MERONI / HØJE MYNDIGHED
under dissevilkår overladesder ved kompetencedelegationeni beslutning nr. 14/55
Bruxelles-organerneet frit skøn, som indebæreromfattende diskretionære beføjelser,
og som ikke kan ansesfor foreneligt med traktatens krav;
beslutningen af 24. oktober 1956 har hjemmel i en generel beslutning, som lider af
retlige mangler i forhold til traktaten, og bør ogsåaf dennegrund annulleres.
Pågrundlag afdissepræmisser,
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1. Sagenkan antagestil realitetsbehandling,
2. Den Høje Myndigheds beslutning af 24. oktober 1956 — der kan
tvangsfuldbyrdes ifølge traktatens artikel 92 — som er meddelt sag­
søgerenpr. post den 12. november 1956,og hvorefter sagsøgerentil­
pligtes at betale 54 819656 lire (fireoghalvtredsmillioner ottehun­
dredenittentusinde sekshundredeseksoghalvtreds)til udligningskassen
for importeret skrot, 36, rue Ravenstein,Bruxelles, annulleres.
Afsagt i offentligt retsmødei Luxembourg den 13.juni 1958.
A. van Houtte
Justitssekretær
M. Pilotti
Præsident
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT KARL ROEMER
Indhold
A — Indledende bemærkninger 76
B — Vedrørende sagsøgernessøgsmålskompetenceog lovlige repræsentation . 77
C — Undersøgelseaf søgsmålsgrundene og dissesrækkefølge 77
I — Nødvendigheden af en sådan undersøgelse 77
II — Redegørelsefor skrotudligningsordningens retlige opbygning ... 77
III — Indplaceringen og rækkefølgenaf de fremførte indvendinger .... 80
75
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER — SAG 9/56
D — Sagernesantagelsetil realitetsbehandling 81
E — De enkelte søgsmålsgrundesantagelsetil realitetsbehandling 81
F — Undersøgelseaf de enkelte søgsmålsgrunde 83
I — Indvendinger, der direkte angår de anfægtedeindividuelle beslut­
ninger 83
II — Yderligere søgsmålsgrund verdrørende sag 9/56: Skønsmæssigan­
sættelseex officio 86
III — Indvendinger, der angår fastsættelsenaf bidragssatserne 90
IV — Indvendinger, der angår Den Høje Myndigheds generelle beslut­
ninger 94
G — Resultat og forslag til afgørelse 95
Høje Ret.
Jeg vil i dag fremsætteforslag til afgørelsei to
sager:
1. i retstvisten »Meroni & Co., Industrie
Metallurgiche, S. p. A.« som har hoved­
sædei Milano, repræsenteret af ingeniør
Aldo Meroni, amministratore,
mod
Den Høje Myndighed for Det europæiske
Kul- og Stålfællesskab (register nr. 9,
1956);
2. i retstvisten »Meroni & Co., Industrie
Metallurgiche, Società in accomandita
semplice«, som har hovedsædei Erba, pro­
vinsen Como, repræsenteret af hr. Ago­
stino Artioli, procuratore,
mod
Den Høje Myndighed for Det europæiske
Kul- og Stålfællesskab (register nr. 10,
1956).
A — Indledende bemærk­
ninger
Disse søgsmåler anlagt af to selvstændigeitali­
enske selskaberog er ikke blevet forenedeun­
der sagensgang.
I hvert af spørgsmålene anfægtesen indivi­
duel beslutning fra Den Høje Myndighed.
Disse individuelle beslutninger går ud på at
opkræveog indkassereet i deto sagerforskel­
ligt pengebeløb,som beslutningernesadressa­
ter skulle skylde i form af bidrag til »udlig­
ningskassenfor importeret skrot«.
Søgsmålsgrundene og anbringenderne i sag
10/56 har det samme indhold som dem, der
bliver gjort gældendei sag 9/56. I denne sag
forekommer en yderligere søgsmålsgrund
udledt af den omstændighed, at beregnings­
grundlaget for de skyldige bidragsbeløber ble­
vet skønsmæssigtansat af udligningskassen,
og at sagsøgerenfremfører flere indvendinger
imod denne skønsmæssigeansættelse.
Jeg mener at tilgodese kravet om, at de yder­
ligere anbringender, som udledes af den
skønsmæssige ansættelse samt den deraf
følgende søgsmålsgrund må blive behandlet
særskilt, ved at fremhævede særligeaspekter
ved denne del af tvisten.
Den omstændighed, at sagsøgerneog den
sagsøgteunder den mundtlige retsforhandling
rent faktisk i disseto sagerafgavderesredegø­
relser for Domstolen, fællesog uadskilleligt,
taler også for den af mig valgte fremgangs­
måde.
Jeg gør derfor opmærksom på, at min frem­
stilling — medmindre det modsatte udtrykke­
ligt bliver fremhævet — gælder for begge
sager.
76
MERONI / HØJE MYNDIGHED
B — Vedrørende sagsøger­
nes søgsmålskompe­
tence og lovlige
repræsentation
1. Meroni & Co., Industrie Metallurgiche,
S. p. A., Milano, repræsenteres af Aldo
Meroni, amministratore, som enebe­
fuldmægtiget. »Amministratoren« har med­
delt rettergangsfuldmagt til advokat Arturo
Cottrau, Italien.
2. Meroni & Co., Industrie Metallurgiche,
Societàin accomanditasemplice, Erba, repræ­
senteres lovligt af Ambrogio Meroni og
Aldo Meroni, Gerenti, som enebefuldmægti­
gede. Ambrogio Meroni, Gerente, har valgt
Agostino Artioli som procuratore, med be­
myndigelse til at repræsentereselskabetbl. a.
i retssager. »Procuratoren« har meddelt ret­
tergangsfuldmagt til advokat Arturo Cottrau.
De sagsøgendeselskabersjuridiske form, den
retlige repræsentation samt »procuratorer­
nes« og de befuldmægtigedesfuldmagter er
godtgjort vedofficielt bekræftededokumenter,
såledesat der i denne henseendeikke kan rej­
sesindvendinger.
Beggeselskaberer virksomheder i den i trak­
tatens artikel 80 anvendte betydning. De har
i overensstemmelsehermed søgsmålskompe­
tence for Domstolen og er behørigt repræsen­
terede.
For så vidt angår forløbet af de to retssager,
støtter jeg mig til den refererende dommers
redegørelse.Retsforhandlingerne er afviklet i
overensstemmelse med Domstolens proces­
regler og giver ingen anledning til bemærk­
ninger.
Hermed kan jeg vendemig til processtoffetog
gå over til en undersøgelseaf søgsmålsgrun­
dene.
C — Undersøgelse af søgs­
målsgrundene og dis­
ses rækkefølge
I — Nødvendigheden af denne undersøgelse
De anfægtede beslutninger er individuelle
afgiftsbeslutninger. I søgsmålene blev der
gjort tre søgsmålsgrunde gældende, nemlig
krænkelse af væsentlige formforskrifter,
magtfordrejning og åbenbar tilsidesættelse af
traktaten.
Denne tilsyneladende simple inddeling viser
sig imidlertid ved en nærmere betragtning
ikke at være tilstrækkelig. Den individuelle
bidragsfastsættelseberor nemlig på generelle
beslutninger fra Den Høje Myndighed og på
kassensog kontorets afgørelser. De indven­
dinger, der blev fremført i forbindelse med de
enkelte søgsmålsgrunde,vedrører snart de in­
dividuelle beslutninger direkte, snart Bruxel­
les-organernes virksomhed og disses afgørel­
ser til gennemførelse af Den Høje Myndig­
heds generelle beslutninger om en udlig­
ningsordning mellem køberne af skrot inden
og uden for Fællesskabetsområde. Efter Den
Høje Myndigheds opfattelse retter enkelte
indvendinger sig endog mod de generelle be­
slutninger fra Den Høje Myndighed, hvorved
udligningsordningen indførtes, i hvilken hen­
seende Den Høje Myndighed gør gældende,
at klagefristen er udløbet, og at visse
søgsmålsgrundeikke kan antages til behand­
ling.
Det er såledesnødvendigt først at redegørefor
skrotudligningsordningens retlige opbygning
og navnlig grundlaget for en sådan art indivi­
duel beslutning som de anfægtedebeslutnin­
ger. Heraf følger den rækkefølge for
søgsmålsgrundeneog indvendingerne, som er
nødvendigfor den retlige bedømmelse.
II — Redegørelsefor skrotudlignings­
ordningens retlige opbygning
Allerede før det fællesmarked blev oprettet,
var det blevet fastslået, at det var nødvendigt
med en udligningsordning for indført skrot
(jf. betragtningerne til beslutning nr. 2/53,
ABl. Nr. 1 af 10. 2. 1953, s. 5). Ved siden af
havde Den Høje Myndighed fastsat højeste­
priser for skrot, der var gældende indtil
1. april 1954.
1. Frivillig udligningsordning
(beslutning nr. 33/53)
I tiden fra 15. marts 1953 til 1. april 1954
var grundlaget for prisudligningen en frivillig
aftale mellem råjerns- og stålproducenterne
inden for Fællesskabet,der havde oprettet et
»fælleskontor for skrotforbrugere« (herefter
77
FORSLAGTIL AFGØRELSEFRA HR. ROEMER — SAG 9/56
kaldet »kontoret«), en »udligningskasse for
indført skrot« (herefter kaldet »kassen«)og et
»paritetisk sammensat kontor for forbrugere
og handlende«. »Kontoret« og »kassen« er
oprettet som privatretlige selskaber,ydermere
er de »sociétés cooperatives« efter belgisk
erhvervsret med hovedsædei Bruxelles. Som
det fremgår af sagsakterne, har dissecentrale
»Bruxelles-organer« i hver stat i Fællesskabet
indrettet et såkaldt regionalkontor« og over­
ladt forretningsførelsen til en sammenslut­
ning. I Italien fungerer »Consorzio Approvvi-
gionamenti Materie Prime Siderurgiche S.A.,
Milano«, forkortet »Campsider«, som regio­
nalt kontor.
Denne frivillige aftale har Den Høje Myndig­
hed med hjemmel i traktatens artikel 65
og 53 godkendt ved sin beslutning nr. 33/53
af 19. maj 1953 (ABl. nr. 8, 9. 6. 1953,
s. 137).
Betingelserne og pålæggenei denne godken­
delsevar navnlig følgende:
— Ufortøvet offentliggørelse af vedtægterne
for kontoret og kasseni hver medlemsstat
i et hertil egnetmeddelelsesorgan.
— Underretning til Den Høje Myndighed
om alle kontorets og kassensafgørelser.
— En observatør fra Den Høje Myndighed
skal væretil stedeved alle møder.
— Den Høje Myndigheds kontrol med kas­
sensadministration og regnskabsførelse.
— Endelig skal alle afgørelsertruffet i medfør
at artikel 3 i kassensvedtægt offentliggø­
res, efter at Den Høje Myndigheds god­
kendelseer blevet indhentet.
Til den sidste bestemmelseskal bemærkes,at
den tyske oversættelseaf artikel 2, stk. 4 i
beslutning nr. 33/53 på urigtig vis gengiver
ordet »réglements« i den franske tekst med
»Geschaftsordnung«. De i artikel 3 i kassens
vedtægt omtalte »réglements« (bestemmel­
ser) angår udligningsmåderne. Artikel 3 i
vedtægtenhar følgendeordlyd:
»La Caissedepéréquation desferrailles impor­
téesa pour objet:
de réaliser, suivant lesmodalités ci dessous,la
péréquation des prix de ferrailles importées
des pays tiers avec les prix des ferrailles en
provenancedesterritoires dela Communauté.
