61985CC0061_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Ved staevning af 7 . marts 1985 har Tamara von Neuhoff von der Ley, gift Urhausen, der er oversaetter ved Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber, anlagt sag til proevelse af den afgoerelse, hvorved administrationen afviste at yde hende udlandstillaeg .
Som bekendt er det naevnte tillaeg fastsat i tjenestemandsvedtaegtens artikel 69, og de naermere betingelser for udbetaling af tillaegget findes i artikel 4, stk . 1, litra a ), i vedtaegtens bilag VII . I henhold til bestemmelsen gives det til den tjenestemand, der a ) ikke har eller har haft statsborgerskab i den stat, paa hvis omraade han goer tjeneste, og b ) i den femaarsperiode, der udloeber 6 maaneder foer hans tiltraedelse af tjenesten, hverken har udoevet sit hovederhverv eller haft bopael paa en varig maade paa den paagaeldende stats europaeiske omraade .
2 . Tamara von Neuhoff von der Ley er og har altid vaeret tysk statsborger . Hun blev foedt i marts 1956 i Muenchen; hendes far er tysk og hendes mor luxembourgsk statsborger . Hun boede i Muenchen, indtil hun var 9 aar; paa det tidspunkt blev hendes foraeldre skilt . Herefter flyttede hun med sin mor til storhertugdoemmet Luxembourg, hvor hun boede indtil juli 1975 og ogsaa gik i gymnasiet .
I perioden september 1975 - juli 1980 studerede hun oversaettelse og tolkning i Innsbruck ( OEstrig ). I september 1980 giftede hun sig med en luxembourger, og fra september 1980 til februar 1981 underviste hun paa en kommuneskole i Luxembourg . Hun blev ogsaa tilknyttet de luxembourgske domstole som sagkyndig ( november 1980 ) og arbejdede desuden som oversaetter ved Kommissionen, foerst som praktikant og derefter paa freelance-basis, indtil hun blev fastansat ved Kommissionen den 16 . april 1984 .
Da det omtvistede tillaeg ikke blev ydet sagsoegeren ved hendes tiltraedelse af tjenesten, kraevede hun ved skrivelse af 31 . august 1984 tillaegget udbetalt . Den 7 . november s.aa . indgav hun en klage over administrationens stiltiende afvisning af hendes ansoegning . Ved beslutning af 13 . december s.aa . afviste Kommissionen hendes klage . Herefter anlagde hun sag til proevelse af Kommissionens afgoerelse .
3 . Parterne er ikke uenige med hensyn til sagens faktiske omstaendigheder . Sagsoegeren opfylder utvivlsomt den foerste af de to betingelser, der efter vedtaegten kraeves opfyldt for at faa udbetalt tillaegget . Tvisten drejer sig saaledes om, hvorvidt den anden af de naevnte betingelser er opfyldt . Spoergsmaalet er med andre ord, om sagsoegeren "har udoevet sit hovederhverv eller haft bopael paa en varig maade" i Storhertugdoemmet i den femaarsperiode, "der udloeber 6 maaneder foer hendes tiltraedelse af tjenesten", dvs . perioden 16 . november 1978 - 16 . november 1983 .
Sagsoegeren har hertil foerst bemaerket, at hun kun flyttede til Luxembourg paa grund af, at hendes foraeldre blev skilt, og hendes mor fik foraeldremyndigheden over hende . Da hun blev myndig, blev det sted, til hvilket hun havde og fortsat har et naturligt tilhoersforhold, Muenchen, hvor hendes far samt bedstefar, der er 90 aar, begge bor . Dette fremgaar af, at hun i Muenchen ejer en lejlighed, som blev koebt i februar 1979, og at de lokale myndigheder har udstedt en bopaelsattest .
