61997CC0119_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Selskaberne Union française de l'express (Ufex, tidligere Syndicat français de l'express international, »SFEI«), DHL International og CRIE har ivaerksat appel af den dom, som Retten i Foerste Instans afsagde den 15. januar 1997 i sag T-77/95 (1).
2 Retten i Foerste Instans frifandt ved den naevnte dom Kommissionen i en sag, der var anlagt til proevelse af den beslutning af 30. december 1994, hvorved Kommissionen havde afvist en klage, som en raekke virksomheder havde indgivet den 21. december 1990, og hvori de havde anmodet Kommissionen om at indlede en undersoegelse af de former for praksis, som det franske postvaesen (herefter »La Poste«) udoevede i forbindelse med den virksomhed med international kurertjeneste, som et af dets datterselskaber drev. Det drejede sig naermere bestemt om at afgoere, om de paagaeldende former for praksis var i strid med EF-traktatens artikler om fri konkurrence.
Faktiske omstaendigheder
3 Retten i Foerste Instans beskrev i dommen sagens faktiske omstaendigheder saaledes:
Den 21. december 1990 indgav Syndicat français de l'express international (herefter »SFEI«), som de tre andre sagsoegere er medlem af, en klage til Kommissionen med henblik paa at faa fastslaaet, at den franske stat havde tilsidesat artikel 92 ff. i EOEF-traktaten (nu EF-traktaten, herefter »traktaten«).
Den 18. marts 1991 blev der afholdt et uformelt moede i Bruxelles mellem repraesentanter for klageren og for Kommissionen. Senest ved denne lejlighed blev det gjort gaeldende, at La Poste havde tilsidesat traktatens artikel 86 i sin egenskab af virksomhed, og at den franske stat havde tilsidesat dels artikel 90, dels artikel 3, litra g), artikel 5 og artikel 86 i traktaten.
Meningsudvekslingerne kan - i overensstemmelse med sagsoegernes redegoerelse, som ikke er blevet bestridt af Kommissionen - sammenfattes paa foelgende maade.
For saa vidt angaar artikel 86 klagede sagsoegerne over den logistiske og kommercielle bistand, som La Poste haevdedes at yde sit datterselskab, Société française de messageries internationales (siden 1992 GDEW France) (herefter »SFMI«), som opererer paa markedet for international kurertjeneste.
Med hensyn til den logistiske bistand kritiserede sagsoegerne, at La Poste's infrastruktur blev stillet til raadighed med henblik paa indsamling, sortering, transport, omdeling og overbringelse af posten til kunden, at der blev anvendt en saerlig gunstig toldprocedure, som normalt er forbeholdt La Poste, og at der blev givet saerlig gunstige oekonomiske vilkaar. Med hensyn til den kommercielle bistand henviste sagsoegerne dels til, at der bl.a. blev overdraget kundekreds og goodwill, dels til markedsfoerings- og reklametiltag, som La Poste gennemfoerte til fordel for SFMI.
Ifoelge sagsoegerne bestod misbruget i, at La Poste lod datterselskabet SFMI drage fordel af sin infrastruktur paa unormalt fordelagtige vilkaar med henblik paa at udvide den dominerende stilling, La Poste havde paa markedet for almindelig postbefordring, til ogsaa at omfatte det hermed forbundne marked for international kurertjeneste. Misbruget gav sig udslag i krydssubsidiering til fordel for SFMI.
For saa vidt angaar traktatens artikel 90, artikel 3, litra g), artikel 5 og artikel 86 anfoerte sagsoegerne, at baggrunden for La Poste's ulovlige bistand til datterselskabet var en raekke instrukser og anvisninger fra den franske stat.
Ved skrivelse af 10. marts 1992 til klagerens advokat afviste Kommissionen den klage, der var indgivet i medfoer af traktatens artikel 86.
Den 16. maj 1992 anlagde SFEI, DHL International, Service Crie og May Courier annullationssoegsmaal til proevelse af denne beslutning. Retten afviste sagen (kendelse af 30.11.1992, sag T-36/92, SFEI m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2479). Kendelsen blev appelleret til Domstolen, som ophaevede den og hjemviste sagen til Retten (dom af 16.6.1994, sag C-39/93 P, SFEI m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 2681).
Ved skrivelse af 4. august 1994 trak Kommissionen den beslutning, der var genstand for sag T-36/92, tilbage. Retten fastslog herefter, at det var ufornoedent at traeffe afgoerelse i sagen (kendelse af 3.10.1994, sag T-36/92, SFEI m.fl. mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgoerelser).
Den 29. august 1994 opfordrede SFEI Kommissionen til at handle, jf. traktatens artikel 175.
Den 28. oktober 1994 sendte Kommissionen SFEI en skrivelse i medfoer af artikel 6 i Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42, herefter »forordning nr. 99/63«), hvori den gav udtryk for, at den agtede at afvise klagen.
Ved skrivelse af 28. november 1994 fremsatte SFEI sine bemaerkninger over for Kommissionen og opfordrede denne til at traeffe en endelig beslutning.
Den 30. december 1994 traf Kommissionen den beslutning, der er genstand for naervaerende sag (herefter »den anfaegtede beslutning« eller »beslutningen«). Beslutningen blev meddelt SFEI den 4. januar 1995.
Den anfaegtede beslutning
4 Den for Retten i Foerste Instans anfaegtede beslutning har foelgende ordlyd (nummerering af afsnit udeladt):
»Der henvises til den klage, De har indgivet til Kommissionens tjenestegrene den 21. december 1990, og som var vedlagt en kopi af en saerskilt klage indgivet den 20. december 1990 til det franske konkurrenceraad. De to klager drejer sig om det franske postvaesens internationale kurertjenester.
Den 28. oktober 1994 sendte Kommissionens tjenestegrene Dem en skrivelse i medfoer af artikel 6 i forordning nr. 99/63, hvori det blev meddelt, at de oplysninger, der var tilvejebragt under behandlingen af sagen, ikke gav Kommissionen grundlag for at tage Deres klage stoettet paa traktatens artikel 86 til foelge, og De blev opfordret til at fremkomme med Deres bemaerkninger hertil.
I Deres skrivelse af 28. november 1994 har De fastholdt Deres opfattelse, hvorefter der foreligger et misbrug af en dominerende stilling fra det franske postvaesen og SFMI's side.
Kommissionen skal derfor paa baggrund af Deres sidstnaevnte skrivelse hermed meddele Dem sin endelige beslutning vedroerende Deres klage af 21. december 1990 med hensyn til spoergsmaalet om indledning af en procedure i henhold til artikel 86.
Kommissionen finder under henvisning til de udfoerlige grunde, der er anfoert i Kommissionens skrivelse af 28. oktober 1994, at det i det foreliggende tilfaelde ikke er godtgjort, at de paastaaede overtraedelser fortsat finder sted, saaledes at Deres begaering vil kunne imoedekommes. Det bemaerkes herved, at Deres skrivelse af 28. november 1994 ikke indeholder nye oplysninger, der giver Kommissionen grundlag for at aendre denne konklusion, som stoettes af de nedenfor anfoerte grunde.
For det foerste behandler groenbogen om udvikling af det indre marked for posttjenester (KOM(93) 247 endelig udg. af 2.6.1993) bl.a. de vaesentligste af de problemer, der rejses i SFEI's klage. Selv om den kun indeholder forslag de lege ferenda, skal de ogsaa tages i betragtning med henblik paa at vurdere, om Kommissionen anvender sine ressourcer hensigtsmaessigt, og navnlig om dens tjenestegrene bestraeber sig paa at udarbejde regler vedroerende fremtiden for markedet for posttjenester i stedet for paa eget initiativ at undersoege paastaaede overtraedelser, som den goeres opmaerksom paa.
For det andet har Kommissionen paa baggrund af en undersoegelse i medfoer af forordning nr. 4064/89 hos det joint venture (GD Net), der er oprettet af TNT, La Poste og fire andre postvaesener, offentliggjort sin beslutning af 2. december 1991 i sag IV/M.102. Ved sin beslutning af 2. december 1991 besluttede Kommissionen ikke at modsaette sig den anmeldte fusion og at erklaere den forenelig med faellesmarkedet. Den paaviste saerlig i relation til joint venture't, at 'den foreslaaede transaktion hverken skaber eller forstaerker en dominerende stilling, som i betydelig grad kan begraense konkurrencen paa faellesmarkedet eller paa en vaesentlig del heraf'.
Beslutningen drejer sig paa nogle vigtige punkter om den indflydelse, det tidligere SFMI's aktiviteter kunne have paa konkurrencen: SFMI's eksklusive adgang til La Poste's faciliteter var blevet begraenset og skulle bortfalde to aar efter fusionens gennemfoerelse, saaledes at selskabet helt blev afskaaret fra at benytte La Poste som underleverandoer. Enhver adgang, som La Poste lovligt gav SFMI, skulle paa tilsvarende maade tilbydes enhver anden kurervirksomhed, som La Poste indgik aftale med.
Dette resultat svarer fuldstaendig til de loesninger, som De med henblik paa fremtiden foreslog den 21. december 1990. De kraevede, at SFMI skulle forpligtes til at betale den samme pris for PTT's tjenester, som hvis man koebte dem af et privat selskab, saafremt SFMI maatte vaelge fortsat at benytte sig af disse tjenester. De kraevede endvidere, at 'enhver form for stoette og forskelsbehandling bringes til ophoer', og at 'SFMI tilpasser sine priser ud fra den reelle vaerdi af de af La Poste tilbudte tjenester'.
Det er herefter aabenbart, at de problemer vedroerende den aktuelle og fremtidige konkurrence paa omraadet for international kurertjeneste, som De henviser til, er blevet loest paa passende vis ved de foranstaltninger, Kommissionen allerede har truffet.
