Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
NICHOLAS EMILIOU
esitatud 23. aprillil 2026(1)
Kohtuasi C‑237/24 P
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik
versus
Euroopa Komisjon
Apellatsioonkaebus – EAGF ja EAFRD – Määrus (EL) nr 1307/2013 – Artikli 9 lõige 2 – Euroopa Liidu rahastamisest välja jäetud kulud – Suurbritannia ja Põhja‑Iiri Ühendkuningriigi kantud kulud – Mõiste „aktiivne põllumajandustootja“
I.      Sissejuhatus
1.        Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik (edaspidi „Ühendkuningriik“) palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Üldkohtu otsus(2), millega viimati nimetatu jättis rahuldamata Ühendkuningriigi tühistamishagi(3) Euroopa Komisjoni otsuse peale, mille kohaselt Euroopa Liit ei rahasta Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondi (EAGF) ega Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondi (EAFRD) raames teatavaid kulusid, mida Ühendkuningriik on kandnud.(4)
2.        EAGF ja EAFRD on EL toimimise lepinguga kehtestatud ühise põllumajanduspoliitika (ÜPP) rahastud.(5) ÜPP raames saavad põllumajandustootjad, kelle sissetulek on liidu ülejäänud majandussektoritega võrreldes keskmisest väiksem ja sõltub ebakindlatest teguritest, nagu ilm ja kliimatingimused, sissetulekutoetuseks otsetoetusi, mis toimivad turvaabinõuna.(6) Lisaks on otsetoetuste eesmärk tagada Euroopa Liidus toiduga kindlustatus ning premeerida põllumajandustootjaid oma põllumajandustegevusega maa ja keskkonna hooldamise eest.(7)
3.        ÜPP raames aastatel 2014–2022 põllumajandustootjatele makstud otsetoetuste õiguslik alus oli määrus (EL) nr 1307/2013.(8) Otsetoetusi annavad komisjon ja vastava liikmesriigi ametiasutused halduskoostöö korras.(9) Selle süsteemi raames peavad riikide ametiasutused menetlema otsetoetuste taotlusi, tegema makseid ja tegema komisjoni järelevalve all teatavaid kontrolle.(10)
4.        Põllumajandustootjad, kes soovivad selliseid otsetoetusi saada, peavad esitama iga-aastase taotluse ja järgima mitut normi.(11) Määruse nr 1307/2013 kohaselt pidid nad muu hulgas kvalifitseeruma „aktiivseteks põllumajandustootjateks“ nimetatud määruse artikli 9 tähenduses.
5.        Käesolev apellatsioonkaebus puudutab seda, kuidas Üldkohus on tõlgendanud määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimest lõiku. Selle sättega on kehtestatud eeldus, et otsetoetuse taotleja (edaspidi „toetusetaotleja“), kes haldab lennujaamu, veerajatisi, alalisi spordirajatisi või puhkealasid või osutab raudtee- või kinnisvarateenuseid (edaspidi „välistuste loetelu“), ei ole ÜPP raames toetuskõlblik. Järelikult ei peeta selle eelduse kohaselt niisuguseid toetusetaotlejaid aktiivseteks põllumajandustootjateks nimetatud määruse tähenduses. Nad võivad selle eelduse siiski ümber lükata, esitades tõendeid selle kohta, et nende põllumajanduslik tegevus ei ole marginaalne, ehkki nad tegelevad ka välistuste loetelus märgitud tegevusega.(12) Vaidlustatud kohtuotsuses leidis Üldkohus, et selleks, et teha kindlaks, kas toetusetaotleja (olgu ta füüsiline või juriidiline isik või füüsiliste või juriidiliste isikute rühm) tegeleb välistuste loetelus sisalduva tegevusega, mille suhtes kehtib toodud eeldus, tuleb arvesse võtta toetusetaotlejaga „seotud äriühingute“ tegevust, isegi kui need „seotud äriühingud“ ise otsetoetust ei taotle. Üldkohus tugines oma tõlgenduses asjaolule, et määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimeses lõigus viidatakse „füüsiliste või juriidiliste isikute rühmadele“, mis kohtu arvates hõlmab lisaks otsetoetuse tegelikule taotlejale ka „seotud äriühinguid“.
6.        Ühendkuningriik vaidleb Üldkohtu tõlgendusele vastu, väites, et määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimese lõigu alusel tuleb hinnata üksnes toetusetaotleja enda, mitte aga mõne muu „seotud äriühingu“ tegevust.
II.    Õiguslik raamistik
7.        Määruse nr 1307/2013 põhjendus 10 on sõnastatud järgmiselt:
„Põllumajandustootjate eri toetuskavade kohaldamisest saadud kogemused on näidanud, et paljudel juhtudel anti toetust füüsilistele või juriidilistele isikutele, kelle majanduslik eesmärk ei olnud kas üldse või oli üksnes vähesel määral suunatud põllumajanduslikule tegevusele. Toetuse sihipärasema eraldamise tagamiseks peaksid liikmesriigid hoiduma otsetoetuste andmisest teatavatele füüsilistele ja juriidilistele isikutele, välja arvatud juhul, kui need isikud tõendavad, et nende põllumajanduslik tegevus ei ole marginaalne. Lisaks peaks liikmesriikidel olema võimalik mitte anda otsetoetusi teistele füüsilistele ja juriidilistele isikutele, kelle põllumajanduslik tegevus on marginaalne. […]“
8.        Sama määruse artikli 4 „Mõisted ja seonduvad sätted“ lõike 1 punktis a määratletakse mõistet „põllumajandustootja“ kui „füüsilist või juriidilist isikut või selliste isikute rühma, olenemata sellest, milline on selle rühma ja rühma liikmete õiguslik seisund siseriikliku õiguse järgi, kelle põllumajanduslik majapidamine asub aluslepingute territoriaalses kohaldamisalas, nagu on määratletud ELi lepingu artiklis 52 koostoimes ELi toimimise lepingu artiklitega 349 ja 355, ning kes tegeleb põllumajandusliku tegevusega“.
9.        Määruse nr 1307/2013 artikli 9 „Aktiivne põllumajandustootja“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.      Otsetoetusi ei anta füüsilistele või juriidilistele isikutele ega füüsiliste või juriidiliste isikute rühmadele, kelle põllumajandusmaad on põhiliselt maa-alad, mis on looduslikult karjatamiseks või harimiseks sobilikus seisukorras ning kus ei toimu artikli 4 lõike 2 punkti b kohaselt liikmesriikide määratletavat minimaalset tegevust.
2.      Otsetoetusi ei anta füüsilistele või juriidilistele isikutele ega füüsiliste või juriidiliste isikute rühmadele, kes haldavad lennujaamu, veerajatisi, alalisi spordiväljakuid või puhkealasid või osutavad raudtee- või kinnisvarateenuseid.
Liikmesriigid võivad vajaduse korral objektiivsete ja mittediskrimineerivate kriteeriumite alusel otsustada lisada esimeses lõigus loetletutele muid sarnaseid mittepõllumajanduslikke ettevõtteid või tegevusi ning hiljem otsustada need loetelust välja jätta.
Esimese või teise lõigu reguleerimisalasse kuuluvat isikut või isikute rühma käsitatakse siiski aktiivse põllumajandustootjana, kui ta esitab liikmesriikide poolt nõutavas vormis kontrollitavad tõendid mis tahes järgmise kohta:
a)      et otsetoetuste iga-aastane summa on vähemalt 5% kogutulust, mida ta on saanud mittepõllumajanduslikust tegevusest kõige viimasel eelarveaastal, mille kohta tal on olemas vastavad tõendid;
b)      et tema põllumajanduslik tegevus ei moodusta tühist osa tema majandustegevusest;
c)      et tema põhiline tegevus või äriühingu eesmärk on põllumajanduslik tegevus.“
III. Faktilised asjaolud
10.      Käesoleva kohtuasja faktilised asjaolud on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–11 ja need võib käesoleva ettepaneku jaoks kokku võtta järgmiselt.
11.      Komisjon algatas 2018. aastal uurimise eesmärgiga kontrollida, kas Ühendkuningriik järgis 2017. taotlusaasta eest põllumajandustootjatele otsetoetusi makstes liidu õigust.
