62023CJ0066
EUROOPA KOHTU OTSUS (esimene koda)
12. september 2024 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Keskkond – Direktiiv 92/43/EMÜ – Direktiiv 2009/147/EÜ – Loodusliku linnustiku kaitse – Looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse – Ala määramine erikaitsealaks – Nn klassifitseerimise aluseks olevad liigid – Kõikide erikaitsealade suhtes ühetaoliselt kohaldatavad ajutised horisontaalsed meetmed – Individuaalsete kaitsekorralduskavade vastu võtmata jätmine
Kohtuasjas C‑66/23,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Symvoulio tis Epikrateiase (Kreeka kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) 19. detsembri 2022. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 7. veebruaril 2023, menetluses
Elliniki Ornithologiki Etaireia,
Syllogos Diktyo Oikologikon Organoseon Aigaiou,
Perivallontikos Syllogos Rethymnou,
Politistikos Syllogos Thronos Kleisidiou,
KX,
ja teised kaebajad
versus
Ypourgos Esoterikon,
Ypourgos Oikonomikon,
Ypourgos Anaptyxis kai Ependyseon,
Ypourgos Perivallontos kai Energeias,
Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimon,
EUROOPA KOHUS (esimene koda),
koosseisus: koja president A. Arabadjiev (ettekandja) ning kohtunikud T. von Danwitz, P. G. Xuereb, A. Kumin ja I. Ziemele,
kohtujurist: J. Kokott,
kohtusekretär: ametnik L. Carrasco Marco,
arvestades kirjalikku menetlust ja 18. jaanuari 2024. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Elliniki Ornithologiki Etaireia ja Syllogos Diktyo Oikologikon Organoseon Aigaiou, esindaja: dikigoros P. Fokas‑Pagoulatos,
–
Perivallontikos Syllogos Rethymnou, Politistikos Syllogos Thronos Kleisidiou, KX ja teised kaebajad, esindajad: dikigoroi D. Bousmpouras ja V. Kounelis,
–
Ypourgos Esoterikon, l’Ypourgos Oikonomikon, Ypourgos Anaptyxis kai Ependyseon, Ypourgos Perivallontos kai Energeias, Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimon ja Kreeka valitsus, esindajad: E. Leftheriotou, M. Tassopoulou ja A. Vasilopoulou,
–
Tšehhi valitsus, esindajad: J. Benešová, L. Langrová ja M. Smolek,
–
Madalmaade valitsus, esindajad: E. M. M. Besselink, M. K. Bulterman ja C. S. Schillemans,
–
Poola valitsus, esindaja: B. Majczyna,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: C. Hermes ja I. Zervas,
olles 22. veebruari 2024. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. novembri 2009. aasta direktiivi 2009/147/EÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta (ELT 2010, L 20, lk 7; edaspidi „linnudirektiiv“) artikli 4 lõikeid 1 ja 2, nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (EÜT 1992, L 206, lk 7; ELT eriväljaanne 15/02, lk 102; edaspidi „elupaikade direktiiv“) artikli 6 lõikeid 2–4 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/92/EL teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (ELT 2012, L 26, lk 1), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. aprilli 2014. aasta direktiiviga 2014/52/EL (ELT 2014, L 124, lk 1) (edaspidi „direktiiv 2011/92“).
2
Taotlus on esitatud vaidluses, mille pooled on ühelt poolt Elliniki Ornithologiki Etaireia (Kreeka ornitoloogiaühing), Syllogos Diktyo Oikologikon Organoseon Aigaiou (Egeuse mere ökoloogiaorganisatsioonide võrgustikühing), Perivallontikos Syllogos Rethymnou (Rethymno keskkonnaühing) Politistikos Syllogos Thronos Kleisidiou (Thronos Kleisidiou kultuuriühing), KX ja teised menetlusosalised ning teiselt poolt Ypourgos Esoterikoni (Kreeka siseminister), Ypourgos Oikonomikon (Kreeka majandusminister), Ypourgos Anaptyxis kai Ependyseon (Kreeka arengu ja investeeringute minister), Ypourgos Perivallontos kai Energeias (Kreeka keskkonna- ja energeetikaminister) ja Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimon (Kreeka põllumajanduse arengu ja toiduminister), selle üle, kas ministri 2012. aasta määrus, millega muudeti ja täiendati linnudirektiivi Kreeka õigusesse ülevõtmise akti, on õiguspärane.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Linnudirektiiv
3
Linnudirektiiv käsitleb vastavalt selle artikli 1 lõikele 1 kõikide looduslikult esinevate linnuliikide kaitset nende liikmesriikide Euroopa territooriumil, mille suhtes kohaldatakse asutamislepingut. See hõlmab nende liikide kaitset, hoidmist ja kontrolli ning kehtestab nende kasutamise eeskirjad.
4
Direktiivi artiklis 4 on sätestatud:
„1.   I lisas nimetatud liikide elupaikade kaitseks tuleb rakendada erimeetmeid, et kindlustada nende liikide säilimine ja paljunemine levikualal.
Sellega seoses võetakse arvesse järgmist:
a)
väljasuremisohus liigid;
b)
liigid, mis on tundlikud teatavate muutuste suhtes oma elupaigas;
c)
liigid, mida peetakse nende väikesearvuliste asurkondade või piiratud kohaliku leviku tõttu haruldaseks;
d)
teised liigid, mis oma elupaiga eripära tõttu nõuavad erilist tähelepanu.
Hindamisel võetakse arvesse arvukuse arengutendentse ja muutumist.
