62005CC0282
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PAOLO MENGOZZI
esitatud 11. jaanuaril 2007 (
1
)
Kohtuasi C-282/05 P
Holcim (Deutschland) AG
versus
Euroopa Ühenduste Komisjon
„Apellatsioonkaebus — Ühenduse lepinguväline vastutus — EÜ asutamislepingu artikkel 85 (nüüd EÜ artikkel 81) — Pangagarantiiga seotud kulude hüvitamine”
1.
Esimese Astme Kohus jättis 21. aprilli 2005. aasta otsusega (
2
) (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”) rahuldamata hagi, mille Holcim (Deutschland) AG komisjoni vastu esitas ja millega ta taotles, et talle hüvitataks kulud, mis on seotud Esimese Astme Kohtu poolt hiljem tühistatud otsusega EÜ asutamislepingu artikli 85 (nüüd EÜ artikkel 81) rikkumise eest määratud trahvide maksmise edasilükkamiseks võetud pangagarantiiga.
2.
Selle apellatsioonkaebusega palub apellant Euroopa Kohtul vaidlustatud kohtuotsus tühistada ja mõista komisjonilt välja need kulud koos viivisega.
Faktilised asjaolud
3.
Komisjoni 30. novembri 1994. aasta otsusega (edaspidi „tsemendiotsus”) (
3
) määrati äriühingutele Alsen Breitenburg Zement und Kalkwerke GmbH (edaspidi „ABZK”) ja Nordcement AG EÜ asutamislepingu artikli 85 rikkumise eest trahvid, mille summad olid vastavalt 3,841 miljonit eurot ja 1,85 miljonit eurot.
4.
ABZK ja Nordcement vaidlustasid nimetatud otsuse Esimese Astme Kohtus ning kasutades komisjoni pakutud võimalust, otsustasid mõlemad võtta ja esitada sellele institutsioonile pangagarantii, mis võimaldas neil vältida trahvide maksmist otsekohe.
5.
Esimese Astme Kohus tühistas 15. märtsi 2000. aasta otsusega (edaspidi nn „tsemendi kohtuotsus”) (
4
) tsemendiotsuse eelkõige osas, mis käsitleb äriühingut Alsen AG, mis oli ABZK ja Nordcementi ühinemise tulemus ning millest seejärel sai Holcim (Deutschland) AG (edaspidi „apellant”).
6.
Apellant palus seega komisjonil hüvitada nende pangagarantiidega seotud kulud, mille kogusumma on 139002,21 eurot. Komisjon keeldus nende kulude hüvitamisest.
Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
7.
Apellant palus 31. jaanuaril 2003 Esimese Astme Kohtu kantseleisse saabunud hagiavaldusega kohustada komisjoni talle tasuma eelmises punktis näidatud summa, millele arvestatakse juurde viivis määras 5,75% aastas alates 15. aprillist 2000, ning mõista komisjonilt välja ka kohtukulud.
8.
Esimese Astme Kohus jättis hagi vaidlustatud kohtuotsusega rahuldamata ja mõistis kohtukulud välja apellandilt.
9.
Kõigepealt leidis Esimese Astme Kohus, et hagi on EÜ artiklile 233 tuginevas osas vastuvõetamatu, (
5
) ning jättis vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata apellandi teise võimalusena esitatud nõude, milles taotletakse hagi tõlgendamist EÜ artiklile 233 tuginevas osas tühistamis- või tegevusetushagina. (
6
)
10.
Esimese Astme Kohus tuvastas veel, et hagi sisaldab EÜ artikli 235 ja EÜ artikli 288 teise lõigu alusel esitatud hüvitisnõuet. (
7
) See nõue oli Esimese Astme Kohtu arvates siiski vastuvõetamatu, sest oli Euroopa Kohtu põhikirja artikli 46 kohaselt aegunud osas, milles käsitles pangagarantiiga seotud kulusid, mis apellant kandis rohkem kui viis aastat enne hagi esitamist. (
8
)
11.
Selles küsimuses meenutas Esimese Astme Kohus, et vastavalt kohtupraktikale ei saa ühenduse lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi aegumistähtaeg hakata kulgema enne, kui on täidetud kõik hüvitamiskohustuse eelduseks olevad tingimused. Käesoleval juhul avaldus väidetav kahju Esimese Astme Kohtu arvates alates pangagarantiide võtmisest (s.t 3. mail 1995 ABZK võetud garantii puhul ja 18. aprillil 1995 Nordcementi võetud garantii puhul) ning alates sellest hetkest oli hagejal võimalik taotleda ühenduse lepinguväliselt vastutusele võtmist, väites, et on olemas tulevane, kuid kindel ja kindlaks määratav kahju, sest sellise kahju tekitamist oli võimalik piisava kindlusega ette näha. Esimese Astme Kohus märkis ka, et väidetav kahju kujutab endast jätkuvat kahju, sest nende garantiidega seotud kulud arvutati vastavalt pangagarantiide kehtivuse päevade arvule. Seega leidis Esimese Astme Kohus, et aegumist kohaldatakse aegumise katkestavast sündmusest rohkem kui viis aastat varasema aja suhtes, ilma et see mõjutaks hilisematel ajavahemikel tekkinud õigusi ja leidis, et aegumine katkes alles hagi esitamisega. (
9
)
12.
Mis puudutab sisulisi küsimusi, siis veel aegumata hüvitisnõuete osas arvas Esimese Astme Kohus, et hagi on põhjendamatu, sest kaks ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimust ei ole täidetud.
13.
Esiteks välistas Esimese Astme Kohus, et tsemendi kohtuotsuses ABZK ja Nordcementi puhul tuvastatud ühenduse õiguse rikkumine on piisavalt selge ühenduse kohtupraktika tähenduses. Esimese Astme Kohus tuvastas selles osas, et käesoleval juhul on komisjoni kaalutlusõigus kindlasti „piiratud”, kuid tsemendiotsuses ja tsemendi kohtuotsuses käsitletav juhtum on eriti keerukas ning komisjon seisis seega silmitsi olukorraga, mida oli väga raske lahendada, ning seda ka võttes arvesse EÜ asutamislepingu kokkuleppeid reguleerivate sätete kohaldamisega kaasnevaid raskusi, mis on seda suuremad, et kõnealuses asjas on faktilisi asjaolusid palju. (
10
)
14.
Teiseks välistas Esimese Astme Kohus, et põhjuslikku seost kostjale süüks pandava käitumise ja väidetava kahju vahel võiks pidada piisavalt otseseks ühenduse kohtupraktika tähenduses. Esimese Astme Kohtu meelest (
11
) tulenesid pangagarantii võtmise kulud, mida hageja kandis, viimase vabast valikust jätta täitmata kohustus tasuda trahvid tsemendiotsuses määratud tähtaja jooksul ning kalduda pangagarantii võtmisega kõrvale EÜ asutamislepingus sätestatud eeskirjadest, mille kohaselt on esiteks täitmisele pööratavad komisjoni otsused, mis panevad rahalise kohustuse muudele isikutele peale riikide, (
12
) ja mis teiseks välistavad ühenduse kohtule esitatavate hagide peatava mõju. (
13
)
Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
15.
Apellant kaebas selle kohtuotsuse peale edasi apellatsioonkaebusega, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 13. juulil 2005.
16.
Apellant palub Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
—
kohustada komisjoni talle tasuma summa 139002,21 eurot, millele arvestatakse juurde viivis määras 5,75% aastas alates 15. aprillist 2000, või teise võimalusena saata asi tagasi Esimese Astme Kohtule uue otsuse tegemiseks;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
17.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja apellandilt.
Õiguslik analüüs
Esimene apellatsioonkaebuse alus, mille kohaselt õigus hüvitisele oli osaliselt aegunud
Poolte argumendid
18.
Apellant väidab, et Esimese Astme Kohus tõlgendas Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 46 sätestatud aegumist reguleerivad õigusnorme valesti. Ta meenutab, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale ei saa ühenduse lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi aegumistähtaeg hakata kulgema enne, kui on täidetud kõik hüvitamiskohustuse eelduseks olevad tingimused. (
14
) Apellant arvab, et kuna selleks, et komisjonil tekiks kohustus hüvitada talle pangagarantiiga seotud kulud, pidi käesoleval juhul olema täidetud tingimus, et tsemendiotsus tühistatakse, tuli hüvitise saamise õiguse aegumistähtaega hakata arvestama alles tsemendi kohtuotsuse kuulutamise kuupäevast. Apellant rõhutab, et kahju hüvitamise hagi, mis esitatakse trahve määrava õigusvastase otsuse tagajärjel, saab anda tulemusi üksnes siis, kui eelnevalt on rahuldatud selle otsuse peale esitatud tühistamishagi.
19.
Apellandi arvates lähtus Esimese Astme Kohus ekslikult põhimõttest, et kahju hüvitamise hagi on tühistamishagist sõltumatu, et lükata tagasi apellandi väide kuupäeva kohta, millest aegumistähtaega tuleb arvestama hakata. Apellant märgib selles osas, et käesoleval juhul ei saa kõnelda nende kaht tüüpi hagide täielikust sõltumatusest, sest kahju tekkimine oli tühistamishagi esitamisega otseselt seotud. Nimelt oli pangagarantiid tarvis võtta just selleks, et esitada see hagi tsemendiotsuse peale.
20.
Lisaks ei võtnud Esimese Astme Kohus arvesse, et pangagarantiide võtmise hetkel ei olnud kahju veel tegelikult tekkinud. Vastupidi Esimese Astme Kohtu väitele ei olnud see apellandi sõnul tookord veel kindlaks määratud ega kindlaksmääratav, sest selle ulatus sõltus tühistamishagi alusel algatatud kohtuasja kestusest ühenduse kohtus.
21.
