62002TO0130_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag T-130/02,
Kronoply GmbH & Co. KG, Heiligengrabe (Tyskland), først ved Rechtsanwalt B. Luther, derefter ved Rechtsanwalt R. Nierer,
sagsøger,
mod
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved V. Di Bucci og T. Scharf, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt,
angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 5. februar 2002 om ikke at ændre dennes beslutning af 3. juli 2001 vedrørende godkendelse af en statsstøtte på 69,3, mio. DEM til sagsøgeren med henblik på gennemførelse af en investering i Heiligengrabe (Tyskland),
har
DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS
(Fjerde Udvidede Afdeling)
ved voteringen sammensat af afdelingsformanden, V. Tiili, og dommerne J. Pirrung, P. Mengozzi, A.W.H. Meij og M. Vilares,
justitssekretær: H. Jung,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
Retsforskrifter
1. De multisektorale rammebestemmelser for regionalstøtte til store investeringsprojekter (EFT 1998, C 107, s. 7), herefter »de multinationale rammebestemmelser«, definerer reglerne for bedømmelse af støtte, der er omfattet af rammebestemmelsernes anvendelsesområde.
2. De multisektorale rammebestemmelsers punkt 3.10 indeholder beskrivelsen af den beregningsmetode, som Kommissionen anvender til at fastsætte den tilladte maksimale intensitet for støtte, der er blevet anmeldt.
3. Denne beregningsmetode hviler først på fastsættelsen af den tilladte maksimale støtteintensitet for store virksomheder i det pågældende støtteberettigede område, det såkaldte »regionalstøtteloft« (faktor R), der derefter multipliceres med tre faktorer, der svarer til henholdsvis konkurrencesituationen i den pågældende sektor (faktor T), kapitalintensiteten (faktor I) og regionalvirkningen af den pågældende støtte (faktor M). Den tilladte maksimale støtteintensitet svarer således til formelen: R x T x I x M.
4. Ifølge de multisektorale rammebestemmelsers punkt 3.2-3.4 indebærer konkurrencefaktoren en analyse af, om det påtænkte projekt gennemføres inden for en sektor/delsektor, der er præget af strukturbestemt overkapacitet.
Denne analyse vedrører en referenceperiode svarende til de sidste fem år, som der findes oplysninger for. Hvis der ikke foreligger tilstrækkelige oplysninger om kapacitetsudnyttelsen, vil Kommissionen undersøge, om investeringen finder sted på et vigende marked. I denne forbindelse sammenligner Kommissionen udviklingen i forbruget af det (de) pågældende produkt(er) (dvs. produktion plus import minus eksport) med fremstillingsindustriens vækstrate i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS ) som helhed.
5. Ifølge de multisektorale rammebestemmelsers punkt 3.10.1 finder en justeringskoefficient på 0,25, 0,50, 0,75 eller 1 anvendelse på faktor T (konkurrencefaktoren) i henhold til følgende kriterier:
»i) projekt, der medfører en kapacitetsudvidelse i en sektor med alvorlig strukturbestemt overkapacitet og/eller et absolut fald i efterspørgslen: 0,25
ii) projekt, der medfører en kapacitetsudvidelse i en sektor med strukturbestemt overkapacitet og/eller et vigende marked, og som vil kunne styrke en stor markedsandel: 0,50
iii) projekt, der medfører en kapacitetsudvidelse i en sektor med strukturbestemt overkapacitet og/eller et vigende marked: 0,75
iv) Ingen sandsynlige negative virkninger med hensyn til litra i) - iii): 1,00.«
Faktiske omstændigheder
6. Sagsøgeren er et tysk selskab, som fremstiller materialer af træ.
7. Ved skrivelse af 22. december 2000 anmeldte Forbundsrepublikken Tyskland i overensstemmelse med artikel 2, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel [88] EF (EFT L 83, s. 1) til Kommissionen et støtteprojekt til fordel for sagsøgeren. Projektet var omfattet af de multisektorale rammebestemmelser.
