62023CJ0725
DOMSTOLENS DOM (Niende Afdeling)
12. december 2024 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2011/7/EU – bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner – transaktioner mellem virksomheder – erhvervslejekontrakt – artikel 2, nr. 8) – begrebet »det skyldige beløb« – viderefakturering af lejeudgifter og udgifter i forbindelse med lejen«
I sag C-725/23 [Tusnia] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (retten i første instans Katowice-øst i Katowice, Polen) ved afgørelse af 9. oktober 2023, indgået til Domstolen den 27. november 2023, i sagen
M. sp. z o.o. I. S.K.A.
mod
R.W.
har
DOMSTOLEN (Niende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, N. Jääskinen (refererende dommer), og dommerne M. Condinanzi og R. Frendo,
generaladvokat: A. Rantos,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
M. sp. z o.o. I. S.K.A. ved radca prawny A. Kuleszyńska,
–
den polske regering ved B. Majczyna, som befuldmægtiget,
–
Europa-Kommissionen ved M. Ioan, D. Milanowska og M. Owsiany-Hornung, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 2, nr. 8), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU af 16. februar 2011 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner (EUT 2011, L 48, s. 1).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem M. sp. z o.o. I. S.K.A. (herefter »M«) og R.W. vedrørende M.’s inddrivelse af beløb i henhold til fakturaer angående omkostninger forbundet med benyttelsen af en fast ejendom til kommerciel brug, som M. havde afholdt, men som R.W. ifølge aftale skulle betale.
Retsforskrifter
3
3., 8., 9. og 19. betragtning til direktiv 2011/7 har følgende ordlyd:
»(3)
Mange betalinger i handelstransaktioner mellem økonomiske aktører eller mellem økonomiske aktører og offentlige myndigheder sker senere end aftalt i kontrakten eller fastlagt i de almindelige forretningsbetingelser. Selv om varerne er leveret, eller tjenesteydelserne er udført, betales de tilhørende fakturaer længe efter fristen. Forsinket betaling påvirker virksomhedernes likviditet negativt og besværliggør deres finansielle forvaltning. Den påvirker også deres konkurrenceevne og rentabilitet, hvis kreditoren er nødt til at skaffe ekstern finansiering på grund af den forsinkede betaling. Risikoen for sådanne negative virkninger øges betydeligt i perioder med økonomisk afmatning, når det er vanskeligere at opnå finansiering.
[...]
(8)
Dette direktivs anvendelsesområde bør begrænses til betalinger, der sker som vederlag for handelstransaktioner. [...]
(9)
Dette direktiv bør indeholde bestemmelser om alle handelstransaktioner mellem virksomheder, uanset om de er private eller offentlige, og mellem virksomheder og offentlige myndigheder [...]
[...]
(19)
Rimelig kompensation til kreditorer for de inddrivelsesomkostninger, der er påløbet på grund af forsinket betaling, er nødvendig for at modvirke forsinket betaling. Inddrivelsesomkostninger bør også omfatte inddrivelse af administrative omkostninger og kompensation for interne omkostninger, som er påløbet på grund af forsinket betaling, for hvilke dette direktiv bør fastsætte et fast minimumsbeløb, som kan kumuleres med morarenter. Kompensation i form af et fast beløb bør sigte mod at begrænse de administrative og interne omkostninger i forbindelse med inddrivelsen. Kompensation for omkostningerne ved inddrivelse bør fastsættes med forbehold af de nationale bestemmelser, hvorefter en national ret kan tilkende kreditor kompensation for yderligere lidt skade i forbindelse med skyldners forsinkede betaling.«
4
Dette direktivs artikel 1, stk. 1 og 2, bestemmer:
»1.   Formålet med dette direktiv er at bekæmpe forsinket betaling i handelstransaktioner med henblik på at sikre et velfungerende indre marked og derved fremme virksomhedernes, herunder navnlig de små og mellemstore virksomheders, konkurrenceevne.
2.   Dette direktiv finder anvendelse på alle betalinger, der foretages som vederlag for handelstransaktioner.«
5
Det pågældende direktivs artikel 2 har følgende ordlyd:
»I dette direktiv forstås ved:
1)
»handelstransaktioner«: forretningsmæssige transaktioner mellem virksomheder eller mellem virksomheder og offentlige myndigheder, som indebærer levering af varer eller tjenester mod vederlag
[...]