Saafremt De finder, at de betingelser, der blev paalagt La Poste i sag IV/M.102, ikke er blevet overholdt, f.eks. paa omraaderne for transport og reklame, er det saaledes op til Dem - saa vidt muligt - at foere bevis herfor og eventuelt indgive en klage i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17/62. Udtalelser om, at 'SFMI's aktuelle takster (uden hensyn til eventuelle rabatter) fortsat ligger langt under dem, der anvendes af SFEI's medlemmer' (s. 3 i Deres skrivelse af 28.11.), eller at 'Chronopost har reklameskilte paa P & T's lastvogne' (erklaering fra staevningsmand, vedlagt som bilag til Deres skrivelse), skal imidlertid stoettes af faktiske elementer, der kan begrunde, af Kommissionens tjenestegrene foretager en undersoegelse.
De foranstaltninger, Kommissionen traeffer i henhold til traktatens artikel 86, har til formaal at sikre en reel konkurrence paa det indre marked. Paa faellesmarkedet for internationale kurertjenester ville der, naar henses til ovenstaaende detaljerede redegoerelse, skulle frembringes nye oplysninger om eventuelle overtraedelser af artikel 86, for at Kommissionen skulle kunne begrunde en undersoegelse af de naevnte aktiviteter.
I oevrigt finder Kommissionen, at den ikke har pligt til at undersoege eventuelle overtraedelser af konkurrencereglerne, som tidligere har fundet sted, hvis en saadan undersoegelses eneste formaal eller virkning er at tjene parternes individuelle interesser. Kommissionen ser ikke nogen interesse i at indlede en saadan undersoegelse i henhold til traktatens artikel 86.
Af ovennaevnte grunde skal jeg saaledes meddele Dem, at Deres klage maa afvises.«
Den appellerede dom
5 Retten i Foerste Instans frifandt sagsoegte i det hele for annullationssoegsmaalet, idet den et for et forkastede sagsoegerens fem anbringender.
6 Retten fandt i det vaesentlige, at den beslutning, hvorved Kommissionen havde afvist klagen, alene var begrundet i, at den sag, som havde givet anledning til klagen, ikke havde tilstraekkelig interesse for Faellesskabet (dommens praemis 34). Retten udtalte, at Kommissionen i det paagaeldende tilfaelde ikke havde truffet en retsstridig afgoerelse, da den havde haft fornoedent grundlag for at fastslaa, at de kritiserede former for praksis - idet klagerne ikke havde foert bevis for det modsatte - var bragt til ophoer efter udstedelsen af en parallel beslutning (ovennaevnte GD Net-beslutning).
7 Retten i Foerste Instans udtalte endvidere, at den trufne beslutning opfyldte kravene i traktatens artikel 190, eftersom Kommissionen klart og utvetydigt havde angivet, hvilke betragtninger den havde lagt til grund for den. Retten fandt heller ikke, at beslutningen var selvmodsigende.
8 Desuden forkastede Retten i Foerste Instans anbringendet om, at Kommissionen havde tilsidesat princippet om god forvaltningsskik ved ikke at tage hensyn til en sagkyndig rapport af 6. december 1990 med den begrundelse, at den vedroerte et tidsrum, der laa forud for det tidspunkt, hvor GD Net-beslutningen blev udstedt. Med hensyn til paastanden om tilsidesaettelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling fandt Retten, at de af klagerne anfoerte situationer ikke var sammenlignelige med den aktuelle situation.
9 Endelig fandt Retten, at sagsoegerne ikke havde godtgjort, at Kommissionen ved udstedelsen af den anfaegtede beslutning havde gjort sig skyldig i magtfordrejning.
Det foerste anbringende
10 Det foerste appelanbringende, hvorefter Retten i Foerste Instans har »gengivet den anfaegtede beslutning forkert«, bestaar af to led. For det foerste paastaas det, at Retten har gengivet den anfaegtede beslutning forkert ved ikke at anse den for at bygge paa to saerskilte begrundelser. For det andet har den ogsaa gengivet beslutningen forkert ved at tilfoeje en begrundelse baseret paa »faellesskabsinteressen«, som ikke var naevnt i beslutningen.
11 Den vedtagne beslutning er ganske vist ikke helt utvetydig, for den indeholder ikke udtrykket »faellesskabsinteressen«, som almindeligvis benyttes i retsakter af denne art, og hvis retlige aspekter er velkendte. Det var Retten i Foerste Instans udmaerket klar over, idet den i dommens praemis 31 og 32 udtalte:
»... alene i den anfaegtede beslutnings naestsidste afsnit vedroerende de tidligere overtraedelser henvises [der] til sagens interesse for Faellesskabet - i oevrigt kun stiltiende, idet der alene tales om sagens interesse ... Retten finder imidlertid, at hele beslutningen er baseret paa, at der ikke er nogen interesse for Faellesskabet i en videre behandling af klagen. Det naestsidste afsnit er uloeseligt forbundet med resten af beslutningen«.
12 Det fremgaar af en fordomsfri og upartisk laesning af beslutningen, at Kommissionen indledningsvis omtaler de forslag vedroerende postsektoren, som den har fremsat de lege ferenda, at den derpaa baserer sin argumentation paa de virkninger, GD Net-beslutningen skal have haft for de former for praksis, som er blevet indbragt for den, og som den anser for ophoert, og at den afslutningsvis konkluderer, at den dels »... ikke [ser] nogen interesse i at indlede en ... undersoegelse i henhold til traktatens artikel 86«, dels ikke har pligt til at undersoege eventuelle overtraedelser af konkurrencereglerne, som tidligere har fundet sted, hvis en saadan undersoegelses eneste formaal eller virkning er at tjene parternes individuelle interesser.
13 Selv om det ganske vist havde vaeret oenskeligt, om Kommissionen i stedet for blot at opregne en raekke punkter, hvis respektive betydning for det endelige afslag naeppe kan fastslaas, havde udstedt en klarere og mere udfoerlig beslutning, er det efter min opfattelse ikke ensbetydende med, at Retten i Foerste Instans - idet den efter at have undersoegt beslutningen i sin helhed konkluderede, at den er begrundet i manglende faellesskabsinteresse - har »gengivet den forkert«.
14 Paa trods af den opregning af punkter, som den indeholder, lykkes det nemlig alligevel Retten i Foerste Instans at klarlaegge logikken i Kommissionens raesonnement i beslutningen. Kommissionen mener, med rette eller urette, at sagen ikke frembyder nogen »interesse«, der kan begrunde, at den indleder en undersoegelse, fordi den allerede har grebet ind i sektoren, og fordi de kritiserede former for praksis allerede er ophoert. Den interesse, som Kommissionen omtaler, kan kun vaere den »faellesskabsinteresse«, som det paahviler den at sikre og, i princippet, vurdere, med forbehold af en eventuel retslig proevelse.
15 Det forholder sig saaledes, at udtrykket »faellesskabsinteressen« paa en vis maade er tvetydigt. Der findes saaledes en indskraenkende fortolkning, som Retten i Foerste Instans gennemgik i dom af 18. september 1992 i sagen Automec mod Kommissionen (2), og hvis indhold er velkendt. Begrebet »faellesskabsinteressen« kan imidlertid ikke kun anvendes indskraenkende, men ogsaa negativt i betydningen »mangel paa faellesskabsinteresse«. Dette er tilfaeldet, naar, som i denne sag, Kommissionen udtaler, at den ikke finder tilstraekkelig grund til at goere brug af sine undersoegelsesbefoejelser.
16 I den foreliggende sag er det appellanterne selv, som i den staevning, de indgav til Retten i Foerste Instans, har udtalt, at Kommissionen i sin beslutning anvender mangel paa faellesskabsinteresse som begrundelse for at afvise deres klage. Et af de anbringender, som annullationsbegaeringen var baseret paa (og som er anfoert i punkt 5.6), gik netop ud paa, at Kommissionen ved at afvise klagen med den begrundelse, at der ikke forelaa nogen faellesskabsinteresse, havde anlagt et aabenbart urigtigt skoen (3). Appellanterne er ikke ligefrem konsekvente, naar de bebrejder Retten i Foerste Instans, at den i beslutningen har »fundet« et juridisk element, som de selv finder er af grundlaeggende betydning for den (nemlig manglen paa faellesskabsinteresse).
Det andet anbringende
17 Med det andet appelanbringende goeres det gaeldende, at Retten har begaaet en »retlig fejl« ved i sin dom at laegge til grund, at Kommissionen kunne basere den anfaegtede beslutning paa en anden beslutning.
18 Efter appellanternes opfattelse skal enhver retslig eller administrativ afgoerelse kunne staa alene, idet den myndighed, der traeffer afgoerelsen, skal goere dette ud fra sagens saerlige omstaendigheder og ikke under henvisning til andre omstaendigheder og sager, som er blevet bedoemt eller afgjort paa et tidligere tidspunkt. I det foreliggende tilfaelde burde Kommissionen saaledes ikke have henholdt sig til GD Net-beslutningen.
19 Klagepunktet med hensyn til denne del af dommen forekommer mig klart grundloest. Retten i Foerste Instans begik ikke nogen retlig fejl, da den sluttede, at Kommissionen, saaledes saadan som den gjorde, kunne henvise til GD Net-beslutningen, og at denne henvisning indgik i den argumentation, den fremfoerte som begrundelse for at afvise klagen.
20 Der er nemlig intet til hinder for, at der i begrundelsen for en forvaltningsakt henvises til andre retsakter, og slet ikke, naar akterne er konnekse eller indbyrdes forbundne. Der er heller intet til hinder for, at den myndighed, der har udstedt akten, henholder sig til eksistensen og indholdet af en tidligere retsakt og ved vurderingen af en senere akt anvender den tidligere akt som et naturligt argument for at kunne udlede en raekke foelger.