8. Det anmeldte projekt tildelte sagsøgeren en støtte på 77 mio. DEM (39,36 mio. EUR) til opførelse af en fabrik til produktion af OSB-plader (Oriented Strand Boards), hvortil de samlede omkostninger udgjorde 220 mio. DEM (112,5 mio. EUR). De tyske myndigheder oplyste i projektet, at den justeringskoefficient, der skulle anvendes for konkurrencefaktoren (faktor T) var 1,00.
9. Ved skrivelser af 3. januar 2001 og 9. februar 2001 krævede Kommissionen henholdsvis supplerende oplysninger og stillede de tyske myndigheder en række spørgsmål. Myndighederne fremsendte de forlangte supplerende oplysninger og besvarede de stillede spørgsmål ved skrivelser af 9. og 20. februar 2001 og af 21. maj 2001.
10. Ved skrivelse af 19. juni 2001 ændrede Forbundsrepublikken Tyskland den oprindelige anmeldelse af det ovenfor nævnte støtteprojekt for så vidt angik støtteintensiteten. Forbundsrepublikken Tyskland meddelte bl.a. Kommissionen, at den »[havde] besluttet at nedsætte den anmeldte konkurrencefaktor fra 1 til 0,75«. Anvendelsen af den af de tyske myndigheder anmeldte nye faktor T nedsatte det samlede støttebeløb til 69,3 mio. DEM (35,4 mio. EUR).
11. Den 3. juli 2001 vedtog Kommissionen i medfør af artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 659/1999 en beslutning om ikke at gøre indsigelser mod det således anmeldte støtteprojekt (EFT 2001 C 226, s. 14) (herefter »beslutningen af 3. juli 2001«).
12. Kommissionen har i beslutningen påpeget, at Forbundsrepublikken Tyskland ved skrivelse af 19. juni 2001 ændrede sin oprindelige anmeldelse, og at det fastsatte støttebeløb til sagsøgeren er på 69,3 mio. DEM (35,4 mio. EUR) ud af en samlet investering på anslået 220 mio. DEM, hvilket svarer til en støtteintensitet på 31,5%.
13. På grundlag af en bedømmelse af den anmeldte støtte i forhold til kriterierne i de multisektorale rammebestemmelser redegjorde Kommissionen i samme beslutning for årsagerne til, at de faktorer, der finder anvendelse i denne sag, bør fastsættes til:
– 35% for så vidt angår den tilladte maksimale intensitet i regionen Heiligengrabe
– 0,75% for faktor T under hensyn til konkurrencen på det pågældende marked
– 0,8% for faktor I (kapitalintensiteten)
– 1,5% for faktor M i forhold til regionalvirkningen af den påtænkte støtte
dvs. i alt en maksimal intensitet på 31,5 % (=35 % x 0,75 x 0,8 x 1,5).
14. Da Kommissionen konstaterede, at den støtte, som Forbundsrepublikken Tyskland påtænkte at tildele sagsøgeren, således var i overensstemmelse med den tilladte maksimale støtte, erklærede den den anmeldte støtte for forenelig med EF-traktaten.
15. Ved skrivelse af 3. januar 2002 (herefter »skrivelsen af 3. januar 2002«) fremsendte hr. Happe, som var afdelingschef i det tyske finansministerium, et dokument til Kommissionen med titlen »meddelelse fra den tyske forbundsregering til Europa-Kommissionen«, hvorefter den tyske forbundsregering anmodede om, at der blev foretaget en ændring af beslutningen af 3. juli 2001, således at den tilladte støtteintensitet blev forhøjet fra 31,5% til 35% af omkostningerne til den støtteberettigede investering, og således at især faktor T (konkurrencefaktoren) blev ændret. Anmodningen blev begrundet med, at de prognoser om årlig stigning i forbruget på det relevante marked for OSB og krydsfinér for 2000, som var blevet fremsendt i forbindelse med anmeldelsesproceduren – og som ifølge betragtning 33 til beslutningen af 3. juli 2001 var blevet ladt ude af betragtning med den begrundelse, at de hvilede på forventninger og ikke på fakta – var blevet bekræftet af en nylig foretaget undersøgelse (Jaakko Pöyry: The development of OSB and wood based panels consumption in the European Economic Area 1996-2000 with an outlook on the demand development for OBS in 2001 ) ( Udviklingen i forbruget af OSB og træplader i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde 1996-2000 og perspektiverne for udvikling af efterspørgslen af OSB i 2001 ), hvorefter »den forventede ekstraordinære vækst på markedet for OSB for 2000 rent faktisk havde fundet sted«. Denne udvikling berettigede til en ændring af faktor T fra 0,75 til 1,00.