Apellant väidab veel, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kui leidis, et kahju on jätkuv. Tegemist oli vastupidi ühe ja ainsa kahjuga, mis seisnes ühe ja ainsa lepinguga võetud pangagarantiis ja seega pankade võetud pangatasudes. Asjaolu, et selle kahju ulatus sõltus tühistamishagi alusel algatatud kohtuasja kestusest, ei muuda seda kahju kahjuks, mis oli korduv ja järkjärguline. Pealegi rääkis Esimese Astme Kohus endale vastu, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 63, et käesoleval juhul on olemas tulevane kahju, ja tehes sama kohtuotsuse punktis 69 vastupidi järelduse, et see on järkjärguline.
22.
Teise võimalusena heidab apellant Esimese Astme Kohtule ette, et see ei nõustunud vähemalt sellegagi, et pangagarantiiga seotud kulude eest hüvitise saamise õiguse aegumistähtaeg oli katkenud juba enne kahju hüvitamise hagi esitamist, nimelt siis, kui esitati tühistamishagi tsemendiotsuse peale.
23.
Komisjon märgib, et apellandi peamine argument viib lõpuks selleni, et asjaoluks, mis tekitas asjaomase lepinguvälise vastutuse, peetakse tsemendi kohtuotsust, ja see on absurdne. Tegelikult tuleks selleks pidada tsemendiotsust või pangagarantiide võtmist. Ta juhib ka tähelepanu, et pangagarantiide võtmise hetkel oli kahju kindlaks määratud või vähemalt kindlaksmääratav, sest pangatasude summad, mis apellant pankadele maksma pidi, sai arvutada garantiilepingutes selleks kindlaks määratud määrade alusel; seega ei rikkunud Esimese Astme Kohus õigusnormi, kui leidis, et väidetav kahju oli juba tookord piisavalt tegelik. Apellandi argument, et väidetav kahju ei olnud jätkuv, ainult kinnitab, et see kahju tekkis pangagarantiide võtmise hetkel ja mitte tsemendi kohtuotsuse kuulutamise kuupäeval. Lõpuks on ka apellandi teise võimalusena esitatud argument põhjendamatu, sest Euroopa Kohtu põhikirja artikli 46 tekstist ilmneb selgelt, et aegumistähtaja peatab kahju hüvitamise hagi ja mitte tühistamishagi esitamine.
Analüüs
24.
Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 46 näeb ette, et „[ü]henduste lepinguvälise vastutusega seotud asjade aegumistähtaeg on viis aastat vastutuse aluseks olevast sündmusest”.
25.
Nagu Euroopa Kohtul on olnud võimalus märkida, on aegumise eesmärk ühildada kahju kandnud isiku õiguste kaitse õiguskindluse põhimõttega. (
15
) Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa ühenduse lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi aegumistähtaeg hakata kulgema enne, kui on täidetud kõik hüvitamiskohustuse eelduseks olevad tingimused ja eelkõige enne, kui on tegelikult tekkinud hüvitamisele kuuluv kahju. (
16
)
26.
Apellant leiab, et käesoleval juhul on üheks tingimuseks, mis pidi ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimiseks täidetud olema, tsemendiotsuse tühistamine.
27.
See väide näib mulle põhjendamatu.
28.
Meenutan, et ühenduse lepinguvälise vastutuse ja kantud kahju eest hüvitise saamise õiguse tekkimine sõltuvad tervest reast tingimustest, mille kohaselt peab olema olemas ühenduse institutsioonide õigusvastane käitumine, kahju peab olema tegelik ja nende vahel peab olema põhjuslik seos. (
17
)
29.
Esiteks ei ilmne aga ühenduse kohtupraktikast kuidagi, et tingimus, mille kohaselt peab asjaomase institutsiooni käitumine olema õigusvastane, on täidetud ainult siis, kui see õigusvastasus on kohtulikult tuvastatud. Selle õigusvastase käitumise kohtulik tuvastamine on mõistagi hädavajalik eeldus ühenduse lepinguvälise vastutuse kohtuliku tuvastamise puhul, kuid ei ole sugugi selle vastutuse tekkimise tingimus ega hakata sellest arvestama ka kahju hüvitamise hagi aegumistähtaega.
30.
Teistmoodi arutledes jõuaksime selleni, et võlausaldajale jäetakse võimalus otsustada aegumistähtaja kulgemahakkamise üle. Nimelt ei hakata seda arvestama nii kaua, kuni võlausaldaja ei ole esitanud hagi (tühistamishagi ja/või kahju hüvitamise hagi) ning saavutanud institutsiooni käitumise õigusvastasuse tuvastamist.
31.
Mulle tundub ilmne, et aegumiskorraga kehtestatakse apellandile kohustus hinnata ise – vajadusel õigusnõustajate abiga – kas institutsiooni käitumine on õiguspärane. Seda leidiski Esimese Astme Kohus põhjendatult vaidlustatud kohtuotsuse punktis 65, märkides, et hagejal oli võimalus tugineda ühenduse õiguse rikkumisele juba siis, kui tsemendiotsus tehti. Pealegi oli Esimese Astme Kohus juba varemgi, nimelt kohtuotsustes Hartmann vs. nõukogu ja komisjon (
18
) ning Bühring vs. nõukogu ja komisjon (
19
) selgitanud, et selleks, et aegumistähtaeg hakkaks kulgema, on kannatanul tarvis teada, mis kahju põhjustas, aga mitte kas see asjaolu on õigusvastane.
32.
Teiseks ei olnud – vastupidi apellandi väitele – tsemendiotsuse eelnev tühistamine vajalik ka selleks, et käesoleval juhul saaks hüvitamisele kuuluvat kahju pidada tegelikult tekkinuks.
33.
Selles osas märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuses, et pangagarantiide võtmise hetkel oli kahju, mille üle apellant kurdab, tulevane, kuid juba kindel ja kindlaks määratav, sest seda oli võimalik piisava kindlusega ette näha. Seepärast leidis Esimese Astme Kohus, et apellant sai tugineda ühenduse lepinguvälisele vastutusele juba sellest hetkest peale ja sellest hetkest hakkas käesoleval juhul kulgema ka aegumistähtaeg. (
20
)
34.
Nii arutledes arvab Esimese Astme Kohus nähtavasti, et ühenduse lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi aegumistähtaega hakatakse arvestama tingimata hetkest, mil selle hagi saab esitada. Nõnda arvas muide selgelt kohtujurist F. Capotorti, (
21
) kes märkis selles küsimuses, et „kohtule esitatava hagi igasugust aegumistähtaega hakatakse arvestama kuupäevast, mil hagi sai esitada”, ning „sellistes piirides nagu EMÜ asutamislepingu artiklite 215 ja 178 [nüüd EÜ artiklid 288 ja 235] alusel saab hagi esitada ka tulevase kahju tõttu, hakatakse aegumistähtaega arvestama hetkest, mil hagi saab esitada”.
35.
Ma ei ole siiski veendunud, et see on nii, sest see ei näi olevat kooskõlas järeldustega, mida võib teha Euroopa Kohtu praktika põhjal. Ka mulle tundub nagu apellandile, et selle väite puhul aetakse ekslikult segi aegumistähtaja kulgemahakkamise ja kahju hüvitamise hagi vastuvõetavuse küsimus.
36.
Euroopa Kohtu praktikast ilmneb esiteks, et see, kui ühenduse kohtu poole pöördutakse selleks, et viimane tuvastaks ühenduse vastutuse kahju eest, mis on vahetu ja piisava kindlusega ettenähtav, isegi kui kahju ulatus ei ole veel täpselt kindlaks määratav, ei ole EÜ artikliga 288 vastuolus. Nimelt võib Euroopa Kohtu arvates suuremate kahjude vältimiseks olla vaja pöörduda kohtu poole niipea, kui kahju põhjus on selgunud. (
22
)
37.
Teisalt ilmneb Euroopa Kohtu praktikast, et ühenduse vastu esitatud lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi aegumistähtaega ei saa hakata arvestama enne, kui hüvitamisele kuuluv kahju on tegelikult tekkinud, või enne, kui ühenduse õigusvastane käitumine on tekitanud kahju. (
23
)
38.
Sellest tuleneb minu meelest, et kahju hüvitamise hagi võib EÜ artikli 235 alusel vabalt esitada isegi siis, kui kahju ei ole veel tegelikult tekkinud (aga see on vahetu ja piisava kindlusega ettenähtav), kuid aegumistähtaega ei hakata igal juhul arvestama enne, kui see kahju on tegelikult tekkinud.
39.
Sisuliselt püütakse eespool punktis 36 viidatud kohtupraktikaga võimaldada esitada lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi, mida muidu peetaks liiga vara esitatuks, ning seda varajase kaitse vahendina, millega saab piirata ühenduse õigusvastase käitumise kahjulikke tagajärgi. Päev, millest hakatakse arvestama aegumistähtaega, ei sõltu sellegipoolest kuidagi niisugusest varajase kaitse võimalusest, mis on muide ka ühenduse huvides. See võib nimelt kaasa tuua selle summa vähenemise, mille ühendus peab hüvitisena maksma juhul, kui tema lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimused osutuvad täidetuks.
40.
Nii et kuigi aegumistähtaega ei saa tõesti hakata arvestama enne, kui on võimalik esitada kahju hüvitamise hagi, ei ole tingimata nii, et seda hakatakse arvestama hetkest, mil selle hagi saab esitada.
41.
Käesoleval juhul kulus alates hetkest, mil kahju võis piisava kindlusega ette näha, kuni hetkeni, mil see tegelikult tekkis, väga vähe aega. Esimene hetk langeb kokku pangagarantiide võtmisega, nagu õigesti märkis Esimese Astme Kohus. Teiseks hetkeks, millest hakatakse niisiis arvestama aegumistähtaega, on järgmine päev, sest – nagu Esimese Astme Kohus tuvastas (
24
) – pangagarantiiga seotud kulud kasvasid päevade möödudes järk-järgult.
42.