Liikmesriigid klassifitseerivad erikaitsealadena nende liikide kaitseks eelkõige arvuliselt ja suuruselt kõige sobivamad alad, võttes arvesse nende liikide kaitsenõudeid geograafilistel maismaa‑ ja merealadel, kus käesolevat direktiivi kohaldatakse.
2.   Liikmesriigid võtavad samalaadseid meetmeid I lisas nimetamata, kuid reeglipäraselt esinevate rändliikide ja nende pesitsus‑, sulgimis‑ ja talvitusalade ning rändepeatuspaikade suhtes, pidades silmas nende kaitsmise vajadust geograafilistel maismaa‑ ja merealadel, kus käesolevat direktiivi kohaldatakse. Sel eesmärgil pööravad liikmesriigid erilist tähelepanu märgalade ja eelkõige rahvusvahelise tähtsusega märgalade kaitsele.
[…]
4.   Liikmesriigid võtavad lõigetes 1 ja 2 osutatud kaitsealade suhtes vajalikke meetmeid, et vältida elupaikade saastamist või kahjustamist või lindude mis tahes häirimist, niivõrd kui see on käesoleva artikli eesmärkide seisukohast oluline. Liikmesriigid püüavad elupaikade saastamist või kahjustamist vältida ka väljaspool kaitsealasid.“
Elupaikade direktiiv
5
Väljend „erikaitseala“, mis on määratletud elupaikade direktiivi artikli 1 punktis l, tähendab „ühenduse tähtsusega ala, mille liikmesriik on määranud õigus‑ ja haldusaktide ja/või lepingu alusel ning kus kohaldatakse vajalikke kaitsemeetmeid, et säilitada või taastada nende looduslike elupaikade ja/või liikide populatsioonide soodsat kaitsestaatust, mille jaoks ala on määratud“.
6
Selle direktiivi artiklis 6 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid kehtestavad erikaitsealade suhtes vajalikud kaitsemeetmed, mille hulka kuuluvad vajaduse korral asjakohased kaitsekorralduskavad, mis on eraldi välja töötatud või lisatud muudesse arengukavadesse, ning asjakohased õiguslikud, halduslikud või lepingulised meetmed, mis vastavad aladel esinevate I lisa looduslike elupaigatüüpide ja II lisa liikide ökoloogilistele vajadustele.
2.   Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, et vältida erikaitsealadel looduslike elupaikade ja liikide elupaikade halvenemist ning selliste liikide häirimist, mille kaitseks alad on määratud, kuivõrd selline häirimine võib oluliselt mõjutada käesoleva direktiivi eesmärkide täitmist.
3.   Iga kava või projekti, mis ei ole otseselt seotud ala kaitsekorraldusega või ei ole selleks otseselt vajalik, kuid mis tõenäoliselt avaldab alale olulist mõju eraldi või koos muude kavade või projektidega, tuleb asjakohaselt hinnata seoses tagajärgedega, mida see ala kaitse‑eesmärkidele avaldab. […]
4.   Kui hoolimata negatiivsest hinnangust kava või projekti tagajärgedele ala suhtes ja alternatiivsete lahenduste puudumisel tuleb kava või projekt üldiste huvide seisukohast eriti mõjuvatel põhjustel, sealhulgas sotsiaalsetel või majanduslikel põhjustel siiski ellu viia, peab liikmesriik võtma kõik vajalikud asendusmeetmed, et tagada Natura 2000 võrgustiku üldise sidususe kaitse. Liikmesriik teatab [Euroopa K]omisjonile vastuvõetud asendusmeetmetest.
[…]“.
7
Direktiivi artiklis 7 on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi artikli 6 lõigetest 2, 3 ja 4 tulenevad kohustused asendavad kõik [nõukogu 2. aprilli 1979. aasta] direktiivi 79/409/EMÜ [loodusliku linnustiku kaitse kohta (EÜT 1979, L 103, lk 1, ELT eriväljaanne 01/15, lk 98] artikli 4 lõike 4 esimesest lausest tulenevad kohustused artikli 4 lõike 1 kohaselt klassifitseeritud alade või artikli 4 lõike 2 kohaselt tunnustatud alade osas alates käesoleva direktiivi rakendamise kuupäevast või alates ala direktiivi 79/409/EMÜ kohasest klassifitseerimisest või tunnustamisest liikmesriigi poolt, kui viimane kuupäev on hilisem.“
Kreeka õigus
8
Keskkonnakaitse seadusega 1650/1986 (Nomos 1650/1986 gia tin prostasia tou perivallontos) (FEK A’ 160/16.10.1986), mida on muudetud seadustega 3937/2011 (Nomos 3937/2011) (FEK Α’ 60/31.3.2011) ja 4685/2020 (Nomos 4685/2020) (FEK Α’ 92/7.5.2020), on sätestatud Kreekas erikaitsealasid reguleerivad eeskirjad. Seadus 1650/1986 (muudetud redaktsioonis) näeb sisuliselt ette asjaomaste liikide ja erikaitsealade kaitsekorralduskavade koostamise keskkonnamõju erihindamise järel.
9
Seaduses 4014/2011, mis käsitleb keskkonnaloa andmist projektidele ja tegevustele ning keskkonnatasakaalu saavutamiseks ilma loata ehitiste seadustamist, samuti muid keskkonna‑, energia‑ ja kliimamuutuste ministeeriumi pädevusse kuuluvaid sätteid (Nomos 4014/2011 gia tin perivallontiki adeiodotisi ergon kai drastitriotiton, rithmisi afthereton se sinartisi me dimiourgia perivallontikou isozigiou ki alles diatakseis armodiotitas Ypourgeiou Perivallontos, Energeias kai Klimatikis Alllagis) (FEK Α’ 209/21.09.2011), on kehtestatud erikaitsealadel projektide elluviimise tingimused.