16. Ved skrivelse af 5. februar 2002 (herefter »den anfægtede retsakt«) besvarede hr. Drabbe, der er direktør for direktoratet »Statsstøtte II« i Kommissionens Generaldirektorat for Konkurrence, skrivelsen af 3. januar 2002 således:
Kære hr. Happe.
»Med henvisning til Deres skrivelse af 3. januar 2002 vedrørende den i overskriften nævnte anmodning beklager direktoratet at måtte meddele Dem, at det ikke er muligt at foretage den af regeringen for Forbundsrepublikken Tyskland ønskede ændring af Europa-Kommissionens beslutning fremsendt den 3. juli 2001.
I henhold til artikel 9 i forordning [nr. 659/1999] kan Kommissionen ophæve en af denne truffet beslutning, hvis beslutningen var baseret på urigtige oplysninger, som blev indsendt under proceduren. De faktiske omstændigheder vedrørende de økonomiske data for 2000, som den tyske forbundsregering har redegjort for, vedrører imidlertid ikke oplysninger, som var kendt på det tidspunkt, da beslutningen blev truffet, og som har medført, at der er anlagt et åbenbart urigtigt skøn.
Eftersom fastsættelsen af konkurrencefaktoren i det foreliggende tilfælde hviler på en sammenligning af udviklingen i forbruget af det pågældende produkt og fremstillingsindustriens vækstrate som helhed fra 1994-1999, og eftersom de foreløbige data ikke var fejlagtige på det tidspunkt, da beslutningen blev truffet, kan der ikke træffes en ny beslutning i den samme sag.
Desuden vedrører Kommissionens beslutning det samlede projekt angående »opførelse af en fabrik til fremstilling af OSB-plader«, som støttes ved hjælp af en individuel ad hoc støtte. Det er således heller ikke muligt at foretage en delvis adskillelse mellem forskellige perioder, på hvilke der anvendes forskellige konkurrencefaktorer og som følge heraf forskellig støtteintensitet.
Jeg håber med disse oplysninger at have besvaret Deres henvendelse fyldestgørende.«
Retsforhandlinger og parternes påstande
17. Det er på denne baggrund, at sagsøgeren ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 17. april 2002 har anlagt nærværende sag.
18. Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 9. august 2002 har Kommissionen fremsat en formalitetsindsigelse, hvortil sagsøgeren har fremsat sine bemærkninger den 8. oktober 2002.
19. Sagsøgeren har i stævningen nedlagt følgende påstande:
– Den anfægtede retsakt annulleres.
– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
20. Kommissionen har i formalitetsindsigelsen nedlagt følgende påstande:
– Sagen afvises.
– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
21. Sagsøgeren har i sine bemærkninger til formalitetsindsigelsen nedlagt følgende påstande:
– Formalitetsindsigelsen afvises og sagen antages til realitetsbehandling.
– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Retlige bemærkninger
22. I henhold til procesreglementets artikel 114, stk. 1, kan Retten, såfremt en part ønsker det, tage stilling til, om sagen bør afvises, uden at indlede behandlingen af sagens realitet. I henhold til samme artikels stk. 3 forhandles der mundtligt om begæringen, medmindre Retten bestemmer andet. I den foreliggende sag finder Retten, at de oplysninger, der fremgår af sagen, er tilstrækkelige, og at det ikke er nødvendigt at indlede den mundtlige forhandling.
Parternes argumenter
23. Kommissionen har for det første gjort gældende, at det ikke er enhver skrivelse, som den fremsender til en adressat som svar på en anmodning fra denne, der udgør en beslutning (Rettens kendelse af 27.10.1999, sag T-106/99, Meyer mod Kommissionen, Sml. II, s. 3273, præmis 31). Den anfægtede retsakt er ikke en retsakt, der kan anfægtes, eftersom den ikke har retsvirkninger og heller ikke har til formål at skabe sådanne virkninger (Domstolens dom af 22.6.2000, sag C-147/96, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. I, s. 4723, præmis 26).
