62024CJ0633
DOMSTOLENS DOM (Sjette Afdeling)
22. januar 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – social sikring – vandrende arbejdstagere – forordning (EF) nr. 883/2004 – ligebehandling – sammenlægning af perioder – artikel 58 – aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer – ydelser ved invaliditet – tillæg for at sikre opnåelse af det lovbestemte minimumsbeløb for invaliditetsydelse – strengere betingelser for længden af bidragsperioden for arbejdstagere, der har udøvet deres ret til fri bevægelighed«
I sag C-633/24 [Sovisso] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol, Italien) ved afgørelse af 17. september 2024, indgået til Domstolen den 27. september 2024, i sagen
F.F.
mod
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, I. Ziemele, og dommerne A. Kumin og S. Gervasoni (refererende dommer),
generaladvokat: D. Spielmann,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
F.F. ved avvocati A. Andreoni og A. Serreti,
–
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) ved avvocati A. Patteri og S. Preden,
–
den tjekkiske regering ved J. Benešová, M. Smolek og J. Vláčil, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved B.-R. Killmann og D. Recchia, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 58 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT 2004, L 166, s. 1, berigtiget i EUT 2004, L 200, s. 1).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem F.F. og Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (det nationale institut for social sikring, Italien) vedrørende udbetaling af et tillæg med henblik på at sikre opnåelse af det lovbestemte minimumsbeløb af den invaliditetsydelse, der er fastsat i national ret.
Retsforskrifter
Folkeretten
3
Den 21. juni 1999 indgik Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund syv aftaler, herunder aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer (EFT 2002, L 114, s. 6), som bl.a. er blevet ændret ved afgørelse nr. 1/2012 vedtaget af Det Blandede Udvalg nedsat i henhold til aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer af 31. marts 2012 (EUT 2012, L 103, s. 51) (herefter »aftalen om fri bevægelighed for personer«).
4
Artikel 8 i aftalen om fri bevægelighed for personer med overskriften »Samordning af socialsikringssystemerne« har følgende ordlyd:
»De kontraherende parter fastlægger i overensstemmelse med bilag II samordningen af socialsikringssystemerne, især med henblik på at sikre:
[...]
b) fastsættelse af den lovgivning, der finder anvendelse
[...]«.
5
Bilag II til aftalen om fri bevægelighed for personer med overskriften »Koordinering af sociale sikringsordninger« bestemmer i artikel 1:
»1.   De kontraherende parter er enige om på området for koordinering af sociale sikringsordninger at anvende de af Den Europæiske Unions retsakter, som der henvises til i, og som ændres ved del A i dette bilag, eller tilsvarende bestemmelser.
2.   Udtrykket »medlemsstat(er)«, der er anført i de retsakter, der henvises til i del A i dette bilag, anses for at finde anvendelse på Schweiz ud over de stater, der er omfattet af de pågældende retsakter fra Den Europæiske Union.«
6
Del A i bilag II til aftalen om fri bevægelighed for personer, der har overskriften »Omhandlede retsakter«, omfatter bl.a. forordning nr. 883/2004, som har erstattet Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (EFT 1971, L 149, s. 2).
EU-retten
7
Artikel 1 i forordning nr. 883/2004 med overskriften »Definitioner« bestemmer:
»I denne forordning forstås ved udtrykket:
[...]
t)
»forsikringsperioder«: bidrags- eller beskæftigelsesperioder eller perioder med selvstændig virksomhed, der i den lovgivning, hvorefter de er tilbagelagt eller anses for at være tilbagelagt, betegnes eller anerkendes som forsikringsperioder, samt alle dermed ligestillede perioder, for så vidt de efter denne lovgivning anses for ligestillet med forsikringsperioder
[...]«.
8
Den nævnte forordnings artikel 2 med overskriften »Personkreds« fastsætter i stk. 1:
»Denne forordning finder anvendelse på personer, der er statsborgere i en medlemsstat, samt på statsløse og flygtninge bosat i en medlemsstat, og som er eller har været omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, samt på disses familiemedlemmer og efterladte.«
9
Denne forordnings artikel 3 med overskriften »Anvendelsesområde« lyder således:
»1.   Denne forordning finder anvendelse på enhver lovgivning om social sikring, der vedrører:
[...]
c) ydelser ved invaliditet
[...]«.