Lesmodalitésdela péréquation, tant en ce qui
concerne le montant des cotisations prévues
au profit destonnages importés que l'assiette
et le taux de prélévement destinésà alimenter
la caisse, feront l'objet de réglements établis
par le Conseil«<appnote>1</appnote>.
Det følger af denne tekst i vedtægten,at ele­
menterne i udligningsproceduren skal under­
gives bestemmelserfastsat af kassensforvalt­
ningsråd.
2. Første obligatoriske udligningsordning
(beslutning nr. 22/54)
Da den første frivillige ordning viste sig
utilstrækkelig indførte Den Høje Myndighed
med hjemmel i traktatens artikel 53 b ved
beslutning nr. 22/54 af 26. marts 1954 (Abl.
nr. 4 af 30. 3. 1954, s. 286) med virkning fra
1. april 1954 selv en udligningsordning, der
var obligatorisk for alle skrotforbrugende virk­
somhederi Fællesskabet.
Den Høje Myndighed betroedeforvaltningen
(fransk »fonctionnement«) af denne udlig­
ningsordning til de bestående,netop nævnte
organer, der allerede havde gennemført den
frivillige prisudligning, nemlig kassenog kon­
toret (artikel 1, nr. 2), »under Den Høje
Myndigheds ansvar.« Kassen, som af Den
Høje Myndighed var bestemt til at være det
organ, der skulle gennemføre udligningsord­
ningen (artikel 6 I), fastsætter bidragssatsen
og afregningsperioderne. Vedrørende dette
indeholder beslutningen følgendebestemmel­
ser: Bidragene må være nødvendige til gen­
nemførelse af en prisudligning for indført
skrot; beregning heraf sker på grundlag af de
skrotmængder, som den enkelte virksomhed
har købt eller importeret fra tredjelande. Da
kontoret ifølge artikel 5 foreslår kassen
mængden af det skrot, der skal importeres,
samt den maksimale indførselspris og udlig­
ningsprisen — faktorer, der er af betydning
for beregningen af bidragssatsen— medvirker
kontoret for så vidt også. Endelig deltager en
1 — »Udligningskassen for importeret skrot har til formål: at gennemføre udligning af priserne på skrot imponeret fra tredjelande og
priserne på skrot fra områder inden for Fællesskabet på de ovennævnte måder. Udligningsmåderne undergives bestemmelser fastsat af
Rådet, både for så vidt angår beløbet af de for indførte vægtmængder gældende bidrag samt grundlaget og satsen for den afgift, der
går til at opretholde kassen.«
78
MERONI / HØJE MYNDIGHED
observatør fra Den Høje Myndighed i alle
kontorets og kassen møder. Han kan forbe­
holde Den Høje Myndighed ret til at træffe
den endelige beslutning; i tilfælde af at der
ikke foreligger den til en afgørelsei artikel 9,
stk. 1 krævede enstemmighed i de beslut­
tende organer, kassenog kontoret, bliver det
spørgsmål, som er forelagt til beslutning,
»løstvedafgørelsefra Den Høje Myndighed«.
I medfør af artikel 4 meddeler kassen virk­
somhederne størrelsen af det bidrag, der skal
betales, og betalingsfristerne; den er bemyn­
diget til at indkassere disse bidrag. Bliver et
bidrag ikke betalt rettidigt, anmoder kassen
Den Høje Myndighed om at gribe ind, idet
»den kan vedtage en beslutning, som kan
tvangsfuldbyrdes« (beslutning nr. 22/54,
artikel 4, stk 2).
I modsætning til Den Høje Myndigheds be­
slutning nr. 33/53 hjemles der ikke mere
udtrykkeligt Den Høje Myndighed nogen ret
til kontrol af administration og regnskabsfør­
else. Den Høje Myndighed foreskriver i sin
beslutning heller ikke længere offentliggø­
relse af kassens vedtægtsændringerog afgø­
relser. Da kassenog kontoret dog — som før
fremhævet — er privatretlige selskaber —
kan man finde vedtægtsændringernei afde­
lingen »sociétéscommerciales« i bilagene til
»Moniteur Belge«, der offentliggør anlig­
gender vedrørendehandelsregistret.
3. Udvidet obligatorisk udligningsordning
(beslutning nr. 14/55)
Denne obligatoriske udligningsordning blev
ved beslutning nr. 14/55 (ABl. nr. 8 af
30. 3.1955, s. 685) udvidet fra 1. april 1955.
Den udvidede ordning var først tidsbegrænset
indtil 31.marts 1956 men blev herefter for­
længet tre gange, sidste gang til 31. januar
1957:
— ved beslutning nr. 10/56 (ABl. nr. 7 af
15. 3. 1956, s. 81) til 30. juni 1956,
— ved beslutning nr. 24/56 (ABl. nr. 15 af
27. 6. 1956, s. 165) til 31. oktober 1956,
— og endelig ved beslutning nr. 31/56
(ABl. nr. 23 af 18. 10. 1956, s. 308) til
31. januar 1957.
I forhold til tidligere er de to væsentligste
ændringer i denne ordning, der gælder fra
1. april 1955, følgende:
1. Kontoret kan i et vist omfang selv indgå
købekontrakter om import som repræsen­
tant for modtagere, der udpegessenere;
2. Der gives en præmie for skrotbesparelse
veden øget anvendelseaf råjern.
Beslutning nr. 29/55 (ABl. nr. 18 af
26. 7. 1955, s. 869), senere suppleret med
beslutning nr. 3/56 (ABl. nr. 4 af
22. 2. 1956, s. 17), fastsatte enkelthederne
for ydelsen af denne præmie for besparelseaf
skrot ved en øget anvendelseaf råjern; i den
foreliggende retstvist er det ikke nødvendigt
at gå ind herpå.
Afgiften skal såledesforuden prisudligningen
for indført skrot ligeledes skaffe midler til og
dække indkøb af disponible mængder og
ydelse af besparelsespræmien,hvorved der
dog ved den fællesimport normalt skal anven­
des de sædvanlige kreditmuligheder. Men
forpligtelsen til at betale denne afgift vedrører
fremdeles alle de virksomheder i Fællesska­
bet, som forbruger skrot, og ikke kun dem,
der er medlemmer af kassenog kontoret.
I begrundelsen til beslutning nr. 14/55
fremhæves Den Høje Myndigheds ansvar
udtrykkeligt:
»Den Høje Myndighed bæreransvaret for, at
den finansielle ordning fungerer tilfredsstil­
lende, og må derfor have mulighed for at gribe
ind påethvert tidspunkt«.
Den Høje Myndigheds observatør betegnes
nu som dens »faste repræsentant«. Endelig
bestemmesdet, at Den Høje Myndighed kan
forelægge kontoret og kassen forslag. Hvis
disse besluttende organer ikke har afholdt et
møde inden for 10 dage, »kan Den Høje
Myndighed selv træffe beslutning om forsla­
get« (artikel 9, stk. 3 i beslutningen).
4. Grundlaget for en individuel bidrags-
fastsættelse
Af denne retlige konstruktion fremgår føl­
gendegrundlag, som er stadier i den tilblivel­
sesproces,der fører til den individuelle beslut­
ning, hvorved en bestemt virksomheds
bidragspligt bliver fastsat:
79
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER — SAG 9/56
a) Førtst må der henvises til den relevante
generelle beslutning fra Den Høje Myn­
dighed. Da de beslutninger, som anfæg­
tes i de foreliggende sager, vedrører et
tidsrum fra 1. april 1954 til 30. juli 1956,
er det beslutning nr. 22/54, der er grund­
laget for tidsrummet fra 1. april 1954 til
31. marts 1955, og beslutning nr. 14/55
der gælderfor tiden fra 1. april 1955.
Der kan ikke umiddelbart uddrages noget
af disse beslutninger vedrørende bereg­
ningen og størrelsen af de bidrag, som en
virksomhed skal betale. Ifølge artikel 3,
stk. 2 i beslutningerne er det kassen, der
fastsætterbidragssatsenog betalingsperio-
derne.
b) Disse afgørelserfra kassenom fastsættelse
af bidragssatsensog betalingsperioderne,
der gælder ligeliget for alle skrotforbru-
gendevirksomheder, er herefter det videre
grundlag for den individuelle bidragsfast­
sættelse.
Her skal bemærkes,at Den Høje Myndig­
hed for det tidsrum, der kommer i betragt­
ning her, selv, i mangel af enstemmige af­
gørelseri kontorets og kassensråd, i stedet
har truffet en beslutning; det drejer sig om
beslutningnr. 9/56(ABl.nr.5 af 5.3.1956,
s. 25). Denne beslutning har for tre måne­
der, nemlig fra november 1955 til januar
1956, fastsat — om ikke selve bidrags­
satsen— så dog et led i udligningsprisen,
og såledesen væsentlig faktor ved opstil­
lingen af bidragssatsen.
c) Først nu kan man tage de foreliggende
omstændigheder hos de enkelte virksom­
heder i betragtning. For hver virksomhed
må de afgiftspligtige skrotindkøb fastlæg­
gesefter mængde.
Bidragets størrelse fremgår herefter ved
multiplikation af denne mængde med bi­
dragssatsen.
d) Man kan herefter såat sige sondre mellem
tre »trin«, når et individuelt bidrag skal
fastsættes:
1.den beslutning fra Den Høje Myndig­
hed, der skal finde anvendelse;
2. de vedtagelser fra kassen angående
bidragssatsen,der gælder for det pågæl­
dendetidsrum, eller de beslutninger fra
Den Høje Myndighed, som træder i
stedetherfor:
3. fastlæggelsenaf den afgiftspligtige skrot-
mængde som beregningsgrundlag for
de pågældendevirksomheder, og bidrags­
satsens anvendelse på denne mængde
(beregningsgrundlaget).
III — Indplaceringen og rækkefølgenaf de
fremførte indvendinger
De af sagsøgernefremførte indvendinger kan
indplacerespå følgendetre trin:
1. Imod Den Høje Myndigheds generelle
beslutninger bliver der fremført to indven­
dinger :
a) beslutningernes følgevirkninger er i
strid med de anbefalinger, som Mini­
sterrådet har knyttet til sit samtykke;
b) beslutningen om forlængelse var be
hæftetmed fejl.
2. Imod kassens virksomhed og afgørelser,
navnlig for så vidt angår fastsættelsenaf
bidragssatsen,er der anført:
a) manglende begrundelse, navnlig man­
glende angivelseaf de enkelte elementer
i fastsættelsenaf bidragssatsen;
b) utilfredsstillende gennemførelse: ufuld­
stændig oplysning af virksomhederne;
unøjagtige, foreløbige og forsinkede
bekendtgørelser;
c) indholdsmæssigt fejlagtig fastlæggelse
af de væsentlige faktorer ved opstilling
af bidragssatsen, navnlig af gennem­
snitspriserne for skrot i Fællesskabetog
for importeret skrot.
3. Direkte imod Den Høje Myndigheds indi­
viduelle beslutninger gøresdet gældende:
a) at der mangler begrundelse;
b) at der foreligger procedurefejl, idet
sagsøgerneikke har haft lejlighed til at
udtale sig;
c) desuden, men kun i sag 9/56: at der,
uhjemlet og vilkårligt, er foretaget en
skønsmæssigansættelseex officio af de
afgiftspligtige skrotkøb.
80
MERONI / HØJE MYNDIGHED
D — Sagernes antagelse
til realitetsbehand­
ling
Før jeg går ind på spørgsmålet,hvorvidt
disseindvendinger kan antagestil behandling
og er begrundede, må det undersøges, om
sagerne i deres helhed kan antages til reali­
tetsbehandling.