21 Netop dette er, hvad der skete i det foreliggende tilfaelde. Kommissionen henviser i sin beslutning til en anden beslutning vedroerende samme erhvervsgren, som den tidligere har udstedt, og hvori den har gjort en fusion af postvirksomheder betinget af, at en raekke betingelser er opfyldt. Af eksistensen af denne beslutning (GD Net-beslutningen) og af overholdelsen af dens betingelser udleder Kommissionen en raekke foelger med hensyn til, om den klage, som Ufex og Ufex' procesfaeller har indgivet, er velbegrundet. Derfor er der intet grundlag for slutte, at Kommissionen i begrundelsen for sin beslutning begik en retlig fejl, som Retten i Foerste Instans burde have kritiseret.
22 Helt anderledes forholder det sig med spoergsmaalet om, hvorvidt GD Net-beslutningen og vanskelighederne ved at gennemfoere den er en tilstraekkelig begrundelse for at afvise klagen. Dette spoergsmaal vedroerer imidlertid ikke den formelle begrundelse for beslutningen, men indgaar i undersoegelsen af dens indhold, dvs. i proevelsen af den vurdering af faellesskabsinteressen, der laa til grund for beslutningen.
Det tredje anbringende
23 Med det tredje appelanbringende goeres det gaeldende, at der foreligger en »tilsidesaettelse af EF-traktatens artikel 190«. Anbringendet falder i to led. Appellanterne mener dels, at dommen er selvmodsigende begrundet, dels, at den paa et grundlaeggende punkt ikke forholder sig til deres paastande.
24 Traktatens artikel 190 vedroerer udelukkende pligten til at angive en begrundelse for de faellesskabsretsakter, der udstedes af Europa-Parlamentet og Raadet i faellesskab eller af Raadet eller Kommissionen. Den vedroerer saaledes ikke afgoerelser truffet af retslige organer saasom Retten i Foerste Instans (4). Et saadant appelanbringende goer det ikke muligt at korrigere en doms paastaaede indholdsmaessige fejl og kritisere dens paastaaede mangler i form af en selvmodsigende begrundelse og manglende behandling af nogle af sagsoegernes paastande.
25 Muligvis er appellens henvisning til traktatens artikel 190 blot en uheldig gentagelse over for en hoejere retsinstans af en paastand, som allerede fremsattes i det for Retten i Foerste Instans indbragte annullationssoegsmaal. Paaberaabelsen af den naevnte artikel tyder paa ukendskab til forskellene mellem appelproceduren og proceduren for Retten i Foerste Instans. Selv om appellanterne saaledes kan paaberaabe sig artiklen for Retten i Foerste Instans for at faa omstoedt en forvaltningsakt, som er udstedt i strid med reglerne i artiklen, kan de, efter at Retten i Foerste Instans har afvist det paagaeldende anbringende, ikke over for dennes dom goere det samme anbringende gaeldende, som de saerlig anvendte mod den forvaltningsakt, de indbragte for foersteinstansen.
26 Det er imidlertid klart, at selvmodsigelser, som maatte vaere indeholdt i en doms retlige argumentation, og den klare utilstraekkelighed, som denne argumentation maatte udvise (5), udgoer retlige mangler eller fejl, som, i givet fald, kan give anledning til aendring eller ophaevelse af en dom afsagt i foerste instans, for saa vidt der er tale om retlige fejl, som ikke kan retfaerdiggoeres, og som - hvis de har haft afgoerende betydning for tvistens loesning - medfoerer, at dommen som helhed er ugyldig. Derfor mener jeg, at Domstolen kan behandle det tredje appelanbringende.
27 For saa vidt angaar anbringendets foerste led, gjorde Retten sig ikke skyldig i en selvmodsigelse, da den dels anfoerte i sin dom, at Kommissionen »ikke havde vurderet de omhandlede former for praksis i forhold til traktatens artikel 86«, dels udtalte, at de kritiserede former for praksis blev bragt til ophoer, fra det oejeblik GD Net-beslutningen blev udstedt.
28 Dommen er ikke selvmodsigende, eftersom Retten i Foerste Instans indskraenker sig til at konstatere, at Kommissionen har afvist klagen, fordi der ikke forelaa tilstraekkelig interesse, og denne konstatering forpligter den ikke til at vurdere de omtvistede former for praksis i forhold til traktatens artikel 86. Formaalet med henvisningen til GD Net-beslutningen er at opstille den forudsaetning, at selv om de kritiserede former for praksis rent faktisk var forekommet, ville beslutningen ved sin eksistens ikke alene foere til, at de blev bragt til ophoer, men ogsaa foere til, at enhver faellesskabsinteresse i at forfoelge det paagaeldende regelbrud ophoerte. Dette er dog ikke ensbetydende med, at Kommissionen havde vurderet de kritiserede former for praksis i GD Net-beslutningen.
29 Det tredje anbringendes andet led boer heller ikke tiltraedes. Retten i Foerste Instans har rent faktisk taget stilling til sagsoegernes paastand om, at der var forskelle mellem begrundelsen for den foerste afvisning af klagen (som blev meddelt dem ved skrivelse af 10.3.1992) og begrundelsen for den endelige afvisning (som var formaalet med den anfaegtede beslutning). Retten omtaler paastanden i praemis 22 i dommen, hvor den i oevrigt ogsaa naevner skrivelsen af 10. marts, og afviser den navnlig i praemis 35.
Det fjerde anbringende
30 Med det fjerde appelanbringende, der har overskriften »mangel paa retligt grundlag«, goeres det gaeldende, at Retten ikke har foretaget de undersoegelser, som er uomgaengeligt noedvendige for at kontrollere, om Kommissionen var i stand til at konstatere, at der ikke var nogen oekonomisk begrundelse for, at La Poste havde subsidieret datterselskabet.
31 Appellanternes standpunkt vedroerende dette punkt (som er anfoert i staevningens punkt 56) kan ikke betegnes som forbilledligt klart, og den maade, hvorpaa det er affattet, letter ikke forstaaelsen. Appellanterne anfoerer, at »Retten ikke har foretaget de noedvendige undersoegelser med henblik paa at kontrollere, i) om der var fornoedent grundlag for at slutte, at sagsoegeren ikke havde ret i sin paastand om, at La Poste fortsat kunne yde krydssubsidier, naar der ikke af tredjemand var fremsat anmodning om adgang til nettet, og ii) om den derfor lovligt kunne eller ikke kunne lade EF-traktatens artikel 86 eller faellesskabsinteressen finde anvendelse«.
32 Appellanterne har som svar paa Kommissionens indsigelse om, at udtrykket »retligt grundlag« er uklart, idet det ikke angiver indholdet af den retsregel, som paastaas overtraadt, anfoert i deres replik (6), at udtrykket »retligt grundlag«, der er almindelig udbredt i fransk processprog, henviser til »... angivelsen af begrundelsen for en afgoerelses dispositive indhold (og ikke til en lovbestemmelse som saadan)«. Manglen paa retsgrundlag bestaar saaledes i, at der i dommen mangler en beskrivelse af omstaendighederne, som er tilstraekkeligt klar til, at Domstolen ved sin afgoerelse af appellen kan kontrollere, at retsreglerne er blevet anvendt korrekt paa dem.
33 Under denne synsvinkel boer anbringendet forkastes. Det fremgaar nemlig, som en faktisk omstaendighed, klart af dommen, at postvaesenerne ikke havde nogen oekonomisk interesse i at subsidiere deres faelles datterselskab. At der ikke forelaa en saadan interesse, fremgaar af den af Kommissionen afgivne forklaring (jf. dommens praemis 62).
34 Der er tale om en bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder, som Retten i Foerste Instans er naaet frem til efter at have undersoegt de beviser, der er blevet fremlagt, og den kan som saadan ikke efterproeves ved behandlingen af en appel, medmindre det paavises - hvilket ikke er sket - at beviserne er blevet fortolket fuldstaendig forkert eller tendentioest.
35 At doemme efter sin ordlyd synes det fjerde appelanbringende imidlertid at bygge paa den paastand, ikke at en raekke faktiske omstaendigheder er blevet beskrevet mangelfuldt (Retten i Foerste Instans fremstiller dem som naevnt klart), men at Retten ikke har foretaget tilstraekkelige undersoegelser og ikke tilvejebragt de beviser, der er noedvendige for en korrekt fastlaeggelse af disse omstaendigheder.
36 Under denne synsvinkel er det fjerde appelanbringende ikke saa meget rettet mod dommen som saadan, men mod den sagsbehandling, som Retten i Foerste Instans har foretaget. Det kritiseres, at Retten ikke under behandlingen af sagen har truffet tilstraekkelige foranstaltninger til proevelse af en af de faktiske omstaendigheder, som retsforhandlingerne drejede sig om (nemlig om der forelaa eller ikke forelaa krydssubsidiering).
37 Henvisningen til La Poste's manglende oekonomiske interesse i at lade det faelles datterselskab faa fordel af krydssubsidiering foretages i dommens praemis 72 som et yderligere argument, der laegger sig til det fjerde af de fem argumenter, af hvilke Retten i Foerste Instans slutter, at Kommissionen med rette kunne fastslaa, at de i klagen kritiserede former for praksis var blevet bragt til ophoer efter udstedelsen af GD Net-beslutningen.
38 At disse to elementer er sammenfaldende, og at den sidstnaevnte slutning, som Retten i Foerste Instans drager, i det femte appelanbringende anfaegtes generelt for at vaere behaeftet med en retlig fejl, mener jeg tilsiger, at dette »led« i det fjerde appelanbringende behandles sammen med det femte anbringende.
Det femte anbringende
39 I det femte appelanbringende goer appellanterne gaeldende, at Retten har begaaet endnu en »retlig fejl«, idet den ikke retmaessigt kunne udlede af sagsakterne, at Kommissionen havde fornoedent grundlag for at fastslaa, at overtraedelserne var blevet bragt til ophoer.
