61981C0036
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
P. VERLOREN VAN THEMAAT
FREMSAT DEN 5. MAJ 1983 (
1
)
Høje Domstol.
1. Indledning
Sagerne 36, 37 og 218/81, som jeg skal beskæftige mig med i dag, blev forenet ved kendelse af 29. oktober 1981. Trods sagernes forskellighed, hvad angår dels de spørgsmål, der rejses i dem, dels de fremsatte argumenter, er sagerne imidlertid forbundet på en måde, der rækker videre end sagsøgerens personlige interesse i dem, og som især vedrører baggrunden for alle tre sagsanlæg. Baggrunden er, at det ifølge sagsøgeren havde indflydelse på hans karriere, at der bestod meningsforskelle med hensyn til, hvilken fællesskabspolitik der skulle føres på transportområdet. Han har først hævdet, at meningsforskellene førte til udarbejdelse af en bedømmelsesrapport, som han anfægter i sagerne 36 og 218/81, og som (i sammenligning med de tidligere bedømmelser af ham) var betydeligt forsinkede og i sin endelige affattelse mindre gunstig. Sagsøgeren hævder for det andet, at meningsforskellene førte til, at han blev overflyttet fra den »særlige tjenestegren Social harmonisering«, som han var leder af, til »en kontorafdeling«, der ud over at omfatte området »arbejdsvilkår«, som han skulle beskæftige sig med, også omfattede alle andre spørgsmål vedrørende den politik, der skulle føres med hensyn til de interne transportmarkeder. Denne forflyttelse anfægter sagsøgeren i sag 37/81, der blev anlagt samtidig med sag 36/81. En anden kontorafdeling skulle fortsat være ansvarligt for strukturpolitikken vedrørende intern transport og for markedsanalyse og statistikker. Det fremgår klart af beslutningen om reorganisering, der er vedlagt som bilag 4 til svarskriftet i sag 37/81, at sagsøgerens særlige tjenestegren bestemt ikke var den eneste, der blev ramt af reorganiseringen, hvilket efter min opfattelse ikke er helt uvæsentligt, når der skal tages stilling til sagen. Mig bekendt har de øvrige ofre for reorganiseringen ikke klaget. Den kendsgerning, at det nye kontor er så lille, skønt det beskæftiger samme mange vigtige forhold, som sagsøgeren nu skal arbejde med, afspejler delvis den stagnerende gennemførelse af en fælles transportpolitik, hvilket er foreskrevet i traktaten. En sådan stagnation må uundgåeligt føre til personlige frustrationer. Når man gennemgår bilag 7 og 8 til svarskriftet i sag 37/81, bliver man slået af, i hvor høj grad forsøgene på at gennemføre en fælles transportpolitik er slået fejl.
Det fremgår af sagens akter, at den umiddelbare årsag til, at man ønskede at omdanne en særlig tjenestegren med direkte referat til den pågældende direktør til en »afdeling« i et kontor, som skulle omfatte alle markedspolitiske spørgsmål, skal søges i bestræbelserne på at rationalisere Kommissionens tjenestegrene under hensyn til de anbefalinger, der var blevet fremsat af den uafhængige Spierenburg-kommission og herefter af den inden for institutionen nedsatte Ortoli-kommission. Jeg vil uden videre antage, at ønsket om at lade spørgsmålene om social harmonisering indgå i den politik, der skulle dække samtlige markedspolitiske spørgsmål, rent faktisk spillede en vis rolle i forbindelse med Kommissionens beslutning om at foretage omdannelsen. I sagens akter findes der ikke noget afgørende fingerpeg herom. Under alle omstændigheder vil omdannelsen i sig selv næsten uundgåeligt føre til, at politikken angående social harmonisering eller arbejdsvilkår i den brede betydning, der anvendes i det nævnte bilag, integreres i en mere omfattende markedspolitik. Med andre ord, i stedet for at være et relativt uafhængigt enkelt aspekt af den relevante politik indgår den sociale harmonisering efter reorganiseringen næsten uundgåeligt som en del af den fælles transportpolitik, således som EF-traktatens artikel 74 og 75 tilsigtede. De organisatoriske og personalepolitiske følger af en sådan ændret politik, som nu anfægtes, må imidlertid under alle omstændigheder efter min opfattelse klart bunde i den frihed, som Kommissionen har til at organisere sine tjenestegrene rationelt og til at fastlægge sin politik. Jeg skal vende tilbage til det spørgsmål, om Kommissionen kan have krænket tjenestemændenes rettigheder, da den fastlagde sin politik i denne henseende. Men i hovedsagen vil det efter min opfattelse, af de præcise grunde, som jeg har angivet, ikke være muligt for sagsøgeren at bringe reorganiseringen til fald.