12.      Oma 14. juuni 2018. aasta kirjaga teavitas komisjon Ühendkuningriiki asjakohaste kohapealsete kontrollide tulemustest. Selles märkis komisjon, et Ühendkuningriigi kehtestatud kontrollisüsteem, mille eesmärk oli teha järelevalvet ühise põllumajanduspoliitika raames EAGFist ja EAFRDst rahastatavate toetuste andmise üle, ei vastanud liidu õigusaktidele. Lisaks palus komisjon Ühendkuningriigi ametiasutustel esitada võetud parandusmeetmete üksikasjalik kirjeldus.
13.      Pärast uurimise lõplike järelduste avalikustamist edastas komisjon 18. mai 2021. aasta kirjaga Ühendkuningriigile kokkuvõtva aruande. Ta väitis eelkõige, et Ühendkuningriik on rikkunud määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõiget 2, kuna ei võtnud toetusetaotlejate aktiivse põllumajandustootja staatuse kontrollimisel arvesse asjaomase taotlejaga seotud üksusi kui rühma liikmeid (edaspidi „seotud äriühingud“(13)), ning tegi sellest tulenevalt ettepaneku kohaldada 2 686 358,72 euro suurust finantskorrektsiooni.
14.      Komisjon tegi vaidlusaluse otsuse 17. novembril 2021. Muu hulgas leidis komisjon, et Ühendkuningriik on seoses 2017. taotlusaastaga rikkunud sätteid, mis käsitlevad aktiivse põllumajandustootja staatust, ja otsustas määrata talle 2 686 358,72 euro suuruse finantskorrektsiooni. Seetõttu otsustas komisjon, et nimetatud põhjusel ei hüvita liit Ühendkuningriigile ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjatele otsetoetustena makstud kulusid eespool toodud summa ulatuses.
IV.    Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
15.      Ühendkuningriik esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 26. jaanuaril 2022 ja milles ta palus tühistada vaidlusaluse otsuse osas, milles jäetakse liidu rahastamisest 2 686 358,72 euro ulatuses välja teatavad kulud, mille Ühendkuningriik kandis 2017. aastal.
16.      Ühendkuningriik, keda toetab Tšehhi Vabariik, väitis Üldkohtus sisuliselt oma ainsa väite raames, et komisjon tõlgendas vääralt määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 tähendust. Ühendkuningriik väitis, et selle sättega on keelatud otsetoetuste maksmine üksnes niisugustele toetusetaotlejatele, kes ise tegelevad välistuste loetelus nimetatud tegevusega. Tema väitel jättis komisjon seega ekslikult liidu rahastamisest välja Ühendkuningriigi poolt põllumajandustootjatele makstud otsetoetused, põhjusel, et riik ei võtnud piisavalt arvesse toetusetaotlejaga seotud üksusi, kes võivad hüpoteetiliselt tegeleda mõne välistuste loetellu kantud tegevusega. Oma hagi põhjendas Ühendkuningriik erinevate argumentidega, mis puudutasid kõnealuse määruse artikli 9 lõike 2 sõnastust, konteksti ja eesmärki.
17.      Üldkohus jättis vaidlustatud kohtuotsusega hagi rahuldamata. Kokkuvõtvalt leidis ta, et üldise arusaama kohaselt hõlmab määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimeses lõigus kasutatud mõiste „füüsiliste või juriidiliste isikute rühmad“ ka „seotud äriühinguid“. Sellest omakorda järeldas Üldkohus, et toetusetaotleja võib välistuste loetelus sisalduva tegevusega tegeleda ka mõne endaga seotud äriühingu kaudu ning seetõttu tuleb neid toetusetaotleja aktiivse põllumajandustootja staatuse hindamisel arvesse võtta. Üldkohtu hinnangul ei ole selline arutluskäik vastuolus määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 kontekstiga. Lisaks kinnitavat seda nimetatud sättega taotletavad eesmärgid.
V.      Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
18.      Ühendkuningriik esitas 28. märtsil 2024 Üldkohtu otsuse peale apellatsioonkaebuse. Ta palub Euroopa Kohtul: i) tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsioon, ii) tühistada vaidlusalune otsus osas, milles jäetakse liidu rahastamisest 2 686 358,72 euro ulatuses välja teatavad kulud, mille Ühendkuningriigi akrediteeritud makseasutused kandsid EAGFi ja EAFRD raames, ning iii) mõista kohtukulud välja komisjonilt.
19.      Komisjon esitas oma vastuse 13. juunil 2024 ning palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja Ühendkuningriigilt.
20.      Esimeses astmes menetlusse astunud Tšehhi Vabariik esitas 18. juunil 2024 oma vastuse apellatsioonkaebusele ning palub Euroopa Kohtul apellatsioonkaebus rahuldada.
21.      Euroopa Kohtu presidendi 13. juuni 2024. aasta otsusega lubati Ungaril astuda menetlusse Ühendkuningriigi nõuete toetuseks ja ta esitas menetlusse astuja seisukohad 30. augustil 2024.
VI.    Õiguslik hinnang
22.      Ühendkuningriik põhjendab oma apellatsioonkaebust üheainsa väitega, et Üldkohus on vääralt tõlgendanud määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõiget 2. Nagu eespool märgitud, on selle sätte esimeses lõigus kehtestatud eeldus, et toetusetaotlejat, kes tegeleb välistuste loetellu kantud tegevusega, ei loeta aktiivseks põllumajandustootjaks ning tal ei ole seega õigust saada otsetoetusi.
A.      Poolte argumendid
23.      Ühendkuningriigi väitel leidis Üldkohus ekslikult, et määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimese lõiguga keelatakse anda otsetoetusi põllumajandustootjatele, kes küll ise ei tegele välistuste loetellu lisatud tegevustega, kuid kuuluvad laiemasse üksuste rühma, millest üks tegeleb mõnega neist tegevustest.
24.      Ühendkuningriigi seisukohast välistab määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõige 2 otsetoetused üksnes põllumajandustootjatele, kes tegelevad vahetult, st ise välistuste loetellu kuuluva tegevusega. Üldkohus rikkus seega õigusnormi, järeldades, et toetusetaotleja aktiivse põllumajandustootja staatuse kindlakstegemisel tuleb arvesse võtta temaga seotud äriühinguid. Oma väite põhjendamiseks esitab Ühendkuningriik viis argumenti. Need võib jagada kolme kategooriasse, mis puudutavad vastavalt määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 sõnastust, konteksti ja eesmärki.
25.      Esiteks väidab
Ühendkuningriik
määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 sõnastuse kohta, et nimetatud sätte tavapärase tõlgenduse kohaselt keelatakse sellega otsetoetuste maksmine üksnes kolmele erinevale toetusetaotlejate kategooriale: „füüsilistele isikutele“ või „juriidilistele isikutele“, kes ise vahetult tegelevad välistuste loetelus sisalduva tegevusega, või „füüsiliste või juriidiliste isikute rühmale“, mis tervikuna tegeleb vahetult niisuguse tegevusega. Järelikult, kui üks äriühing esitab eraldi rühmast, kuhu ta kuulub, taotluse toetuse saamiseks ja ta ise ei tegele välistuste loetelus nimetatud tegevusega, ei oma tähtsust asjaolu, et teine samasse rühma kuuluv äriühing tegeleb sellise tegevusega.
26.      Teiseks viitab Ühendkuningriik eespool mainitud argumendi toetuseks sama määruse artikli 4 lõike 1 punktile a, milles on määratletud mõiste „põllumajandustootja“. Ta väidab, et määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimese lõigu sõnastus peegeldub ka selle määruse artikli 4 lõike 1 punkti a tekstis, kus mõistet „põllumajandustootja“ määratletakse, viidates samale kolmele kategooriale („füüsiline isik“, „juriidiline isik“ ja „selliste isikute rühm“). Määruse nr 1307/2013 alusel makstakse otsetoetusi kõikidel juhtudel „põllumajandustootjale“. Järelikult taotleb toetust alati põllumajandustootja, kes „füüsilise või juriidilise isikuna“ või „füüsiliste või juriidiliste isikute rühmana“ ei tohi tegeleda mõne välistuste loetellu kuuluva tegevusega. Teisisõnu tuleb hindamine läbi viia üksnes toetusetaotlejana määratletud üksust („füüsiline isik“, „juriidiline isik“ või „füüsiliste või juriidiliste isikute rühm“) arvesse võttes.
