62007TO0278
RETTENS KENDELSE (Appelafdelingen)
28. maj 2013 (
*1
)
»Retspleje — fastsættelse af sagsomkostninger — advokatsalærer — repræsentation af en institution ved en advokat — udgifter, der kan kræves erstattet«
I sag T-278/07 P-DEP,
Luigi Marcuccio, Tricase (Italien), ved advokat G. Cipressa,
sagsøger,
mod
Europa-Kommissionen ved J. Currall, C. Berardis-Kayser og G. Gattinara, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
angående en påstand om fastsættelse af sagsomkostninger efter Rettens dom af 20. oktober 2008 i sagen Marcuccio mod Kommissionen (sag T-278/07 P, Sml. Pers. I-B-1, s. 59, og II-B-1, s. 407),
har
RETTEN (Appelafdelingen)
sammensat af præsidenten, M. Jaeger, og dommerne N.J. Forwood (refererende dommer), I. Pelikánová, A. Dittrich og L. Truchot,
justitssekretær: E. Coulon,
afsagt følgende
Kendelse
De faktiske omstændigheder, retsforhandlinger og parternes påstande
1
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 18. juli 2007 iværksatte Luigi Marcuccio appel i henhold til artikel 9 i bilag I til statutten for Den Europæiske Unions Domstol med påstand om ophævelse af den kendelse, som EU-Personaleretten (Første Afdeling) afsagde den 11. maj 2007 i sagen Marcuccio mod Kommissionen (sag F-2/06, Sml. Pers. I-A-1, s. 137, og II-A-1, s. 749), hvorved den afviste det af Luigi Marcuccio anlagte søgsmål med påstand om annullation af Kommissionen for De Europæiske Fællesskabers afgørelse om at afslutte proceduren vedrørende tildeling af ydelser i henhold til artikel 73 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber i forbindelse med den ulykke, som sagsøgeren havde været udsat for.
2
Ved dom af 20. oktober 2008 i sagen Marcuccio mod Kommissionen (sag T-278/07 P, Sml. Pers. I-B-1, s. 59, og II-B-1, s. 407) forkastede Retten appellen og pålagde Luigi Marcuccio at bære sine egne omkostninger og at betale Kommissionens omkostninger i forbindelse med denne sag.
3
Ved skrivelse af 3. maj 2011 rettet til Luigi Marcuccio med kopi til Luigi Marcuccios advokat oplyste Kommissionen bl.a. denne om, at Kommissionen allerede i en tidligere skrivelse af 8. juli 2010 til dennes advokat havde fremsendt en liste over ni domme og kendelser, heriblandt dommen af 20. oktober 2008 i sagen Marcuccio mod Kommissionen, hvori Luigi Marcuccio blev pålagt at bære sine egne omkostninger samt at betale de beløb, som Kommissionen havde afholdt i forbindelse med hver enkelt sag. Det i denne sag krævede beløb udgør 4500 EUR, der blev betalt til advokat A. Dal Ferro i henhold til en aftale om juridisk bistand af 25. september 2007. Ved skrivelse af 5. maj 2011 rettet til sagsøgeren med kopi til sagsøgerens advokat foretog Kommissionen berigtigelse af en skrivefejl, som kun vedrørte oplysninger om det samlede beløb, som sagsøgeren blev afkrævet i sagsomkostninger i forbindelse med 24 søgsmål, herunder den foreliggende sag.
4
Da parterne ikke nåede frem til en aftale vedrørende de udgifter, der kunne kræves erstattet, fremsatte Kommissionen ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 20. juli 2012 og i henhold til artikel 92, stk. 1, i procesreglementet for Retten den foreliggende begæring om fastsættelse af sagsomkostninger, hvorved Kommissionen har nedlagt påstand om, at Retten fastsætter de sagsomkostninger, som Kommissionen kan kræve erstattet i forbindelse med den sag, der gav anledning til dom af 20. oktober 2008 i sagen Marcuccio mod Kommissionen, til 4500 EUR, og pålægger Luigi Marcuccio at betale sagsomkostningerne i den foreliggende sag om fastsættelse af sagsomkostninger.