10
Artikel 4 i forordning nr. 883/2004 med overskriften »Ligebehandling« har følgende ordlyd:
»Personer, som er omfattet af denne forordning, har de samme rettigheder og pligter i henhold til en medlemsstats lovgivning som vedkommende medlemsstats egne statsborgere, medmindre andet følger af særlige bestemmelser i denne forordning.«
11
Denne forordnings artikel 6 med overskriften »Sammenlægning af perioder« lyder således:
»Medmindre andet er fastsat i denne forordning, medregner den kompetente institution i en medlemsstat, hvis lovgivning gør:
–
erhvervelse [...] af retten til ydelser
[...]
betinget af, at der er tilbagelagt forsikrings-, beskæftigelses- eller bopælsperioder eller perioder med selvstændig virksomhed, i nødvendigt omfang forsikrings-, beskæftigelses- eller bopælsperioder eller perioder med selvstændig virksomhed, der er tilbagelagt efter en anden medlemsstats lovgivning, som om der er tale om perioder, der er tilbagelagt efter den for pågældende institution gældende lovgivning.«
12
Den nævnte forordnings artikel 52 med overskriften »Ydelsernes fastsættelse« bestemmer:
»1.   Den kompetente institution beregner det ydelsesbeløb, der skal udredes:
a)
i henhold til den for institutionen gældende lovgivning, men kun hvis de betingelser, der kræves for ret til ydelser, udelukkende er opfyldt efter national lovgivning (national ydelse)
b)
ved at beregne et teoretisk beløb og derefter et faktisk beløb (pro rata-ydelse) således:
i)
det teoretiske beløb for ydelsen er lig den ydelse, som den pågældende ville kunne gøre krav på, hvis samtlige forsikrings- og/eller bopælsperioder, der er tilbagelagt efter de øvrige medlemsstaters lovgivning, havde været tilbagelagt efter den for institutionen gældende lovgivning på det tidspunkt, da ydelsen skulle fastsættes. Såfremt ydelsesbeløbet efter nævnte lovgivning ikke afhænger af længden af de tilbagelagte perioder, anses dette beløb for at være det teoretiske beløb
ii)
den kompetente institution fastsætter derefter det faktiske beløb for pro rata-ydelsen på grundlag af det teoretiske beløb efter forholdet mellem længden af de forsikrings- og/eller bopælsperioder, der er tilbagelagt efter den for institutionen gældende lovgivning forud for forsikringsbegivenhedens indtræden, og den samlede længde af de forsikrings- og/eller bopælsperioder, der er tilbagelagt efter alle de medlemsstaters lovgivning, som den pågældende har været omfattet af, forud for forsikringsbegivenhedens indtræden.
[...]
3.   Den pågældende har fra den kompetente institution i hver af de berørte medlemsstater ret til det højeste af de ydelsesbeløb, der er beregnet i henhold til stk. 1, litra a) og b).
[...]«.
13
Samme forordnings artikel 58 med overskriften »Ydelse af tillæg« har følgende ordlyd:
»1.   En person, der modtager ydelser i henhold til dette kapitel, kan ikke få tilkendt et beløb, der er lavere end den minimumsydelse, som for en forsikrings- eller bopælsperiode svarende til samtlige perioder, der efter bestemmelserne i dette kapitel er taget i betragtning ved ydelsens fastsættelse, er fastsat i lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, og efter hvis lovgivning han har ret til ydelser.
2.   Den kompetente institution i den pågældende medlemsstat skal gennem hele det tidsrum, hvor den pågældende er bosat i denne stat, udbetale ham et tillæg svarende til forskellen mellem summen af de ydelser, der tilkommer ham efter dette kapitel, og størrelsen af minimumsydelsen.«
Italiensk ret
Lov nr. 153/69
14
Artikel 8 i legge n. 153 – Revisione degli ordinamenti pensionistici e norma in materia di sicurezza sociale (lov nr. 153 om ændring af pensionsordningerne og regler om social sikring) af 30. april 1969 (GURI nr. 111 af 30.4.1969, herefter »lov nr. 153/69«), som henhører under afsnittet »Forbedring af pensionsvilkårene«, bestemmer i stk. 2, at i tilfælde af sammenlægning af forsikrings- og bidragsperioder i henhold til internationale aftaler eller overenskomster om social sikring har italienske statsborgere krav på, at deres invalidepension suppleres med et minimumsbeløb pr. måned, forudsat at de godtgør, at de i mindst ti år har betalt bidrag i henhold til en ansættelseskontrakt i Italien.
