62017CC0573
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
fremsat den 27. november 2018 (
1
)
Sag C-573/17
Openbaar Ministerie
mod
Daniel Adam Popławski
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af rechtbank Amsterdam (ret i første instans i Amsterdam, Nederlandene))
»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i straffesager – europæisk arrestordre – rammeafgørelse 2002/584/RIA – anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i EU – rammeafgørelse 2008/909/RIA – erklæring fra en medlemsstat, der giver den mulighed for fortsat at anvende tidligere retsakter – fuldbyrdelsesstatens tilbagekaldelse af erklæringen – udstedelsesstatens erklæring afgivet for sent – rammeafgørelsers manglende direkte virkning – EU-rettens forrang – konsekvenser«
1.
Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse er blevet fremsat under en tvist i forbindelse med fuldbyrdelsen i Nederlandene af en europæisk arrestordre, som er udstedt af Sąd Rejonowy w Poznaniu (den regionale domstol i Poznań, Polen) mod Daniel Adam Popławski med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf i Polen.
2.
Den nævnte anmodning er en følge af dom af 29. juni 2017, Popławski (
2
), hvori Domstolen nærmere bestemt fastslog, at den nederlandske lovgivning var uforenelig med artikel 4, nr. 6), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (
3
), der fastsætter en fakultativ grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre med henblik på at fremme den domfældtes sociale rehabilitering. Domstolen henviste i samme dom til den forpligtelse, der påhviler de nationale retter til i videst muligt omfang at fortolke national ret i overensstemmelse med denne rammeafgørelse.
3.
Rechtbank Amsterdam (ret i første instans i Amsterdam, Nederlandene), ønsker imidlertid nu oplyst, om den i den situation, hvor den ikke er i stand til at opfylde en sådan forpligtelse til at anlægge en overensstemmende fortolkning, i henhold til princippet om EU-rettens forrang er forpligtet til at undlade at anvende de bestemmelser i national ret, der er i strid med den omhandlede rammeafgørelse.
4.
Den foreliggende sag giver således Domstolen mulighed for at præcisere forholdet mellem rammeafgørelse 2002/584 og Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union (
4
). Denne sag giver endvidere Domstolen lejlighed til at præcisere de virkninger, som denne type EU-retsakter kan have for de nationale lovgivninger.
I. Retsforskrifter
A.
EU-retten
1. Rammeafgørelse 2002/584
5.
Artikel 4 i rammeafgørelse 2002/584 bestemmer:
»Den fuldbyrdende judicielle myndighed kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre:
[…]
6)
hvis den europæiske arrestordre er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom eller en anden frihedsberøvende foranstaltning, og den eftersøgte opholder sig i, er statsborger i eller bosat i den fuldbyrdende medlemsstat, og denne medlemsstat forpligter sig til selv at fuldbyrde straffen eller den anden frihedsberøvende foranstaltning i henhold til sin nationale lovgivning
[…]«
2. Rammeafgørelse 2008/909
6.
Artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909 bestemmer:
»Med forbehold af rammeafgørelse 2002/584[…] finder bestemmelserne i denne rammeafgørelse, i det omfang de er forenelige med bestemmelserne i rammeafgørelse 2002/584[…], anvendelse mutatis mutandis på fuldbyrdelse af sanktioner i tilfælde, hvor en medlemsstat påtager sig at fuldbyrde sanktionen i overensstemmelse med artikel 4, nr. 6), i nævnte rammeafgørelse, eller i tilfælde, hvor den i henhold til artikel 5, nr. 3, i nævnte rammeafgørelse har betinget sig, at den pågældende overføres til den pågældende medlemsstat for dér at afsone sanktionen med henblik på at undgå, at den pågældende person går fri for straf.«
7.
Denne rammeafgørelses artikel 26, stk. 1, har følgende ordlyd:
»1.   Denne rammeafgørelse træder fra den 5. december 2011 i stedet for de tilsvarende bestemmelser i følgende konventioner, der finder anvendelse på forholdet mellem medlemsstaterne, uden at dette berører disse bestemmelsers anvendelse mellem medlemsstaterne og tredjelande og anvendelsen af overgangsbestemmelsen i overensstemmelse med artikel 28:
–
[d]en europæiske konvention om overførelse af domfældte af 21. marts 1983 og tillægsprotokollen hertil af 18. december 1997
–
[d]en europæiske konvention om straffedommes internationale retsvirkning af 28. maj 1970
–
[a]fsnit III, kapitel 5, i konventionen af 19. juni 1990 om gennemførelse af Schengen-aftalen af 14. juni 1985 om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser
–
[k]onventionen mellem De Europæiske Fællesskabers medlemsstater om gennemførelse af udenlandske afgørelser på det strafferetlige område af 13. november 1991.«
8.
Den nævnte rammeafgørelses artikel 28 bestemmer:
»1.   Anmodninger, der modtages inden den 5. december 2011, skal fortsat være omfattet af eksisterende retsakter om overførelse af domfældte. Anmodninger, der modtages efter nævnte dato, vil være omfattet af de regler, som medlemsstaterne har vedtaget i henhold til denne rammeafgørelse.
2.   Enhver medlemsstat kan dog i forbindelse med vedtagelsen af denne rammeafgørelse fremsætte en erklæring om, at den i tilfælde, hvor den endelige dom er afsagt før den deri angivne dato, som udstedelses- og fuldbyrdelsesstat fortsat vil anvende de eksisterende retsakter om overførelse af domfældte, der gælder inden den 5. december 2011. Fremsættes en sådan erklæring, finder de nævnte retsakter anvendelse i disse tilfælde i forhold til alle andre medlemsstater, uanset om de har fremsat den samme erklæring. Den pågældende dato må ikke ligge senere end den 5. december 2011. Nævnte erklæring offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidende. Den kan til enhver tid tilbagekaldes.«
B.
Nederlandsk ret
9.
Artikel 6 i Overleveringswet (lov om overgivelse) (
5
) af 29. april 2004, der i nederlandsk ret gennemfører rammeafgørelse 2002/584, i den affattelse, der var gældende indtil ikrafttrædelsen af de nederlandske bestemmelser om gennemførelse af rammeafgørelse 2008/909, bestemte:
»1.   En anmodning om overgivelse af en nederlandsk statsborger kan imødekommes, såfremt den fremsættes med henblik på gennemførelse af en strafferetlig undersøgelse vedrørende den pågældende, og der efter den fuldbyrdende judicielle myndigheds opfattelse er garanti for, at den pågældende, hvis vedkommende idømmes en ubetinget frihedsstraf i den udstedende medlemsstat for de forhold, for hvilke anmodningen om overgivelse kan imødekommes, vil kunne afsone denne straf i Nederlandene.
2.   En anmodning om overgivelse af en nederlandsk statsborger imødekommes ikke, såfremt den fremsættes med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, som den pågældende er blevet idømt ved endelig dom.
3.   Ved afslag på overgivelse udelukkende i henhold til artikel 6, stk. 2 […] meddeler Openbaar Ministerie [(anklagemyndigheden, Nederlandene)] den udstedende judicielle myndighed, at den er rede til at overtage fuldbyrdelsen af dommen i overensstemmelse med proceduren i henhold til artikel 11 i konventionen om overførelse af domfældte eller i henhold til en anden konvention, der finder anvendelse.
4.   Anklagemyndigheden underretter straks ministeren om […] ethvert meddelt afslag på overgivelse sammen med den i stk. 3 omhandlede erklæring, i henhold til hvilken Nederlandene erklærer sig rede til at forestå den videre fuldbyrdelse af den udenlandske dom.
5.   Stk. 1-4 finder ligeledes anvendelse på en udlænding med opholdstilladelse på ubestemt tid, såfremt den pågældende kan retsforfølges i Nederlandene for de forhold, som ligger til grund for den europæiske arrestordre, og såfremt det med hensyn til den pågældende må forventes, at vedkommende ikke mister sin opholdsret i Nederlandene på grund af en straf eller foranstaltning, den pågældende idømmes efter overgivelsen.«
10.
Efter ikrafttrædelsen af Wet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (lov om gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af frihedsberøvende og betingede foranstaltninger) (
6
) af 12. juli 2012, som gennemfører rammeafgørelse 2008/909, havde OLW’s artikel 6, stk. 3, følgende ordlyd:
»Ved afslag på overgivelse udelukkende i henhold til artikel 6, stk. 2 […] meddeler anklagemyndigheden den udstedende judicielle myndighed, at den er rede til at overtage fuldbyrdelsen af dommen.«
11.
WETS’ artikel 5:2 bestemmer:
»1.   [Denne lov] træder i stedet for Wet overdracht tenuitvoerlegging strafvonnissen [(lov om overgivelse til fuldbyrdelse af straffedomme) (
7
) af 10. september 1986] i forhold til Den Europæiske Unions medlemsstater.
[…]
3.   [Denne lov] finder ikke anvendelse på retsafgørelser […], der er blevet endelige før den 5. december 2011.
[…]«
II. Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
12.
Ved dom af 5. februar 2007, som blev endelig den 13. juli 2007, idømte Sąd Rejonowy w Poznaniu (den regionale domstol i Poznań) Daniel Adam Popławski, der er polsk statsborger, en betinget frihedsstraf på et år. Ved afgørelse af 15. april 2010 udløste denne domstol den betingede dom.
13.
Den 7. oktober 2013 udstedte den nævnte domstol en europæisk arrestordre mod Daniel Adam Popławski med henblik på fuldbyrdelse af straffen.
14.
Som led i tvisten i hovedsagen om fuldbyrdelsen af denne europæiske arrestordre spurgte rechtbank Amsterdam (ret i første instans i Amsterdam), om den skulle anvende OLW’s artikel 6, stk. 2, 3 og 5, som fastsætter en grund til at afslå fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre til fordel for bl.a. personer, der er bosiddende i Nederlandene, hvilket er tilfældet for Daniel Adam Popławski (
8
).