Når henses dels til den omstændighed, at sagerne 36 og 37/81 blev anlagt samtidig, dels til formuleringen af påstandene i sagerne 36 og 218/81, bliver det klart, at den af mig beskrevne baggrund efter sagsøgerens mening også spillede en rolle i de sidste to sager. Sagsøgeren var nemlig helt uenig i sine overordnedes opfattelse af, hvilken plads og hvilken betydning der skulle tillægges den sociale harmonisering inden for den fælles transportpolitik, og han fastholdt sine egne, afvigende meninger med stor stædighed over for de overordnede, således som sagens akter viser. Den rapport, der blev udarbejdet efter anmodning fra det ansvarlige kommissionsmedlem O'Kennedy af en højtstående tjenestemand ved Kommissionen, der var fuldstændig uden forbindelse med de opståede problemer, giver et klart billede af den friktion, som meningsforskellene mellem sagsøgeren og hans overordnede forårsagede. Sagsøgeren beskrives i rapporten som »un homme profondément honnête, pénétré de l'importance politique et de la valeur humaine de ce qui était devenu son mandat personnel« (bilag II, s. 9, i Kommissionens svarskrift i sag 37/81). I rapporten lægges der imidlertid også vægt på den begrænsning i sagsøgerens evne til at opfatte andre sider af den fælles transportpolitik, der formodentlig skyldtes sagsøgerens langvarige specialisering på et bestemt område. I den endelige affattelse af den anfægtede bedømmelsesrapport, som til sidst blev udarbejdet med megen forsinkelse, lægges der navnlig — efter at en lignende opfattelse allerede var blevet fremsat i almindelige vendinger i den oprindelige 1976-affattelse af rapporten — vægt på, at han efter sin udnævnelse i 1974 til leder af en særlig tjenestegren ikke havde vist evne til at lede en selvstændig enhed, hvori indbyrdes forskellige kolleger var beskæftiget. En fremragende medarbejder blandt personalet er ikke nødvendigvis en fremragende leder af en selvstændig tjenestegren, hvilket i sig selv efter min opfattelse kan være en tilstrækkelig forklaring på, hvorfor sagsøgeren blev bedømt mindre gunstigt i den anfægtede rapport; dette bør dog ikke, som sagsøgeren gør, på nogen måde udlægges som en fornægtelse af hans store specialviden eller som en heraf følgende fornærmelse.
I den tidligere bedømmelsesperiode var sagsøgeren faktisk endnu ikke leder af en særlig tjenestegren, hvorfor han helt og holdent blev bedømt med hensyn til sine egenskaber som »kvalificeret tjenestemand, som kan pålægges udførelsen af planlægnings-, ... opgaver«. I øvrigt må det bemærkes, at for så vidt som sagsøgerens usmidige holdning over for de overordnede og hans manglende evne til at få sit eget ansvarsområde til at harmonere med direktoratets generelle politik faktisk spillede en rolle (en beskeden rolle, efter rapporten at dømme) ved bedømmelsen, kan man efter min mening ikke anfægte bedømmerens ret til at tage hensyn til disse utilstrækkeligheder, der skyldtes hans faste og hårdnakket forsvarede opfattelser vedrørende den førte politik.