Den Høje Myndighed har indvendt, at sagsø­
gerne ved deres skrivelser af 12. og
13. april 1956 til Den Høje Myndighed har
anerkendt deresforpligtelser. Denne anerken­
delsehindrer, at en sag kan antages til reali­
tetsbehandling. Den Høje Myndighed har
under den mundtlige forhandling understre­
get, at den ikke vil hævde, at denne uforbe­
holdne godkendelse vedrører de individuelle
beslutninger, som den først traf måneder
senere, men at den angår de afgørelser og
opgørelserfra kassen, som løbende blev med­
delt sagsøgerne,og som var kendt indtil 12.
og 13. april.
En undersøgelseaf indholdet af de to skrivel­
ser og af de forudgående skrivelser fra Den
Høje Myndighed til sagsøgerne viser der­
næst, at der ikke er nævnt noget fast skyl­
digt beløb, og sagsøgernepåberåber sig og
godtgør, at de befandt sig i »uvished«. Alle­
rede disse to omstændigheder er tilstrække­
lige til i den foreliggende sag at udelukke en
skyldanerkendelse eller et afkald på at ind­
bringe sagen for retten, så meget mere som
der endnu ikke var vedtaget nogen beslut­
ning, der kunne anfægtes. Skrivelserne af
12. og 13. april 1956 berører overhovedet
ikke de indvendinger, der blev gjort gældende
direkte mod de individuelle beslutninger.
Betragter vi de øvrige indvendinger mod de
generelle beslutninger og kassensafgørelser,
viser det sig, at de allerede fremgår mere eller
mindre tydeligt af sagsøgerensskrivelser af
april 1956, eller at der i det mindste er hen­
tydninger til dem heri. Udligningsordningens
følgevirkninger bliver kritiseret, og man
foreslår en efterprøvelseaf fastsættelsenaf be­
regningsgrundlaget for bidragssatsenog navn­
lig deto gennemsnitspriser.
Man påtaler generelt den manglende medde­
lelse til virksomhederne, og at der ikke
foreligger noget talgrundlag. Under disse
omstændigheder kan tilbudet om at afdrage
den — ikke talmæssigt angivne — gæld i
rater kun forstås således,at udligningsordnin­
gen som sådan ikke bestrides, og at man /
princippet anerkender, at dér består en for­
pligtelse. Derimod påstår sagsøgerneat svæve
i uvished om alle de elementer, der er af be­
tydning for størrelsen af deresbidrag.
Jeg må derfor komme, til de resultat,
at sagsøgernes skrivelser af 12. og
13. april 1956 ikke er i strid med de anbrin­
gender og søgsmålsgrunde, der blev anført i
stævningerne.Det grundlæggendesporgsmål,
hvorvidt en undladelse af at påberåbe sig,
at sådanne afgørelser er mangellulde. over­
hovedet skal tages i betragtning i en senere
sag, behøverderfor ikke at undersøges.
E — De enkelte søgsmåls­
grundes antagelse til
realitetsbehandling
1. Direkte imod de individuelle beslutninger
Ifølge traktatens artikel 33, stk. 2 kan virk­
somheder påberåbe sig alle søgsmålsgrunde
imod individuelle beslutninger, der angår
dem. Disse indvendinger kan således uden
videre antages til realitetsbehandling; sag­
søgte fremfører heller ingen indsigelser i
denneforbindelse.
2. Imod degenerelle beslutninger
Den Høje Myndighed mener, at de søgs­
målsgrunde, der er blevet fremført mod de
generelle beslutninger nr. 22/54, 14/55 og
forlængelsesbeslutningennr. 10/56 bør afvi­
sesfra realitetsbehandling på grund af klage­
fristens udløb; desudenkan de heller ikke an­
tages til realitetsbehandling af den grund, at
virksomhederne imod generelle beslutninger
kun kan anføre, at der er begåetmagtfordrej­
ning i forhold til dem.
Dermed rejser der sig et spørgsmål, som er af
stor betydning for virksomhedernes retsbe­
skyttelse, og som i sag 15/57 »Compagnie
desHauts Forneaux de Chasse«blev behand­
let udførligt. Spørgsmålet kan formuleres på
følgendemåde:
Kan en virksomhed eller en sammenslutning
ved anfægtelsenaf en individuel beslutning,
der anvender en generel beslutning på denne
virksomhed, også påberåbe sig, at den an-
81
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER — SAG 9/56
vendte generelle beslutning er behæftet med
mangler, for det første ved trods fristens udløb
at indbringe et annullationssøgsmål imod
denne generelle beslutning, og for det andet
under anvendelseaf alle fire søgsmålsgrunde?
Dette spørgsmål er udtrykkeligt blevet besva­
ret i traktatens artikel 36, stk. 3 for det
tilfælde, at den anfægtedeindividuelle beslut­
ning angår økonomiske sanktioner eller
tvangsbøder. En sådan individuel beslutning
støtter sig på, at adressatenikke har rettet sig
efter en generel beslutning: denne »tilsi­
desættelse«kan bestå i, at et forbud er blevet
overtrådt eller et påbud ikke overholdt. For
dette tilfældes skyld henvises der udtrykkeligt
til traktatens artikel 33, stk. 1, såledesat alle
fire i artikel 33, stk. 1 nævntesøgsmålsgrunde
kan påberåbestil støtte for »ulovlighedsindsi­
gelsen« (»exception d'illégalité«). Fristen i
artikel 33, stk. 3 spiller ikke ind, allerede
fordi det her kun drejer sig om sagsøge­
rens indsigelse inden for rammerne af en an­
den sag og ikke om et annullationssøgsmål,
der direkte er rettet imod den generelle be­
slutning. Denne »exception« tilsigter ikke en
annullation af den generelle beslutning, men
denne mangelfuldhed påberåbesfor at få an­
nulleret den individuelle beslutning, der har
anvendt den generelle beslutning på sagsøge­
rens konkrete tilfælde.
Er denne regel i traktatens artikel 36, stk. 3
en særregel for fastsættelsenaf økonomiske
sanktioner og tvangsbøder, eller drejer det sig
om et vigtigt tilfælde for anvendelsen af et
almindeligt retligt begreb, som derfor særligt
er fremhævet i traktaten? Jeg mener ikke, at
der findes særlige tungtvejende grunde, som
taler for den opfattelse, at det drejer sig om en
undtagelse, der skal fortolkes snævert. Deri­
mod bør man — for at fuldstændiggørerets­
beskyttelsen af virksomhederne — tillade en
»exception d'illégalité«, som går ud over det
vedrørende sanktioner og tvangsbøder
nævnte tilfælde. Mens virksomhederne kun
inden for snævre grænser kan anfægtegene­
relle beslutninger ved at anlægge annulla­
tionssøgsmål, må de i de tilfælde, hvor der af
generelle beslutninger kan udledes umiddel­
bare pligter, pålægog forbud for dem, have
mulighed for at gøre gældende, at den an­
vendte generelle beslutning lider af retlige
mangler. Også traktatens artikel 41 skal sesi
denne sammenhæng: her er generelle beslut-
ninger grundlag for krav, som kan rejses for
de nationale domstole, og den omhandlede
person kan anfægte gyldigheden af den be­
slutning fra Den Høje Myndighed, som er
afgørende for den nationale retstvist. Kun i
særlige tilfælde kan det anerkendes, at virk­
somhederne har tilstrækkelig interesse i at
anlæggeet direkte annullationssøgsmål imod
generelle beslutninger; i mange tilfælde kan
der ikke anerkendesen interessefor virksom­
hederne, før der udstedes en individuel be­
slutning rettet til dem, som anvender den ge­
nerelle beslutning på dem. Derimod kan man
ikke benægte interessen i, at en mangelfuld
generel beslutning ikke bliver anvendt kon­
kret på en virksomhed, og at der ikke heraf
udledes pligter for virksomheden. Det er in­
teressant at fastslå, at EØF-traktaten i arti
kel 184 har ladet begrænsningen i EKSF-
traktatens artikel 36 falde bort og generelt har
bestemt:
»Uanset udløbet af den frist, der er fastsat i
artikel 173, stk. 3 kan hver part i en rets­
tvist, der angår en af Rådetseller Kommissio­
nens forordninger, for Domstolen påberåbe
sig de i artikel 173, stk. 1, nævntegrunde og
gøre gældende, at forordningen ikke kan
finde anvendelse«.
Traktaten om oprettelse af Det europæiske
Atomenergifællesskab indeholder den samme
bestemmelsei artikel 156.
For så vidt angår dette delproblem, kommer
jeg til det samme resultat som min æredekol­
lega hr. Lagrange i hans forslag til afgørelse,
der blev fremsat i går. Til min tilfredshed kan
jeg slå fast, at vi fuldstændigt uafhængigt af
hinanden er kommet til det sammeresultat.
For så vidt sagsøgernepåberåbersig, at gene­
relle beslutninger, der ligger til grund for de
anfægtede individuelle fastsættelsesafgørel­
ser, er mangelfulde, kan dette anbringende
antages til realitetsbehandling, og de be­
grænsninger, der havde været gældende,
hvis sagsøgernedirekte havde anfægtetde ge­
nerelle beslutninger ved et annullationssøgs­
mål, kan ikke finde anvendelse.
3. Imod kassensafgørelser
Efter dette resultat er det ikke længeresvært
at vurdere spørgsmålet, om de indvendinger,
der er blevet fremført mod »andet trin«, dvs.
82
MERONI / HØJE MYNDIGHED
mod kassensafgørelser, kan antages til reali­
tetsbehandling.
Sagsøgernepåpegermed rette, at det ikke ser
ud til, at der er blevet forudset en anfægtelse
af disse afgørelser, og at de derfor må have
mulighed for at rejse indvendinger herimod,
når de anvendespå dem ved Den Høje Myn­
digheds individuelle beslutning. Den Høje
Myndighed har i sin duplik også frafaldet den
oprindeligt anførte indvending om, at afgørel­
serne fra den »autonome« kasse ikke kan
anfægtes.
Vi kan på dette sted lade det stå han, om kas­
sens afgørelser, navnlig fastsættelsen af
bidragssatserne, kan anfægtes allerede som
element i den individuelle beslutning, eller
om man ikke snarereskal anskue dem som ge­
nerelle beslutninger i traktatens forstand, thi i
beggetilfælde kan anbringenderne herom an­
tagestil realitetsbehandling.
Resultatet er, at alle søgsmålsgrundekan anta­
ges til realitetsbehandling, ligegyldigt hvilket
»trin« de angår. Dog vil kun selve den anfæg­
tede individuelle beslutning kunne annulle­
res.
F — Undersøgelse af de
enkelte søgsmåls­
grunde
Jeggår herefter over til at behandlede enkelte
søgsmålsgrunde.Mens man ved spørgsmålet
om, på hvilket grundlag de individuelle
fastsættelsesbeslutningerblev truffet, måtte
gå ud fra Den Høje Myndigheds generelle
beslutninger, forekommer det mig, at den
omvendte rækkefølgeer hensigtsmæssigher,
idet jeg først vil behandle de indvendinger,
der direkte retter sig imod de anfægtedeindi­
viduelle beslutninger.
I — Indvendinger, der direkte angår de
anfægtedeindividuelle beslutninger
1. Manglende begrundelse
a) Den faktisk givne begrundelse
Hver af de anfægtedebeslutninger fastslår, at
sagsøgernefor et bestemt tidsrum skal betale
udligningskassen for indført skrot et vist
beløb. Som retsgrundlag angiver beslutnin-
gerne Den Høje Myndigheds generelle beslut­
ninger. Hvad angår de faktiske omstændighe­
der, bliver det fastslået, at sagsøgerneikke har
betalt de bidrag, der skyldesi henhold til disse
beslutninger.
b) Den i traktaten krævedebegrundelse
Domstolen har allerede flere gange beskæfti­
get sig med rækkevidden af den begrundel­
sespligt, som Den Høje Myndighed ifølge
traktatens artikel 15 er undergivet, når den
træffer sine beslutninger. I Deres afgørelser
har De anført, at en begrundelsefor en beslut­
ning fra Den Høje Myndighed ud over angi­
velsen af de anvendte retsforskrifter også skal
indeholde de væsentligefaktiske konstaterin­
ger — angivelsen af de kendsgerninger, som
ligger til grund for beslutningen — jeg henvi­
serher til Deresdomme 6/54 og 2/56.