27.      Kolmandas argumendis, mis on samuti seotud sätte sõnastusega, rõhutab Ühendkuningriik, et komisjoni tõlgendus muudaks ülearuseks määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõikes 2 sisalduva viite „füüsiliste […] isikute rühmale“, kuna füüsilist isikut ei saa kunagi omada teine füüsiline või juriidiline isik ning ta ei saa olla nendega seotud samamoodi, nagu saavad olla omavahel seotud äriühingud. Kui liidu seadusandja kavatsus selles sättes „rühmadele“ viidates oli hõlmata „aktiivse põllumajandustootja“ staatuse hindamisel toetusetaotlejaga seotud äriühingud, oleks piisanud üksnes „juriidiliste isikute rühmadele“ viitamisest.
28.      Neljandas ja viiendas argumendis viitab Ühendkuningriik määruse nr 1307/2013 eesmärkidele. Tema väitel eksis Üldkohus, sedastades vaidlustatud kohtuotsuses, et määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 peamine eesmärk on „vältida ohtu, et liidu eelarvet kasutatakse pettuseks“. Ühendkuningriik on seisukohal, et selle sätte eesmärk on hoopis vältida toetuste maksmist isikutele, kelle põllumajanduslik tegevus on marginaalne, nagu nähtub määruse nr 1307/2013 põhjendusest 10 ja artikli 9 lõike 2 viimasest lõigust (neljas argument). Pealegi ei oleks selleks, et vältida liidu eelarve pettusliku kasutamise ohtu vaja – vastupidi Üldkohtu leitule – keelduda toetuse maksmisest äriühingule, kes tõepoolest tegeleb olulises ulatuses põllumajandusliku tegevusega, põhjusel, et viimane kuulub laiemasse äriühingute rühma, millest mõned tegelevad välistuste loetelus sisalduvate tegevustega (viies argument).
29.      Komisjon märgib kõigepealt, et raske on aru saada, mis on apellatsioonkaebuse ese, sest Ühendkuningriigi apellatsioonkaebuse ainsa aluse toetuseks esitatud argumendid ei käsitle mitte vaidlustatud kohtuotsust, vaid pigem vaidlusalust otsust. Lisaks ei puuduta mõned argumendid komisjoni arvates konkreetselt Üldkohtu tehtud õiguslikke vigu ja on seetõttu vastuvõetamatud.
30.      Sisulistes küsimustes väidab komisjon, et Üldkohus ei eksinud määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 tõlgendamisel. Niisugust tõlgendust toetab määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 tegelik sõnastus: esiteks tähendab selles sättes kasutatud mõiste „rühm“ tavaliselt mitut üksust; teiseks ei osuta miski sellele, et samas sättes sisalduv viide „füüsiliste või juriidiliste isikute rühmadele“ hõlmaks vaid otsetoetuste taotlejat ja mitte teisi äriühinguid, millega taotleja on seotud.
31.      Määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 konteksti ja sellega seoses Ühendkuningriigi tuginemise kohta
selle määruse artikli 4 lõike 1 punktile a
möönab komisjon, et neis kahes sättes on kasutatud sama sõnastust, nimelt „füüsilised või juriidilised isikud või füüsiliste või juriidiliste / selliste isikute rühm[ad]“. Komisjoni arvates ei tähenda see siiski, et määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõikes 2 viidatakse üksnes „põllumajandustootjale“ sama määruse artikli 4 lõike 1 punkti a tähenduses. Isegi kui neis kahes sättes sisalduvat viidet „füüsilisele või juriidilisele isikule või füüsiliste või juriidiliste / selliste isikute rühmale“ tuleks mõista ühtemoodi (nii, et see viitab „põllumajandustootjale“), tuleneb Euroopa Kohtu hiljutisest kohtuotsusest Agrarmarkt Austria(14) (mille juurde pöördun hiljem tagasi), et välistuste loetellu kuuluvate tegevuste hindamisel tuleb arvesse võtta ka taotlejaga seotud äriühingute tegevust.
32.      Tuginedes määruse nr 1307/2013 ajaloolisele kontekstile ja eelkõige kõnealuse määruse artikli 9 lõike 2 vastuvõtmise põhjustele, väidab komisjon, et määruse põhjenduses 10 nimetatud eesmärk tagada põllumajandustootjatele otsetoetustena makstavate toetuste sihipärasem eraldamine nõuab tingimata artikli 9 lõike 2 laiemat tõlgendamist. Taotlejaga seotud äriühingute arvesse võtmata jätmine tooks kaasa ohu, et antud toetust ei saa tegelikult mitte taotleja, vaid seotud äriühingud, kes tegelevad välistuste loetelus nimetatud tegevustega.
33.      Pealegi tekiks taotlejaga sama rühma kaudu seotud üksuste, kes tegelevad mittepõllumajandusliku tegevusega, arvesse võtmata jätmisega nõuete täitmisest kõrvalehoidmise ja asjaomaste toetusetaotlejate ebavõrdse kohtlemise oht. Nimelt võib põllumajanduslik ja mittepõllumajanduslik tegevus olla ära jagatud samasse rühma kuuluvate erinevate üksuste vahel, et ei kohaldataks artikli 9 lõike 2 esimeses lõigus ette nähtud eeldust, mille kohaselt jäetakse teatud toetusetaotlejad otsetoetuste saajate hulgast välja.
34.      Tšehhi Vabariik toetab täielikult Ühendkuningriigi esitatud argumente. Ta juhib tähelepanu ka sellele, et tõlgendus, mille Üldkohus on andnud määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõikele 2, tooks tegelikkuses kaasa „absurdsed tagajärjed“, kuna see, kas taotleja on aktiivne põllumajandustootja muutuks ebaoluliseks. Määravaks saaks pigem see, kas taotleja kuulub peamiselt põllumajandustootjatest koosnevasse rühma. Lisaks väitis Tšehhi Vabariik, et vaidlustatud kohtuotsusest ei nähtu üheselt, milline peab olema toetusetaotleja ja temaga seotud äriühingute vaheline seos. Üldkohtu tõlgendus viib seega selleni, et kehtestatakse kohustus – võtta „aktiivse põllumajandustootja“ staatuse hindamisel arvesse mitte ainult toetusetaotlejat, vaid ka temaga seotud äriühinguid –, mis ei ole selge, täpne ega ettenähtav, ning see on vastuolus õiguskindluse põhimõttega.
35.      Ungari toetab Ühendkuningriigi ja Tšehhi Vabariigi esitatud argumente. Lisaks märgib ta, et toetusetaotleja peab määruse nr 1307/2013 kohaselt olema isik, kes
teostab õigusi vastava põllumajandusliku majapidamise(15), st põllumajanduslikuks tegevuseks kasutatavate ja põllumajandustootja juhitavate üksuste üle. Seda aga ei tee põllumajandustootjaga seotud äriühingud, mida ei tohiks seega nimetatud määruse artikli 9 lõike 2 tõlgendamisel arvesse võtta.
36.      Lõpuks, mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuses Üldkohtu väljendatud muret, et seotud äriühingute arvesse võtmata jätmine võib viia kehtivatest normidest kuritahtliku kõrvalehoidmiseni, siis märgib Ungari, et kui seotud äriühing ei tegele välistuste loetellu kantud tegevusega tahtliku kuritarvituse tulemusena, ei ohusta ettevõtjatevaheline seos määruse eesmärki.
B.      Analüüs
37.      Olen seisukohal, et Ühendkuningriigi apellatsioonkaebus on vastuvõetav ja põhjendatud. Oma analüüsis käsitlen kõigepealt lühidalt apellatsioonkaebuse eset ja teatavate argumentide vastuvõetavust (1) ning seejärel määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimeses lõigus kasutatud mõiste „rühm“ tähendust (2). Mainitud mõistet analüüsides jõuan järeldusele, et selle eesmärk on viidata ühele toetusetaotlejate kategooriale, nagu väidab Ühendkuningriik, ning see ei hõlma taotlejaga seotud äriühinguid, kes ise otsetoetust ei taotle. Lõpuks käsitlen küsimust, kas ühe otsetoetust taotleva füüsilise või juriidilise isiku „aktiivse põllumajandustootja“ staatuse hindamisel on siiski põhjendatud selle taotlejaga seotud äriühingute arvesse võtmine (3).