Med hensyn til sine universitetsstudier har hun anfoert, at hun besluttede at gennemfoere dem i Innsbruck, fordi denne by ligger relativt naer ved Muenchen, og fordi hun desuden oenskede at bibeholde sin saedvanlige bopael i Muenchen . Den omstaendighed, at hun indgik aegteskab med en luxembourger, peger ikke i retning af det modsatte : saaledes bibeholdt aegteparret deres faelles bopael i Bayerns hovedstad .
De perioder, hvor sagsoegeren har arbejdet i Storhertugdoemmet, er efter hendes opfattelse ligeledes uden betydning . De ganske faa vikartimer, hun havde, fik hun - i oevrigt ulovligt paa grund af hendes status som udlaending - takket vaere sin mors forbindelser, og de kan bestemt ikke antages at vaere "et hovederhverv ". Desuden er der to omstaendigheder, som viser, at hendes arbejde ved Kommissionen som praktikant og freelance-oversaetter ikke har betydning : med hensyn til hendes arbejde som praktikant skal der i henhold til artikel 4, litra a ), andet led, sidste punktum, ses bort fra de tilfaelde, hvor tjenestemanden har gjort tjeneste for en international organisation, hvilket Faellesskabet i denne forbindelse maa antages at vaere . For det andet var det i hendes freelance-kontrakt fastsat, at hun i det vaesentlige skulle arbejde hjemme .
Under den mundtlige forhandling har sagsoegeren gjort gaeldende, at undtagelsesbestemmelsen i ovennaevnte artikel 4, litra a ), andet led, sidste punktum, ligeledes maa finde anvendelse med hensyn til den periode, hvor hun har arbejdet som freelance-oversaetter . Dette anbringende er helt klart nyt og kan derfor ikke admitteres, jfr . procesreglementets artikel 42 .
4 . Efter min opfattelse kan der ikke gives sagsoegeren medhold . Lad mig foerst naevne, saaledes som Domstolen flere gange har fastslaaet, at udlandstillaegget har til formaal "at opveje de *... byrder og ulemper, som ansaettelsen ved Faellesskaberne forvolder de tjenestemaend, der af denne grund er tvunget til at skifte bopael *..." ( jfr . domme af 20 . februar 1975, sag 21/74, Airola mod Kommissionen, Sml . s.*221, praemis 8, af 16 . oktober 1980, sag 147/79, Hochstrass mod Domstolen, Sml . s.*3005, praemis 12, af 13 . november 1986, sag 330/85, Richter mod Kommissionen, Sml . s.*3439, 3445, praemis 6 ). Dette princip er klart og daekker fuldstaendigt det tilfaelde, Domstolen her skal tage stilling til .
Som naevnt er sagsoegerens mor luxembourger, og sagsoegeren boede i Storhertugdoemmet fra hun var 9 aar og til hun blev myndig, hvorefter hun rejste til Innsbruck for at afslutte sine sprogstudier; siden opholdt hun sig ofte og i laengere perioder i Luxembourg, enten for at vaere hos sin mor, eller - og navnlig - for at arbejde . Saaledes udoevede hun den eneste beskaeftigelse, hun havde, inden hun blev fastansat ved Kommissionen, i Storhertugdoemmet .
Man maa navnlig ikke glemme, at den periode, der efter vedtaegten skal laegges til grund, er femaarsperioden fra den 16 . november 1978 til den 16 . november 1983 . Sagsoegeren tilbragte imidlertid en tredjedel af den periode i Innsbruck; der er her tale om en begraenset periode, hvor hun desuden havde et bestemt formaal for oeje - tolknings - og oversaettelsesstudier - der som bekendt ikke medfoerer nogen afbrydelser med hensyn til de personlige forhold og interesser, det vil sige, at de ikke afbryder de baand, der finder udtryk i begrebet "bopael paa en varig maade" paa en naermere angiven stats omraade .