Disse randbemærkninger må imidlertid ikke sløre, at de retlige garantier for objektivitet og omhu, der er knæsat i tjenestemandsvedtægten og Domstolens praksis, og som er relativt vigtige i forbindelse med bedømmelsesproceduren, fremdeles skal respekteres. Jeg skal derfor gå over til at gennemgå sagerne i lyset af de nævnte retlige garantier.
2. Den anfægtede bedømmelses-procedure (sagerne 36 og 218/81)
Vedrørende det faktiske forløb af den anfægtede bedømmelsesprocedure skal jeg henvise til retsmøderapporten. Det fremgår klart heraf, at den forsinkelse med at udarbejde den endelige bedømmelsesrapport, som androg næsten halvandet år, og som anfægtes i sag 36/81, skyldes varigheden af den klagesag, der verserede for Det paritetiske Bedømmelsesudvalg. På den anden side synes det at have taget to år og tre måneder, før udvalgets udtalelse blev fulgt op med den virkning, at grundene til, at såvel den første bedømmer som bedømmeren i appelleddet havde bedømt sagsøgeren mindre gunstigt end i den tidligere rapport, blev fremlagt. Endvidere er forholdet det, at proceduren først blev afsluttet den 30. juli 1980, efter at sagsøgeren den 17. juli s.å. havde indbragt sin første klage i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 90.
I sag 36/81 har sagsøgeren nedlagt påstand om, at Domstolen annullerer den forsinkede bedømmelsesprocedure og har til støtte herfor gjort gældende, at tjenestemandsvedtægtens artikel 43 er blevet tilsidesat; desuden har han nedlagt påstand om erstatning. I sag 218/81 har han nedlagt påstand om, at Domstolen annullerer bedømmelsesrapporten i sig selv. Til støtte for påstanden i denne sag har sagsøgeren gjort følgende gældende:
—
Kommissionen undlod at høre Det paritetiske Bedømmelsesudvalg (for anden gang) vedrørende den klage, der var indbragt mod den endelige bedømmelsesrapport, hvilket kræves ifølge bestemmelserne i Vejledning i bedømmelse af tjenestemænd.
—
Beskrivelsen af hans opgaver, der var givet af bedømmeren i appelleddet, var ukorrekt.
—
Magtfordrejning, for så vidt som bedømmelsen senere indgik i begrundelsen for at nedlægge den særlige tjenestegren, hvilket er det centrale punkt i sag 37/81.
Vedrørende påstanden i sag 36/81 finder jeg det tilstrækkeligt at anføre, at forsinkelse af en procedure ikke i sig selv, som en retligt farvet handling, kan være grundlag for, at der anlægges sag med påstand om annullation af proceduren. En sådan påstand må afvises af den grund alene, ganske uanset hvor berettiget kritikken af forsinkelsen måtte være. Endvidere vil der ikke kunne gives sagsøgeren medhold i den i sag 36/81 nedlagte erstatningspåstand, der støttes på, at sagsøgerens chancer for forfremmelse er forpasset på grund af forsinkelsen, eftersom sagsøgeren aldrig klagede over, at hans ansøgninger om de pågældende A 3-stillinger blev afslået, ligesom intet i sagen kan føre til den antagelse, at hans ansøgninger blev afslået på grund af, at en bedømmelsesrapport ikke var udarbejdet.
Det mest bærekraftige af alle de argumenter, som sagsøgeren har anført i de tre sager, er efter min opfattelse det første anbringende i sag 218/81 (at Det paritetiske Bedømmelsesudvalg ikke blev hørt vedrørende klagen). Ganske vist blev et lignende anbringende ikke taget til følge i præmis 13 i Domstolens afgørelse i sag 782/78 (Geeraerds, Sml. 1980, s. 3651, på s. 3663), men en af grundene hertil var blandt andet også, at der forelå ganske særlige forhold, der berettigede til at fravige den nævnte bestemmelse.