15.
Ved afgørelse af 30. oktober 2015 forelagde den forelæggende ret Domstolen en første anmodning om præjudiciel afgørelse, i hvilken forbindelse den anførte, at Nederlandene i henhold til OLW’s artikel 6, stk. 3, i tilfælde, hvor der blev givet afslag på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, skulle erklære sig »rede« til at overtage straffuldbyrdelsen på grundlag af en konvention, som er bindende for Kongeriget Nederlandene og den udstedende medlemsstat. Den forelæggende ret præciserede, at en sådan overtagelse af straffuldbyrdelsen i tvisten i hovedsagen afhang af, at Polen fremsatte en anmodning herom, og at den polske lovgivning var til hinder for, at der kunne fremsættes en sådan anmodning vedrørende en polsk statsborger.
16.
Den forelæggende ret fremhævede, at et afslag på overgivelse i et sådant tilfælde kunne medføre, at den af den europæiske arrestordre omfattede person gik fri for straf. Efter at dommen om afslag på overgivelse blev afsagt, kunne det nemlig vise sig umuligt at overtage straffuldbyrdelsen, bl.a. fordi der ikke forelå en anmodning herom fra den udstedende medlemsstat, og denne manglende mulighed ville ikke påvirke dommen om afslag på at overgive den eftersøgte person.
17.
Den forelæggende ret udtrykte således sine tvivl med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt OLW’s artikel 6, stk. 2-4, var forenelige med artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, som alene tillader et afslag på overgivelse, såfremt den fuldbyrdende medlemsstat »forpligter sig« til at fuldbyrde straffen i henhold til sin nationale lovgivning.
18.
Domstolen fastslog i Popławski-dommen, at »artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning om gennemførelse af denne bestemmelse, der, såfremt en anden medlemsstat anmoder om overgivelse af en udlænding med tidsubegrænset opholdstilladelse, der er bosat i den førstnævnte medlemsstat, med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, som denne borger er idømt ved en endelig dom, dels ikke tillader en sådan overgivelse, dels blot fastsætter en forpligtelse for den førstnævnte medlemsstats judicielle myndigheder til at underrette den anden medlemsstats judicielle myndigheder om, at de er rede til at overtage denne straffuldbyrdelse, uden at den faktiske overtagelse af fuldbyrdelsen er garanteret på tidspunktet for afslaget på overgivelse, og uden at et sådant afslag endvidere kan anfægtes, såfremt denne overtagelse senere måtte vise sig umulig« (
9
).
19.
Domstolen fastslog endvidere i samme dom, at »bestemmelserne i rammeafgørelse 2002/584 ikke har direkte virkning« (
10
). Domstolen fastslog imidlertid, at »[d]en kompetente nationale domstol […] – idet den tager national ret i dens helhed i betragtning og anvender de fortolkningsmetoder, der er anerkendt i denne ret – i videst muligt omfang [skal] fortolke de i hovedsagen omhandlede nationale bestemmelser i lyset af denne rammeafgørelses ordlyd og formål, hvilket i nærværende sag indebærer, at den fuldbyrdende medlemsstats judicielle myndigheder, såfremt der gives afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre, som er udstedt med henblik på overgivelse af en person, der i den udstedende medlemsstat har været genstand for en endelig dom, hvorved han er pålagt en frihedsstraf, er forpligtede til selv at sikre, at den straf, som denne person er idømt, faktisk fuldbyrdes« (
11
).
A.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse
20.
Den forelæggende ret har i anmodningen om præjudiciel afgørelse anført, at det fremgår af Popławski-dommen, at OLW’s artikel 6, stk. 2, 3 og 5, er i strid med artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584.
21.
Den forelæggende ret er i øvrigt af den opfattelse, at en fortolkning af OLW’s artikel 6, stk. 2, 3 og 5, der er fuldstændig i overensstemmelse med denne rammeafgørelse – idet den forelæggende ret dels har et vist skøn med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt der skal anvendes den grund til at afslå overgivelse, der er nævnt i disse bestemmelser, dels alene kan afslå overgivelse, såfremt det sikres, at Kongeriget Nederlandene overtager den faktiske fuldbyrdelse af straffen – ikke er mulig, da en sådan fortolkning ville være contra legem.
22.
Den forelæggende ret har imidlertid anført, at den i sin første forelæggelsesafgørelse i denne sag havde stillet spørgsmål vedrørende tre løsninger, der efter denne rets opfattelse ikke desto mindre kunne føre til et resultat, der er i overensstemmelse med rammeafgørelse 2002/584.
23.
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at det fremgår af den første præjudicielle dom i denne sag, at kun én af de tre løsninger er i overensstemmelse med EU-retten, nemlig den fortolkning, at artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 udgør det i henhold til den tidligere OLW’s artikel 6, stk. 3, konventionsmæssige retsgrundlag for at overtage fuldbyrdelsen af straffen. Minister van Justitie en Veiligheid (justitsministeren, Nederlandene), der er det kompetente organ til at overtage fuldbyrdelsen af straffen, anførte imidlertid, at rammeafgørelse 2002/584 ikke udgjorde en konvention i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i OLW’s artikel 6, stk. 3, og heller ikke i artikel 2 i lov om overgivelse til fuldbyrdelse af straffedomme.
24.
Den forelæggende ret har heraf udledt, at den omhandlede fortolkning ikke er egnet til at sikre en faktisk fuldbyrdelse i Nederlandene af den straf, som Daniel Adam Popławski er idømt, og således føre til en løsning, der er i overensstemmelse med det formål, der forfølges med rammeafgørelse 2002/584, således som Domstolen har krævet i Popławski-dommen (
12
).
25.
Den forelæggende ret har forklaret, at den derfor står over for modstridende forpligtelser. Hvis den forelæggende ret overgiver den eftersøgte person, vil den nemlig handle i overensstemmelse med artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, men i strid med OLW’s artikel 6, stk. 2, 3 og 5, idet disse bestemmelser ikke kan fortolkes således, at deres anvendelse vil føre til et resultat, der er i overensstemmelse med rammeafgørelsen. Hvis den forelæggende ret derimod afslår at overgive den eftersøgte person, vil den handle i overensstemmelse med OLW’s artikel 6, stk. 2, 3, og 5, men i strid med artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584.
26.
Den forelæggende ret ønsker derfor oplyst, om det i henhold til princippet om EU-rettens forrang er muligt at undlade at anvende de bestemmelser i national ret, der er uforenelige med bestemmelserne i rammeafgørelse 2002/584, selv om disse sidstnævnte bestemmelser ikke har direkte virkning. Den forelæggende ret har anført, at en undladelse af at anvende OLW’s artikel 6, stk. 2, 3 og 5, vil indebære, at der ikke findes nogen begrundelse for at nægte at overgive Daniel Adam Popławski til de polske myndigheder. Hensynet til Daniel Adam Popławskis reintegration i det nederlandske samfund må derfor vige for hensynet til, at han ikke unddrager sig sin straf.
27.
Endelig har den forelæggende ret nævnt en anden mulig tilgang, idet den har henvist til generaladvokat Bots forslag til afgørelse i van Vemde-sagen (
13
). Denne mulige løsning vedrører anvendelse af den nationale lovgivning, der er vedtaget til gennemførelse af rammeafgørelse 2008/909 om anerkendelse og fuldbyrdelse af straf.
28.
Generaladvokat Bot var i denne sag nemlig af den opfattelse, at den erklæring, som Kongeriget Nederlandene havde fremsat i henhold til rammeafgørelse 2008/909, ikke havde nogen retsvirkning som følge af, at den var fremsat for sent (
14
).
29.
Den forelæggende ret har anført, at dette argument, som Domstolen ikke tog stilling til i dommen af 25. januar 2017, van Vemde (
15
), er relevant for dens videre stillingtagen.
30.
Den forelæggende ret har anført, at hvis det fastslås, at den nævnte erklæring ikke er gyldig, finder de nationale regler, der gennemfører rammeafgørelse 2008/909, i henhold til denne rammeafgørelses artikel 25 anvendelse med henblik på at opfylde forpligtelsen til at fuldbyrde straffen, som det kræves i medfør af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, således at det undgås, at den pågældende person går fri for straf. I dette tilfælde bør den forelæggende ret undersøge, for det første, om den nationale overgangsregel, dvs. WETS’ artikel 5:2, stk. 3, for så vidt som denne artikel foreskriver, at denne nationale lovgivning ikke finder anvendelse på de retsafgørelser, der er blevet endelige før den 5. december 2011, kan fortolkes i overensstemmelse med rammeafgørelse 2008/909, og, for det andet, om det, hvis overgivelse afslås på grundlag af OLW’s artikel 6, stk. 2, 3 og 5, er sikret, at den faktiske fuldbyrdelse vil ske i Nederlandene.
31.
Hvis den forelæggende ret besvarer begge disse spørgsmål bekræftende, skal overgivelsen af Daniel Adam Popławski afslås og straffen fuldbyrdes i Nederlandene i henhold til OLW’s artikel 6, stk. 2, 3 og 5, og artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, hvilket er foreneligt med hensynet til Daniel Adam Popławskis reintegrationsbehov.
32.
Den forelæggende ret har stadig i den situation, hvor Kongeriget Nederlandenes erklæring ikke er gyldig, endvidere præciseret, at hvis en fortolkning af WETS’ artikel 5:2, stk. 3, der er forenelig med rammeafgørelse 2008/909, i sidste ende ikke er mulig, opstår spørgsmålet, om denne ret i henhold til princippet om EU-rettens forrang skal undlade at anvende denne bestemmelse, for så vidt som den er i strid med rammeafgørelsen.
33.