5
Luigi Marcuccio har i sit skriftlige indlæg af 21. august 2012 nedlagt påstand om, at det fastslås, at Kommissionens begæring skal fremsendes til ham, at bilagene 7, 9 og 10 fjernes fra sagsakterne, og at begæringen om fastsættelse af sagsomkostninger afvises, eller, subsidiært, at det beløb, der kan kræves erstattet, fastsættes til 1400 EUR, og at Kommissionen pålægges at betale sagsomkostningerne i den foreliggende sag samt de unødvendige omkostninger, som Retten har afholdt i forbindelse med denne sag.
6
I medfør af procesreglementets artikel 14 og efter forslag fra Appelafdelingen besluttede Retten at henvise denne sag til et udvidet dommerkollegium.
Retlige bemærkninger
Påstanden om, at begæringen om fastsættelse af sagsomkostninger skal meddeles sagsøgeren
7
Det må indledningsvis fastslås, at Luigi Marcuccios påstand om, at der er sket en tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet, idet den foreliggende begæring blev fremsendt til sagsøgerens advokat G. Cipressa og ikke til sagsøgeren selv, må forkastes. Det bemærkes i denne henseende, at Luigi Marcuccio i forbindelse med appellen i den sag, der gav anledning til dom af 20. oktober 2008 i sagen Marcuccio mod Kommissionen, valgte adresse hos advokat G. Cipressa i henhold til procesreglementets artikel 44, stk. 2, og artikel 138, stk. 1, hvilket indebærer, at meddelelsen om begæringen om fastsættelse af sagsomkostninger med føje kunne gives til advokaten i henhold til dette reglements artikel 100. Da Luigi Marcuccio fik lejlighed til at fremkomme med bemærkninger i henhold til procesreglementets artikel 92, stk. 1, hvilket han i øvrigt benyttede sig af, er kontradiktionsprincippet blevet overholdt. Sagsøgerens påstand om, at Kommissionens begæring skal fremsendes til ham, må derfor forkastes.
Formaliteten vedrørende begæringen om fastsættelse af sagsomkostninger
8
Luigi Marcuccios argument om, at den foreliggende begæring ikke kan antages til realitetsbehandling, idet han ikke modtog skrivelserne af 3. og 5. maj 2011 (jf. præmis 3 ovenfor), med det resultat, at der ikke forelå en tvist om, hvilke udgifter der kunne kræves erstattet i henhold procesreglementets artikel 92, stk. 1, på det tidspunkt, hvor den foreliggende begæring blev indgivet, kan ligeledes ikke tiltrædes. Selv om det er korrekt, at Kommissionen i denne henseende kun har fremlagt bevis for, at skrivelsen af 5. maj 2011 blev fremsendt, har Luigi Marcuccio ikke bestridt, at advokat G. Cipressa modtog skrivelsen af 8. juli 2010, at denne skrivelse henviste til den sag, som den foreliggende begæring vedrører, at beløbet på 4500 EUR var anført i skrivelsen som de omkostninger, der kunne kræves erstattet, og at han ikke havde indgået en aftale med Kommissionen om, hvilke udgifter der kunne kræves erstattet. Luigi Marcuccio har endvidere ikke gjort gældende, at han gav Kommissionen meddelelse om, at den fuldmagt, som han havde givet advokat G. Cipressa, der fortsat repræsenterer ham i den foreliggende sag, ikke omfattede eller ikke længere omfattede fuldbyrdelsen af den dom, hvorved han blev pålagt at betale sagens omkostninger, eller en eventuel sag om fastsættelse af sagsomkostninger, eller at advokat G. Cipressa gav Kommissionen meddelelse herom. Hvad angår argumentet om, at Kommissionens skrivelser af 3. og 5. maj ikke indeholder nogen dokumentation, der gør det muligt at vurdere rigtigheden af Kommissionens påstande, bemærkes blot, at procesreglementet ikke indeholder bestemmelser, der indebærer en pligt for en part til at dokumentere sine påstande på det tidspunkt, hvor der tages kontakt til den anden part, dvs. inden begæringen om fastsættelse af sagsomkostninger er indleveret. Kontradiktionsprincippet er således blevet fuldt ud overholdt inden for rammerne af den procedure, der er nævnt i samme reglements artikel 92, stk. 1. På baggrund af sagens omstændigheder må det derfor fastslås dels, at Luigi Marcuccio har haft lejlighed til at anfægte det beløb, som Kommissionen har krævet erstattet i forbindelse med fuldbyrdelsen af dom af 20. oktober 2008 i sagen Marcuccio mod Kommissionen, dels, at Luigi Marcuccios standpunkt er udtryk for, at der foreligger en tvist som omhandlet i procesreglementets artikel 92, stk. 1.
