62018TJ0308_RES
Sag T-308/18
Hamas
mod
Rådet for Den Europæiske Union
Rettens dom (Første Afdeling) af 4. september 2019
»Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – restriktive foranstaltninger mod personer, grupper og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme – indefrysning af midler – mulighed for, at en myndighed i et tredjeland kan anses for en kompetent myndighed som omhandlet i fælles holdning 2001/931/FUSP – faktuelt grundlag for afgørelserne om indefrysning af midler – begrundelsespligt – fejlagtig vurdering – princippet om ikkeindblanding – ret til forsvar – ret til en effektiv domstolsbeskyttelse – stadfæstelse af Rådets retsakter«
Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme – afgørelse om indefrysning af midler – vedtagelse eller opretholdelse på grundlag af en national afgørelse om indefrysning af midler – myndighed, der er kompetent til at træffe den nævnte nationale afgørelse – begreb – myndighed i et tredjeland – omfattet
(Rådets fælles holdning 2001/931, art. 1, stk. 4)
(jf. præmis 54 og 55)
Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme – afgørelse om indefrysning af midler – vedtagelse eller opretholdelse på grundlag af en national afgørelse om indefrysning af midler hidrørende fra en myndighed i et tredjeland – lovlighed – betingelse – national afgørelse truffet under overholdelse af retten til forsvar og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse – kontrolforpligtelse, som påhviler Rådet – begrundelsespligt – rækkevidde
(Rådets fælles holdning 2001/931, art. 1, stk. 4)
(jf. præmis 58-61)
Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme – afgørelse om indefrysning af midler – vedtagelse eller opretholdelse på grundlag af en national afgørelse om indledning af en undersøgelse eller en retsforfølgelse – myndighed, der er kompetent til at træffe den nævnte nationale afgørelse – begreb – administrativ myndighed – omfattet – betingelser
(Rådets fælles holdning 2001/931, art. 1, stk. 4)
(jf. præmis 82-85)
Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme – afgørelse om indefrysning af midler – vedtagelse eller opretholdelse på grundlag af en national afgørelse om indledning af en undersøgelse, en retsforfølgelse eller en domfældelse – intet krav om, at en national afgørelse træffes inden for rammerne af en i snæver forstand strafferetlig proces – betingelser
(Rådets fælles holdning 2001/931, art. 1, stk. 4)
(jf. præmis 91 og 92)
Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme – forpligtelse til loyalt samarbejde mellem medlemsstaterne og EU-institutionerne – afgørelse om indefrysning af midler – berettigelse – overholdelse af de grundlæggende rettigheder – domstolsprøvelse – rækkevidde
(Rådets fælles holdning 2001/931, art. 1, stk. 4)
(jf. præmis 101-105)
Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme – forpligtelse til loyalt samarbejde mellem medlemsstaterne og EU-institutionerne – afgørelse om indefrysning af midler – vedtagelse eller opretholdelse på grundlag af en national afgørelse om indledning af en undersøgelse, en retsforfølgelse eller en domfældelse – begrundelsespligt – rækkevidde – national afgørelse om domfældelse – ingen pligt til at anføre de seriøse og troværdige beviser, som den nationale afgørelse er baseret på
(Rådets fælles holdning 2001/931, art. 1, stk. 4)
(jf. præmis 127-133, 136 og 207)
Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme – afgørelse om indefrysning af midler – opretholdelse på grundlag af en national afgørelse om indefrysning af midler – national afgørelse, der ikke længere i sig selv gør det muligt at fastslå, at risikoen for involvering i terrorhandlinger fortsat består – Rådets forpligtelse til at tage hensyn til de seneste faktiske forhold, der godtgør, at risikoen fortsat foreligger
(Rådets fælles holdning 2001/931, art. 1, stk. 6)
(jf. præmis 138 og 139)