Igal juhul on ikkagi nii, et apellant ei väida, et aegumistähtaeg hakkas kulgema pangagarantiide võtmisele järgneval päeval. Seevastu heidab ta Esimese Astme Kohtule ette, et see ei asunud seisukohale, et kahju tekkis tegelikult alles siis, kui tsemendiotsus tühistati. Niisugune etteheide on aga selgelt põhjendamatu, sest pangagarantiiga seotud kulud, mis väidetava kahju moodustavad, hakkasid tekkima – nagu äsja märkisin – pangagarantiide võtmisele järgneval päeval, s.t hulk aega enne tsemendi kohtuotsuse tegemist.
43.
Selle kohtuotsusega vabastati apellant muidugi kohustusest tasuda ABZK-le ja Nordcementile tsemendiotsusega määratud trahvid ning tehti seega lõpp apellandil tasuda tulevate pangagarantiiga seotud kulude tekkimisele. Nõnda muutus nende kulude ja niisiis väidetava kahju lõplik summa tervikuna kindlaksmääratavaks.
44.
Sellegipoolest ei saa asuda seisukohale, et aegumistähtaeg ei hakanud kulgema enne seda hetke. Aegumistähtaja kulgemahakkamist käsitleva kohtupraktika kohaselt on tarvis, et kahju oleks tegelikult tekkinud, aga mitte, et selle tekkimine oleks ka lõppenud. Teisalt ei tulene kohtupraktikast kuidagi, et kahju hüvitamise hagi saab EÜ artikli 235 alusel esitada üksnes tingimusel, et väidetava kahju summa saab hagi esitamise hetkel täies ulatuses kindlaks määrata.
45.
Seepärast arvan, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, leides, et aegumistähtaega hakatakse käesoleval juhul arvestama pigem (pangagarantiide võtmise) päevast – mil seetõttu, et sellest päevast alates võis kahju piisava kindlusega ette näha, sai juba esitada lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi – kui päevast, mil kahju oli tegelikult tekkinud. Arvan siiski, et praegu analüüsitav apellandi etteheide tuleb ikkagi põhjendusi asendades tagasi lükata, sest – vastupidi tema väitele – ei saa kahju tegeliku tekkimisena käsitada mitte tsemendi kohtuotsuse kuulutamist, vaid pangagarantiidega seotud esimeste kulude sissenõutavaks muutumist nende garantiide võtmisele järgneval päeval.
46.
Mis puudutab apellandi teisi etteheiteid, mille kohaselt tekkis kahju ühe korraga ja mitte järk-järgult ning aegumistähtaja katkestas seega tühistamishagi esitamine tsemendiotsuse peale, siis mulle näib, et nendega ei saa ilmselgelt nõustuda.
47.
Argument, mille kohaselt tekkis kahju ühe korraga, ei saa apellandile mingit kasu tuua, sest isegi kui see oleks põhjendatud, hõlmaks lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi aegumine kogu väidetavat kahju ja mitte ainult ühte osa sellest, nagu on tuvastatud vaidlustatud kohtuotsuses.
48.
Teise võimalusena esitatud argument, mille kohaselt aegumistähtaeg katkes, läheb vastuollu Euroopa Kohtu põhikirja artikli 46 selge sõnastusega, milles on ammendavalt loetletud toimingud, mis seal ette nähtud aegumistähtaja katkestavad. Teisest küljest on tühistamishagi esitamine juba oma loomult toiming, mis ei saa katkestada kahju hüvitamise hagi aegumistähtaega, sest ei väljenda iseenesest soovi kasutada õigust sellele, et hüvitatakse kahju, mis tekitati aktiga, mille peale tühistamishagi on esitatud.
49.
Seepärast arvan, et esimene apellatsioonkaebuse alus tuleb tagasi lükata.
Teine apellatsioonkaebuse alus, mis käsitleb ühenduse käitumise õigusvastasuse tingimust
Poolte argumendid
50.
Esimese võimalusena väidab apellant, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kui leidis, et ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimiseks peab ka käesoleval juhul olema täidetud tingimus, mille kohaselt peab olema tegemist ühenduse õiguse piisavalt selge rikkumisega. Apellandi meelest peab see tingimus olema kohtupraktika kohaselt täidetud ainult ühenduse lepinguvälise vastutuse puhul, mis tuleneb õigusaktidest, aga mitte vastutuse puhul, mis tuleneb otsustest, millega määratakse trahvid konkurentsiõiguse rikkumiste eest ja mille õigusvastasusest piisab selle vastutuse tekkimiseks.
51.
Teise võimalusena väidab apellant, et käesoleval juhul pani komisjon siiski toime piisavalt selge rikkumise ja Esimese Astme Kohus eksis, kui leidis vastupidist.
52.
Selles küsimuses heidab apellant Esimese Astme Kohtule esiteks ette, et hinnates, kas komisjoni toime pandud ühenduse õiguse rikkumine on piisavalt selge, ei piirdunud see kohus tõdemusega, et tsemendiotsuse puhul ei olnud sellel institutsioonil mingit kaalutlusõigust. Võttes täiendava hindamiskriteeriumina arvesse faktiliste asjaolude keerukust ja raskusi ühenduse kokkuleppeid käsitlevate õigusnormide kohaldamisel, kaldus Esimese Astme Kohus ekslikult kõrvale kohtupraktikast, mille kohaselt on piisavalt selge rikkumise olemasolu kindlakstegemisel määravaks kriteeriumiks asjaomase institutsiooni kaalutlusõigus.
53.
Teiseks väidab apellant, et igal juhul ei olnud ABZK-le ja Nordcementile tsemendiotsuses ette heidetud faktilised asjaolud ja nendele antud õiguslik hinnang nii keerukad, et õigustada viidatud ühenduse vastutuse välistamist. Nimelt oli komisjonil tarvis ainult kontrollida, kas nimetatud äriühingute osalemine teabevahetuses eksporditurgude kohta, mis toimus European Cement Export Commitee’s (edaspidi „ECEC”), võib kujutada endast ühenduse kokkuleppeid käsitleva õiguse rikkumist. Esimese Astme Kohus omistas apellandi kahjuks ekslikult tähtsust asjaoludele, millega ABZK ja Nordcement seotud ei olnud, ja raskustele, mis on tingitud komisjoni otsusest käsitleda ühes ja samas menetluses ja otsuses nende ettevõtjate ja kolmandate ettevõtjatega seotud faktilisi asjaolusid ja nende olukorda, et järeldada sellest, et tsemendiotsuse esemeks olevad faktilised asjaolud ja õigusküsimused on keerukad.
54.
Komisjon on arvamusel, et Esimese Astme Kohus ei rikkunud õigusnorme, kui välistas, et tsemendiotsuse tegemine ABZK ja Nordcementi suhtes kujutab endast piisavalt selget rikkumist, ning leidis just sel põhjusel, et ühenduse lepinguvälist vastutust ei teki.
55.
Ta vaidlustab selle, kas apellandi poolne vahetegemine õigusaktide ja üksikotsuste vahel on asjakohane, sest see vahetegemine ei ole kõige värskema kohtupraktika kohaselt asjaomase institutsiooni kaalutlusõiguse piiride kindlakstegemisel määrav. Ta arvab lisaks, et Esimese Astme Kohus toimis õigesti, kui võttis arvesse ka nende faktiliste asjaolude keerukust, millele komisjon pidi hinnangu andma. Lõpuks ei ole apellandi argument, mille kohaselt need ei olnud keerukad, apellatsioonkaebuse raames vastuvõetav ja on nii või teisiti põhjendamatu, sest arvesse tuleb võtta – nagu Esimese Astme Kohus ka tegi – mitte ainult äriühingute ABZK ja Nordcement olukorda, vaid kogu tsemendisektori olukorda faktiliste asjaolude asetleidmise ajal, mida sellessamas tsemendi kohtuotsuses on nimetatud üsna keerukaks.
Analüüs
56.
Olles meenutanud vaidlustatud kohtuotsuses, et ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimine sõltub reast tingimustest, nende hulgas institutsioonile ette heidetava käitumise õigusvastasus, (
25
) rõhutas Esimese Astme Kohus selle tingimuse osas õigesti, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt peab olema tuvastatud isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumine. (
26
)
57.
Vastupidi sellele, mida väidab apellant, kes tugineb selles osas praeguseks juba aegunud kohtupraktikale, (
27
) ei kehti piisavalt selge rikkumise olemasolu nõue mitte ainult juhtumitel, mil asjaomasele institutsioonile ette heidetav õigusvastane käitumine seisneb normatiivakti vastuvõtmises. Esimese Astme Kohtu viidatud Euroopa Kohtu praktikas – nagu ka sellele järgnevas (
28
) – ei piirata selle nõude kohaldamisala sugugi nii ning see on vastupidi üldine. (
29
)
58.
Seepärast ei rikkunud Esimese Astme Kohus ühtegi õigusnormi, kui leidis, et selleks, et tuvastada ühenduse lepinguväline vastutus kahju eest, mida apellant tsemendiotsuse tegemise tõttu väidetavalt kandis, on tarvis, et tuvastatakse isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumine.
59.
Analüüsides nüüd argumenti, mille apellant esitas teise võimalusena, märgin kõigepealt, et viimane eksib, kui heidab Esimese Astme Kohtule ette seda, et kui see kohus oli juba kord nõustunud, et komisjoni kaalutlusõigus oli käesoleval juhul „piiratud”, ei teinud ta järeldust, et seepärast ongi tegemist niisuguse rikkumisega.
60.
On tõsi – nagu märgib apellant – et Euroopa Kohtu praktika kohaselt on otsustav kriteerium ühenduse õiguse rikkumise piisava raskuse tuvastamisel see, kui ühenduse institutsioon on ilmselgelt ja raskelt eiranud oma kaalutlusõiguse piire, ning selle tuvastamisel, kas tegemist on niisuguse rikkumisega, on seega otsustav asjaomase institutsiooni kaalutlusõiguse ulatus. (
30
)
61.