8)
»det skyldige beløb«: hovedstolen, der skulle have været betalt inden for den aftalemæssige eller lovbestemte betalingsfrist, herunder gældende skatter, told, importafgifter eller andre afgifter, der er specificeret på fakturaen eller tilsvarende betalingsanmodning
[...]«
6
Samme direktivs artikel 3, stk. 1, er affattet således:
»Medlemsstaterne sikrer, at kreditor i handelstransaktioner mellem virksomheder er berettiget til morarenter ved forsinket betaling, uden at det er nødvendigt at fremsende en rykkerskrivelse, forudsat at
a)
kreditor har opfyldt sine aftalemæssige og lovbestemte forpligtelser, og
b)
kreditor ikke har modtaget det skyldige beløb rettidigt, medmindre skyldneren ikke er ansvarlig for forsinkelsen.«
7
Artikel 6, stk. 1, i direktiv 2011/7 bestemmer:
»Medlemsstaterne sikrer, at kreditor, når der skal betales morarenter i handelstransaktioner i henhold til artikel 3 […], er berettiget til fra skyldneren som minimum at modtage et fast beløb på 40 EUR.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
8
Den 3. juli 2019 indgik parterne i hovedsagen en tidsubegrænset lejekontrakt vedrørende et erhvervslokale beliggende i Polen. I henhold til denne kontrakt var R.W. forpligtet til at betale M.:
–
leje med tillæg af merværdiafgift
–
de omkostninger, der er forbundet med levering af offentlige forsyningsydelser (varme, gas, elektricitet osv.), samt andre omkostninger, der afholdes af udlejeren i forbindelse med leveringen af disse ydelser, og
–
et fast månedligt beløb svarende til en andel af de byrder, udgifter og omkostninger, der forbundet med den faste ejendom, navnlig fællesomkostninger i forbindelse med bygningen og de kommunale afgifter.
9
Parterne indgik den 13. september 2019 et tillæg til kontrakten, der udvidede kontraktens genstand til at omfatte yderligere et erhvervslejemål.
10
Ved skrivelse af 28. maj 2020 opsagde M. lejekontrakten over for R.W med øjeblikkelig virkning.
11
M. har for Sąd Rejonowy Katowice-Wschód w Katowicach (retten i første instans Katowice-øst i Katowice, Polen), som er den forelæggende ret, nedlagt påstand om, at R.W skal betale 26 ubetalte fakturaer, heraf 8 vedrørende lejen, 11 vedrørende offentlige forsyningsydelser og 7 vedrørende det faste beløb, der skulle betales for lejerens andel af samtlige byrder, udgifter og omkostninger forbundet med den faste ejendom, samt et fast beløb på 40 EUR for hver faktura, der ikke blev betalt inden for den fastsatte forfaldsdato.
12
Den forelæggende ret har fremhævet, at det fremgår af artikel 1, stk. 2, i direktiv 2011/7, sammenholdt med ottende betragtning hertil, at direktivets anvendelsesområde er begrænset til betalinger, der foretages »som vederlag for handelstransaktioner«, men at selve begrebet »vederlag« ikke er defineret i det nævnte direktiv.
13
Hvis det ikke desto mindre antages, at anvendelsesområdet for direktiv 2011/7 kun omfatter betalinger, der foretages »som vederlag for handelstransaktioner«, må det ifølge den forelæggende ret heraf udledes, at begrebet »det skyldige beløb« som omhandlet i direktivets artikel 2, nr. 8), kun omfatter det beløb, der skal udgøre vederlaget for kreditors egen ydelse, dvs. leveringen af en vare eller en tjenesteydelse, og ikke omfatter betalinger, der er foretaget med andre formål, såsom kompensation for udgifter eller andre omkostninger, som kreditor har afholdt i forbindelse med opfyldelsen af kontrakten, når disse elementer er adskilte i henhold til den nævnte kontrakt.
14
Den forelæggende ret har imidlertid anført, at det følger af en sådan fortolkning, at når kontrakten pålægger skyldneren at kompensere kreditor for sådanne omkostninger eller udgifter, kan den forsinkede betaling, som medfører, at kreditor i det mindste midlertidigt skal bære disse omkostninger i stedet for skyldneren, have en negativ indvirkning på denne kreditors økonomiske situation, hvilket ville være i strid med formålet med direktiv 2011/7, som er at bekæmpe denne type situationer, som er skadelige for konkurrenceevnen og rentabiliteten for virksomhederne i det indre marked.