Den Europæiske Union – domstolskontrol af lovligheden af institutionernes retsakter – specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme – afgørelse om indefrysning af midler – opretholdelse på grundlag af en national afgørelse om indefrysning af midler – kontrollens rækkevidde – kontrol, der udstrækker sig til samtlige forhold, som er anført med henblik på at godtgøre, at risikoen for involvering i terrorhandlinger fortsat består – forhold, der ikke alle hidrører fra en national afgørelse truffet af en kompetent myndighed – ingen indvirkning
(Art. 296 TEUF)
(jf. præmis 147, 148, 165 og 168-171)
Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme – indefrysning af midler – forordning nr. 2580/2001 – anvendelsesområde – væbnet konflikt som omhandlet i den humanitære folkeret – omfattet
(Rådets fælles holdning 2001/931; Rådets forordning nr. 2580/2001)
(jf. præmis 212 og 213)
EU-ret – principper – ret til forsvar – ret til en effektiv domstolsbeskyttelse – specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme – afgørelse om indefrysning af midler – pligt til at oplyse om de omstændigheder, som lægges den pågældende til last – rækkevidde – meddelelse til den berørte gennem en offentliggørelse i Den Europæiske Unions Tidende – lovlighed – aktindsigt – ret, der er betinget af en anmodning herom til Rådet
(Rådets fælles holdning 2001/931; Rådets afgørelse (FUSP) 2018/475 og (FUSP) 2018/1084; Rådets forordning 2018/468 og 2018/1071)
(jf. præmis 252, 257 og 258)
Annullationssøgsmål – anbringender – tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter – tilsidesættelse af bestemmelser i Rådets forretningsorden om stadfæstelse af dets retsakter – nødvendigheden af at påberåbe sig et tab eller andre mangler end den manglende stadfæstelse – foreligger ikke – anbringende, som retsinstanserne skal påkende ex officio
(Art. 263 TEUF og art. 297, stk. 2, TEUF; Rådets forretningsorden, art. 15)
(jf. præmis 269, 272-277, 295-297, 299 og 304)
Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – afgørelse om indefrysning af midler truffet mod visse personer og enheder, der er mistænkt for terrorhandlinger – afgørelse og begrundelse, der findes i særskilte dokumenter – særskilt offentliggørelse begrundet i tvingende almene hensyn – formodning for stadfæstelse af de ikke-underskrevne begrundelser – foreligger ikke – pligt til at stadfæste afgørelsen og begrundelserne
(Art. 296 TEUF; Rådets afgørelse (FUSP) 2018/475 og (FUSP) 2018/1084; Rådets forordning 2018/468 og 2018/1071)
(jf. præmis 281, 282 og 287)
Resumé
Ved dom af 4. september 2019 i sagen Hamas mod Rådet (sag T-308/18, EU:T:2019:557) annullerede Retten inden for rammerne af et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF fire retsakter vedtaget af Rådet for Den Europæiske Union (herefter »de anfægtede retsakter«) i 2018, som opretholdt sagsøgerens navn, »Hamas«, herunder »Hamas-Izz al-Din al-Qassem« på listerne, i bilag til disse retsakter, over personer, grupper og enheder, der er involveret i terrorhandlinger, og som er omfattet af foranstaltninger om indefrysning af pengemidler og økonomiske ressourcer (herefter »de omtvistede lister«). For at opføre sagsøgerens navn på de omtvistede lister havde Rådet baseret sig på fire nationale afgørelser, der var vedtaget af henholdsvis de britiske og de amerikanske myndigheder i perioden fra 1995 til 2001.
Retten gentog i det væsentlige det ræsonnement, som den havde anlagt i dom af 10. april 2019, Gamaa Islamya Égypte mod Rådet (T-643/16, EU:T:2019:238), og af 6. marts 2019, Hamas mod Rådet (T-289/15, EU:T:2019:138). Retten fastslog således først, at begrundelsen vedrørende de amerikanske afgørelser var utilstrækkelig, hvorfor disse ikke kunne tjene som grundlag for de anfægtede retsakter. Retten bemærkede imidlertid, at disse retsakter hvad angår opførelsen af sagsøgerens navn på de omtvistede lister kunne henvise til den britiske afgørelse alene. Retten fortsatte derfor behandlingen af søgsmålet, idet den begrænsede denne behandling til de anfægtede retsakter, for så vidt som de oprindeligt var støttet på den sidstnævnte afgørelse.