I mit forslag til afgørelsetil den sidstnævnte
retssag har jeg som begrundelsespligtens
formål angivet, at den skal give den pågæl­
dende— og i tilfælde af en retssagogså Dom­
stolen — oplysning om de anvendte bestem­
melser og de konkrete omstændigheder,
hvorpå dissebestemmelserhar fundet anven­
delse.
Denne retssag drejer sig om gennemtvinge­
lige beslutninger vedrørende pengeforpligtel­
ser. Begrundelsen for sådanne beslutninger
må først og fremmest give nøjagtige oplysnin­
ger om beregningen og sammensætningenaf
de beløb, der er nævnt i beslutningen. Ifølge
udligningsordningens retlige opbygning, som
jeg allerede har gjort rede for, må man foru­
den på.traktatens bestemmelserog Den Høje
Myndigheds anvendte generelle beslutninger
også støtte sig på kassens afgørelser om
fastsættelsenaf bidragssatserog afregningspe­
rioder for det pågældendetidsrum; endelig
må man fastlæggeden relevante afgiftspligtige
skrotmængde for den pågældende virksom­
hed. Alle disse punkter er faktiske omstæn­
digheder og det grundlag, som er væsentligt
for udarbejdelsenaf en sådan fastsættelsesbe­
slutning.
c) Den Høje Myndigheds anbringender
Det er ikke nødvendigt med nogen lang udred­
ning for at. påvise, at den anfægtedebeslut­
nings begrundelse ikke indeholder disse ele-
83
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER — SAG 9/56
menter, som vi har fastslået er væsentlige.
Begrundelsen henviser ikke engang til tilsva­
rende afgørelser, konstateringer eller beta­
lingsopfordringer fra kassen.Kassen betegnes
blot som betalingsmodtager.
Den Høje Myndighed har da ogsåerkendt, at
den ikke har givet en særlig fuldstændig be­
grundelse. Den hævdede,at sådannebegrun­
delse ikke er nødvendige, idet den har over­
draget sine opgaver til en »autonom« sam­
menslutning af virksomheder, og densindgri­
ben efter artikel 4 i beslutningerne nr. 22/54
og 14/55 begrænsersig til at vedtage en be­
slutning, som kan tvangsfuldbyrdes efter arti­
kel 92.
d) Forholdet mellem Den Høje Myn
dighed og kassen
Såledesstiller spørgsmålet sig om forholdet
mellem Den Høje Myndighed og udlignings-
kassenfor indført skrot. Vedrørende begrun­
delsespligtens omfang behøver dette spørgs­
mål kun at besvares,for så vidt som det skal
fastlægges,om kassen fastslår hver virksom­
heds bidrag på eget ansvar, således at Den
Høje Myndighed ved sin beslutning efter
traktatens arktikel 92 kun skal tilføje tvangs-
fuldbyrdelsesgrundlaget.
Traktaten må danne udgangspunkt for besva­
relsen. Udligningsordningen beror på trakta­
tens artikel 53, litra b, hvorefter Den Høje
Myndighed selv kan indføre finansielle ord­
ninger af enhver art, som den anser for
nødvendige for udførelsen af de i artikel 3
fastsatte opgaver; hertil behøver den Mini­
sterrådets samstemmendeog enstemmigt ved­
tagne udtalelse. Ved siden af disse af Den
Høje Myndighed indførte finansielle ordnin­
ger behandler artikel 53 to andre arter: de
finansielle ordninger, som indføres af flere
virksomheder, og de som indføres eller opret­
holdes af en medlemsstat. Mens flere virk­
somheder på frivilligt grundlag kan træffe
en aftale, som behøver Den Høje Myndigheds
godkendelse, beror de af medlemsstaterne og
Den Høje Myndighed indførte ordninger på
en offentlig retsakt. Dette fremgår særligt
klart af den foreliggende skrotudligningsord­
ning, der er obligatorisk for alle skrotforbru­
gende virksomheder i Fællesskabet.På grund
af anvendelsen af offentlig tvang, på grund af
denne direkte indgriben fra Den Høje Myn­
dighed er det forståeligt, at der skal foreligge
en samstemmendeog enstemmig udtalelsefra
Rådet. Man kan imidlertid ikke — som Den
Høje Myndigheds forsvarer antydede — på
nogen måde ud fra kravet om en samstem­
mende og enstemmigt vedtaget udtalelse fra
Rådet slutte, at den indførte ordning kan
være »autonom«. Da Den Høje Myndighed
gennemfører udligningsordningen ved en
offentlig retsakt, ligger den følgeslutning
meget nærmere, at Den Høje Myndighed
ligeledeshar brug for offentlige magtmidler til
gennemførelsen og derfor selv må drage
omsorg for gennemførelsen. Her behøver
man ikke nærmereat gå ind på, hvorvidt Den
Høje Myndighed kan overdragegennemførel­
sen til andre organisationer. Jegskal behandle
dissespørgsmål senere.Her er det tilstrække­
ligt at fastslå, at kassenikke kan være »auto­
nom«, allerede fordi den ikke råder over
offentlige magtmidler. Nødvendigheden af, at
der i flere tilfælde træffes en beslutning af
Den Høje Myndighed, som i det foreliggende
tilfælde, hvor en virksomhed undlader at be­
tale, er bevis derfor. Traktaten hjemler kun
beslutninger fra Den Høje Myndighed. Be­
grundelsespligten gælder imidlertid for alle
Den Høje Myndigheds beslutninger.
Den Høje Myndighed kunne i intet tilfælde
ved de generelle beslutninger nr. 22/54
og 14/55 indføre en i traktaten uhjemlet art
beslutning, som kunne udstedes uden be­
grundelse. I traktatens artikel 14 er de for­
mer, hvorunder Den Høje Myndighed kan
udøve offentlige magtbeføjelser, udtømmende
opregnet. For alle formerne — beslutning,
henstilling og udtalelse - gælder begrundel­
sespligten ifølge artikel 15. Artikel 4, stk. 2 i
beslutningerne nr. 22/54 og 14/55 bestem­
mer, at kassenskal fremsætteanmodning om
Den Høje Myndigheds »indgriben«. Da kas­
sen »under Den Høje Myndigheds ansvar«
har fået overladt gennemførelsen af udlig­
ningsordningen, må Den Høje Myndighed
ved en sådananmodning fra kassenselv over­
tagegennemførelsenog undersøge,hvilken art
indgriben, der vil være passende. At dens
indgriben også kan bestå i at vedtage en be­
slutning, som kan tvangsfuldbyrdes, beror
ikke på artikel 4, stk. 2 i den generelle be­
slutning men alene på traktaten. Ifølge trakta­
ten ville det være utilladeligt, om Den Høje
Myndighed til fordel for en tredjemand vedtog
84
MERONI / HØJE MYNDIGHED
en beslutning om pengeforpligtelser, som
kunne tvangsfuldbyrdestil gunst for et organ
der var uafhængigtaf Fællesskabet,og overlod
ansvaret for denne beslutnings saglige rigtig­
hed til denne tredjemand. Det har ingen be­
tydning for begrundelsespligten, om Den
Høje Myndighed kontrollerer kassens virk­
somhed, thi selv når Den Høje Myndighed vil
gennemføre udligningsordningen ved sine
egne ansatte, skal den begrunde sine beslut­
ninger fuldt ud.
e) Særlige omstændigheder ved det fore­
liggende tilfælde
For at afslutte dette kapitel må der endnu en
gang henvises til de særlige omstændigheder
ved det foreliggendetilfælde.
Selv efter Den Høje Myndigheds opfattelse,
som jeg netop har afvist, ville det i det mind­
ste have været nødvendigt, at beslutningen
henviste til en opfordring fra kassentil at be­
tale det samme bidrag. Der foreligger ikke en
sådan henvisning, lige så lidt som vi har fået
forelagt en sådan opfordring fra kassentil at
betale. I sagsakterne findes kun enkelte og
foreløbige opfordringer til at betalefor kortere
tidsrum; det er først under det forberedende
retsmøde, at Den Høje Myndighed har frem­
lagt opgørelser over de i dens beslutninger
krævedetotale beløb. En sammenligning mel­
lem disseopgørelserog de enkelte opfordrin­
ger til at betale viser uklarheder og modsigel­
ser. Først under den mundtlige behandlinghar
Den Høje Myndighed forklaret en åbenbar
taldifference i sine opgørelser med, at der til
hovedstolen er blevet tilføjet et endnu ikke
opgjort rentebeløb. Under disseomstændighe­
der forekommer det forståeligt, at sagsøgernei
deres bemærkninger af april 1956 gør deres
»uvished« gældende. Derefter var der så
meget mere anledning til en indgåendeog klar
begrundelse og til nøjagtige oplysninger om
hvad det krævendebeløbomfattede.
f) Resultat
Jeg kommer hermed til det resultat, at de
anfægtedebeslutninger er utilstrækkeligt be­
grundede, at manglen på en begrundelse,
som Den Høje Myndighed selv bærer ansva­
ret for, beror på en manglende forståelse af
forholdet mellem Den Høje Myndighed og
kassen, og at væsentlige formforskrifter der­
med er blevet krænket.
2. Mangelfuld sagsbehandling
I replikken har sagsøgerne for første gang
også udtrykkeligt støttet søgsmålsgrunden
»krænkelseaf væsentligeformforskrifter« på,
at sagsbehandlingen forud for beslutningen
var mangelfuld, idet Den Høje Myndighed på
grund af manglende oplysninger om størrel­
sen og sammensætningen af de krævede
bidrag ikke havde givet dem nogen lejlighed
til efterprøvelseog stillingtagen.
Den Høje Myndighed mener, at denne ind­
vending ikke kan antages til realitetsbehand­
ling på grund af forsinkelse. Ifølge artikel 22 i
protokollen vedrørendestatutten for Domsto­
len skal allerede stævningen indeholde en
kort fremstilling af søgsmålsgrunden
»krænkelse af væsentlige formforskrifter« og
anfører ligeledes, at sagsøgerneforgæveshar
udbedt sig oplysninger fra kassen og Den
Høje Myndighed, såledesat de ikke har kun­
net kontrollere beregningen og sammensæt­
ningen af dekrævedebidrag.
Jeg er derfor af den opfattelse, at det formelle
krav om at gøre sine rettigheder gældendei
tide er blevet overholdt, og at det ikke drejer
sig om en ny selvstændig søgsmålsgrund,
som for førstegangfremføresi replikken.
Den Høje Myndighed var også forpligtet til
før udstedelsenaf en beslutning, som straks
kunne tvangsfuldbyrdes, at give sagsøgerne
mulighed for at tagestilling dertil. Når kassen
anmoder Den Høje Myndighed om at gribe
ind, må denne undersøge det forelagte
tilfælde i enhver henseende, såledesat den i
fuld klarhed vedrørende alle omstændigheder
kan afgøre, hvorvidt den skal imødekomme
denne anmodning fra kassen og i påkom­
mende tilfælde på hvilken måde, den skal
gribe ind.