På baggrund af disse betragtninger har rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Hvis den fuldbyrdende judicielle myndighed ikke kan fortolke de nationale gennemførelsesbestemmelser til en rammeafgørelse således, at anvendelsen af disse bestemmelser fører til et resultat, der er i overensstemmelse med rammeafgørelsen, skal denne myndighed da på grund af princippet om EU-rettens forrang undlade at anvende de nationale bestemmelser, der er i strid med denne rammeafgørelse?
2)
Er en erklæring fra en medlemsstat som omhandlet i artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909[…], som ikke blev fremsat »i forbindelse med vedtagelsen af denne rammeafgørelse« men på et senere tidspunkt, gyldig?«
B.
De præciseringer, som den forelæggende ret har anført i sin afgørelse af 10. juli 2018
34.
Efter indgivelsen af anmodningen om præjudiciel afgørelse besluttede Kongeriget Nederlandene at tilbagekalde den erklæring, som det havde afgivet i henhold til artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909. Kongeriget Nederlandene tilbagekaldte således denne erklæring med virkning fra den 1. juni 2018, og afgørelsen om tilbagekaldelse blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende den 28. juni 2018 (
16
).
35.
Den 10. juli 2018 afholdt den forelæggende ret med parternes accept et retsmøde i en anden sammensætning og gav parterne mulighed for at fremsætte bemærkninger om konsekvenserne af tilbagekaldelsen af den nævnte erklæring. Ved en afgørelse af samme dato besluttede denne ret at opretholde sine to præjudicielle spørgsmål.
36.
Den forelæggende ret har i denne forbindelse anført, at den ordning, der følger af rammeafgørelse 2008/909, finder anvendelse på situationen i hovedsagen som følge af, at Kongeriget Nederlandene har tilbagekaldt sin erklæring. Den forelæggende ret har imidlertid anført, at det fortsat fremgår af WETS’ artikel 5:2, stk. 3, at denne lov, der har til formål at gennemføre rammeafgørelse 2008/909, ikke finder anvendelse på domme, der er blevet endelige før den 5. december 2011, hvilket er tilfældet for den dom, der er blevet afsagt mod Daniel Adam Popławski.
37.
Den forelæggende ret har anført, at den ikke er sikker på, at det er muligt at anlægge en fortolkning af denne bestemmelse, der er i overensstemmelse med rammeafgørelse 2008/909, og dette er baggrunden for, at det første spørgsmål efter denne rets opfattelse fortsat er relevant for løsningen af tvisten i hovedsagen.
38.
Det andet spørgsmål er efter den forelæggende rets opfattelse fortsat også relevant for løsningen af tvisten i hovedsagen. Den forelæggende ret har anført, at den udstedende medlemsstat, dvs. Republikken Polen, nemlig ligeledes har fremsat en erklæring som omhandlet i artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909. Den forelæggende ret har i denne forbindelse henvist til generaladvokat Bots forslag til afgørelse i Popławski-sagen (
17
), hvori han fremhævede, at Republikken Polens erklæring blev fremsat for sent (
18
).
39.
Hvad angår forholdet mellem de to spørgsmål har den forelæggende ret anført, at den er af den opfattelse, at det andet spørgsmål, uanset hvorledes første spørgsmål måtte blive besvaret, fortsat er relevant og omvendt. Denne ret har i denne forbindelse suppleret forelæggelsesafgørelsen med følgende oplysninger.
40.
Den forelæggende ret har anført, at i det tilfælde, hvor den erklæring, som Republikken Polen har fremsat, ikke er gyldig, vil de to medlemsstater være forpligtet til at anvende den ordning, der følger af rammeafgørelse 2008/909. Hvad angår Kongeriget Nederlandene skal den forelæggende ret derfor undersøge, for det første, om den kan fortolke WETS’ artikel 5:2, stk. 3, i overensstemmelse med denne rammeafgørelse. Hvis denne bestemmelse ikke kan fortolkes i overensstemmelse med rammeafgørelse 2008/909, finder WETS ikke anvendelse, og det kan ikke sikres, at Kongeriget Nederlandene faktisk fuldbyrder straffen. I dette tilfælde er svaret på det første spørgsmål fortsat relevant. Hvis WETS’ artikel 5:2, stk. 3, kan fortolkes i overensstemmelse med rammeafgørelse 2008/909, har den forelæggende ret anført, at den skal undersøge, om anvendelsen af WETS sikrer den faktiske fuldbyrdelse af straffen.
III. Bedømmelse
41.
Den forelæggende ret har med det første spørgsmål anmodet Domstolen om at afgøre, om en national ret, der ikke kan fortolke de nationale gennemførelsesbestemmelser til en rammeafgørelse således, at dette fører til et resultat, der er i overensstemmelse med rammeafgørelsen, i henhold til princippet om EU-rettens forrang er forpligtet til at undlade at anvende disse bestemmelser, der er i strid med den nævnte rammeafgørelse.
42.
Den forelæggende ret har med det andet spørgsmål anmodet Domstolen om at afgøre, om en erklæring fra en medlemsstat som omhandlet i artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909 kan have retsvirkninger, såfremt den ikke er blevet fremsat i forbindelse med vedtagelsen af denne rammeafgørelse, men på et senere tidspunkt.
43.
Jeg vil indlede min vurdering med en undersøgelse af dette andet spørgsmål, idet dette spørgsmål vil fastlægge de retlige rammer, der gælder for fuldbyrdelsen i Nederlandene af den straf, som Daniel Adam Popławski er blevet idømt i Polen.
A.
Om det andet spørgsmål
1. Generel vurdering
44.
Det skal bemærkes, at artikel 28, stk. 1, i rammeafgørelse 2008/909 bestemmer, at anmodninger om anerkendelse og fuldbyrdelse af sanktioner, der modtages efter den 5. december 2011, er omfattet af de regler, som medlemsstaterne har vedtaget til gennemførelse af denne rammeafgørelse, mens den nævnte rammeafgørelses artikel 28, stk. 2, dog giver enhver medlemsstat mulighed for at fremsætte en erklæring, der har den virkning, at anvendelsen af denne rammeafgørelse udsættes.
45.
Den hermed forbundne vanskelighed består i, at erklæringen i henhold til ordlyden af artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909 skal fremsættes »i forbindelse med vedtagelsen af [rammeafgørelsen]«.
46.
Jeg er i lighed med generaladvokat Bot (
19
) af den opfattelse, at den erklæring, der er tale om i artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909, under alle omstændigheder skal være fremsat på tidspunktet for rammeafgørelsens vedtagelse, ligesom den præcist skal angive den berørte medlemsstats valg af den dato, forud for hvilken rammeafgørelsen ikke finder anvendelse på endeligt afsagte domme. Denne rammeafgørelses artikel 28, stk. 2, giver således medlemsstaterne et vist skøn til at fastsætte denne dato, forudsat at den ikke ligger efter den 5. december 2011.
47.
Jeg bemærker endvidere, at de tilfælde, hvor rammeafgørelse 2008/909 tillader medlemsstaterne at fremsætte en erklæring ikke alene i forbindelse med rammeafgørelsens vedtagelse, men tillige på et senere tidspunkt, meget klart fremgår af denne rammeafgørelse. Jeg henviser bl.a. til denne rammeafgørelses artikel 4, stk. 7, og artikel 7, stk. 4.
48.
Det følger af de ovenfor anførte betragtninger, at en erklæring fra en medlemsstat, der vedrører rammeafgørelsens artikel 28, ikke kan have retsvirkninger, når den er fremsat efter vedtagelsen af denne rammeafgørelse, i strid med, hvad der kræves i henhold til den nævnte rammeafgørelses artikel 28, stk. 2.
2. Anvendelse inden for rammerne af den foreliggende sag
49.
Eftersom den erklæring, som Kongeriget Nederlandene fremsatte i henhold til artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909, er blevet tilbagekaldt med virkning fra den 1. juni 2018, således som den forelæggende ret har oplyst over for Domstolen, vedrører det andet spørgsmål ikke længere denne erklæring, men nu den erklæring, som Republikken Polen har fremsat i henhold til den samme bestemmelse.
50.
Det forholder sig imidlertid således, at Rådet for Den Europæiske Union modtog Republikken Polens erklæring den 23. februar 2011, og at den efterfølgende blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende den 1. juni 2011 (
20
).
51.
I mangel af enhver form for præcis og officiel erklæring fra Republikken Polen, der ligger forud for det dokument, som Rådet modtog den 23. februar 2011, er jeg derfor af den opfattelse, at Republikken Polens erklæring ikke kan have retsvirkninger, idet den er fremsat efter fristens udløb (
21
).
52.
I mangel af en erklæring, der opfylder betingelserne i artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909, er det dennes artikel 28, stk. 1, der fastsætter rammeafgørelsens anvendelsesområde ratione temporis for de regler, der er indeholdt i den nævnte rammeafgørelse, dvs. i forhold til anmodninger modtaget efter den 5. december 2011.
53.
Såfremt der fremsættes anmodning om, at den straf, som Daniel Adam Popławski er blevet idømt, skal fuldbyrdes i Nederlandene, er det derfor de regler, som denne medlemsstat og Republikken Polen har vedtaget til gennemførelse af rammeafgørelse 2008/909, der gælder for en sådan anmodning.
54.
Det første spørgsmål, som den forelæggende ret har forelagt, skal derfor vurderes med henblik på fuldbyrdelse i Nederlandene af den straf, som Daniel Adam Popławski er blevet idømt i Polen, og som er omfattet af den ordning, der følger af rammeafgørelse 2008/909.
B.
Om det første spørgsmål
55.