Samast kohtupraktikast tuleneb siiski ka, et Euroopa Kohtu poolt EÜ artikli 288 teise lõigu alusel kujundatud korra raames võetakse eelkõige arvesse lahendatava olukorra keerukust, probleeme õigusaktide kohaldamisel või tõlgendamisel ja eelkõige vaidlusaluse akti autori kaalutlusõiguse ulatust. (
31
)
62.
Esimese Astme Kohus ei rikkunud seega ühtegi õigusnormi, kui ta hinnates, kas käesoleval juhul on olemas piisavalt selge rikkumine, omistas tähtsust ka nende olukordade keerukusele, mille kohta komisjon pidi otsuse tegema, ja EÜ asutamislepingu asjakohaste sätete kohaldamise raskusele.
63.
Mis puudutab seejärel etteheidet Esimese Astme Kohtule nii tema hinnangu pärast, et olukorrad, mille kohta komisjon pidi otsuse tegema, olid keerukad, kui ka hinnangu pärast, et neid on õiguslikult raske kvalifitseerida, siis leian, et see etteheide on vastuvõetav üksnes osas, milles Esimese Astme Kohtule heidetakse ette, et ta omistas seda hinnangut andes tähtsust faktilistele asjaoludele, millega ABZK ja Nordcement ei olnud seotud.
64.
Olen nimelt arvamusel, et hinnang, et faktilised asjaolud olid keerukad, ega hinnang, et neid on õiguslikult raske kvalifitseerida, ei kujuta endast õigusküsimusi, vaid neid tuleb käsitleda hinnanguna faktilistele asjaoludele, mille üle – nagu teada – ei saa Euroopa Kohus Esimese Astme Kohtu otsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse raames kontrolli teostada, välja arvatud juhul, kui viimasele esitatud tõendeid on moonutatud, (
32
) mida ei ole käesoleval juhul siiski väidetud.
65.
Seevastu õigusküsimuseks, mida saab selles etapis analüüsida, on küsimus, kas nende hinnangute raames, mis anti, et kontrollida, kas ettevõtja kahjuks toime pandud ühenduse õiguse rikkumine on piisavalt selge, on lubatud võtta arvesse ka teisi ettevõtjaid puudutavaid faktilisi asjaolusid ja nende olukordi.
66.
Selles osas märgin kõigepealt, et mis puudutab EÜ asutamislepingu artikli 85 lõike 1 kohaldamist käesoleval juhul seoses eeldatavate kokkulepete ja kooskõlastatud tegevusega, s.t rikkumistega, mis eeldavad definitsiooni poolest kahe või enama ettevõtja osalemist, siis on täiesti ilmne, et komisjon ei saanud kontrollida, kas üksainus ettevõtja on rikkunud seda õigusnormi, piirdudes ainult nende faktiliste asjaolude tuvastamise ja hindamisega, mis on seotud eranditult selle ettevõtjaga. Vastupidi apellandi väitele ei oleks komisjon seepärast saanud teha eraldi otsust, mis puudutab ainult ABZK-d ja/või Nordcementi. (
33
)
67.
Apellandi etteheide on suunatud eelkõige selle pihta, et Esimese Astme Kohus tugines ABZK-d ja Nordcementi puudutava juhtumi keerukuse tõendamise eesmärgil tsemendi kohtuotsuse pikkusele, samal ajal kui apellandi arvates on see pikkus lihtsalt selle tulemus, et kõigepealt komisjon ja siis Esimese Astme Kohus otsustasid käsitleda ühe ja sama otsuse raames mitut seotud juhtumit. (
34
)
68.
Vaidlustatud kohtuotsusest ei ilmne siiski sugugi, et Esimese Astme Kohus oleks tsemendi kohtuotsuse pikkuse põhjal järeldanud seda, et faktilised asjaolud on keerukad ja õigusliku hinnangu andmine nendele raske.
69.
On küll tõsi, et oma arutluskäigu esimeses osas (
35
) näib Esimese Astme Kohus hindavat mitte nende konkreetsete asjaolude keerukust, mida komisjon ABZK-le ja Nordcementile ning teistele nendes kahes nimetatud äriühingutele etteheidetavates rikkumistes süüdistatavatele ettevõtjatele ette heidab, vaid kogu selle juhtumi keerukust, mis on tsemendiotsuse ese (edaspidi „tsemendijuhtum”).
70.
Selles küsimuses tuleb meenutada, et tsemendiotsuses tuvastas komisjon, et esineb suur hulk EÜ asutamislepingu artikli 85 lõike 1 rikkumisi. (
36
) ABZK ja Nordcementi puhul tuvastati siiski kõigest kaks nendest rikkumisest: tsemendiotsuse artiklis 1 nimetatud rikkumine, s.t „kokkulepe, mille esemeks on riiklike turgude austamine ja tsemendi ühest riigist teise tarnimise reguleerimine”, ning selle otsuse artiklis 5 nimetatud rikkumine, nimelt teabevahetus ECEC-s „nõudluse ja pakkumise kohta kolmandates importivates riikides, ekspordihindade, liikmesriikidesse importimise olukorra ning nõudluse ja pakkumise kohta siseturgudel eesmärgiga vältida konkurentide sisenemist ühenduse vastavatele riiklikele turgudele”. [mitteametlik tõlge]
71.
Et Esimese Astme Kohus pidi vaidlustatud kohtuotsuses hindama lahendada tulevate olukordade keerukust, et kontrollida mitte seda, kas haldusmenetluse kestus oli mõistlik, (
37
) vaid seda, kas ühenduse õiguse rikkumine, mille komisjon toime pani, kahjustades sellega äriühinguid ABZK ja Nordcement, on piisavalt selge, olen arvamusel, et Esimese Astme Kohus ei oleks pidanud, täpsustusi toomata – mida vaidlustatud kohtuotsuses tehtud ei ole – lähtuma tsemendijuhtumist kui niisugusest, vaid ainult nendele äriühingutele ette heidetavatest rikkumistest.
72.
Märgin siiski esiteks, et lähtudes tsemendijuhtumist kui niisugusest, rõhutas Esimese Astme Kohus peamiselt, et see hõlmab väga suurt hulka ettevõtjaid, täpsemalt peaaegu kogu Euroopa tsemenditööstust. (
38
) Ainuüksi tsemendiotsuse resolutsiooni lugemisel ilmneb aga, et igaüks nendest teistest ettevõtjatest, kes selles otsuses tunnistatakse süüdi EÜ asutamislepingu artikli 85 lõike 1 rikkumises, osales koos ABZK ja Nordcementiga selle otsuse artiklis 1 tuvastatud rikkumises. Sellest on näha, et selle väidetava rikkumisega seotud ettevõtjate arv langeb täpselt kokku tsemendijuhtumisse segatud ettevõtjate arvuga ning kaasatud ettevõtjate suurest arvust tingitud raskused, millele Esimese Astme Kohus viitas, esinesid seega ka vähemalt ühe puhul kahest rikkumisest, mida eespool nimetatud äriühingutele süüks pannakse.
73.
Teiseks märkis Esimese Astme Kohus oma arutluskäigu järgnevas osas, et lahendada tulevate olukordade keerukus ilmneb eelkõige:
—
asjaolust, et ettevõtjad, mida komisjoni uurimine puudutab, kuulusid Cembureau’sse (Euroopa Tsemendiühendus) otseselt või ka ainult kaudselt (s.t neid esindasid seal nende vastavad ühendused) ning ABZK ja Nordcement kuulusid sinna just kaudselt; (
39
)
—
asjaolust, et mis puudutab tsemendiotsuse konkreetselt neid äriühinguid käsitlevat osa, siis seisis komisjon silmitsi dokumentaalsete tõenditega, mida ei olnud lihtne tõlgendada, (
40
) ning tal oli vaja analüüsida suurt hulka dokumente, (
41
)
—
eelkõige asjaolust, et kuigi Esimese Astme Kohus oli tühistanud tsemendiotsuse neid äriühinguid puudutavas osas, oli ta sellegipoolest tuvastanud, et komisjonil oli teatav hulk andmeid, millega oleks võinud tõendada tema väidet, mille Esimese Astme Kohus leidis seejärel olevat ebapiisavalt tõendatud ja mille kohaselt ECEC raames toimunud koostöö eesmärk ja tulemus oli riiklike turgude austamise põhimõtte rakendamine. (
42
)
74.
Apellant ei maini ega vaidlusta kuidagi Esimese Astme Kohtu neid viimaseid märkusi, mille põhjal – nagu ilmneb selgelt vaidlustatud kohtuotsuse punktist 114 – ta tegi koos asjaoluga, et kaasatud ettevõtjaid oli palju, lõpuks järelduse, et olukorrad, mis komisjon pidi lahendama, olid väga rasked.
75.
Isegi eeldusel, et Esimese Astme Kohus eksis, kui lähtus oma lahendada tulevate olukordade keerukust käsitleva arutluskäigu esimeses osas pigem tsemendijuhtumist tervikuna kui konkreetsetest rikkumistest, milles ABZK-d ja Nordcementi süüdistati, ei mõjutanud see viga selles olukorras minu meelest kuidagi järeldust, mille Esimese Astme Kohus tegi ja mis on esitatud eelmises punktis.
76.
Mis puudutab seejärel asjakohaste õigusaktide kohaldamisega kaasnevaid raskusi, siis mitte miski vaidlustatud kohtuotsuses ei võimalda kinnitada, et Esimese Astme Kohus ei hinnanud neid konkreetsete rikkumiste põhjal, milles süüdistatakse ABZK-d ja Nordcementi. Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 115 ilmneb vastupidi sõnaselgelt, et EÜ asutamislepingu kokkuleppeid reguleerivate sätete kohaldamisega kaasnevad ning neist sätetest endist johtuvad raskused „olid seda suuremad, et kõnealuses asjas olid [juhtumi] faktilised asjaolud, sh otsuse [ABZK-d ja Nordcementi] puudutavas osas, rohkearvulised” (
43
).
77.
Ka selle etteheitega ei saa minu meelest nõustuda.
78.