Nu har Den Høje Myndighed ganskevist med
skrivelse af 21. marts 1956 opfordret sagsø­
gerne til at tage stilling til sagen.Men i denne
skrivelse fastslåsdet kun, at sagsøgernetrods
gentagne opfordringer fra »Campsider«
endnu ikke har betalt de bidrag, som de skyl­
der i henhold til beslutningerne nr. 22/54
og 14/55; skrivelsen bebuder en beslutning
85
FORSLAG TTL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER — SAG 9/56
fra Den Høje Myndighed, der kan tvangsfuld­
byrdes, ifald der ikke betales inden for
15 dage eller fremføres holdbare indvendin­
ger.
Man kan forsvare den opfattelse, at denne
opfordring foreløbig var tilstrækkelig, og at
Den Høje Myndighed kunne afvente, hvilken
stilling der blev taget dertil. Spørgsmåletfor­
skydes derefter til, hvorvidt Den Høje Myn­
dighed på grund af sagsøgernesførste stilling­
tagen — nemlig i skrivelserneaf 12. og 13.de­
cember 1956, som Den Høje Myndighed har
betragtet som »anerkendelse« — uden
videre undersøgelsekunne vedtageen beslut­
ning, eller om Den Høje Myndighed ifølge
reglerne for en korrekt sagsbehandling var
forpligtet til at give sagsøgernenøjere oplys­
ninger efter denne første stillingtagen. På
grund af mangel på nøjere forskrifter i trakta­
ten forekommer dette mig i vidt omfang at
væreet spørgsmålom hensigtsmæssighed.Vi
har fastslået, at man ud fra sagsøgernesstil­
lingtagen kunne slutte, at de i princippet an­
erkender deres forpligtelse. Når Den Høje
Myndighed derpå vedtager en beslutning
uden yderligere høring, kan denne sagsbe­
handling i princippet ikke påståsat væreman­
gelfuld med den følge, at den vedtagne beslut­
ning krænker væsentligeformforskrifter. Det
kunne derimod kræves, at størrelsen af de
skyldige bidrag, som nævnesi beslutningen,
blev begrundet særlig omhyggeligt, fordi
sagsøgernei meddelelsenom deres stillingta­
gen har påberåbt sig deres usikkerhed om
størrelsen.
Materielt er denne indvending såledeshold­
bar, men den falder i vidt omfang sammen
med den indsigelse, at de anfægtedebeslut­
ninger mangler begrundelse, og har således
ingen selvstændigbetydning.
II — Yderligere søgsmålsgrundvedrørende
sag 9/56: Skønsmæssigansættelse ex
officio
1. Parternes anbringender
Som jeg nævnte i indledningen til min
redegørelsei dag, fremsættesder i sag 9/56
imod den individuelle beslutning af 24. okto­
ber 1956 en indvending, der — ligesom de
faktiske omstændigheder hvorpå den støttes
— ikke forekommer i sag10/56, og som der-
for giver anledning til en isoleret behandling
udelukkende i sag9/56.
Sagsøgerenrejser af flere årsager indvendin­
ger imod fastlæggelsenaf sit indkøb af skrot
fra områder inden for Fællesskabet,dvs. den
afgiftspligtige mængde, hvorpå bidragssatsen
skal anvendes for at udfinde det beløb, der
skal betalesifølge afgiftspligten.
Han hævder, at han ganskevist ikke har afgi­
vet månedlige anmeldelser om det i denne
afregningsperiode indkøbte skrot fra Fælles­
skabet, men at han heller aldrig alvorligt er
blevet opfordret til at afgive disseanmeldelser.
Da han er blevet pålagt at udrede bidrag, må
han formode, at fastlæggelsen af den
pågældende mængde afgiftspligtigt tilkøbs-
skrot er blevet foretaget skønsmæssigtaf kas­
sen.
Han anfører videre, at der mangler et rets­
grundlag såvel for kassens skønsmæssige
ansættelsesom for anvendelsenaf en metode
til beregning afet opgørelsesgrundlag.
Den Høje Myndighed forsvaredesig først med
det argument, at der nødvendigvis til den ob­
ligatoriske udligningsordning må høre en
beføjelsetil skønsmæssigtat ansættesådanne
opgørelsesgrundlag,som ikke bliver anmeldt,
og en beføjelsetil at påligne på basisaf de an­
slåedeopgørelsesgrundlag,da alle bidragsplig­
tige virksomheder ellers ville værei stand til
at unddrage sig deresbetalingsforpligtelse ved
at undlade at indgive de månedlige anmeldel­
ser.
Under de forberedende retsmøder har Den
Høje Myndighed som svar på Domstolens
konkrete spørgsmål i kendelsen af 18.
juli 1957 erklæret, at kassenved enslydende
afgørelser fra kontoret og kassen af
26. maj 1955 fik beføjelsetil i tilfælde af und­
ladelse af skyldige anmeldelser at foretage
skønsmæssigansættelsetil gennemførelse af
påligningen. Den har yderligere erklæret, at
sagsøgerensmånedlige stålproduktion, som
den har fået anmeldt til beregning af den ge­
nerelle afgift, dannede grundlag for den
skønsmæssigeansættelseaf det tilkøbsskrot,
som sagsøgerenerhvervede i det pågældende
tidsrum.
Sagsøgerenhar derpå angrebet de tekniske og
udregningsmæssigefaktorer i den skønsmæs­
sige ansættelse som vilkårlige, idet mæng-
86
MERONI / HØJE MYNDIGHED
derne af de omhandlede skrotindkøb uden
begrundelseog på uforståelig måde blev ansat
snart kun 0,13 % snart op til 10,5 % lavere
endomfanget af sagsøgerensstålproduktion.
2. Faktiske omstændigheder
Sagsøgerenspåstand om, at han aldrig alvor­
ligt er blevet opfordret til at anmelde sine
skrotindkøb, er i alle tilfælde gendrevet
ved fremlæggelsen af to skrivelser af
22. maj 1954 og 14. juli 1955, hvori
»Campsider«gentagnegangeopfordrer sagsø­
geren til at indgive anmeldelseog giver ham
en frist for berigtigelse og angivelse af de fak­
tiske indkøb, samtidig med at den meddeler
ham den skønsmæssigeansættelse af hans
afgiftspligtige skrotforbrug for tiden fra
1. april 1954 til 30. april 1955. Desuden in­
deholdt kassensperiodiske betalingsopfordrin­
ger en trussel om skønsmæssigansættelsei
tilfælde af, at der ikke blev foretaget anmel­
delseinden for den angivne frist.
Disse faktiske omstændighederhar imidlertid
ingen betydning for vurderingen af, om de
nævnte opfordringer og den skønsmæssige
ansættelse,som senere blev foretaget af kas­
sen, var lovlige.
3. Den hjemmel der udkrævesifølge
traktaten
For at foretage en skønsmæssigansættelse
må der værehjemmel hertil i traktaten.
Den Høje Myndighed kan ifølge artikel 53,
litra b indføre finansielle ordninger. Denne
vidtgående beføjelseomfatter deforanstaltnin­
ger, der er nødvendige, for at disseordninger
kan fungere korrekt. Med henblik på skrotud­
ligningsordningen er det nødvendigt at kunne
konstatere de enkelte virksomheders skrot­
indkøb. Den Høje Myndighed kunne således
med hjemmel i traktatens artikel 47, stk. 1
pålæggealle virksomheder en oplysningspligt
om deres skrotindkøb, efterprøve virksomhe­
dernes anmeldelser, og ifølge artikel 47,
stk. 3 i tilfælde af krænkelse af disse pligter
true med bøder og tvangsbøder.Det ville også
kunne tillades, at Den Høje Myndighed i en
beslutning truffet med hjemmel i artikel 53,
litra b bestemte, at der ved krænkelse af an­
meldelsespligten sker en ansættelseaf skrot­
indkøbene på grundlag af et skøn. I denne
forbindelse måtte der ganske vist fastlægges
visseregler og kriterier for at udelukke vilkår­
lige skøn. Som det generelt er anerkendt i
national ret, har enhver myndighed nemlig,
når den udøver et skøn, både rettigheder og
pligter; til pligterne hører navnlig en velord­
net sagsbehandling, der muliggør efterprøvel­
sen af de beregningsmæssigeog tekniske
enkeltheder og den logiske slutning på grund­
lag af den skønsmæssigeansættelse.Beslut­
ningen må gøre det muligt gennem det frem­
skaffedefaktiske materiale og gennem de føl­
geslutninger, der dragesheraf, at godtgøre, at
denskønsmæssigeansættelseer logisk rigtig.
Sagsøgerenhar under den mundtlige retsfor­
handling med rette henvist til eksemplet
med den generelle afgift. Ifølgetraktatens arti­
kel 50 fastsætterDen Høje Myndighed betin­
gelserne for påligning og opkrævning ved en
generel beslutning. Den Høje Myndighed har
i de i overensstemmelsehermed trufne beslut­
ninger nr. 2/52, artikel 4 og nr. 3/52, arti­
kel 5 bestemt, at virksomhederne i Fælles­
skabet månedligt skal anmelde deres produk­
tion på en nærmere fastlagt måde. Først ved
en senere beslutning, beslutning nr. 31/55
af 19. november 1955 (EFT-specialudgave,
1952—1958, s. 37; org. ref. ABl., nr. 21 af
28. 11. 1955, s. 906), har Den Høje Myn­
dighed indført skønsmæssig ansættelse ex
officio og begrundet denne følgende betragt­
ning:
»desudenhar det vist sig nødvendigt for Den
Høje Myndighed selv at fastsætte den
afgiftspligtige produktion og det tilsvarende
afgiftsbeløb for virksomheder, der ikke har
overholdt deresanmeldelsespligt«.
4. Den hjemmel, der er påberåbt i det fore­
liggende tifælde
I tilfældet med skrotudligningskassen finder
vi i Den Høje Myndigheds beslutninger
nr. 22/54 og 14/55 ingen udtalelse, som
pålægger virksomhederne en anmeldelses­
pligt ; følgelig indeholder de heller intet om
sanktioner ved krænkelsen af en anmeldel­
sespligt eller om fremgangsmåden ved en
skønsmæssigansættelse.Det er interessant at
bemærke, at der derimod i beslutning
nr. 2/57, der fra 1. Februar 1957 har afløst
beslutning nr. 14/55, i artikel 16 er fore-
87
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER — SAG 9/56
skrevet en pligt for virksomheder til at fore­
tage anmeldelse til kassen og til Den Høje
Myndighed, og at der i artikel 17, stk. 2 trues
med de i traktatens artikel 47, stk. 3 hjem­
lede foranstaltninger ved falske anmeldelser;
der gives ikke regler for det tilfælde, at disse
anmeldelserikke bliver foretaget.
For det tidsrum, som har interessei den fore­
liggende retstvist, skal hjemmelen efter Den
Høje Myndigheds opfattelsefindes i kontorets
og kassens enslydende afgørelser af
26. maj 1955, idet dog ansættelsenfor sagsø­
geren allerede fandt sted fra 1. april 1954,
begyndelsen af den tvungne udligningsord­
ning.
Dermed rejser det spørgsmål sig, om Den
Høje Myndighed kanoverladeen sammenslut­
ning af virksomheder, hvortil den har over­
draget gennemførelsen af den indførte udlig­
ningsordning, at udstedeoffentlige retsakter,
som Den Høje Myndighed på grundlag af
traktaten kunne udstede ved en generel, be­
grundet beslutning, offentliggjort i Fællesska­
bets officielle Tidende; med andre ord, om
Den Høje Myndighed kan overdrage visse
offentlige beføjelsertil privatretlige sammen­
slutninger.