1.      Apellatsioonkaebuse ese ja teatavate argumentide vastuvõetavus
38.      Vastavalt ELTL artikli 256 lõikele 1 koostoimes Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikliga 58 saab Euroopa Kohtusse edasi kaevata ainult õigusküsimustes. Euroopa Kohtu kodukorra artiklites 168 ja 169 on sellega seoses täpsustatud, et apellatsioonkaebuses tuleb muu hulgas märkida õigusväited ja ‑argumendid ning näidatakse täpselt, millised Üldkohtu lahendi põhjenduse punktid vaidlustatakse. Lisaks tuleb Euroopa Kohtu praktika kohaselt raskesti mõistetavad ja segased argumendid ilmselge vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna need ei võimalda Euroopa Kohtul täita oma ülesandeid ega kontrollida esimese astme otsuse õiguspärasust.(16)
39.      Käesolevas menetluses on Ühendkuningriik esitanud üheainsa apellatsioonkaebuse põhjenduse, mille kohaselt rikkus Üldkohus määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 tõlgendamisel õigusnormi. Seega on apellatsioonkaebuse ese – määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 väidetavalt väär tõlgendus Üldkohtu poolt – kergesti tuvastatav.
40.      Mis puudutab teatavate argumentide vastuvõetavust, siis nõustun komisjoniga, et Ühendkuningriigi esitatud kolmandast ja viiendast argumendist ei nähtu selgelt, kuidas need on seotud vaidlustatud kohtuotsusega, kuna need ei sisalda ühtegi viidet vaidlustatud kohtuotsuse punktidele. Minu arvates ei mõjuta vaidlustatud kohtuotsuse konkreetsetele punktidele viitamata jätmine siiski viienda argumendi ja selle vaidlustatud kohtuotsusega seotuse mõistmist. See argument toetab neljanda argumendi viimase osa põhjendust, mis ei sisalda küll sõnaselget viidet vaidlustatud kohtuotsuse punktile 105, kuid hõlmab selle sõnasõnalist tsitaati.(17) Saan aru, et Ühendkuningriik tugineb viiendale argumendile rõhutamaks veelgi, et määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimese lõigu ainus eesmärk on tagada, et toetusetaotleja põllumajanduslik tegevus ei oleks marginaalne, nagu on märgitud ka neljandas argumendis. Sama ei kehti aga kolmanda argumendi kohta, mida lisaks sellele, et see ei viita vaidlustatud kohtuotsuse konkreetsetele punktidele, ei saa seostada ka muude nimetatud nõuet puudutavate apellatsioonkaebuse argumentidega, ning mis ei ole seega arusaadav. Seetõttu nõustun komisjoniga, et see argument on ilmselgelt vastuvõetamatu.
41.      Kokkuvõttes leian, et apellatsioonkaebus on vastuvõetav, kuid jätan eeltoodud põhjustel oma analüüsist välja kolmanda argumendi.
2.      Viide „füüsiliste või juriidiliste isikute rühmale“ kui toetusetaotlejate eraldi kategooriale
42.      Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 69 õigesti märkinud, et määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõige 2 ei sisalda mõistet „seotud äriühingud“. See artikkel viitab üksnes „füüsilistele või juriidilistele isikutele“ ja „füüsiliste või juriidiliste isikute rühmadele“.
43.      Selle mõiste ulatuse selgitamiseks täpsustas Üldkohus seejärel, et „oma olemuselt tähistab sõna „rühm“ sama organisatsiooni raames omavahel seotud üksuste rühma. Järelikult tuleb mõistet „rühm“ tõlgendada nii, et see on analoogne mõistega „rühmitus“ ja tähistab omavahel seotud füüsiliste või juriidiliste isikute mis tahes ühendust ühe, rohkem või vähem struktureeritud organisatsiooni kujul. Seega hõlmab füüsiliste või juriidiliste isikute rühm seotud äriühinguid.“
44.      Pean sellega seoses vajalikuks täpsustada, et käesolevas kohtuasjas ei ole põhiküsimus mõiste „füüsiliste või juriidiliste isikute rühm“ tõlgendamine, erinevalt sellest, mida võiks järeldada vaidlustatud kohtuotsusest ja sellest, mida näib väitvat komisjon. Küsimus on pigem selles, mis kaasneb viitega sellele mõistele ja keda saab seega määratleda „aktiivse põllumajandustootjana“ määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 tähenduses. Järgmises jaos näitan lühidalt, et määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõikes 2 kasutatud mõiste „füüsiliste või juriidiliste isikute rühm“ tähendab taotlejate kategooriat, mis erineb „füüsiliste isikute“ ja „juriidiliste isikute“ kategooriatest, nagu nähtub sätte kontekstist.
45.      Komisjon väidab, et miski määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimeses lõigus ei osuta sellele, et viide „füüsiliste või juriidiliste isikute rühmadele“ piirdub otsetoetuste taotlejaga ega hõlma teisi selle taotlejaga seotud üksusi. Seega ei tähenda mõiste „rühm“ komisjoni väitel üksnes „rühma“ kujul esinevat taotlejat, vaid laieneb ka mitmetele seotud äriühingutele. See argument näib siiski eiravat selget seost kõnealuse sätte ja määruse nr 1307/2013 artikli 4 lõike 1 punktis a toodud mõiste „põllumajandustootja“ vahel.
46.      Määruse nr 1307/2013 artikli 4 lõike 1 punktis a on sätestatud kolm põllumajandustootjate kategooriat: füüsilised isikud, juriidilised isikud ning selliste isikute rühmad. Nagu kõik menetlusosalised on märkinud, on needsamad kategooriad nimetatud ka kõnealuse määruse artikli 9 lõike 2 esimeses lõigus. Määruse nr 1307/2013 kohaselt võib otsetoetusi anda üksnes põllumajandustootjatele.(18) Sellest järeldub loomulikult, et see säte puudutab sama kolme põllumajandustootjate kategooriat ja seega ka määruse nr 1307/2013 kohaseid toetusetaotlejaid. Eeltoodut arvestades oleks mõistele „füüsiliste või juriidiliste isikute rühm“ teistsuguse tähenduse andmine, nii et see hõlmab ka isikuid, kes toetust ei taotle, vastuolus artikli 9 lõike 2 eespool kirjeldatud kontekstiga.
47.      Seega nõustun Ühendkuningriigi argumendiga, et mõistet „füüsiliste või juriidiliste isikute rühm“ tuleb tõlgendada kooskõlas määruse nr 1307/2013 artikli 4 lõike 1 punktiga a ning see tähendab kolmandat võimalikku põllumajandustootjate ja seega toetusetaotlejate kategooriat lisaks füüsilisele või juriidilisele isikule.
48.      Komisjoni arvates ei ole oluline, et sama sõnastust kasutatakse nii määruse nr 1307/2013 artikli 4 lõike 1 punktis a kui ka kõnealuse määruse artikli 9 lõike 2 esimeses lõigus. Samas on, nagu Euroopa Kohus on seoses määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõikega 1 juba leidnud(19), „põllumajandustootjaks“ liigitumine „aktiivse põllumajandustootjana“ määratlemise eeltingimus.(20) Sama arutluskäik kehtib ka määruse artikli 9 lõike 2 esimese lõigu tõlgendamise kohta, mis on kõne all käesolevas asjas. Mõlemad sätted puudutavad „aktiivse põllumajandustootjana“ liigitamist ja viitavad sellega seoses „füüsilistele või juriidilistele isikutele või füüsiliste või juriidiliste isikute rühmadele“. Komisjoni sellekohane argument ei ole seetõttu minu silmis veenev.
49.      Ma ei nõustu ka komisjoni argumendiga, et kuna määruse nr 1307/2013 artikli 4 lõike 1 punkt a ja artikli 9 lõige 2 käsitlevad erinevaid küsimusi (üks määratleb mõiste „põllumajandustootja“ ja teine käsitleb „aktiivse põllumajandustootjana“ kvalifitseerimist), tuleb neis kahes artiklis kasutatud samale sõnastusele anda erinev tähendus. On selge, et artikli 9 lõike 2 eesmärk on täpsustada, milliseid isikuid tuleb käsitada aktiivsete põllumajandustootjatena. Seda täiendavat aspekti ehk põllumajandustootja „aktiivset“ staatust käsitletakse välistuste loetelu kaudu, selgitades, millised põllumajandustootjate kategooriad ei ole otsetoetuste saamiseks kõlblikud.
50.      Sellest järeldub, et artikli 9 lõike 2 esimeses lõigus kasutatud mõiste „füüsiliste või juriidiliste isikute rühm“ viitab kolmandale toetusetaotlejate kategooriale. Niisiis ei ole selle mõiste eesmärk hõlmata teisi äriühinguid, mis on toetusetaotlejaga seotud, kuid ise otsetoetust ei taotle. Lisaks, nagu ma järgnevalt selgitan, ei võimalda miski määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimesest lõigust järeldada, et toetusetaotlejaga seotud äriühinguid võib või isegi tuleb toetusetaotleja „aktiivse põllumajandustootja“ staatuse hindamisel arvesse võtta.
