62022TJ0793_RES
Sag T-793/22
TU
mod
Europa-Parlamentet
Dom (Fjerde Udvidede Afdeling) af 11. september 2024
»Personalesag – akkrediterede parlamentariske assistenter – udtræden af tjenesten – tidsbegrænset kontrakt – kontrakt ikke forlænget – status som whistleblower – vedtægtens artikel 22a til 22c – beskyttelsesforanstaltninger – fortrolighed – ikkeøkonomisk skade«
Retslig procedure – fremlæggelse af beviser – beviser indhentet ulovligt – lovlighed – betingelser – dokumenter, der er afgørende for at sikre den retslige kontrol
(Rettens procesreglement, art. 85)
(jf. præmis 64 og 69)
Retslig procedure – foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse – skriftlige spørgsmål, som stiles til parterne – Retten frit stillet ved vurderingen af sagens faktiske omstændigheder og beviser
(Rettens procesreglement, art. 88 og art. 89, stk. 1)
(jf. præmis 73 og 74)
Tjenestemænd – rettigheder og forpligtelser – anmeldelse af forhold, som lader formode, at der finder ulovlige handlinger sted eller foreligger et alvorligt brud – konsekvenser for administrationen – forpligtelse til at beskytte den ansatte, som har gjort opmærksom på forholdene – rækkevidde – nødvendigheden af at træffe en afgørelse, der bekræfter, at sagsøgeren er blevet anerkendt som whistleblower – foreligger ikke
(Tjenestemandsvedtægten, art. 22a, stk. 1 og 3; ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 127)
(jf. præmis 78-84)
Tjenestemænd – rettigheder og forpligtelser – anmeldelse af forhold, som lader formode, at der finder ulovlige handlinger sted eller foreligger et alvorligt brud – konsekvenser for administrationen – forpligtelse til at beskytte den ansatte, som har gjort opmærksom på forholdene – rækkevidde – ingen bekræftelse på modtagelse og ingen oplysninger om det videre forløb – tilsidesættelse – anmeldelse, der ligeledes er blevet fremsendt til Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) – ingen betydning
(Tjenestemandsvedtægten, art. 22a og 22b; ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 127; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 883/2013, art. 5, stk. 3)
(jf. præmis 91-102)
Tjenestemænd – rettigheder og forpligtelser – anmeldelse af forhold, som lader formode, at der finder ulovlige handlinger sted eller foreligger et alvorligt brud – konsekvenser for administrationen – forpligtelse til at beskytte den ansatte, som har gjort opmærksom på forholdene – rækkevidde – vedtagelse af tilstrækkelige beskyttelsesforanstaltninger i en situation, hvor der foreligger troværdige indicier på, at der foreligger en skade – skøn – grænser – bevisbyrde
(Tjenestemandsvedtægten, art. 22a, stk. 3, samt art. 22b og 22c; ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 127)
(jf. præmis 105, 112-117, 128, 136, 138, 140-144 og 158)
Institutionernes retsakter – direktiver – direktiv 2019/1937 om beskyttelse af personer, der indberetter overtrædelser af EU-retten – forpligtelser direkte pålagt EU-institutionerne i forhold til deres ansatte – udelukket – påberåbelse – rækkevidde
(Art. 288, stk. 3, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2019/1937, art. 21, stk. 5)
(jf. præmis 106-111)
Tjenestemænd – rettigheder og forpligtelser – anmeldelse af forhold, som lader formode, at der finder ulovlige handlinger sted eller foreligger et alvorligt brud – konsekvenser for administrationen – forpligtelse til at beskytte den ansatte, som har gjort opmærksom på forholdene – rækkevidde – forlængelse af en kontrakt som akkrediteret parlamentarisk assistent ved en parlamentsgruppe, uden at der foreligger en anmodning fra denne gruppe – udelukket – tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og af forpligtelsen til at udvise omsorg – foreligger ikke
(Ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 127 og art. 130, stk. 1; Europa-Parlamentets afgørelse om vedtagelse af statutten for Europa-Parlamentets medlemmer, art. 21, stk. 1; Parlamentets præsidiums afgørelse om gennemførelse af statutten for Europa-Parlamentets medlemmer, art. 18, stk. 3)
(jf. præmis 129-135, 193, 196-200 og 202)
Tjenestemænd – rettigheder og forpligtelser – anmeldelse af forhold, som lader formode, at der finder ulovlige handlinger sted eller foreligger et alvorligt brud – konsekvenser for administrationen – forpligtelse til at beskytte den ansatte, som har gjort opmærksom på forholdene – rækkevidde – tavsforpligtelse – udbredelse til tredjepart af oplysninger om, at den ansatte har status som whistleblower, og at den ansatte er blevet fritaget for tjeneste som følge af, at den ansatte har foretaget anmeldelse – tilsidesættelse
(Tjenestemandsvedtægten, art. 22a og 22b; ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 127)
(jf. præmis 173 og 176-180)
Resumé
Retten, der traf afgørelse i udvidet afdeling, gav delvist medhold i et søgsmål anlagt af TU, som var en tidligere akkrediteret parlamentarisk assistent ved Europa-Parlamentet, og tog derved for første gang stilling til, hvilken beskyttelse denne institution skal yde en akkrediteret parlamentarisk assistent som følge af den omstændighed, at den pågældende har opnået status som whistleblower.