40 Det er klart, at appellanterne med dette anbringende direkte anfaegter den vurdering af de faktiske omstaendigheder, som Retten i Foerste Instans foretog.
41 Paa samme maade som i mit forslag til afgoerelse i sagen John Deere Limited mod Kommissionen (7) skal jeg kort redegoere for, hvordan Domstolens praksis vedroerende anfaegtelse af bedoemmelser af faktisk karakter i domme afsagt i foerste instans, har udviklet sig. Domstolen har fastslaaet, at en appel ikke kan stoettes paa andre anbringender end saadanne, hvorefter Retten har tilsidesat visse retsregler, idet enhver bedoemmelse af faktisk karakter er udelukket. Den har derefter fastslaaet, at Rettens vurdering af det for denne forelagte bevismateriale ikke udgoer et retligt spoergsmaal, som er underlagt Domstolens kontrol i forbindelse med appel, naar bortses fra tilfaelde, hvor dette bevismateriale er blevet fordrejet, eller hvor den indholdsmaessige urigtighed af Rettens bevisvurdering fremgaar af akterne i den sag, den har behandlet. Domstolen har ikke kompetence til at undersoege de beviser, som Retten har lagt til grund ved fastlaeggelsen af de faktiske omstaendigheder, naar disse beviser er blevet forskriftsmaessigt tilvejebragt, og reglerne og de almindelige retsgrundsaetninger om bevisbyrde og bevisvurdering er blevet overholdt. Derimod paahviler det Domstolen at kontrollere den retlige vurdering af de faktiske omstaendigheder og de retlige konsekvenser, Retten har draget af dem (8).
42 For at udvirke, at deres kritik tages til foelge, soeger appellanterne netop at stoette femte anbringende paa et af de »huller«, som goer det muligt at anfaegte Rettens vurdering af de faktiske omstaendigheder, nemlig den indholdsmaessige urigtighed, der kan fremgaa af sagsakterne.
43 Kritikken gaelder i foerste raekke dommens praemis 68, hvori Retten udtaler, at det »... bemaerkes med hensyn til Kommissionens vished om, at de paagaeldende former for praksis var bragt til ophoer, at eftersom La Poste var bundet af de anmeldte aftaler og af de afgivne tilsagn, kunne Kommissionen efter gennemfoerelsen af fusionen, dvs. den 18. marts 1992 ifoelge de for Retten frembragte oplysninger, med rette antage, at reglerne var overholdt, idet der ikke var holdepunkter for en overtraedelse heraf«.
44 Appellanterne er af den opfattelse, at denne konstatering dementeres af selve ordlyden af GD Net-beslutningen, hvis tilsagn foerst skulle have virkning fra den 18. marts 1995. Kommissionen kunne saaledes ikke i 1994 slutte paa grundlag af disse tilsagn, som paa ingen maade var bindende, at de i klagen omhandlede former for praksis var bragt til ophoer.
45 En saadan paastand gaar imidlertid ud over den blotte konstatering af en fejl eller en indholdsmaessig urigtighed, der skyldes et dokument i sagsakterne. Den beroerer reelt ogsaa spoergsmaalet om, hvordan en bestemt forvaltningsakts betydning og raekkevidde skal fortolkes retligt - hvilket kan vaere genstand for debat. Appellanterne proever med andre ord at genaabne retsforhandlingerne i foerste instans om bevisvurderingen og fastlaeggelsen af, hvilke faktiske omstaendigheder der fremgaar af bevismaterialet.
46 Dette fremgaar i oevrigt klart af den diskussion om raekkevidden af de i GD Net-beslutningen omhandlede tilsagn og deres tidsmaessige virkning, som blev aabnet i svarskriftet, og som fortsatte i replikken og duplikken.
47 For det andet kritiserer appellanterne ogsaa Rettens udtalelse i praemis 71 i dommen, hvorefter »denne konklusion [ifoelge hvilken Kommissionen ikke begik en fejl, da den fandt, at de af sagsoegerne fremlagte indicier ikke var tilstraekkelige til at begrunde en undersoegelse] [ikke] paavirkes ... af den omstaendighed, at Kommissionen - som anfoert af sagsoegerne under retsmoedet - i juli 1996 har besluttet at indlede en procedure i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, vedroerende stoette, som Frankrig skal have ydet selskabet SFMI-Chronopost (EFT 1996 C 206, s. 3). Den omstaendighed, at der indledes en saadan procedure, giver nemlig ikke grundlag for at fastslaa, at Kommissionen paa tidspunktet for vedtagelsen af den anfaegtede beslutning raadede over oplysninger, der var tilstraekkelige til at begrunde, at der blev indledt en undersoegelse i henhold til traktatens artikel 86, for saa vidt angaar perioden efter vedtagelsen af GD Net-beslutningen«.
48 Appellanterne haevder, at denne nye beslutning, som blev udstedt i 1996, uigendriveligt beviser, at Kommissionen, selv i perioden efter udstedelsen af GD Net-beslutningen, ikke var klar over, om de i beslutningen omhandlede tilsagn var blevet overholdt.
49 Appellanterne rejser her endnu et spoergsmaal, som ikke beror paa en »indholdsmaessig urigtighed«, men paa den retlige fortolkning af et bestemt dokument, hvilket udelukker, at det anbringende i appellen, som bygger herpaa, kan tages til foelge, da de slet og ret soeger at faa Domstolen til at traede i Rettens sted ved bedoemmelsen af de faktiske omstaendigheder.
50 Desuden modsiger den fortolkning, som appellanterne foreslaar, ikke reelt praemis 71 i Rettens dom, eftersom Retten i praemissens sidste saetning ikke bestrider, at Kommissionen ikke »vidste«, om de i GD Net-beslutningen omhandlede tilsagn var blevet respekteret. Den anfoerer blot, at Kommissionen ikke raadede over oplysninger, der var tilstraekkelige til at begrunde, at der blev indledt en undersoegelse vedroerende perioden efter udstedelsen af GD Net-beslutningen, eftersom de indicier herfor, som de sagsoegende virksomheder havde fremlagt, ikke var tilstraekkelige.
Det sjette anbringende
51 Med det sjette appelanbringende goer appellanterne gaeldende, at Retten har »overtraadt retsreglerne for vurdering af faellesskabsinteressen«.
52 Naermere bestemt gaelder appellanternes kritik praemis 46 i Rettens dom, hvori Retten udtaler, at »... selv om Retten har anfoert de faktorer, Kommissionen bl.a. skal afveje ved vurderingen af faellesskabsinteressen, er Kommissionen ikke desto mindre berettiget til at laegge vaegt paa andre relevante faktorer i forbindelse med den paagaeldende vurdering. Vurderingen af faellesskabsinteressen maa nemlig noedvendigvis foretages ud fra en undersoegelse af det enkelte konkrete tilfaeldes saerlige omstaendigheder, som er undergivet Rettens kontrol (dommen i sagen Automec mod Kommissionen, praemis 86)«.
53 Appellanterne er af den opfattelse, at denne udtalelse overtraeder faellesskabsretten paa to maader. Dels tilsidesaetter den de retsregler, som faellesskabsinteressen skal vurderes efter, dels tilsidesaetter den retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
54 Begrebet »faellesskabsinteresse« og retsreglerne for, hvordan det skal anvendes - saavel begrebet som retsreglerne udspringer af retspraksis - blev ifoelge appellanterne fastslaaet i Automec-dommen, og Retten har i alle sine senere domme bekraeftet denne praksis. Derfor kan den ikke undlade at anvende de tre kriterier for vurdering af faellesskabsinteressen, som den selv har opstillet (den paastaaede overtraedelses betydning, sandsynligheden af, at dens eksistens kan fastslaas, og raekkevidden af de herfor noedvendige undersoegelsesforanstaltninger), uden at overtraede de i ovenstaaende punkt anfoerte regler og retsprincipper.
55 Jeg mener, at dette anbringende - saaledes som det er formuleret - boer afvises, og det af to grunde.
56 For det foerste kan det diskuteres - og her er tale om et principspoergsmaal - om de kriterier for vurdering af faellesskabsinteressen, som Retten i Foerste Instans har defineret i en bestemt sag, uden videre skal betragtes som »retsregler«, som Domstolen noedvendigvis skal sikre overholdelsen af. Selv Retten i Foerste Instans er ikke i absolut forstand bundet af sin praksis, som den kan fravige paa betingelse af, at det er berettiget.
57 Endvidere er der ingen grund til at antage, at den raekke kriterier for vurdering af faellesskabsinteressen, som Retten opstillede i Automec-dommen, er udtoemmende. Retten anfoerer med velberaad hu, at det afgoerende er, at det er det enkelte tilfaeldes saerlige omstaendigheder og den begrundelse, som Kommissionen angiver i hver enkelt beslutning om at afvise en klage, der vurderes. I en erhvervsgren som den her omhandlede, hvor de retlige omstaendigheder kan variere betydeligt, kan der fremkomme nye kriterier, som ikke tidligere er blevet forudset, og hvis lovlighed Retten skal tage stilling til.
58 Det er, hvad der er sket i det foreliggende tilfaelde. Som begrundelse for at afvise den klage, der var blevet indbragt for den, udtalte Kommissionen, at de kritiserede former for praksis var blevet bragt til ophoer, foerst og fremmest som foelge af dens egen indgriben, og sluttede, at der derfor ikke var anledning til at indlede en undersoegelse. Der er saaledes tale om et nyt kriterium, som skal tages i betragtning, og som adskiller sig fra de tre, der blev opstillet i Automec-dommen. Det er derfor rimeligt, naar Retten, i stedet for at blot at afvise dette nye argument fra Kommissionens side med den begrundelse, at det falder uden for de kriterier, som den fastsatte i Automec-dommen, accepterer at undersoege, om det er i overensstemmelse med reglerne.