10
Selle seaduse artikkel 11 näeb ette, et riiklike või eraõiguslike ehitustööde projekti keskkonnamõju erihindamine hõlmab ühelt poolt asjaomaste liikide registreerimist ja teiselt poolt projekti keskkonnamõju asjakohast hindamist, iseäranis mõju erikaitsealadel reeglipäraselt esinevatele rändliikidele ja linnuliikidele, kes on loetletud ministrite ühise määruse nr 37338/1807/2010 „Loodusliku linnustiku ja nende elupaikade kaitse meetmete ja korra kindlaksmääramine kooskõlas direktiiviga 79/409/EMÜ, mis on kodifitseeritud direktiiviga 2009/147/EÜ“ (Koini Ypourgiki apofasi no37338/1807/2010 „Kathorismos metron kai diadikasion gia tin diatirisi tis agrias ornithopanidas kai ton oikotopon/endietimaton tis, se simmorfosi me tin Odigia 79/409/ΕΟK, „peri diatiriseos ton agrion ptinon“ tou Europaikou Simvouliou tis 2as Apriliou 1979, opws kodikopoiithike me tin Odigia 2009/147/EK“) (FEK Β’ 1495/6.9.2010) (edaspidi „ministrite 2010. aasta ühine määrus“), mis kehtestati linnudirektiivi ülevõtmiseks Kreeka õigusse, artikli 14 I lisas, samuti rändlindudele, keda selles lisas nimetatud ei ole, kuid kes esinevad regulaarselt Kreeka territooriumil.
11
Ministrite 2010. aasta ühise määruse artiklist 2 tulenevalt kujutavad need looduslikult esinevad liigid ja rändliigid endast „kvalifitseerimise aluseks olevaid liike“, see tähendab linnuliike, kelle jaoks on alad – pärast selliseks klassifitseerimiseks läbiviidud hindamist kõnealuse ministrite ühise määruse lisas A sätestatud konkreetsete teaduslike ja ornitoloogiliste kriteeriumide alusel– klassifitseeritud erikaitsealadeks. Need looduslikult esinevad linnuliigid ja rändliigid kujutavad koos erikaitsealadeks klassifitseerimise kriteeriumidega endast määravaid näitajaid ala erikaitsealaks klassifitseerimisel. Nimetatud ministrite ühise määruse artikliga 4 luuakse erikaitsealad, kus võetakse selliseid erimeetmeid nagu asjaomaseid alasid kahjustada võivate teatud tegevuste piirangud või ka sekkumise piirangud või keelud.
12
Ministrite ühine määrus nr 8353/276/Ε103 „Sätted, millega muudetakse ja täiendatakse ministrite ühist määrust nr 37338/1807/2010, millega nähakse ette meetmed ja kord looduslike linnuliikide ja nende elupaikade kaitseks vastavalt direktiivile 79/409/EMÜ, kooskõlas direktiiviga 79/409/EMÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta (kodifitseeritud direktiiviga 2009/147/EÜ)“ (Koini Ypourgiki apofasi no 8353/276/Ε103 „Tropopoiisi kai simplirosi tis koinis ypourgikis apofasis no 37338/1807/2010 „Kathorismos metron kai diadikasion gia tin diatirisi tis agrias ornithopanidas kai ton oikotopon/endietimaton tis, se simmorfosi me tin Odigia 79/409/ΕΟK, „peri diatiriseos ton agrion ptinon“ tou Europaikou Simvouliou tis 2as Apriliou 1979, opws kodikopoiithike me tin Odigia 2009/147/EK“) (FEK Β’ 415/23.2.2012) (edaspidi „ministrite 2012. aasta ühine määrus“) muudab ja täiendab ministrite 2010. aasta ühist määrust. Selles on ette nähtud horisontaalsed meetmed, mida kohaldatakse kõikide erikaitsealade suhtes ja mis on seega loodud vastavalt ministrite 2010. aasta ühisele määrusele loodusliku linnustiku kaitse kohta. Ministrite 2012. aasta ühise määrusega lisatakse ministrite 2010. aasta ühise määruse artiklisse 14 lisa, milles on loetletud erikaitsealad vastavalt „kvalifitseerimise aluseks olevate liikidele“, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 10, ning selles on ette nähtud asjaomase loodusliku linnustiku ja nende elupaikade erikaitsemeetmed, millele lisaks võib kehtestada kaitsekorralduskavad.
Põhikohtuasja faktilised asjaolud ja eelotsuse küsimused
13
Mitu ühendust ja suur hulk üksikisikuid on vaidlustanud ministrite 2012. aasta ühises määruses sätestatud kaitsekorra. Nad väidavad eeskätt, et selle ministrite ühise määrusega ei ole linnudirektiiv Kreeka õiguskorda nõuetekohaselt üle võetud.
14
Kõnealuse ministrite ühise määruse peale on esitatud kaks tühistamiskaebust Symvoulio tis Epikrateiasele (Kreeka kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus. Ühes palutakse see ministrite ühine määrus tühistada tervikuna. Teises palutakse tühistada sama määruse artikli 5a lõige 2, artikli 5b lõiked 3 ja 4, artikli 5c lõige 1, artikli 5d lõiked 1 ja 3b ning artikli 5i lõige 4.