Sagsøgeren var blevet ansat som akkrediteret parlamentarisk assistent ved gruppen af medlemmer med henblik på at bistå et medlem i perioden fra august 2019 til februar 2022. I juli 2021 indgav sagsøgeren en annmodning om bistand og om beskyttelse i henhold til artikel 24 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«) som følge af chikane, som det berørte medlem havde udsat ham for. I denne e-mail anførte sagsøgeren også, at han ønskede at beskytte Unionens finansielle interesser ved i denne anmodning at fremkomme med oplysninger om økonomiske uregelmæssigheder, som det berørte medlem angiveligt havde begået. Endvidere anmeldte han disse uregelmæssigheder til Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF).
Samme måned vedtog Parlamentet en midlertidig beskyttelsesforanstaltning, hvorved sagsøgeren kom til at henhøre under en delegationsformand, som også var medlem af den gruppe, som det berørte medlem indgik i. Som følge af de angivelige repressalier fra denne delegations ledelses side blev sagsøgeren efter sin egen anmodning efterfølgende fritaget for tjeneste ved delegationen og indtil kontraktens udløb.
Sagsøgeren havde endvidere anmodet om at blive overflyttet til en hvilken som helst anden stilling i Parlamentet, og om, at Parlamentet overvejede at forlænge hans kontrakt, således at han kunne samarbejde med institutionen og OLAF i forbindelse med de igangværende undersøgelser, samtidig med at han var fuldt beskyttet. Han indgav endelig flere anmodninger om forlængelse af sin kontrakt.
Eftersom disse anmodninger blev forkastet, anlagde sagsøgeren sag ved Retten og nedlagde påstand dels om annullation af Parlamentets afgørelse om ikke at forlænge hans kontrakt som akkrediteret parlamentarisk assistent og af den stiltiende afgørelse om ikke at anerkende hans status som whistleblower og vedtage andre beskyttelsesforanstaltninger ud over foranstaltningen i form af fritagelse for tjeneste, dels om erstatning for den lidte skade.
Rettens bemærkninger
Indledningsvis bemærkede Retten, at Parlamentet ikke var forpligtet til at træffe en afgørelse, hvormed det anerkendte, at sagsøgeren havde opnået status som whistleblower. Den beskyttelse, der er fastsat i vedtægtens artikel 22a, stk. 3, ydes således uden nogen formaliteter til tjenestemænd, der har givet oplysninger om forhold, som lader formode, at der foreligger en ulovlig aktivitet, og dette alene fordi de har givet de nævnte oplysninger.
Denne konstatering berører imidlertid ikke nødvendigheden af, at institutionen overholder de rettigheder, der følger af den pågældendes status som whistleblower.
I denne henseende påhviler det for det første – uafhængigt af OLAF’s informationspligt over for sagsøgeren – Parlamentet, der er den kompetente myndighed med hensyn til beskyttelse af institutionens ansatte, der i overensstemmelse med vedtægtens artikel 22a og 22b har anmeldt grove uregelmæssigheder, når det er blevet gjort bekendt med forhold, der er omhandlet i vedtægtens artikel 22a, i første omgang at anerkende modtagelsen af denne anmeldelse og dernæst i anden omgang at informere den ansatte om, hvorledes den pågældendes anmeldelser efterfølgende vil blive behandlet, i overensstemmelse med institutionens omsorgspligt og i henhold til de interne regler om gennemførelse af vedtægtens artikel 22c.
For det andet hvad angår beviset for, om beskyttelsesforanstaltningerne er tilstrækkelige, påhviler det i en situation som den foreliggende, hvor sagsøgeren havde fremlagt troværdige indicier for, at han var blevet udsat for sanktioner som følge af vedtagelsen af overførselsforanstaltningen, og hvor undersøgelsen af hans anmeldelser af de repressalier, som delegationens ledelse angiveligt havde udsat ham for, desuden fortsat pågik, Parlamentet at godtgøre, at det har opfyldt sin beskyttelsespligt over for whistlebloweren ved at træffe tilstrækkelige foranstaltninger med henblik herpå.
