Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
LAILA MEDINA
19 päivänä kesäkuuta 2025 (1)
Asia C‑338/24
LF
vastaan
Sanofi Pasteur SA
(Ennakkoratkaisupyyntö – Cour d’appel de Rouen (Rouenin ylioikeus, Ranska))
Ennakkoratkaisupyyntö – Direktiivi 85/374/ETY – Kuluttajansuoja – Tuotevastuu – 13 artikla – Suhde tuottamukseen perustuvaa vastuuta koskevaan yleiseen järjestelmän – Tuotteen riskejä koskevan huolellisuusvelvollisuuden noudattamatta jättäminen – 11 artikla – Kymmenen vuoden vanhentumisaika – Vanhentumisajan päättyminen – Monitahoinen ja etenevä sairaus – Oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa – 10 artikla – Kolmen vuoden vanhentumisaika – Vanhentumisajan alkamisajankohta – Vakiintumispäivän toteaminen
I       Johdanto
1.        On kulunut neljäkymmentä vuotta siitä, kun direktiivillä 85/374/ETY(2) otettiin käyttöön tuottamuksesta riippumattomaan vastuuseen perustuva tuotevastuujärjestelmä. Kyseinen direktiivi on yksi vanhimmista ja todennäköisesti pitkäaikaisimmista(3) yrityksistä yhdenmukaistaa lainsäädäntöä eurooppalaisen yksityisoikeuden ja erityisesti sopimussuhteen ulkopuolisen vahingonkorvausvastuun alalla.(4) Kyseisellä direktiivillä puututtiin alaan, joka sijoittuu ”velvoiteoikeuden ytimeen”.(5) Tämän puuttumisen arkaluonteisuutta korostaa se, että direktiivillä 85/374 pyritään siinä säänneltyjen kysymysten osalta täydelliseen yhdenmukaistamiseen,(6) mikä rajoittaa jäsenvaltioille jätettyä harkintavaltaa. Niinpä ei ole yllättävää, että useissa kyseistä direktiiviä koskeneissa asioissa, jotka on saatettu unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi, on kartoitettu kysymyksiä, joita on osuvasti kuvailtu ”eurooppalaisen yhdenmukaistamisen piileviksi valuvioiksi”.(7)
2.        Direktiivillä 85/374 pyritään löytämään monitahoiseen punnintaan perustuva tasapaino asiaan liittyvien eri intressien eli kuluttajien ja valmistajien intressien, teknisen kehityksen ja tuoteturvallisuuden välillä. Vaikka direktiivillä pyritään markkinoiden yhdentymiseen, sillä on huomattavaa merkitystä inhimillisestä näkökulmasta silloin, kun kuluttajille on aiheutunut henkilövahinkoja, joiden katsotaan aiheutuvan turvallisuudeltaan puutteellisesta tuotteesta. Nyt käsiteltävässä asiassa on kyse erityisesti sellaisten vahingonkärsijöiden poikkeuksellisesta tilanteesta, jotka ovat sairastuneet etenevään sairauteen, jota pidetään rokotuksen aiheuttamana. Unionin tuomioistuinta pyydetään ratkaisemaan, onko kymmenvuotinen vanhentumisaika, jonka kuluessa kyseiseen direktiivin perustuva vahingonkorvauskanne on nostettava, tällaisten ihmisten tapauksessa yhteensopiva Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklan kanssa.
II     Asiaa koskevat oikeussäännöt
3.        Direktiivin 85/374 10 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on lainsäädännössään säädettävä, että tässä direktiivissä tarkoitettuihin korvausvaatimuksiin sovelletaan kolmen vuoden vanhentumisaikaa. Vanhentumisaika alkaa päivänä, jona kantaja sai tiedon tai hänen olisi pitänyt saada tieto vahingosta, tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta ja valmistajasta.”
4.        Direktiivin 85/374 11 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on lainsäädännössään säädettävä, että vahinkoa kärsineelle tämän direktiivin mukaan kuuluvat oikeudet vanhentuvat kymmenessä vuodessa päivästä, jona valmistaja laski vahinkoa aiheuttaneen tuotteen liikkeelle, jollei vahinkoa kärsinyt ole tänä aikana nostanut kannetta valmistajaa vastaan.”
III  Pääasian tausta ja ennakkoratkaisukysymykset
5.        LF sai 20.3.2003 Sanofi Pasteur
‑laboratorion valmistaman kurkkumätä-, jäykkäkouristus- ja poliorokotteen nimeltä Revaxis.
6.        LF:n mukaan hänellä on ollut vuodesta 2004 alkaen erilaisia oireita, infektioita ja kipuja (jotka ovat vaikuttaneet hänen ruoansulatukseensa, kurkkuunsa, hartioihinsa, käsivarsiinsa, käsiinsä ja niskaansa ja aiheuttaneet virtsatietulehduksia, alaselkäkipuja ja hiustenlähtöä), ja hän oli
joulukuusta 2005 alkaen sairauslomalla
töistä.
7.        LF:n oireita selvitettiin erilaisilla lääketieteellisillä tutkimuksilla, mukaan lukien hänen
vasemmasta hartialihaksesta otetulla kudosnäytteellä
31.3.2008, jossa todettiin makrofaginen myosiitti, joka osoittaa, että LF:n kehossa oli edelleenkin alumiinihydroksidia, jota käytetään adjuvanttina tietyissä rokotteissa. LF oli sairaalahoidossa 2.–5.4.2013 kyseisen makrofagisen myosiitin vuoksi.
8.        LF saattoi asian 2.6.2015 Commission de conciliation et d’indemnisation des accidents médicaux’n (sairaustapaturmien sovittelu- ja vahingonkorvauslautakunta, Ranska; jäljempänä CCI) käsiteltäväksi, ja kyseinen lautakunta tilasi asiantuntijalausunnon.
9.        Asiantuntijalausunnossa katsottiin, että LF:n tila oli vakiintunut 20.9.2016 eikä asiassa ollut perusteita katsoa, että LF:n sairaus olisi aiheutunut Revaxis-rokotteesta. CCI hylkäsi LF:n hakemuksen 11.1.2017.
10.      LF nosti 17. ja 23.6.2020 kanteet kolmea vastaajaa vastaan, mukaan lukien Sanofi Pasteur,
tribunal judiciaire d’Alençonissa (Alençonin alioikeus, Ranska) ja vaati korvausta hänelle rokotuksesta aiheutuneista vahingoista. LF vetosi sekä tuotevastuuseen että tuottamukseen perustuvaan vastuuseen.
11.      Oikeudenkäynnin valmistelusta tribunal judiciaire d’Alençonissa vastannut tuomari antoi 10.6.2021 päätöksen, jossa todettiin, että LF:n kanneoikeus Sanofi Pasteuria vastaan oli vanhentunut, ja jolla LF:n vaatimukset hylättiin.
12.      LF valitti määräyksestä 30.6.2021. Cour d’appel de Caen (Caenin ylioikeus, Ranska) antoi 31.5.2022 tuomion, jolla se lähinnä pysytti valituksenalaisen päätöksen
ja totesi, että LF:n vaatimukset, jotka perustuvat tuotevastuuseen ja tuottamukseen perustuvaan vastuuseen, oli jätettävä tutkimatta.
13.      Cour de cassation (ylin yleinen tuomioistuin, Ranska) antoi 5.7.2023 tuomion, jolla se lähinnä kumosi Cour d’appel de Caenin antaman tuomion ja siirsi asian
Cour d’appel de Roueniin (Rouenin ylioikeus, Ranska), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
14.      Cour de cassation katsoi ratkaisussaan lähinnä, että siviilikoodeksin (code civil) 1245‑16 §:ää (jolla direktiivin 85/374 10 artikla on pantu täytäntöön Ranskassa) on tulkittava siten, että kun on kyse henkilövahingosta, päivänä, jona kantaja on saanut tiedon vahingosta, on pidettävä vahingon vakiintumispäivää.
Kantaja voi arvioida vahinkonsa laajuutta vasta vahingon vakiintumispäivänä. Jos kyse on etenevästä sairaudesta, jonka vakiintumispäivää ei voida määrittää, mainitussa säännöksessä säädetty kolmivuotinen vanhentumisaika ei ala kulua.
15.      LF pani asian vireille ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa 18.9.2023.
16.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että nyt käsiteltävässä asiassa tulee esiin useita direktiivin 85/374 tulkintaa koskevia kysymyksiä. Ensinnäkin tulee esiin kysymys tuotevastuusääntöjen järjestelmän ja tuottamukseen perustuvaa vastuuta koskevien sääntöjen
järjestelmän suhteesta. Erityisesti on kysyttävä, voiko kantaja nostaa tuottamukseen perustuvaa vastuuta koskevan kanteen jollakin seuraavista perusteista: valmistaja piti turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen markkinoilla, valmistaja ei noudattanut tuotteen riskejä koskevaa huolellisuusvelvollisuuttaan tai yleisesti se, että
tuote on
turvallisuudeltaan puutteellinen.
17.      Toiseksi tuotevastuusääntöjen osalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, loukataanko direktiivin 85/374 11 artiklassa säädetyllä kanteen nostamiseen sovellettavalla kymmenen vuoden määräajalla vahingonkärsijän oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa tilanteessa, jossa vahingonkärsijällä on etenevä sairaus.
18.      Kolmanneksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tuo esiin tulkintakysymyksen, joka koskee direktiivin 85/374 10 artiklassa säädettyä kanteen nostamiseen sovellettavaa kolmen vuoden määräaikaa. Se tiedustelee erityisesti, voiko kyseinen määräaika alkaa kulua
sairauden vakiintumispäivästä, kun on kyse LF:n sairauden kaltaisesta monitahoisesta ja etenevästä sairaudesta.