Lov nr. 222/84
15
Artikel 1, stk. 3, i legge n. 222 – Revisione della disciplina della invalidità pensionabile (lov nr. 222 om ændring af lovgivningen om invalidepension) af 12. juni 1984 (GURI nr. 165 af 16.6.1984, herefter »lov nr. 222/84«) bestemmer:
»Invaliditetsydelsen i henhold til denne artikel beregnes efter de gældende regler i den almindelige, lovpligtige forsikringsordning for lønmodtagere vedrørende invalide-, alders- og efterladtepension eller ved de særlige forvaltningsorganer for selvstændige erhvervsdrivende. Når ydelsen er lavere end minimumsydelsen fra de respektive forvaltningsorganer, suppleres den af den sociale fond inden for grænserne af minimumsydelse med et beløb, som svarer til den sociale pension, der er omhandlet i artikel 26 i [lov nr. 153/69], med senere ændringer og tilføjelser.«
16
Artikel 4, stk. 1, i lov nr. 222/84 bestemmer, at den pågældende med henblik på erhvervelse af ret til invaliditetsydelse og invalidepension som omhandlet i lovens artikel 1 og 2 skal godtgøre i alt fem års forsikringsbidrag, herunder tre års bidrag i løbet af de fem år, der går forud for den administrative ansøgning.
Lov nr. 335/1995
17
Artikel 1, stk. 16, i legge n. 335 – Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare (lov nr. 335 om ændring af den lovpligtige og supplerende pensionsordning) af 8. august 1995 (GURI nr. 190 af 16.8.1995, almindeligt tillæg nr. 101, herefter »lov nr. 335/1995«) har følgende ordlyd:
»Bestemmelserne om tillægget for at nå op på det lovbestemte minimum finder ikke anvendelse på pensioner, der udelukkende er omfattet af bidragsordningen [dvs. dem, der svarer til bidragsperioder, der er tilbagelagt fra den 1. januar 1996].«
Lov nr. 577/1992
18
Artikel 3, stk. 1, i decreto ministeriale n. 577 – Regolamento recante norme sui trattamenti pensionistici per attività svolte all’estero e per i residenti all’estero (ministerielt dekret nr. 577 om bestemmelser om pensionsydelser til arbejdstagere, der er beskæftiget i udlandet, og arbejdstagere med bopæl i udlandet) af 30. december 1992 (GURI nr. 116 af 20.5.1993, herefter »dekret nr. 577/1992«) bestemmer:
»Når en pensionsmodtager, der er bosat i Italien, har erhvervet retten i medfør af den sammenlægning af forsikrings- og bidragsperioder, der er fastsat i Det Europæiske Økonomiske Fællesskabs forordninger eller i internationale aftaler om social sikring, hvorefter institutionen i bopælslandet er forpligtet til at garantere det minimumsydelsesbeløb, der er fastsat i den nationale lovgivning, tildeles dette beløb, forudsat at de øvrige betingelser er opfyldt, selv om kravet [om en bidragsperiode på mindst et år i Italien] ikke er opfyldt.«
Tvisten i hovedsagen, det præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen
19
Appellanten i hovedsagen, der er bosiddende i Italien, betalte socialsikringsbidrag i Schweiz fra 1991 til 1994 og derefter i Italien fra den 1. april 2002 til den 31. marts 2012. I Italien er han ligeledes blevet godskrevet socialsikringsbidrag for en arbejdsløshedsperiode i 2012 og 2013.
20
Appellanten i hovedsagen indgav flere ansøgninger til INPS med henblik på at opnå en pro rata-invaliditetsydelse i forhold til de socialsikringsbidrag, der var betalt i Italien, samt et tillæg til denne ydelse, der skulle sikre opnåelse af det lovbestemte minimumsbeløb, der er fastsat i national ret. Hans ansøgninger blev afslået, i det væsentlige med den begrundelse, at han ikke opfyldte betingelserne i artikel 4 i lov nr. 222/84. INPS anså nemlig appellanten i hovedsagen for at være en forsikret, som havde betalt bidrag til den sociale sikringsordning fra 1996, som var omfattet af artikel 1, stk. 16, i lov nr. 335/1995, og som derfor kun kunne opnå invaliditetsydelse i henhold til den såkaldte »bidragsbaserede« ordning, inden for rammerne af hvilken udbetaling af et tillæg for at sikre retten til nævnte lovbestemte minimum var udelukket i medfør af denne bestemmelse. Det fremgår af de indlæg, der er indgivet til Domstolen, at INPS først for sent fik kendskab til de bidragsperioder, som appellanten i hovedsagen havde tilbagelagt i Schweiz før 1996, og på grundlag af hvilke han kunne have undgået at blive omfattet af denne udelukkelse.