I en situation, hvor en institution er forpligtet til at gennemføre bestemmelserne i vedtægtens artikel 22a til 22c, der navnlig vedrører beskyttelse af whistleblowere mod eventuelle repressalier, kan denne institution nemlig ikke fastsætte regler, der yder en ringere beskyttelse end den, som EU-lovgiver specifikt har vedtaget i denne henseende vedrørende medlemsstaternes beskyttelse af whistleblowere (
1
).
Hvad for det tredje angår rækkevidden af institutionens forpligtelse til at beskytte whistleblowere bemærkede Retten, at det fremgår af vedtægtens artikel 22a, stk. 3, at institutionen skal træffe alle de nødvendige foranstaltninger til at sikre whistleblowere en afbalanceret og effektiv beskyttelse mod enhver form for repressalier, herunder trusler om og forsøg på repressalier.
Når der ikke foreligger en udtrykkelig anmodning fra et eller flere medlemmer af gruppen, har Parlamentet ganske vist ikke mulighed for at forlænge en kontrakt som akkrediteret parlamentarisk assistent. En akkrediteret parlamentarisk assistents kontrakt kan nemlig kun forlænges på et eller flere medlemmers initiativ, og de kan ikke pålægges at arbejde sammen med eller fortsætte med at arbejde sammen med akkrediterede parlamentariske assistenter, som de ikke frit har valgt. En akkrediteret parlamentarisk assistent har en arbejdsrelation, der er kendetegnet ved et tillidsforhold mellem denne og den eller de medlemmer, som vedkommende bistår.
På samme måde kan omsorgspligten ikke indebære, at Parlamentet i strid med reglen i artikel 21 i statutten for medlemmer, i henhold til hvilken medlemmerne frit kan vælge deres personlige medarbejdere, skal forlænge en akkrediteret parlamentarisk assistents kontrakt, selv om denne har opnået status som whistleblower.
Denne konstatering udgør ikke en overtrædelse af den pligt, der påhviler Parlamentet, til at træffe alle de nødvendige foranstaltninger til at sikre sagsøgeren en afbalanceret og effektiv beskyttelse mod enhver form for repressalier.
Retten fandt i denne henseende, at Parlamentet ved kun at informere sagsøgeren om, at fritagelsesforanstaltningen var den eneste mulige beskyttelsesforanstaltning, der kunne træffes, ikke havde godtgjort, at det i medfør af vedtægtens artikel 22a, stk. 3, havde truffet alle nødvendige foranstaltninger til at sikre, at sagsøgeren ikke blev udsat for sanktioner fra institutionens side som følge af hans status som whistleblower. I lyset af sagsøgerens status som whistleblower i medfør af vedtægtens artikel 22a, stk. 3, burde Parlamentet have ydet ham støtte ved at forsøge at bistå ham med at finde en løsning ud over fritagelsen for tjeneste.
I øvrigt havde Parlamentet ved at informere sagsøgeren om, at ingen andre foranstaltninger end fritagelse for tjeneste var mulige med henblik på at yde ham beskyttelse som følge af hans status som whistleblower, og at en forlængelse af hans kontrakt ikke kunne komme på tale i denne forbindelse, ikke godtgjort, at det havde ydet ham den rådgivning og bistand, som han havde krav på.
Endelig havde Parlamentet ved at orientere delegationsformanden om, at sagsøgeren ville blive fritaget for tjeneste under vedkommende på grund af sin anmodning om bistand og ligeledes på grund af sin status som whistleblower, uden at sagsøgeren havde givet sit samtykke til, at denne status blev afsløret, tilsidesat tavshedspligten og pligten til at beskytte sagsøgerens identitet som whistleblower.
Retten konkluderede derfor, at sagsøgeren havde lidt en ikkeøkonomisk skade, som ikke kunne erstattes alene ved annullation af den stiltiende afgørelse, eftersom Parlamentet med denne afgørelse havde nægtet at træffe nogen anden beskyttelsesforanstaltning end fritagelse for tjeneste som svar på hans anmodning. Under disse omstændigheder annullerede Retten den nævnte afgørelse, tog delvist erstatningspåstanden til følge med tilkendelse af et beløb på 10000 EUR og frifandt i øvrigt Parlamentet.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/1937 af 23.10.2019 om beskyttelse af personer, der indberetter overtrædelser af EU-retten (EUT 2019, L 305, s. 17).