62020CJ0231_RES
Kohtuasi C‑231/20
MT
versus
Landespolizeidirektion Steiermark
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgerichtshof)
Euroopa Kohtu (teine koda) 14. oktoobri 2021. aasta otsus
Eelotsusetaotlus – Teenuste osutamise vabadus – ELTL artikkel 56 – Hasartmängud – Keelatud loteriide kättesaadavaks tegemine – Karistused – Proportsionaalsus – Rahatrahvide miinimumsummad – Liitmine – Ülemmäära puudumine – Asendusarest – Menetluskulude proportsionaalse osa tasumine – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõige 3
Teenuste osutamise vabadus – Piirangud – Hasartmängud – Liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette karistused hasartmängumonopoli rikkumise eest – Karistuste õiguspärasuse hindamine liikmesriigi kohtu poolt – Hindamine, kas need karistused on kooskõlas teenuste osutamise vabadusega – Ulatus
(ELTL artikkel 56)
(vt punktid 27–29, 33–35 ja resolutsiooni punkt 1)
Teenuste osutamise vabadus – Piirangud – Hasartmängud – Keelatud loteriide kättesaadavaks tegemine – Karistused – Miinimumtrahvide ja asendusaresti määramine iga ebaseadusliku mänguautomaadi eest – Rahatrahvide ja karistuste liitmine – Ülemmäära puudumine – Menetluskulude proportsionaalse osa tasumine – Lubatavus – Tingimused – Proportsionaalsuse põhimõtte järgimine – Õiguse pöörduda kohtusse tagamine
(ELTL artikkel 56; Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 47 ja artikli 49 lõige 3)
(vt punktid 39–47, 49–51, 53, 56–58 ja resolutsiooni punkt 2)
Kokkuvõte
2016. aastal tegi üks äriühing Austrias asuvas ettevõttes majandustegevuse raames kättesaadavaks kümme mänguautomaati, rikkudes sellega hasartmängumonopoli. Austria föderaalse hasartmänguseaduse kohaselt on nimelt keelatud loteriid, mille korraldamiseks ei ole väljastatud kontsessiooni või luba ning mida ei ole välja arvatud föderaalriigi hasartmängumonopolist. Automatiseeritud hasartmängude korraldamine ilma nõutava kontsessioonita on karistatav tegu, mille eest võidakse määrata rahatrahv, millele lisandub asendusarest ja kohustus tasuda osa karistuse määramise menetluse kuludest määras 10% mõistetud karistuse summast. Juriidilise isiku nimel vastutab kõnealuste õigusnormide järgimise eest üldjuhul isik, kes esindab seda juriidilist isikut kolmandate isikute ees.
Nõnda määrati nende rikkumiste eest vastutavaks tunnistatud äriühingu esindajale kõigepealt 100000 euro suurune rahatrahv (10000 eurot iga rikkumise eest), 30 päeva pikkune asendusarest (kolm päeva iga rikkumise eest) ja 10000 eurot menetluskulude katmiseks. Selle otsuse peale esitatud kaebuste alusel vähendati neid karistusi vastavalt 40000 eurole, 10 päevale ja 4000 eurole.
Verwaltungsgerichtshof (Austria kõrgeim halduskohus), kellel tuli hinnata viimati nimetatud karistuse õiguspärasust, otsustas esitada Euroopa Kohtule mitu eelotsuse küsimust, mis puudutasid asjasse puutuvate liikmesriigi õigusnormide kooskõla ELTL artikliga 56 kaitstud teenuste osutamise vabadusega.
Euroopa Kohus täpsustas oma kohtuotsuses eelkõige seda, millise ulatusega on liikmesriikide kohtute kohustus analüüsida hasartmänguvaldkonnas ette nähtud karistuste korda teenuste osutamise vabaduse seisukohalt.
Euroopa Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks täpsustas Euroopa Kohus, et iga hasartmänguvaldkonna riigisiseste õigusnormidega kehtestatud piirangut, sealhulgas nende normidega ette nähtud karistusi, tuleb analüüsida eraldi ja eelkõige sellest aspektist, kas see on sobiv liikmesriigi osutatud eesmärgi või eesmärkide saavutamiseks ja kas see ei lähe kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks vajalik.
Seega peab liikmesriigi kohus, kelle ülesanne on otsustada selles valdkonnas määratud karistuse õiguspärasuse üle, konkreetselt hindama, kas see karistus on selle määramise konkreetset korda arvestades kooskõlas teenuste osutamise vabadusega ELTL artikli 56 tähenduses. Hinnang tuleb anda isegi juhul, kui hasartmängumonopoli kehtestamisega seotud muud piirangud on juba tunnistatud selle sättega kooskõlas olevaks.
Järgmiseks leidis Euroopa Kohus, et kui piirangud, mille liikmesriigid on hasartmängudele kehtestanud, vastavad ülekaalukale üldisele huvile, tagavad taotletava eesmärgi saavutamise ega lähe kaugemale selle saavutamiseks vajalikust, vastab karistuste kehtestamine nendele samadele üldisest huvist tulenevatele kaalutlustele, millele piirangud ise vastavad. Karistuste raskus peab siiski olema vastavuses nende rikkumiste raskusega, mille eest neid määratakse, ja järgima karistuste proportsionaalsuse põhimõtet, mis on kirjas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõikes 3.
Seejärel tõdes Euroopa Kohus esimesena seoses asjaoluga, et iga ebaseadusliku mänguautomaadi eest on kehtestatud miinimumtrahv, ilma et oleks ette nähtud määratavate rahatrahvide kogusumma ülempiiri, et asjaomaste rikkumiste raskuse seisukohast ei näi selline karistus iseenesest olevat ebaproportsionaalne. See võib küll kaasa tuua märkimisväärse suurusega rahaliste karistuste kohaldamise, kuid võimaldab samas kaotada majandusliku eelise, mille karistatavate rikkumiste abil võib saada. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab siiski veenduma, et kehtestatud miinimumsumma ja määratud trahvide kogusumma ei oleks selle eelisega võrreldes liiga suur.
Teisena märkis Euroopa Kohus seoses asendusarestiga, et selle eesmärk on tagada see, et rikkumiste eest saaks tõhusalt karistada, kui rahatrahvi ei ole võimalik sisse nõuda, ja ka see ei näi rikkumiste laadi ja raskust arvestades iseenesest olevat ebaproportsionaalne. Käesoleval juhul saab aga sellise karistuse määrata iga mänguautomaadi eest ja karistuste kogupikkuse piirmäära ei ole ette nähtud. Seega võib niisuguste karistuste liitmine tuua kaasa märkimisväärse pikkusega asendusaresti, mistõttu peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, et määratud karistuse pikkus ei oleks tuvastatud rikkumiste raskusega võrreldes ülemäärane.
Viimaks kolmandana toonitas Euroopa Kohus seoses menetluskulude väljamõistmisega osas, mis moodustab 10% määratud rahatrahvidest, et kohtukulude maksmine aitab kaasa kohtusüsteemi paremale toimimisele, kuna see on üheks liikmesriikide kohtute tegevuse rahastamise allikaks. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab siiski veenduma, et väljamõistetud osa kuludest ei oleks menetluse tegelikku maksumust arvestades ülemäärane ega rikuks Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud õigust pöörduda kohtusse.