Lõpuks märgin – korrates, et see, kui arvesse võetakse üldiselt nii kaalutlusõigust, mis komisjonil oli, faktiliste asjaolude keerukust kui ka raskusi õigusnormide kohaldamisel, on õiguspärane – et apellatsioonkaebuses ei ole ühtegi konkreetset etteheidet, mis käsitleks seda, kuidas Esimese Astme Kohus neid elemente kaalus, millest tulenevalt ta tegi järelduse, et komisjoni toime pandud ühenduse õiguse rikkumine ei ole piisavalt selge. Euroopa Kohus ei pea seega selle kohta otsust tegema.
79.
Lähtudes siiani esitatust, arvan, et ka teine apellatsioonkaebuse alus tuleb tagasi lükata.
Kolmas apellatsioonkaebuse alus, mis käsitleb põhjusliku seose olemasolu õigusvastase käitumise ja väidetava kahju vahel
80.
Kui Euroopa Kohus lükkab teise apellatsioonkaebuse aluse tagasi, nagu soovitasin, ei ole vaja analüüsida ka kolmandat apellatsioonkaebuse alust, mis käsitleb põhjusliku seose olemasolu õigusvastase käitumise ja väidetava kahju vahel.
81.
Et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on need kolm tingimust, mis peavad olema täidetud ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimiseks, nimelt ühenduse institutsioonidele süüks pandava käitumise õigusvastasus, kahju olemasolu ning põhjusliku seose olemasolu institutsiooni käitumise ja väidetava kahju vahel, kumulatiivsed, piisab kahju hüvitamise hagi rahuldamata jätmiseks sellest, kui täitmata on üks nendest tingimustest. (
44
)
82.
Et apellant ei ole tõendanud niisuguseid õigusnormide rikkumisi, mis lükkaksid ümber Esimese Astme Kohtu arvamuse, et käesoleval juhul ei ole ühenduse õiguse piisavalt selget rikkumist ja et juba see arvamus üksi õigustab apellandi esitatud kahju hüvitamise nõude rahuldamata jätmist, ei ole kolmandat apellatsioonkaebuse alust tarvis analüüsida, sest kirjeldatud olukorras ei võimaldaks selle võimalik põhjendatus vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni muuta. (
45
)
83.
Kui ma analüüsin nüüd ka kolmandat apellatsioonkaebuse alust, siis seda ainult juhuks, kui Euroopa Kohus peaks nõustuma teise apellatsioonkaebuse alusega või otsustama analüüsida kolmandat väidet enne teist.
Poolte argumendid
84.
Apellant arvab, et Esimese Astme Kohus kohaldas käesoleval juhul ekslikult Euroopa Kohtu praktikat, mille kohaselt saab ühendus vastutada üksnes kahju eest, mis on piisavalt otseselt tingitud asjaomase institutsiooni õigusvastasest käitumisest. (
46
)
85.
Esiteks väidab apellant, et väidetava kahju põhjustas piisavalt otseselt tsemendiotsus, sest kui komisjon ei oleks tema suhtes seda otsust teinud, ei oleks ta pidanud tühistamishagi esitama ega pangagarantiisid võtma.
86.
Teiseks rõhutab ta, et otsus võtta need garantiid selle asemel, et tasuda määratud trahvid kohe ära, ei ole niisugune, mis katkestab põhjusliku seose, sest tsemendiotsuse resolutsioon ja tühistamishagi peatava mõju puudumine sundisid karistatud ettevõtjaid rahuldama komisjoni vajaduse, et trahvi tasumine tagatakse. Sellest seisukohast ei oleks lubatud käsitleda kahte liiki garantiisid, mida võis komisjonile pakkuda, s.t pangagarantiide võtmist ja trahvi kohe tasumist erinevalt, mis puudutab nende õiguslikke tagajärgi.
87.
Kolmandaks rõhutab apellant, et pangagarantiide võtmine oli kooskõlas „kahju vähendamise kohustusega”, mis temal kui õigusvastase käitumise ohvril oli, ning see leevendas kahjut, mille komisjon oleks muidu pidanud hüvitama. Ta märgib nimelt, et kui ta oleks pidanud võtma laenu, et saada pankadelt vahendid, millega trahv ära maksta, oleksid intressikulud, mis ta oleks pidanud tasuma ja mis komisjon oleks pidanud talle kahju hüvitamiseks tasuma, olnud kõrgemad – isegi pärast intressitulu mahaarvamist, mis oleksid trahvi summalt komisjonile kogunenud – pangagarantiide puhul tasuda tulevatest pangatasudest. Esimese Astme Kohus eksis seega, kui leidis, et väidetav kahju ei ole hüvitatav, sest kui seda tehtaks, karistataks komisjoni, kohustades teda tagastama summad, mida pole kunagi tema käsutuses olnud. Apellant rõhutab, et EÜ artikli 288 teises lõigus sätestatud kahju hüvitamise kohustuse eesmärk on just panna institutsioonid vastutama kahju eest, mida nad õigusvastaste otsuste tegemisega kolmandatele isikutele põhjustavad.
88.
Komisjon märgib seevastu, et tema käitumise ja väidetava kahju tekkimise vahel puudub igasugune otsene põhjuslik seos ning see kahju tekkis ainult apellandi vaba valiku tõttu võtta pangagarantiid selle asemel, et trahv ajutise lahendusena ära maksta. Ta märgib ka, et pangagarantiiga seotud kulud oleksid tekkinud ka siis, kui Esimese Astme Kohus ei oleks rahuldanud hagi, mille apellant tsemendiotsuse peale esitas.
Analüüs
89.
EÜ artikli 288 teises lõigus osutatud lepinguvälise vastutuse valdkonnas on ühenduse kohtud pidevalt kinnitanud, et ühendust võib pidada vastutavaks ainult kahju eest, mis on piisavalt otseselt tingitud asjaomase institutsiooni õigusvastasest käitumisest, (
47
) ehk teiste sõnadega, et see vastutus eeldab otsese (
48
) (või kohese (
49
)) põhjusliku seose olemasolu õigusvastase käitumise ja kahju vahel. (
50
)
90.
Apellant ei kritiseeri kuidagi seda kohtupraktikat, millele vaidlustatud kohtuotsuses viidatakse ja millele apellant isegi spetsiaalselt viitab. Ta heidab Esimese Astme Kohtule ette hoopis seda, et viimane kohaldas nimetatud kohtupraktikat käesoleval juhul valesti.
91.
Lähemal vaatlusel tundub mulle siiski, et kui apellant arvab käesoleva apellatsioonkaebuse aluse esimeses osas (vt eespool punkt 85), et nõutav põhjuslik seos on käesoleval juhul olemas, sest kui komisjon ei oleks teinud ABZK ja Nordcementi suhtes tsemendiotsust, ei oleks nad pidanud pangagarantiisid võtma, siis tugineb ta tegelikult põhjusliku seose kontseptsioonile, mis erineb sellest, mille võib tuletada ühenduse kohtupraktikast. See argument – mis on vastuvõetav, sest tõstatab õigusküsimuse – näib nimelt väljendavat kontseptsiooni, mille kohaselt piisab nimetatud seose olemasoluks sellest, kui õigusvastane käitumine oli kahju tekkimiseks hädavajalik tingimus (conditio sine qua non) selles mõttes, et niisuguse käitumiseta poleks seda tekkinud.
92.
On aga enam kui ilmne, et niivõrd laial põhjusliku seose kontseptsioonil, mis peegeldub teataval määral piiratud arvu liikmesriikide lepinguvälist vastutust käsitlevas õiguses, ei ole kohta ühenduse EÜ artikli 288 teist lõiku käsitlevas kohtupraktikas. Viimases piiratakse – nagu eespool punktis 89 märgitud – ühenduse vastutust kahjuga, mis on otseselt, isegi piisavalt otseselt tingitud asjaomase institutsiooni õigusvastasest käitumisest, ning välistatakse eelkõige, et see vastutus võiks hõlmata kahju, mis kujutab endast niisuguse käitumise ainult kauget tagajärge. (
51
)
93.
Seepärast tuleb vaadeldava apellatsioonkaebuse aluse esimene osa minu arvates tagasi lükata.
94.
Selle apellatsioonkaebuse aluse raames esitab apellant siiski ka muid argumente (vt eespool punktid 86 ja 87), mis ei eelda tingimata ainult ideel conditio sine qua non põhinevat põhjusliku seose kontseptsiooni ega näi olevat loogiliselt vastuolus põhjusliku seose kitsendavama kontseptsiooniga. Nende argumentidega püütakse näidata, et apellandi otsus võtta pangagarantiid ei katkestanud (otsest) põhjuslikku seost tsemendiotsuse ja nende garantiide võtmisega seotud kulude vahel.
95.
Meenutan, et Esimese Astme Kohus välistas niisuguse seose olemasolu käesoleval juhul peamiselt seepärast, et pangagarantii võtmine trahvi kohe tasumise asemel oli jäetud „ettevõtjate vabaks valikuks” ning sel „ei olnud seega tsemendiotsusest tulenevat kohustuslikku iseloomu”. (
52
)
96.
See märkus näib väljendavat kontseptsiooni, mille kohaselt juhul, kui kahju üle kaebava isiku põhjustatud asjaolu, mis leidis aset pärast institutsiooni õigusvastast käitumist, kujutab endast väidetava kahju tekkimise kaaspõhjust, katkestab see asjaolu põhjusliku seose selle käitumise ja kahju vahel, kui see ei ole institutsiooni käitumise paratamatu tagajärg, vaid vaba valiku tulemus, sest kahju kandnud isikul ei olnud kohustust seda teha. Niisugune valik asetub institutsiooni käitumise ja kahju vahele, nii et viimane on ainult esimese kaudne ja kauge tagajärg.
97.