24. På det formelle plan udgør den anfægtede retsakt ligeledes ikke en beslutning. Retsakten er nemlig underskrevet af direktøren for direktoratet »Statsstøtte I« i Generaldirektoratet for Konkurrence og ikke af et medlem af Kommissionen. I øvrigt indeholder den ingen henvisning til en beslutning fra Kommissionen, der som kollegialt organ alene har bemyndigelse til at vedtage en officiel beslutning. I modsætning til det af sagsøgeren påståede er dette imidlertid ikke et tegn på, at kollegialitetsprincippet er blevet tilsidesat, men viser derimod, at der ikke er tale om en beslutning fra Kommissionen.
25. Endelig kan den anfægtede retsakt under alle omstændigheder ikke udgøre en beslutning, eftersom der i det foreliggende tilfælde ikke er sket nogen anmeldelse af en ny støtte, hvorom denne retsakt kunne træffe afgørelse. De nationale myndigheder har ganske vist mulighed for at anmelde et projekt, som tildeler en ny støtte eller ændrer en allerede ydet støtte. Skrivelsen af 3. januar 2002 kan imidlertid ikke anses for at være en anmeldelse af et sådant støtteprojekt, men alene for at være en anmodning om ændring af en allerede vedtaget beslutning, som godkendte en støtte på hele det anmeldte beløb.
26. Kommissionen har dernæst gjort gældende, at den anfægtede retsakt, såfremt det antages, at denne udgør en beslutning, er en retsakt, som udelukkende stadfæster beslutningen af 3. juli 2001, således som det fremgår af dens indhold.
27. Kommissionen har i denne forbindelse først anført, at det er åbenbart, at der forud for den anfægtede retsakt ikke er foretaget en fornyet undersøgelse af situationen, og, som sagsøgeren selv har erkendt, er der i det foreliggende tilfælde hverken foretaget en indledende undersøgelse eller sket iværksættelse af den formelle undersøgelsesprocedure i artikel 88, stk. 2, EF.
28. Dernæst indeholder den anfægtede retsakt ikke nye oplysninger i forhold til beslutningen af 3. juli 2001, men den opremser kortfattet grundene til, at beslutningen ikke kan ændres. Hvad angår de af de tyske myndigheder i skrivelsen af 3. januar 2002 fremsendte oplysninger vedrørende 2000 henviser den anfægtede retsakt kun hertil med henblik på at konstatere, at beslutningen ikke hvilede på data, som var ukorrekte på det tidspunkt, da den blev vedtaget, og at oplysningerne for 2000 endnu ikke var kendt på dette tidspunkt.
29. Endelig er der, i modsætning til det af sagsøgeren i stævningen anførte, i det foreliggende tilfælde ikke tale om en ændring af en støtte, som allerede er erklæret for forenelig med fællesmarkedet og som var fastsat for lavt »som følge af en fejlagtig bedømmelse fra Kommissionen«. Kommissionen har tværtimod anvendt den konkurrencefaktor, som forbundsregeringen fremsendte til den, og har baseret sin beslutning på denne faktor. Under disse omstændigheder er der ingen grund til at foretage en fornyet undersøgelse af den støtte, der allerede er tildelt og godkendt ved beslutningen af 3. juli 2001, eller at tage hensyn til oplysninger, der var ukendte på tidspunktet for beslutningens vedtagelse.
30. Kommissionen har endelig anført, at sagsøgeren, såfremt det lægges til grund, at den anfægtede retsakt udgør en anfægtelig retsakt, ikke har interesse i, at den annulleres (Rettens dom af 30.1.2002, sag T-212/00, Molisane mod Kommissionen, Sml. II, s. 347, præmis 33).