9
Den periode på mindre end to år, som er forløbet mellem tidspunktet for afsigelsen af dommen af 20. oktober 2008 i sagen Marcuccio mod Kommissionen og det tidspunkt, hvor skrivelsen af 8. juli 2010 blev fremsendt, er i øvrigt ikke urimelig, idet Kommissionen, eftersom den er involveret i en række tvister med sagsøgeren, er berettiget til under hensyn til en forsvarlig håndtering af situationen at give sagsøgeren meddelelse om dens krav vedrørende flere sager, som er afgjort indtil dette tidspunkt. Som det fremgår af skrivelsen af 3. maj 2011, hvis rigtighed Luigi Marcuccio ikke har bestridt, indeholdt skrivelsen af 8. juli 2010 krav om betaling af omkostninger i ni sager, hvoraf den sidste blev afgjort den 23. marts 2010. Under disse omstændigheder kan Luigi Marcuccio på ingen måde med rette hævde, at Kommissionen havde givet afkald på sin ret til at få de omkostninger erstattet, som den havde afholdt. Luigi Marcuccios argument om, at Kommissionens begæring ikke blev fremsat inden for en rimelig frist, kan derfor ikke tiltrædes. Da parterne ikke har indgået nogen aftale om, hvilke udgifter der kan kræves erstattet, må det fastslås, at Kommissionens begæring kan antages til realitetsbehandling, og at det derfor tilkommer Retten at fastsætte, hvilke udgifter Kommissionen kan få erstattet i forbindelse med den sag, der gav anledning til dom af 20. oktober 2008 i sagen Marcuccio mod Kommissionen.
Rigtigheden af begæringen om fastsættelse af sagsomkostninger
De omkostninger, som Kommissionen kan kræve erstattet
10
Det fremgår af procesreglementets artikel 91, litra b), at de udgifter, der kan kræves erstattet, er nødvendige udgifter, som parterne har afholdt med henblik på sagens behandling, især rejse- og opholdsudgifter og vederlag til befuldmægtigede, rådgivere eller advokater.
11
Det følger af denne bestemmelse, at de udgifter, der kan kræves erstattet, dels er begrænset til udgifter afholdt med henblik på sagens behandling ved Retten, dels til udgifter, som var nødvendige i denne forbindelse (Rettens kendelse af 23.3.2012, sag T-498/09 P-DEP, Kerstens mod Kommissionen, præmis 13).
12
Da der ikke findes EU-retlige bestemmelser om fastsættelse af sådanne udgifter, er Retten frit stillet ved sin vurdering af de foreliggende oplysninger, idet den dog skal tage hensyn til sagens genstand og karakter, dens betydning efter EU-retten og dens sværhedsgrad såvel som til den arbejdsbyrde, som de pågældende befuldmægtigede og rådgivere har båret i forbindelse med sagen, samt til parternes økonomiske interesse i sagen (kendelsen i sagen Kerstens mod Kommissionen, præmis 14).
13
Ved fastsættelsen af de udgifter, der kan kræves erstattet, tager Retten hensyn til alle omstændigheder i sagen frem til det tidspunkt, hvor den afsiger kendelse om fastsættelse af sagsomkostninger, herunder de nødvendige omkostninger, der er forbundet med sagen om fastsættelse af sagsomkostninger (kendelsen i sagen Kerstens mod Kommissionen, præmis 15).