Selle apellatsioonkaebuse aluse teises ja kolmandas osas väidab apellant aga eelkõige, et käesoleval juhul ei olnud otsus võtta pangagarantiid sugugi vaba valiku tulemus, nagu väitis Esimese Astme Kohus, vaid ta oli sunnitud seda tegema. Ta rõhutab selles küsimuses, et pangagarantiid võeti esiteks kohustuse tõttu täita komisjoni nõue, et trahvi tasumine tagatakse, ning teiseks väidetava „kahju vähendamise kohustuse” tõttu, mis õigusvastase käitumise ohvril oli.
98.
Selles osas tuleb esiteks kontrollida, kas neid argumente võib analüüsida apellatsiooniastmes või on need vastupidi vastuvõetamatud, sest nendega püütakse panna uuesti kahtluse alla vaidlustatud kohtuotsuse faktiliste asjaolude tuvastamine või hinnang.
99.
Märgin, et näib, et samade argumentidega ei vaidlusta apellant Esimese Astme Kohtu tõlgendusliku lähenemise õigsust – kusjuures mulle tundub see lähenemine üsna kitsendav –, mille kohaselt on kahju tingitud institutsiooni käitumisest piisavalt otseselt üksnes siis, kui on selle paratamatu tagajärg. Tundub, et esitamata enam põhjusliku seose teistsugust kontseptsiooni, vaidlustab apellant ainult selle, et Esimese Astme Kohus määratles pangagarantii võtmise otsuse vabaks valikuks ja mitte selle ettevõtja sundolukorraks, kellele trahv määrati.
100.
Kas seda määratlust tuleb pidada Esimese Astme Kohtu faktilistele asjaoludele antud hinnangu tulemuseks, mille üle Euroopa Kohus ei saa kontrolli teostada, või pigem faktiliste asjaolude õiguslikuks määratluseks, mille saab Euroopa Kohtus vaidlustada?
101.
Kaldun arvama, et kuigi see on kokkuvõttes mõeldud konkreetsel juhul põhjusliku seose olemasolu kontrollimiseks, on tegemist ka faktiliste asjaolude õigusliku määratlusega, mis tähendab, et need apellandi argumendid on vastuvõetavad. Mulle näib siiski, et nende sisu osas ei saa nendega nõustuda.
102.
Esiteks ei saa pangagarantiide võtmist pidada minu meelest karistatud ettevõtjal lasuva alternatiivse kohustuse esemeks. Nagu Esimese Astme Kohus õigesti märkis, on ettevõtja, kellele määratakse komisjoni otsusega trahv, õiguslikult kohustatud tasuma trahvi otsuses määratud tähtaja jooksul, välja arvatud juhul, kui Esimese Astme Kohus määrab, et selle otsuse täitmine peatatakse. Pangagarantii võtmine on seevastu üksnes võimalus, mida komisjon karistatud ettevõtjale pakub, et nimetatud kohustuse täitmise saaks ajutiselt – trahvi määrava otsuse kohtuliku kontrollimise menetluse ajaks – peatada.
103.
Trahvi maksmist ja pangagarantii võtmist ei saa seega praegustel eesmärkidel asetada samale pulgale niisuguse tõlgendusliku lähenemise kontekstis – seda on vajalik täpsustada –, mida on kirjeldatud eespool punktis 96, mida apellandi nüüd analüüsitavad argumendid kahtluse alla ei sea ja mille õigsuse üle ei tule seega selles astmes otsust teha.
104.
Teisalt on nii, et kuigi vastavalt liikmesriikide õiguskordade ühisele üldpõhimõttele peab kahju kannatanud isik selle vältimiseks, et tal tuleb kahju kanda endal, tõendama, et ta tegutses mõistliku hoolega, püüdes piirata kahju ulatust, (
53
) oleks minu arvates liig väita, et ettevõtjal, kellele määrati õigusvastaselt trahv, on lausa kohustus võtta pangagarantii, kuiex ante on selge, et see tekitab kulusid, mis on madalamad kahjust, mille komisjon võib hüvitada.
105.
Seepärast teen Euroopa Kohtule ettepaneku lükata tagasi argumendid, mis apellant esitas selleks, et tõendada, et vastupidi sellele, mida väitis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuses, oli otsus võtta pangagarantii käesoleval juhul sundotsus ja ei saanud niisugusena katkestada põhjuslikku seost tsemendiotsuse ja väidetava kahju vahel.
106.
Selle apellatsioonkaebuse aluse kolmandas osas (vt eespool punkt 87) on siiski esitatud veel üks etteheide, mis ei põhine õigusvastase käitumise ohvri väidetaval „kahju vähendamise kohustusel”, vaid tsemendiotsuse kahjulike tagajärgede leevendamisel pangagarantiide võtmisega. (
54
)
107.
Tuleb märkida, et selle etteheitega püütakse lükata ümber argument, millega Esimese Astme Kohus välistas vaidlustatud kohtuotsuse põhjusliku seose olemasolu käsitlevas osas selle, et apellant võiks pangagarantiiga seotud kulude hüvitamise saavutamiseks tõhusalt tugineda alusetu rikastumise keelu põhimõttele. See argument on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 130 järgmises sõnastuses:
„[T]uleb […] tõdeda, et […] komisjonipoolne pangagarantii võtmisega kaasnevate kulude enda kanda võtmata jätmine [ei vii] ühenduse alusetu rikastumiseni, kuna nimetatud garantii võtmise kulusid ei tasutud mitte ühendusele, vaid kolmandale isikule. Alusetu rikastumise üldpõhimõtte järgimine ei õigusta seega mingil juhul sellist hüvitamist. Pigem vastupidi – kui komisjon peaks pangagarantii võtmisega kaasnevad kulud enda kanda võtma, siis võimaldaks see asetada asjaomase ettevõtja olukorda, milles ta oli enne vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist, kuid seevastu kannataks komisjon, kuna ta peaks nimetatud ettevõtjale tagastama summad, mis ei ole kunagi tema käes olnudki.” (
55
)
108.
On vaja rõhutada, et alusetu rikastumise keeld, mis kujutab endast ühenduse õiguse üldpõhimõtet ja kehtib ka ühenduse suhtes, (
56
) ei tule käesolevas menetluses mängu kui apellandi komisjonilt pangagarantiiga seotud kulude väljamõistmise nõude sõltumatu alus. Nagu on märgitud vaidlustatud kohtuotsuses ja ilmneb selgelt ka apellatsioonkaebusest, on see nõue EÜ artikli 288 teises lõigus ette nähtud ühenduse lepinguvälisel vastutusel põhinev kahju hüvitamise nõue. Alusetu rikastumise keelu üldpõhimõte tuleb seevastu käesoleval juhul mängu kui parameeter, mille põhjal tõlgendatakse põhjusliku seose tingimust, mis peab olema selle vastutuse tekkimiseks täidetud. Nagu eespool märgitud, esitas Esimese Astme Kohus eelmises punktis toodud kaalutlused, mille apellant vaidlustab Euroopa Kohtus kolmanda apellatsioonkaebuse aluse raames, mis käsitleb samuti selle tingimuse täidetust, just selle tingimuse analüüsimise raames.
109.
Sisuliselt tuleb apellandi etteheidet, mida me nüüd käsitleme ja mis on keskendatud Esimese Astme Kohtu analüüsile, millega viimane välistas, et apellant saab tõhusalt tugineda alusetu rikastumise keelu üldpõhimõttele, mõista minu arvates nii, et selle etteheitega püütakse saavutada nõustumist sellega, et otsust võtta pangagarantiid ei saa – sõltumatult küsimusest, kas otsus tehti vabal valikul või oli tegemist sundotsusega – seetõttu, et see piiras komisjoni õigusvastasest käitumisest tingitud kahju ulatust, üldpõhimõtet rikkumata vaadelda nii, et see katkestas otsese põhjusliku seose õigusvastase käitumise ja kahju vahel.
110.
Seda etteheidet, millega tõstatatakse samuti õigusküsimus ja mis on seega apellatsiooniastmes vastuvõetav, tuleb minu arvates tõsiselt kaaluda.
111.
Apellant väidab eelkõige, et võttes trahvi maksmise asemel pangagarantiid, said ABZK ja Nordcement vältida laenulepingu sõlmimist pankadega selleks, et hankida trahvi tasumiseks vajalikud vahendid. Kui nad oleksid vastupidi võtnud laenu, oleks komisjon pidanud maksma apellandile EÜ artikli 288 teises lõigus ette nähtud kahju hüvitamise korras kinni selle laenuga seonduvad intressikulud, millest on maha arvatud intressitulud, mis institutsioon oleks saanud trahvisummadelt. See vahe oleks apellandi meelest siiski olnud suurem tegelikult tekkinud pangagarantiiga seotud kuludest.
112.
Ka mina arvan nagu apellant, et Esimese Astme Kohus eksis, kui välistas igasuguse ühenduse alusetu rikastumise, omistades tähtsust asjaolule, et need kulud tasuti mitte ühendusele, vaid kolmandatele isikutele (pankadele), ning rõhutades, et sellega, kui komisjon peab need kulud hüvitama, karistatakse teda põhjendamatult, sest ta peaks tagastama summad, mida pole kunagi tema käsutuses olnud.
113.
Niimoodi arutledes unustas Esimese Astme Kohus, et „rikastumisega” võib olla tegemist mitte ainult siis, kui asjaomase isiku varad suurenevad, vaid ka siis, kui tema kohustused (võlad) vähenevad. Esimese Astme Kohus keskendus ekslikult asjaolule, et komisjon ei saanud mingit makset, kuigi oleks minu arvates pidanud pöörama tähelepanu võlgnevusele (hüvitatav kahju), mis oleks tekkinud ühendusele juhul, kui õigusvastaselt määratud trahv oleks tasutud.
114.
Et esiteks on tõendatud, et finantsturgude ja karistatud ettevõtjate olukord oli tõesti niisugune, et pangagarantiide võtmine võimaldas vältida kahju tekkimist (mida ei kata lihtsalt viivise tasumine trahvi summalt, mida komisjon on kohustatud tegema) (
57
), mis ületab pangagarantiiga kaasnevate kantud kulude summa, ning teiseks, et ühendus oleks pidanud selle kahju eest EÜ artikli 288 teise lõigu kohaselt oma õigusvastasest käitumisest tulenevalt vastutama, on apellandil minu meelest selle sätte järgi õigus sellele, et ühendus talle need kulud hüvitab.