21
Efter at appellanten i hovedsagen havde fået afslag på sin klage til dette organ, anlagde han sag ved Tribunale di Torino (retten i Torino, Italien), som fastslog, at hans situation var omfattet af artikel 8, stk. 2, i lov nr. 153/69, og fandt, at han ikke opfyldte betingelserne i denne bestemmelse for at modtage det ansøgte tillæg. Ifølge den nævnte bestemmelse skal den pågældende i tilfælde af sammenlægning af bidragsperioder i Italien og i udlandet godtgøre en bidragsperiode på mindst ti år i henhold til en ansættelseskontrakt i Italien. Da appellanten i hovedsagen alene havde betalt bidrag i 260 uger i Italien, hvilket svarer til fem års bidragsbetaling, fastslog Tribunale di Torino (retten i Torino), at denne betingelse ikke var opfyldt, og at appellanten i hovedsagen ikke kunne gøre krav på udbetaling af et tillæg, der skulle sikre opnåelse af det lovbestemte minimumsbeløb, der er fastsat i national ret, selv under hensyntagen til de bidrag, som han havde betalt i Schweiz før 1996.
22
Appellanten i hovedsagen iværksatte appel til prøvelse af dommen afsagt af Tribunale di Torino (retten i Torino) ved Corte d’appello di Torino (appeldomstolen i Torino, Italien), som stadfæstede dommen. Sidstnævnte ret fandt, at appellanten i hovedsagen ikke havde ret til tillægget til invaliditetsydelsen med henblik på at opnå det lovbestemte minimum, eftersom alle hans bidragsperioder i Italien var blevet tilbagelagt efter den 31. december 1995, dvs. i henhold til den bidragsbaserede ordning, inden for rammerne af hvilken tildeling af tillægget for at nå det nævnte lovbestemte minimum er udelukket i henhold til artikel 1, stk. 16, i lov nr. 335/1995. Ifølge Corte d’appello di Torino (appeldomstolen i Torino) kunne appellanten i hovedsagen heller ikke gøre krav på dette tillæg i henhold til artikel 8, stk. 2, i lov nr. 153/69, som fastsætter en betingelse om ti års bidragsbetaling i Italien, fordi han kun havde betalt bidrag i fem år i denne medlemsstat. Endelig fandt den, at den pågældende ikke var berettiget til en pro rata-ydelse i forhold til de bidrag, som han havde betalt i Schweiz og Italien, på grundlag af artikel 52, stk. 3, i forordning nr. 883/2004.
23
Appellanten i hovedsagen har iværksat kassationsappel til prøvelse af dommen afsagt af Corte d’appello di Torino (appeldomstolen i Torino) ved Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol, Italien), som er den forelæggende ret. Den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt den italienske lovgivning er i overensstemmelse med artikel 58 i forordning nr. 883/2004 og med princippet om arbejdskraftens frie bevægelighed, for så vidt som denne lovgivning for så vidt angår personer, hvis bidragsperioder ikke alle er tilbagelagt i Italien, gør udbetaling af det tillæg, der skal sikre opnåelse af det lovbestemte minimumsbeløb, der er fastsat i national ret, betinget af, at der er betalt bidrag i ti år i Italien, mens personer, der har tilbagelagt alle deres bidragsperioder dér, i henhold til artikel 1 og 4 i lov nr. 222/84 kan modtage dette tillæg efter kun fem års bidragsbetaling, hvoraf tre skal være i løbet de seneste fem år.