3.      „Seotud äriühingute“ arvessevõtmine aktiivse põllumajandustootja staatuse hindamisel määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 tähenduses
51.      Olles andnud mõistele „rühm“ omapoolse tõlgenduse, leidis Üldkohus oma õiguslike põhjenduste teises osas, et otsetoetuse andmist välistavaks asjaoluks „võib määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 sõnastuse järgi olla toetusetaotleja, kes võib olla füüsiliste või juriidiliste isikute rühm, tegelemine välistuste loetellu kuuluvate tegevustega vahetult või samasse toetust taotlevasse rühma kuuluva seotud äriühingu kaudu“.(21) Üldkohus asus seisukohale, et kui toetusetaotleja on mingisse rühma kuuluv füüsiline või juriidiline isik, „võib ta tegeleda välistuste loetellu kuuluvate tegevustega vahetult või samasse rühma kuuluva seotud äriühingu kaudu“(22) ning seetõttu võib ta otsetoetuse saajate hulgast välja jätta.
52.      Ühendkuningriik ei vaidle vastu selle põhjenduse esimesele osale, mis puudutab olukorda, kus taotleja ise on füüsiliste või juriidiliste isikute rühm, kuhu kuuluvad seotud äriühingud. Kui toetusetaotleja on „füüsiliste või juriidiliste isikute rühm“, siis, nagu tuleneb eespool toodud selgitusest, ei tohi rühm tervikuna tegeleda ühegi välistuste loetellu kantud tegevusega.
53.      Küll aga leiab Ühendkuningriik, et Üldkohus rikkus õigusnormi oma järelduse teises osas, milles ta laiendas sama põhjendust olukordadele, kus toetusetaotleja on üks füüsiline või juriidiline isik, kes kuulub mingisse rühma, nõudes, et arvesse võetaks ka rühma teiste üksuste (kes ise otsetoetusi ei taotle) tegevust.
54.      Minu arvates ei võimalda ei määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 sõnastus ja kontekst (a) ega ka eesmärgid (b) sellist järeldust teha.
a)      Grammatiline ja kontekstiline analüüs
55.      Määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimese lõigu sõnastusest („Otsetoetusi ei anta füüsilistele või juriidilistele isikutele ega füüsiliste või juriidiliste isikute rühmadele, kes haldavad lennujaamu, veerajatisi, alalisi spordiväljakuid või puhkealasid või osutavad raudtee- või kinnisvarateenuseid.“(23)) nähtub üheselt, et välistuste loetellu kuuluvate tegevustega tegelemist tuleb hinnata asjaomase toetusetaotleja puhul.(24)
56.      Määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimese lõigu sõnastus nõuab otsest seost toetusetaotleja (füüsiline või juriidiline isik või füüsiliste või juriidiliste isikute rühm) ja välistuste loetellu kuuluva tegevuse vahel. See sõnastus ei võimalda järeldada, et niisuguse tegevusega võib tegeleda kaudselt ehk seotud äriühingute kaudu, et see oleks „aktiivse põllumajandustootja“ staatuse kontrollimisel asjakohane. Nagu märkis ka Ühendkuningriik, tähendaks selline tõlgendus määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimese lõigu de facto muutmist. Kui liidu seadusandja oleks soovinud, et määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimese lõigu kohasel hindamisel võetaks arvesse ka taotlejaga seotud äriühinguid, kes ise otsetoetusi ei taotle, oleks seda kõnealuses normis tõenäoliselt sõnaselgelt mainitud.
57.      Mis puudutab määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimese lõigu konteksti, siis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 96 möönis Üldkohus seost selles sättes määratletud mõiste „aktiivne põllumajandustootja“ ja määruse artikli 4 lõike 1 punktis a määratletud mõiste „põllumajandustootja“ vahel. Ta tugines seejuures Euroopa Kohtu praktikale, mille kohaselt – nagu eespool selgitatud – peab isik selleks, et teda saaks pidada „aktiivseks põllumajandustootjaks“, kõigepealt kvalifitseeruma „põllumajandustootjaks“.(25) Üldkohus märkis siiski, et nende kahe sätte vahelisest seosest ei tulene, et otsetoetuse andmine on välistatud üksnes siis, kui toetusetaotleja ise tegeleb välistuste loetelus nimetatud tegevustega. Välistamise võib tingida ka taotlejaga seotud äriühingute tegevus.(26)
58.      Minu arvates on Üldkohtu selline arutluskäik, mille kohaselt ei pea välistuste loetellu kantud tegevusega tegelema vahetult taotleja (olgu ta juriidiline isik, füüsiline isik või füüsiliste või juriidiliste isikute rühm), problemaatiline ja võib – nagu väidab ka Tšehhi Vabariik – kahjustada kõnealuste normide toimimist. See tähendaks, et põllumajandusliku tegevusega tegelev toetusetaotleja jääks toetusest ilma põhjusel, et ta kuulub rühma, mille liikmed tegelevad peamiselt välistuste loetellu kantud tegevustega.(27) Seega saaks otsustavaks üksnes rühma kui terviku äritegevuse kese, mitte see, millele toetusetaotleja ise oma äritegevuses keskendub. See on ilmses vastuolus määruse nr 1307/2013 põhjendusega 10, milles on sõnaselgelt märgitud, et üks selle määruse eesmärke on tagada, et toetused oleksid sihipärasemalt eraldatud põllumajandustootjatele, kelle põllumajanduslik tegevus ei ole marginaalne. Olen seetõttu nõus Ühendkuningriigi apellatsioonkaebuses esitatud argumendiga, et Üldkohtu selline tõlgendus tuleb ümber lükata.
59.      Lisaks põhjendab komisjon oma argumenti, mille kohaselt tuleb selle hindamisel, kas tegeletakse mõne välistuste loetellu kuuluva tegevusega ja kas sellega seoses on välistatud asjaomase taotleja arvamine „aktiivsete põllumajandustootjate“ hulka, arvesse võtta ka otsetoetusi mittetaotlevaid seotud äriühinguid, Euroopa Kohtu otsusega Agrarmarkt Austria(28).
60.      Selles kohtuotsuses pidi Euroopa Kohus määruse nr 1307/2013 alusel otsetoetuste saamise kontekstis analüüsima mõisteid põllumajandustootja „juhitav põllumajandusettevõte“ kõnealuse määruse artikli 4 lõike 1 punktide b ja c tähenduses ning maa-ala, mis on põllumajandustootja „kasutuses“, sama määruse artikli 33 lõike 1 tähenduses. Neid mõisteid tuli selles kohtuotsuses käsitleda seoses olukorraga, kus põllumajandustootjale kuuluva maa moodustavad maatükid antakse üle selle põllumajandustootja valitud kasutajatele, kes kindlaksmääratud tasu eest vastutavad nende maatükkide hooldamise ja saagikoristuse eest, ja kus sama põllumajandustootja harib maa üles, tagab istutamise ja külvamise ning regulaarse kastmise ning samuti hooldab maatükke kasutajate tegevusetuse korral.
61.      Euroopa Kohus otsustas, et need asjaolud ei takista kõnealuse põllumajandusmaa käsitamist põllumajandustootja „juhitava põllumajandusettevõttena“ ja „[tema] kasutuses oleva“ maa-alana määruse nr 1307/2013 artikli 4 lõike 1 punkti b ja artikli 33 lõike 1 tähenduses, tuginedes seejuures asjaolule, et üldine vastutus vastavate maatükkide eest lasus endiselt põllumajandustootjal.(29)
62.      Komisjon järeldab kohtuotsusest Agrarmarkt Austria, et toetusetaotleja võib tegeleda põllumajandusliku tegevusega teiste isikute kaudu (käesoleval juhul maatükkide kasutajate kaudu) ja ikkagi liigituda „põllumajandustootjaks“. Järelikult peab sama kehtima ka määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimeses lõigus märgitud välistuste loetellu kuuluva tegevuse puhul, mis võib samuti aset leida teiste (toetusetaotlejaga seotud äriühingute, kes ise ei taotle otsetoetusi, vaid kuuluvad taotlejaga samasse rühma) kaudu.