Som jeg allerede har anført, har den forelæggende ret anmodet Domstolen om at afgøre, om en national ret, der ikke kan fortolke de nationale gennemførelsesbestemmelser til en rammeafgørelse således, at dette fører til et resultat, der er i overensstemmelse med rammeafgørelsen, i henhold til princippet om EU-rettens forrang er forpligtet til at undlade at anvende disse bestemmelser, der er i strid med den nævnte rammeafgørelse.
56.
Dette spørgsmål vedrører to kategorier af bestemmelser i nederlandsk ret, som den forelæggende ret på grund af deres uforenelighed med rammeafgørelse 2002/584 eller rammeafgørelse 2008/909 alt efter omstændighederne bør undlade at anvende, såfremt det nævnte spørgsmål besvares bekræftende.
57.
Der er for det første tale om OLW’s artikel 6, stk. 2, 3 og 5, der har til formål at gennemføre artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584.
58.
Der er for det andet tale om WETS’ artikel 5:2, stk. 3, hvoraf fremgår, at de regler, som Kongeriget Nederlandene har vedtaget til gennemførelse af rammeafgørelse 2008/909, ikke finder anvendelse på de retsafgørelser, der er blevet endelige før den 5. december 2011. Denne bestemmelse er således i national ret udtryk for den erklæring, som Kongeriget Nederlandene fremsatte i henhold til denne rammeafgørelses artikel 28, stk. 2, som denne medlemsstat har tilbagekaldt med virkning fra den 1. juni 2018.
59.
Inden der tages stilling til det principielle spørgsmål om, hvilke virkninger en rammeafgørelse kan have på de nationale lovgivninger, skal der foretages en præcisering af den sammenhæng, som dette spørgsmål indgår i. Jeg vil derfor indledningsvis henvise til de to punkter, med hensyn til hvilke Domstolen i Popławski-dommen fastslog, at den nederlandske lovgivning var uforenelig med artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584.
1. Popławski-dommen
60.
Domstolen bemærkede for det første, at artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 fastsætter en fakultativ grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, hvorefter den fuldbyrdende judicielle myndighed »kan« afslå at fuldbyrde en sådan arrestordre, der er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, når den eftersøgte person som i hovedsagen er bosat i den fuldbyrdende medlemsstat, og denne medlemsstat »forpligter« sig til selv at fuldbyrde straffen i henhold til sin nationale lovgivning (
22
). Domstolen udtalte, at »[d]et således [fremgår] af selve ordlyden af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, at den fuldbyrdende judicielle myndighed, når en medlemsstat har besluttet at gennemføre denne bestemmelse i national ret, ikke desto mindre skal råde over en skønsbeføjelse hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt det skal afslås at fuldbyrde den europæiske arrestordre. I denne forbindelse skal denne myndighed kunne tage hensyn til formålet med den i denne bestemmelse fastsatte fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, som ifølge Domstolens faste praksis består i at give den fuldbyrdende judicielle myndighed adgang til at lægge særlig vægt på, om det er muligt at forbedre den eftersøgtes udsigter til at blive resocialiseret, efter at han har afsonet den idømte straf« (
23
).
61.
Domstolen anførte således en første grund til, at den nederlandske lovgivning ikke var forenelig med artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, idet den fuldbyrdende judicielle myndighed i henhold til denne lovgivning var forpligtet til at give afslag på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, hvis den eftersøgte var bosat i den medlemsstat, som denne myndighed tilhørte, og idet den derfor var frataget enhver mulighed for at anlægge et skøn med hensyn til, hvorledes den europæiske arrestordre skulle behandles (
24
).
62.
Domstolen udtalte for det andet, at »det ligeledes [følger] af ordlyden af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, at ethvert afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre forudsætter en reel forpligtelse fra den fuldbyrdende medlemsstats side til at fuldbyrde den frihedsstraf, som den eftersøgte er idømt, således at det forhold, at denne medlemsstat erklærer sig »rede« til at fuldbyrde denne straf, ikke i sig selv kan anses for at kunne begrunde et sådant afslag. Heraf følger, at den fuldbyrdende judicielle myndighed forud for ethvert afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre skal have foretaget en efterprøvelse af muligheden for faktisk at fuldbyrde straffen i henhold til sin nationale lovgivning. Såfremt den fuldbyrdende medlemsstat ikke kan forpligte sig til faktisk at fuldbyrde straffen, påhviler det den fuldbyrdende judicielle myndighed at fuldbyrde den europæiske arrestordre og dermed at overgive den eftersøgte til den udstedende medlemsstat« (
25
).
63.
Domstolen fremhævede således en anden grund til, at den nederlandske lovgivning ikke var forenelig med artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, idet et afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre i henhold til denne lovgivning ikke var betinget af, at den fuldbyrdende medlemsstat »forpligter sig til faktisk at fuldbyrde den frihedsstraf, som den[…] eftersøgte person er idømt, hvorved der opstår en risiko for, at den[ne person] ikke straffes« (
26
). Ud fra dette synspunkt er den nederlandske lovgivning således i strid med artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, idet den »blot fastsætter en forpligtelse for den [fuldbyrdende] medlemsstats judicielle myndigheder til at underrette den [udstedende] medlemsstats judicielle myndigheder om, at de er rede til at overtage […] fuldbyrdelse[n af en dom, hvorved der idømmes en frihedsstraf], uden at den faktiske overtagelse af fuldbyrdelsen er garanteret på tidspunktet for afslaget på overgivelse, og uden at et sådant afslag endvidere kan anfægtes, såfremt denne overtagelse senere måtte vise sig umulig« (
27
).
64.
Henset til denne konstatering om uforenelighed opfordrede Domstolen den forelæggende ret til i videst muligt omfang at finde en fortolkning af den nederlandske lovgivning, der var i overensstemmelse med artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584.
2. Princippet om overensstemmende fortolkning
65.
Det skal bemærkes, at »[d]et følger […] af Domstolens faste praksis, at en rammeafgørelses bindende virkning indebærer en forpligtelse for de nationale myndigheder, herunder de nationale retter, til at anlægge en overensstemmende fortolkning af national ret. Disse retter er ved anvendelsen af national ret forpligtet til i videst muligt omfang at fortolke denne lovgivning i lyset af rammeafgørelsens ordlyd og formål med henblik på at nå det med rammeafgørelsen tilsigtede resultat. Denne forpligtelse til overensstemmende fortolkning af national ret er uadskilleligt forbundet med EUF-traktatens system, idet den giver de nationale retter mulighed for inden for rammerne af deres kompetence at sikre sig EU-rettens fulde virkning, når de afgør de tvister, der er indbragt for dem« (
28
).
66.
Domstolen anerkendte ganske vist, at »[p]rincippet om overensstemmende fortolkning af national ret er […] underlagt visse begrænsninger. Den nationale rets forpligtelse til at henvise til indholdet af en rammeafgørelse, når den fortolker og anvender de relevante nationale retsregler, begrænses således af generelle retsprincipper, herunder retssikkerhedsprincippet og princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft. Disse principper er navnlig til hinder for, at denne forpligtelse på grundlag af en rammeafgørelse og uafhængigt af en lov vedtaget til gennemførelse heraf kan føre til, at strafansvaret for dem, der overtræder rammeafgørelsens bestemmelser, fastlægges eller skærpes« (
29
).
67.
Forpligtelsen til at foretage en overensstemmende fortolkning »kan endvidere ikke tjene som grundlag for en fortolkning contra legem af national ret« (
30
).
68.
Domstolen anførte imidlertid, at »[d]et forholder sig […] således, at princippet om overensstemmende fortolkning kræver, at de nationale retter gør alt, hvad der henhører under deres kompetence – idet de tager national ret i dens helhed i betragtning, og de anvender fortolkningsmetoder, der er anerkendt i denne ret – for at sikre den fulde virkning af rammeafgørelsen og for at nå et resultat, der er i overensstemmelse med det, der tilsigtes med rammeafgørelsen« (
31
).
69.
Domstolen har i denne forbindelse tidligere fastslået, at »forpligtelsen til at foretage en overensstemmende fortolkning pålægger de nationale domstole i givet fald at ændre en fast retspraksis, såfremt denne er baseret på en fortolkning af national ret, som er uforenelig med formålene med en rammeafgørelse« (
32
).
70.
Domstolen har ligeledes fastslået, at »såfremt en national ret finder, at det er umuligt for den at fortolke den omhandlede nationale bestemmelse i overensstemmelse med rammeafgørelsen, fordi den er bundet af den øverste nationale domstols fortolkning af denne nationale bestemmelse i en fortolkende dom, tilkommer det den forelæggende ret at sikre den fulde virkning af rammeafgørelsen, idet den om fornødent af egen drift skal undlade at anvende den fortolkning, som den øverste nationale domstol har anlagt, for så vidt som denne fortolkning ikke er forenelig med EU-retten« (
33
).
71.
Henset til denne gennemgang af rækkevidden af og grænserne for forpligtelsen til at foretage en overensstemmende fortolkning af national ret skal den forelæggende ret på ny opfordres til i videst muligt omfang at gøre alt, hvad der er muligt, for at forsøge ad fortolkningsvejen at nå frem til en anvendelse af OLW’s artikel 6, stk. 2, 3 og 5, der er i overensstemmelse med det formål, der forfølges med artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584. Den samme indsats er nødvendig med hensyn til WETS’ artikel 5:2, stk. 3, for at nå frem til en fortolkning, der er i overensstemmelse med rammeafgørelse 2008/909. Rammeafgørelsens forrang for national ret består nemlig først og fremmest og især i en forpligtelse, der påhviler de nationale retter, til at fortolke deres nationale lovgivning i overensstemmelse med disse rammeafgørelser.
72.
Før den forelæggende ret gives anvisninger i denne forbindelse, skal forholdet mellem rammeafgørelse 2002/584 og rammeafgørelse 2008/909 præciseres.
3. Forholdet mellem rammeafgørelse 2002/584 og rammeafgørelse 2008/909
73.