24
På denne baggrund har Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er [EU]-retten, og navnlig bestemmelserne i artikel 58 i forordning [(EF)] nr. 883/2004, til hinder for en national lovgivning, hvorefter en person i tilfælde af anmodning om sammenlægning af bidragsperioder tilbagelagt i forskellige EU-medlemsstater kun har ret til tillægget for at nå op på minimumsbeløbet af […] invaliditetsydelse[n], såfremt denne har tilbagelagt mindst ti bidragsår i Italien som fastsat i artikel 8, stk. 2, i lov nr. 153/1969, mens en person, som har tilbagelagt alle sine bidragsperioder i Italien har ret til ovennævnte tillæg efter kun fem bidragsår (heraf tre i de sidste fem år) som fastsat i artikel 1 og 4 i lov nr. 222/1984?«
25
Den 24. juni 2025 har Domstolen på grundlag af procesreglementets artikel 101, stk. 1, fremsendt en anmodning om uddybende oplysninger til den forelæggende ret med henblik på at afgøre, om tvisten i hovedsagen, henset til den fortolkning af national ret, som INPS har fremlagt i sit indlæg, har bevaret sin genstand og, hvis dette er tilfældet, fastlægge den nøjagtige rækkevidde af national ret, herunder praksis fra Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol). Som svar på denne anmodning har den forelæggende ret ved skrivelse indleveret til Domstolens Justitskontor den 18. juli 2025 præciseret, at tvisten i hovedsagen har bevaret sin genstand, og anført, at INPS har misforstået rækkevidden af italiensk ret og kassationsdomstolens praksis.
Om det præjudicielle spørgsmål
Formaliteten
26
INPS har uden formelt at fremsætte en formalitetsindsigelse i sit indlæg gjort gældende, at det forelagte spørgsmål er uden genstand, eftersom det ifølge INPS i henhold til artikel 3 i dekret nr. 577/1992 og fortolkningen af national ret i den forelæggende rets egen praksis ikke kræves af en forsikret person bosat i Italien, der sammenlægger bidragsperioder i Italien og bidragsperioder i en anden medlemsstat, at denne for at modtage tillægget til invaliditetsydelsen med henblik på at opnå det lovbestemte minimum opfylder en yderligere betingelse i forhold til forsikrede, der udelukkende har betalt bidrag i Italien.
27
Det skal i denne henseende bemærkes, at inden for rammerne af den procedure, som er fastsat i artikel 267 TEUF, påhviler det i henhold til kompetencefordelingen mellem Unionens retsinstanser og de nationale retsinstanser Domstolen at tage hensyn til de retlige og faktiske omstændigheder, som den forelæggende ret har ansvaret for at fastlægge, og som ifølge denne er baggrunden for de præjudicielle spørgsmål (dom af 27.11.2025, Santander Renta Variable España Pensiones, Fondo de Pensiones, C-525/24, EU:C:2025:922, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
28
Det skal ligeledes bemærkes, at det udelukkende tilkommer den nationale ret, som tvisten er indbragt for, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen, hvilke spørgsmål er omfattet af en formodning for at være relevante. Når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen eller gyldigheden af en EU-retlig regel, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse, medmindre det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er hypotetisk, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af dette spørgsmål (dom af 24.6.2025, GR REAL, C-351/23, EU:C:2025:474, præmis 45).
29
I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret i svaret på Domstolens anmodning om uddybende oplysninger anført, at den fortolkning af national ret, som INPS har fremført i sine bemærkninger for Domstolen, ikke svarer til den fortolkning, som denne institution hidtil har forsvaret. Den har anført, at tvisten i hovedsagen fortsat er relevant, da F.F’s anmodning ikke er blevet imødekommet. Den finder, at den fortolkning af de nationale bestemmelser, navnlig artikel 3 i dekret nr. 577/1992, og af Corte suprema di cassaziones (kassationsdomstol) retspraksis, som INPS har fremført i sine bemærkninger for Domstolen, er fejlagtig.
30
I lyset af de uddybende oplysninger, som den forelæggende ret således har fremlagt, fremgår det ikke klart, at det forelagte spørgsmål er uden genstand og følgelig er af hypotetisk karakter som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 27.
31
Det følger heraf, at det forelagte spørgsmål kan antages til realitetsbehandling.
Realiteten
32
Det skal indledningsvis bemærkes, at aftalen om fri bevægelighed for personer, og nærmere bestemt artikel 8 heri og bilag II hertil, fastsætter, at forordning nr. 883/2004 finder anvendelse i situationer, der involverer EU-medlemsstaterne og Det Schweiziske Forbund, idet sidstnævnte med henblik på anvendelsen af denne forordning skal sidestilles med en medlemsstat (jf. i denne retning dom af 15.3.2018, Blanco Marqués, C-431/16, EU:C:2018:189, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
33
Det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt de betingelser, der kræves opfyldt i henhold til den italienske lovgivning for at få et tillæg, der skal sikre opnåelse af et minimumsbeløb for en invaliditetsydelse, er i strid med EU-retten, for så vidt som de udelukker, at der tages hensyn til de perioder, hvori der er betalt bidrag i en anden medlemsstat, som om de var blevet tilbagelagt i Italien. Det følger heraf, at de forelagte spørgsmål skal forstås således, at de ikke alene vedrører artikel 58 i forordning nr. 883/2004, der er nævnt i det præjudicielle spørgsmål, men også denne forordnings artikel 4 og 6, der vedrører henholdsvis ligebehandlingsprincippet og princippet om sammenlægning af perioder.