31. Sagsøgeren har heroverfor for det første gjort gældende, at den anfægtede retsakt udgør en anfægtelig retsakt i artikel 230 EF’s forstand. Sagsøgeren har herved anført, at en retsakt er anfægtelig, når den har bindende retsvirkninger udadtil (Domstolens dom af 20.3.1997, sag C-57/95, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 1627, præmis 7). For at fastslå, om den anfægtede retsakt har sådanne virkninger, eller om den tilsigter at frembringe sådanne, bør der foretages en vurdering af dennes indhold. I den forbindelse består den anfægtede retsakts retsvirkninger udadtil i, at Kommissionen har afvist den af Forbundsrepublikken Tyskland fremsatte anmodning om ændring af beslutningen af 3. juli 2001. Afvisningen af en anmodning om ændring af en beslutning er i sig selv en beslutning. I modsat fald kunne enhver efterfølgende anmodning om ændring af en beslutning forkastes blot ved en henvisning til den første beslutning, uden at den berørte part havde mulighed for at anfægte denne afvisning.
32. Hvad angår Kommissionens argument om, at den anfægtede retsakt ikke er en formel beslutning fra kommissærkollegiet, er det sagsøgerens opfattelse, at dette ikke er overbevisende. Akternes eller beslutningernes form er nemlig principielt uden betydning for adgangen til at anfægte dem. Det er indholdet heraf, der er afgørende for, om sådanne foranstaltninger udgør retsakter i artikel 230 EF’s forstand (Domstolens dom af 11.11.1981, sag 60/81, IBM mod Kommissionen, Sml. s. 2639, præmis 9; Rettens dom af 12.9.2002, sag T-113/00, DuPont Teijin Films Luxembourg m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3681, præmis 45). Denne konklusion gælder ligeledes for de skrivelser, der ikke er underskrevet af et medlem af Kommissionen, men af en tjenestemand (Rettens kendelse af 4.5.1998, sag T-84/97, BEUG mod Kommissionen, Sml. II, s. 795, præmis 47 og 48), når de, som i det foreliggende tilfælde, indeholder en endelig vurdering af en anmodning.
33. Sagsøgeren er dernæst, og i modsætning til det af Kommissionen anførte, af den opfattelse, at den anfægtede retsakt ikke indskrænker sig til at stadfæste beslutningen af 3. juli 2001. Den anfægtede retsakt blev således vedtaget efter en undersøgelse af de nye faktiske omstændigheder, der blev fremført i skrivelsen af 3. januar 2002, og som følge heraf udgør den en anfægtelig retsakt.
34. Det er endelig sagsøgerens opfattelse, at selskabet i overensstemmelse med Rettens argumentation i præmis 47 i førnævnte dom i sagen Nuove Industrie Molisane mod Kommissionen har en berettiget interesse i, at den anfægtede retsakt annulleres. Sagsøgeren har i denne forbindelse gjort gældende, at Kommissionen, såfremt det var dens opfattelse, at skrivelsen af 3. januar 2002 ikke udgjorde en fyldestgørende anmeldelse, i overensstemmelse med artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 burde have krævet alle de nødvendige oplysninger af den pågældende medlemsstat.
Rettens bemærkninger
35. Indledningsvis bemærkes, at Kommissionen med beslutningen af 3. juli 2001, som blev vedtaget i henhold til artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 659/1999, besluttede ikke at gøre indsigelser mod det støtteprojekt til fordel for sagsøgeren, der blev anmeldt af Forbundsrepublikken Tyskland, og at Kommissionen efter at have konstateret, at det påtænkte støttebeløb var i overensstemmelse med den tilladte maksimale støtte, og efter at have undersøgt projektet med hensyn til de i de multisektorale rammebestemmelser fastsatte øvrige kriterier, erklærede hele den anmeldte støtte for forenelig med Fællesmarkedet. Med henblik på beregningen af den maksimale intensitet for den ovenfor nævnte støtte anvendte Kommissionen på faktor T (konkurrencefaktoren) den justeringskoefficient, der var blevet anmeldt under den administrative procedure ved Forbundsrepublikken Tysklands skrivelse af 19. juni 2001, dvs. 0,75.