5. Delegation af statsretlige beføjelsertil
private sammenslutninger i national ret
I den nationale erhvervsret er det et hyppigt
fænomen, at der overdrages statsretlige for­
valtningsbeføjelser til sammenslutninger af
virksomheder, hvor staten forbeholder sig ret
til kontrol og tilsyn. En sådan delegation kan
udspringe af meget forskellige grunde — f. eks
hensigt til at afskæreet direkte statsligt an­
svar, erkendelse af nødvendigheden af særlig
sagkundskab og af særlige institutioner, som
statslorvaltningen ikke råder over i tilstræk­
kelig mængde eller ønske om decentralise­
ring. Staten kan også benytte oprettelsen af
sådanne »sammenslutninger med offentlig­
retlige beføjelser« til forskellige formål, især
til styring af erhvervslivet eller til støtte for et
marked i vanskeligheder.
Sammenslutninger, der har fået magtbeføjel­
ser udover selve sammenslutningen, og for
hvilke der gældertvungent medlemskab, for­
tjener særlig undersøgelse. Grænserne og
forudsætningerne for det forfatningsmæssigt
lovlige bliver bedømt forskelligt, og opfattel­
serne er delte vedrørende den politiske hen­
sigtsmæssighed.Jeg behøver dog ikke at gå
nærmere ind på dissefænomeneri den natio­
nale ret. Det er tilstrækkeligt at fastholde to
punkter, som i den moderne retsstat forekom­
mer mig at være almindeligt anerkendt som
forudsætninger for overdragelseaf statsretlige
forvaltningsbeføjelser til private sammenslut­
ninger: denne overdragelse må være anord­
net ved lov og være nøje afgrænset ind­
holdsmæssigt, og den må ikke alene være
sikret ved en tilstrækkelig statslig kontrol
men frem for alt ved en fuldstændig retsbe­
skyttelse imod sådanne sammenslutningers
retsakter; retssikkerheden kan sikres ved, at
dissesammenslutningers foranstaltninger bli­
ver ligestillet med dem, der hidrører fra de
offentlige myndigheder, således at de kan
anfægtesefter forvaltningsrettens almindelige
regler.
6. Lovligheden af delegation inden for fælles­
skabsretten
Begge dissepunkter må efter min opfsattelse
også læggestil grund inden for fællesskabs
retten; thi traktaten regulerer ikke udtrykke­
ligt spørgsmålene.Jeg har allerede anført, at
ordlyden i artikel 53, litra b, hvorefter Den
Høje Myndighed kan indføre finansielle ord­
ninger, ikke tillader den følgeslutning, at den
indførte finansielle ordning er selvstændigog
kun er undergivet kontrol fra Den Høje Myn­
dighed. Ordlyden i artikel 53 fører derfor ikke
nødvendigvis til den slutning, at Den Høje
Myndighed kan overdrage bestemte beføjel­
ser, som traktaten giver den, til sådanne
finansielle ordninger, men synes heller ikke
at forbyde delegation. I det mindste må det i
alle tilfælde forlanges, at de i traktaten fast­
lagte retssikkerhedsgarantier også består ved
en delegation. Til disse garantier hører for­
skrifterne om bekendtgørelseog begrundelse
af beslutningerne såvel som bestemmelserne
om, at disse kan anfægtes ved Domstolen.
Disse garantier kan Den Høje Myndighed
ikke tilsidesætteved at overlade sammenslut­
ninger, hvortil der er delegeret kompetence,
at træffe de beslutninger, som tilkommer den.
Sådanne sammenslutningers afgørelser må
snarere enten ligestilles med Den Høje Myn-
88
MERONI / HØJE MYNDIGHED
dighedsbeslutninger eller, for såvidt angår de
ægtebeslutninger — dvs. bortset fra forbere­
dende bistandsvirksomhed og den rent tek­
niske gennemførelse— udstedesaf Den Høje
Myndighed selv.
7. Anvendelse på det foreliggende tilfælde
Anvendelsen af disse overvejelser på det her
undersøgte tilfælde — dvs. bestemmelsen
om, at der ved ikke-opfyldelse af anmeldel­
sespligtenfølger en ansættelseex officio, hvil­
ket forudsætter en obligatorisk bestemmelse
om en anmeldelsespligt — resulterer i føl­
gende:
Artikel 3 i beslutningerne nr. 22/54 og 14/55
bestemmer udelukkende, at mængden af det
tilkøbsskrot, som den enkelte virksomhed har
købt, skal læggestil grund ved beregningen af
bidragets størrelse. Der bliver intet sagt om,
hvorledes denne mængde skal fastlægges.
Måske har kassen fået anmeldelser fra de
regionale kontorer; den har endvidere ved en
formular under overskriften »Betalingsbetin­
gelser« (Dispositions réglant les paiements) i
forbindelse med sine opfordringer til at betale,
tilmed første gang i opfordringen af 22. okto­
ber 1954 (tillæg 1 til duplikken), meddelt, at
direktionen i mangel af rettidig anmeldelseer
bemyndiget til med bistand fra de regionale
kontorer skønsmæssigtat ansætte mængden
af tilkøbsskrot Denne meddelelsesvarer ord
til andet til kontorets og kassensafgørelseraf
26. maj 1955, som den Høje Myndighed har
fremlagt på Domstolens anmodning under de
forberedenderetsmøder, og som den har angi­
vet som hjemmelen for fremgangsmåden ved
skønsmæssigansættelse.Det er ubestridt, at
disse afgørelser af 26. maj 1955 ikke blev
offentliggjort. Bestyrelsen kan ganske vist
have bekendtgjort dem for medlemmerne af
»sociétés coopératives«. Oprindelig var 22
selskaber medlemmer-jf. kassens vedtægt af
24. april 1953, bilag nr. 11 164 til »Moni­
teur Belge« af 18./19. maj 1953, og kon­
torets vedtægt af samme dato, bilag
nr. 11 165. Ved den første vedtægtsændring
den 1. april 1954 talte kassen 58 medlem­
mer, kontoret 155 medlemmer — jf. bilag
nr. 9235 og nr. 9236 til Moniteur Belge
af 26./27. april 1954. Ved den anden
vedtægtsændringaf 4. juli 1955 androg kas­
sens og kontorets medlemsantal 136 — jf.
bilag nr. 21 688 og nr. 21 693 til Moniteur
Belge af 29. juli 1955 — for sluttelig ved
vedtægtsændringen af 21. februar 1957 at
synke til 123 — jf.bilagene nr. 4328
og nr. 4317 til Moniteur Belge af
18./19. marts 1957. Da skrotafgiften angår
cirka 240 skrotforbrugere, er det nærliggende
at slutte, at cirka 100 berøne virksomheder i
Fællesskabetikke kunne få kendskab til disse
økonomisk og juridisk betydningsfulde vedta­
gelser. Det er almindeligt kendt, at det for­
trinsvis er de små virksomheder i Fællesska­
bet, der ikke er medlemmer af »sociétésco­
opératives« i Bruxelles, mens de store virk­
somheder i forståelig varetagelse af deres
interesser har tilsluttet sig som medlemmer af
disse handelsselskaber med »but lucratif«
(medprofitformål). Jegtillader mig her at hen­
vise til de netop citerede offentliggørelser i
bilagenetil »Moniteur Belge«.
Derfor ser jeg ingen mulighed for at ligestille
disse afgørelser, som ikke er begrundede, og
som kun er blevet meddelt virksomhederne på
opkrævninger som en del af en anmærkning
vedrørende betalingsmåderne, med beslutnin­
gerne fra Den Høje Myndighed; vi har ikke
engang fået forelagt en skriftlig formulering af
anmeldelsespligten.
Sådanne bestemmelser, der skulle være bin­
dende for alle skrotforbrugende virksomheder
i Fællesskabet, uden hensyn til om de var
medlemmer af kontoret eller kassen eller
ønskedeat deltagei udligningsordningen, må
imidlertid efter traktaten vedtagessom gene­
relle beslutninger. Sagsøgerensopfattelse, at
disse afgørelser har ændret artikel 3 iDen
Høje Myndigheds beslutninger, formår jeg
derimod ikke at følge; det drejer sig snarere
om en udfyldning og supplering. Men jeg er
enig med sagsøgereni, at denne supplering er
vigtig for, at afgiftsproceduren kan fungere,
og at den måtte foretages af Den Høje Myn­
dighed selv, hvad denne også har gjort ved
den generelle afgift. Den Høje Myndigheds
argument om, at en obligatorisk udlignings­
ordning nødvendigvis også måtte hjemle en
skønsmæssigansættelse,er kun bevis for, at
den generelle beslutning for. så vidt var
ufuldstændig.
Jeg kommer hermed til det resultat, at der'
ikke er hjemmel for den ansættelse,som kas­
senhar foretaget.
89
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER — SAG 9/56
8. Den faktiske gennemførelse af den skøns­
mæssigeansættelse
Under disse omstændigheder er det for
fuldstændighedensskyld tilstrækkeligt kort at
redegøre for den faktiske gennemførelse af
den skønsmæssigeansættelse.
På grund af manglende begrundelse er frem­
gangsmåden ved og arten af den skønsmæs­
sige ansættelseikke klar og kan ikke efterprø­
ves. F.eks. er den regnskabsmæssigestørrelse
af det skønnedeskrotforbrug, udmålt i forhold
til størrelsen af stålproduktionen, blevet dra­
get i tvivl under sagen, men er ikke blevet for­
klaret og godtgjort. Hvis man ligeledesveden
skønsmæssigansættelsemå gå ud fra, at der
ligger visse fejlkilder i selve den skønsmæs­
sige ansættelsesnatur, må der i det mindste
forlanges en ensartet anvendelse af saglige,
generelle eller individuelle kriterier. De ufor­
klarede voldsomme afvigelser, som er nævnt
ovenfor, forstærker den opfattelse, at der har
været tale om en ikke-ensartet anvendelse.
Denne opfattelse er uigendrevet, således at
det også kan formodes, at der har været fejl i
den faktiske gennemførelse af ansættelsen.
Da den afgiftspligtige virksomhed ved en
skønsmæssigansættelseikke har færre rettig­
heder, end når der på basis af anmeldelser
sker en regnskabsmæssigtnøjagtig undersø­
gelse og påligning, kan der ud fra denne for­
modning drages den slutning, at der har
været en mangel ved den skønsmæssigtan­
sattefastsættelse.
III — Indvendinger, der angår fastsættelsenaf
bidragssatserne
I sag 9/56 måtte man ved efterprøvelsen af
hjemmelen for den skønsmæssigeansættelse
ex officio straks gå tilbage til de generelle ved­
tagelser fra kassenog kontoret, som var lagt
til grund.
Jeg kommer nu til de yderligere indvendin­
ger, der i beggeretssager blev fremført imod
kassens afgørelser. Disse indvendinger —
manglende begrundelse, foreløbig og forsinket
bekendtgørelseafbidragssatsen,faktisk urigtig
fastsættelseaf gennemsnitsprisen for skrot fra
Fællesskabetog importeret skrot — vedrører
ikke længereanvendelsenpå de enkelte virk­
somheder men derimod kassens generelle
arbejde, hvis resultat er fastsættelsenaf den
bidragssats, der er generelt gældendefor en
bestemtperiode.
Reglernefor kassensarbejdemå først og frem­
mest findes i Den Høje Myndigheds generelle
beslutninger, som indførte udligningsordnin­
gen og under Den Høje Myndigheds ansvar
overdrog kassen gennemførelsen. Beslutnin­
gerne nr. 22/54 og 14/55 bestemmer i de­
res artikel 3, stk. 2 kun, at kassenfastsætter
bidragssatsenog afregningsperioderne.Blot er
der forbeholdt den mulighed, at Den Høje
Myndigheds repræsentant kan gøre afgørel­
serne betinget af Den Høje Myndigheds god­
kendelse. I øvrigt kan der kun udledesgene­
relle holdepunkter af beslutningerne: den
samlede indtægt fra afgiften skal muliggøre
prisudligningen, kassen fastsætter på forslag
fra kontoret mængden af det skrot, der skal
indføres, maksimal-importprisen og udlig­
ningsprisen, og kassen skal være bekendt
med Fællesskabetsafgiftspligtige skrottilgang.