For saa vidt angaar de andre to tredjedele af den paagaeldende periode, er det blevet oplyst, at Tamara von der Ley i omkring seks maaneder har undervist paa en skole i Luxembourg; efter min opfattelse er det irrelevant, om der var tale om et lovligt arbejde, eller om det antal timer, hun gav, reelt var meget beskedent . Desuden ansoegte sagsoegeren i november 1980 om at blive optaget paa listen over saerligt sagkyndige, der er tilknyttet de luxembourgske domstole; ansoegningen blev imoedekommet, og hun var saaledes forpligtet til at vaere til stede og til raadighed paa Storhertugdoemmets omraade . Fra midten af 1981 til april 1984 arbejdede hun som freelance-sagkyndig ved Kommissionen . Vel kunne hun udfoere arbejdet hjemme, men sagsoegeren maatte utvivlsomt under alle omstaendigheder og kontinuerligt have kontakt med Luxembourg .
Jeg skal i den forbindelse minde om, at Domstolens anden afdeling for nylig har afsagt dom i en sag ( sag 330/85, Richter mod Kommissionen, jfr . ovenfor ), som drejede sig om anvendelsen af artikel 4, stk . 1, litra b ), men som i mange henseender minder om den foreliggende sag . Ogsaa Richter havde arbejdet ved Kommissionen baade som praktikant og som freelance-oversaetter, og ogsaa han havde forladt Storhertugdoemmet for at studere i udlandet . Domstolen afviste, at han kunne paaberaabe sig saadanne omstaendigheder til stoette for, at han havde afbrudt de sociale og faglige baand til Luxembourg, og at han derfor havde ret til udlandstillaeg .
Alt i alt staar det saaledes fast, at Tamara von der Ley siden september 1980, dvs . fra det tidspunkt, hvor hun fik sin foerste stilling - har "haft bopael paa en varig maade" i Luxembourg, og at hun dér har udoevet sit "hovederhverv", dels som laerer, dels som sagkyndig og endelig som sagkyndig paa freelance-basis ved Kommissionen . Da sagsoegeren saaledes ikke har udfoert arbejde uden for Storhertugdoemmet, er situationen saaledes den, at hun netop i Luxembourg har udoevet hele den erhvervsmaessige beskaeftigelse, hun havde indtil april 1984 .
5 . Jeg har allerede naevnt, at sagsoegeren til stoette for sit synspunkt har fremfoert to konkrete udsagn : den lejlighed, hun ejer i Muenchen, og den bopaelsattest, de kommunale myndigheder i Muenchen har udstedt . Lad mig straks naevne, at sidstnaevnte omstaendighed kun har ringe betydning, hvis overhovedet nogen . Uanset hvad sagsoegeren maatte fremfoere paa det punkt, er det almindelig kendt, at en bopaelsattest (" Aufenhaltsbescheinigung ") blot er en gentagelse af folkeregisteroplysningerne, og at der kun i undtagelsestilfaelde foretages kontrol af oplysningernes rigtighed .
Men ogsaa det foerste argument er spinkelt . At man ejer fast ejendom, indebaerer paa ingen maade, at man bor paa det sted, hvor ejendommen er beliggende, navnlig ikke hvis tredjemand ( konkret sagsoegerens bedstefar ) har brugsret over den . Lad mig tilfoeje, saaledes som fremgaar af selve staevningen, at aegteparret Urhausen-von Neuhoff von der Ley har lejet en lejlighed i Storhertugdoemmets hovedstad og opgav lejligheden som adresse, da hustruen blev ansat ved Kommissionen . AEgteparret ville selvsagt ikke have haft brug for den lejlighed - da Tamara von der Ley' s mor ejer et hus i Luxembourg - hvis de ikke havde staaet over for et krav om, at de noedvendigvis og kontinuerligt maatte bo i den by .
6 . I lyset af det ovenfor anfoerte skal jeg foreslaa, at der afsiges frifindelsesdom i den sag, Tamara von Neuhoff von der Ley har anlagt mod Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber, og at hver part i henhold til procesreglementets artikel 70 baerer sine omkostninger .
(*) Oversat fra italiensk .