19.      Tässä tilanteessa Cour d’appel de Rouen on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [direktiivin 85/374] 13 artiklaa, sellaisena kuin sitä on tulkittu 25.4.2002 annetussa tuomiossa [González Sánchez (C‑183/00, EU:C:2002:255; jäljempänä tuomio González Sánchez)], jonka mukaan vahinkoa kärsinyt voi vaatia korvausta sellaisten sopimukseen perustuvaa vastuuta tai sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien järjestelmien perusteella, joilla on jokin muu perusta kuin kyseisen direktiivin mukaisella järjestelmällä, tulkittava siten, että tuotteen puutteellisen turvallisuuden vuoksi vahinkoa kärsinyt voi vaatia vahingonkorvausta valmistajalta yleisen tuottamukseen perustuvaa vastuuta koskevan järjestelmän perusteella, jos hän vetoaa esimerkiksi kyseisen tuotteen pitämiseen markkinoilla, tuotteen riskejä koskevan valmistajan huolellisuusvelvollisuuden laiminlyömiseen tai yleisesti siihen, että kyseinen tuote on
turvallisuudeltaan puutteellinen?
2)      Onko [direktiivin 85/374] 11 artikla, jonka mukaan vahinkoa kärsineelle kyseisen direktiivin mukaan kuuluvat oikeudet vanhentuvat kymmenen vuoden kuluttua päivästä, jona vahinkoa aiheuttanut tuote laskettiin liikkeelle, ristiriidassa [perusoikeuskirjan] 47 artiklan määräysten kanssa, kun sillä evätään vahingonkärsijältä, joka kärsii turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen aiheuttamasta etenevästä vahingosta oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa?
(3)      Voidaanko [direktiivin 85/374] 10 artiklaa, jonka mukaan kolmen vuoden vanhentumisaika alkaa ”päivänä, jona kantaja sai tiedon tai hänen olisi pitänyt saada tieto vahingosta”, tulkita siten, että kyseinen vanhentumisaika voi alkaa vasta päivänä, jona on saatu tieto koko vahingosta – esimerkiksi siten, että vahvistetaan tilan vakiintumispäivä, jolla sen määritelmän mukaan tarkoitetaan hetkeä, josta alkaen henkilövahingon kärsineen henkilön tila ei enää etene, joten kun on kyse etenevästä sairaudesta, vanhentumisaika ei ala kulua – eikä siis päivänä, jona vahinko on ilmennyt siten, että se on varma ja sillä on yhteys turvallisuudeltaan puutteelliseen tuotteeseen,
riippumatta siitä, miten vahinko etenee myöhemmin?”
20.      LF ja Sanofi Pasteur, Ranskan, Saksan ja Alankomaiden hallitukset sekä Euroopan komissio ja Euroopan unionin neuvosto esittivät kirjallisia huomautuksia. Samat asianosaiset ja muut osapuolet osallistuivat 27.3.2025 pidettyyn istuntoon ja vastasivat unionin tuomioistuimen varten esittämiin kysymyksiin, joihin pyydettiin vastaamaan suullisesti.
IV     Asian tarkastelu
A       Ensimmäinen kysymys
21.      Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 85/374 13 artiklaa, luettuna tuomion González Sánchez valossa, tulkittava siten, että turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen vuoksi vahinkoa kärsinyt henkilö voi vaatia valmistajalta korvausta kärsimästään vahingosta yleisen tuottamukseen perustuvan vastuun järjestelmän nojalla ja vedota etenkin siihen, että tuote on pidetty markkinoilla, että tuotteen riskejä koskeva huolellisuusvelvollisuus on laiminlyöty tai yleisemmin siihen, että tuote on turvallisuudeltaan puutteellinen.
22.      Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää tämän kysymyksen ratkaistakseen, voiko pääasian kantaja LF, joka väittää kärsineensä vahinkoa Sanofi Pasteurin markkinoille saattaman rokotteen vuoksi, nostaa kanteen Sanofi Pasteuriä vastaan tuottamukseen perustuvan vastuun perusteella. LF on väittänyt ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa etenkin, että Sanofi Pasteur menetteli tuottamuksellisesti, kun se ei ryhtynyt mihinkään toimiin, vaikka sille ilmoitettiin alumiinia sisältävän rokotteensa vaikutuksista. Sanofi Pasteur on väittänyt, että tuottamusta, johon LF vetoaa sitä vastaan, ei voida erottaa tuotteen väitetystä puutteellisesta turvallisuudesta.
23.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa Cour de cassationin katsoneen useissa tuomioissaan,(8) että turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen vuoksi vahinkoa kärsineellä on oikeus nostaa kanne, jossa hän vetoaa valmistajan tuottamukseen. Tuottamus voi ilmetä siten, että valmistaja pitää markkinoilla tuotteen, jonka puutteellisesta turvallisuudesta valmistaja on tietoinen, tai siten, että valmistaja laiminlyö tuotteen riskejä koskevan huolellisuusvelvoitteensa.
24.      Edellä kuvatun oikeuskäytännön valossa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on katsottava tiedustelevan kysymyksellään lähinnä, onko direktiivi 85/374 esteenä sille, että vahingonkärsijä vetoaa valmistajan vastuuseen jommankumman kyseisessä oikeuskäytännössä kuvatun tuottamuksellisen menettelyn, johon hän katsoo valmistajan syyllistyneen, perusteella.(9)
25.      Tähän kysymykseen vastaamiseksi on aluksi palautettava mieleen direktiivillä 85/374 käyttöön otetun tuotevastuujärjestelmän luonne ja keskeiset piirteet sekä kyseisen järjestelmän suhde kansallisiin sopimusperusteisen ja sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun järjestelmiin.
1.     Tuotteen puutteelliseen turvallisuuteen perustuva ankara vastuu
26.      Direktiivin 85/374 1 artiklassa, jonka mukaan ”valmistaja vastaa vahingosta, joka aiheutuu hänen tuotteensa puutteellisesta turvallisuudesta”, kun sitä luetaan direktiivin johdanto-osan ensimmäisen ja toisen perustelukappaleen valossa, säädetään lähtökohdasta, jonka mukaan valmistaja on tuottamuksesta riippumattomassa objektiivisessa – tai ankarassa – vastuussa vahingosta, joka aiheutuu sen tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta.(10)
27.      Direktiivin 85/374 4 artiklasta ilmenee, että vahinkoa kärsineen on korvausta vaatiessaan näytettävä toteen vahinko, tuotteen puutteellinen turvallisuus sekä puutteellisen turvallisuuden ja vahingon välinen syy-yhteys. Kyseisten kolmen edellytyksen täyttyminen riittää osoitukseksi vahingonkorvausvastuusta.
28.      Valmistajan tuottamuksella ei sen sijaan ole merkitystä. Tuotevastuujärjestelmä on objektiivinen eli se perustuu tuotteen puutteelliseen turvallisuuteen. Kuten asia on oikeuskirjallisuudessa ilmaistu, tuotevastuu perustuu toisin sanoen turvallisuuspuutteeseen eikä tuottamukseen.(11)
29.      Tuotteen puutteellinen turvallisuus osoitetaan objektiivisilla seikoilla. Direktiivin 85/374 6 artiklan mukaan tuote on turvallisuudeltaan puutteellinen, jos se ei ole niin turvallinen kuin on ollut aihetta odottaa ottaen huomioon kaikki seikat, kuten tuotteesta annetut tiedot, tuotteen kohtuudella ennakoitavissa oleva käyttö ja ajankohta, jona tuote laskettiin liikkeelle. Direktiivin johdanto-osan kuudennen perustelukappaleen mukaan tämä arviointi on tehtävä sen turvallisuuden mukaan, jota yleisöllä kohtuudella on aihetta odottaa.(12)
30.      Farmaseuttisten tuotteiden, mukaan lukien rokotteet, osalta on todettava, että kun otetaan huomioon niiden tehtävät ja niiden ihmisten terveyteen ja sen käyttäjäryhmän, jolle tuote on tarkoitettu, eli potilaiden erityisvaatimuksiin liittyvä tarkoitus, tuotteiden turvallisuutta, jota näillä potilailla on kohtuudella aihetta odottaa, koskevat vaatimukset ovat erityisen korkeat.(13)
31.      Se, ettei subjektiivisilla näkökohdilla ole merkitystä, kun arvioidaan tuotteen puutteellista turvallisuutta, ilmenee myös direktiivin 85/374 7 artiklassa säädetyistä perusteista, joiden perusteella tuotteen valmistaja voi vapautua vastuusta. Tarkemmin sanottuna
mikään näistä perusteista ei jätä tilaa subjektiiviselle testille, joka perustuisi siihen, mitä valmistaja tiesi tai mitä hänen olisi pitänyt tietää
tuotteesta. Yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut tämän seikan direktiivin 7 artiklan e alakohdassa säädetyn vastuusta vapautumisperusteen, joka tunnetaan englanniksi yleisesti nimellä ”development risk defence” (kehitykseen liittyvään riskiin perustuva vastuusta vapautumisperuste), osalta. Kyseisen perusteen nojalla valmistaja voi vapautua ankarasta vastuustaan, jos se näyttää toteen, että ”laskettaessa tuote liikkeelle tieteellisen ja teknisen tiedon taso ei ollut sellainen, että puutteellinen turvallisuus olisi voitu havaita”. Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, ettei kyseisessä vastuusta vapautumisperusteessa oteta huomioon ”sitä tiedon tasoa, joka kyseisellä valmistajalla konkreettisesti tai subjektiivisesti oli tai saattoi olla”.(14)
32.      Niinpä direktiivin 85/374 mukaisen tuotevastuun ala ei kata näkökohtia, jotka liittyvät siihen, mitä valmistaja tosiasiallisesti tiesi tai sen olisi pitänyt tietää, eikä
siihen, olisiko valmistaja voinut tai olisiko sen pitänyt voida estää tuotteen puutteellinen turvallisuus.(15) Näin ollen kansallinen tuottamukseen perustuva vastuu voi perustua kyseisiin näkökohtiin. Tästä pääsenkin direktiivissä 85/374 säädetyn tuotevastuujärjestelmän ja kansallisten yleisten vastuujärjestelmien väliseen suhteeseen.