34
Det må derfor lægges til grund, at den forelæggende ret med sit spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 58 i forordning nr. 883/2004, sammenholdt med denne forordnings 4 og 6, skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter udbetaling af et tillæg, der skal sikre opnåelse af et minimumsbeløb for en invaliditetsydelse, for de forsikrede, der har betalt bidrag i andre medlemsstater, er betinget af, at de har betalt bidrag i en periode på ti år i denne medlemsstat, mens udbetaling af dette tillæg for de forsikrede, der udelukkende har betalt bidrag i den nævnte medlemsstat, er betinget af en bidragsperiode på fem år i denne medlemsstat, hvoraf tre skal være i løbet de seneste fem år.
35
Med henblik på at give den forelæggende ret en hensigtsmæssig besvarelse skal det indledningsvis bemærkes, at forordning nr. 883/2004, som har til formål at sikre koordinering af de nationale ordninger, som fortsat består, ikke indfører en fælles socialsikringsordning. I henhold til fast retspraksis bevarer medlemsstaterne således deres kompetence til selv at udforme deres sociale sikringsordninger (dom af 14.3.2019, Vester, C-134/18, EU:C:2019:212, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
36
I mangel af harmonisering på EU-plan tilkommer det følgelig hver medlemsstat i lovgivningen bl.a. at fastsætte de betingelser, som en person skal opfylde for at være berettiget til ydelser (dom af 14.3.2019, Vester, C-134/18, EU:C:2019:212, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
37
Ved udøvelsen af denne kompetence skal medlemsstaterne imidlertid overholde EU-retten og navnlig EUF-traktatens bestemmelser om unionsborgeres ret til at færdes og opholde sig på medlemsstaternes område (dom af 14.3.2019, Vester, C-134/18, EU:C:2019:212, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
38
I denne henseende bemærkes, at EUF-traktaten ikke giver en arbejdstager, der udvider sin beskæftigelse til at omfatte mere end én medlemsstat eller overflytter den til en anden medlemsstat, nogen garanti for, at dette har neutrale virkninger for så vidt angår den sociale sikring. På grund af forskellene i medlemsstaternes lovgivninger om social sikring kan en sådan udvidelse eller overflytning alt efter omstændighederne være mere eller mindre fordelagtig eller ufordelagtig for arbejdstageren for så vidt angår den sociale beskyttelse. Det følger bl.a. heraf, at selv i tilfælde af, at det er mindre fordelagtigt, at en sådan lovgivning finder anvendelse, er den ikke i strid med bestemmelserne i artikel 45 TEUF og 48 TEUF, såfremt den ikke stiller den pågældende arbejdstager ringere i forhold til dem, der har hele deres beskæftigelse i den medlemsstat, hvor denne lovgivning finder anvendelse (jf. i denne retning dom af 14.3.2019, Vester, C-134/18, EU:C:2019:212, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).
39
Domstolen har således gentagne gange fastslået, at formålet med artikel 45 TEUF ikke ville kunne opfyldes, hvis vandrende arbejdstagere som følge af udnyttelsen af deres ret til fri bevægelighed skulle miste de sociale fordele, som en medlemsstats lovgivning sikrer dem. En sådan konsekvens ville kunne afholde EU-arbejdstagere fra at udøve deres ret til fri bevægelighed, hvilket vil være en hindring for virkeliggørelsen af denne frihed (dom af 14.3.2019, Vester, C-134/18, EU:C:2019:212, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis).
40
De krav, der følger af overholdelsen af princippet om arbejdskraftens frie bevægelighed, konkretiseres på området for social sikring ved forordning nr. 883/2004, hvis artikel 4 om princippet om ligebehandling bestemmer, at personer, som er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde, skal behandles på samme måde i forhold til en medlemsstats lovgivning som denne medlemsstats egne statsborgere.