15
Under disse omstændigheder har Sąd Rejonowy Katowice – Warszawy w Warszawie (retten i første instans i Warszawa) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 2, nr. 8), i [direktiv 2011/7] fortolkes således, at den ud over hovedstolen for den modydelse, der er karakteristisk for det pågældende kontraktforhold, der fører til levering af varer eller levering af tjenesteydelser, omfatter kompensation af omkostninger, der er påløbet i forbindelse med opfyldelsen af kontrakten, og som debitor aftalemæssigt har forpligtet sig til at betale?«
Om det præjudicielle spørgsmål
16
I denne forbindelse skal det indledningsvis bemærkes, at det fremgår af artikel 1, stk. 2, i direktiv 2011/7, at dette direktiv finder anvendelse på alle betalinger, der foretages som vederlag for »handelstransaktioner«, og at dette begreb i artikel 2, nr. 1), i direktiv 2011/7 er defineret som »forretningsmæssige transaktioner mellem virksomheder eller mellem virksomheder og offentlige myndigheder, som indebærer levering af varer eller tjenester mod vederlag«. Denne sidstnævnte bestemmelse skal læses i lyset af ottende og niende betragtning til dette direktiv, hvoraf det fremgår, at direktivet omfatter alle betalinger, der foretages som vederlag for handelstransaktioner, herunder handelstransaktioner mellem private virksomheder, hvorved transaktioner med forbrugere og andre betalinger er udelukket (jf. i denne retning dom af 13.1.2022, New Media Development & Hotel Services, C-327/20, EU:C:2022:23, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
17
Domstolen har allerede fastslået, at artikel 2, nr. 1), i direktiv 2011/7 skal fortolkes således, at en kontrakt, hvis primære ydelse består i en overladelse af en fast ejendom til midlertidig benyttelse mod vederlag, såsom en lejekontrakt vedrørende et erhvervslokale, udgør en handelstransaktion, som indebærer en levering af tjenester i denne bestemmelses forstand, forudsat at denne transaktion gennemføres mellem virksomheder eller mellem virksomheder og offentlige myndigheder (dom af 9.7.2020, RL (Direktivet om bekæmpelse af forsinket betaling), C-199/19, EU:C:2020:548, præmis 41).
18
I det foreliggende tilfælde fremgår det af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at M. og R.W. er virksomheder, og at de har handlet inden for rammerne af deres erhvervsmæssige virksomhed. Med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse udgør den i hovedsagen omhandlede lejeaftale følgelig en handelstransaktion som omhandlet i direktiv 2011/7, og følgelig er de betalinger, der foretages som vederlag for denne transaktion, omfattet af dette direktivs anvendelsesområde.
19
Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 2, nr. 8), i direktiv 2011/7 skal fortolkes således, at det heri omhandlede begreb »det skyldige beløb« ud over det beløb, som skyldneren er forpligtet til at betale som modydelse for den hovedydelse, som kreditor har leveret til vedkommende til opfyldelse af den mellem dem indgåede aftale, omfatter de beløb, som skyldneren i henhold til denne aftale har forpligtet sig til at kompensere kreditor for til dækning af omkostninger, som sidstnævnte har afholdt i forbindelse med opfyldelsen af den nævnte aftale.
20
En EU-retlig bestemmelses rækkevidde skal vurderes både ud fra dens indhold, dens kontekst og dens målsætninger (dom af 29.9.2015, Gmina Wrocław, C-276/14, EU:C:2015:635, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis).
21
Artikel 2, nr. 8), i direktiv 2011/7 definerer begrebet »det skyldige beløb« som »hovedstolen, der skulle have været betalt inden for den aftalemæssige eller lovbestemte betalingsfrist, herunder gældende skatter, told, importafgifter eller andre afgifter, der er specificeret på fakturaen eller tilsvarende betalingsanmodning«.
22
Hvad angår ordlydsfortolkningen af denne bestemmelse skal det fastslås, at begrebet »det skyldige beløb« på baggrund af de udtryk, som EU-lovgiver har anvendt, skal fortolkes bredt.
23
For det første indikerer denne lovgivers anvendelse af udtrykket »herunder« nemlig, at lovgiver således har haft til hensigt at opstille en ikke-udtømmende liste over flere elementer, der kan være omfattet af begrebet »skyldige beløb«. For det andet synes den omstændighed, at bl.a. »gældende skatter, told, importafgifter eller andre afgifter« er opført på denne liste, at godtgøre, at EU-lovgiver ligeledes har ønsket at lade beløb, der er forskellige fra den hovedstol, der er betalt som modydelse for den ydelse, der er karakteristisk for kontraktforholdet, men som ikke desto mindre er forbundet med denne, og som skyldneren har forpligtet sig til at kompensere, være omfattet.
24
Det fremgår således af en ordlydsfortolkning af begrebet »det skyldige beløb« i artikel 2, nr. 8), i direktiv 2011/7, at dette ikke kan begrænses til det beløb, der er betalt som modydelse for hovedydelsen i aftaleforholdet.