15
Põhikohtuasja kaebajad põhjendavad oma kahte kaebust esiteks sellega, et ministrite 2012. aasta ühises määruses ette nähtud kaitsemeetmed puudutavad üksnes käesoleva kohtuotsuse punktis 10 mainitud „klassifitseerimise aluseks olevaid liike“, kui nende puhul on täidetud ministrite 2010. aasta ühise määruse artikli 14 A lisas sätestatud arvulised kriteeriumid. See säte on nende hinnangul vastuolus linnudirektiivi artikli 4 lõigetega 1 ja 2, mis seavad selle direktiiviga ette nähtud kaitse alla võtmise sõltuvusse sellest, kas need liigid on kantud direktiivi I lisasse, mitte sellest, kas liigid on kantud liikmesriigi tasandil koostatud loetellu.
16
Teiseks juhivad põhikohtuasja kaebajad tähelepanu, et ministrite 2012. aasta ühine määrus näeb ette horisontaalsed kaitsemeetmed kõikide erikaitsealade jaoks, ilma et oleks kaitstud kõik linnudirektiivi I lisas nimetatud linnuliigid ja igal erikaitsealal reeglipäraselt esinevad rändliigid (edaspidi koos „kaitsealused liigid“).
17
Põhikohtuasja vastustajad väidavad vastu, et see ministrite ühine määrus on „juhis tegevuse läbiviimiseks erikaitsealadel“ ning et asjaomased meetmed on „ennetusabinõud“, mis võeti kuni igale erikaitsealale täieliku ja eriomase kaitseraamistiku kehtestamiseni.
18
Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisab, et kõnealuse ministrite ühise määruse vastuvõtmise ajal ei olnud sobivaid kaitse‑eesmärke veel kindlaks määratud ja et iga erikaitseala suhtes eraldi ei olnud võetud vajalikke kaitsemeetmeid. Seega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas Kreeka seadusandja on linnudirektiivi õigesti üle võtnud eelkõige seetõttu, et endiselt kehtivad horisontaalsed „kaitsemeetmed“, mis puudutavad siiski üksnes käesoleva kohtuotsuse punktis 10 mainitud „klassifitseerimise aluseks olevate liikide“ kaitset.
19
Neil asjaoludel otsustas Symvoulio tis Epikrateias (Kreeka kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [linnudirektiivi] artikli 4 lõikeid 1 ja 2 tuleb koostoimes [elupaikade direktiivi] artikli 6 lõigetega 2, 3 ja 4 tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid […], milles on nähtud ette, et looduslike linnuliikide ja nende elupaikade kaitse, säilitamise ja taastamise erimeetmeid [erikaitsealadel] kohaldatakse ainult „klassifitseerimise aluseks olevate liikide“, st ainult [linnudirektiivi] I lisas loetletud looduslike linnuliikide suhtes ja igal erikaitsealal reeglipäraselt esinevate rändliikide suhtes ning keda koos liikmesriigi õigusaktides sätestatud erikaitsealaks klassifitseerimise kriteeriumidega loetakse otsustava tähtsusega teguriteks ala erikaitsealaks klassifitseerimisel?
2.
Kas esimesele küsimusele vastamise seisukohast on tähtsust asjaolul, et need looduslike linnuliikide ja nende elupaikade kaitse, säilitamise ja taastamise erimeetmed [erikaitsealadel] on peamiselt erikaitsealade tavalised ennetavad kaitsemeetmed („ennetusabinõud“), mida kohaldatakse horisontaalselt, st kõikide erikaitsealade suhtes, ning kuni praeguseni ei ole Kreeka õiguskorras vastu võetud iga erikaitseala jaoks eraldi kaitsekorralduskavasid, milles oleks kindlaks määratud eesmärgid ja vajalikud meetmed, et saavutada või tagada iga erikaitseala ja seal elavate liikide rahuldav kaitse?
3.
Kas esimesele ja teisele küsimusele vastamise seisukohast on tähtsust sellel, et [direktiivist 2011/92] tuleneva projektide ja tegevuste keskkonnamõju hindamise kohustuse tõttu ning [elupaikade direktiivi] artikli 6 lõigetes 2, 3 ja 4 nimetatud „asjakohase mõjuhindamise“ põhjal võetakse iga konkreetse riikliku või eraõigusliku ehitustööde projekti keskkonnamõju hindamisel arvesse [linnudirektiivi] I lisas loetletud kõiki liike või igal erikaitsealal reeglipäraselt esinevaid rändliike?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
20
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas linnudirektiivi artiklit 4 koostoimes elupaikade direktiivi artikli 6 lõigetega 2–4 tuleb tõlgendada nii, et selles ette nähtud meetmed loodusliku linnustiku liikide ja elupaikade kaitseks, säilitamiseks ja taastamiseks erikaitsealadel puudutavad ainult neid liike, mis on asjaomase ala klassifitseerimise aluseks, või ka muid elupaikade direktiivi artikli 4 alusel kaitstavaid linnuliike.
21
Kõigepealt tuleb märkida, et linnudirektiivi artikli 1 lõike 1 esimese lause kohaselt „käsitleb [see direktiiv] „kõikide looduslikult esinevate linnuliikide kaitset nende liikmesriikide Euroopa territooriumil, mille suhtes kohaldatakse [EL toimimise] lepingut“.
22
Linnudirektiivi artikli 4 lõige 1 näeb ette, et liikmesriigid peavad elupaikade kaitseks rakendama erimeetmeid, mis peavad kindlustama eelkõige direktiivi I lisas nimetatud linnuliikide säilimise ja paljunemise. See säte kohustab ka klassifitseerima erikaitsealadena selles I lisas nimetatud liikide kaitseks arvuliselt ja suuruselt kõige sobivamad alad.
23
Linnudirektiivi artikli 4 lõike 2 kohaselt klassifitseerivad liikmesriigid erikaitsealadena ka selles lisas I nimetamata, kuid reeglipäraselt esinevate rändliikide pesitsus‑, sulgimis‑ ja talvitusalad ning rändepeatuspaigad (vt analoogia alusel 6. märtsi 2003. aasta kohtuotsus komisjon vs. Soome, C‑240/00, EU:C:2003:126, punkt 16 ja seal viidatud kohtupraktika).