14
Som det fremgår af artikel 19, stk. 1, i statutten for Domstolen, der finder anvendelse på rettergangsmåden ved Retten i henhold til den nævnte statuts artikel 53, stk. 1, kan Unionens institutioner i denne forbindelse frit vælge at lade sig repræsentere ved en advokat. Advokatsalæret udgør således en nødvendig udgift, der er afholdt i forbindelse med sagen (kendelsen i sagen Kerstens mod Kommissionen, præmis 20), uden at der består en pligt for institutionen til at godtgøre, at advokatbistanden var objektivt begrundet (jf. i denne retning Domstolens kendelse af 31.1.2012, sag C-323/06 P-DEP, Kommissionen mod Kallianos, præmis 10 og 11). Selv om den omstændighed, at Kommissionen har fået bistand fra to af sine egne tjenestemænd og en ekstern advokat, ikke er relevant for vurderingen af, om sådanne udgifter eventuelt kan kræves erstattet, idet der ikke principielt kan ses bort fra sådanne udgifter, kan denne omstændighed imidlertid påvirke fastsættelsen af størrelsen af de udgifter, der i sidste ende kan kræves erstattet i forbindelse med sagen (kendelsen i sagen Kerstens mod Kommissionen, præmis 21). Der foreligger således ikke en tilsidesættelse af princippet om ligebehandling af sagsøgere, når en sagsøgt institution beslutter at få bistand af en advokat i visse sager, mens den i andre sager repræsenteres ved sine egne tjenestemænd.
15
Enhver anden vurdering, der indebærer, at en institutions krav på at opnå fuld eller delvis erstatning for advokatsalærer er betinget af, at institutionen kan godtgøre, at advokatbistanden var »objektivt« begrundet, vil reelt udgøre en indirekte begrænsning af den ret, der er sikret ved artikel 19, stk. 1, i statutten for Domstolen, og medføre, at Unionens retsinstanser har pligt til at sætte sin egen vurdering i stedet for den vurdering, som er foretaget af de institutioner og organer, der har ansvaret for at organisere deres tjenestegrene. En sådan opgave er imidlertid hverken forenelig med artikel 19, stk. 1, i statutten for Domstolen eller med de beføjelser, som Unionens institutioner og organer har vedrørende håndteringen af deres sager ved Unionens retsinstanser. En hensyntagen til, at en eller flere tjenestemænd deltager som repræsentanter sammen med den pågældende advokat, er derimod foreneligt med den skønsbeføjelse, som tilkommer Unionens retsinstanser inden for rammerne af en sag om fastsættelse af sagsomkostninger i henhold til procesreglementets artikel 91, litra b) (jf. præmis 10-12).
Størrelsen af de udgifter, der kan kræves erstattet
16
For at kunne vurdere, om de udgifter, der er afholdt i forbindelse med sagen, faktisk var nødvendige, på grundlag af de kriterier, der er nævnt i præmis 12 ovenfor, skal den begærende part give detaljerede oplysninger (jf. i denne retning Domstolens kendelse af 17.2.2004, sag C-321/99 P-DEP, DAI mod ARAP m.fl., ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 23, og af 20.5.2010, forenede sager C-12/03 P-DEP og C-13/03 P-DEP, Tetra Laval mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 65). Selv om det ikke er umuligt for Retten i mangel af sådanne oplysninger at fastsætte størrelsen af de udgifter, der kan kræves erstattet, på grundlag af en billighedsvurdering, må Retten imidlertid i et sådant tilfælde nødvendigvis anlægge en streng vurdering af den begærende parts krav (jf. Rettens kendelse af 24.10.2011, sag T-176/04 DEP II, Marcuccio mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 27 og den deri nævnte retspraksis).
17
Hvad for det første angår den arbejdsbyrde, som den omtvistede sag kan have påført Kommissionen, skal der i det foreliggende tilfælde tages hensyn til den omstændighed, at Luigi Marcuccios appel indeholdt seks anbringender. Det første anbringende vedrører forvanskning og fordrejning af sagens faktiske omstændigheder. Det andet anbringende vedrører en fuldstændig manglende begrundelse. Det tredje anbringende vedrører forkert anvendelse af begrebet akt, der indeholder et klagepunkt. Det fjerde anbringende vedrører manglende stillingtagen til et væsentligt punkt i tvisten og tilsidesættelse af forpligtelsen til logisk klarhed. Det femte anbringende vedrører tilsidesættelse af uskyldsformodningen. Det sjette anbringende vedrører den omstændighed, at der blev begået procedurefejl i forbindelse med sagen for Personaleretten. Det følger af disse forhold, at arbejdsbelastningen har været større, end hvad der kunne forventes, når der henses til sagens omstændigheder.
