62021TJ0039_RES
Kohtuasi T‑39/21
PP jt
versus
Euroopa Parlament
Üldkohtu (seitsmes koda laiendatud koosseisus) 19. aprilli 2023. aasta otsus
Avalik teenistus – Ametnikud – COVID‑19 pandeemiaga seotud tervisekriis – Otsus, millega antakse luba osalise tööajaga töötamiseks, et hoolitseda lähedaste eest väljaspool teenistuskohta – Väljaspool teenistuskohta täistööajaga kaugtöö tegemise võimaluse puudumine – Kohtueelse menetluse normide rikkumine – Otsus, millega rahuldatakse taotlus osalise tööajaga töötamiseks – Põhjendatud huvi puudumine – Vastuvõetamatus – Töötasu – Kodumaalt lahkumise toetuse maksmise peatamine – Personalieeskirjade artiklid 62 ja 69 – Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 rikkumine
Kohtumenetlus – Hagimenetluse algatusdokument – Vorminõuded – Vaidluse eseme määratlemine – Väidete määratlemine nende sisust, mitte nende õiguslikust kvalifikatsioonist lähtuvalt
(Euroopa Kohtu põhikiri, artikkel 21; Üldkohtu kodukord, artikli 76 punkt d)
(vt punktid 57 ja 58)
Ametnike hagid – Õigusvastasuse vastuväide – Vaikimisi esitatud vastuväide – Vastuvõetavus – Tingimused
(ELTL artikkel 277; personalieeskirjad, artikkel 91)
(vt punkt 58)
Ametnike hagid – Põhjendatud huvi – Hagi, mis võib hagejale kasu tuua – Hagi akti peale, millega rahuldati hageja taotlus – Vastuvõetamatus – Taotlus, mis esitati psühholoogilise surve all – Käitumine, millel ei ole institutsiooni otsuse tunnuseid – Kahju hüvitamise hagi – Vastuvõetavus – Tingimused
(Personalieeskirjad, artikli 90 lõige 1)
(vt punktid 67–71)
Euroopa Parlament – Pädevus – Sisekord – Parlamendi peasekretäri pädevus juhtida peasekretariaati – Ulatus – Pädevus võtta vastu sisejuhis, mis kaldub kõrvale ametnike personalieeskirjade sätetest – Välistamine
(Personalieeskirjad, VII lisa artikli 4 lõige 1; parlamendi kodukord, artikli 234 lõige 2)
(vt punkt 93)
Ametnikud – Töötasu – Kodumaalt lahkumise toetus – Ese – Alaline elukoht teenistuskoha liikmesriigis viiteperioodil – Administratsiooni võimalus peatada selle maksmine juhul, kui tervisekriisi kontekstis tehakse ajutiselt kaugtööd väljaspool teenistuskohta – Välistamine
(Personalieeskirjad, artiklid 20 ja 69 ning VII lisa artikli 4 lõige 1)
(vt punktid 94–108)
Kokkuvõte
Arvestades COVID‑19 pandeemia kiiret arengut, võttis Euroopa Parlamendi peasekretär (edaspidi „peasekretär“) 2020. aasta märtsis vastu mitu siseotsust oma ametnike ja teenistujate töötingimuste kohta. Töötajatele, kelle füüsiline kohalolek tööruumides ei olnud tingimata hädavajalik, rakendati kohustuslikku 70% kaugtööd, mille osakaalu suurendati seejärel 100%‑ni.
Selles kontekstis võttis peasekretär COVID‑19 pandeemiale reageerimiseks 31. märtsil 2020 vastu otsuse perekondlikel põhjustel ajutiselt osalise tööajaga töötamise kohta väljaspool teenistuskohta (edaspidi „peasekretäri otsus“). Sellest tulenes, et ajavahemikul, mida selle otsuse alusel osalise tööajaga töötamise luba hõlmas, ei saanud asjaomane parlamendi töötaja Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) VII lisa artiklis 4 ette nähtud kodumaalt lahkumise toetust, millele tal tavaliselt õigus on.
Mitu parlamendi ametnikku, kes taotlesid ja said peasekretäri otsuse alusel loa töötada osalise tööajaga väljaspool teenistuskohta, kuid kes leidsid, et nad olid selleks sunnitud, esitasid hagi, milles palusid sisuliselt tühistada otsused, millega neile see luba anti, ning otsused, millega peatati kodumaalt lahkumise toetuse maksmine asjaomasel ajavahemikul.
Üldkohus, kes lahendas asja laiendatud koosseisus, rahuldas hagi osaliselt ja tühistas kodumaalt lahkumise toetuse maksmise peatamise otsused, kuna neil puudub õiguslik alus. Üldkohus võttis oma otsuses esimest korda seisukoha nende ametnike ja teenistujate kodumaalt lahkumise toetuse maksmise peatamise kohta, kes ei elanud ajutiselt oma teenistuskohas COVID‑19 pandeemiaga seotud erandlikel asjaoludel, ning tõlgendas esimest korda selles kontekstis personalieeskirjade artiklit 20, milles on ette nähtud sellise elukoha kohustus.
