62022TJ0448_RES
Sag T-448/22
PW
mod
Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil
Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 2. oktober 2024
»Personalesag – kontraktansat – afslag på godtgørelse af årlige rejseudgifter for børn, over for hvilke der består forsørgerpligt – artikel 8, stk. 1, i bilag VII til vedtægten – annullationssøgsmål – bebyrdende retsakt – afgørelse, der endeligt fastsætter administrationens standpunkt – formaliteten – princippet om god forvaltning – omsorgspligt«
Tjenestemandssager – bebyrdende retsakt – begreb – administrationens svar, der ikke kan anses for at fastlægge institutionens endelige standpunkt som følge af manglende relevante oplysninger – ikke omfattet
(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)
(jf. præmis 31, 33, 34, 41 og 42)
Tjenestemænd – godtgørelse af udgifter – årlige rejseudgifter – nærmere betingelser – EU-lovgivers skønsbeføjelse – vedtagelse af almindelige gennemførelsesbestemmelser, som fastsætter betaling i en specifik måned på grundlag af modtagerens familiemæssige forhold – administrationens fastsættelse af en rimelig frist, som gør det muligt for modtageren at fremsende disse oplysninger – lovlighed
(Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 8, stk. 1)
(jf. præmis 57-62, 65 og 66)
Institutionernes retsakter – interne direktiver – begreb – regel offentliggjort på en institutions intranetside – omfattet – retsvirkninger
(jf. præmis 64, 68 og 72)
Tjenestemandssager – søgsmålsgrunde – anbringende om tilsidesættelse af omsorgspligten – anfægtelse af administrationens anvendelse af en frist over for sagsøgeren – ingen forklaring på de fejl, der angiveligt blev begået i forbindelse med interesseafvejningen – generel henvisning til virkningerne af covid-19-pandemien – forkastet
(Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 8)
(jf. præmis 78-80)
Retslig procedure – sagsomkostninger – udgifter forvoldt unødvendigt eller af ond vilje – institutions adfærd har givet anledning til tvistens opståen
(Rettens procesreglement, art. 135, stk. 2)
(jf. præmis 85)
Resumé
I denne sag frifandt Retten sagsøgeren i et søgsmål anlagt af PW, en kontraktansat i Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EU-Udenrigstjenesten), til prøvelse af EU-Udenrigstjenestens stiltiende afgørelse om afslag på hans ansøgning om betaling af de årlige rejseudgifter for hans forsørgelsesberettigede børn for hele 2020.
I denne anledning supplerede Retten den eksisterende retspraksis for så vidt angår begrebet »bebyrdende retsakt«. Retten præciserede ligeledes karakteren af de årlige rejseudgifter og fortolkningen af artikel 8 i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«), der regulerer betalingen af disse udgifter, samt den retlige værdi af de regler, der er tilgængelige på institutionernes intranetsider.
I februar 2020 blev sagsøgeren ansat ved Den Europæiske Unions delegation i Washington, DC (USA). Sagsøgerens hustru var ansat ved Europa-Parlamentet i Bruxelles (Belgien). Da hun var indplaceret i en højere lønklasse, var det hende, der modtog familietillæg og som følge heraf betalingen af de årlige rejseudgifter.
I juni kontaktede sagsøgeren EU-Udenrigstjenesten med henblik på at ansøge om betaling af årlige rejseudgifter for sine fire forsørgelsesberettigede børn og foretog efterfølgende flere skridt i henhold til instrukserne fra EU-Udenrigstjenesten og Kontoret for »Forvaltning og Fastsættelse af Individuelle Rettigheder« (PMO) med henblik på at få udbetalt disse rejseudgifter.
Da den frist, der var fastsat for ændring af modtageren af betalingen af de årlige rejseudgifter for det igangværende år, dvs. den 2. maj, ikke var blevet overholdt af sagsøgeren, udbetalte Parlamentet i juli 2020 de årlige rejseudgifter for parrets børn, beregnet på grundlag af afstanden mellem Bruxelles og Madrid, til sagsøgerens hustru.