24
Seega näeb linnudirektiivi artikkel 4 ette kaitsekorra, mis on iseäranis suunatud nii selle direktiivi I lisas mainitud liikide kui ka lisas nimetamata jäetud reeglipäraselt esinevate rändliikide kaitsele ja mida on tugevdatud neid liike silmas pidades ning mis on põhjendatud sellega, et tegemist on vastavalt enim ohustatud liikidega ja liikidega, mis moodustavad Euroopa Liidu ühise looduspärandi. Liikmesriikidel on järelikult kohustus võtta vajalikke meetmeid nende liikide kaitseks (vt analoogia alusel 13. detsembri 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa, C‑418/04, EU:C:2007:780, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).
25
See kaitsekord näeb ette kaks teineteist täiendavate kohustuste kategooriat.
26
Esiteks on liikmesriikidel kohustus klassifitseerida erikaitsealadena kaitsealuste liikide kaitseks arvuliselt ja suuruselt kõige sobivamad alad ning sellest kohustusest ei ole võimalik kõrvale hoida muude erimeetmete võtmisega. Seega, kui liikmesriigi territooriumil on selliseid liike, on liikmesriik kohustatud kindlaks määrama nende liikide jaoks erikaitsealad (vt analoogia alusel 19. mai 1998. aasta kohtuotsus komisjon vs. Madalmaad, C‑3/96, EU:C:1998:238, punktid 55 ja 56 ning seal viidatud kohtupraktika).
27
Euroopa Kohus on sellega seoses täpsustanud, et kui liikmesriigid tohiksid selle kohustuse täitmisest kõrvale hoida, juhul kui nad leiavad, et kaitsealuste liikide säilimise ja paljunemise kindlustamiseks piisab muudest kaitsmise erimeetmetest, siis on oht, et linnudirektiivi artikli 4 lõikes 3 sätestatud erikaitsealade ühtse võrgustiku loomise eesmärki ei saavutata (vt analoogia alusel 19. mai 1998. aasta kohtuotsus komisjon vs. Madalmaad, C‑3/96, EU:C:1998:238, punkt 58).
28
Eelkõige kohustavad linnudirektiivi artikli 4 lõiked 1 ja 2 liikmesriike andma erikaitsealadele sellise õigusliku kaitsestaatuse, mis tagaks eelkõige I lisas nimetatud linnuliikide säilimise ja paljunemise ning samuti I lisas nimetamata, kuid reeglipäraselt esinevate rändliikide paljunemise, sulgimise ja talvitumise (14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Austria, C‑535/07, EU:C:2010:602, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).
29
Sellest järeldub, et erikaitsealad on mõeldud linnudirektiivi I lisas nimetatud konkreetsete linnuliikide jaoks ning selles lisas nimetamata, kuid reeglipäraselt esinevate rändliikide jaoks. Iga niisugust kaitseala iseloomustab seega mõni neist kaitsealustest liikidest.
30
Teiseks peavad liikmesriigid kehtestama elupaikade kaitseks erimeetmed.
31
Ei tohi piirduda ainult meetmetega, mis on mõeldud inimese põhjustatud väliste ohtude ja häirete vältimiseks, vaid peab ka vastavalt olukorrale võtma positiivseid meetmeid ala seisukorra säilitamiseks ja parandamiseks (17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (Białowieża laas), C‑441/17, EU:C:2018:255, punkt 209 ja seal viidatud kohtupraktika).
32
Linnudirektiivi artikli 4 lõike 4 esimese lause kohaselt, millega asendati elupaikade direktiivi artikli 6 lõigetest 2–4 tulenevad kohustused, võtavad liikmesriigid erikaitsealade suhtes vajalikke meetmeid, et vältida elupaikade saastamist või kahjustamist või lindude mis tahes häirimist, niivõrd kui see on sama artikli 4 eesmärkide seisukohast oluline.
33
Tuleb tõdeda, nagu seda tegi kohtujurist oma ettepaneku punktis 36, et linnudirektiivi artikli 4 lõigetes 1 ja 2 ei tehta kaitsenõuetel vahet selle järgi, kas asjaomane erikaitseala on loodud kaitstud linnuliikide jaoks selle sätte alusel või niisuguste liikide jaoks, kes seal esinevad teiste kaitset väärivate liikidena, ilma et see ala oleks nende jaoks erikaitsealana klassifitseeritud.
34
Lisaks tuleb märkida, et selle artikli 4 eesmärk on vastu võtta vajalikud kaitsemeetmed, et säilitada erikaitsealade määratud aladel esinevate, selle direktiiviga kaitstud liikide soodne kaitsestaatus (vt selle kohta 17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (Białowieża laas), C‑441/17, EU:C:2018:255, punkt 210).
35
Samas, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 33, asendavad elupaikade direktiivi artikli 7 kohaselt selle direktiivi artikli 6 lõigetest 2–4 tulenevad kohustused linnudirektiivi artikli 4 lõike 4 esimesest lausest tulenevad kohustused alade puhul, mis on klassifitseeritud linnudirektiivi artikli 4 lõike 1 kohaselt või alade puhul, mis on tunnustatud sarnasel viisil viimati nimetatud direktiivi artikli 4 lõike 2 kohaselt.
36
Elupaikade direktiivi artikli 6 lõige 2 näeb liikmesriikidele ette üldise kohustuse võtta vajalikke meetmeid, et vältida erikaitsealadel elupaikade halvenemist ning selliste liikide häirimist, „mille kaitseks alad on määratud“, kuivõrd niisugune häirimine võib oluliselt mõjutada selle direktiivi eesmärkide täitmist.