2.     Direktiivissä 85/374 säädetyn ankaran vastuun järjestelmän suhde kansallisiin vastuujärjestelmiin
33.      Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivillä 85/374 pyritään siinä säänneltyjen kysymysten osalta jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten täydelliseen yhdenmukaistamiseen.(16)
34.      Kuten direktiivin 85/374 johdanto-osan 18. perustelukappaleesta ilmenee, sen tarkoituksena ei sitä vastoin ole yhdenmukaistaa kattavasti tuotteiden puutteellisesta turvallisuudesta seuraavaa vastuuta koskevaa alaa sillä säänneltyjä seikkoja pidemmälle.(17)
35.      Direktiivin 85/374 13 artiklassa säädetään perussääntö, jota sovelletaan direktiivissä säädetyn tuottamuksesta riippumattoman vastuun ja kansallisten vastuujärjestelmien suhteeseen: mainittu direktiivi ”ei rajoita vahinkoa kärsineen oikeutta korvaukseen sopimukseen perustuvaa vastuuta tai sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien säännösten nojalla taikka sellaisen erityisen vastuujärjestelmän perusteella, joka on olemassa tämän direktiivin tiedoksiantohetkellä”.
36.      Tuomiossa González Sánchez yhteisöjen tuomioistuin katsoi, ettei direktiivin 85/374 13 artiklaa voida tulkita siten, että jäsenvaltioille jätettäisiin mahdollisuus pitää voimassa yleinen tuotevastuujärjestelmä, joka poikkeaa direktiivissä säädetystä järjestelmästä.(18)
37.      Niinpä direktiivin 85/374
13 artiklassa tehtyä viittausta vahinkoa kärsineen oikeuteen saada korvausta sopimukseen perustuvaa vastuuta tai sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien säännösten nojalla on tulkittava siten, että direktiivillä käyttöön otettu järjestelmä ”ei estä soveltamasta muita sopimukseen perustuvaa vastuuta tai sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevia järjestelmiä, joilla on jokin muu perusta, kuten piileviä virheitä koskeva takuu tai tuottamus”.(19)
38.      On selvää, että direktiivillä 85/374 käyttöön otettu tuottamukseen perustumattoman vastuun järjestelmä on olemassa rinnakkain tuottamukseen perustuvaa vastuuta koskevien kansallisten järjestelmien kanssa, mutta on tutkittava, voiko tuottamus viitata tuotteen puutteelliseen turvallisuuteen.
3.     Voiko tuottamus viitata tuotteen puutteelliseen turvallisuuteen?
39.      Kuten edellä jo todettiin, direktiivissä 85/374 säädettyyn vastuujärjestelmään ei sisälly minkäänlaista vaatimusta valmistajan tuottamuksesta turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen osalta.(20) Kun turvallisuudeltaan puutteelliseen tuotteeseen liittyy tuottamus, kyse on luonteeltaan erilaisesta vastuusta kuin direktiivissä säädetystä vastuusta. Kyseinen direktiivi ei näin ollen ole esteenä sille, että jäsenvaltio säätää, että valmistaja voi olla vastuussa turvallisuudeltaan puutteelliseen tuotteeseen liittyvästä tuottamuksellisesta menettelystään. Tällaisena menettelynä voidaan pitää sellaisen tuotteen pitämistä markkinoilla, joka on turvallisuudeltaan puutteellinen tavalla, josta valmistaja on tietoinen, tai huolellisuusvelvoitteen noudattamatta jättämistä siten, ettei valmistaja ryhdy ennaltaehkäiseviin toimenpiteisiin sijoittamalla lisää testaukseen ja tutkimukseen, joka koskee tuotteen sellaisia riskejä, joista valmistajalle on ilmoitettu.
40.      Tuottamukseen perustuvan vastuun soveltaminen tällaisissa tilanteissa ei ole ristiriidassa direktiivissä 85/374 säädetyn vastuujärjestelmän kanssa. Näin on siksi, että tällaisissa tilanteissa tuottamukseen perustuvan vastuun synnyttävä menettely ei riipu yksinomaan tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta, vaikka se väistämättä liittyykin tuotteen turvallisuuspuutteeseen
ja turvallisuuteen. Nimenomaan valmistajan tietystä virheellisestä käyttäytymisestä esitettävä näyttö on seikka, jonka vuoksi yleinen vastuu on luonteeltaan erilainen kuin direktiivillä 85/374 käyttöön otettu ankara vastuu.
41.      On huomattava, että tilanne, jossa valmistaja laiminlyö huolellisuusvelvollisuutensa siitä huolimatta, että sille on ilmoitettu tuotteeseen mahdollisesti liittyvän vahingon vaarasta, niin ikään eroaa tilanteesta, jonka perusteella yhteisöjen tuomioistuin antoi tuomion komissio v. Ranska.(21) Kyseisen tuomion mukaan
Ranskan tasavalta ei noudattanut direktiivin 85/374 mukaisia velvoitteitaan muun muassa, koska se pani direktiivin 85/374 7 artiklan virheellisesti täytäntöön kansallisessa oikeudessaan. Ranskan oikeudessa nimittäin säädettiin, että valmistaja voi vedota muun muassa kehitykseen liittyvään riskiin perustuvaan vastuusta
vapautumisperusteeseen ainoastaan, jos se kykeni näyttämään ryhtyneensä toimenpiteisiin, jotka ovat soveliaita ehkäisemään turvallisuudeltaan puutteellisesta tuotteesta aiheutuvia seurauksia (niin sanottu tuotteen seurantaan liittyvä velvollisuus).(22) Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että vaikka jäsenvaltiot voivat direktiivin 85/374 15 artiklan nojalla poistaa kyseisen direktiivin
7 artiklan e kohdan mukaisen vapautuksen vastuusta kokonaisuudessaan, niillä ei ole oikeutta muuttaa kyseisen vapautuksen soveltamisedellytyksiä.(23)
42.      Yleisen tuotteen seurantaa koskevan vaatimuksen käyttöön ottaminen edellytyksenä sille, että valmistaja voi vedota kehitykseen liittyvään riskiin perustuvaan vastuusta vapautumisperusteeseen, mistä oli kyse tuomiossa komissio v. Ranska,(24) on eri kysymys kuin se, josta nyt käsiteltävässä asiassa on kyse. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kuvailee tilannetta, jossa valmistaja siitä huolimatta, että sille on ilmoitettu tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta mahdollisesti aiheutuvista vaaroista, jättää noudattamatta huolellisuusvelvoitettaan eikä ryhdy asianmukaisiin toimenpiteisiin estääkseen tuotteen puutteellisen turvallisuuden vahingolliset seuraukset. Kyseinen vastuu ei siis liity yksinomaan tuotteen puutteelliseen turvallisuuteen vaan myös valmistajan tuottamukseen.
43.      Edellä esitetyn perusteella katson, että direktiivin 85/374 13 artiklaa, luettuna yhteisöjen tuomioistuimen tuomion González Sánchez valossa, on tulkittava siten, että turvallisuudeltaanpuutteellisen tuotteen vuoksi vahinkoa kärsinyt henkilö voi vaatia korvausta vahingostaan valmistajalta yleisen kansallisen tuottamukseen perustuvan vastuun järjestelmän nojalla siltä osin kuin kyseinen järjestelmä ei perustu yksinomaan tuotteen puutteelliseen turvallisuuteen. Tuottamuksena voidaan pitää etenkin tuotteen pitämistä markkinoilla, vaikka valmistaja on tietoinen sen puutteellisesta turvallisuudesta, tai huolellisuusvelvollisuuden laiminlyömistä tuotteeseen liittyvien riskien osalta, vaikka valmistajalle on ilmoitettu kyseisistä riskeistä.
B       Toinen ennakkoratkaisukysymys
44.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 85/374 11 artikla, jonka mukaan vahinkoa kärsineelle kyseisen direktiivin mukaan kuuluvat oikeudet vanhentuvat kymmenessä vuodessa päivästä, jona valmistaja laski vahinkoa aiheuttaneen tuotteen liikkeelle, ristiriidassa perusoikeuskirjan 47 artiklassa taatun oikeuden kanssa, joka koskee mahdollisuutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa, siltä osin kuin sillä evätään vahingonkärsijältä, jolle turvallisuudeltaan puutteellinen tuote on aiheuttanut etenevän sairauden, oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa.
45.      Direktiivin 85/374 11 artiklassa yhdenmukaistetaan täydellisesti vahingon kärsineelle kyseistä direktiiviä sovellettaessa myönnettyjen oikeuksien vanhentumiseen liittyvät säännökset.(25) Siinä säädetään yhdenmukaisesta kymmenen vuoden määräajasta, jonka päättyessä edellä mainitut oikeudet lakkaavat (jäljempänä vanhentumisaika) ja valmistaja vapautetaan kyseisellä direktiivillä käyttöön otettuun järjestelmään perustuvasta vastuustaan. Siinä määritetään pakottavalla tavalla kyseisen määräajan alkamishetkeksi päivä, jona valmistaja laski vahinkoa aiheuttaneen tuotteen liikkeelle. Kyseisessä artiklassa todetaan määräajan keskeytyvän ainoastaan sillä perusteella, että tätä valmistajaa vastaan nostetaan kanne.(26)
46.      Tuomiossaan Aventis Pasteur unionin tuomioistuin korosti sitä, että kuten direktiivin 85/374 kymmenennestä perustelukappaleesta ilmenee, unionin lainsäätäjä on halunnut yhdenmukaistaa direktiivin mukaiset vanhentumisajat sekä vahinkoa kärsineen että valmistajan edun nimissä.(27)
47.      Kyseisten vanhentumisaikasääntöjen yhdenmukaistaminen auttaa yhtäältä toteuttamaan direktiivin 85/374 ensimmäisessä perustelukappaleessa esitettyä direktiivin yleistä tavoitetta eli pyrkimystä poistaa kansallisten oikeuksien väliset erilaisuudet, jotka saattavat johtaa eroihin kuluttajien suojelun tasossa unionin alueella.(28)
48.      Direktiivin 85/374 11. perustelukappaleen mukaan tällä yhdenmukaistamisella pyritään toisaalta rajoittamaan unionin tasolla tuotteen valmistajan vastuu kohtuullisen pituiseen aikaan, kun otetaan huomioon tuotteiden vähittäinen kuluminen, entistä ankarammat turvallisuusmääräykset ja tieteen ja tekniikan jatkuva kehittyminen.(29)
49.      Unionin tuomioistuin kiinnitti myös huomiota siihen, että unionin lainsäätäjän tahdolla asettaa erityiset ajalliset rajat direktiivillä 85/374 luodulle järjestelmälle, jossa säädetään tuottamuksesta riippumattomasta vastuusta, pyritään myös ottamaan huomioon se seikka, että mainittuun järjestelmään sisältyy valmistajalle suurempi rasite kuin perinteisissä vastuujärjestelmissä, ja tämän tarkoituksena on se, että tekniikan kehitystä ei estettäisi ja että tähän erityiseen vastuuseen liittyvät riskit voidaan kattaa vakuutuksin.(30)
50.      Niinpä direktiivin 85/374 11 artiklalla on tarkoitettu antaa valmistajalle oikeusvarmuus siitä, minä täsmällisenä päivänä sen on tarkoitus vapautua kyseiseen direktiiviin perustuvasta vastuustaan.(31)
51.      Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma siitä, onko direktiivin 85/374 11 artikla yhteensopiva perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa siltä osin kuin siinä säädettyä vanhentumisaikaa sovelletaan vahingonkärsijöihin, joilla on etenevä sairaus.