18
Hvad angår tvistens genstand, art og økonomiske interesse skal det for det andet bemærkes, at disse anbringender var rettet mod Personalerettens kendelse, hvorved denne afviste et søgsmål med påstand om annullation af Kommissionens afgørelse om at afslutte en procedure vedrørende tildeling af ydelser i henhold til artikel 73 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber. De nævnte anbringender rejste tvivl om Personalerettens vurdering på en række punkter, og Kommissionen måtte derfor forholde sig hertil, hvilket den gjorde i sit svar.
19
For det tredje fremgår det af ovenstående, at tvisten ikke ud fra en EU-retlig betragtning var særlig betydningsfuld, eller at den frembød en særlig sværhedsgrad.
20
Kommissionen har i det foreliggende tilfælde krævet 4500 EUR, hvilket svarer til det faste beløb, som var aftalt med Kommissionens eksterne advokat. Det bemærkes indledningsvis, at Unionens retsinstanser ikke kan fastsætte det beløb, som parterne skal betale til deres egne advokater, men at fastsætte det beløb, der kan kræves erstattet i form af advokathonorarer af den part, der tilpligtes at betale sagens omkostninger (jf. Domstolens kendelse af 10.9.2009, sag C-204/07 P-DEP, C.A.S. mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 13 og den deri nævnte retspraksis; jf. Rettens kendelse af 13.2.2008, sag T-310/00 DEP, Verizon Business Global mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 29, og af 31.3.2011, forenede sager T-5/02 DEP og T-80/02 DEP, Tetra Laval mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis). På samme måde har aflønningens faste karakter ikke betydning for Rettens vurdering af størrelsen af de udgifter, der kan erstattes, idet Retten skal basere sig på veletablerede kriterier og de detaljerede oplysninger, som parterne har indgivet. Selv om det ikke er umuligt for Retten i mangel af sådanne oplysninger at fastsætte størrelsen af de udgifter, der kan kræves erstattet, på grundlag af en billighedsvurdering, må Retten imidlertid i et sådant tilfælde nødvendigvis anlægge en streng vurdering af den begærende parts krav, som nævnt i præmis 16 ovenfor.
21
Kommissionen har i denne henseende anført, at Kommissionens eksterne advokat efterfølgende har anslået det samlede antal arbejdstimer til 17, der er blevet faktureret med 250 EUR i timen. Dette arbejde har bl.a. bestået i en vurdering af den anfægtede kendelse og appellen, en undersøgelse af retspraksis og udarbejdelsen af svarskrift samt kontakt til Kommissionens repræsentanter i forbindelse med tilrettelæggelsen af sagen. Kommissionen har endvidere anført, at den eksterne advokat har anslået, at de administrative udgifter forbundet med sagen beløber sig til 250 EUR.
22
På baggrund af vurderingen af de kriterier, som er relevante for fastsættelsen af, hvilke udgifter der kan kræves erstattet, må såvel det antal timer, som Kommissionens eksterne advokat har anvendt, som timeprisen, anses for rimelige. Hvad angår advokatens udgifter bemærkes, at der ikke er fremlagt noget dokumentbevis til støtte for beskrivelsen af de administrative udgifter, som advokaten har afholdt. Forskellen mellem oplysningerne vedrørende udgifterne og det beløb, de er opgjort til, kræver imidlertid navnlig, at der fremlægges et sådant bevis. Retten finder derfor i overensstemmelse med den praksis, der er nævnt i præmis 20 ovenfor, at de udgifter, som kan kræves erstattet, må fastsættes til 4300 EUR, hvorved der tages hensyn til samtlige sagens omstændigheder frem til tidspunktet for afsigelsen af denne kendelse.
23
Da denne konklusion ikke støttes på bilagene 7, 9 og 10 til begæringen om fastsættelse af sagsomkostninger, er der ikke grundlag for at imødekomme Luigi Marcuccios påstand om, at disse bilag skal fjernes fra sagsakterne. Da Kommissionens adfærd inden for rammerne af denne sag i øvrigt ikke har påført Retten unødvendige udgifter, må Luigi Marcuccios påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale de udgifter, som Retten måtte have afholdt, forkastes.
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
RETTEN (Appelafdelingen):
De udgifter, som Europa-Kommissionen kan kræve erstattet af Luigi Marcuccio, fastsættes til 4300 EUR.
Således bestemt i Luxembourg den 28. maj 2013.
E. Coulon
Justitssekretær
M. Jaeger
Afdelingsformand
(
*1
) – Processprog: italiensk.