41
Dette ligebehandlingsprincip forbyder ikke blot åbenbar forskelsbehandling begrundet i nationaliteten hos de personer, der er berettiget i henhold til en social sikringsordning, men også enhver form for skjult forskelsbehandling, som ved anvendelse af andre sondringskriterier faktisk fører til samme resultat (dom af 5.12.2019, Bocero Torrico og Bode, C‑398/18 og C‑428/18, EU:C:2019:1050, præmis 40).
42
Nationale retsforskrifter må derfor anses for at medføre indirekte forskelsbehandling, når de heri indeholdte betingelser, selv om de gælder uden forskel efter nationalitet, først og fremmest berører vandrende arbejdstagere eller dog overvejende berører sådanne arbejdstagere, eller når de heri indeholdte betingelser gælder uden forskel, men lettere kan opfyldes af indenlandske end af vandrende arbejdstagere eller navnlig risikerer at ramme de sidstnævnte (dom af 5.12.2019, Bocero Torrico og Bode, C‑398/18 og C‑428/18, EU:C:2019:1050, præmis 41).
43
Artikel 6 i forordning nr. 883/2004 om princippet om sammenlægning af perioder bestemmer for sin del, at medmindre andet er fastsat i denne forordning, skal den kompetente institution i en medlemsstat, hvis lovgivning gør »erhvervelse [...] af retten til ydelser [...] betinget af, at der er tilbagelagt forsikrings-, beskæftigelses- eller bopælsperioder eller perioder med selvstændig virksomhed, i nødvendigt omfang [medregne] forsikrings-, beskæftigelses- eller bopælsperioder eller perioder med selvstændig virksomhed, der er tilbagelagt efter en anden medlemsstats lovgivning, som om der er tale om perioder, der er tilbagelagt efter den for pågældende institution gældende lovgivning«.
44
Endelig kan en person, der modtager en invaliditetsydelse, i henhold til artikel 58 i forordning nr. 883/2004 ikke få tilkendt et beløb, der er lavere end den minimumsydelse, der er fastsat af bopælsmedlemsstaten. Sidstnævnte medlemsstat skal i givet fald udbetale ham et tillæg svarende til forskellen mellem summen af de ydelser, der tilkommer ham, og størrelsen af denne minimumsydelse.
45
Det følger af denne doms præmis 39-43, at artikel 58 i forordning nr. 883/2004, sammenholdt med denne forordnings artikel 4 og 6, er til hinder for, at udbetaling af et sådant tillæg sker på en måde, der fører til, at arbejdstagere, der har udøvet deres ret til fri bevægelighed på Unionens område, behandles mindre gunstigt end de arbejdstagere, der ikke har udøvet denne frihed, idet de perioder, hvori der er betalt bidrag i henhold til andre medlemsstaters lovgivning, ikke medregnes på samme måde, som hvis de var blevet tilbagelagt efter lovgivningen i den kompetente institutions medlemsstat.
46
I det foreliggende tilfælde fremgår det af de oplysninger, som Domstolen råder over, at appellanten i hovedsagen, som har ansøgt om et tillæg til invaliditetsydelsen med henblik på at opnå det lovbestemte minimum i Italien, har betalt bidrag på Det Schweiziske Forbunds område fra 1991 til 1994 og derefter i 260 uger i Italien mellem 2002 og 2012, idet sidstnævnte periode svarer til fem års bidragsbetaling. Han er ligeledes blevet godskrevet bidrag for arbejdsløshedsperioder i Italien for årene 2012 og 2013.
47
Det fremgår desuden af forelæggelsesafgørelsen, at personer, der ikke udelukkende er omfattet af den bidragsbaserede ordning, der finder anvendelse på bidragsperioder tilbagelagt fra den 1. januar 1996, i henhold til den i hovedsagen omhandlede lovgivning har ret til, når de modtager en invaliditetsydelse, hvis størrelse ikke når op på det lovbestemte minimum, der er fastsat i denne lovgivning, at få udbetalt et tillæg til denne ydelse med henblik på at opnå dette minimum. Opnåelse af dette tillæg til invaliditetsydelsen er betinget af en bidragsperiode på fem år, hvoraf tre skal være i løbet de seneste fem år. Den forelæggende ret har imidlertid anført, at i henhold til artikel 8, stk. 2, i lov nr. 153/69 skal den forsikrede i tilfælde af sammenlægning af forsikrings- og bidragsperioder i henhold til internationale aftaler eller overenskomster om social sikring godtgøre en bidragsperiode på ti år inden for rammerne af en ansættelseskontrakt i Italien.