Beslutningerne indeholder ingen bestemmel­
ser om, hvorledes dissefaktorer skal fastslås;
de udtaler heller intet om, hvorvidt afgørelsen
om fastsættelsenaf bidragssatsenskal begrun­
desog offentliggøres.
Jeg vil på dette sted minde om det allerede
nævnte forhold, at fastsættelsenaf bidragssat­
sen for den frivillige udligningsordning i hen­
hold til artikel 53, litra a ved beslutning
nr. 33/53, artikel 2, stk. 4 er betegnet som
»reglement«, der skal offentliggøres efter
godkendelsefra Den Høje Myndighed. Dette
»reglement« gjaldt kun for de i den frivillige
sammenslutning deltagende virksomheder,
der kunne udtræde deraf, og som ikke var
udsat for en offentlig, eksigibel beslutning fra
Den Høje Myndighed. I den obligatoriske
ordning gælder fastsættelsenaf bidragssatsen
til gengældfor alle skrotforbrugende virksom­
heder i Fællesskabetog kan anvendes ved en
eksigibel beslutning fra Den Høje Myndig­
hed.
Dermed rejser det spørgsmål sig på ny, om
Den Høje Myndighed på denne måde kan
overdrage kassen at træffe en generel beslut­
ning, dvs. om at fastsættebidragssatsen.For
at vurdere dette er det hensigtsmæssigt
nærmere at undersøge betydningen af
bidragssatseninden for udligningsordningen
nøje.
90
MERONI / HØJE MYNDIGHED
1. Betydningen af fastsættelsen af bidrags­
satsen
Beslutningerne nr. 22/54 og 14/55 blev be­
grundet med, at det importerede og det her­
med ligestillede skrot skulle stå til rådighed for
forbrugerne inden for det fælles marked til
priser, der nærmer sig de priser, som gælder
inden for Fællesskabet.Ifølge de forklaringer,
som er afgivet under sagen, er kassendoggået
ud fra den opfattelse, at der skulle stiles mod
en fuldstændig udligning; herved begrundes
det især, at den endelige fastsættelse først
kunne følge senereog efter afvikling af indfør­
selsaftaler. Vi finder endog faktorer, som går
ud over en fuldstændig udligning: den
såkaldte »Zürichformel« til beregning af
udligningsprisen indeholder en »opmunt­
ringspræmie til importøren« og skulle således
åbenbart anspore til særlige bestræbelserfor
at foretage de størst mulige skrotindførsler.
Det kan i en bestemt markedssituation være
lige såfornuftigt, som det i en andenmarkeds­
situation kan være nødvendigt at anspore
bestræbelsernefor at øge den indre skrot­
tilførsel fra Fællesskabetselv. Fastsættelsenaf
bidragssatsenviser sig herefter som et vigtigt
instrument i den økonomiske politik. En ren
tilnærmelse, der kunne være af forskellig
størrelse afhængig af markedssituationer,
ville muligvis ogsåhave muliggjort en fastsæt­
telse af bidragssatsen for bestemte perioder
forud og endeligt, idet der ved udmålingen af
bidragssatsenfor den herefter følgende peri­
ode kunne have været taget hensyn til udvik­
lingen og denopnåedeindtægt.
Efter 1. april 1955 skulle kassens indtægt
ikke alene muliggøre prisudligningen for
indført skrot, men også ifølge den nyaffattede
artikel 2 (beslutning nr. 14/55, litra b og c)
tilvejebringe midlerne til import af en vis dis­
ponibel mængde, altså til »fonds de roule­
ment«, og frem for alt midlerne til ydelse af
en præmie for besparelse i skrotforbrug.
Størrelsen af denne præmie blev bestemt af
kassen efter forslag fra kontoret. Fra
1. april 1955 kan der såledesendnu mindre
end for de tidligere år være tale om en ren
regnskabsmæssigprisudligning.
To beslutninger, som Den Høje Myndighed
undtagelsesvisselv har vedtaget, viser særlig
klart, at der skulle anstilles sådanne økono­
misk-politiske overvejelser og vurderinger ved
fastsættelsen af bidragssatsen. Ved mang­
lende enighed mellem kontoret og kassen
skulle Den Høje Myndighed selv i henhold til
artikel 9, stk. 2 i beslutningerne nr. 22/54
og 14/55 træffe en beslutning. Dette tilfælde
er forekommet, og Den Høje Myndighed har
ved beslutning reguleret — ganske vist ikke
selve bidragssatsen— men en faktor vedrø­
rende udligningsprisen, der igen er et
væsentligt led i bidragssatsen.Det drejer sig
om beslutningerne nr. 9/56 (ABl. nr. 5 af
5. 3. 1956, s. 25) og 34/56 (ABl. nr. 28 af
11. 12. 1956, s. 381). Den førstnævnte be­
slutning nr. 9/56, der fandt anvendelsepå det
tidsrum, som er behandlet under denne sag
— den var gældendefor månederne novem­
ber 1955 til januar 1956 — er begrundet
således:
»... i betragtning af, at det er nødvendigt at
holde udligningsbyrden på det lavesteniveau,
der er foreneligt med det mål, som tilstræbes
af udligningskassenfor indført skrot, og inden
for fornuftige grænser at opretholde ligevæg­
ten i priserne på det fællesmarked,
i betragtning af, at udligningsprisen for
november og december 1955 og januar 1956
må fastsættes på grundlag af en retfærdig
afvejelse af de vilkår, som for de nævnte
måneder konstateres på det fælles skrotmar­
ked .. .«
Efter min mening må man ud fra dissekends­
gerninger og omstændighedernå til den slut­
ning, at fastsættelsen af bidragssatsen ikke
blod forudsatte teknisk bistand og beregnings­
arbejde (f. eks. fastsættelseaf den afgiftsplig­
tige skrotmængde i Fællesskabet)men herud­
over, at der blev anlagt økonomisk-politiske
vurderinger og overvejelser.
Fastsættelsenaf bidragssatsenviser sig således
at være den for den samlede ordning udslag­
givende beslutning.
2. Kassensbeføjelsetil fastsættelseaf bidrags­
satsen
Vedtagelsen af denne udslaggivende beslut­
ning overladesved Den Høje Myndigheds ge­
nerelle beslutninger inden for de nævnte
grænserfuldstændigt til kassen, idet kontoret
dog har en forslagsret for så vidt angår
enkelte elementer. Set ud fra ordlyden af Den
Høje Myndigheds generelle beslutninger er
91
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER — SAG 9/56
sagsøgerens klagepunkter derfor ikke be­
grundede; Den Høje Myndighed har nemlig
på ingen måde foreskrevet regler om fastsæt­
telsesmåden, offentliggørelsen og begrundel­
sen. Domstolens kontrol må derfor indebære
en undersøgelsepå grundlag af traktaten af,
om Den Høje Myndighed efter traktaten var
berettiget til, som det er sket, ved generelle
beslutninger at overlade kassenfastsættelsenaf
bidragssatsen.
Jeg redegjorde allerede for grundprincipperne
for besvarelsenaf dette spørgsmål, da hjem­
melen for andre generelle vedtagelser fra
Bruxelles-organerne blev diskuteret, nem­
lig afgørelserne om skønsmæssigansættelse
ex officio. Herefter er det afgørende punkt,
hvorvidt de i traktaten fastlagte retssikker­
hedsgarantier også består ved en delegation.
Virksomhederne kunne udlede den foreløbige
bidragssatsaf de foreløbige opfordringer til at
betale. Desuden findes der i sagensakter cir­
kulærer fra det nationale kontor for Italien,
»Campsider«, hvori den — ligeledes som
foreløbig betegnede— bidragssatsbekendtgø­
res under angivelse af Bruxelles-kontorets
beslutningsdato; det første cirkulære, der er
forelagt os, er dateret 8. februar 1955, og
meddeler satserne fra 1. april 1954. Til dels
omfatter dette beløb, som er angivet i EBU-
regningsenheder, den forhøjede udlignings-
sats, som fra 1. april 1954 blev anvendt ved
et øget forbrug af råjern; til dels optræder
denne udligningssats talmæssigt for sig selv.
I et sådant cirkulære bliver den anvendte
udligningspris også meddelt. Endelig følger
der af det af sagsøgernefremlagte svar fra det
regionale kontor »Campsider« den ikke be­
stridte kendsgerning, at »Campsider«ogsåvia
cirkulærer har meddelt virksomhederne form­
lerne for beregningen af bidragssatsen.Deri­
mod sesdet ikke, at virksomhederne har fået
meddelelse om de talmæssigt konkret an­
vendte regningsfaktorer ved hver enkel
fastsættelseafen bidragssats.
Bekendtgørelsesmåden for afgørelser om
fastsættelsenaf de enkelte bidragssatser, der
ikke er blevet nærmere begrundet, svarer
ikke til de krav, som efter traktaten må stilles
til offentliggørelsen og begrundelsen af gene­
relle beslutninger fra Den Høje Myndighed.
Disse afgørelser fra kassen kan derfor ikke
ligestilles med beslutninger fra Den Høje
Myndighed, for så vidt angår deres retlige
værdi. På grund af den udslaggivende betyd­
ning, som fastsættelsenaf bidragssatsenhar
for den samlede udligningsordning, må der
kræves de samme retssikkerhedsgarantier,
som traktatens foreskriver for beslutninger fra
Den Høje Myndighed. Den Høje Myndighed
måtte ifølge traktatens artikel 48, stk. 3 hen­
vende sig til producentorganisationerne for at
få de nødvendige oplysninger og for at lette
gennemførelsenaf deopgaver, der var betroet
den, Den Høje Myndighed; den måtte
imidlertid på sin side ikke overlade disseop­
gaver til en sammenslutnings initiativ, ansvar
og afgørelse.Det ser ud til, at Den Høje Myn­
digheds beslutninger nr. 22/54 og 14/55
ikke tager hensyn til den grundlæggende
forskel, der findes mellem en udligningsord­
ning, som består på basisaf en frivillig aftale
mellem flere virksomheder, der kun gælderfor
deres indbyrdes forhold, og som blot behøver
en godkendelsefra Den Høje Myndighed, og
en udligningsordning, der er indført af Den
Høje Myndighed selv og gennemført i kraft af
dennes højhedsmyndighed, og som er bin­
dende for alle virksomheder i Fællesskabet,
sådansom den der ligger til grund for de be­
slutninger, der anfægtesunder dette søgsmål.
3. Bedømmelseaf deforskellige indvendinger
Af dissegrunde udgør Kassens afgørelserom
fastsættelseaf bidragssatserne, som ikke en­
gang blev anført i de anfægtedeindividuelle
beslutninger fra Den Høje Myndighed, ikke
tilstrækkeligt hjemmel for disse individuelle
beslutninger fra Den Høje Myndighed.
Allerede ud fra denne opfattelse er det
overflødigt at gå nøjere ind på de enkelte ind­
vendinger. Jeg vil dog gøre dette kort for
fuldstændighedensskyld: derved vil det vise
sig. at disse indvendinger egentlig vedrører
krænkelser af væsentlige retssikkerhedsga­
rantier. Disse er allerede påvist i min fore­
gående fremstilling. På grundlag heraf bliver
det samtidig forståeligt, at sagsøgernesind­
vendinger ikke kan være særligt håndgribe­
lige.
92
a) Manglende begrundelse
For det første påberåbersagsøgernesig mang­
lende begrundelse og påstår navnlig, at de
væsentlige faktorer ved fastsættelsen af
bidragssatsenikke er blevet offentliggjort.
