden for rammerne af tvister, der er forbundet med udøvelsen af en sportsgren som økonomisk virksomhed på Unionens område
Domstolen bemærkede indledningsvis, at de voldgiftsmekanismer, som internationale sportsforbund såsom FIFA undergiver bilæggelsen af de tvister, der kan opstå mellem dem eller opstå mellem de nationale forbund, der er medlemmer heraf, og private, som henhører under deres respektive kompetence, hvad enten der er tale om virksomheder eller sportsudøvere, på grund af disse sportsforbunds vedtægter og prærogativer er kendetegnet ved en række forhold, der er særegne for dem.
Af denne grund forholder det sig således, at i det tilfælde, hvor de nævnte tvister er forbundet med udøvelsen af en sportsgren som økonomisk virksomhed på Unionens område, har de berørte privates mulighed for at opnå en effektiv domstolsprøvelse af spørgsmålet om, hvorvidt de kendelser, der afsiges inden for rammerne af disse tvister, er forenelige med de principper og bestemmelser, som er omfattet af Unionens ufravigelige retsgrundsætninger, en helt særlig betydning. Henset til vedtægterne og prærogativerne for sportsforbund såsom FIFA skal anvendelsen af sådanne voldgiftsmekanismer nemlig anses for at være pålagt disse private ensidigt af sådanne forbund. Selv om anvendelsen af en mekanisme af denne art på en privat formelt set kan være betinget af indgåelsen af en aftale med denne, er indgåelsen af denne aftale og indsættelsen i aftalen af en klausul om anvendelse af voldgift reelt pålagt på forhånd ved et regelsæt, der er vedtaget af det pågældende forbund, og som finder anvendelse på dets medlemmer og på de personer, der er tilknyttet disse medlemmer, eller endog på andre kategorier af personer. Den bindende karakter af voldgiftsmekanismer af denne art er meget tæt forbundet med den omstændighed, at disse skal finde anvendelse i tvister mellem på den ene side et sportsforbund, som råder over særligt vidtrækkende sui generis-beføjelser til regelfastsættelse, kontrol og sanktion, og på den anden side en generel og ubestemt samling af juridiske og fysiske personer, der er undergivet udøvelsen af disse beføjelser inden for rammerne af udøvelsen af deres erhvervsmæssige aktivitet.
Ganske vist kan denne tvungne anvendelse af voldgift, henset til de internationale sportsforbunds retlige autonomi og til deres ansvar, principielt begrundes i forfølgelsen af legitime mål såsom dem, der består i at sikre en ensartet behandling af de tvister, som er forbundet med den sportsgren, der henhører under deres kompetence, eller i at muliggøre en sammenhængende fortolkning og anvendelse af de regler, der finder anvendelse på denne sportsgren. Denne retlige autonomi kan imidlertid ikke begrunde, at gennemførelsen af de beføjelser, som sådanne forbund er indrømmet, fører til en begrænsning af privates mulighed for at påberåbe sig de rettigheder og friheder, som EU-retten tillægger dem, og som er omfattet af Unionens ufravigelige retsgrundsætninger. Dette krav indebærer i sig selv, at overholdelsen af disse rettigheder og friheder kan gøres til genstand for en effektiv domstolsprøvelse, hvilket gør sig så meget desto mere gældende, når anvendelsen af voldgift pålægges de berørte private.
Hvad dernæst angår de krav, som domstolsprøvelsen af kendelser, der er blevet afsagt af voldgiftsorganet (
5
), skal opfylde, præciserede Domstolen for det første, at i alle de tilfælde, hvor en kendelse er blevet afsagt i forbindelse med en tvist, som er knyttet til udøvelsen af en sportsgren som økonomisk aktivitet på Unionens område, og for hvilken der ikke er fastsat et direkte retsmiddel til prøvelse af denne kendelse ved en retsinstans i en medlemsstat, skal der foreligge en mulighed for, at de berørte private indirekte kan opnå, at enhver retsinstans i en medlemsstat, der på en eller anden måde kan efterprøve en sådan kendelse, efter de nævnte privates anmodning eller af egen drift foretager en effektiv domstolsprøvelse af spørgsmålet om, hvorvidt denne kendelse er forenelig med de principper og bestemmelser, som er omfattet af Unionens ufravigelige retsgrundsætninger.
For det andet skal det i den situation, hvor de principper eller bestemmelser, der er omfattet af Unionens ufravigelige retsgrundsætninger, og som tillægger borgerne rettigheder eller friheder, er blevet fortolket eller anvendt i en sådan kendelse, ligesom det var tilfældet i den foreliggende sag, være muligt for de retsinstanser i medlemsstaterne, der skal foretage en sådan prøvelse, at efterprøve den anlagte fortolkning af disse principper eller bestemmelser, de retsvirkninger, som er knyttet til denne fortolkning for så vidt angår deres anvendelse i den konkrete sag, og den retlige kvalificering af de faktiske omstændigheder som fastslået og vurderet af voldgiftsorganet, der er blevet foretaget i lyset af den nævnte fortolkning.