37
Käesoleval juhul väidavad põhikohtuasja kaebajad, et tulenevalt põhikohtuasjas kõne all olevatest liikmesriigi õigusnormidest või nendes õigusnormides ette nähtud kriteeriumide rakendamisest ei kohaldata ei linnudirektiivi artikli 4 lõikes 1 ette nähtud erimeetmeid, mis puudutavad selle direktiivi I lisas nimetatud liike, ega sama direktiivi artikli 4 lõikes 2 ette nähtud samaväärseid meetmeid, mis puudutavad reeglipäraselt esinevaid rändliike, ega isegi mitte elupaikade direktiivi artikli 6 lõikes 2 ette nähtud meetmeid kõikide linnuliikide suhtes, mis on kantud standardsetesse andmevormidesse, mis on kehtestatud komisjoni 18. detsembri 1996. aasta otsusega 97/266/EÜ Natura 2000 kandidaatalade andmevormi kohta (EÜT 1997, L 107, lk 1; ELT eriväljaanne 15/03, lk 162), ja mille olemasolu hinnati kõrgema hindega kui „väheoluline“.
38
Elupaikade direktiivi artikli 6 lõiget 2 tuleb tõlgendada selle kontekstis, võttes arvesse linnudirektiivi artiklit 4 ning sellele eelnenud ja järgnenud sätteid.
39
Sellega seoses tuleb tõdeda, et elupaikade direktiivi artiklis 6 on meetmed jagatud kolme rühma, see tähendab kaitsemeetmed, ennetusmeetmed ja asendusmeetmed, mis on vastavalt ette nähtud selle artikli lõigetes 1, 2 ja 4 (29. juuni 2023. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (erikaitsealade kaitse), C‑444/21, EU:C:2023:524, punkt 147 ja seal viidatud kohtupraktika).
40
Esiteks tuleb märkida, et elupaikade direktiivi artikli 6 lõige 1 – mis ei ole kohaldatav erikaitsealade suhtes, vaid nagu rõhutas komisjon, mis kujutab kaitsemeetmete kehtestamisel endast linnudirektiivi artikli 4 lõigetega 1 ja 2 samaväärset sätet – paneb liikmesriikidele kohustuse kehtestada kaitsemeetmed, mis vastavad „aladel esinevate“ elupaikade direktiivi I lisa looduslike elupaigatüüpide ja selle direktiivi II lisa liikide ökoloogilistele vajadustele. Asjakohane kriteerium on seega liikide esinemine asjaomasel alal.
41
Teiseks tuleb Euroopa Kohtu praktika kohaselt elupaikade direktiivi artikli 6 sätteid tõlgendada ühtse kogumina, arvestades selle direktiiviga taotletavaid kaitse‑eesmärke. Selle artikli lõigetega 2 ja 3 taotletakse nimelt looduslike elupaikade ja liikide elupaikade kaitse tagamist samal tasemel, kuid nimetatud artikli lõige 4 kujutab endast üksnes sätet, mis näeb ette erandi lõike 3 teisest lausest (12. aprilli 2018. aasta kohtuotsus People Over Wind ja Sweetman, C‑323/17, EU:C:2018:244, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
42
Elupaikade direktiivi artikli 6 lõigetes 3 ja 4 on täpsustatud, nagu rõhutas ka komisjon – mida vastavalt selle direktiivi artiklile 7 kohaldatakse ka erikaitsealade suhtes ning mille kohaselt on liikmesriigid kohustatud viima läbi eelneva hindamise ja kehtestama asjaomastele aladele tõenäoliselt olulist mõju avaldavate kavade või projektide suhtes eelneva loa saamise nõude –, et ala kaitse‑eesmärgid kujutavad endast kohustuslikku lähtepunkti nõutavate asjakohaste mõjuhindamiste tegemiseks.
43
Seega tuleb elupaikade direktiivi artikli 6 lõikes 2 ette nähtud kaitsetase kindlaks määrata muu hulgas asjaomase ala kaitse‑eesmärkide põhjal.
44
Lisaks tuleb märkida, et erikaitsealade suhtes kehtivad linnudirektiivi artikli 4 lõigetes 1 ja 2 ning elupaikade direktiivi artikli 6 lõikes 2 sätestatud kaitsealade haldamisega seotud kohustused, mille eesmärk on – nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktis 54 – tagada erikaitsealadel elupaikade direktiivi artikli 4 lõikes 4 ja artikli 6 lõikes 1 sätestatud kaitsega samaväärne kaitse.
45
21. septembri 2023. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Saksamaa (erikaitsealade kaitse) (C‑116/22, EU:C:2023:687, punkt 105), mis käsitleb elupaikade direktiivi, kuid mille tõlgendus on ülekantav linnudirektiivile, otsustas Euroopa Kohus, et kohustus kehtestada ala kaitse‑eesmärgid kehtib elupaikade direktiivi alusel määratud alade kohta, kuigi direktiivis ei ole seda kohustust sõnaselgelt mainitud.
46
Sellest tuleneb, et linnudirektiivi artiklis 4 koostoimes elupaikade direktiivi artikliga 6 ette nähtud erikaitsealade kaitsekorraldusega seotud kohustused eeldavad, et liikmesriigid peavad kehtestama nende alade kaitse‑eesmärgid. Vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 28 meelde tuletatud kohtupraktikale peavad sellised kaitse‑eesmärgid olema erikaitseala õigusliku staatuse osaks.