Den passage, der i replikken s. 9 er citeret fra Vejledning i bedømmelse af tjenestemænd, bestemmer udtrykkeligt, at Det paritetiske Bedømmelsesudvalg skal høres i tilfælde, hvor der er indgivet klage mod en af en bedømmer i appelleddet udarbejdet bedømmelse i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 90. Som det blev fastslået i Geeraerds-sagen, er den pågældende regel givetvis ikke »en i tjenestemandsvedtægten foreskrevet gennemførelsesbestemmelse, men en intern foranstaltning, som Kommissionen frivilligt har indført, og som derfor ikke kan tillægges en streng retlig karakter« (præmis 13). Jeg deler imidlertid generaladvokat Sir Gordon Slynn's opfattelse i forslag til afgørelse af 3. marts 1983 i sag 282/81, at Kommissionen må anse sig for bundet af en procedureregel, som den har pålagt sig selv og tillige bekendtgjort (
2
). Min kollega Sir Gordon Slynn nævnte også præmis 17 i afgørelsen i sag 105/75, Giuffrida, Sml. 1976, på s. 1403, hvori samme opfattelse kommer frem. Jeg vil gerne tilføje, at en sådan procedureregel faktisk er den eneste reelle garanti for en objektiv bedømmelse foretaget af samtlige bedømmere på grundlag af samme kriterier, hvilken i en stor forvaltning som Kommissionen må tillægges væsentlig betydning. Det er et svagt argument, når Kommissionen fremfører, at det paritetiske udvalg allerede havde afgivet udtalelse om bedømmelsen. Hvad udvalget på det tidspunkt fandt frem til, var nemlig kun, at de fremførte forklaringer ikke gav en passende begrundelse for den relativt gunstige bedømmelse. Efter at en begrundelse i mellemtiden var blevet givet i besvarelse af det paritetiske udvalgs udtalelse, ville det bestemt ikke have været meningsløst, dersom udvalget kunne have foretaget en objektiv gennemgang af de givne grunde.
Ligesom generaladvokat Sir Gordon Slynn (jfr. s. 13 i offsetudgaven af hans ovennævnte forslag til afgørelse) og generaldvokat Rozès i hendes forslag til afgørelse i sag 125/80, Arning, Sml. 1981, s. 2560, med yderligere henvisninger, er jeg imidlertid af den opfattelse, at en sådan fejl ved sagsbehandlingen ikke automatisk kan føre til annullation af bedømmelsesrapporten. En betingelse herfor må være, at sagsøgeren beviser, at Kommissionens endelige afgørelse af hans klage ville være faldet anderledes ud, såfremt mangelen ikke havde foreligget (jfr., som supplement til de allerede nævnte forslag til afgørelser, forslag til afgørelse fra generaldvokat Warner i sag 90/74, Deboeck, Sml. 1975 på s. 1140 og 1141, og i sag 25/77, Roubaix, Sml. 1978 på s. 1096, samt præmis 24 i afgørelsen i de forenede sager 156/79 og 51/80, Gratreau, Sml. 1980, s. 3943, på s. 3955). Det er min opfattelse, at sagsøgeren ikke har været i stand til at bevise noget sådant, hverken her eller i sine to andre anbringender, som jeg endnu ikke har gennemgået. Disse anbringender er, for det første, at bedømmeren i appelleddet misforstod sin opgave. Ifølge sagsøgeren skulle bedømmeren i appelleddet være opmand og kunne derfor ikke nøjes med at tage den første bedømmers opfattelse til efterretning med hensyn til, hvorledes Det paritetiske Bedømmelsesudvalgs udtalelse skulle efterkommes. Jeg finder denne opfattelse af den bedømmeren i appelleddet påhvilende rolle uholdbar. Skønt han har pligt til at foretage en selvstændig bedømmelse og herved udvise den fornødne omhu, er intet til hinder for, at han først foretager en selvstændig gennemgang af bedømmelsesudvalgets udtalelse for herefter at afgøre, at han kan lægge den til grund i overensstemmelse med den første bedømmers opfattelse.