Retten forkastede derefter syv af de otte anbringender, som sagsøgeren havde påberåbt sig, om en tilsidesættelse af artikel 1, stk. 4, i fælles holdning 2001/931, en tilsidesættelse af begrundelsespligten, »fejl for så vidt angår realiteten af de faktiske omstændigheder«, en tilsidesættelse af princippet om ikke-indblanding, en utilstrækkelig hensyntagen til udviklingen af situationen som følge af den tid, der er gået, en tilsidesættelse af princippet om iagttagelse af retten til forsvar og af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse. Hvad angår rækkevidden af Rådets begrundelsespligt præciserede Retten under henvisning til Domstolens retspraksis, at Rådet i begrundelsen for de anfægtede retsakter ikke havde pligt til at anføre kilden til de forhold, hvorpå den baserer opretholdelsen af en persons eller enheds opførelse på en liste over indefrysning af pengemidler. Domstolen præciserede, at Rådet, selv om dette forhold stammer fra en national afgørelse, ikke skal bevise, at dette hidrører fra en kompetent myndighed som omhandlet i artikel 1, stk. 4, i fælles holdning 2001/931 (
1
).
Endelig annullerede Retten de anfægtede retsakter, for så vidt som de omhandlede sagsøgeren på grund af manglende stadfæstelse af begrundelserne vedrørende de anfægtede retsakter i henhold til artikel 297, stk. 2, første afsnit, TEUF og artikel 15 i Rådets forretningsorden (
2
).
I denne henseende bemærkede Retten for det første, at anbringendet om den manglende stadfæstelse af begrundelserne var blevet påberåbt af sagsøgeren som svar på et spørgsmål fra Retten, selv om det kunne have været fremsat i stævningen. Følgelig skulle anbringendet principielt afvises. Retten udtalte imidlertid, at den til enhver tid ex officio kunne tage stilling til et spørgsmål herom, da dette anbringende, eftersom den manglende bekræftelse udgjorde en væsentlig formforskrift, var en ufravigelig procesforudsætning. Under henvisning til Domstolens retspraksis, hvorefter den stadfæstelse, som kræves i henhold til Europa-Kommissionens forretningsorden, udgør en væsentlig formskrift efter artikel 263 TEUF, hvis tilsidesættelse kan give anledning til et annullationssøgsmål, overførte Retten den på Rådets retsakter, idet den støttede sig på retssikkerhedsprincippet.
For det andet præciserede Retten, at der, da en retsakts dispositive del og dens begrundelse udgør et udeleligt hele, ikke kan sondres mellem en retsakts begrundelse og dispositive del hvad angår anvendelsen af de bestemmelser, der kræver, at den er stadfæstet. Retten udledte heraf, at retsakten og begrundelsen, når de forekommer i forskellige dokumenter, som det er tilfældet i den foreliggende sag, begge skal stadfæstes, sådan som disse bestemmelser kræver, idet den omstændighed, at det ene dokument er undertegnet, ikke kan medføre en formodning om, at den anden retsakt ligeledes er stadfæstet. Endelig bemærkede Retten, at denne formalitet ikke kunne erstattes af beskrivelsen af den procedure, som blev anvendt af Rådet i forbindelse med vedtagelsen af disse retsakter. Rådet kan navnlig ikke unddrage sig denne formalitet med den begrundelse, at de formforskrifter, der foreskrives i forretningsordenen, er blevet overholdt.
(
1
) – Fælles holdning 2001/931/FSUP af 27.12.2001 om anvendelse af specifikke foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme (EFT 2001, L 344, s. 93). I henhold til denne bestemmelse udarbejdes listerne over indefrysning af midler på grundlag af præcise oplysninger eller forhold, der viser, at der er truffet en afgørelse af en kompetent myndighed over for de omhandlede personer, grupper og enheder, hvad enten der er indledt en undersøgelse eller en retsforfølgelse for en terrorhandling eller forsøg på at begå, deltage i eller lette gennemførelsen af en sådan handling, baseret på seriøse og troværdige beviser eller indicier, eller der er afsagt dom for sådanne handlinger.
(
2
) – Rådets afgørelse 2009/937/EU af 1.12.2009 om vedtagelse af Rådets forretningsorden (EUT 2009, L 325, s. 35).'