59 At acceptere appellanternes argumentation paa dette punkt ville vaere ensbetydende med at lade retspraksis »forstene« og ikke blot goere det totalt umuligt at udvikle den, men ogsaa at fuldstaendiggoere den. Der er saaledes intet til hinder for, at Retten i Foerste Instans, naar den skal tage stilling til en beslutning udstedt af Kommissionen, kan anerkende, at der foreligger et nyt kriterium for vurdering af faellesskabsinteressen, som supplerer dem, der blev opstillet i Automec-dommen, og som goer det legitimt at afvise klager over visse former for konkurrencebegraensende adfaerd.
Det syvende anbringende
60 Det syvende anbringende er i realiteten appellens centrale element. Jeg mener af grunde, som jeg straks skal anfoere, at det boer vederfares en anden skaebne end de foregaaende. Jeg foreslaar saaledes, at anbringendet tages til foelge, og at den i foerste instans afsagte dom foelgelig ophaeves.
61 I syvende anbringende goeres det gaeldende, at Retten har »tilsidesat EF-traktatens artikel 86, sammenholdt med artikel 3, litra g), artikel 89 og artikel 155«. I anbringendet kritiseres den argumentation, som Retten i Foerste Instans har fremfoert i praemis 57, 58 og 59 i sin dom, og de konsekvenser, som den drager heraf, og som faar den til at undlade at give sagsoegerne medhold i annullationssoegsmaalet.
62 Denne argumentation kan sammenfattes i to argumenter af generel karakter og et tredje, hvori de to foerstnaevnte anvendes paa det foreliggende tilfaelde.
63 Inden den fremsaetter de tre argumenter, anfoerer Retten i Foerste Instans i praemis 54, 55 og 56 i sin dom tre forudsaetninger, som ingen har bestridt:
a) Omfanget af Kommissionens forpligtelser paa konkurrencerettens omraade maa vurderes paa grundlag af traktatens artikel 89, stk. 1, der specifikt for dette omraade fastslaar den overvaagningsfunktion, som i henhold til traktatens artikel 155 generelt er tillagt Kommissionen.
b) Artikel 3 i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (9), giver ikke den, der har fremsat en begaering i henhold til denne bestemmelse, krav paa, at Kommissionen traeffer en beslutning efter traktatens artikel 189 om, hvorvidt der foreligger en overtraedelse af traktatens artikel 85 og/eller artikel 86. Kommissionen er saaledes berettiget til at prioritere behandlingen af de klager, den modtager, forskelligt, og det er legitimt, at den som kriterium for prioriteringen anvender en sags interesse for Faellesskabet.
c) Artikel 86 er et konkret udtryk for det almindelige maal for Faellesskabets virksomhed, som omhandles i traktatens artikel 3, litra g), nemlig at der skal gennemfoeres en ordning, der sikrer, at konkurrencen inden for faellesmarkedet ikke fordrejes.
64 Ud fra disse forudsaetninger opstilles der i dommen en argumentationsfoelge vedroerende klager over overtraedelser, som senere er bragt til ophoer. Anvendt paa det foreliggende tilfaelde legitimerer de paagaeldende argumenter Kommissionens handlemaade.
65 Argumenterne, der fremsaettes i praemis 57 og 58 i dommen, er formuleret som foelger:
- I betragtning af dette almindelige maal og den opgave, der er tillagt Kommissionen, finder Retten, at Kommissionen, forudsat at den giver en begrundelse for en saadan beslutning, lovligt kan beslutte, at det ikke er hensigtsmaessigt at behandle en klage over nogle former for praksis, der senere er bragt til ophoer. Dette gaelder navnlig, naar de - som i det foreliggende tilfaelde - er bragt til ophoer som foelge af Kommissionens indgriben. Retten bemaerker i denne forbindelse, at det ikke har nogen betydning, med hvilken hjemmel en beslutning, der bringer de kritiserede former for praksis til ophoer, er truffet, idet det alene er beslutningens virkning, der skal tages i betragtning.
- I et saadant tilfaelde ville en behandling af sagen og en konstatering af nogle tidligere overtraedelser ikke laengere tjene til at sikre, at konkurrencen inden for faellesmarkedet ikke fordrejes, og saaledes ikke vaere i overensstemmelse med den opgave, der er tildelt Kommissionen ved traktaten. Formaalet med en saadan procedure ville i det vaesentlige vaere at goere det lettere for klagerne for de nationale domstole at paavise et ansvarsgrundlag med henblik paa at opnaa en erstatning.
66 Idet den lader denne argumentation finde anvendelse paa det foreliggende tilfaelde, tager Retten stilling til fordel for den anfaegtede beslutning og udtaler i dommens praemis 59: »I det foreliggende tilfaelde var Kommissionen derfor, efter at den havde bragt de kritiserede former for praksis til ophoer gennem vedtagelsen af en anden beslutning og saaledes havde udfoert sin opgave med at overvaage, at traktaten anvendes korrekt, berettiget til at indtage det standpunkt, at en fortsat behandling af klagen alene med det formaal at vurdere nogle tidligere foreliggende omstaendigheder i forhold til traktatens artikel 86 ikke ville udgoere en hensigtsmaessig udnyttelse af Kommissionens begraensede ressourcer, navnlig ikke naar henses til, at den i oevrigt bestraeber sig paa at udarbejde et saet regler for den paagaeldende sektor. Den af Kommissionen anlagte vurdering var saa meget mere berettiget, som de nationale retsinstanser - eftersom der foreligger en endelig beslutning fra Kommissionens side om ikke at fortsaette behandlingen af en klage over en overtraedelse af traktatens artikel 86 - er kompetente til at traeffe afgoerelse vedroerende den paastaaede overtraedelse, saafremt sagsoegerne maatte indbringe sagen for dem.«
67 Appellanternes klagepunkt vedroerende denne del af dommen er efter min opfattelse velbegrundet og giver tilstraekkelig grund til at tage appellen til foelge.
68 Klager over misbrug af en dominerende stilling, som er i strid med traktatens artikel 86, vedroerer saaledes naesten uundgaaeligt begivenheder, som allerede har fundet sted (10). Naar en virksomhed har gjort sig skyldig i saadanne former for praksis inden for en given erhvervsgren og paa utilladelig maade har udnyttet sin dominerende stilling paa det paagaeldende marked og dermed fordrejet konkurrencen paa ulovlig vis, er det forhold, at de paagaeldende former for praksis er ophoert paa et givet tidspunkt, ikke alene tilstraekkeligt til at retfaerdiggoere, at Kommissionen forholder sig passiv, naar virksomheder, der konkurrerer med den dominerende virksomhed, indbringer klage for den, medmindre der foreligger andre faktorer, som jeg senere skal anfoere.
69 Jeg mener, at Retten i Foerste Instans begaar en retlig fejl, naar den udtaler, at det i saadanne tilfaelde ikke er af interesse for Kommissionen at konstatere, at der tidligere har fundet overtraedelser sted, men at kun klagerne har en subjektiv interesse deri. Det er den samme fejlagtige opfattelse, der foerer den til at udtale, at »formaalet« med en saadan procedure »i det vaesentlige« er at goere det lettere for klagerne at godtgoere for de nationale domstole, at der foreligger en ulovlig adfaerd, med henblik paa at opnaa erstatning.
70 Der er ikke laengere sikkerhed for, at den konkurrence, hvis opretholdelse Kommissionen skal sikre, bliver det, naar en virksomhed kun bringer de former for praksis til ophoer, hvorved den har udnyttet sin dominerende stilling, fordi de er blevet kronet med held. Selv om praksisen ophoerer, bestaar dens virkninger.
71 Tillader man den opfattelse, der fremgaar af disse praemisser i dommen, at vinde haevd, vil det faa den paradoksale foelge (navnlig paa de markeder, hvor der foerst for nylig er indfoert konkurrence, saasom markedet for international kurertjeneste), at virksomheder, som det ved at misbruge deres dominerende stilling paa et tidligt stadium er lykkedes varigt at fordreje den generelle markedssituation, faar en »gevinst«. I et saadant tilfaelde ville ophoeret af det tidlige stadiums former for praksis ikke indebaere, at konkurrenceforholdene var ophoert med at vaere fordrejede, og medfoere, at den virksomhed, som havde forset sig, kunne konstatere, at de paagaeldende former for praksis havde gjort det muligt for den at naa sit maal, og at de derfor ikke laengere var noedvendige.
72 En saadan situation maa Kommissionen ikke tolerere. Den er tvaertimod forpligtet til at genoprette den frie konkurrence inden for den beroerte erhvervsgren fra det oejeblik, hvor de oevrige omstaendigheder, der begrunder, at der er en »faellesskabsinteresse« i, at den griber ind, foreligger. I dette oejemed skal den som det foerste undersoege, om den paagaeldende virksomhed har misbrugt sin dominerende stilling, og derfor saette den undersoegelsesmekanisme i gang, som klagerne oensker ivaerksat.
73 Det er i oevrigt legitimt, at en virksomhed eller en gruppe virksomheder, naar de goer brug af den mulighed, som forordning nr. 17 giver dem, og som jeg omtalte ovenfor, og indgiver en klage, ikke alene er tilskyndet af et oenske om at genoprette den konkurrencemaessige ligevaegt, som er blevet forrykket, men ogsaa af et oenske om at beskytte deres egne oekonomiske interesser.
74 De virksomheder, der klager over konkurrencebegraensende praksis, varetager saaledes en aktiverende funktion, paa en maade som en katalysator, der udloeser en indgriben fra Kommissionens side. Der ligger to forskellige former for interesse til grund for deres initiativ, nemlig paa den ene side deres egen interesse i at beskytte deres oekonomiske interesser mod skade som foelge af deres konkurrenters ulovlige adfaerd og paa den anden markedets almene interesse i, at konkurrencereglerne overholdes. Denne almene interesse garanteres af faellesskabsretten og skal beskyttes af Kommissionen.