63.      See järeldus on minu arvates väär ja tõlgendab kohtuotsust Agrarmarkt Austria ebaõigesti. Nagu Tšehhi Vabariik õigesti märgib, erinevad viimati nimetatud kohtuotsuses käsitletud õiguslikud küsimused käesolevast menetlusest. Viidatud kohtuasjas oli vaidluse keskmes ise otsetoetusi taotleva põllumajandustootja „juhitav põllumajandusettevõte“, mis on tema „kasutuses“, mitte aga mõne välistuste loetellu kantud tegevusega tegelemine.(30)
64.      Lisaks erines selle kohtuasja faktiline taust oluliselt käesoleva kohtuasja omast. Mainitud kohtuasja asjaoludest nähtub, et vastaval põllumajandustootjal säilis üldine vastutus maa harimise eest ja talle jäid ka olulised õigused põllumajanduslikule majapidamisele.(31) See ei ole võrreldav olukorraga, kus taotlejaga on seotud äriühingud, millest üks tegeleb välistuste loetellu kuuluva tegevusega.
65.      Viimaseks nõustun Tšehhi Vabariigi argumendiga, et kohtuotsus Agrarmarkt Austria näib kinnitavat Ühendkuningriigi antud tõlgendust määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõikele 2. Selles kohtuotsuses lähtus Euroopa Kohus toetuse taotlejast ehk põllumajandustootjast, et hinnata, kas ta kvalifitseerub aktiivseks põllumajandustootjaks ja võib sellest tulenevalt saada otsetoetusi. Kohtuasja konkreetsete asjaolude põhjal järeldas ta, et maa oli endiselt selle põllumajandustootja juhtimise all ja valduses, kuigi see anti teatavaks ajaks üle maa kasutajatele. Seega nähtub kõnealusest kohtuotsusest, et uurides seda, kas põllumajandustootjat võib pidada „aktiivseks põllumajandustootjaks“, tuleb analüüsida üksnes toetusetaotlejat, mitte muid seotud üksusi.
b)      Teleoloogiline analüüs
66.      Ühendkuningriik lisab, et tema seisukohta toetavad laiemad teleoloogilised kaalutlused.
67.      Ühendkuningriigi väitel eksis Üldkohus, sedastades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 104 vääralt, et määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 peamine eesmärk on „vältida ohtu, et liidu eelarvet kasutatakse pettuseks“. Tema arvates on määruse eesmärk selle põhjenduse 10 järgi pigem tagada, et toetusi ei makstaks isikutele, kelle põllumajanduslik tegevus on marginaalne. Ta lisab, et Üldkohus ei selgitanud, miks on problemaatiline, kui Ühendkuningriigi tõlgenduse kohaselt „võib taotleja oma tegevuse jagada ära mitme seotud juriidilise isiku vahel, et vältida kõnealusest sättest tulenevaid piiranguid tema tunnustamisele aktiivse põllumajandustootjana“(32), kui taotleja tegeleks endiselt ise olulises ulatuses põllumajandusliku tegevusega.
68.      Kõigepealt pean vajalikuks rõhutada, et Ühendkuningriik näib olevat vaidlustatud kohtuotsust osaliselt valesti tõlgendanud. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 104, millele Ühendkuningriik viitab, jätkas Üldkohus täpsustusega, et määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 eesmärk on samuti „piirduda [ÜPP] toetuste maksmisel üksnes põllumajandustootjatega, kes reaalselt tegelevad olulises ulatuses põllumajandusliku tegevusega“.(33)
69.      Igal juhul nõustun Ühendkuningriigi seisukohaga, et isegi need kaks eesmärki – ennetada pettusi ja tagada toetuste sihipärasem eraldamine – ei õigusta toetusetaotlejaga seotud äriühingute tegevuse arvessevõtmist. Nimetatud kaks eesmärki ei ole piisavad eiramaks määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimese lõigu sõnastust ja konteksti, kuna mainitud eesmärkide kaitse on tagatud teisiti, nagu ma järgnevalt selgitan.
70.      See tuleneb esiteks asjaolust, et liidu seadusandja on otsetoetuste saamise tingimustest kõrvalehoidmise ja seega ka petturlike taotluste vastu võitlemiseks näinud määruse nr 1306/2013 artiklis 60 ette erinormi. Teiseks ei keelata määrusega nr 1307/2013 iseenesest toetusetaotlejal tegeleda välistuste loetellu kuuluvate tegevustega ega jäeta teda sellistel juhtudel otsetoetuse saajate hulgast välja, kuni ta tegeleb jätkuvalt olulises ulatuses põllumajandusliku tegevusega. Seda arvestades ei ole toetuste sihipärasema eraldamise eesmärgi täitmiseks vaja arvesse võtta ka seotud äriühingute tegevust.
71.      Eespool nimetatud kahest aspektist esimese, nimelt pettustega võitlemise kohta on määruse nr 1306/2013 artiklis 60 sätestatud, et „põllumajandusalaste sektoripõhiste õigusaktidega ettenähtud eeliseid [ei anta] füüsilistele ega juriidilistele isikutele, kelle puhul on kindlaks tehtud, et nad tekitasid selliste eeliste saamiseks vajalikud tingimused kunstlikult, vastupidi kõnealuste õigusaktide eesmärkidele“.
72.      See säte näitlikustab kahte asjaolu: esiteks on liidu seadusandja põllumajandusalaste sektoripõhiste õigusaktide alusel toetuste saamise tingimuste kunstliku tekitamise võimalusega arvestanud ja käsitles seda konkreetselt määruse nr 1306/2013 artiklis 60, ning teiseks puudutab asjaomane regulatsioon juhtumeid, kus selline kunstlik tingimuste loomine ja seega kohaldatavate õigusnormidega kehtestatud piiridest kõrvalehoidmine on kindlaks tehtud. Ainuüksi sellise kõrvalehoidmise oht ei ole seega liidu seadusandja tahte kohaselt piisav.
73.      Komisjoni väide liidu eelarve kuritarvitamise ohu kohta põhineb siiski kahel puhtalt hüpoteetilisel stsenaariumil. Esiteks kardab komisjon, et taotleja võib saada kasu tulust, mida teenivad temaga seotud äriühingud, kes tegelevad välistuste loetellu kuuluva tegevusega. Taotlejale niisugusest mittepõllumajanduslikust tegevusest laekuv (kaudne) tulu muudaks tema põllumajandustegevuse sel juhul marginaalseks.(34) Teiseks võib vastavad tegevused ära jagada mitme seotud juriidilise isiku vahel eesmärgiga vältida määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimese lõigu kohaldamist. Need võimalikud ohud ei pruugi aga tegelikult kõikidel juhtudel realiseeruda. Seega ei õigusta nende olemasolu minu arvates kõigi toetusetaotlejaga seotud äriühingute arvessevõtmist tema „aktiivse põllumajandustootja“ staatuse hindamisel määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimese lõigu tähenduses.
74.      Nõustun Tšehhi Vabariigi ja Ungariga selles, et Üldkohtu argument, mille kohaselt määruse nr 1306/2013 artikkel 60 on liidu eelarve kuritarvitamise ohu vältimiseks ebapiisav(35) ja seetõttu tuleb seotud äriühinguid määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõikes 2 ette
nähtud hindamisel arvesse võtta, ei ole veenev. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika(36) kohaselt ei pruugi pelk tegevuse jaotus erinevate äriühingute vahel tingimata tekitada määruse nr 1306/2013 artikli 60 kohaldamisalasse kuuluvat olukorda. Selle sätte kohaselt on kuritarvituse tõendamiseks lisaks objektiivsete asjaolude kogumile, millest tuleneb, et vaatamata asjaomastes õigusnormides ette nähtud tingimuste formaalsele täitmisele ei ole nende õigusnormidega taotletud eesmärki saavutatud(37), nõutav subjektiivne element, milleks on tahe saada liidu õigusnormidest tulenev eelis, luues kunstlikult selle saamiseks vajalikud tingimused.(38) Minu hinnangul aga väljendab määruse nr 1306/2013 artikli 60 kohaldamisala, täpsemalt subjektiivse elemendi nõue, pigem liidu seadusandja tahet, et mitte igasugune tegevuste jaotamine eri äriühingute vahel ei peaks tooma kaasa sanktsioone ega välistama taotlejat otsetoetuste saajate hulgast. Määruse nr 1306/2013 artiklis 60 sätestatud otsetoetuste saamise tingimustest kõrvalehoidmise regulatsioon ei jäta seega ruumi määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimese lõigu laiaks tõlgendamiseks.