36. Kommissionen baserede i forbindelse med undersøgelsen af faktor T sine vurderinger og konklusioner på de data, som de tyske myndigheder var fremkommet med under den administrative procedure vedrørende udviklingen på markedet for de pågældende produkter, dvs. markedet for OSB og krydsfinér (som er substituerbare produkter) inden for EØS i perioden 1994-2000, og på en sammenligning af disse data med data vedrørende udviklingen for fremstillingsindustrien som helhed i den samme periode.
37. Hvad navnlig angår 2000 anførte Kommissionen i betragtning 33 til beslutningen af 3. juli 2001, at prognoserne for dette år i vidt omfang hvilede på forventninger og ikke på fakta, og at der fandtes ingen pålidelige data vedrørende udviklingen af det åbenbare forbrug i fremstillingsindustrien som helhed, der kunne bruges til at foretage en sammenligning. Endvidere viste en undersøgelse foretaget af De Forenede Nationers Levnedsmiddel- og Landbrugsorganisation ( ECE/FAO: Forest Products Annual Market Review 1999-2000 ) (EØF/FAO-rapport vedrørende markedet for skovbrugsprodukter 1999-2000) en anderledes markedsudvikling. Endelig var det især Kommissionens opfattelse, at »den positive tendens over et år ikke [var] tilstrækkelig til at konkludere, at den relative vækstrate [markerede] en stærk tendens til et opsving på markedet«.
38. Kommissionen anførte dernæst i samme betragtning, at »det relevante marked på trods af visse tegn på opsving de seneste år skulle anses for at være vigende i forhold til udviklingen inden for fremstillingsindustrien som helhed«.
39. På grundlag af disse betragtninger nåede Kommissionen i betragtning 36 til beslutningen af 3. juli 2001 frem til den konklusion, at »det pågældende projekt, der medfører en kapacitetsudvidelse i en sektor med strukturbestemt overkapacitet, gennemføres på et vigende marked«, og at den justeringskoefficient, der skulle anvendes på faktor T, i overensstemmelse med de multisektorale rammebestemmelsers punkt 3.10.1, iii), som følge heraf var den, der var anmeldt af de tyske myndigheder, dvs. 0,75.
40. Det følger af ovenstående, at Kommissionen i overensstemmelse med anmodningen fra Forbundsrepublikken Tyskland med beslutningen af 3. juli 2001 godkendte den samlede planlagte statsstøtte til sagsøgeren.
41. Dernæst bør det afgøres, om den anfægtede retsakt udgør en beslutning, således som sagsøgeren har gjort gældende, eller om der blot er tale om en informativ retsakt, der ikke kan gøres til genstand for et søgsmål, således som Kommissionen har påstået.
42. Det følger af fast retspraksis, at den omstændighed, at der foreligger en skrivelse fra en fællesskabsinstitution som svar på en anmodning fra skrivelsens adressat, ikke er tilstrækkeligt til at kvalificere skrivelsen som en beslutning som omhandlet i artikel 230 EF, der kan anfægtes ved et annullationssøgsmål (Rettens dom af 22.5.1996, sag T-277/94, AITEC mod Kommissionen, Sml. II, s. 351, præmis 50; Rettens kendelse af 4.10.1996, sag T-5/96, Sveriges Betodlares og Henrikson mod Kommissionen, Sml. II, s. 1299, præmis 26, og kendelsen i sagen Meyer mod Kommissionen, præmis 31).
43. Desuden følger det ligeledes af fast retspraksis, at kun retsakter, der har bindende retsvirkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i henhold til artikel 230 EF (Domstolens dom i sagen IBM mod Kommissionen, præmis 9, og af 31.3.1998, forenede sager C-68/94 og C-30/95, Frankrig m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1375, præmis 62; Rettens dom af 4.3.1999, sag T-87/96, Assicurazioni Generali og Unicredito mod Kommissionen, Sml. II, s. 203, præmis 37; af 22.3.2000, forenede sager T-125/97 og T-127/97, Coca-Cola mod Kommissionen, Sml. II, s. 1733, præmis 77, og af 18.9.2001, sag T-112/99, M6 m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2459, præmis 35; kendelsen i sagen BEUC mod Kommissionen, præmis 43).