52.      Direktiivissä 85/374 ei ole etenevän sairauden määritelmää. Direktiivin 9 artiklan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa olevan määritelmän mukaan ”vahingolla” tarkoitetaan kuolemaa tai muuta henkilövahinkoa. Tuomion Veedfald mukaan näiden kahden vahinkolajin täsmällinen määrittely on jätetty kansallisen lainsäätäjän tehtäväksi sillä edellytyksellä, että turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen takia vahinkoa kärsinyt voi saada riittävän ja kattavan korvauksen.(32)
53.      Koska vahingon käsitteen määritelmä on laaja-alainen, se voi kattaa etenevän sairauden, jolla tarkoitetaan sairautta, joka muuttuu pitkän ajan kuluessa.
54.      Jotta voidaan arvioida, onko direktiivin 85/374 11 artikla yhteensopiva perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, on aluksi määritettävä, puututaanko kanteen nostamiselle asetetulla määräajalla unionin oikeudessa taattuun oikeuteen.
55.      Alankomaiden hallitus, komissio ja neuvosto katsoivat kirjallisissa huomautuksissaan, ettei vanhentumisajan asettamisella rajoiteta unionin oikeudessa turvattua oikeutta. Näin on niiden mukaan siksi, että vahingonkärsijän oikeus vaatia vahingonkorvausta lakkaa kyseisen määräajan päättyessä. Koska oikeutta ei ole, vahingonkärsijä ei enää voi vedota unionin oikeudessa taattuihin oikeuksiin tai vapauksiin eikä perusoikeuskirjan 47 artiklan
rikkomisesta siis voi olla kyse. Tämän tulkinnan mukaan vanhentumisaikaa on pidettävä pelkkänä ajallisena rajoituksena, jota sovelletaan direktiivin 85/374 mukaan vahingonkärsijöille kuuluviin oikeuksiin, eikä perusoikeuskirjaa sovelleta kyseisen vanhentumisajan päätyttyä.
56.      En pidä tätä lähestymistapaa oikeana, kun on kyse perusoikeuskirjan 47 artiklan tulkitsemisesta.
57.      Perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan unionin tuomioistuimen vakiintunut oikeuskäytäntö, jonka mukaan unionin oikeusjärjestyksessä taatut perusoikeudet on tarkoitettu sovellettaviksi kaikkiin unionin oikeudessa säänneltyihin tilanteisiin.(33)
58.      Perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jokaisella, jonka unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, on oltava kyseisessä artiklassa määrättyjen edellytysten mukaisesti käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa.
59.      Unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevaan oikeuteen voidaan vedota suoraan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan perusteella ilman, että sen sisältöä olisi täsmennettävä muilla unionin oikeuden säännöksillä tai jäsenvaltioiden kansallisen oikeuden säännöksillä. Tämän oikeuden tunnustaminen tietyssä yksittäistapauksessa edellyttää, kuten kyseisen 47 artiklan ensimmäisestä kohdasta ilmenee, että henkilö, joka vetoaa siihen, vetoaa unionin oikeudessa taattuihin oikeuksiin tai vapauksiin.(34)
60.      On selvää, että unionin oikeuden alaan kuuluu tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta vahinkoa kärsineen henkilön tilanne, kun tämä vaatii korvausta tuotteen valmistajalta direktiivin 85/374 mukaisen tuottamuksesta riippumattoman vastuun perusteella. Kun vahingonkärsijä vetoaa kyseisen direktiivin mukaiseen oikeuteensa saada korvaus vahingostaan, hän vetoaa myös perusoikeuskirjan 47 artiklan mukaiseen tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevaan oikeuteensa.
61.      Se, että direktiivin 85/374 11 artiklassa säädetään vanhentumisajasta, jonka päättyessä oikeus korvaukseen lakkaa, ei merkitse, etteikö kyseisen säännöksen ja perusoikeuskirjan 47 artiklan yhteensopivuutta voitaisi arvioida. Aineellisen oikeuden lakkaaminen on nimittäin seurausta ainoastaan kyseisessä direktiivissä säädetyn vanhentumisajan soveltamisesta. Kun arvioidaan, onko direktiivin 85/374 11 artikla pätevä perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa, on keskityttävä nimenomaan siihen, että säännöksessä säädetään vanhentumisajasta, samoin kuin vanhentumisajan ominaisuuksiin, mukaan lukien kyseisen määräajan pituus, alkamisajankohta ja tapahtumat, jotka voivat katkaista tai keskeyttää vanhentumisajan.
62.      Jos näin ei olisi, sellaisten määräaikojen pätevyyttä, joita sovelletaan sellaisen kanteen nostamiseen,
jossa vedotaan unionin sekundaarioikeudessa (tai jäsenvaltioiden oikeudessa, mutta unionin oikeuden alalla) vahvistettuihin unionin oikeuden mukaisiin oikeuksiin, ja joiden päättyessä kyseiset oikeudet lakkaavat, ei välttämättä voitaisi arvioida primaarioikeuden perusteella riippuen siitä, onko kyseinen vanhentumisaika päättynyt.(35)
63.      Tällainen lähestymistapa olisi vastoin oikeusvaltioperiaatetta, jonka mukaan jäsenvaltiot tai unionin toimielimet eivät voi välttyä toimiensa perussopimusten mukaisuuteen kohdistuvalta valvonnalta.(36)
64.      Näin ollen on katsottava, että kun direktiivin 85/374 11 artiklassa säädetään määräajasta, jota sovelletaan kanteen nostamiseen, siinä rajoitetaan vahingonkärsijän oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin. Seuraavaksi on tutkittava, voidaanko tätä rajoitusta pitää oikeutettuna.
65.      Unionin tuomioistuin on jo katsonut, että perusoikeuskirjan 47 artiklassa taattu oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin muodostuu eri osatekijöistä, mukaan lukien oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa.(37)
66.      Perusoikeuskirjan 47 artiklassa taataan unionin oikeuden soveltamisalalla ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 artiklan 1 kappaleessa tarkoitettu suoja.(38)
67.      Perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdassa määrätään, että siltä osin kuin perusoikeuskirjan oikeudet vastaavat Euroopan ihmisoikeussopimuksessa taattuja oikeuksia, niiden merkitys ja ulottuvuus ovat samat kuin mainitussa yleissopimuksessa, mutta tämä ei estä unionia myöntämästä tätä laajempaa suojaa. Tulkitessaan perusoikeuskirjan 47 artiklaa unionin tuomioistuimen on siis otettava suojan vähimmäistasona huomioon vastaavat oikeudet, jotka taataan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa, sellaisena kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on sitä tulkinnut.(39)
68.      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, ettei oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa ole ehdoton ja että siihen voi kohdistua sellaisia oikeasuhteisia rajoituksia, joilla pyritään hyväksyttävään päämäärään ja joilla ei puututa tämän oikeuden olennaiseen sisältöön.(40) Kuten perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdasta ilmenee, siinä sallitaan näiden oikeuksien käyttämisen rajoittaminen, kunhan näistä rajoituksista säädetään lailla mainittujen oikeuksien keskeistä sisältöä kunnioittaen ja kunhan ne suhteellisuusperiaatteen mukaisesti ovat tarpeellisia ja vastaavat tosiasiallisesti Euroopan unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia.(41)
69.      Ensinnäkin vaatimuksesta, jonka mukaan perusoikeuksien rajoituksista on aina säädettävä lailla, on todettava, että direktiivin 85/374 11 artiklassa säädetään nimenomaisesti vanhentumisaikasääntö. Laillisuutta koskevaa vaatimusta on näin ollen noudatettu.
70.      Toiseksi kysymyksestä, onko sen oikeuden, joka koskee asiansa saamista käsitellyksi tuomioistuimessa, keskeistä sisältöä kunnioitettu, on mainittava, että unionin tuomioistuin on todennut, että perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetun tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden keskeiseen sisältöön kuuluu muiden seikkojen ohella tämän oikeuden haltijan oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa, jolla on toimivalta varmistaa unionin oikeudessa hänelle taattujen oikeuksien kunnioittaminen ja tässä tarkoituksessa toimivalta tutkia kaikki sen käsiteltäväksi saatetun oikeusriidan ratkaisun kannalta merkitykselliset tosiseikka- ja oikeuskysymykset.(42)
71.      Tässä yhteydessä on todettava, että direktiivin 85/374 11 artiklan nojalla ainoastaan direktiivissä 85/374 annetut oikeudet lakkaavat siinä säädetyn
vanhentumisajan päättyessä. Direktiivin 11 artikla, luettuna yhdessä direktiivin 13 artiklan kanssa,(43) ei ole esteenä sille, että vahingonkärsijä nostaa kanteen sopimukseen perustuvaa tai sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien kansallisten oikeussääntöjen perusteella, kunhan kansallinen vastuujärjestelmä, johon vahingonkärsijä tukeutuu kanteessaan, eroaa mainitulla direktiivillä käyttöön otetusta järjestelmästä.(44)
72.      Alankomaiden hallitus, komissio ja neuvosto katsovat, että koska unionin oikeuteen ja kansalliseen oikeuteen perustuvat vahingonkärsijän oikeudet ja oikeussuojakeinot täydentävät toisiaan, direktiivin 85/374 11 artiklassa kunnioitetaan asiansa käsitellyksi saamista tuomioistuimessa koskevan oikeuden keskeistä sisältöä. Komissio esitti istunnossa
erityisesti, että on useita päällekkäisiä vastuun tasoja, joiden perusteella vastuu voi syntyä, joten oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa ei ole voitu loukata.