Forholdet mellem rammeafgørelse 2002/584 og rammeafgørelse 2008/909 er præciseret i denne sidstnævnte rammeafgørelses artikel 25, der har overskriften »Fuldbyrdelse af sanktioner i medfør af en europæisk arrestordre« og som bestemmer, at »[m]ed forbehold af rammeafgørelse 2002/584[…] finder bestemmelserne i denne rammeafgørelse, i det omfang de er forenelige med bestemmelserne i rammeafgørelse 2002/584[…], anvendelse mutatis mutandis på fuldbyrdelse af sanktioner i tilfælde, hvor en medlemsstat påtager sig at fuldbyrde sanktionen i overensstemmelse med artikel 4, nr. 6), i […] rammeafgørelse [2002/584], eller i tilfælde, hvor den i henhold til artikel 5, nr. 3), i nævnte rammeafgørelse har betinget sig, at den pågældende overføres til den pågældende medlemsstat for dér at afsone sanktionen med henblik på at undgå, at den pågældende person går fri for straf« (
34
).
74.
Denne artikel skal sammenholdes med 12. betragtning til rammeafgørelse 2008/909, hvoraf fremgår, at den tilsvarende anvendelse af denne rammeafgørelse på fuldbyrdelsen af de sanktioner, der er nævnt i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 »bl.a. [betyder], at fuldbyrdelsesstaten, med forbehold af nævnte rammeafgørelse, kan undersøge, om der foreligger grunde til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, jf. denne rammeafgørelses artikel 9, herunder kontrol af princippet om dobbelt strafbarhed, hvis fuldbyrdelsesstaten har afgivet en erklæring i henhold til denne rammeafgørelses artikel 7, stk. 4, som betingelse for anerkendelse og fuldbyrdelse af dommen, og overveje, om den vil udlevere den domfældte eller fuldbyrde dommen i medfør af artikel 4, stk. 6, i […] rammeafgørelse [2002/584]«.
75.
Det kan af disse bestemmelser udledes, at der intet er til hinder for, at den fuldbyrdende medlemsstat kan påtage sig en bindende og endelig forpligtelse til at fuldbyrde en sanktion, såfremt den ordning, der følger af rammeafgørelse 2008/909 finder anvendelse på den nævnte straf, når den nævnte stat ikke har til hensigt at påberåbe sig en af de grunde til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse, der er fastsat i denne rammeafgørelses artikel 9, og når den fuldbyrdende judicielle myndighed i øvrigt er af den opfattelse, at fuldbyrdelsen af straffen i denne medlemsstat vil gøre det muligt at lette den sociale rehabilitering af den domfældte. De betingelser, der kræves for, at den fuldbyrdende judicielle myndighed kan afslå overgivelsen, er således opfyldt. Hensynet til den domfældtes behov for social rehabilitering er således sammenfaldende med det hensyn, der har til formål at undgå, at en frihedsstraf ikke fuldbyrdes. Nødvendigheden af at forene disse to hensyn gør det så meget desto mere påkrævet, at den forelæggende ret forsøger at finde en fortolkning af national ret, der gør det muligt at sikre den fulde virkning af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584.
4. En fortolkning af national ret, der er i overensstemmelse med rammeafgørelse 2002/584 og rammeafgørelse 2008/909
76.
Som Domstolen anførte i Popławski-dommen, er den ikke kompetent til at fortolke en medlemsstats nationale ret (
35
). Det tilkommer dermed den forelæggende ret at vurdere, om nederlandsk ret kan fortolkes i overensstemmelse med artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 og artikel 28 i rammeafgørelse 2008/909.
77.
Domstolen er imidlertid, når den »inden for rammerne af en præjudiciel procedure skal give den nationale ret fyldestgørende svar, […] kompetent til på grundlag af det i hovedsagen oplyste samt de for Domstolen afgivne skriftlige og mundtlige indlæg at vejlede den nationale ret på en sådan måde, at denne kan træffe sin afgørelse« (
36
).
78.
I det foreliggende tilfælde forudsætter gennemførelsen af OLW’s artikel 6, stk. 2, 3 og 5, inden for rammerne af tvisten i hovedsagen for at være i overensstemmelse med artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, at denne nationale bestemmelse kan fortolkes på følgende måde.
79.
For det første skal OLW’s artikel 6, stk. 2, 3 og 5, kunne fortolkes således, at den fastsætter en fakultativ grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre mod en eftersøgt person, således at den fuldbyrdende medlemsstats judicielle myndighed har en skønsbeføjelse til at fuldbyrde eller afslå at fuldbyrde denne europæiske arrestordre.
80.
Den forelæggende ret synes i anmodningen om præjudiciel afgørelse at være i tvivl om, hvorvidt det er muligt at anlægge en sådan fortolkning af national ret, selv om det samtidig fremgår af de andre betragtninger, som den har anført, at dette efter denne rets opfattelse ikke udgør den væsentligste hindring for at nå frem til en løsning, der er i overensstemmelse med det i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 fastsatte.
81.
For det andet, og de spørgsmål, som den forelæggende ret har rejst, vedrører nærmere bestemt dette punkt, skal OLW’s artikel 6, stk. 2, 3 og 5, for at være i overensstemmelse med de krav, der er fastsat i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, kunne fortolkes således, at den fuldbyrdende judicielle myndigheds mulighed for at afslå at fuldbyrde den europæiske arrestordre, kun kan udøves, såfremt det sikres, at den faktiske fuldbyrdelse af den straf, som Daniel Adam Popławski er idømt, kan ske i Nederlandene.
82.
På dette punkt er drøftelsen af, om artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, når en medlemsstat undergiver overtagelse af fuldbyrdelsen af en frihedsstraf den betingelse, at der foreligger et retsgrundlag herfor i en international konvention, i sig selv kan udgøre det konventionsretlige retsgrundlag, der kræves i medfør af international ret, ikke længere relevant.
83.
Som jeg har anført ovenfor, besluttede Kongeriget Nederlandene med virkning fra den 1. juni 2018 nemlig at tilbagekalde den erklæring, som det havde fremsat i henhold til artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909. Tilbagekaldelsen af denne erklæring har den virkning, at bestemmelserne i denne rammeafgørelse ratione temporis skal finde anvendelse på en anmodning om fuldbyrdelse af en sanktion i et tilfælde, hvor en medlemsstat har forpligtet sig til at fuldbyrde denne straf i henhold til artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584.
84.
Jeg bemærker i denne forbindelse, at rammeafgørelse 2008/909 er gennemført i nederlandsk ret ved WETS. Efter ikrafttrædelsen af denne lovgivning indeholder OLW’s artikel 6, stk. 3, ikke længere en henvisning til et konventionsmæssigt grundlag for fuldbyrdelsen af en sanktion i tilfælde af, at der gives afslag på overgivelse. Denne redaktionelle ændring er logisk, idet artikel 26, stk. 1, i rammeafgørelse 2008/909, således som det fremgår af denne bestemmelse, fra den 5. december 2011 træder i stedet for de tilsvarende bestemmelser i flere europæiske konventioner, der finder anvendelse på forholdet mellem medlemsstaterne.
85.
Den forelæggende ret kan derfor lægge til grund, at gennemførelsen af de nationale regler, der er vedtaget med henblik på gennemførelsen af rammeafgørelse 2008/909, er egnet til at sikre, at den straf, som Daniel Adam Popławski er blevet idømt, faktisk kan fuldbyrdes i Nederlandene.
86.
Når dette er sagt, støder gennemførelsen af sådanne nationale regler i det foreliggende tilfælde på den hindring, der fremgår af WETS’ artikel 5:2, stk. 3, idet denne bestemmelse som nævnt foreskriver, at de nævnte regler ikke finder anvendelse på retsafgørelser, der er blevet endelige før den 5. december 2011.
87.
I mangel af en erklæring fra Kongeriget Nederlandene i henhold til artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909, skal denne bestemmelse anses for uforenelig med denne rammeafgørelses artikel 28, stk. 1, der, som jeg også har nævnt, foreskriver, at anmodninger, der er modtaget efter den 5. december 2011, er omfattet af de regler, som medlemsstaterne har vedtaget til gennemførelse af den nævnte rammeafgørelse, uden at den dato, hvor den pågældende dom er blevet endelig, i denne forbindelse har nogen som helst betydning.
88.
Ved at tage hensyn til hele den nationale lovgivning og de fortolkningsmetoder, som den råder over, vil den forelæggende ret efter min opfattelse kunne fastslå, at det, eftersom Kongeriget Nederlandene har besluttet at tilbagekalde den erklæring, som den fremsatte i henhold til artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909, følger heraf, at den nationale bestemmelse, der har til formål at gennemføre denne erklæring i national ret, savner et retsgrundlag. Eftersom den hensigt, som Kongeriget Nederlandene har tilkendegivet, ikke på nogen måde er tvetydig, bør rækkevidden af WETS’ artikel 5:2, stk. 3, let kunne begrænses udelukkende i henhold til national ret, og uden at den forelæggende ret vil stå over for en hindring i form af en fortolkning contra legem.
89.
Efter at have foretaget disse præciseringer vedrørende den måde, hvorpå den forelæggende ret kan nå frem til en fortolkning af national ret, der er i overensstemmelse med rammeafgørelse 2002/584 og rammeafgørelse 2008/909, skal der gives konkrete anvisninger på, hvorledes de nationale regler, der gennemfører disse to rammeafgørelser, hænger sammen i en situation som den, der er genstand for hovedsagen.
90.