75.      Mis puudutab teist aspekti ehk toetuste sihipärasema eraldamise eesmärki, siis määruse nr 1307/2013 põhjendust 10
arvestades on selge(39), et liidu seadusandja ei soovinud keelata otsetoetuste maksmist põllumajandustootjatele, kes tegelevad ka välistuste loetellu kuuluvate tegevustega. Ta soovis üksnes tagada, et need muud tegevused ei moodusta peamist osa toetusetaotleja tegevusest.
76.      Sama järeldub ka määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 viimasest lõigust, nagu Ühendkuningriik õigesti märkis. Selle lõigu punktides a–c nähakse välistuste loetellu kantud tegevusega tegelevale toetusetaotlejale ette võimalus eeldus ümber lükata ja tõendada, et tema põllumajanduslik tegevus ei ole marginaalne. Punktid b ja c on käesoleval juhul eriti asjakohased, kuna nende kohaselt võib toetusetaotleja tõendada, „et tema põllumajanduslik tegevus ei moodusta tühist osa tema majandustegevusest“ või „et tema põhiline tegevus või äriühingu eesmärk on põllumajanduslik tegevus“. Sellest sättest nähtub seega taas, et pelk tegelemine välistuste loetelus nimetatud tegevusega ei takista toetusetaotlejal tingimata otsetoetuste saamist. Oluline on sellega seoses vaid see, et tema enda põllumajanduslik tegevus ei oleks marginaalne.
77.      Seda arvestades näib vastuoluline, et toetusetaotleja jääb seotud äriühingu tegelemise tõttu välistuste loetellu kantud tegevusega ise toetusest ilma. Asjaolu, et seotud äriühingud võivad tegeleda välistuste loetellu kuuluva tegevusega, ei mõjuta kuidagi toetusetaotleja (ulatusliku või marginaalse) põllumajandusliku tegevuse hindamist.
78.      Lisaks pean vajalikuks rõhutada, et eesmärgid, millele Üldkohus tugines, ei ole ainsad, millega tuleb arvestada, et määruse nr 1307/2013 sätteid õigesti tõlgendada. Määruse põhjenduses 2 on märgitud: „[ü]ks ÜPP reformi [mille osaks see määrus on] peamisi eesmärke ja põhinõudeid on halduskoormuse vähendamine“ ning „[s]eda tuleks otsetoetuste kava asjaomaste sätete kujundamisel kindlasti arvesse võtta“. Kõigi toetusetaotlejaga seotud äriühingute arvessevõtmine oleks minu arvates selle eesmärgiga vastuolus.
79.      Lõpetuseks nõustun Tšehhi Vabariigi ja Ungariga ka selles, et vastupidine järeldus tekitaks teatavaid probleeme seoses õiguskindluse põhimõttega.
80.      Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt nõuab õiguskindluse põhimõte, et õigusnormid oleksid selged, täpsed ja ettenähtavate tagajärgedega, et huvitatud isikutel oleks võimalik selgelt teada oma õigusi ja kohustusi ning toimida neile vastavalt.(40) See on eriti oluline juhul, kui õigusnorm võib tekitada negatiivseid rahalisi kohustusi.(41)
81.      Nagu Tšehhi Vabariik märkis, ei täpsustanud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses, milline peab olema vastavate äriühingute vaheline seos ja rühma moodustumiseks vajalik ettevõtjate organisatsiooni struktuur ning kas ja kuidas tuleb reguleerida eri liikmete vahelisi suhteid.
82.      Eeltoodut arvestades on liikmesriikide ametiasutuste tehtud maksete liidupoolsest rahastamisest väljajätmine liidu õiguse sätte üsna ebamäärase ja ebaselge tõlgenduse alusel minu arvates raskesti ühitatav selle liidu õiguse põhimõttega.
83.      Kokkuvõttes leian, et taotlejaga seotud äriühingute arvessevõtmine aktiivse põllumajandustootja staatuse hindamisel on vastuolus määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimese lõigu sõnastusega, selle sätte konteksti ja taotletavate eesmärkidega. Seega tuleb apellatsioonkaebus rahuldada, kuna Üldkohus rikkus õigusnormi, tõlgendades määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimest lõiku nii, et see keelab otsetoetuste maksmise põllumajandustootjatele, kes ise ei tegele välistuste loetelus nimetatud tegevusega, kuid kellega seotud äriühingud seda teevad, kinnitades nii komisjoni poolt vaidlusaluses otsuses samale sättele antud tõlgendust. Seetõttu tuleks vaidlustatud kohtuotsus tühistada.
VII. Kohtuasja Üldkohtule tagasi saatmata jätmine
84.      Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu kohaselt tühistab Euroopa Kohus Üldkohtu otsuse, kui apellatsioonkaebus on põhjendatud. Ta võib ise teha asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab, või suunata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks.
85.      Nagu eespool selgitatud, tuleb apellatsioonkaebus rahuldada tulenevalt sellest, et Üldkohus rikkus määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimese lõigu tõlgendamisel õigusnormi. Ühendkuningriik palus esimeses kohtuastmes vaidlusaluse otsuse tühistada just määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimese lõigu komisjonipoolse tõlgenduse tõttu ning väitis, et sellega jättis komisjon ekslikult liidu rahastamisest välja teatavad kulud, mille tema akrediteeritud makseasutused olid kandnud EAGFi ja EAFRD raames. Seega on ka vaidlusalune otsus kehtetu, kuna see tugineb määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimese lõigu samal vääral tõlgendusel, ja tuleb tühistada. Järelikult ei ole vaja kohtuasja Üldkohtule tagasi saata.
VIII. Kohtukulud
86.      Kodukorra artikli 184 lõikes 2 on sätestatud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise.
87.      Kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt, mis kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel on kohaldatav apellatsioonkaebuse lahendamise suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
88.      Käesolevas asjas on Ühendkuningriik nõudnud kohtukulude hüvitamist. Kuna apellatsioonkaebus tuleb rahuldada ja hagi jätta rahuldamata, tuleb käesoleva menetluse nii esimeses kui ka apellatsiooniastmes kantud kohtukulud välja mõista komisjonilt.
IX.    Ettepanek
89.      Eespool esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
–        tühistada 31. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Ühendkuningriik vs. komisjon (T‑56/22, EU:T:2024:51);
–        tühistada komisjoni rakendusotsus (EL) 2021/2019, mille kohaselt Euroopa Liit ei rahasta teatavaid kulusid, mida Ühendkuningriik on kandnud Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondi (EAGF) ja Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondi (EAFRD) raames, „aktiivse põllumajandustootja“ määratluse märgitud puuduste tõttu;
–        mõista nii esimeses kohtuastmes kui ka apellatsioonimenetluses kantud kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.
1      Algkeel: inglise.
2      31. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Ühendkuningriik vs. komisjon (T‑56/22, EU:T:2024:51 edaspidi, „vaidlustatud kohtuotsus“).
3      Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuses, et Ühendkuningriigil oli õigus esitada hagi Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise lepingu (ELT 2020, L 29, lk 7; edaspidi „väljaastumisleping“) artikli 90 teise lõigu punkti c alusel.
4      Komisjoni 17. novembri 2021. aasta rakendusotsus (EL) 2021/2019 (ELT 2021, L 413, lk 3; edaspidi „vaidlusalune otsus“). Märgin siinkohal, et Üldkohus kasutas vaidlustatud kohtuotsuses ekslikult väärat otsuse numbrit (2021/2020).
5      Vt selle kohta ELTL artiklid 38–44.
6      Vt selle kohta komisjoni teatis Euroopa Parlamendile, nõukogule, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele ning Regioonide Komiteele „Ühise põllumajanduspoliitika eesmärgid 2020. aastaks: toidu, loodusvarade ja territooriumiga seotud tulevikuprobleemide lahendamine (KOM(2010) 672 (lõplik)), lk 7; Teabelehed Euroopa Liidu kohta – 2026, Otsetoetused, lk 1, kättesaadav aadressil https://www.europarl.europa.eu/ftu/pdf/et/FTU_3.2.7.pdf; ning Euroopa Komisjon, Sissetulekutoetus – ülevaade põllumajandustootjatele makstavatest otsetoetustest, kättesaadav aadressil https://agriculture.ec.europa.eu/common-agricultural-policy/income-support/income-support-explained_et.