75 Naar det er den almene interesse, der goer sig gaeldende (fordi den erhvervsgren, som det drejer sig om, har en faellesskabsmaessig dimension og betydning, og fordi det er relativt let at konstatere den overtraedelse, som der klages over, uden at det kraever alt for omfattende undersoegelsesforanstaltninger), er det uacceptabelt at haevde, at Kommissionens indgriben kun tjener til at tilvejebringe beviser, der goer det muligt at anlaegge en erstatningssag ved de nationale domstole.
76 Det kan heller ikke retfaerdiggoere Kommissionens passivitet, at de former for praksis, der har muliggjort den utilladelige udnyttelse af en dominerende stilling, er bragt til ophoer ved en ensidig beslutning fra den virksomheds side, der har misbrugt sin magtposition, eller som foelge af en parallel handling fra Kommissionens side, som havde et andet formaal, men som har haft som indirekte virkning at afstedkomme samme resultat. Det, som det gaelder om at kontrollere for at kunne fastslaa, om beslutningen er i overensstemmelse med reglerne, er, under alle omstaendigheder, at ophoeret af de kritiserede utilladelige former for praksis har medfoert, at deres konkurrencebegraensende virkninger ogsaa er ophoert.
77 Jeg erindrer endnu en gang om, at Domstolen i forbindelse med soegsmaal anlagt i henhold til traktatens artikel 168 A skal begraense sig til at undersoege retsspoergsmaalene, og at den derfor er bundet af de faktiske omstaendigheder, som Retten i Foerste Instans har fundet godtgjort (11). Derfor skal den gaa ud fra den konstatering, at GD Net-beslutningen havde foert til ophoer af de former for praksis, hvorved La Poste, eventuelt, paa utilladelig maade havde udnyttet sin dominerende stilling inden for postsektoren (12). Graenserne for den kontrol, som den kan udoeve i forbindelse med en appel, tillader den ikke at handle anderledes, om end det efter min mening maa erkendes, at grundlaget for Rettens konstatering er spinkelt, fordi den alene bygger paa den ubekraeftede antagelse, at de i GD Net-beslutningen omhandlede tilsagn var blevet respekteret.
78 Imidlertid kunne hverken Kommissionen ved udstedelsen af beslutningen eller Retten i Foerste Instans ved kontrollen af den vaere uvidende om, at det - selv hvis de utilladelige former for praksis, som La Poste havde gjort sig skyldig i, og som var blevet kritiseret af de sagsoegende virksomheder, var blevet indstillet - alligevel var berettiget at indlede en undersoegelse for at tilvejebringe sikkerhed for, at virkningerne af de ophoerte former for praksis ikke fortsat fordrejede konkurrencen paa det franske marked for international kurertjeneste.
79 Kommissionens holdning i denne forbindelse er udtryk for en vanskeligt forstaaelig passivitet i betragtning af det beroerte markeds betydning og dets aabenbare faellesskabsdimension. Grundene til, at den i 1991 vedtog en beslutning om fusioner mellem postvirksomheder paa markedet for international kurertjeneste, forelaa stadig og burde have tilskyndet den til, ogsaa af egen drift, at overvaage den videre udvikling paa dette marked.
80 I skrivelse nr. 000978 vedroerende en procedure i henhold til traktatens artikel 86, som Kommissionen tilsendte SFEI den 10. marts 1992 for at meddele denne, at dens klage var blevet afvist (Kommissionen tilbagekaldte selv beslutningen herom, efter at Domstolen havde ophaevet den af Retten i Foerste Instans afsagte kendelse om, at det til proevelse af beslutningen anlagte annullationssoegsmaal ikke kunne antages til realitetsbehandling) (13), udtalte den: »Selv om vi ikke, af de anfoerte grunde, agter at fortsaette undersoegelsen i henhold til artikel 86, kan jeg forsikre Dem om, at Kommissionen vil fortsaette med at overvaage udviklingen paa dette marked noeje.«
81 Ingen har kunnet give en tilfredsstillende forklaring paa, hvorfor Kommissionen efter at have fremsat en saadan udtalelse i 1992, dvs. efter udstedelsen af GD Net-beslutningen, ikke alene undlod at foretage en efterfoelgende overvaagning af markedet, men ogsaa afviste de opfordringer hertil, som de appellerende virksomheder fremsatte over for den. Det var alt, hvad de oenskede at opnaa ved at anmode den om at indlede en undersoegelse paa grundlag af traktatens artikel 86.
82 Kommissionen indroemmede senere, at den intet havde foretaget sig for at kontrollere, at de betingelser, som den i GD Net-beslutningen havde fastsat for at sikre den frie konkurrence paa markedet for international kurertjeneste, rent faktisk blev overholdt. I beslutning K 3/96 (som Retten i Foerste Instans har undersoegt, og som den henviser til i praemis 71 i den appellerede dom) (14) udtalte den, at den ikke raadede over oplysninger om, hvorvidt flere af disse betingelser blev efterlevet. Den erkendte i samme beslutning, at den ikke havde yderligere oplysninger om, hvad La Poste havde foretaget sig for at efterkomme Kommissionens henstilling om, at dets bogfoeringssystem ikke udviste subsidiering til fordel for den del af dets virksomhed, der ikke havde karakter af en offentlig tjeneste, dvs. at La Poste ikke subsidierede dele af sin virksomhed, der, som kurertjenesten, var undergivet konkurrencemaessige vilkaar.
83 Sammenfattende fremtraadte situationen saaledes for Retten i Foerste Instans:
a) I 1990 indgav de beroerte virksomheder en klage til Kommissionen, hvori de angav en raekke grunde til, at de mistaenkte La Poste for, i en erhvervsgren af aabenbar faellesskabsmaessig betydning og dimension, at have udvist en konkurrencebegraensende adfaerd til fordel for sine datterselskaber ved paa utilladelig maade at udnytte sin stilling paa det paagaeldende lukkede marked.
b) Kommissionen, som i 1991 havde udstedt en beslutning (GD Net-beslutningen) om den fusion, hvorved La Poste og en raekke andre postvaesener havde oprettet en faelles virksomhed, og paalagt denne at opfylde en raekke betingelser, interesserede sig hverken for, om betingelserne blev overholdt, eller for selve situationen paa det paagaeldende marked paa trods af den klage, som de konkurrerende virksomheder havde indbragt for den, og naegtede, fire aar efter indgivelsen af klagen, at indlede en undersoegelse af spoergsmaalet.
84 At anfoere, at de kritiserede forhold tilhoerer fortiden, og at Kommissionen allerede har grebet ind over for dem, er, den naevnte situation taget i betragtning, ikke et antageligt argument, der kan begrunde afvisningen af en klage, som aldrig er blevet trukket tilbage, og hvortil der foejer sig en raekke paa hinanden foelgende klager, som er blevet fremsat i loebet af de fire aar, der er forloebet efter indgivelsen af den oprindelige klage, og hvoraf det fremgaar, at virkningerne af et tidligere begaaet misbrug af en dominerende stilling paa et marked som det i dette tilfaelde omhandlede stadig bestaar. Da Retten i Foerste Instans, i det vaesentlige, anerkendte dette argument fra Kommissionens side, som i oevrigt er indeholdt i den anfaegtede beslutning, begik den en fejl med hensyn til udstraekningen af sin pligt efter traktatens artikel 89 til at sikre overholdelsen af dens artikel 86.
Det ottende anbringende
85 Med det ottende appelanbringende goer appellanterne gaeldende, at Retten i Foerste Instans har »tilsidesat en raekke faellesskabsretlige principper«, idet den i sin dom har overtraadt princippet om god forvaltningsskik, principperne om lighed og forbud mod forskelsbehandling samt principperne om retssikkerhed og beskyttelse af den berettigede forventning.
86 For saa vidt angaar princippet om god forvaltningsskik drejer appellanternes kritik sig om dommens praemis 100, hvoraf det fremgaar, at Kommissionen lovligt kunne traeffe afgoerelse om klagen uden at tage hensyn til en sagkyndig rapport af 6. december 1990, fordi denne vedroerer en periode, der ligger forud for udstedelsen af GD Net-beslutningen.
87 Kommissionen haevder, at dette led i ottende anbringende ikke kan antages til realitetsbehandling, fordi det blot gentager de paastande, som appellanterne fremsatte i den oprindelige staevning. Det skal imidlertid fremhaeves, saadan som det udtrykkelig goeres i punkt 115 i appellanternes replik, at de i dag ikke laengere anklager Kommissionen for at have tilsidesat dette princip, men at de stadig anklager Retten i Foerste Instans for at have anvendt det forkert. Dette taget i betragtning kan naervaerende led i anbringendet ikke afvises fra paadoemmelse, skoent jeg, hvilket jeg straks skal forklare, mener, at det under alle omstaendigheder maa forkastes.
88 Det raesonnement, som Retten i Foerste Instans lagde til grund paa dette punkt, bygger paa den forudsaetning, at Kommissionen handlede paa en maade, som var i overensstemmelse med den indre logik i beslutningen som helhed, da den saa bort fra en sagkyndig rapport, der vedroerte en periode, der laa forud for tidspunktet for udstedelsen af GD Net-beslutningen, og hvor de kritiserede former for praksis enten var bragt til ophoer eller skulle vaere bragt til ophoer (indstillingen af dem var et centralt punkt i den anfaegtede beslutning). Den sagkyndige rapports irrelevans skyldtes derfor den indre logik i beslutningen, hvoraf det fremgaar, at Faellesskabet ikke havde nogen interesse i, at der blev indledt en undersoegelse paa et tidspunkt, der laa efter fremlaeggelsen af rapporten.