Jeg mener ikke, at der er kommet forhold frem, der kunne pege i retning af magtfordrejning eller af, at den af bedømmeren i appelleddet afgivne relativt ugunstige bedømmelse skyldtes ønsket om at retfærdiggøre den reorganisering, der anfægtes i sag 37/81. Det, som sagsøgeren har fremført i så henseende, er tværtimod ikke særlig troværdigt, allerede fordi bedømmelsen af sagsøgeren med karakteren »normal« og nu ikke med karakteren »over gennemsnittet« blev afgivet den 15. november 1976 på et tidspunkt, da Kommissionens rationaliseringsforanstaltninger endnu slet ikke var under forberedelse. Den supplerende forklaring, der blev givet i 1980 på denne bedømmelse, kan ganske enkelt anses for at være blevet udarbejdet for at efterkomme Det paritetiske Bedømmelsesudvalgs udtalelse. Under hensyn til mine indledende bemærkninger vedrørende baggrunden for de tre sager mener jeg heller ikke, at den supplerende forklaring virker utroværdig, helt bortset fra, at det måtte påhvile sagsøgeren at bevise, at det paritetiske udvalg, såfremt det var blevet hørt på ny om hans klage, ville have forkastet de givne begrundelser. Naturligvis kan den blotte mulighed for, at dette kunne være sket, naturligvis ikke udelukkes; men ligesom de andre generaladvokater, hvis forslag til afgørelse jeg har henvist til, er jeg af den opfattelse, at en sådan mulighed ikke udgør et tilstrækkeligt grundlag for at konkludere, at bedømmelsesrapporten skal annulleres. Jeg må imidlertid betone, at det er højst beklageligt, at Kommissionen ikke overholdt den proceduremæssige garanti for objektivitet, som den selv havde indført, men Domstolens begrænsede prøvelses-adgang afskærer den fra at sanktionere denne uregelmæssighed.
3. De anfægtede afgørelser om forflyttelse og reorganisering (sag 37/81)
I sag 37/81 har sagsøgeren nedlagt påstand om, at Domstolen annullerer afgørelsen — meddelt ham den 30. januar og 9. februar 1981 — om at forflytte ham som sektionschef til en »kontorafdeling«, der skulle oprettes efter nedlæggelsen af hans særlige tjenestegren. Ud over at være ansvarlig for harmoniseringen af arbejdsvilkår i bred forstand (som han fortsat skulle lede), fik den pågældende afdeling som nævnt også til opgave at varetage alle andre spørgsmål vedrørende den markedspolitik, der skulle udarbejdes med henblik på den interne transport. Sagsøgeren har tillige nedlagt påstand om erstatning for den skade, der er blevet påført ham som følge af forflyttelsen.
Før jeg vil tage stilling til de anbringender, sagsøgeren har gjort gældende til støtte for påstanden, finder jeg det hensigtsmæssigt først at besvare spørgsmålet om, hvorvidt der i realiteten foreligger en akt eller en afgørelse i denne sag, som indeholder et klagepunkt mod sagsøgeren, således som det kræves i tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2, og artikel 25, stk. 2, for at kunne anlægge sag ved Domstolen. Spørgsmålet bør efter min mening besvares bekræftende, jfr. herved Domstolens domme i sag 35/72 (Kley, Sml. 1973, s. 679, præmis 4, på s. 687), i de forenede sager 33 og 75/79 (Ku/mer, Sml. 1980, s. 1677, præmisserne 12 og 13, på s. 1694) og i sag 60/80, Kindermann, Sml. 1981, s. 1329, præmis 8, på s. 1340, samt Domstolens tidligere praksis, der gennemgås i detaljer på s. 1346-1349 i generaladvokat Reischl's forslag til afgørelse i nævnte sag); der kan endvidere henvises til det, der forudsætningsvis er antaget i Domstolens dom i sag 125/80 (Arning, Sml. 1981, på s. 2553). Navnlig på baggrund af de netop nævnte præmisser i Kubner-afgørelsen, som kan sammenlignes med denne sag, kan der efter min opfattelse ikke drages nogen anden konklusion. Som retlig garanti er retten til at indbringe en sag for Domstolen naturligvis af ganske særlig vigtighed i tilfælde af, at Kommissionen har begået magtfordrejning i forbindelse med sin beføjelse til at reorganisere tjenesten eller i tilfælde af, at den ikke har udvist tilstrækkelige hensyn, som må kræves med henblik på interesserne hos det af en reorganisering berørte personale.