For det tredje kan disse retsinstanser ikke begrænse sig til i givet fald at fastslå, at en sådan kendelse helt eller delvist er uforenelig med principper eller bestemmelser, som er omfattet af Unionens ufravigelige retsgrundsætninger. Tværtimod skal de nævnte retsinstanser inden for rammerne af deres respektive beføjelser og i overensstemmelse med de gældende nationale bestemmelser ligeledes kunne drage alle de retlige konsekvenser, der er nødvendige i tilfælde af, at det fastslås, at en sådan uforenelighed foreligger. I modsat fald ville den foretagne domstolsprøvelse nemlig ikke være effektiv, for så vidt som den ville kunne opretholde denne uforenelighed.
Endelig skal enhver national retsinstans, som får forelagt en tvist, der er omfattet af EU-retten, have beføjelse til at indrømme foreløbige forholdsregler, som gør det muligt at sikre den fulde virkning af den retsafgørelse, der skal træffes med hensyn til realiteten, herunder i det tilfælde, hvor denne retsinstans forelægger Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse og udsætter sagen på Domstolens besvarelse. Desuden skal en sådan retsinstans se bort fra de nationale retsregler, som er til hinder for denne beføjelse. Følgelig skal de berørte private for det første have mulighed for at anmode enhver national retsinstans, for hvilken der gyldigt er indbragt en sag om, hvorvidt en voldgiftskendelse er forenelig med de principper og bestemmelser, som er omfattet af Unionens ufravigelige retsgrundsætninger, om at anordne foreløbige forholdsregler i afventning af den afgørelse, der skal træffes om sagens realitet. For det andet skal enhver national retsinstans, der har kompetence til at træffe afgørelse om et sådant spørgsmål, undlade at anvende enhver regel, der hidrører fra en medlemsstat eller, så meget desto mere, fra et sportsforbund, og som forbyder de berørte private at anmode retsinstansen om at indrømme dem sådanne foreløbige forholdsregler, eller som på anden måde er til hinder for, at retsinstansen kan indrømme dem sådanne forholdsregler. Det følger endelig heraf, at i det tilfælde, hvor de nationale bestemmelser, der finder anvendelse på en given tvist, eventuelt udgør en hindring for den fulde virkning af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, skal den kompetente nationale retsinstans, såfremt den ikke kan anlægge en overensstemmende fortolkning af disse nationale bestemmelser, af egen drift se bort fra dem. Denne forpligtelse gælder derfor bl.a. i det tilfælde, hvor de gældende nationale bestemmelser forhindrer den kompetente nationale retsinstans i indirekte at foretage en effektiv prøvelse af spørgsmålet om, hvorvidt en voldgiftskendelse afsagt af CAS inden for rammerne af en tvist, der er forbundet med udøvelsen af en sportsgren som økonomisk aktivitet på Unionens område, er forenelig med de principper og bestemmelser, som er omfattet af Unionens ufravigelige retsgrundsætninger. Den nævnte forpligtelse gælder derfor navnlig, når der foreligger nationale bestemmelser og regler, hvorefter en sådan voldgiftskendelse tillægges dels retskraft i forholdet mellem parterne, dels beviskraft i forholdet mellem parterne og tredjemand, uden at denne voldgiftskendelse forinden har været genstand for en prøvelse, som har gjort det muligt for en retsinstans i den pågældende medlemsstat, der har beføjelse til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål, effektivt at undersøge, om den er forenelig med de principper og bestemmelser, der er omfattet af Unionens ufravigelige retsgrundsætninger. I denne henseende er det selve den omstændighed, at den nævnte voldgiftskendelse tillægges en sådan retskraft og følgelig en sådan beviskraft, som i en sådan sammenhæng udgør en tilsidesættelse af det krav om en effektiv retsbeskyttelse, der er fastsat i artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47.
(
1
) – Disse økonomiske rettigheder har til formål at afspejle spillernes økonomiske værdi. De er knyttet til de forbundsrettigheder, som en klub opnår ved at ansætte en given spiller, såsom retten til at registrere den pågældende spiller eller retten til at lade vedkommende spille. Udøvelsen af rettighederne gør det muligt for den klub, der ejer dem, at modtage skyldige beløb, f.eks. i tilfælde af udlån eller transfer af spilleren, udnyttelse eller overdragelse af spillerens billedrettigheder eller som følge af opsigelse af spillerens kontrakt.
(
2
) – Dette regelsæt, der blev vedtaget af FIFA den 22.3.2014, og som trådte i kraft den 1.8.2014, fastsætter i artikel 18a, der har overskriften »Tredjemands indflydelse på klubber«, og i artikel 18b, som har overskriften »Tredjemands ejerskab af spilleres økonomiske rettigheder«, et forbud mod praksis med tredjemands indflydelse og tredjemands ejerskab.
(
3
) – Artikel 24 og 28 samt artikel 1713, § 9, i den belgiske retsplejelov, som ændret ved loi portant dispositions diverses en matière de justice (lov om diverse bestemmelser på retsområdet) af 21.12.2018 (Moniteur belge af 31.12.2018, s. 106560).
(
4
) – Som de pågældende private har ret til i henhold til chartrets artikel 47, og som medlemsstaterne i overensstemmelse med artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU har en forpligtelse til at sikre på de områder, der er omfattet af EU-retten.
(
5
) – For at gøre det muligt for de kompetente nationale retsinstanser at sikre private den effektive retsbeskyttelse, som de har ret til i henhold til chartrets artikel 47, og som medlemsstaterne i overensstemmelse med artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU har pligt til at sikre på de områder, der er omfattet af EU-retten.