47
Ent nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 44 sisuliselt tõdes, tuleb kaitse‑eesmärkide kindlaksmääramisel arvesse võtta kaitsealuseid liike, see tähendab nii linnudirektiivi I lisas nimetatud liike kui ka selles lisas nimetamata rändliike, kes alal reeglipäraselt esinevad, kuna linnudirektiivi artiklis 4 on nende liikide kaitseks ette nähtud iseäranis neile suunatud ja neid silmas pidades tugevdatud kaitsekord.
48
Lisaks kehtib valitud alade jaoks kaitse‑eesmärkide kindlaksmääramise kohustus asjaomastele liikidele olenevalt nende märkimisväärsest esinemisest asjaomastel aladel, ilma et see piirduks üksnes nende liikidega, kelle esinemise alusel need alad valiti.
49
Järelikult tuleb tõdeda, et ala kaitse‑eesmärgid tuleb kindlaks määrata, võttes arvesse nii „klassifitseerimise aluseks olevaid liike“ kui ka teisi linnudirektiivi artikli 4 alusel kaitstavaid linnuliike, keda esineb asjaomasel erikaitsealal märkimisväärsel hulgal, ilma et see ala oleks erikaitsealana klassifitseeritud nende liikide kaitseks.
50
Elupaikade direktiivi artikli 6 – koostoimes linnudirektiivi artikliga 4 – vastupidine tõlgendus, mille kohaselt tuleks arvesse võtta üksnes „klassifitseerimise aluseks olevaid liike“, ei oleks nende direktiivide eesmärgiga kooskõlas. Niisuguse tõlgenduse kohaselt ei oleks asjaomane liikmesriik kohustatud kehtestama erikaitseala kaitse‑eesmärke, mis hõlmaksid selle artikli 4 alusel kaitstud liigi (mis ei olnud ala erikaitsealaks klassifitseerimise alus) nii populatsiooni kui ka elupaiga enda kaitse‑eesmärki, ega kehtestama ja rakendama kaitsemeetmeid, mis vastaksid konkreetselt selle liigi ökoloogilistele vajadustele, nagu on ometi ette nähtud linnudirektiivi artikli 4 lõikes 1. See liikmesriik ei oleks ka kohustatud võtma elupaikade direktiivi artikli 6 lõigetes 2–4 ette nähtud meetmeid, et vältida looduslike elupaikade halvenemist või asjaomase liigi olulist häirimist, ega hindama projekte asjakohaselt seoses tagajärgedega selle liigi populatsioonile ja elupaigale.
51
Seega tuleb tõdeda, et niisugune vastupidine tõlgendus ei võimaldaks kehtestada „kaitsealustele liikidele suunatud ja neid silmas pidades tugevdatud kaitsekorda“, mis on linnudirektiivi artiklis 4 kõigi nende liikide kaitseks nõutud. Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 24, tuleb see kord tingimata vastu võtta ja seda rakendada, kuna see puudutab Euroopa Liidu „enim ohustatud [liike]“ ja „ühist looduspärandit [moodustavaid liike]“.
52
Tuleb lisada, et kuigi liikmesriigid peavad arvesse võtma kõiki linnudirektiivi artikli 4 lõigetes 1 ja 2 nimetatud linnuliike, keda esineb erikaitsealal, ja nende elupaiku – kuna see säte kohustab võtma meetmeid vastavalt liikide kaitse nõuetele, mis sõltuvad olukorrast asjaomasel erikaitsealal –, peavad liikmesriigid nende liikide puhul kindlaks määrama prioriteedid.
53
Nimelt peavad liikmesriigi ametiasutused nimetatud sätte alusel kindlaks tegema, millised kaitset väärivad linnuliigid erikaitsealal esinevad, milline on asjaomaste populatsioonide panus linnudirektiivi eesmärkide saavutamisse ning millised on nendele populatsioonidele avalduvad riskid ja ohud.
54
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 52 sisuliselt märkis, on liigid ja elupaigad, mille kaitseks erikaitseala on määratud, olemuselt esmatähtsad erimeetmete puhul, mida tuleb sellel alal kehtestada ja rakendada. Samas ei saa jätta tähelepanuta teiste liikide olemasolu, nagu haruldased ja tundlikud linnuliigid ning ka linnuliigid, mis asjaomasel alal elavad loomu poolest isoleeritult, ning selliste kaitsemeetmete võtmine nende liikide jaoks võib osutuda asjakohaste kaitse‑eesmärkide saavutamiseks soovitavaks või vajalikuks.
55
Põhikohtuasja kaebajad väidavad samuti, et põhikohtuasjas kõne all olevate liikmesriigi õigusnormide kohaselt ei hõlma erikaitsealade kaitsekorralduskavad ning nendes kavades linnuliikide ja nende elupaikade kaitseks ette nähtud meetmed ja tegevused kõiki liike, kes on kantud Natura 2000 kandidaatalade andmevormidesse. Selline olukord toob nende hinnangul kaasa kaitstud liikide kaitsmata jätmise, kuna põhikohtuasjas kõne all olevad liikmesriigi õigusnormid piiravad elupaikade direktiivi artikli 6 lõikes 3 ette nähtud kohustust lisada direktiivi 2011/92 alusel läbi viidavasse projekti keskkonnamõju erihinnangusse konkreetsete ornitoloogiliste andmete kokkuvõte. Kuna seetõttu puuduvad erihinnangust täpsed teadusandmed kõigi muude liikide kohta peale „klassifitseerimise aluseks olevate liikide“, siis ei ole keskkonnamõju hindamine viidud läbi vastavalt sellele sättele.