115.
Kuigi õigusvastase käitumise ohvri hooletu käitumine, mis aitas kaasa tema kantud kahju tekkimisele, võib teatavatel tingimustel katkestada põhjusliku seose õigusvastase käitumise ja kahju vahel, tuleb asuda seisukohale, et see ei ole nii sama isiku käitumise puhul, mis vastab vastupidi hoolikusekriteeriumidele ning mis õigusvastase käitumise vallandatud põhjuste ja tagajärgede ahelat muutes avaldas sellist mõju, et tekitas hüvitatava kahju asemel, mille õigusvastane käitumine muidu oleks põhjustanud, teistsuguse ja väiksema kahju. (
58
)
116.
Esitades küsimuse teistsuguses sõnastuses, võib öelda, et õigusvastase käitumise ohvri hoolika käitumise korral, millega välditi kahju tekkimist või piirati selle ulatust, analüüsitakse ühenduse vastutust (õigusvastase käitumise eest) kulude või muude kahjude puhul, mida kannatanu selle käitumise elluviimisel kandis, kontrollides mitte seda, kas selle õigusvastase käitumise ja nende kulude või kahjude vahel on otsene põhjuslik seos, vaid seda, kas niisugune seos on õigusvastase käitumise ja välditud hüvitatava kahju vahel.
117.
Pean vajalikuks lisada, et õigusvastase käitumise ohvril on kahju vältimiseks hoolsust üles näidates õigus kantud kulude või kahjude hüvitamisele – vähemalt hüvitatava kahju selle osa ulatuses, mida välditi – isegi juhul, kui need kulud või kahjud on võrdsed või suuremad sellest summast.
118.
Seepärast näib mulle, et eespool punktis 107 toodud apellandi etteheide Esimese Astme Kohtu argumendi kohta on põhjendatud.
119.
Kui Euroopa Kohus peaks vastupidi minu ettepanekule teise apellatsioonkaebuse alusega nõustuma, tuleb minu meelest nõustuda ka kolmanda apellatsioonkaebuse alusega ulatuses, mida just näitasin.
Kahju hüvitamise hagi sisu
120.
Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 61 näeb ette, et „[k]ui apellatsioonkaebus on põhjendatud, tühistab Euroopa Kohus esimese astme kohtu otsuse. Ta võib ise teha asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab, või suunata asja tagasi esimese astme kohtusse otsustamiseks”.
121.
Võttes arvesse järeldust, millele ma teise apellatsioonkaebuse aluse analüüsimise raames jõudsin ja millest piisab apellandi nõuete tagasilükkamiseks, piirdun osas, mis puudutab selle sätte võimalikku Euroopa Kohtu poolset kohaldamist teise ja kolmanda apellatsioonkaebuse alusega nõustumise korral, ainult ühe lihtsa märkusega.
122.
Apellant, kes palub küll Euroopa Kohtul teha lõplik otsus sisu kohta, mõistes komisjonilt välja pangagarantiiga seotud kulud koos viivisega, ei ole Esimese Astme Kohtus ega Euroopa Kohtus kuidagi tõendanud, et trahvi tasumine pangagarantiide võtmise asemel oleks toonud kaasa hüvitatava kahju, mida ei oleks katnud see, kui komisjon maksab viivist trahvi summalt. Eelkõige ei ole ta esitanud üksikasjalikku teavet ega tõendeid selle kohta, et ABZK ja Nordcement oleksid pidanud võtma määratud trahvi tasumiseks laenu, ega intressikulude määrade kohta, mida oleks nende laenude puhul kohaldatud.
123.
Niisugune märkus, mis minu arvates ei luba asendada põhjendusi vaidlustatud kohtuotsuses, mis omakorda võimaldab vältida selle tühistamist kolmanda apellatsioonkaebuse aluse põhjal, (
59
) õigustab minu meelest seda, et juhul, kui Euroopa Kohus selle kohtuotsuse tühistab, teeb ta vaidluse kohta lõpliku otsuse, jättes apellandi kahju hüvitamise hagi rahuldamata.
Kohtukulud
124.
Kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohtu kodukorra artikli 122 esimese lõigu kohaselt kohtukulude jaotuse Euroopa Kohus. Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
125.
Et ma teen Euroopa Kohtule ettepaneku jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja et komisjon on nõudnud, et kohtukulud mõistetaks välja selle esitajalt, arvan, et kohtukulud tuleb mõista välja apellandilt.
Ettepanek
126.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule järgmise ettepaneku:
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
Mõista kohtukulud välja apellandilt.
(
1
)	Algkeel: itaalia.
(
2
)	Kohtuasi T-28/03: Holcim (Deutschland) vs. komisjon (EKL 2005, lk II-1357).
(
3
)	Otsus 94/815/EÜ, mis käsitleb EÜ asutamislepingu artikli 85 kohaldamise menetlust (juhtum IV/33.126 ja 33.322 – Tsement; EÜT L 343, lk 1).
(
4
)	Liidetud kohtuasjad T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95: Cimenteries CBR jt vs. komisjon, nn tsemendi kohtuotsus (EKL 2000, lk II-491).
(
5
)	Vaidlustatud kohtuotsus, põhjenduste punktid 27–40 ja resolutsiooni punkt 1.
(
6
)	Ibidem, põhjenduste punktid 41–46 ja resolutsiooni punkt 2.
(
7
)	Ibidem, punktid 41 ja 46.
(
8
)	Ibidem, põhjenduste punkt 74 ja resolutsiooni punkt 3.
(
9
)	Ibidem, punktid 59, 60, 63, 68–70 ja 74.
(
10
)	Ibidem, punktid 100, 102, 114 ja 115.
(
11
)	Ibidem, punktid 123 ja 124.
(
12
)	EÜ asutamislepingu artikli 192 esimene lõik (nüüd EÜ artikli 256 esimene lõik).
(
13
)	EÜ asutamislepingu artikli 185 esimene lause (nüüd EÜ artikli 242 esimene lause).
(
14
)	27. jaanuari 1982. aasta otsus liidetud kohtuasjades 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 ja 5/81: Birra Wührer jt vs. nõukogu ja komisjon (EKL 1982, lk 85, punkt 10).
(
15
)	18. juuli 2002. aasta määrus kohtuasjas C-136/01 P: Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi vs. komisjon (EKL 2002, lk I-6565, punkt 28).
(
16
)	Eespool viidatud kohtuotsus Birra Wührer jt vs. nõukogu ja komisjon, punkt 10, ja eespool viidatud kohtumäärus Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi vs. komisjon, punkt 30.
(
17
)	Eespool viidatud kohtuotsus Birra Wührer jt vs. nõukogu ja komisjon, punkt 9; 14. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-104/97 P: Atlanta vs. Euroopa Ühendus (EKL 1999, lk I-6983, punkt 65) ja eespool viidatud kohtumäärus Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi vs. komisjon, punkt 29.
(
18
)	16. aprilli 1997. aasta otsus kohtuasjas T-20/94 (EKL 1997, lk II-595, punkt 112).
(
19
)	4. veebruari 1998. aasta otsus kohtuasjas T-246/93 (EKL 1998, lk II-171, punkt 68).
(
20
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 60–63 ja 68.
(
21
)	Ettepanek, mis esitati 13. oktoobril 1981 eespool viidatud kohtuasjas Birra Wührer jt vs. nõukogu ja komisjon, ning kohtuasjas 51/81: De Franceschi vs. nõukogu ja komisjon, milles otsus tehti 27. jaanuaril 1982 (EKL 1982, lk 117, punkt 4).
(
22
)	2. juuni 1976. aasta otsus liidetud kohtuasjades 56/74–60/74: Kampffmeyer jt vs. komisjon ja nõukogu (EKL 1976, lk 711, punkt 6) ja 14. jaanuari 1987. aasta otsus kohtuasjas 281/84: Zuckerfabrik Bedburg vs. nõukogu ja komisjon (EKL 1987, lk 49, punkt 14).
(
23
)	Eespool viidatud kohtuotsus Birra Wührer jt vs. nõukogu ja komisjon, punktid 10 ja 11, ning 27. jaanuari 1982. aasta otsus kohtuasjas 51/81: De Franceschi vs. nõukogu ja komisjon (EKL 1982, lk 117, punktid 10 ja 11).
(
24
)	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 61.
(
25
)	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 86.
(
26
)	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 87. Esimese Astme Kohus mainib selles osas 4. juuli 2000. aasta otsust kohtuasjas C-352/98 P: Bergaderm ja Goupil vs. komisjon (EKL 2000, lk I-5291, punktid 40 ja 42–44), 10. detsembri 2002. aasta otsust kohtuasjas C-312/00 P: komisjon vs. Camar ja Tico (EKL 2002, lk I-11355, punktid 52–55) ja 10. juuli 2003. aasta otsust kohtuasjas C-472/00 P: komisjon vs. Fresh Marine (EKL 2003, lk I-7541, punktid 24–26).
(
27
)	2. detsembri 1971. aasta otsus kohtuasjas 5/71: Aktien-Zuckerfabrik Schoeppenstedt vs. nõukogu (EKL 1971, lk 975, punkt 11), milles selleks, et ühendusel tekiks lepinguväline vastutus majanduspoliitilisi valikuid eeldava normatiivaktiga tekitatud kahju eest, nõuti, et oleks tõsiselt rikutud ülimuslikku normi, mille eesmärk on kaitsta isikuid.
(
28
)	23. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C-234/02 P: ombudsman vs. Lamberts (EKL 2004, lk I-2803, punkt 49) ja 12. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-198/03 P: komisjon vs. CEVA ja Pfizer (EKL 2005, lk I-6357, punkt 63).