44. Ved afgørelsen af, om en retsakt eller en beslutning har sådanne virkninger, skal der lægges vægt på indholdet (Domstolens kendelse af 13.6.1991, sag C-50/90, Sunzest mod Kommissionen, Sml. I, s. 2917, præmis 12, dommen i sagen Frankrig m.fl. mod Kommissionen, præmis 63, og dommen i sagen Coca-Cola mod Kommissionen, præmis 78).
45. Retten finder ikke, at den anfægtede retsakt kan fortolkes som værende en beslutning.
Det fremgår nemlig af såvel formen og indholdet af skrivelsen af 3. januar 2002 samt af den anfægtede retsakt, som af identiteten af disse skrivelsers ophavsmænd, at skrivelsen og retsakten kun er udtryk for henholdsvis et uformelt initiativ fra de tyske myndigheders side med henblik på efter en uofficiel fornyet undersøgelse at opnå en ændring af beslutningen af 3. juli 2001, og et ligeledes uformelt svar på dette initiativ udarbejdet af de tjenestegrene i Kommissionen, som er kompetente med hensyn til statsstøtte.
46. Retten skal således bemærke, at den ovenfor i præmis 15 omhandlede »meddelelse fra den tyske forbundsregering til Europa-Kommissionen« består af en tekst, som ikke er dateret eller underskrevet, og at det kun er ved læsning af den anfægtede retsakt, at det er muligt at slutte, at teksten blev fremsendt til Kommissionen ved skrivelsen af 3. januar 2002. Hvad angår den anfægtede retsakt udleder Retten af selve dennes ordlyd, navnlig af ordlyden af retsaktens første og sidste afsnit, at den på ingen måde tilsigtede at udgøre en beslutning, som formelt afviste en anmodning, men kun at give en »oplysning« som svar på en udtrykt »anmodning«. Retten bemærker i øvrigt, at anvendelsen af sådanne termer i den anfægtede retsakt falder i tråd med den omstændighed, at retsakten ikke hidrører fra selve Kommissionen eller fra det medlem af Kommissionen, der er ansvarlig for konkurrence, men fra direktøren for direktoratet »Statsstøtte II« i Generaldirektoratet for Konkurrence, hr. Drabbe. Af den anfægtede retsakt fremgår det på ingen måde, at direktøren af Kommissionen var bemyndiget til at træffe en beslutning.
47. Retten finder i øvrigt, at denne begrænsede rækkevidde af de mellem hr. Happe og hr. Drabbe udvekslede skrivelser ligeledes hænger sammen med den omstændighed, at den af den tyske forbundsregering ønskede ændring i stedet for at vedrøre en ændring af en materiel skrive- eller regnefejl, hvilket der eventuelt kunne have været taget højde for uden for de strenge procedurer i forordning nr. 659/1999, reelt tilsigtede en væsentlig ændring af den pågældende beslutning, hvilket kun kunne opnås ved anvendelsen af de i nævnte forordning fastsatte procedurer og især ved Forbundsrepublikken Tysklands anmeldelse af et nyt støtteprojekt i medfør af nævnte forordnings artikel 2.
48. En anden konklusion, hvorefter den anfægtede retsakt ville være en beslutning, kunne i det foreliggende tilfælde kun have været overvejet, såfremt skrivelsen af 3. januar 2002 med titlen »meddelelse fra forbundsregeringen til Europa-Kommissionen« skulle fortolkes som en anmeldelse af et projekt om ændring til fordel for sagsøgeren af den støtte, der allerede var bevilliget til denne og godkendt ved beslutningen af 3. juli 2001, et projekt, med hensyn til hvilket Kommissionen med den anfægtede retsakt traf en negativ beslutning.
49. Det bemærkes i denne forbindelse, at planer om at yde ny støtte i henhold til artikel 2, stk. 1 og stk. 2, i forordning nr. 659/1999 anmeldes i tilstrækkelig god tid til Kommissionen af den pågældende medlemsstat.