73.      Minusta tällainen kanta on ongelmallinen siksi, että sen seurauksena unionin oikeuden säännöksen
arvioiminen riippuu kansalliseen oikeuteen mahdollisesti kuuluvista oikeuksista ja oikeussuojakeinoista. Kuten edellä totesin, perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetun tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden keskeiseen sisältöön kuuluu muiden seikkojen ohella tämän oikeuden haltijan mahdollisuus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa, jolla on toimivalta varmistaa unionin oikeudessa hänelle taattujen oikeuksien kunnioittaminen. Kuten Saksan hallitus totesi istunnossa, näin ollen kyseinen mahdollisuus ei riipu kansallisessa tuottamukseen perustuvaa vastuuta koskevassa oikeudessa taatuista vahingonkärsijän
oikeuksista. Kun lisäksi otetaan huomioon direktiivillä 85/374 toteutettu kattava yhdenmukaistaminen, oikeus vaatia vahingonkorvausta kyseisellä direktiivillä käyttöön otetun tuotevastuujärjestelmän nojalla lakkaa vanhentumisajan päättyessä kaikkien vahingonkärsijöiden osalta. Jos jäsenvaltiot säätävät oikeudesta vaatia vahingonkorvausta kyseisen määräajan jälkeen, kyseisen oikeuden
oikeusperusta ei voi olla sama kuin direktiivissä säädetyn oikeuden
oikeusperusta. Asianomaiset henkilöt eivät enää voi turvautua turvallisuudeltaan puutteelliseen tuotteeseen liittyvään ankaran vastuun järjestelmään eivätkä etenkään sen mukaisiin todistustaakkasääntöihin.
74.      Näin ollen vastaus kysymykseen siitä, onko direktiivin 85/374 11 artiklassa säädetty vanhentumisaika sen oikeuden, joka koskee mahdollisuutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa ja turvata oikeutensa vaatia vahingonkorvausta kyseisen direktiivin nojalla, keskeisen sisällön mukainen, ei voi riippua siitä, onko kansallisessa oikeudessa mahdollisesti muita oikeuksia tai oikeussuojakeinoja, joilla on eri oikeusperusta kuin se, josta direktiivissä säädetään.
75.      On joka tapauksessa niin, ettei jäsenvaltioilla ole velvollisuutta säätää yleisessä vahingonkorvausjärjestelmässään pidemmästä määräajasta, jonka nojalla vahingonkärsijät voisivat nostaa kanteensa eri perusteella kuin sillä, josta säädetään direktiivissä 85/374.
76.      Näin ollen siitä, että on rinnakkaisia oikeuksia ja oikeussuojakeinoja, joilla on erilainen oikeusperusta, ei nähtävästi seuraa, ettei sen oikeuden, joka koskee asiansa saamista käsitellyksi tuomioistuimessa, keskeistä sisältöä olisi loukattu.
77.      Direktiivin 85/374 11 artiklassa säädetty vanhentumisaika on luonteeltaan ehdoton määräaika.(45) Ainoa seikka, joka voi estää oikeuksien lakkaamisen, on se, että vahinkoa kärsinyt on määräajan kuluessa nostanut kanteen valmistajaa vastaan. Vanhentumisaika on siten ehdoton,(46) että sitä sovelletaan järjestelmällisesti ja poikkeuksetta kaikkiin vahingonkärsijöihin eikä sen yhteydessä arvioida yksittäistapauksittain aiheutuneen vahingon laatua tai vahingonkärsijän kykyä arvioida hänelle aiheutuneita vahinkoja.
78.      Euroopan ihmisoikeustuomioistuin tarkasteli ehdottomien vanhentumisaikojen yhteensopivuutta sen oikeuden kanssa, joka koskee mahdollisuutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa, tuomiossaan Howald Moor ym. v. Sveitsi.(47) Kyseisessä asiassa vahingonkärsijöille oli aiheutunut asbestille altistumisesta piilevä sairaus, joka ilmeni kansallisessa lainsäädännössä säädetyn kymmenvuotisen määräajan päättymisen jälkeen. Koska asbestisairauksien latenssiaika kestää kymmeniä vuosia, Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi, että kymmenvuotinen määräaika, joka alkoi ajankohdasta, jona vahingonkärsijä altistui asbestipölylle, päättyy tällaisissa tapauksissa aina ennen vahingon ilmenemistä.(48) Kun on näytetty tieteellisesti toteen, ettei henkilö voi tietää sairastuneensa tiettyyn sairauteen, tällainen seikka on otettava huomioon määräajan laskemisen yhteydessä.(49) Mainitun tapauksen poikkeuksellisten olosuhteiden perusteella Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi, että kyseisen määräajan soveltamisella rajoitettiin oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa niin merkittävästi, että kantajien oikeuden keskeistä sisältöä oli katsottava loukatun.(50)
79.      Kysymys siitä, ovatko ehdottomat vanhentumisajat yhteensopivia sen oikeuden kanssa, joka koskee mahdollisuutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa, tuli esiin saamansa
rokotteen vuoksi eteneviin sairauksiin sairastuneiden vahingonkärsijöiden osalta Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomiossa Sanofi Pasteur v. Ranska.(51) Kansalliset (Ranskan) tuomioistuimet olivat katsoneet lähinnä, että kanteen nostamisen määräaika alkoi vahingonkärsijöiden osalta vahinkojen vakiintumispäivästä. Lääkeyritys väitti, että määräajan alkamisajankohdan määrittämistapa oli ristiriidassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen mukaisen oikeusvarmuuden periaatteen ja kyseisen sopimuksen ensimmäisen lisäpöytäkirjan 1 artiklassa vahvistetun omaisuudesta nauttimista koskevan oikeuden kanssa.
80.      Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi, että tuomiossa Howald Moor ym. v. Sveitsi tarkoitettujen piilevästä sairaudesta kärsivien vahingonkärsijöiden ja tuomiossa Sanofi Pasteur v. Ranska tarkoitettujen etenevästä sairaudesta kärsivien vahingonkärsijöiden välillä on ero. Ensin mainitussa tuomiossa tarkoitetut vahingonkärsijät saivat tiedon sairaudestaan vasta kanteen nostamisen määräajan päätyttyä, kun taas jälkimmäisessä tuomioissa tarkoitettujen vahingonkärsijöiden määräaika vahingonkorvauskanteen nostamiselle ei ollut päättynyt sairauden diagnosointihetkellä.(52) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ei kuitenkaan pitänyt tätä eroa siten ratkaisevana, että se olisi arvioinut eri tavalla etenevään sairauteen sairastuneiden vahingonkärsijöiden oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa.
81.      Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi nimittäin, että tilanteessa, jossa fyysisen koskemattomuutensa loukkaamisen kohteeksi joutuneen henkilön oikeus nostaa vahingonkorvauskanne vanhenee ennen kuin kyseinen henkilö on tosiasiallisesti voinut arvioida vahinkonsa merkittävyyttä, herää kysymys oikeudesta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa.(53) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi, että kun vahingonkärsijän sairaus oli luonteeltaan muuttuva ja kun se ei ollut vakiintunut, vahingonkärsijä ei voinut täysimääräisesti arvioida hänelle aiheutunutta vahinkoa eikä siis ennen sairauden vakiintumista nostaa kannetta saadakseen rokotteen valmistaneelta yhtiöltä täyden korvauksen.(54)
82.      Tästä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että ehdottoman vanhentumisajan soveltaminen vahingonkärsijään, jolle on aiheutunut etenevä sairaus, voi loukata vahingonkärsijän oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa, jos vahingonkärsijä menettää oikeutensa nostaa vahingonkorvauskanne ajan kulumisen vuoksi ennen kuin hän voi arvioida vahinkonsa koko laajuuden.
83.      Tämän päättelyn mukaisesti vaikuttaa siltä, että direktiivin 85/374 11 artiklassa säädetyn vanhentumisajan soveltaminen ehdottomasti kaikkiin vahingonkärsijöihin ja etenkin vahingonkärsijöihin, joille on aiheutunut etenevä sairaus ja jotka lääketieteellisen näytön perusteella eivät voineet tietää vahinkonsa koko laajuutta,
voi loukata vahingonkärsijöiden sen perusoikeuskirjan 47 artiklassa
vahvistetun oikeuden keskeistä sisältöä, joka koskee mahdollisuutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa.
84.      Alankomaiden hallitus on kuitenkin esittänyt, ettei direktiivin 85/374 11 artiklalla loukata sen oikeuden
keskeistä sisältöä, joka koskee mahdollisuutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa, kun on kyse vahingonkärsijöistä, joille on aiheutunut etenevä sairaus. Näin on siksi, että vahingon aiheutuminen on selvää, vaikka vahingot voivat kasvaa. Vahingonkärsijä, jolle on aiheutunut etenevä sairaus, toisin kuin vahingonkärsijä, jolla on aiheutunut piilevä sairaus, voi siis nostaa vahingonkorvauskanteen ennen vanhentumisajan päättymistä.
85.      Myös Saksan hallitus yhtyy tähän näkemykseen ja katsoo, että on jäsenvaltioiden tehtävä sallia vahingonkärsijän nostaa kanne ennen vanhentumisajan päättymistä. Saksan hallitus on kirjallisissa huomautuksissaan ja laajasti myös istunnossa esittänyt, että Saksan lainsäädännön nojalla vahingonkärsijä voi nostaa vahvistuskanteen (Feststellungsklage).(55) Tällaisen vahvistamiskanteen tarkoituksena on sen toteaminen, että valmistajalla on vahingonkorvausvelvollisuus, vaikka vahinko vielä muuttuu eikä sen määrää vielä voida selvittää. Tällainen kanne myös keskeyttää direktiivin 85/374 11 artiklassa säädetyn vanhentumisajan.