56
Sellega seoses tuleb meenutada, et elupaikade direktiivi artiklist 6 liikmesriikidele tulenevaid kohustusi tuleb rakendada tõhusalt ning täielike, selgete ja täpsete meetmetega (29. juuni 2023. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (erikaitsealade kaitse), C‑444/21, EU:C:2023:524, punkt 138 ja seal viidatud kohtupraktika).
57
Tuleb täpsustada, et erikaitsealade õiguslik kaitsestaatus ei tähenda, et kaitse‑eesmärgid peavad olema määratletud iga liigi kohta eraldi. Pealegi ei saa tõdeda, et need eesmärgid peavad sisalduma samas õigusaktis kui see, mis käsitleb konkreetse erikaitseala kaitsealuseid liike ja elupaiku (vt selle kohta 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Austria, C‑535/07, EU:C:2010:602, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika).
58
Lõpuks tuleb täpsustada, et erikaitseala peab olema piiritletud ja ka asjaomase ala erikaitsealaks klassifitseerimise aluseks olnud liigid määratletud vaieldamatult siduvalt. Kui see nii ei oleks, siis võib linnudirektiivi artikli 4 lõigetest 1 ja 2 ning elupaikade direktiivi artikli 6 lõikest 2 tulenev kaitse‑eesmärk jääda tegelikult täielikult saavutamata (vt selle kohta 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Austria, C‑535/07, EU:C:2010:602, punkt 64).
59
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et linnudirektiivi artikli 4 lõikeid 1 ja 2 ning elupaikade direktiivi artikli 6 lõikeid 2–4 tuleb tõlgendada nii, et need panevad liikmesriikidele kohustuse määrata kindlaks iga erikaitseala jaoks eraldi kaitse‑eesmärgid ja ‑meetmed, mis puudutavad kõiki kaitsealuseid liike ja nende elupaiku. Selle käigus peavad liikmesriigid määratlema prioriteedid lähtuvalt nende meetmete olulisusest kõigi nende liikide kaitse‑eesmärkide saavutamisel.
Teine küsimus
60
Arvestades esimesele küsimusele antud vastust, ei ole teisele küsimusele vaja vastata. Nagu nähtub esimesele küsimusele antud vastusest, peavad linnudirektiivi artikli 4 lõigete 1 ja 2 ning elupaikade direktiivi artikli 6 lõigete 2–4 alusel võetud säilitamis‑, hoidmis‑ ja taastamismeetmed põhimõtteliselt põhinema erinevatele erikaitsealadele omastel ökoloogilistel nõuetel ning need meetmed nõuavad iga erikaitseala puhul eraldi ja asjaomase liikmesriigi määratletud hierarhia alusel kindlaksmääramist, kaitse‑eesmärke ja ‑meetmeid, mis puudutavad kõiki linnudirektiivi I lisas nimetatud linnuliike ja selles lisas nimetamata, kuid alal reeglipäraselt esinevaid rändliike ning nende elupaiku.
61
Eelotsusetaotlusest nähtub aga, et põhikohtuasjas kõne all olevad riigisisesed meetmed on eraldi kindlaks määratud üksnes siis, kui need on mõeldud asjaomase erikaitseala klassifitseerimise aluseks olevate linnuliikide jaoks.
Kolmas küsimus
62
Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas linnudirektiivi artikli 4 lõikeid 1 ja 2 ning elupaikade direktiivi artikli 6 lõikeid 2–4 tuleb tõlgendada nii, et kohustusel viia läbi projektide keskkonnamõju hindamine direktiivi 2011/92 alusel on nendest sätetest tulenevate kohustuste ulatuse seisukohast tähtsust.
63
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib selles kontekstis, et niisuguse hindamise raames analüüsitakse kõnealuse projekti mõju kõikidele linnudirektiivi I lisas loetletud linnuliikidele ja igal erikaitsealal reeglipäraselt esinevatele rändliikidele.
64
Selles osas piisab, kui märkida, et niisugune analüüs võib olla täiendav, kuid igal juhul ei ole sellel linnudirektiivist koostoimes elupaikade direktiiviga tulenevate erikaitsealade kaitse kohustuste tõlgendamise seisukohast tähtsust.
65
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et linnudirektiivi artikli 4 lõikeid 1 ja 2 ning elupaikade direktiivi artikli 6 lõikeid 2–4 tuleb tõlgendada nii, et kohustusel viia läbi projektide keskkonnamõju hindamine direktiivi 2011/92 alusel ei ole nendest sätetest tulenevate kohustuste ulatuse seisukohast tähtsust.
Kohtukulud
66
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. novembri 2009. aasta direktiivi 2009/147/EÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta artikli 4 lõikeid 1 ja 2 ning nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta artikli 6 lõikeid 2–4 tuleb tõlgendada nii, et
need panevad liikmesriikidele kohustuse määrata kindlaks iga erikaitseala jaoks eraldi kaitse‑eesmärgid ja ‑meetmed, mis puudutavad kõiki direktiivi 2009/147 I lisas nimetatud linnuliike ja selles lisas nimetamata, kuid alal reeglipäraselt esinevaid rändliike ning nende elupaiku. Selle käigus peavad liikmesriigid määratlema prioriteedid lähtuvalt nende meetmete olulisusest kõigi nende liikide kaitse‑eesmärkide saavutamisel.
2.
Direktiivi 2009/147 artikli 4 lõikeid 1 ja 2 ning direktiivi 92/43 artikli 6 lõikeid 2–4 tuleb tõlgendada nii, et
kohustusel viia läbi projektide keskkonnamõju hindamine, mis tuleneb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivist 2011/92/EL teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. aprilli 2014. aasta direktiiviga 2014/52/EL, ei ole nendest sätetest tulenevate kohustuste ulatuse seisukohast tähtsust.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: kreeka.