Üldkohtu hinnang
Mis esimesena puudutab osalise tööajaga töötamist lubavate otsuste tühistamise nõude vastuvõetavust, siis analüüsis Üldkohus hagejate põhjendatud huvi, lähtudes oma kohtupraktikast, mille kohaselt peab vaidlustatud akti tühistamine andma hagi esitanud isikule eelise.
Antud juhul võeti kõnealused otsused vastu hagejate taotlusel, et nad saaksid ühineda oma lähedastega väljaspool nende teenistuskohta. Kuna parlament rahuldas hagejate taotlused, ei olnud neil põhjendatud huvi nõuda osalise tööajaga töötamist lubavate otsuste tühistamist, mistõttu tuli nende sellekohane nõue jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Kuigi on tõsi, et parlamendi peasekretär ei teinud ühtegi otsust, mis andnuks ametnikele võimaluse esitada taotlus täistööajaga töötamiseks väljaspool nende teenistuskohta, oli hagejatel siiski võimalus esitada ametisse nimetavale ametiisikule personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 alusel sellekohane taotlus, esitades samal ajal oma taotluse konkreetsed põhjused.
Kui hagejad kavatsevad parlamendile ette heita, et viimane avaldas neile psühholoogilist survet, et nad taotleksid peasekretäri 31. märtsi 2020. aasta otsuse kohaldamist, kujutaks selline surve endast käitumist, millel ei ole parlamendi sellise otsuse tunnuseid, mida hagejad saaksid kahju hüvitamise hagi raames vaidlustada, järgides personalieeskirjade artiklis 90 ette nähtud kohtueelset menetlust.
Mis teisena puudutab nõuet tühistada kodumaalt lahkumise toetuse maksmise peatamise otsused, siis järeldas Üldkohus, et selle toetuse maksmise peatamine, mis on ette nähtud peasekretäri otsusega, on vastuolus personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõikega 1.
Nimelt on personalieeskirjade artiklis 69 ette nähtud kodumaalt lahkumise toetuse – mille maksmise erisusi on täpsustatud personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõikes 1 – eesmärk kompenseerida erakorralised kulud ja ebamugavused, mis tulenevad liidu teenistusse asumisest ametnikele, kes peavad seetõttu asuma oma elukohariigist ümber teenistuskohariiki ning lõimuma uude keskkonda. See nähti ette nende rahaliste kulude ja psühholoogiliste ebamugavuste kompenseerimiseks, mis tulenevad asjaolust, et ametnik elab päritolukohast eemal ja tal säilivad üldiselt perekondlikud suhted oma päritolukohaga. Sellega seoses ei kaotanud COVID‑19 pandeemiaga seotud erandlike asjaolude kontekstis kodumaalt lahkumise toetuse maksmine sugugi oma mõtet, kuna ametnik töötas lühikese aja jooksul väljaspool oma teenistuskohta, mille jooksul ta kandis jätkuvalt selliseid kulusid, mis on seotud tema elukohaga nimetatud teenistuskohas ning milleks on üür või laenu tagasimaksed ja energia-, vee- või kaasomandi korrashoiu arved. Neil asjaoludel jäid need kulud tema kanda, kuna väljaspool teenistuskohta töötamise erakorraline luba oli ajutine ning selle kestust ei saanud ette näha.
On tõsi, et kodumaalt lahkumise toetuse maksmine vastavalt personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõikele 1 on lahutamatult seotud liidu ametnike elukoha kohustusega, mis on ette nähtud personalieeskirjade artiklis 20 ning mille kohaselt esiteks peab iga ametnik elama kas teenistuskohas või sellele piisavalt lähedal, et korralikult täita oma kohustusi, ning teiseks teatab ametnik ametisse nimetavale asutusele oma aadressi ja teavitab viivitamata selle muutumisest.
Personalieeskirjade artiklit 20 tuleb siiski tõlgendada koostoimes personalieeskirjade artikli 55 lõikega 1, mille kohaselt on teenistuses olevad ametnikud igal ajal oma institutsiooni käsutuses. Sellest tuleneb, et ametnikul, kes ei ela oma teenistuskohas, peab siiski olema igal ajal võimalik minna oma töökohta vastavalt tema suhtes kohaldatavatele töökorraldust reguleerivatele eeskirjadele, et täita seal talle teenistuse huvides antud ülesandeid. Kuna aga COVID‑19 pandeemiaga seotud erandlikel asjaoludel muutusid sise‑eeskirjad, mis käsitlevad kaugtööd ja töötajate füüsilist kohalolekut asjaomase institutsiooni ruumides, ajutiselt kohaldamatuks, ning kõik töötajad, kelle kohalolu ei peetud hädavajalikuks, olid kohustuslikus korras täistööajaga kaugtööl, siis ei saa kodumaalt lahkumise toetuse maksmise peatamist põhjendada oma teenistuskohas elukohakohustuse täitmata jätmisega.
Lisaks ei sisalda personalieeskirjad ühtegi sätet, mis näeks liidu institutsioonile, organile või asutusele ette võimaluse peatada kodumaalt lahkumise toetuse maksmine isegi sellistel erandlikel asjaoludel nagu COVID‑19 pandeemia. Neil põhjustel tunnistas Üldkohus peasekretäri otsusega ette nähtud kodumaalt lahkumise toetuse maksmise peatamise õigusvastaseks.