Jeg kan fatte mig i relativ korthed ved min gennemgang af sagsøgerens argumenter i sag 37/81.
Af sagens akter fremgår det klart, at det første anbringende, hvorefter den beslutningstagende myndighed var inkompetent, på ingen måde er i overensstemmelse med kendsgerningerne, eftersom både reorganiseringsbeslutningen og den påfølgende afgørelse om at forflytte sagsøgeren forskriftsmæssigt blev truffet af Kommissionen selv den 8. oktober 1980. Den påklagede afgørelse af 30. januar 1981 fra generaldirektøren for personale og administration var blot en foranstaltning til gennemførelse af denne afgørelse, hvis hjemmel var blevet tilvejebragt af Kommissionen ved en tidligere afgørelse.
Det andet anbringende støttes på stykke 2 i tjenestemandsvedtægtens artikel 25. Herefter skal sagsøgeren ikke være blevet underrettet omgående, ligesom afgørelsen skal være utilstrækkeligt begrundet. Strengt taget er dette i overensstemmelse med kendsgerningerne, for så vidt sagsøgeren ikke fik officiel meddelelse om afgørelsen om at forflytte ham før tre måneder efter, at det faktisk var sket (den 1. 11. 1980). Det forholder sig imidlertid ubestrideligt således, at sagsøgeren, ligesom sine kolleger, allerede havde fået udførlige oplysninger på et personalemøde afholdt den 15. oktober 1980, hvilket blev bekræftet skriftligt den 30. oktober 1980, således at resultatet af gennemgangen af det andet anbringende må blive, at dette ej heller har tilstrækkelig støtte i de faktiske forhold. Med hensyn til den påståede utilstrækkelige begrundelse viser sagens omstændigheder, at Domstolens udtalelser i de nævnte sager (præmis 15 i Kubner-sagen, præmis 16 i Kley-sagen og præmis 13 i Arning-sagen) også har gyldighed her. Domstolen antog nemlig her, at der ikke blot må henses til den individuelle afgørelse, »men ligeledes til de omstændigheder, hvorunder afgørelsen er blevet truffet og bragt til vedkommendes kundskab«. Det fremgår af hele forløbet af reorganiseringen, at sagsøgeren, ligesom sagsøgerne i de tidligere nævnte sager, og de øvrige kolleger, som blev berørt af reorganiseringen, blev holdt løbende underrettet om den planlagte omfattende reorganisering, skønt en mere personlig henvendelse til sagsøgeren ud fra et personalepolitisk synspunkt ganske givet ville have været ønskelig.
Indholdet af sagsøgerens tredje anbringende er, at han på baggrund af dommen i sag 19/70, Almini, Sml. 1971, s. 155, skulle have haft mulighed for rettidigt at fremsætte sine synspunkter vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt den planlagte foranstaltning var i tjenestens interesse. Begrundelsen for, at dette argument efter min opfattelse bør forkastes, skal søges i præmis 17 i afgørelsen i Arning-sagen, som jeg har nævnt. Med hensyn til nærværende sag skal jeg blot tilføje, at det fremgår klart af de oplysninger, som sagsøgeren og Kommissionen har fremlagt i alle de tre sager, at sagsøgerens opfattelser om den planlagte foranstaltning med sikkerhed var tilstrækkelig kendt.