25
Denne fortolkning understøttes af den sammenhæng, hvori denne bestemmelse indgår, og af formålet med direktiv 2011/7.
26
Hvad for det første angår denne sammenhæng bestemmer dette direktivs artikel 1, stk. 2, at det finder anvendelse på alle betalinger, der foretages som vederlag for handelstransaktioner, uden at sondre mellem betalinger, der har til formål at betale for kontraktens hovedydelse, og betalinger, der er bestemt til andre formål, såsom betalinger til kompensation af omkostninger, som kreditor har afholdt i forbindelse med opfyldelsen af kontrakten.
27
Hvad for det andet angår formålet med direktiv 2011/7 bemærkes, at dette i henhold til dets artikel 1, stk. 1, består i at bekæmpe forsinket betaling i handelstransaktioner med henblik på at sikre et velfungerende indre marked og derved fremme virksomhedernes, herunder navnlig de små og mellemstore virksomheders, konkurrenceevne.
28
Det fremgår af tredje betragtning til det nævnte direktiv, at EU-lovgiver har taget hensyn til den omstændighed, at sådan forsinket betaling påvirker virksomhedernes likviditet negativt, besværliggør deres finansielle forvaltning og også påvirker deres konkurrenceevne og rentabilitet, når de er nødt til at skaffe ekstern finansiering på grund af den forsinkede betaling (jf. i denne retning dom af 20.10.2022, BFF Finance Iberia, C-585/20, EU:C:2022:806, præmis 35).
29
Det følger således af artikel 1, stk. 1, i direktiv 2011/7, sammenholdt med tredje betragtning hertil, at dette direktiv ikke alene tager sigte på at modvirke forsinkede betalinger ved at undgå, at de er finansielt tiltrækkende for skyldneren som følge af lave morarenter eller ingen opkrævning af renter i en sådan situation, men også på effektivt at beskytte kreditor mod sådanne forsinkelser ved at sikre, at den pågældende kan kompenseres så fuldstændigt som muligt for de afholdte inddrivelsesomkostninger. I denne henseende anføres det i 19. betragtning til direktivet, at inddrivelsesomkostninger også bør omfatte inddrivelse af administrative omkostninger og kompensation for interne omkostninger, som er påløbet på grund af forsinket betaling, og at kompensation i form af et fast beløb bør sigte mod at begrænse de administrative og interne omkostninger i forbindelse med inddrivelsen (dom af 20.10.2022, BFF Finance Iberia, C-585/20, EU:C:2022:806, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis, og domme af 1.12.2022, DOMU-Software, C-370/21, EU:C:2022:947, præmis 27, og X (Levering af medicinsk udstyr), C-419/21, EU:C:2022:948, præmis 36).
30
Ud fra denne synsvinkel ville en fortolkning af begrebet »det skyldige beløb« som omhandlet i artikel 2, nr. 8), i direktiv 2011/7, hvorefter det kun vedrører det beløb, der anvendes som betaling for kontraktens hovedydelse, svare til uretmæssigt at begrænse dette direktivs anvendelsesområde og udsætte kreditor for de skadelige følger af forsinket betaling af de øvrige beløb, som skyldneren skal betale i henhold til samme aftale. En sådan fortolkning ville være i strid med formålet om at modvirke, at skyldnere foretager forsinkede betalinger, således som det fremgår af artikel 1, stk. 1, i direktiv 2011/7, sammenholdt med 19. betragtning hertil.
31
I lyset af det ovenstående skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 2, nr. 8), i direktiv 2011/7 skal fortolkes således, at det heri omhandlede begreb »det skyldige beløb« ud over det beløb, som skyldneren er forpligtet til at betale som modydelse for den hovedydelse, som kreditor har leveret til vedkommende til opfyldelse af den mellem dem indgåede aftale, omfatter de beløb, som skyldneren i henhold til denne aftale har forpligtet sig til at kompensere kreditor for til dækning af omkostninger, som sidstnævnte har afholdt i forbindelse med opfyldelsen af den nævnte aftale.
Sagsomkostninger
32
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Niende Afdeling) for ret:
Artikel 2, nr. 8), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU af 16 februar 2011 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner
skal fortolkes således, at
det heri omhandlede begreb »det skyldige beløb« ud over det beløb, som skyldneren er forpligtet til at betale som modydelse for den hovedydelse, som kreditor har leveret til vedkommende til opfyldelse af den mellem dem indgåede aftale, omfatter de beløb, som skyldneren i henhold til denne aftale har forpligtet sig til at kompensere kreditor for til dækning af omkostninger, som sidstnævnte har afholdt i forbindelse med opfyldelsen af den nævnte aftale.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: polsk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.