86.      Voidaan siis väittää, että etenevään sairauteen sairastuneiden vahingonkärsijöiden tilanteeseen on puututtava kansallisella prosessioikeudella, jossa on tarjottava asianmukaiset mekanismit, joilla estetään tällaisten vahingonkärsijöiden kanneoikeuden vanhentuminen. Tämän lähestymistavan mukaan oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa ei loukata direktiivin 85/374 11 artiklalla vaan kansallisella prosessioikeudella, jos siinä ei oteta huomioon tällaisten vahingonkärsijöiden tilannetta.
87.      Tämä lähestymistapa ei kuitenkaan kestä lähempää tarkastelua. Ensinnäkin on todettava, että se sopii huonosti yhteen direktiivin 85/374 11 artiklassa säädetyn vanhentumisajan täysimääräisen yhdenmukaistamisen kanssa ja sen seurauksena voisi olla, että etenevään sairauteen sairastuneiden vahingonkärsijöiden oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa annettu suoja pirstoutuisi. Tästä on palautettava mieleen, että toisin kuin direktiivin 85/374 10 artiklan 2 kohdan vanhentumisaikaa koskevassa säännöksessä, jolla ei puututa vanhentumisajan pysäyttämistä tai keskeyttämistä koskeviin jäsenvaltioiden säännöksiin, direktiivin 11 artiklassa tarkoitetun vanhentumisajan osalta tällaisiin säännöksiin ei viitata. Unionin tuomioistuimen kysyttyä komissiolta istunnossa viimeksi mainitun vanhentumisajan ominaisuuksista komissio totesi, ettei kansallisilla prosessioikeudellisilla mekanismeilla, joita mahdollisesti sovelletaan etenevään sairauteen liittyvässä tilanteessa, voida heikentää kyseisellä vanhentumisajalla toteutettua täysimääräistä yhdenmukaistamista.
88.      Toiseksi on todettava, ettei lähestymistavalla, jossa asia jätetään ratkaistavaksi kansallisen menettelyllisen itsemääräämisoikeuden nojalla, nähtävästi voida vastata riskiin siitä, etteivät vahingonkorvauskanteet menesty, koska unionin oikeudessa säädetään ehdottomasta vanhentumisajasta. Jos vahingonkärsijöiden edellytetään nostavan kanteensa etuajassa eli ennen kuin he voivat arvioida sairauttaan, he kantavat riskin siitä, ettei heillä ole pääsyä kaikkiin tietoihin.(56) LF:n oikeudenkäyntiasiamies esitti istunnossa, että kun kaikkia tietoja ei ole saatavilla, vahingonkärsijä saa asiantuntijalausunnon, joka on hänelle vastainen. Tästä seuraa, että vahingonkärsijän kanteen perusteella myönnetään joko epätäydellinen korvaus tai, mikä vielä pahempaa, kanne hylätään. Tällainen lopputulos olisi ristiriidassa perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, jossa oikeudenhaltijalle taataan
mahdollisuus valmistella ja nostaa kanne, jolla hän voi saada tehokasta oikeussuojaa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä tämä on ilmaistu siten, että oikeuden saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa on oltava ”käytännöllinen ja todellinen” eikä ”teoreettinen tai näennäinen”.(57)
89.      Näistä syistä katson, ettei direktiivin 85/374 11 artiklassa säädetyn vanhentumisajan soveltamisella ehdottomasti kaikkiin vahingonkärsijöihin ottamatta huomioon niiden henkilöiden erityistilannetta, joille on aiheutunut etenevä sairaus ja joiden sairaus ei ole vakiintunut ennen kyseisen määräajan päättymistä, kunnioiteta sen perusoikeuskirjan 47 artiklassa taatun oikeuden keskeistä sisältöä, joka koskee mahdollisuutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa.
90.      Sen varalta, ettei unionin tuomioistuin yhdy arviointiini sen oikeuden
keskeisestä sisällöstä, joka koskee mahdollisuutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa, on tutkittava kolmanneksi, onko direktiivin 85/374 11 artiklassa säädetty vanhentumisaika suhteellisuusperiaatteen mukainen siltä osin kuin sitä sovelletaan vahingonkärsijöihin, joilla on etenevä sairaus.
91.      Suhteellisuusperiaate edellyttää, että rajoitukset, joita erityisesti unionin oikeuden toimilla mahdollisesti asetetaan perusoikeuskirjassa vahvistetuille oikeuksille ja vapauksille, eivät ylitä niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista tavoiteltujen hyväksyttävien päämäärien tai muiden henkilöiden oikeuksien ja vapauksien toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa. Silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava vähiten rajoittava. Yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen ei myöskään voida pyrkiä ottamatta huomioon sitä, että se on sovitettava yhteen niiden perusoikeuksien kanssa, joita toimenpide koskee, siten, että yleistä etua koskevaa tavoitetta ja kyseessä olevia oikeuksia verrataan keskenään, jotta voidaan varmistaa, etteivät kyseisestä toimenpiteestä aiheutuvat haitat ole liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden.(58)
92.      Siitä, vastaako vanhentumisaika yleisen edun
mukaista tavoitetta, on palautettava mieleen, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kohtuullisten preklusiivisten määräaikojen asettaminen oikeusvarmuuden vuoksi oikeussuojakeinojen käyttämiselle on unionin oikeuden mukaista.(59) Direktiivin 85/374 11 artiklalla pyritään erityisesti antamaan valmistajalle oikeusvarmuutta kyseisen direktiivin mukaisen tuottamuksesta riippumattoman vastuujärjestelmän yhteydessä.(60)
93.      Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on myös vakiintuneesti todennut, että kanteen nostamiseen sovellettavia lakisääteisiä määräaikoja on pidettävä sen oikeuden, joka koskee mahdollisuutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa, hyväksyttävänä rajoituksena ja niillä pyritään tärkeisiin tavoitteisiin, joita ovat oikeusvarmuuden takaaminen vahvistamalla kanneoikeudelle määräaika, potentiaalisten vastaajien suojaaminen myöhässä esitetyiltä vaatimuksilta, joihin voisi olla vaikea vastata, ja sellaisten epäoikeudenmukaisuuksien estäminen, joita voisi aiheutua, jos tuomioistuinten olisi otettava kantaa kaukaisessa menneisyydessä tapahtuneisiin tapahtumiin mahdollisesti epäluotettaviksi ja epätäydellisiksi ajan kulumisen vuoksi muuttuneiden todisteiden perusteella.(61)
94.      Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on myös korostanut, että oikeusvarmuuden periaate on yksi oikeusvaltioperiaatteen perustavista tekijöistä.(62)
95.      Oikeusvarmuus ja hyvä oikeudenkäyttö ovat siis perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita, joilla voidaan oikeuttaa perusoikeuskirjan 47 artiklan mukaisten oikeuksien käyttämisen rajoittaminen.
96.      Siitä, ylitetäänkö nyt tarkasteltavalla vanhentumisajalla sen rajat, mikä on asianmukaista ja tarpeellista kyseisten tavoitteiden saavuttamiseksi, on todettava, että direktiivissä 85/374 säädetyt tuottamuksesta riippumatonta vastuuta koskevat oikeussäännöt on laadittu punnitsemalla monitahoisesti
eri intressejä.(63) Edellä mainitusta oikeuskäytännöstä seuraa,(64) että kanneoikeuden vanhentumissäännöillä taataan oikeusvarmuus ja niissä otetaan huomioon se, että tuottamuksesta riippumaton vastuu merkitsee valmistajille suurempaa rasitetta kuin kansalliseen, yleiseen vahingonkorvausvastuuta koskevaan järjestelmään perustuva vastuu, ja tämä rasite ilmenee myös siten, että valmistajien on tarpeen hankkia vakuutuksia kyseiseen vastuuseen liittyvien riskien varalta.(65)
97.      Kun otetaan huomioon, että unionin lainsäätäjällä on laaja harkintavalta, kun se punnitsee asiaan liittyviä eri intressejä, kymmenen vuoden vanhentumisaika, joka alkaa turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen markkinoille saattamisesta, vaikuttaa olevan yleensä ja valtaosassa tapauksista, kuten komissio asian ilmaisi kirjallisissa huomautuksissaan, riittävän pitkä, jotta vahinkoa kärsineet voivat nostaa kanteen valmistajaa vastaan.
98.      Kuten oikeuskirjallisuudessa on kuitenkin lennokkaasti todettu, ei ole sellaista yhden ainoan koon vanhentumisaikaa, jolla voitaisiin taata asianmukainen tasapaino henkilövahinkoa kärsineiden vahingonkärsijöiden ja valmistajien intressien välillä.(66) Vaikka abstraktisti arvioituna vanhentumisaika vaikuttaa riittävän pitkältä vahingonkärsijöiden kannalta, se ei vaikuta sopivalta tietyissä poikkeuksellisissa henkilövahinkotilanteissa, joissa vahinko ei ilmene välittömästi tai pian vahinkotapahtuman jälkeen vaan on luonteeltaan etenevä. Jos tätä erityistilannetta ei otettaisi lainkaan huomioon, sivuutettaisiin se, ettei kyseisten vahingonkärsijöiden oikeuksien lakkaaminen ole seurausta heidän toimimattomuudestaan vaan siitä heitä kohdanneesta epäonnesta, että he sattuvat kärsimään etenevästä sairaudesta.
99.      Komissio on kirjallisissa huomautuksissaan ja istunnossa esittänyt lähinnä, että etenevään sairauteen sairastuneet vahingonkärsijät voivat nostaa kanteen sen nostamiselle varatussa määräajassa, kun he ovat tiedostaneet osan oireistaan, ja saada jonkinlaisen korvauksen (”un certain dédommagement”). Tällainen korvaus on väistämättä osittainen, jos turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen vaikutukset eivät ole täysin havaittavissa kanteen nostamishetkellä. Komissio on lisäksi todennut, että jos kansallisessa oikeudessa varataan tällainen mahdollisuus, vahingonkärsijä voi pyytää asian käsittelyn lykkäämistä, kunnes vahinko tunnetaan
täysimääräisesti, jotta vahingonkärsijä voi täydentää alun perin toimittamaansa kannetta ja saada täyden korvauksen hänelle aiheutuneesta vahingosta.