Dette klagepunkt er begrundet. Havde Den
Høje Myndighed selv fastsat bidragssatsen,
havde den ifølge traktatens artikel 15 måttet
begrunde sin afgørelseog offentliggøre den i
Fællesskabetsofficielle Tidende, såledessom
denogsågjorde det ved beslutning nr. 9/56.
b) Fastsættelsesmåde
For det andet påstår sagsøgerne,at fastsættel
sen til at begyndemed var foreløbig, idet den
endegyldige fastsættelseførst fulgte med stor
forsinkelse; generelt er virksomhederne ble­
vet utilstrækkeligt informeret og har ikke fået
de oplysninger, de har anmodet om. Hertil
hører også den indvending, at størrelsen af
tillægsafgiften for ydelsen af præmie ved
skrotbesparelseikke altid er blevet fastsat ad­
skilt fra dengenerellebidragssats.
Disse indvendinger vedrører delvis også
krænkelsen af væsentlige formforskrifter,
delvis beror de på den omstændighed, at
fastsættelsener sket ved afgørelserfra kassen.
Det må her stå hen, om en forudgående og
endelig fastsættelseaf bidragssatsen ikke —
hvad jeg allerede har antydet — var mulig:
dette spørgsmålmå Den Høje Myndighed un
dersøge på eget ansvar. I alle tilfælde ligger
den opfattelse nær, at virksomhederne skulle
værei stand til nøjagtigt og tidligst muligt at
udregne de byrder, som skulle påhvile dem
ifølgeoffentligge beslutninger. Ligeledeser det
absolut tænkeligt, at offentliggørelsen af gen­
nemsnitspriserne kunne være af betydning
for virksomhedernes økonomiske handle­
måde. Denne offentliggørelse hører sammen
med begrundelsen af de afgørelser, hvorved
bidragssatsen fastsættes. Til begrundelsen
hører ligeledes angivelsen af, hvilken del af
bidraget der er nødvendig for prisudligningen
og hvilken del for ydelsen af besparelsespræ­
mien.
c) Urigtig fastsættelse af gennemsnitspri­
ser
For det tredje hævder sagsøgerne, at to ele­
menter ved fastsættelsenaf bidragssatsenblev
bestemt urigtigt, idet gennemsnitsprisen for
skrot fra Fællesskabetblev ansat for lavt, og
gennemsnitsprisen for importeret skrot for
højt.
Denne påstand er dog selvmodsigende, idet
sagsøgerneet andet sted fremfører, at disse
faktorer, såledessom de rent faktisk blev lagt
til grund for de enkelte fastsættelser, ikke
blev offentliggjort. Disse faktorer, der skulle
have været anført i begrundelsen, fremgår i
hvert fald ikke af kassensafgørelser og af de
sagsakterne bilagte dokumenter. Den udlig­
ningspris, der i et tilfælde blev meddelt, er
ikke identisk med Fællesskabets gennem­
snitspris. Disse to priser er igen forskellige fra
prisen på italiensk skrot, såledesat de faktu­
raer, som sagsøgernehar fremlagt, ikke har
tilstrækkelig bevisværdi.
En beslutnings begrundelse skal også
muliggøre Domstolens kontrol. Mangler en
tilstrækkelig begrundelse, fører allerede
denne krænkelse af væsentlige formforskrif­
ter til, at beslutningen er mangelfuld.
Man behøver derfor ikke i den foreliggende
sagat fastslå, hvilke gennemsnitspriser kassen
faktisk har lagt til grund ved de enkelte
bidragssatser, eller om sagsøgernespå for­
modninger støttede påstand om, at disse pri­
ser ikke svarer til virkeligheden, holder stik.
Til gengældpåhviler det Den Høje Myndig­
hed, efter at sagen er blevet sendt tilbage til
denne, at fastslå nævnte grundlag på eget
ansvarog angive det i beslutningen.
4. Resultat
Dermed viser det sig, at de anfægtedeindivi­
duelle beslutninger også strider mod trakta­
ten, i det omfang de beror på de bidragssatser,
som er fastsat i kassensafgørelser. Thi over­
dragelsen til kassen af beføjelsen til at fast­
sætte bidragssatser, således som det er be­
stemt i Den Høje Myndigheds generelle be­
slutninger, har ikke taget hensyn til væsent­
lige, i traktaten foreskrevne retssikkerheds-
garantier: tværtimod mangler der en tilstræk­
kelig begrundelseog en reglementeret offent­
liggørelse af disse afgørelser, såledessom det
må krævesi betragtning af deresbetydning for
udligningsordningen og deres obligatoriske
anvendelsepå alle skrotforbrugende virksom­
heder i Fællesskabet.
93
MERONI / HØJE MYNDIGHED
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER — SAG 9/56
IV — Indvendinger, der angår Den Høje
Myndigheds generelle beslutninger
Jeg kommer til sidst til de indvendinger, som
påberåbes mod det tredje trin, de generelle
beslutninger fra Den Høje Myndighed selv. I
denne forbindelse er det allerede blevet fast­
slået, at disse beslutninger lider af mangler,
for så vidt som de under tilsidesættelse af
væsentlige retssikkerhedsgarantier overlader
kassen beføjelsen til at fastsætte udlignings-
satsermed bindendevirkning for alle.
Sagsøgernegør herudover endnu to yderligere
indvendinger gældende:
1. Virkninger i strid med Ministerrådets an­
befalinger
Sagsøgerneanfører først, at Ministerrådet har
forbundet sin godkendelse af beslutning nr.
14/55 med seks anbefalinger. Sagsøgereni
sag9/56 hævder, at ingen af disseanbefalin­
ger er blevet respekteret, mens sagsøgereni
sag 10/56 mener, at tre af disseanbefalinger
ikke er blevet fulgt. Sagsøgernesredegørelser
på dette punkt er holdt i almene vendinger og
hviler på to påstande:
a) De interne skrotmidler i Fællesskabeter
sunket på trods af Ministerrådets anbefa­
linger, fordi importen af skrot er blevet be­
gunstiget uforholdsmæssigt, idet kassen
har lagt urigtige gennemsnitspriser til
grund.
Dette argument er alleredebehandlet.
b) Den Høje Myndighed burde ikke gavefor­
holdt sig passiv ved forhøjelsen af bidrags­
satsen fra 0,75 EBU-regningsenheder i
marts 1954 til 10,5 i juli 1956; den
skulle have grebet ind.
Dette andet anbringende berører heller ikke
retmæssigheden af beslutning nr. 14/55 på
det tidspunkt, da den blev vedtaget, derimod
kræver det en indgriben fra Den Høje Myn­
dighed ved fastsættelsenaf bidragssatsen.
Dertil er det allerede blevet anført, at Den
Høje Myndighed skulle have foretaget fast­
sættelsen af bidragssatsen ved egen beslut­
ning. Det synes ikke udelukket, at Den Høje
Myndighed i dette tilfælde ikke ville have
forhøjet bidragssatsenud over et vist beløb, og
at den snarere ville have foretaget en tilpas­
ning til priserne i Fællesskabet; den allerede
nævnte begrundelse til beslutning nr. 9/56
synes at give holdepunkt herfor, idet det
heri blev understreget, at det er nødvendigt at
holde udligningsbyrden lavest mulig og kun at
opretholde ligevægten mellem priserne inden
for fornuftige grænser. På det tidspunkt, Den
Høje Myndighed traf denne beslutning
nr. 9/56, have bidragssatsenganskevist alle­
rede nået en højde af 9 EBU-regningsenhe­
der; imidlertid fastsætteDen Høje Myndig­
hed ikke selv bidragssatsenmen kun et ele­
ment i udligningsprisen. Spørgsmåletom Den
Høje Myndighed på et bestemt tidspunkt
skulle have grebet ind, stiller sig ikke, hvis
man går ud fra den opfattelse, at Den Høje
Myndighed fra begyndelsenselv skulle have
fastsat bidragssatsen.Det er derfor tilstrække­
ligt at fastslå, at der allerede er blevet taget
hensyn til det saglige indhold i denneindven­
ding, men at dette imidlertid ikke herudover
kan føre til at erklære beslutning nr. 14/55
traktatstridig fra et bestemt tidspunkt, som
sagsøgernei øvrigt ikke definerer.
2. Spørgsmåletom forlængelsesbeslutning
nr. 10/56 strider mod traktaten
Sagsøgernegør sluttelig gældende,at forlæn­
gelsesbeslutningenstrider mod traktaten. Da
de anfægtede individuelle beslutninger
vedrører tidsrummet indtil 30. juni 1956,
var det her den første forlængelsesbeslutning
nr. 10/56, der fandt anvendelse.
Sagsøgernefinder, at det er i strid med trakta­
ten, at Den Høje Myndighed simpelthen har
forlænget beslutning nr. 14/55, skønt den i
begrundelsen til beslutning nr. 10/56 selv
angiver, at den gældende ordning burde
ændres. Forlængelsen er begrundet med, at
en ny ordning endnu ikke havde kunnet udar­
bejdes.
I et sådant tilfælde kunne der foreligge en
krænkelse af traktaten, når den beslutning,
som skulle ændres, havde kunnet være faldet
bon, uden at der var grund til at sætteen an­
den i dens sted, eller når Den Høje Myndig­
hed straks — under forbehold af en senere
videregående ændring — kunne have foreta­
get bestemte ændringer. Sagsøgernehar ikke
udtrykkeligt anført sådanne anbringender.
Man kan ud fra det af dem anførteslutte, at de
først og fremmest fandt det nødvendigt med
en maksimalgrænse eller en nedsættelse af
bidragssatsen.
94
MERONI / HØJE MYNDIGHED
Hermed står denne indvending i snæversam­
menhæng med det, jeg lige har undersøgt
og hvorefter Den Høje Myndighed skulle
havegrebet ind, dader viste sig bestemtevirk­
ninger af udligningsordningen, især da
bidragssatsennavde nået en bestemt højde.
Det er dog ikke muligt heraf at udlede, at
forlængelsesbeslutningener traktatstridig.
G — Resultat og forslag til
afgørelse
I — Resultat
1. I sag 10/56 kommer jeg således til det
resultat, at den anfægtedebeslutning lider
af følgenderetlige mangler:
a) krænkelse af væsentlige formforskrif­
ter, idet Den Høje Myndighed i mang­
lende forståelse af kassens beføjelser
ikke har givet sin egenbegrundelse,
b) uberettiget anvendelseaf kassens afgø­
relser om fastsættelseaf bidragssatsen,
idet Den Høje Myndighed har overdra­
get kassen beføjelsen til at foretage
denne fastlæggelseunder tilsidesættelse
af væsentlige, i traktaten fastlagte rets­
sikkerhedsgarantier.
2. Den i sag 9/56 anfægtede beslutning
lider ligeledesaf deanførte to retlige mang­
ler og er for det tredje desudenmangelfuld,
for så vidt som den hviler på en af kassen
ex officio foretaget skønsmæssigansættelse
af sagsøgerensafgiftspligtige skrotindkøb,
skønt der ikke forelå nogen hjemmel i så
henseende.
II — Forslag til afgørelse
Jegforeslår såledesfølgendei de to sager:
1. I sag9/56:
Den Høje Myndigheds beslutning af 24. oktober 1956 til selskabet»Meroni & Co.,
Industrie Metallurgiche, S.p.A.«, Milano, meddelt sagsøgerenden 12. november
1956, annulleres,
i medfør af traktatens artikel 34 sendessagentilbage til Den Høje Myndighed.
2. I sag 10/56:
Den Høje Myndigheds beslutning af 9. november 1956 til selskabet»Meroni & Co.,
Industrie Metallurgiche, Società in accomandita semplice«, Erba, Como-provinsen,
meddeltsagsøgerenden 14. november1956, annulleres,
i medfør af traktatens artikel 34 sendessagentilbage til Den Høje Myndighed.
95