48
Med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse synes italiensk ret således at undergive arbejdstagere, der har udøvet deres ret til fri bevægelighed, strengere betingelser vedrørende længden af bidragsperioden i Italien end dem, der finder anvendelse på arbejdstagere, der ikke har udøvet denne ret. Denne lovgivning synes ikke at tillade, at der, for at tillægget til invaliditetsydelsen kan tildeles med henblik på opnåelse af det lovbestemte minimum, medregnes bidragsperioder tilbagelagt i en anden medlemsstat end Den Italienske Republik på samme måde, som hvis de var blevet tilbagelagt i denne medlemsstat, hvilket er i strid med, hvad der kræves i artikel 58 i forordning nr. 883/2004, sammenholdt med forordningens artikel 4 og 6.
49
Hvad angår de konsekvenser, der skal drages af den ovenstående analyse, skal det endvidere bemærkes, at det af Domstolens faste praksis følger, at såfremt national ret, der er i strid med EU-retten, behandler grupper af personer forskelligt, skal medlemmerne af den gruppe, der stilles ugunstigt, behandles på samme måde og være omfattet af den samme ordning som de øvrige berørte. Den ordning, som finder anvendelse på den gruppe, der stilles gunstigt, er den eneste, man kan henholde sig til, når EU-retten ikke er korrekt anvendt (dom af 14.3.2019, Vester, C-134/18, EU:C:2019:212, præmis 46 og deri nævnte retspraksis).
50
Som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, modtager arbejdstagere, der ikke har gjort brug af deres ret til fri bevægelighed, og som har tilbagelagt alle deres forsikringsperioder i Italien, tillægget til invaliditetsydelsen med henblik på at opnå det lovbestemte minimum, hvis de godtgør, at de har tilbagelagt en bidragsperiode på fem år i Italien, hvoraf tre skal være i løbet de seneste fem år. Det er således denne retlige ramme, man kan henholde sig til, jf. den retspraksis, der er anført i den foregående præmis (jf. analogt dom af 14.3.2019, Vester, C-134/18, EU:C:2019:212, præmis 47).
51
Det tilkommer ganske vist de kompetente nationale myndigheder i medlemsstaterne at afgøre, hvilke midler der i den nationale lovgivning er de mest egnede til at opnå ligebehandling mellem de vandrende arbejdstagere og de fastboende arbejdstagere. Det bemærkes imidlertid, at dette mål a priori kan nås derved, at de vandrende arbejdstagere, som befinder sig i en situation som den i hovedsagen omhandlede, tildeles tillægget til invaliditetsydelsen for at nå op på det lovbestemte minimum på samme betingelser som dem, der finder anvendelse på fastboende arbejdstagere (jf. analogt dom af 14.3.2019, Vester, C-134/18, EU:C:2019:212, præmis 48).
52
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 58 i forordning nr. 883/2004, sammenholdt med denne forordnings artikel 4 og 6, skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter udbetaling af et tillæg, der skal sikre opnåelse af et minimumsbeløb for en invaliditetsydelse, for de forsikrede, der har betalt bidrag i andre medlemsstater, er betinget af, at de har betalt bidrag i en periode på ti år i denne medlemsstat, mens udbetaling af dette tillæg for de forsikrede, der udelukkende har betalt bidrag i den nævnte medlemsstat, er betinget af en bidragsperiode på fem år i denne medlemsstat, hvoraf tre skal være i løbet de seneste fem år.
Sagsomkostninger
53
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Sjette Afdeling) for ret:
Artikel 58 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, sammenholdt med denne forordnings artikel 4 og 6,
skal fortolkes således, at
den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter udbetaling af et tillæg, der skal sikre opnåelse af et minimumsbeløb for en invaliditetsydelse, for de forsikrede, der har betalt bidrag i andre medlemsstater, er betinget af, at de har betalt bidrag i en periode på ti år i denne medlemsstat, mens udbetaling af dette tillæg for de forsikrede, der udelukkende har betalt bidrag i den nævnte medlemsstat, er betinget af en bidragsperiode på fem år i denne medlemsstat, hvoraf tre skal være i løbet de seneste fem år.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.