Sagsøgerens fjerde anbringende går ud på, at hans økonomiske og ikke-økonomiske interesser samt hans karriereudsigter blev skadet ved, at han blev forflyttet. Når henses til Domstolens udtalelser i præmisserne 20 og 21 i afgørelsen i den tilsvarende Kuhner-sag, må dette argument også forkastes. Ligesom i Kubner-sagen svarer sagsøgerens nye opgaver som »chef for en kontorafdeling«»meget nøje til den beskrivelse af funktionen, der indgår i stillingsbetegnelsen ekspeditionssekretær«. Efter min opfattelse har Kommissionen på tilfredsstillende vis imødegået den i retsmødet fremsatte påstand om, at der ikke er nogen sådan sammenhæng. Jeg skal tilføje, at sagsøgerens arbejdsområde, til forskel fra de øvrige klart adskilte arbejdsområder i den pågældende kontorafdeling, faktisk nævnes særskilt i den almindelige beskrivelse af afdelingens arbejde, og at det klart fremgår af Verheyden's tidligere nævnte rapport, at sagsøgeren faktisk har en ret priviligeret stilling i forhold til sine kolleger i afdelingen. Til slut vil jeg gentage min konklusion i indledningen, nemlig at Kommissionen, i tjenestens interesse, må antages at have været fuldt beføjet til at vedtage de omstridte reorganiseringsforanstaltninger. Når henses til den forsigtighed, hvormed foranstaltningens virkninger blev tilpasset på sagsøgeren, må det antages, at ikke alene blev hans status fuldt ud respekteret, men at der desuden blev taget hensyn til hans personlige interesser på rimelig vis.
Endelig er det min opfattelse, at det til sidst anførte anbringende om magtfordrejning også må forkastes. På dette punkt skal jeg henvise til dommene i Kuhner-og Arning-sagerne samt til mine indledende bemærkninger. Reorganiseringen var et resultat af den eksterne Spierenburg-rapport og den interne Ortoli-rapport og overvejelser som de, der er nævnt i mine indledende bemærkninger, var en klar begrundelse for behovet for den. I de netop omtalte domme udtaltes det også, at det ikke tilkommer Domstolen at udtale sig om, hvorvidt reorganiseringen var betimelig, eller om dens virkninger på sagsøgeren. Selve sagsforløbet, således som det fremgår af de oplysninger, der er givet af sagsøgeren og Kommissionen, giver imidlertid ingen grund til at betvivle, at alene overvejelser vedrørende tjenestens interesse blev lagt til grund, da den anfægtede afgørelse blev truffet, og at overvejelserne intet havde med sagsøgerens person at gøre.
Af disse grunde må erstatningspåstande forkastes.
4. Sammenfatning og konklusion
Jeg skal sammenfatte mine betragtninger i, at der virkelig kan rettes alvorlig kritik mod Kommissionen, navnlig vedrørende den fulgte bedømmelsesprocedure. Kritikken retter sig først mod den forsinkede bedømmelse, som i det væsentlige må tilregnes Kommissionen. For det andet vedrører den Kommissionens undladelse af at overholde de proceduremæssige garantier, som den selv havde indført for at tilvejebringe en objektiv undersøgelse af en klage over en endelig bedømmelse. Under hensyn til Domstolens tidligere praksis og andre overvejelser kan de nævnte mangler imidlertid ikke føre til annullation af de pågældende afgørelser eller til, at der tilkendes erstatning. Derfor bør efter min opfattelse samtlige påstande forkastes, og det bør bestemmes, at parterne betaler deres egne omkostninger i overensstemmelse med procesreglementets artikel 70.
(
1
) – Oversat fra nederlandsk.
(
2
) – Samme opfattelse kommer tii udtryk ι præmis 18 t Domstolens dom af 21. 4 1983 ι sag 282/81, Ragusa.