Sagsøgeren ansøgte om en berigtigelse af betalingen af disse rejseudgifter. Ved e-mail af 18. januar 2021 meddelte EU-Udenrigstjenesten sagsøgeren, at der ville blive foretaget en betaling på »2/12« for hans forsørgelsesberettigede børn med hans løn for februar måned.
Da sagsøgeren hverken modtog den forventede betaling i forbindelse med udbetalingen af hans løn for februar eller for marts, gentog han sin anmodning flere gange. Ved e-mail af 29. marts 2021 meddelte PMO sagsøgeren, at det, efter en indgående gennemgang af sagsakterne, fremgik, at han allerede havde modtaget betaling af de årlige rejseudgifter for sine forsørgelsesberettigede børn med sin løn for august 2020, for december 2020 og for februar 2021.
Sagsøgeren var af den opfattelse, at han havde ret til at modtage betalingen af samtlige årlige rejseudgifter for sine forsørgelsesberettigede børn for 2020 og bestred det beløb, som PMO havde anført i e-mail af 30. marts 2021. EU-Udenrigstjenesten besvarede ikke denne e-mail.
Sagsøgeren indgav en klage over den stiltiende afgørelse om afvisning af at rette beregningen af godtgørelsen af de omhandlede rejseudgifter, der blev afvist af EU-Tjenesten som værende for sent indgivet, idet EU-Tjenesten var af den opfattelse, at den retsakt, der gik sagsøgeren imod, var e-mailen af 18. januar 2021.
I denne kontekst anlagde sagsøgeren sag ved Retten med påstand om annullation af den stiltiende afgørelse.
Rettens bemærkninger
Retten bemærkede for det første, at kun foranstaltninger, der hidrører fra den kompetente myndighed, og som har bindende retsvirkninger, der kan påvirke den berørtes interesser direkte og umiddelbart gennem en væsentlig ændring af dennes retsstilling, og som endeligt fastlægger institutionens standpunkt, kan udgøre bebyrdende retsakter. Kvalificeringen som en bebyrdende retsakt afhænger ikke af denne retsakts form eller dens titel, men afgøres efter dens indhold.
Retten konstaterede i denne forbindelse, at de oplysninger, som EU-Udenrigstjenesten fremkom med i e-mailen af 18. januar 2021, ikke var tilstrækkelige til at gøre det muligt for sagsøgeren at forstå, at han havde fået afslag på betaling af hele beløbet. Herefter kan denne e-mail ikke anses for at fastlægge EU-Udenrigstjenestens endelige standpunkt hvad angår betalingen af de årlige rejseudgifter for hans forsørgelsesberettigede børn Denne e-mail kan derfor ikke udgøre begyndelsestidspunktet for den frist på tre måneder, der er fastsat i vedtægtens artikel 90, stk. 2.
Det følger heraf, at sagsøgeren med føje kunne forelægge en ansøgning for administrationen om at træffe en beslutning for sit vedkommende. Den manglende besvarelse af denne ansøgning inden fire måneder efter dagen for denne ansøgnings forelæggelse anses, i overensstemmelse med vedtægtens artikel 90, stk. 2, for en stiltiende afvisning, og det er med føje, at sagsøgeren indgav en klage med henblik på en annullation heraf den 28. oktober 2021, idet han overholdt den frist på tre måneder, der er fastsat i vedtægtens artikel 90, stk. 2.
Hvad for det andet angår artikel 8 i bilag VII til vedtægten bemærkede Retten, at den har til formål at give tjenestemanden og de personer, over for hvem den pågældende har forsørgerpligt, mulighed for mindst én gang om året at rejse til tjenestemandens hjemsted med henblik på at opretholde familiemæssige, sociale og kulturelle bånd til dette sted. Imidlertid har lovgiver inden for rammerne af sin skønsbeføjelse bestemt, at ansatte i den europæiske offentlige tjeneste kan få godtgjort de rejseudgifter, de har afholdt i forbindelse med deres årlige ferie, selv om ingen trinhøjere regel i EU-retten eller i international ret forpligtede lovgiver til at indrømme sådanne rettigheder til tjenestemænd og deres familiemedlemmer. Lovgiver råder herefter over en vid skønsbeføjelse ved fastlæggelsen af de betingelser og bestemmelser, der skal gælde for en sådan godtgørelse.