Der skal i denne forbindelse tages udgangspunkt i en konstatering af, at eftersom den ordning, der følger af rammeafgørelse 2008/909, finder anvendelse på en anmodning om i Nederlandene at fuldbyrde den straf, som Daniel Adam Popławski er blevet idømt i Polen, og idet der kan ses bort fra den usikkerhed, der tidligere var forbundet med anvendelsen af den ordning, der fulgte af europæiske konventioner på området, er den fuldbyrdende medlemsstat i stand til at påtage sig en bindende og endelig forpligtelse til at fuldbyrde denne straf, således som det kræves i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584.
91.
Jeg er endvidere af den opfattelse, at når de betingelser, der er fastsat i denne bestemmelse, først er opfyldt, er det ikke muligt at fastslå, at fuldbyrdelsen af straffen i den fuldbyrdende medlemsstat kan forhindres ved, at den medlemsstat, der har udstedt den europæiske arrestordre, afslår at fremsende dommen samt den attest, der er nævnt i bilag 1 til rammeafgørelse 2008/909.
92.
Jeg er i denne forbindelse ikke enig i Republikken Polens standpunkt, hvorefter det i mangel af en anmodning eller accept fra denne medlemsstats side med hensyn til fuldbyrdelsen i Nederlandene af den straf, som Daniel Adam Popławski er blevet idømt, ikke er muligt at gennemføre denne fuldbyrdelse. Et sådant standpunkt vil nemlig indebære, at den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er nævnt i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, fratages den virkning, som den fuldbyrdende medlemsstat har valgt at gennemføre i national ret. Dette standpunkt, som Republikken Polen har indtaget, og som svarer til at opstille en hindring for den bindende og endelige forpligtelse, som den fuldbyrdende medlemsstat har påtaget sig, til at fuldbyrde straffen, er desuden i strid med formålet om at forbedre den domfældtes udsigter til at blive socialt rehabiliteret, idet dette formål forfølges med både denne sidstnævnte bestemmelse (
37
), men også rammeafgørelse 2008/909, således som det udtrykkeligt fremgår af sidstnævnte rammeafgørelses artikel 3, stk. 1. Det skal i denne forbindelse fremhæves, at Domstolen allerede har fastslået, at »unionsborgerens sociale reintegration i den stat, hvor vedkommende faktisk er integreret, ikke kun er i vedkommendes egen interesse, men også i […] Union[en]s generelle interesse« (
38
).
93.
I modsætning til, hvad Republikken Polen har hævdet, kan den udstedende medlemsstat ikke påberåbe sig artikel 4, stk. 5, i rammeafgørelse 2008/909 med henblik på at modsætte sig fremsendelsen af dommen samt den attest, der er nævnt i bilag 1 til denne rammeafgørelse.
94.
Det er ganske vist korrekt, at det fremgår af denne bestemmelse, at »[f]uldbyrdelsesstaten […] på eget initiativ [kan] anmode udstedelsesstaten om at fremsende dommen samt attesten«, og at »[a]nmodninger i henhold til dette stykke [ikke] indebærer […], at udstedelsesstaten har pligt til at fremsende dommen samt attesten«.
95.
Når dette er sagt, er det, således som jeg har nævnt ovenfor, artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909, der regulerer fuldbyrdelsen af sanktioner i medfør af en europæisk arrestordre, således som det i øvrigt udtrykkeligt fremgår af overskriften til denne artikel. Denne bestemmelse udgør derfor lex specialis i forhold til den generelle ordning for fuldbyrdelse af sanktioner, der gælder i henhold til denne rammeafgørelse.
96.
Jeg bemærker i denne forbindelse, at bestemmelserne i rammeafgørelse 2008/909 ifølge denne bestemmelses ordlyd finder anvendelse »med forbehold af« rammeafgørelse 2002/584 på fuldbyrdelsen af sanktioner i medfør af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 og kun »i det omfang, de er forenelige« med bestemmelserne i denne sidstnævnte rammeafgørelse. Dette indebærer samlet set, at gennemførelsen af rammeafgørelse 2008/909 ikke kan forhindre anvendelsen af den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der fremgår af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, idet den fuldbyrdende medlemsstat i henhold til denne sidstnævnte bestemmelse forpligter sig til at fuldbyrde den pågældende straf. Det ville i øvrigt være paradoksalt og mildest talt usammenhængende at mene, at EU-lovgiver har ønsket at tillade, at den udstedende medlemsstat kan påberåbe sig de regler, der fremgår af rammeafgørelse 2008/909, hvis formål som nævnt er at lette den domfældtes sociale rehabilitering, med henblik på at forhindre anvendelsen af de regler, som den fuldbyrdende medlemsstat har vedtaget til gennemførelse af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, der forfølger det helt samme formål (
39
).
97.
Jeg udleder helt konkret af disse betragtninger, at når den fuldbyrdende medlemsstat forpligter sig til at fuldbyrde en sanktion i overensstemmelse med, hvad der kræves i henhold til artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, har den udstedende medlemsstat pligt til at imødekomme den førstnævnte stats anmodning om at fremsende dommen samt den attest, der fremgår af bilag 1 i rammeafgørelse 2008/909.
98.
En sådan fortolkning af opbygningen af rammeafgørelse 2008/909 og af dennes forhold til rammeafgørelse 2002/584 opfylder således fuldt ud formålet om at lette den domfældtes sociale rehabilitering og sikrer samtidig, at straffen faktisk fuldbyrdes.
99.
Det skal til støtte for den tilgang, som jeg argumenterer for, endvidere erindres, at »hvad angår forholdet mellem medlemsstaterne træder rammeafgørelse 2008/909 i henhold til artikel 26 heri i stedet for flere folkeretlige instrumenter med henblik på, som nævnt i femte betragtning, at videreudvikle samarbejdet i forbindelse med fuldbyrdelse af straffedomme« (
40
).
100.
Til forskel fra disse folkeretlige instrumenter hviler rammeafgørelse 2008/909 først og fremmest på princippet om gensidig anerkendelse, som i overensstemmelse med første betragtning hertil, sammenholdt med artikel 82, stk. 1, TEUF, udgør »hjørnestenen« i det retlige samarbejde i straffesager inden for Den Europæiske Union, hvilket samarbejde ifølge femte betragtning til denne rammeafgørelse er præget af en særlig gensidig tillid mellem medlemsstaterne til de øvrige medlemsstaters retssystemer (
41
). Den udstedende medlemsstats samarbejde med henblik på at gøre det muligt at gennemføre fuldbyrdelsen af en sanktion i den fuldbyrdende medlemsstat i det tilfælde, der er nævnt i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, udgør konkretiseringen af denne gensidige tillid.
101.
Som det fremgår af gennemgangen ovenfor, forudsætter behandlingen af den europæiske arrestordre, der er udstedt mod Daniel Adam Popławski, i henhold til den procedure, som jeg har beskrevet ovenfor, imidlertid nødvendigvis, at den forelæggende ret er i stand til at fortolke national ret i overensstemmelse med rammeafgørelse 2002/584 og rammeafgørelse 2008/909.
102.
Eftersom rammeafgørelser ikke har direkte virkning, er det nemlig udelukket, at de nationale retter direkte kan anvende disse rammeafgørelser, uden at dette sker gennem national ret.
103.
Jeg må imidlertid forholde mig til den situation, at den forelæggende ret kan være af den opfattelse, at den ikke er i stand til at fortolke national ret i overensstemmelse med rammeafgørelse 2002/584 og rammeafgørelse 2008/909, selv om denne ret efter min opfattelse bør kunne anlægge en sådan overensstemmende fortolkning i lyset af de anvisninger, som jeg har givet ovenfor. Jeg bemærker i øvrigt, at den gennemgang, der fremgår af forelæggelsesafgørelsen af 10. juli 2018, viser, at den forelæggende ret i videst muligt omfang har forsøgt at finde en fortolkning af national ret, der er i overensstemmelse med disse rammeafgørelser med henblik på at forene formålet om at undgå straffrihed og formålet om at lette den domfældtes sociale rehabilitering, efter at straffen er afsonet.
5. Udelukkelse af modstridende national ret som følge af princippet om EU-rettens forrang
104.
Jeg er helt generelt af den opfattelse, at selv om det er ubestrideligt, at rammeafgørelserne ikke har direkte virkning, kan deres virkninger på national ret imidlertid ikke være begrænset til kun at udgøre en forpligtelse til at anlægge en overensstemmende fortolkning af national ret, som det påhviler de nationale myndigheder at overholde.
105.
Det er nemlig væsentligt at forstå, at hvis en national bestemmelse, der har til formål at gennemføre en rammeafgørelse, til trods for den kompetente nationale myndigheds anstrengelser ikke kan fortolkes således, at den er i overensstemmelse med denne rammeafgørelse, indebærer dette, at uforeneligheden mellem denne rammeafgørelse og national ret fortsat består, og dette selv om rammeafgørelser har bindende karakter. Dette er grundlæggende i strid med princippet om EU-rettens forrang. Ud fra dette synspunkt er den eneste måde, hvorpå det er muligt at finde en løsning på denne selvmodsigelse, at kræve, at den nationale ret ser bort fra den nationale regel, der er i strid med en rammeafgørelse.
106.
Såfremt det i sidste ende måtte vise sig, at det ikke er muligt at anlægge en fortolkning af nederlandsk ret, der er i overensstemmelse med rammeafgørelse 2002/584 og rammeafgørelse 2008/909, således som jeg opfordrer den forelæggende ret til, navnlig fordi en sådan fortolkning vil være contra legem, indebærer den fulde virkning af disse rammeafgørelser, som de nationale retter har pligt til at sikre (
42
), efter min opfattelse, at den forelæggende ret skal undlade at anvende de nationale bestemmelser, der er i strid med de nævnte rammeafgørelser.
107.