I en anmeldelse skal den pågældende medlemsstat give alle nødvendige oplysninger, så Kommissionen bliver i stand til at vedtage en beslutning efter artikel 4 og 7 i samme forordning. Formålet med denne anmeldelsespligt er at sikre, at Kommissionen får lejlighed til rettidigt og i Fællesskabets almindelige interesse at udøve sin kontrol med enhver påtænkt indførelse eller ændring af støtteforanstaltninger (Domstolens dom af 14.2.1990, sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 307, præmis 17, og Rettens dom af 15.9.1998, forenede sager T-126/96 og T-127/96, BFM og EFIM mod Kommissionen, Sml. II, s. 3437, præmis 46).
50. Det bemærkes desuden, at der ikke er noget til hinder for, at de nationale myndigheder anmelder et projekt, der har til formål at indføre en ny støtteforanstaltning til fordel for en virksomhed eller at ændre i den allerede bevilligede støtte til denne. I et sådant tilfælde fremgår det af retspraksis, at virksomheden, såfremt Kommissionen vedtager en beslutning, der helt eller delvis er afvisende over for et sådant projekt, som en virksomhed, der modtager støtte, der er individuelt fastsat, har ret til at anlægge et annullationssøgsmål (jf. Domstolens dom af 17.9.1980, sag 730/79, Philip Morris Holland mod Kommissionen, Sml. s. 2671, præmis 5, af 14.11.1984, sag 323/82, Intermills mod Kommissionen, Sml. s. 3809, præmis 5, og af 9.3.1994, sag C-188/92, TWD, Sml. I, s. 833, præmis 24, og dommen i sagen Nuove Industrie Molisane mod Kommissionen, præmis 47).
51. Det må imidlertid fastslås, at dette ikke er tilfældet i den foreliggende sag.
52. Skrivelsen af 3. januar 2002 kan således henset til dens indhold ikke fortolkes som en anmeldelse af et støtteprojekt, der har til formål at ændre den støtte, der allerede er bevilliget til sagsøgeren og godkendt ved beslutningen af 3. juli 2001. Skrivelsen anmelder ingen støtte til fordel for sagsøgeren og indeholder ingen udtrykkelig reference til artikel 88, stk. 3, EF (jf. vedrørende det sidstnævnte punkt dommen i sagen BFM og EFIM mod Kommissionen, præmis 47). Ordlyden af skrivelsen og af den medfølgende meddelelse (»vi anmoder Dem herved om at ændre konkurrencefaktoren (faktor T)«) bekræfter klart og utvetydigt, at skrivelsen højst er en anmodning om at foretage en fornyet undersøgelse af eller en ændring af beslutningen af 3. juli 2001, hvorved det oprindeligt anmeldte støttebeløb blev godkendt i sin helhed.
53. Det følger heraf, at eftersom skrivelsen af 3. januar 2002 ikke kan anses for at være en gyldig anmeldelse eller i øvrigt endog for at være en anmeldelse af et støtteprojekt, der har til formål at ændre den støtte, der allerede er bevilliget til sagsøgeren, kan det ikke gøres gældende, at den anfægtede retsakt udgør en af Kommissionen truffet beslutning, der er afvisende over for et sådant projekt, som af sagsøgeren kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i henhold til den i denne kendelses præmis 50 citerede retspraksis. I denne forbindelse må det desuden fastslås, at det er åbenbart, at Kommissionen med den anfægtede retsakt ikke har foretaget en indledende undersøgelse af et støtteprojekt, som angiveligt blev anmeldt ved skrivelsen af 3. januar 2002, eller iværksat den formelle undersøgelsesprocedure med hensyn til et sådant projekt.
54. Under disse omstændigheder er sagsøgerens argument om, at Kommissionen, såfremt den antog, at skrivelsen af 3. januar 2002 ikke var en fuldstændig anmeldelse, i henhold til artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 burde have krævet alle nødvendige yderligere oplysninger af den pågældende medlemsstat, baseret på en forkert forudsætning og bør forkastes
55. Det må således fastslås, at den anfægtede retsakt ikke udgør en beslutning, men en oplysende foranstaltning, som ikke kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål. Sagen skal derfor afvises, uden at det er fornødent at behandle de af sagsøgte fremførte øvrige argumenter.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
56. I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgeren har tabt sagen, bør selskabet derfor pålægges at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
RETTEN (Fjerde Udvidede Afdeling)
1) Sagen afvises.
2) Sagsøgeren betaler sagens omkostninger.