89 Jeg mener ikke, at de faktorer, som appellanterne anfoerer i punkt 146 ff. i appellen, kan omstoede det raesonnement, som Retten i Foerste Instans har foretaget. De har ikke fremlagt tilstraekkelige argumenter til at godtgoere, at den begik en retlig fejl i denne del af dommen.
90 Med hensyn til den paastaaede tilsidesaettelse af princippet om lighed og forbud mod forskelsbehandling goer appellanterne gaeldende, at Retten i Foerste Instans dels »anlaegger en urimelig og alt for snaever fortolkning af begrebet sammenlignelige situationer«, dels »fortolker retsreglerne om vurdering af faellesskabsinteressen paa en maade, der ikke er i overensstemmelse med den, som den altid har fulgt«.
91 Der er intet grundlag for disse to klagepunkter. Retten i Foerste Instans anfoerer blot (i dommens praemis 102), at sagsoegerne ikke har gjort gaeldende, at der foreligger en situation, der kan sammenlignes med den, som de kritiserer i deres klage, hvilket der ikke hersker tvivl om. Der kan stilles mere eller mindre strenge krav til, i hvor hoej grad de »sammenlignelige situationer« skal svare til hinanden, men naar Kommissionen anklages for at have handlet ulovligt ved at afvise en klage, som ville vaere blevet taget til foelge ved en anden lejlighed, er det under alle omstaendigheder et rimeligt krav, at den sammenlignelige situation, der goeres gaeldende, udviser en reel lighed med den kritiserede situation. I det foreliggende tilfaelde har appellanterne ikke kunnet pege paa en sammenlignelig situation, som med behoerig stringens kan danne grundlag for deres paastand om forskelsbehandling.
92 Med hensyn til kritikken af Retten i Foerste Instans for at fortolke retsreglerne om, hvordan faellesskabsinteressen skal vurderes, forskelligt, gentager jeg, hvad jeg har anfoert om sjette anbringende.
93 Denne henvisning til de bemaerkninger, som jeg fremsatte vedroerende sjette anbringende, goer det muligt for mig at foreslaa, at ottende anbringendes tredje led ogsaa afvises. I dette led kritiserer appellanterne Retten for at have tilsidesat principperne om retssikkerhed og beskyttelse af den berettige forventning ved at fravige sin egen praksis (nemlig den retspraksis, der fremgaar af den tidligere omtalte dom i sagen Automec mod Kommissionen) og tillade Kommissionen at vurdere faellesskabsinteressen efter andre kriterier end dem, som den fastlagde i denne dom.
94 Som jeg bemaerkede i forbindelse med gennemgangen af sjette anbringende, er vurderingen af faellesskabsinteressen en bedoemmelse, som noedvendigvis foretages ud fra det paagaeldende tilfaeldes saerlige omstaendigheder, og de kriterier, der fremgaar af Automec-dommen, er blot elementer eller faktorer, der kan eller boer tages i betragtning paa linje med andre elementer eller faktorer. Derfor er der hverken anledning til at mene, at der foreligger en forskelsbehandling ved anvendelsen af retsreglerne eller en tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet (eller, end mindre, en tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning) ud fra den begrundelse, at Kommissionen i et konkret tilfaelde, og under hensyn til dettes saerlige omstaendigheder, ikke har anvendt de naevnte, i retspraksis fastlagte, kriterier, men en raekke andre kriterier, som den ansaa for afgoerende for, om den skulle tage en klage til foelge eller afvise den. Under alle omstaendigheder sikrer det store antal tilfaelde af domstolskontrol, som Retten i Foerste Instans udoever med saadanne bedoemmelser, at de er i overensstemmelse med retsreglerne.
Det niende anbringende
95 Med det niende appelanbringende goer appellanterne gaeldende, at Retten i Foerste Instans »har begaaet retlige fejl i forbindelse med anvendelsen af begrebet magtfordrejning«. Anbringendet bestaar af to led. Ifoelge det ene har Retten truffet afgoerelse om anbringendet om magtfordrejning uden at have undersoegt alle de dokumenter, som sagsoegerne har paaberaabt sig. Ifoelge det andet har den fastlagt en forkert definition af, hvilke former for faktiske omstaendigheder der kan vaere indicier for magtfordrejning.
96 Anbringendets foerste led vedroerer navnlig en skrivelse, som kommissionsmedlem Sir Leon Brittan den 1. juni 1995 tilsendte Kommissionens formand med kopi til visse andre medlemmer af Kommissionen. Ifoelge sagsoegerne beviser denne skrivelse, at Kommissionen havde besluttet bevidst at undlade at forfoelge anmeldte overtraedelser inden for postsektoren og i stedet finde en »politisk« loesning paa problemet. I deres replik til Retten i Foerste Instans havde sagsoegerne anmodet denne om at paalaegge Kommissionen at fremlaegge dette og en raekke andre dokumenter, som de paaberaabte sig som bevismidler (15).
97 Retten udtaler i dommens praemis 117, at »... gisningen om formaalet med Kommissionens paastaaede skiftende standpunkter og sagsoegernes bemaerkninger vedroerende en skrivelse, som Sir Leon Brittan skulle have sendt til formanden for Kommissionen, og som ikke er fremlagt for Retten, idet der heller ikke i oevrigt er fremfoert noget, der kan bekraefte, at der findes en saadan skrivelse ... hviler [alene] paa paastande, der ikke er underbygget, og [kan] saaledes ikke ... give grundlag for at fastslaa, at der foreligger magtfordrejning« (16).
98 Efter min opfattelse begik Retten i Foerste Instans en retlig fejl (nemlig, i det foreliggende tilfaelde, en tilsidesaettelse af procesreglerne vedroerende retten til kontradiktion, der skadede sagsoegernes interesser), da den, uden at give en tilfredsstillende forklaring, naegtede at antage et dokument som bevis, der principielt forekom relevant for tvistens loesning, og som sagsoegerne havde begaeret tilfoert sagsakterne. Hvis Retten var i tvivl om, hvorvidt skrivelsen fandtes, kunne den let have bortvejret denne tvivl ved at opfordre Kommissionen til at fremlaegge den. Derimod kan Retten ikke paa én gang rejse tvivl om eksistensen af et dokument og samtidig (dvs. i samme dom) undlade at efterkomme sagsoegernes begaering om at meddele paalaeg om fremlaeggelse af samme dokument. Retten i Foerste Instans kan med andre ord ikke afvise en raekke paastande med den begrundelse, at beviserne er utilstraekkelige, naar den selv har naegtet at meddele paalaeg om fremlaeggelse af det bevismiddel, som er blevet angivet over for den.
99 Retten i Foerste Instans har desuden begaaet en rettergangsfejl ved at lade loesningen af en raekke proceduremaessige spoergsmaal vedroerende accept eller afvisning af nogle retlige skridt, som den noedvendigvis burde have taget stilling til paa et tidligere tidspunkt - eftersom der var blevet fremsat begaering om dem under procedurens skriftlige fase - afvente domsafsigelsens stadium.
100 Ifoelge procesreglementets artikel 66 skal Retten ved kendelse angive, hvilke bevismidler den finder hensigtsmaessige, og hvilke faktiske omstaendigheder der skal bevises, og forkynde denne kendelse for parterne. Disse principper kraever ogsaa - og det saa meget mere, som afvisningen af et anfoert bevismiddel kan paavirke retten til kontradiktion - at afgoerelser om afvisning af bevismidler, som parterne under procedurens skriftlige fase angiver over for Retten, traeffes ved kendelse, og at ogsaa denne kendelse forkyndes for parterne. Den naevnte fremgangsmaade goer det muligt for parterne at gribe ind under den mundtlige fase ud fra et bedre kendskab til deres reelle muligheder for kontradiktion og bevarer samtidig deres ret til »at fremkomme med nye beviser« (procesreglementets artikel 66, stk. 2), naar de bevismidler, som de har oensket fremlagt, ikke er blevet optaget i sagsakterne.
101 Hvis afgoerelsen om ikke at acceptere et bevismiddel, som er blevet begaeret fremlagt under den skriftlige fase, derimod foerst, som i dette tilfaelde, traeffes i selve dommen, er det umuligt for de parter, som har begaeret bevismidlet fremlagt eller angivet det, saavel i den mundtlige fase at anmode Retten om at tage afgoerelsen op til fornyet overvejelse som i samme mundtlige fase at fremlaegge eller angive nye bevismidler, der kunne kompensere for afvisningen af de tidligere anfoerte bevismidler.
102 Hvorom alting er, er det ikke saa meget rettergangsfejlen, der faar mig til at foreslaa Domstolen at tiltraede dette sidste appelanbringende, men selve den omstaendighed, at der ikke blev givet tilladelse til fremlaeggelse af et bevis. Af let forstaaelige grunde stoettes klagepunktet om, at en institution har begaaet magtfordrejning, normalt ikke paa retsgyldige beviser, men paa mere eller mindre serioese indicier, som det overlades til Domstolen eller Retten at vurdere. Naar bevismaterialet er i de indklagede institutioners besiddelse, har borgerne normalt ikke anden mulighed end at pege paa saadanne indicier og fremsaette begaering om, at der enten fremlaegges dokumenter eller tilvejebringes vidneudsagn, der kan underbygge dem. Naar de angivne indicier udviser en vis sandsynlighed, er det derfor saa meget desto mere forkasteligt at afvise saadanne bevismidler, som en saadan afvisning i de fleste tilfaelde bidrager til at beroeve sagsoegerne midlerne til at foere deres sag.