(
29
)	Apellant eksib muide, kui rõhutab, et kõik Euroopa Kohtu otsused, millele Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87 viitab, käsitlevad normatiivaktide tagajärjel tekkinud vastutust. Eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Camar ja Tico puudutab lepinguvälist vastutust, mis oli tingitud komisjoni otsusest, millega jäeti rahuldamata üleminekumeetmete võtmise taotlus nõukogu 13. veebruari 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 404/93 banaanituru ühise korralduse kohta (EÜT L 47, lk 1; ELT eriväljaanne 03/13, lk 388) artikli 30 tähenduses.
(
30
)	Eespool viidatud kohtuotsus Bergaderm ja Goupil vs. komisjon, punktid 43 ja 46; eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Camar ja Tico, punktid 54 ja 55; eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Fresh Marine, punktid 26 ja 27, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. CEVA ja Pfizer, punktid 64 ja 66.
(
31
)	Eespool viidatud kohtuotsus Bergaderm ja Goupil vs. komisjon, punkt 40; eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Camar ja Tico, punkt 52; eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Fresh Marine, punkt 24, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. CEVA ja Pfizer, punkt 62.
(
32
)	Mh 11. veebruari 1999. aasta otsus kohtuasjas C-390/95 P: Antillean Rice Mills jt vs. komisjon (EKL 1999, lk I-769, punkt 29) ja 8. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C-122/01 P: T. Port vs. komisjon (EKL 2003, lk I-4261, punkt 27).
(
33
)	Vt apellatsioonkaebus, punkt 52, in fine.
(
34
)	Ibidem.
(
35
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 103–106.
(
36
)	Vt tsemendiotsus, artiklid 1–7.
(
37
)	Esimese Astme Kohus nimetas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 104 ja 105 mõned asjaolud, mis näitavad tsemendiotsuse esemeks oleva juhtumi keerukust ja mis olid tuvastatud tsemendiotsuses, kuigi ta tegi seda siis, kui kontrollis, kas haldusmenetluse kestus oli mõistlik.
(
38
)	Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 103, 105 ja eelkõige punkt 114.
(
39
)	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 107.
(
40
)	Ibidem, punkt 108.
(
41
)	Ibidem, punkt 114.
(
42
)	Ibidem, punkt 113.
(
43
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
44
)	Vt mh 15. jaanuari 1987. aasta otsus kohtuasjas 253/84: GAEC de la Ségaude vs. nõukogu ja komisjon (EKL 1987, lk 123, punktid 9 ja 21); 9. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-257/98 P: Lucaccioni vs. komisjon (EKL 1999, lk I-5251, punkt 14) ja eespool viidatud kohtuotsus Atlanta vs. Euroopa Ühendus, punkt 65.
(
45
)	Teiste sõnadega on kolmas apellatsioonkaebuse alus suunatud ühe Esimese Astme Kohtu otsuse põhjendustesse lisatud üleliigse elemendi vastu ning tuleb seega asjakohatuse tõttu tagasi lükata, sest otsuse resolutsioon rajaneb põhjenduste teisel elemendil, mida apellandi etteheited ei kummuta.
(
46
)	4. oktoobri 1979. aasta otsus liidetud kohtuasjades 64/76 ja 113/76, 167/78 ja 239/78, 27/79, 28/79 ja 45/79: Dumortier jt vs. nõukogu (EKL 1979, lk 3091, punkt 21).
(
47
)	Eespool viidatud Euroopa Kohtu otsus Dumortier jt vs. nõukogu, punkt 21; Esimese Astme Kohtu 11. juuli 1996. aasta otsus kohtuasjas T-175/94: International Procurement Services vs. komisjon (EKL 1996, lk II-729, punkt 55); 25. juuni 1997. aasta otsus kohtuasjas T-7/96: Perillo vs. komisjon (EKL 1997, lk II-1061, punkt 41) ja 29. oktoobri 1998. aasta otsus kohtuasjas T-13/96: TEAM vs. komisjon (EKL 1998, lk II-4073, punkt 68).
(
48
)	30. jaanuari 1992. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-363/88 ja C-364/88: Finsider jt vs. komisjon (EKL 1992, lk I-359, punktid 28 ja 50) (mis käsitleb küll ESTÜ lepinguvälist vastutust); eespool viidatud kohtuotsus Bergaderm ja Goupil vs. komisjon, punktid 41 ja 42; 12. aprilli 2005. aasta määrus kohtuasjas C-80/04 P: DLD Trading Company Import-Export vs. nõukogu (kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 45); Esimese Astme Kohtu 18. septembri 1995. aasta otsus kohtuasjas T-168/94: Blackspur DIY jt vs. nõukogu ja komisjon (EKL 1995, lk II-2627, punkt 40) ja 13. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T-226/01: CAS Succhi di Frutta vs. komisjon (EKL 2006, lk I-2763, punkt 37).
(
49
)	Eespool viidatud kohtuotsus Finsider jt vs. komisjon, punkt 25.
(
50
)	Otsese põhjusliku seose olemasolu on muide ühenduse kohtupraktikas nõutud ka selleks, et tuvastada liikmesriigi lepinguväline vastutus kahju eest, mis põhjustati ühenduse õiguse rikkumisega, mida võib pidada tema süüks. Vt 5. märtsi 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-46/93 ja C-48/93: Brasserie du pêcheur ja Factortame (EKL 1996, lk I-1029, punktid 51 ja 65); 23. mai 1996. aasta otsus kohtuasjas C-5/94: Hedley Lomas (EKL 1996, lk I-2553, punktid 25 ja 32) ja 15. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C-140/97: Rechberger jt (EKL 1999, lk I-3499, punkt 72).
(
51
)	Vt eespool viidatud kohtuotsus Dumortier jt vs. nõukogu, punkt 21.
(
52
)	Vaidlustatud kohtuotsus, punktid 123 ja 124.
(
53
)	19. mai 1992. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-104/89 ja C-37/90: Mulder jt vs. nõukogu ja komisjon (EKL 1992, lk I-3061, punkt 33); eespool viidatud kohtuotsus Brasserie du pêcheur ja Factortame, punkt 85, ja 16. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C-284/98 P: parlament vs. Bieber (EKL 2000, lk I-1527, punkt 57).
(
54
)	Vt apellatsioonkaebus, punkt 63, in fine.
(
55
)	Apellant viitas Esimese Astme Kohtule esitatud hagiavalduse punktis 20 sõnaselgelt alusetu rikastumise keelu põhimõttele ja sellele, kuidas Esimese Astme Kohus on seda kohaldanud 10. oktoobri 2001. aasta otsuses kohtuasjas T-171/99: Corus UK vs. komisjon (EKL 2001, lk II-2967), et kinnitada komisjoni kohustust tasuda õigusvastaselt määratud ja sissenõutud trahvilt viivist.
(
56
)	10. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas C-259/87: Kreeka vs. komisjon (EKL 1990, lk I-2845, punkt 26, avaldatud lühendatult). Vt ka eespool viidatud Esimese Astme Kohtu otsus Corus UK vs. komisjon, punkt 55, ja Esimese Astme Kohtu 23. novembri 2004. aasta otsus kohtuasjas T-166/98: Cantina sociale di Dolianova jt vs. komisjon (EKL 2004, lk II-3991, punkt 160).
(
57
)	Komisjon on kohustatud neid tasuma koos põhjendamatult makstud trahvi põhisummaga EÜ artikli 233 alusel kohtuotsuse täitmiseks, millega tühistatakse asutamislepingu konkurentsieeskirjade rikkumise eest määratud trahv või vähendatakse seda. Vt selle kohta 8. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas T-48/00: Corus UK vs. komisjon (EKL 2004, lk II-2325, punkt 223) ja 4. mai 2005. aasta määrus kohtuasjas T-86/03: Holcim (France) vs. komisjon (EKL 2005, lk II-1539, punkt 30).
(
58
)	Mulle näib oluline märkida selles küsimuses, et kahes praegustest kõige tuntumatest katsetest, mille käigus selle ala spetsialistid on püüdnud kodifitseerida Euroopa tsiviilvastutust käsitlevad õiguspõhimõtted (katsed, mille aluseks on siseriiklike süsteemide võrdlev analüüs ning eesmärk õhutada mõtisklusi ja valmistada ette pinda nende hilisemale võimalikule lähendamisele ja ühtlustamisele) – Viini European Group on Tort Law (Euroopa Tsiviilvastutuse Ühendus, edaspidi „EGTL”) (vt http://www.egtl.org) katse ja Osnabrücki Study Group on a European Civil Code (Euroopa Tsiviilseadustiku Uurimisrühm; edaspidi „SGECC”) (vt http://www.sgeec.net) katse – esineb artikkel, mis näeb ette, et hüvitatakse kulud, mida kanti mõistlikult käitudes selleks, et ennetada kahju, mis võib tekkida, või piirata selle ulatust. Vt EGTL-i koostatud „Euroopa tsiviilvastutuses kehtivad õiguspõhimõtted” (2005. aasta maikuu redaktsioon), artikkel 2:104, ja SGECC Euroopa tsiviilvastutuses kehtivate õiguspõhimõtete artikkel 6:302 (2006. aasta novembrikuu redaktsioon).
(
59
)	Meenutan nimelt, et ühenduse kohtupraktika kohaselt ei ole Esimese Astme Kohtu toime pandud õigusnormide rikkumised niisugused, mis muudaksid vaidlustatud kohtuotsuse kehtetuks, kui selle resolutsioon on muudel õiguslikel alustel põhjendatud (vt selle kohta 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C-367/95 P: komisjon vs. Sytraval ja Brink’s France, EKL 1998, lk I-1719, punkt 47; eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Camar ja Tico, punkt 57, ja 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-93/02 P: Biret International vs. nõukogu, EKL 2003, lk I-10497, punkt 60). Märkus, mille ma tegin ettepaneku tekstis, käib siiski faktiliste asjaolude tuvastamise ja nendega seotud tõendite hindamise kohta, aga mitte Esimese Astme Kohtu tuvastatud faktiliste asjaolude õigusliku määratluse kohta.