For at administrere betalingen af de årlige rejseudgifter for de forsørgelsesberettigede børn inden for den frist, der er fastsat i de almindelige gennemførelsesbestemmelser til artikel 8 i bilag VII til vedtægten (herefter »de almindelige gennemførelsesbestemmelser«), der er vedtaget af Kommissionen og finder anvendelse på EU-Udenrigstjenesten, har PMO fastsat fristen for at indgive den anmodning, der er fastsat i denne artikel, som fastsætter, hvilket af forældrenes hjemsteder der skal tages hensyn til som grundlag for betalingen, til den 2. maj. Fastsættelsen af en sådan frist er nemlig både rimelig og nødvendig med henblik på at sikre administrationens forvaltning af talrige sager og betalingen af de årlige rejseudgifter inden for den frist, der er fastsat i de almindelige gennemførelsesbestemmelser.
I denne henseende afspejler den regel, der er fastsat på intranetsiden, og som indeholder fristen 2. maj, EU-Udenrigstjenestens stiltiende afgørelse om at anvende den gældende ordning på de to kategorier af ansatte, nemlig ansatte, der gør tjeneste i Unionen, og ansatte, der gør tjeneste uden for Unionen. Den udgør således en intern retningslinje, der har til formål at sikre de pågældende tjenestemænd en ens behandling for så vidt angår betaling af de årlige rejseudgifter. En afgørelse fra en institution, som er meddelt hele personalet, og som præciserer den procedure, der finder anvendelse under institutionens udøvelse af dens skønsbeføjelse, er nemlig en intern instruks, der som sådan skal anses for at være en vejledende regel, som administrationen pålægger sig selv, og som den ikke kan fravige uden at præcisere grundene hertil, idet ligebehandlingsprincippet i modsat fald ville blive tilsidesat.
Henset til betalingens karakter af et fast beløb og til den frist, der er fastsat i de almindelige gennemførelsesbestemmelser med henblik på gennemførelsen heraf, har PMO desuden ikke overskredet sin skønsbeføjelse, da den fastsatte, at den anmodning, der er fastsat i vedtægtens artikel 8, stk. 1, ikke kunne have tilbagevirkende kraft. Overholdelsen af denne frist er nemlig ikke en betingelse for betaling af de årlige rejseudgifter, der er en vedtægtsmæssig ret, og som sker til en af forældrene, men tilsigter kun at gøre det muligt for administrationen rettidigt at råde over de oplysninger vedrørende den geografiske afstand, på baggrund af hvilken betalingens størrelse beregnes.
I øvrigt kan sagsøgeren ikke med føje hævde, at han ikke var bekendt med den frist, der er fastsat med henblik på indgivelsen af ægtefællernes fælles anmodning, jf. artikel 8, stk. 1, i bilag VII til vedtægten. Denne frist er tilgængelig for de ansatte i EU-Udenrigstjenesten på denne institutions intranetside, hvilket er tilstrækkeligt til at konstatere, at tjenestemænd og ansatte i aktiv tjeneste, som har adgang hertil, er bekendt med denne.
Det følger heraf, at EU-Udenrigstjenesten, henset til den omstændighed, at sagsøgeren og hans hustrus fælles anmodning blev indgivet for sent, ikke tilsidesatte artikel 8, stk. 1, i bilag VII til vedtægten ved ikke at foretage den fulde betaling af de årlige rejseudgifter for sagsøgerens forsørgelsesberettigede børn på grundlag af afstanden mellem Madrid og Washington, DC.