103 Det er taenkeligt, at Retten i Foerste Instans i det foreliggende tilfaelde kunne have naegtet at meddele paalaeg om fremlaeggelse af Sir Leon Brittan's skrivelse af saglige grunde, dvs. fordi den vurderede, at den, ifoelge de oplysninger, som sagsoegerne havde meddelt den, ikke ville tilfoere de oplysninger, som den allerede raadede over, noget nyt. Denne vurdering (som Kommissionen forsvarer) kunne vaere genstand for diskussion, men ville vaere udtryk for en stillingtagen til, om det paagaeldende dokument var relevant eller ej.
104 Det er imidlertid ikke den forklaring, Retten i Foerste Instans - i dommens praemis 117 (citeret ovenfor) - anfoerer som begrundelse for, at den ikke paalagde Kommissionen at fremlaegge det kraevede dokument. Reelt giver den ikke nogen tilfredsstillende forklaring, al den stund den indskraenker sig til at drage selve skrivelsens eksistens i tvivl og konstatere, at den ikke er fremlagt for Retten. Men det var netop for at fastslaa dens eksistens og indhold, at sagsoegerne anmodede Retten om at paalaegge Kommissionen at fremlaegge den.
105 Sammenfattende er det min opfattelse, at der ikke var nogen grund til afvise sagsoegernes begaering om, at dokumentet blev fremlagt som bevis, men at der derimod var god grund til at efterkomme den. Jeg mener ogsaa, at Retten i Foerste Instans burde have udstedt paalaeg om, at dokumentet blev tilfoert sagsakterne, fordi sagsoegerne ansaa det for at vaere af vaesentlig betydning, og fordi de ikke selv kunne fremlaegge det, da det var i en faellesskabsinstitutions besiddelse.
106 Denne konklusion goer det overfloedigt at behandle anbringendets andet led, fordi det i mangel af et bevis, der kan vaere udslaggivende for konstateringen af, om der foreligger magtfordrejning, ikke er muligt at traeffe afgoerelse om spoergsmaalet med behoerig sikkerhed.
107 Jeg mener saaledes, at to af de anbringender, som appellanterne har gjort gaeldende, boer tiltraedes, og at appellen derfor boer tages til foelge.
Hjemvisning af sagen til Retten i Foerste Instans
108 Tiltraedes det syvende appelanbringende af grunde, der vedroerer sagens realitet, indebaerer det ikke blot, at den i foerste instans afsagte dom maa ophaeves; det tillader ogsaa Domstolen at goere brug af den mulighed, som artikel 54 i EF-statutten for Domstolen giver den i saadanne tilfaelde, nemlig at traeffe endelig afgoerelse om tvisten. I saa fald ville loesningen bestaa i slet og ret at annullere den anfaegtede beslutning, fordi den var retsstridig.
109 Hvis Domstolen kun tiltraeder det niende appelanbringende, vil den ikke kunne traeffe endelig afgoerelse om tvisten. En saadan endelig afgoerelse ville efter min opfattelse forudsaette, at den tog udtrykkelig stilling til, om Kommissionen havde gjort sig skyldig i magtfordrejning, hvilket, paa ny, ikke ville vaere muligt, medmindre de dokumenter, som blev begaeret tilvejebragt, blev fremlagt som bevismateriale. Da tilvejebringelse af beviser klart overskrider de processuelle begraensninger for appelsager, maa sagen derfor hjemvises til Retten i Foerste Instans.
110 I overensstemmelse med procesreglementets artikel 122 skal Domstolen - saafremt der gives appellanten medhold, og Domstolen selv endeligt kan afgoere sagen - tilpligte sagsoegte at betale sagens omkostninger. Der skal ikke traeffes afgoerelse om dette punkt, saafremt Domstolen traeffer endelig afgoerelse om sagen, idet der gives appellanten medhold.
Forslag til afgoerelse
Foelgelig foreslaar jeg Domstolen:
1) at ophaeve den af Retten i Foerste Instans afsagte dom af 15. januar 1997 i sag T-77/95, SFEI m.fl. mod Kommissionen
2) at annullere den af Kommissionen udstedte beslutning, som var genstand for denne dom
3) at tilpligte Kommissionen at betale sagens omkostninger.
(1) - SFEI m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 1).
(2) - Sag T-24/90, Sml. II, s. 2223.
(3) - Det hedder i punkt 91 i annullationsstaevningen: »Kommissionens beslutning ... om at afvise klagen bygger tilsyneladende paa dette dobbelte raesonnement: Under hensyn til faellesskabsinteressen er det berettiget at undlade at indlede en undersoegelse i henhold til artikel 86 ...« I staevningens punkt 185 udtaler sagsoegerne: »Ved at anlaegge den betragtning, at den ikke ser ikke nogen interesse i at indlede en saadan undersoegelse i henhold til traktatens artikel 86 (beslutningens punkt 13), goer Kommissionen brug af den ret, som retspraksis tillaegger den, til at afvise en klage under henvisning til mangel paa faellesskabsinteresse«. Desuden udtrykker sagsoegerne sig paa tilsvarende maade i staevningens punkt 188: »SFEI mener ... at Kommissionen har foretaget en aabenbart fejlagtig vurdering af Faellesskabets interesse i en videre undersoegelse af sagen, i og med at den laegger til grund for sin vurdering af faellesskabsinteressen, at den har fremsat forslag de lege ferenda ...«
(4) - Der er ingen tvivl om, at Retten i Foerste Instans, ligesom enhver anden retsinstans, skal begrunde sine afgoerelser. I oevrigt er Retten ikke forpligtet hertil i henhold til traktatens artikel 190, men i henhold til artikel 81 i sit procesreglement. Dommerens funktion (juris dictio) er ikke blot uloeseligt forbundet med hans pligt til at angive praemisserne for sin afgoerelse; det er selve denne pligt, der legitimerer afgoerelsen. Saaledes har det ikke altid vaeret. I enevoldsstyrene undlod dommerne ikke alene at begrunde deres afgoerelser; det var dem ogsaa forbudt at goere det.
(5) - Den klare utilstraekkelighed af en retlig argumentation (som betyder, at hele dommen er mangelfuld) skal ikke forveksles med manglen paa detaljeret behandling af samtlige de i et soegsmaal fremsatte paastande. En domstol har ikke pligt til i dommen altid at foretage en saadan detaljeret behandling, og den kan, i givet fald, foretage en samlet behandling med henblik paa samtidig afvisning af flere af de paastande, som en af parterne har fremsat.
(6) - Fodnote 11 i replikken.
(7) - Forslag til afgoerelse af 16.9.1997 i sag C-7/95 P, Sml. 1998 I, s. 3115, punkt 24.
(8) - Dom af 2.3.1994, sag C-53/92 P, Hilti mod Kommissionen, Sml. I, s. 667, praemis 42, af 6.4.1995, forenede sager C-241/91 P og C-242/91 P, RTE og ITP mod Kommissionen, Sml. I, s. 743, praemis 67, og kendelse af 17.9.1996, sag C-19/95 P, San Marco mod Kommissionen, Sml. I, s. 4435, praemis 39 og 40.
(9) - EFT 1959-1962, s. 81.
(10) - Under retsmoedet redegjorde Kommissionens repraesentant for Kommissionens opfattelse af dette spoergsmaal, nemlig at procedurer indledt i henhold til traktatens artikel 86 - i modsaetning til procedurer vedroerende statsstoette, som er baseret paa traktatens artikel 92, og som altid er rettet mod fortiden - er »rettet mod fremtiden«, idet de har til formaal at opnaa, at den kritiserede overtraedelse bringes til ophoer. Denne argumentation er mildt sagt overraskende, for den modsiger, hvad Kommissionen altid tidligere har gjort gaeldende over for Domstolen. F.eks. anvendte den i sagen Frankrig m.fl. mod Kommissionen (forenede sager C-68/94 og C-30/95) det stik modsatte argument til at forklare forskellene mellem proceduren i henhold til traktatens artikel 86 og proceduren for kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser (Raadets forordning (EOEF) nr. 4064/89 af 21.12.1989 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser (EFT 1990 L 257, s. 14)). Kommissionen udtalte dengang, at undersoegelsen vedroerende misbrug af en dominerende stilling drejer sig om misbrug, der har fundet sted, hvorimod undersoegelsen ved anvendelsen af den naevnte forordning skal tage sigte paa fremtiden. Jf. i denne retning praemis 179 og 180 i Domstolens dom af 31.3.1998 i samme sag (Sml. I, s. 1375).
(11) - Bortset fra, naturligvis, at den kan drage saadanne faktiske omstaendigheder i tvivl inden for de rammer, som jeg har angivet i punkt 41 i dette forslag til afgoerelse.
(12) - Den vurdering, som Retten i Foerste Instans anlaegger vedroerende dette forhold, er i realiteten hverken saa klar eller saa definitiv, som den kan forekomme. Visse steder synes Retten at mene, at det er paavist, at de kritiserede former for praksis er ophoert (jf. praemis 57, 58 og 59), men et andet sted indskraenker den sig til at udtale, at Kommissionen i mangel af bevis for det modsatte lovligt kunne antage, at de var ophoert (jf. praemis 68).
(13) - Jf. praemis 9 i den appellerede dom.
(14) - Jf. punkt 47.
(15) - Da Retten i Foerste Instans blev opfordret til at paalaegge Kommissionen at fremlaegge dokumenter, som kunne godtgoere, at den udtrykkelig havde naegtet at forfoelge overtraedelserne og foretrukket at laegge vaegten paa en generel politisk loesning paa spoergsmaalet om liberalisering af postsektoren, blev det i replikken angivne dokumentariske bevismiddel ganske vist formuleret lidt vagt. Ikke desto mindre skal denne begaering om tilvejebringelse af bevismidler sammenholdes med resten af replikken og med staevningen. I disse dokumenter omtales Sir Leon Brittan's skrivelse udtrykkelig flere gange.
(16) - Min fremhaevelse.