I det forslag til afgørelse, som generaladvokat Bot fremsatte i Popławski-sagen (
43
) og i Lada-sagen (
44
), redegjorde han for grundene til, at det efter hans opfattelse skulle fastslås, at rammeafgørelser, selv om de ikke har direkte virkning, kan påberåbes med henblik på at undlade at anvende de nationale bestemmelser, der er i strid med disse rammeafgørelser. Jeg tilslutter mig den argumentation, der er redegjort for i disse forslag til afgørelse, hvortil jeg henviser (
45
).
108.
Jeg tilføjer, at Domstolen i Popławski-dommen efter min opfattelse ikke selv synes at have udelukket, at en rammeafgørelse kan medføre en forpligtelse for de nationale retter til at undlade at anvende de nationale bestemmelser, der er i strid med denne rammeafgørelse.
109.
Domstolen fastslog således i denne dom, at »det følger af [dens] faste praksis, at medlemsstaterne skal træffe alle almindelige eller særlige foranstaltninger, som er egnede til at sikre opfyldelsen af deres forpligtelser i henhold til en rammeafgørelse« (
46
).
110.
Domstolen anførte endvidere, at »det […] nærmere bestemt [følger] af [dens] faste praksis, at en rammeafgørelses bindende virkning indebærer en forpligtelse for de nationale myndigheder, herunder de nationale retter, til at anlægge en overensstemmende fortolkning af national ret« (
47
).
111.
Selv om Domstolen således fremhævede den forpligtelse til at anlægge en overensstemmende fortolkning af national ret, som det påhviler de nationale retter at overholde, i overensstemmelse med den prioritet, som den efter min opfattelse med føje tillægger denne mulighed for at gøre EU-retten gældende, synes henvisningen til den omstændighed, at rammeafgørelser har bindende karakter, og til den omstændighed, at rammeafgørelsers bindende virkning »nærmere bestemt« indebærer en forpligtelse til at anlægge en overensstemmende fortolkning af national ret, som det påhviler de nationale retter at overholde, efter min opfattelse at holde den mulighed åben, at de nationale retter i det tilfælde, at de ikke er i stand til at fortolke deres nationale ret i overensstemmelse med en rammeafgørelse, er forpligtet til at undlade at anvende sidstnævnte.
112.
Jeg bemærker endvidere, at en anerkendelse af, at der kan henvises til en bestemmelse i en rammeafgørelse af eller for en national ret med henblik på at undlade anvendelsen af national ret, der er i strid med denne rammeafgørelse, ikke forudsætter, at en sådan bestemmelse opfylder de betingelser, der kræves for at have direkte virkning, dvs. kravet om at være tilstrækkelig klar, præcis og ubetinget.
113.
Den foreliggende sag illustrerer i øvrigt den omstændighed, at et sådant krav vil skade rammeafgørelsernes bindende karakter og den omstændighed, at der i modsætning til, hvad Kommissionen har anført, faktisk består en reel forskel mellem en rammeafgørelses direkte virkning og muligheden for at påberåbe sig en rammeafgørelse med henblik på at undlade anvendelsen af en national bestemmelse, der er i strid med denne rammeafgørelse.
114.
Artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 opfylder efter min opfattelse ikke de nødvendige betingelser for at have direkte virkning. Jeg erindrer i denne forbindelse om, at denne bestemmelse fastsætter en fakultativ grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, hvilket indebærer, dels at medlemsstaterne, således som det fremgår af Domstolens praksis, kan vælge at gennemføre denne bestemmelse i national ret (
48
), dels at den fuldbyrdende judicielle myndighed skal råde over en skønsbeføjelse hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt det skal afslås at fuldbyrde den europæiske arrestordre (
49
).
115.
Selv om rammeafgørelser kan have direkte virkning, har artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 under alle omstændigheder således ikke en sådan virkning. En national ret kan med andre ord ikke i noget tilfælde anvende denne bestemmelse direkte uafhængigt af eller i stedet for den nationale regel, som gennemfører denne artikel. Dette indebærer, at hvis artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 ikke er blevet korrekt gennemført ved en national regel, og hvis det måtte vise sig ikke at være muligt at anlægge en overensstemmende fortolkning af denne nationale regel, er det – udelukkende – anvendelsen af den nævnte nationale regel, der skal undlades, hvilket ikke på nogen måde kan indebære, at artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 skal anvendes i stedet for.
116.
På denne baggrund, og henset til den omstændighed, at der ikke her rejses tvivl om det forbud mod rammeafgørelsers direkte virkning, som ophavsmændene til traktaterne har ønsket, er det min opfattelse, at hvis artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 ikke tillægges den virkning, at en modstridende national ret ikke finder anvendelse, vil dette ganske enkelt svare til en accept af, at medlemsstaterne kan foretage en urigtig anvendelse af en grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre og gøre indgreb i kravet om, at rammeafgørelser skal anvendes ensartet inden for Unionen, og princippet om gensidig tillid og princippet om gensidig anerkendelse (
50
). Det er efter min opfattelse ikke muligt at opbygge et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, uden at de nationale retter, der, som det skal erindres, i denne forbindelse spiller en helt afgørende rolle, faktisk har mulighed for at neutralisere den urigtige anvendelse af EU-retten.
117.
Jeg bemærker i øvrigt, at Domstolens seneste praksis vedrørende direktivers virkninger på de nationale lovgivninger bekræfter argumentet om, at den direkte virkning adskiller sig fra direktivers fortrængende virkning, idet dette er en følge af princippet om EU-rettens forrang. Domstolen konstaterede således i dom af 4. oktober 2018 i sagen Link Logistik N&N (
51
), i første omgang, at en bestemmelse i et direktiv ikke opfyldte de nødvendige betingelser for at have direkte virkning (
52
), hvilket ikke forhindrede den i derefter med hensyn til den samme bestemmelse at fastslå, at »hvis en […] overensstemmende fortolkning ikke er mulig, er den nationale ret forpligtet til at anvende EU-retten i sin helhed og beskytte de rettigheder, som denne giver borgerne, og den skal herved om nødvendigt undlade at anvende enhver [national] bestemmelse, som under de foreliggende omstændigheder vil kunne føre til et resultat, som er i strid med EU-retten« (
53
).
118.
Jeg vil nu redegøre for, hvilke konsekvenser undladelsen af at anvende OLW’s artikel 6, stk. 2, 3 og 5, vil have, for så vidt som denne er i strid med artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584.
119.
Hvis den forelæggende ret undlader at anvende OLW’s artikel 6, stk. 2, 3 og 5, vil dette indebære, at den europæiske arrestordre, som Sąd Rejonowy w Poznaniu (den regionale domstol i Poznań) udstedte den 7. oktober 2013 mod Daniel Adam Popławski med henblik på henblik på fuldbyrdelse af den straf, som denne domstol har idømt, i mangel af en fakultativ grund til at afslå fuldbyrdelsen i national ret, der svarer til artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, skal fuldbyrdes. Det blev i retsmødet bl.a. af anklagemyndigheden bekræftet, at den nederlandske lovgivning faktisk indeholder et retsgrundlag, der gør det muligt at gennemføre overgivelsen.
120.
Jeg bemærker i denne forbindelse, at Domstolen meget klart i Popławski-dommen fastslog, at »medlemsstaterne […] i henhold til artikel 1, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584, når betingelserne fastsat i denne rammeafgørelses artikel 4, nr. 6), ikke er opfyldt, [er] forpligtede til at fuldbyrde enhver europæisk arrestordre på grundlag af princippet om gensidig anerkendelse« (
54
). Denne konstatering ville miste sin betydning, såfremt en national lovgivning, der ukorrekt gennemfører artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, og som ikke kan fortolkes i overensstemmelse med denne bestemmelse, kan udgøre en uoverstigelig forhindring for fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre. Jeg kan i en sådan situation med andre ord ikke se, hvilke andre tilgange end den, der består i, at den fuldbyrdende judicielle myndighed undlader at anvende en sådan national lovgivning, gør det muligt at overholde reglen om, at den europæiske arrestordre i princippet skal fuldbyrdes.
121.
Jeg bemærker på dette punkt i lighed med, hvad Domstolen for nylig fastslog, at »[p]rincippet om gensidig anerkendelse er udmøntet i […] artikel 1, stk. 2, [i rammeafgørelse 2002/584,] der fastsætter reglen om, at medlemsstaterne har pligt til at fuldbyrde en europæisk arrestordre på grundlag af dette princip og i overensstemmelse med bestemmelserne i [denne] rammeafgørelse[…]. Principielt kan de fuldbyrdende judicielle myndigheder derfor kun afslå at fuldbyrde en sådan arrestordre med henvisning til de udtømmende opregnede afslagsgrunde, der er fastsat i [den nævnte] rammeafgørelse[…], og fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre kan kun underlægges en af de betingelser, der er udtømmende opregnet heri. Mens fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre udgør hovedreglen, er afslaget på fuldbyrdelse følgelig udformet som en undtagelse, der skal undergives en streng fortolkning« (
55
).
122.
Den løsning, som Kongeriget Nederlandene har foreslået, og som består i at afvente, at den nationale lovgivning bliver ændret, kan ikke tages til følge. Jeg kan endvidere ikke få øje på noget retssikkerhedshensyn, der er til hinder for, at den forelæggende ret kan sikre den fulde virkning af rammeafgørelse 2002/584. Jeg tilføjer, at Kommissionens argument om, at den manglende anvendelse af OLW’s artikel 6, stk. 2, 3 og 5, ikke kan accepteres, idet dette vil være til skade for den berørte person, efter min opfattelse ikke er relevant. Henset til den retspraksis, som jeg har gennemgået ovenfor, kan en sådan betragtning nemlig ikke udgøre en hindring for fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre, når den nationale ret ikke kan anvende en fakultativ grund til at afslå fuldbyrdelse i overensstemmelse med rammeafgørelse 2002/584.
123.