7      Samas.
8      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2003. aasta määrus, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames toetuskavade alusel põllumajandustootjatele makstavate otsetoetuste eeskirjad ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 637/2008 ja (EÜ) nr 73/2009 (ELT 2013, L 347, lk 608). See määrus tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 2. detsembri 2021. aasta määrusega (EL) 2021/2115, millega kehtestatakse liikmesriikide koostatavate Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondist (EAGF) ja Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondist (EAFRD) rahastatavate ühise põllumajanduspoliitika strateegiakavade (ÜPP strateegiakavad) toetamise reeglid ning tunnistatakse kehtetuks määrused (EL) nr 1305/2013 ja (EL) nr 1307/2013 (ELT 2021, L 435, lk 1). Määrus nr 1307/2013 on käesolevas asjas siiski kohaldatav ratione temporis.
9      Vt selle kohta Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta
määruse (EL) nr 1306/2013 (ühise põllumajanduspoliitika rahastamise, haldamise ja seire kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 352/78, (EÜ) nr 165/94, (EÜ) nr 2799/98, (EÜ) nr 814/2000, (EÜ) nr 1290/2005 ja (EÜ) nr 485/2008 (ELT 2013, L 347, lk 549)) artikli 4 lõike 1 punkt b.
10      Vt selle kohta määruse nr 1306/2013 artikli 58 lõige 2, artikli 59 lõige 1 ning artikli 67 lõiked 1 ja 2.
11      Vt selle kohta määruse nr 1306/2013 artikli 72 lõige 1.
12      Vt selle kohta määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 kolmas lõik.
13      Komisjon kasutas terminit „seotud üksused“. Segaduse vältimiseks kasutan mina siiski mõistet „seotud äriühingud“, mida kasutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses, pidades sellega silmas sama üksuste kogumit.
14      Vt 13. juuni 2024. aasta kohtuotsus Agrarmarkt Austria (C‑731/22, EU:C:2024:503).
15      „Põllumajandusliku majapidamise“ määratlus sisaldub määruse nr 1307/2013 artikli 4 lõike 1 punktis b.
16      Vt selle kohta 10. septembri 2020. aasta kohtuotsus Hamas vs. nõukogu (C‑122/19 P, EU:C:2020:690, punkt 27).
17      Neljanda argumendi viimases osas osundab Ühendkuningriik Üldkohut, kes märgib, et „taotleja võib oma tegevuse jagada ära mitme seotud juriidilise isiku vahel, et vältida kõnealusest sättest tulenevaid piiranguid tema tunnustamisele aktiivse põllumajandustootjana“.
18      Vt selle kohta määruse nr 1307/2013 artikli 1 punkt a.
19      Tuletan meelde, et selle sätte kohaselt ei anta „otsetoetusi […] füüsilistele või juriidilistele isikutele ega füüsiliste või juriidiliste isikute rühmadele, kelle põllumajandusmaad on põhiliselt maa-alad, mis on looduslikult karjatamiseks või harimiseks sobilikus seisukorras ning kus ei toimu artikli 4 lõike 2 punkti b kohaselt liikmesriikide määratletavat minimaalset tegevust“.
20      Vt selle kohta 7. aprilli 2022. aasta kohtuotsus Avio Lucos (C‑176/20, EU:C:2022:274, punkt 54).
21      Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 71.
22      Samas.
23      Kohtujuristi kursiiv.
24      Ka teistes keeleversioonides on kasutatud sõnaga „kes“ samaväärseid termineid, nõudes seega otsest põhjuslikku seost toetusetaotleja ja välistuste loetellu kuuluvate tegevuste vahel (vt näiteks „přímé platby se neposkytnou fyzickým či právnickým osobám ani skupinám fyzických či právnických osob, které provozují […]“ tšehhi keeles, „[n]atürlichen oder juristischen Personen oder Vereinigungen natürlicher oder juristischer Personen, die […] betreiben sowie […] erbringen, werden keine Direktzahlungen gewährt“ saksa keeles, „aucun paiement direct n’est octroyé à des personnes physiques ou morales ni à des groupements de personnes physiques ou morales qui exploitent […]“ prantsuse keeles ja „ Δεν χορηγούνται άμεσες ενισχύσεις σε φυσικά ή νομικά πρόσωπα, ή σε ομάδες φυσικών ή νομικών προσώπων, που διευθύνουν […]“ kreeka keeles. Kohtujuristi kursiiv.
25      Ta viitas siinkohal 7. aprilli 2022. aasta kohtuotsusele Avio Lucos (C‑176/20, EU:C:2022:274, punkt 54).
26      Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 97 ja 98.
27      Pean vajalikuks rõhutada, et erinevalt Tšehhi Vabariigi väidetust ei näe mina siiski sellist probleemi, et toetusetaotleja võib kvalifitseeruda „aktiivseks põllumajandustootjaks“ olukorras, kus ta ise põllumajandusliku tegevusega ei tegele, ainuüksi põhjusel, et üks temaga seotud äriühingutest sellega tegeleb. Minu arvates hoiab selle hõlpsasti ära määruse nr 1307/2013 artikli 9 lõike 2 esimeses lõigus sätestatud eeldus, kuna sellisel juhul tegeleb toetusetaotleja ise ühe välistuste loetelus nimetatud tegevusega.
28      13. juuni 2024. aasta kohtuotsus (C‑731/22, EU:C:2024:503, edaspidi „kohtuotsus Agrarmarkt Austria“).
29      Kohtuotsus Agrarmarkt Austria, punktid 34 ja 36.
30      Kohtuotsus Agrarmarkt Austria, punkt 23.
31      Kohtuotsus Agrarmarkt Austria, punktid 34–36.
32      Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 105.
33      Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 104.
34      See arutluskäik näib analoogia alusel põhinevat selgitustel, mis on esitatud komisjoni 11. märtsi 2014. aasta delegeeritud määruse (EL) nr 639/2014 (millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 1307/2013, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames toetuskavade alusel põllumajandustootjatele makstavate otsetoetuste eeskirjad, ning muudetakse kõnealuse määruse X lisa (ELT 2014, L 181, lk 1)) artiklis 13, kus on ette nähtud kriteeriumid, mille alusel tõendatakse, et põllumajanduslik tegevus ei moodusta tegevusest tühist osa ning kus sellega seoses viidatakse „põllumajanduslikust tegevusest saadud kogutulule“.
35      Vt selle kohta vaidlustatud kohtuotsuse punktid 107–111. Samuti märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 109, et määruse nr 1306/2013 artikli 60 sõnastusest („füüsiline või juriidiline isik“) nähtub, et see artikkel ei ole kohaldatav olukorras, kus otsetoetust taotleb nende rühm. Selle artikkel 2 viitab mõistele „põllumajandustootja“ siiski määruse nr 1307/2013 artikli 4 tähenduses. Seetõttu järeldan, et määruse nr 1306/2013 artikkel 60 väljendab üldist mõtet, mille kohaselt ei tohi niisugustel asjaoludel, nagu on kirjeldatud selles sättes, eelist anda ja et see säte hõlmab seega ka „rühmi“.
36      Vt selle kohta 7. aprilli 2022. aasta kohtuotsus Avio Lucos (C‑176/20, EU:C:2022:274, punkt 70 ja seal viidatud kohtupraktika).
37      Vt selle kohta vaidlustatud kohtuotsus, punkt 109 ja seal viidatud kohtupraktika.
38      Samas.
39      Tuletan meelde, et määruse nr 1307/2013 põhjenduses 10 on märgitud, et „[p]õllumajandustootjate eri toetuskavade kohaldamisest saadud kogemused on näidanud, et paljudel juhtudel anti toetust füüsilistele või juriidilistele isikutele, kelle majanduslik eesmärk ei olnud kas üldse või oli üksnes vähesel määral suunatud põllumajanduslikule tegevusele. Toetuse sihipärasema eraldamise tagamiseks peaksid liikmesriigid hoiduma otsetoetuste andmisest teatavatele füüsilistele ja juriidilistele isikutele, välja arvatud juhul, kui need isikud tõendavad, et nende põllumajanduslik tegevus ei ole marginaalne. […]“.
40      Vt selle kohta 5. mai 2015. aasta kohtuotsus Hispaania vs. nõukogu (C‑147/13, EU:C:2015:299, punkt 79 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 17. novembri 2022. aasta kohtuotsus Avicarvil Farms (C‑443/21, EU:C:2022:899, punkt 46).
41      Vt selle kohta 6. septembri 2018. aasta kohtuotsus Tšehhi Vabariik vs. komisjon (C‑4/17 P, EU:C:2018:678, punkt 58).