Jeg bemærker i øvrigt, således som Domstolen fastslog i Popławski-dommen, at »den nationale rets forpligtelse til at sikre den fulde virkning af [denne] rammeafgørelse […], ingen betydning [har] for afgørelsen af Daniel Adam Popławskis straffeansvar, der følger af dommen afsagt mod ham den 5. februar 2007 ved Sąd Rejonowy w Poznaniu (den regionale domstol i Poznań), og kan således a fortiori ikke anses for at skærpe dette ansvar« (
56
).
124.
Hvad angår undladelsen af at anvende WETS’ artikel 5:2, stk. 3, i det tilfælde, hvor det måtte vise sig ikke at være muligt at anlægge en fortolkning af nederlandsk ret, der er i overensstemmelse med rammeafgørelse 2008/909, vil en sådan fortolkning udelukkende indebære, at den begrænsning af anvendelsen ratione temporis af de nationale regler, der er vedtaget til gennemførelse af denne rammeafgørelse, ikke finder anvendelse. Jeg bemærker i denne forbindelse, at den løsning, der består i ikke at anerkende, at den forelæggende ret har beføjelse til at undlade at anvende en sådan tidsmæssig begrænsning, vil svare til at forlænge virkningen af den erklæring, som Kongeriget Nederlandene fremsatte i henhold til artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909, selv om denne erklæring er blevet tilbagekaldt og under alle omstændigheder sandsynligvis ikke har nogen retsvirkninger (
57
).
125.
Henset til den ovenfor anførte gennemgang foreslår jeg derfor at besvare det første spørgsmål med, at en national ret, der ikke kan fortolke de nationale bestemmelser, der er vedtaget til gennemførelse af en rammeafgørelse, således, at dette fører til et resultat, der er i overensstemmelse med denne rammeafgørelse, i henhold til princippet om EU-rettens forrang er forpligtet til at undlade at anvende disse bestemmelser, der er i strid med den nævnte rammeafgørelse.
IV. Forslag til afgørelse
126.
På baggrund af samtlige de ovenfor anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af rechtbank Amsterdam (ret i første instans i Amsterdam, Nederlandene) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»1)
Når en erklæring fra en medlemsstat, der vedrører artikel 28 i Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union, er blevet fremsat efter vedtagelsen af denne rammeafgørelse, i strid med, hvad der kræves i henhold til den nævnte rammeafgørelses artikel 28, stk. 2, har denne erklæring ikke retsvirkning.
2)
Den nationale ret, der er kompetent til at tage stilling til fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre, og som har til hensigt at påberåbe sig den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i artikel 4, nr. 6), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, har pligt til under hensyn til national ret i dens helhed og gennem anvendelsen af de fortolkningsmetoder, som denne ret anerkender, at fortolke de nationale bestemmelser, der er vedtaget i henhold til denne rammeafgørelse og rammeafgørelse 2008/909, således, at formålet om at bekæmpe straffrihed og formålet om at lette den domfældtes sociale rehabilitering i videst muligt omfang forenes.
3)
En national ret, der ikke kan fortolke de nationale bestemmelser, der er vedtaget til gennemførelse af en rammeafgørelse, således, at dette fører til et resultat, der er i overensstemmelse med denne rammeafgørelse, er i henhold til princippet om EU-rettens forrang forpligtet til at undlade at anvende disse bestemmelser, der er i strid med den nævnte rammeafgørelse.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – C-579/15, EU:C:2017:503 (herefter »Popławski-dommen«).
(
3
) – EFT 2002, L 190, s. 1.
(
4
) – EUT 2008, L 327, s. 27.
(
5
) – Stb. 2004, nr. 195 (herefter »OLW«).
(
6
) – Stb. 2012, nr. 333 (herefter »WETS«)
(
7
) – Stb. 1986, nr. 593.
(
8
) – Det er ubestridt, at Daniel Adam Popławski har godtgjort, at han har haft lovligt ophold i Nederlandene i en uafbrudt periode på mindst fem år.
(
9
) – Denne doms præmis 24.
(
10
) – Denne doms præmis 43.
(
11
) – Samme doms præmis 43.
(
12
) – Jf. denne doms præmis 42.
(
13
) – C-582/15, EU:C:2016:766.
(
14
) – Jf. punkt 21-29 i dette forslag til afgørelse.
(
15
) – C-582/15, EU:C:2017:37.
(
16
) – EUT 2018, L 163, s. 19.
(
17
) – C-579/15, EU:C:2017:116.
(
18
) – Jf. punkt 54 og 55 i dette forslag til afgørelse.
(
19
) – Jf. analogt hvad angår spørgsmålet om gyldigheden af den af Kongeriget Nederlandene fremsatte erklæring generaladvokat Bots forslag til afgørelse van Vemde (C-582/15, EU:C:2016:766, punkt 21-29).
(
20
) – EUT 2011, L 146, s. 21. Jf. i denne forbindelse Europa-Kommissionens indlæg i forbindelse med den sag, der gav anledning til Popławski-dommen (fodnote 7, s. 12).
(
21
) – Den samme konklusion ville have gjort sig gældende med hensyn til Kongeriget Nederlandenes erklæring for det tilfælde, at denne erklæring ikke var blevet tilbagekaldt.
(
22
) – Jf. Popławski-dommen, præmis 20.
(
23
) – Jf. Popławski-dommen, præmis 21 og den deri nævnte retspraksis.
(
24
) – Jf. Popławski-dommen, præmis 23.
(
25
) – Jf. Popławski-dommen, præmis 22.
(
26
) – Jf. Popławski-dommen, præmis 23.
(
27
) – Jf. Popławski-dommen, præmis 24.
(
28
) – Jf. bl.a. Popławski-dommen, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis.
(
29
) – Jf. bl.a. Popławski-dommen, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis.
(
30
) – Jf. bl.a. Popławski-dommen, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis.
(
31
) – Jf. bl.a. Popławski-dommen, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis.
(
32
) – Jf. bl.a. Popławski-dommen, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis.
(
33
) – Jf. bl.a. Popławski-dommen, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis.
(
34
) – Min fremhævelse.
(
35
) – Jf. bl.a. Popławski-dommen, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis.
(
36
) – Jf. bl.a. Popławski-dommen, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis.
(
37
) – Jf. bl.a. Popławski-dommen (præmis 21).
(
38
) – Jf. bl.a. dom af 17.4.2018, B og Vomero (C-316/16 og C-424/16, EU:C:2018:256, præmis 75 og den deri nævnte retspraksis).
(
39
) – Jf. i denne retning generaladvokat Bots forslag til afgørelse Sut (C-514/17, EU:C:2018:672), der er af den opfattelse, at artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909 er udtryk for EU-lovgivers ønske om, at denne sidstnævnte rammeafgørelse ikke gør »indgreb i ånden bag og rækkevidden af den ordning for den europæiske arrestordre, der er indført ved rammeafgørelse 2002/584« (punkt 36, jf. ligeledes punkt 81).
(
40
) – Jf. dom af 11.1.2017, Grundza (C-289/15, EU:C:2017:4, præmis 40). Min fremhævelse.
(
41
) – Jf. bl.a. dom af 11.1.2017, Grundza (C-289/15, EU:C:2017:4, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
(
42
) – Jf. Popławski-dommen, præmis 37.
(
43
) – C-579/15, EU:C:2017:116.
(
44
) – C-390/16, EU:C:2018:65.
(
45
) – Jf. generaladvokat Bots forslag til afgørelse Popławski (C-579/15, EU:C:2017:116, punkt 76-91) og Lada (C-390/16, EU:C:2018:65, punkt 106-118).
(
46
) – Jf. Popławski-dommen, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis.
(
47
) – Jf. Popławski-dommen, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis.
(
48
) – Jf. i denne forbindelse dom af 5.9.2012, Lopes Da Silva Jorge (C-42/11, EU:C:2012:517, præmis 35), og Popławski-dommen, præmis 21.
(
49
) – Jf. Popławski-dommen, præmis 21 og 23.
(
50
) – Jeg bemærker i denne forbindelse, at Domstolen i dom af 26.2.2013, Melloni (C-399/11, EU:C:2013:107), fastslog, at »såfremt det tillades en medlemsstat at […] undergive overgivelsen af en person, der er dømt in absentia, en betingelse, der ikke er fastsat i [Rådets] rammeafgørelse 2009/299[RIA af 26.2.2009 om om ændring af rammeafgørelse 2002/584[…], rammeafgørelse 2005/214/RIA, rammeafgørelse 2006/783/RIA, rammeafgørelse 2008/909[…] og rammeafgørelse 2008/947/RIA samt styrkelse af personers proceduremæssige rettigheder og fremme af anvendelsen af princippet om gensidig anerkendelse i forbindelse med afgørelser afsagt, uden at den pågældende selv var til stede under retssagen (EUT 2009, L 81, s. 24)], […] vil dette […] indebære en tilsidesættelse af principperne om gensidig tillid og gensidig anerkendelse, som denne afgørelse tilsigter at forankre, og dermed hindres effektiviteten af den nævnte rammeafgørelse« (præmis 63).
(
51
) – C-384/17, EU:C:2018:810.
(
52
) – Jf. denne doms præmis 56.
(
53
) – Jf. den nævnte doms præmis 61. Sondringen mellem direkte virkning, på den ene side, og overensstemmende fortolkning og fortrængende virkning, på den anden side, fremgår meget klart af samme doms præmis 62.
(
54
) – Jf. Popławski-dommen, præmis 29.
(
55
) – Jf. dom af 19.9.2018, R O (C-327/18 PPU, EU:C:2018:733, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis). Jf. ligeledes Popławski-dommen, præmis 19.
(
56
) – Jf. Popławski-dommen, præmis 37.
(
57
) – Jeg henviser i denne forbindelse til generaladvokat Bots forslag til afgørelse van Vemde (C-582/15, EU:C:2016:766, punkt 21-29).