100. Edellä esittämistäni syistä(67) mahdollisuus saada osittainen vahingonkorvaus ei vaikuta tyydyttävältä, kun otetaan huomioon vahingonkärsijän oikeus nostaa kanne, jolla hän voi saada tehokasta oikeussuojaa. Kansalliseen prosessioikeuteen mahdollisesti sisältyvä mahdollisuus pyytää asian käsittelyn lykkäämistä, kunnes vahingon laajuus on täysimääräisesti tiedossa, on muutenkin hypoteettinen mahdollisuus, joka voi myös – riippuen siitä, mitä kansallisessa oikeudessa tarkalleen ottaen säädetään – olla ristiriidassa direktiivissä 85/374 säädetyn vanhentumisajan täyden yhdenmukaistamisen kanssa.
101. Direktiivillä (EU) 2024/2853(68) tehdyt muutokset tukevat käsitystä, jonka mukaan on tarpeen puuttua ehdottoman vanhentumisajan soveltamisesta tiettyihin vahinkolajeihin aiheutuviin suhteettomiin seurauksiin. Mainitun direktiivin 17 artiklan 2 kohdassa säädetään poikkeuksesta, jota sovelletaan vahingonkärsijöihin, jotka eivät ole voineet nostaa kannetta vanhentumisajan kuluessa henkilövahinkonsa piilevyyden vuoksi. Tällaisten vahingonkärsijöiden osalta säädetään pidennetystä 25 vuoden vanhentumisajasta. Direktiivin johdanto-osan 57 perustelukappaleesta ilmenee, että unionin lainsäätäjä pidensi kyseistä vanhentumisaikaa, ”jotta mahdollisuutta korvaukseen turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen aiheuttamasta vahingosta ei rajoitettaisi kohtuuttomasti – – tapauksissa, joissa henkilövahingon oireiden ilmeneminen on lääketieteellisten todisteiden mukaan hidasta”.
102. Vaikka direktiiviä 2024/2853 ei voida soveltaa pääasiassa,(69) vanhentumisajan muuttamisen taustasyyt ovat osoitus siitä, että tiettyjen vahinkolajien erityispiirteiden sivuuttaminen kokonaisuudessaan voi vaikuttaa asianomaisten vahingonkärsijöiden oikeuteen saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa.
103. Kyseisten syiden vuoksi katson, että direktiivin 85/374 11 artiklassa säädetyn vanhentumisajan soveltaminen vaikuttaa suhteettomasti sellaisten vahingonkärsijöiden oikeuteen saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa, joilla on etenevä sairaus ja jotka eivät sairautensa muuttuvan luonteen vuoksi voi täysimääräisesti arvioida sairauttaan ja jotka eivät näin ollen ole voineet nostaa kannetta valmistajaa vastaan kyseisen määräajan kuluessa.
104. On unionin lainsäätäjän tehtävä säätää yksityiskohtaisista säännöistä, joilla vanhentumisaikaa mukautetaan sellaisten vahingonkärsijöiden, joille on aiheutunut etenevä sairaus, poikkeuksellisiin tilanteisiin, ja löytää tasapaino kaikkien asiaan liittyvien intressien välillä.
105. Edellä esitetyn perusteella katson, että direktiivin 85/374 11 artikla, jonka mukaan vahinkoa kärsineille kyseisen direktiivin mukaan kuuluvat oikeudet vanhentuvat
kymmenessä vuodessa päivästä, jona vahinkoa aiheuttanut tuote laskettiin liikkeelle, on perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa pätemätön siltä osin kuin sen soveltamisesta seuraa, että sellaisten vahingonkärsijöiden, joilla on etenevä sairaus ja jotka lääketieteellisen näytön perusteella eivät voi sairautensa etenevän luonteen vuoksi arvioida täysimääräisesti heille aiheutunutta vahinkoa ja jotka eivät näin ollen ole voineet nostaa kannetta valmistajaa vastaan kyseisen määräajan kuluessa, oikeus vaatia korvausta lakkaa ja kyseiset vahingonkärsijät menettävät oikeutensa saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa.
C       Kolmas ennakkoratkaisukysymys
106. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 85/374
10 artiklaa tulkittava siten, että etenevän sairauden tapauksessa kolmen vuoden vanhentumisaika, jota sovelletaan vahingonkorvauksen vaatimiseen, alkaa kulua päivästä, jona on saatu tieto koko vahingosta ja joka todetaan erityisesti määrittämällä vahingon vakiintumispäivä, jolla tarkoitetaan ajankohtaa, jonka jälkeen vahingonkärsijän
sairaus ei enää muutu. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee myös, onko vanhentumisajan vaihtoehtoisesti katsottava alkavan ajankohdasta, jona vahinko selvästi ilmeni siten, että se voidaan yhdistää turvallisuudeltaan puutteelliseen tuotteeseen, riippumatta siitä, miten vahinko myöhemmin kehittyy.
107. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Cour de cassation siirsi pääasian ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen sillä perusteella, että Cour d’appel de Caen oli katsonut, ettei LF:n kanne täyttänyt tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, ottamatta kantaa hänen sairautensa vakiintumiseen.(70)
108. On palautettava mieleen, että direktiivin 85/374 10 artiklan 1 kohdan nojalla kolmivuotinen vanhentumisaika ”alkaa päivänä, jona kantaja sai tiedon tai hänen olisi pitänyt saada tieto vahingosta, tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta ja valmistajasta”. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymyksessä keskitytään sen ajankohdan määrittämiseen, jona etenevään sairauteen sairastunut vahingonkärsijä (eli kantaja) sai tiedon vahingosta.
109. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sekä unionin oikeuden yhtenäinen soveltaminen että yhdenvertaisuusperiaate edellyttävät, että unionin oikeuden sellaisen säännöksen sanamuotoa, jossa ei ole nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen sen merkityksen ja ulottuvuuden määrittämiseksi, on tavallisesti tulkittava koko unionissa itsenäisesti ja yhtenäisesti ottamalla huomioon paitsi säännöksen sanamuoto myös sen asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös on.(71)
110. Direktiivin 85/374 10 artiklan 1 kohdassa ei ole nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen kyseisen vanhentumisajan alkamisajankohdan määrittämiseksi. Direktiivin 10 artiklan 2 kohdassa viitataan kansalliseen oikeuteen ainoastaan vanhentumisajan katkaisemisen tai keskeyttämisen – eikä siis vanhentumisajan alkamisajankohdan – sääntelemisen osalta. Direktiivin johdanto-osan kymmenennestä perustelukappaleesta ilmenee muutenkin, että itsenäisen ja yhtenäisen vanhentumisajan alkamisajankohtaa koskevan
tulkinnan vahvistaminen vastaa direktiivin tavoitetta säätää yhdenmukaisesta vanhentumisajasta, jota sovelletaan vahingonkorvauskanteen nostamiseen.
111. Direktiivin 85/374 10 artiklan 1 kohdan sanamuodosta on todettava, että kyseisessä säännöksessä vanhentumisajan alkamisajankohta sidotaan vahingonkärsijän tietoon (tai oletettuun tietoon) aiheutuneesta vahingosta. Pelkästään tästä sanamuodosta ei voida päätellä, onko katsottava, että tieto vahingosta saadaan vasta vahingonkärsijän sairauden vakiintumispäivänä vai päivänä, jona vahinko selvästi ilmeni riippumatta siitä, paheneeko se tulevaisuudessa.
112. Direktiivin 85/374 10 artiklan 1 kohdan asiayhteydestä on muistutettava, että direktiivin 4 artiklan mukaan vahinkoa kärsineen on näytettävä toteen vahinko, tuotteen puutteellinen turvallisuus sekä puutteellisen turvallisuuden ja vahingon välinen syy-yhteys. Direktiivin 9 artiklan a alakohdan mukaan ”vahingolla” tarkoitetaan kuolemaa tai muuta henkilövahinkoa.
113. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että henkilöiden, joille on aiheutunut edellisessä kohdassa tarkoitettu vahinko turvallisuudeltaan puutteellisesta tuotteesta, on voitava saada vahingostaan riittävä ja kattava korvaus.(72)
114. Direktiivin 85/374 10 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun vanhentumisajan alkamisajankohta on vahvistettava sellaiseksi, että vahinkoa kärsineellä on mahdollisuus näyttää toteen, että kaikki valmistajan vastuun syntymisedellytykset täyttyvät. Kuten komissio lähinnä on esittänyt, vahingonkärsijällä on siis oltava riittävän täydelliset tiedot kaikkiin kyseisiin edellytyksiin liittyvistä seikoista, mukaan lukien riittävän täydelliset tiedot vahingosta. Kun vahingosta on riittävän täydelliset tiedot, vahingonkärsijä voi saada riittävän ja kattavan korvauksen.
115. Tietoa siitä, minä päivänä vahinko selvästi ilmeni, voidaan yleensä pitää asianmukaisena edellytyksenä sille, että vahingonkärsijä voi nostaa kanteen. Kuten komissio istunnossa lähinnä totesi, tietyissä henkilövahinkotilanteissa ei ole tarvetta odottaa vahingon vakiintumista, koska vahingosta – ja olosuhteista riippuen myös siitä, miten vahinko kehittyy tulevaisuudessa – on riittävät tiedot. Sellaisen etenevän sairauden tapauksessa, joka ei ole vakiintunut, vahingonkärsijä ei kuitenkaan voi arvioida vahinkonsa luonnetta. Vakiintumispäivä on määritettävä lääketieteellisen näytön perusteella eikä se riipu vahingonkärsijän omasta arvioinnista.(73) Kyseisten vahingonkärsijöiden osalta vanhentumisajan ei siis tule alkaa ennen vahingon vakiintumispäivää,
jolla tarkoitetaan ajankohtaa, jona heidän sairautensa ei enää muutu.
116. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ehdottama vaihtoehtoinen ajankohta eli päivä, jona vahinko selvästi ilmeni, voisi siinä tapauksessa, että kyseisenä päivänä pidetään etenevän sairauden tapauksessa päivää, jona ensimmäiset oireet ilmenivät, merkittävästi heikentää vahingonkärsijän mahdollisuuksia nostaa vahingonkorvauskanne, jolla hän voi saada tehokasta oikeussuojaa. Kuten komissio on todennut kirjallisissa huomautuksissaan, tilanteessa, jossa vahinko ei ole vielä riittävän ilmeinen, vahingonkärsijä saattaa olla haluton nostamaan kallista kannetta, kun taas kuukausia tai vuosia myöhemmin sama vahingonkärsijä voi paremmin määrittää vahinkonsa laajuuden. Muutenkin on niin, että jos vahingonkärsijä nostaa kanteen siinä vaiheessa, kun aiheutuneet vahingot ovat vielä rajallisia ja hänen sairautensa on vielä kehittymässä, vaarana on, että vahingonkärsijä saa vain osittaisen korvauksen vahingostaan.(74)
117. Sillä säännöstöllä tavoitellusta päämäärästä, jonka osa direktiivin 85/374 10 artikla on, on todettava, että direktiivin johdanto-osan yhdeksännestä perustelukappaleesta ilmenee, että kuluttajansuoja edellyttää kuoleman ja muiden henkilövahinkojen korvaamista. Vahingonkärsijällä on oltava tosiasiallinen mahdollisuus käyttää oikeuttaan vaatia riittävää ja kattavaa korvausta hänelle aiheutuneesta vahingosta.
118. Saksan hallitus on
esittänyt, että kolmivuotisen vanhentumisajan on katsottava alkavan päivästä, jona vahinko ilmenee ja vahingonkärsijä – mukaan lukien vahingonkärsijä, jolle aiheutunut vahinko on etenevää – saa tiedon vahingon ilmenemisestä. Saksan lainsäädännössä tilanteeseen, jossa vahinko on luonteeltaan etenevää, vastataan mahdollisuudella nostaa vahvistuskanne, kuten edellä jo totesin.(75) Saksan hallitus esitti, että näin voidaan menetellä tilanteessa, johon liittyy myöhempiä vahinkoja, jotka ovat tyypillisesti odotettavissa. Ennakoimattomien ja epätyypillisten vahinkojen tapauksessa sen sijaan alkaa uusi vanhentumisaika sillä hetkellä, jona kantaja saa tiedon vahingosta.
119. Komissio on esittänyt kirjallisissa huomautuksissaan, ettei ole poissuljettua, että tietyissä kansallisissa oikeusjärjestyksissä vahingonkärsijöillä voi olla mahdollisuus pyytää asian käsittelyn lykkäämistä, kunnes vahingosta
on riittävät tiedot. Komissio on kuitenkin myöntänyt, ettei tällaista mahdollisuutta ole kaikissa jäsenvaltioissa.
120. Kansallisissa oikeuksissa mahdollisesti omaksutut erilaiset lähestymistavat havainnollistavat sitä, että vahingonkärsijöiden mahdollisuutta vaatia korvausta saatetaan suojata eriasteisesti kansallisen prosessioikeuden säännöistä riippuen, kun taas direktiivin 85/374
mukainen vanhentumisaika on tarkoitettu yhdenmukaiseksi. Lisäksi voi olla kallista ja aikaa vievää edellyttää, että vahingonkärsijä asteittain korottaa korvausvaatimuksensa määrää vahinkotapahtumasta aiheutuneiden lisävahinkojen perusteella, ja siten tällainen edellytys voi heikentää korvausoikeuden täyttä tehokkuutta.(76)
121. Jotta voidaan varmistaa vanhentumisajan alkamisajankohdan yhtenäinen tulkinta ja taata etenevään sairauteen sairastuneen vahingonkärsijän sen oikeuden, jonka nojalla hän voi vaatia korvausta vahingostaan, tehokas vaikutus, vanhentumisajan ei voida katsoa alkavan ennen kuin vahingonkärsijälle aiheutunut vahinko on vakiintunut. Vakiintumispäivä määritetään lääketieteellisen näytön perusteella.
122. Kun direktiivin 85/374 10 artiklan 1 kohtaa tulkitaan näin, on hyväksyttävä, että etenevän sairauden tapauksessa kolmivuotinen vanhentumisaika alkaa vasta vahingon vakiintumispäivästä, vaikka vahinko olisi ilmennyt tätä aiemmin.
123. Tätä tulkintaani direktiivin 85/374 10 artiklasta on luettava tässä ratkaisuehdotuksessa esittämäni toista ennakkoratkaisukysymystä koskevan vastaukseni perusteella. Jotta voidaan säilyttää direktiivin 10 artiklan tehokas vaikutus sellaisten vahingonkärsijöiden osalta, joille on aiheutunut etenevä sairaus, direktiivin 11 artiklassa säädetty vanhentumisaika onkin määritettävä siten, että otetaan huomioon tällaisten vahingonkärsijöiden erityistilanne ja heille perusoikeuskirjan 47 artiklan nojalla kuuluva oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin.
124. Edellä esitetyn perusteella katson, että direktiivin 85/374 10 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että etenevän sairauden tapauksessa kyseisessä säännöksessä säädetty kolmivuotinen vanhentumisaika alkaa vahingon vakiintumisajankohdasta, jolla tarkoitetaan ajankohtaa, jona vahingonkärsijän sairaus ei lääketieteellisen näytön mukaan enää muutu.
V       Ratkaisuehdotus
125. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Cour d’appel de Rouenin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)      Tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 25.7.1985 annetun neuvoston direktiivin 85/374/ETY 13 artiklaa, luettuna yhteisöjen tuomioistuimen 25.4.2002 antaman tuomion
González Sánchez (C‑183/00, EU:C:2002:255) valossa,
on tulkittava siten, että
turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen vuoksi vahinkoa kärsinyt henkilö voi vaatia korvausta vahingostaan valmistajalta yleisen kansallisen tuottamukseen perustuvan vastuun järjestelmän nojalla siltä osin kuin kyseinen järjestelmä ei perustu yksinomaan tuotteen puutteelliseen turvallisuuteen. Tuottamuksena voidaan pitää etenkin tuotteen pitämistä markkinoilla, vaikka valmistaja on tietoinen sen puutteellisesta turvallisuudesta, tai huolellisuusvelvollisuuden laiminlyömistä tuotteeseen liittyvien riskien osalta, vaikka valmistajalle on ilmoitettu kyseisistä riskeistä.
2)      Direktiivin 85/374 11 artikla, jonka mukaan vahinkoa kärsineille kyseisen direktiivin mukaan kuuluvat oikeudet vanhentuvat kymmenessä vuodessa päivästä, jona vahinkoa aiheuttanut tuote laskettiin liikkeelle,
on Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa pätemätön siltä osin kuin sen soveltamisesta seuraa, että sellaisten vahingonkärsijöiden, joilla on etenevä sairaus ja jotka lääketieteellisen näytön perusteella eivät voi sairautensa etenevän luonteen vuoksi arvioida täysimääräisesti heille aiheutunutta vahinkoa ja jotka eivät näin ollen ole voineet nostaa kannetta valmistajaa vastaan kyseisen määräajan kuluessa, oikeus vaatia korvausta lakkaa ja kyseiset vahingonkärsijät menettävät oikeutensa saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa.
3)      Direktiivin 85/374 10 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että etenevän sairauden tapauksessa kyseisessä säännöksessä säädetty kolmivuotinen vanhentumisaika alkaa vahingon vakiintumisajankohdasta, jolla
tarkoitetaan ajankohtaa, jona vahingonkärsijän sairaus ei lääketieteellisen näytön mukaan enää muutu.
1            Alkuperäinen kieli: englanti.
2      Tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 25.7.1985 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1985, L 210, s. 29), sellaisena kuin se on muutettuna 10.5.1999 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 1999/34/EY (EYVL 1999, L 141, s. 20)
(jäljempänä direktiivi 85/374).
3      Näin oli, kunnes annettiin tuotevastuusta ja neuvoston direktiivin 85/374/ETY kumoamisesta 23.10.2024 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EU) 2024/2853 (EUVL, L 2024/2853).
4      White, F., ”Directive 85/374/EEC concerning liability for defective products: In the name of harmonisation, the internal market and consumer protection”, teoksessa
Giliker, P. (toim.), Research Handbook on EU Tort Law, Edward Elgar, Cheltenham, Northampton, 2017.
5      Cousy, H., ”Chapter 3. Consumer protection through product liability. Theme I. Level and scope of harmonisation of the directive – Survival of national product liability regimes”, teoksessa Terryn, E., Straetmans, G. and Colaert, V. (toim.), Landmark Cases of EU Consumer Law – In Honour of Jules Stuyck, Intersentia, Cambridge, Antwerp, Portland, 2013, s. 291–306, s. 296.
6      Tuomio 21.12.2011, Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, 20 kohta).
7      Binon, J.-M., ”La responsabilité du fait des produits défectueux: Les vices cachés de l’harmonisation européenne” teoksessa Van Schoubroeck, C., Devroe, W., Geens, K. ja Stuyck, J. (toim.), Over Grenzen – Liber Amicorum Herman Cousy, Intersentia, Antwerpen, Cambridge, 2011, s. 591–603.
8      Tuomiot 15.11.2023, nro 22-21.174, 22-21.178, 22-21.179 ja 22-21.180. Tuomiot annettiin Médiator-nimisen farmaseuttisen tuotteen vuoksi vahinkoa kärsineiden henkilöiden valitusten perusteella.
9      On ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä ratkaista, voidaanko väitettyä tuottamusta tosiasiallisesti näyttää toteen yksittäistapauksen olosuhteissa.
10      Ks. vastaavasti tuomio 10.6.2021, KRONE – Verlag (C‑65/20, EU:C:2021:471, 31 kohta). Valmistajan käsite määritellään direktiivin 85/374 3 artiklassa.
11      Taschner, H.C., ”Product liability: Basic problems in a comparative law perspective”, teoksessa
Fairgrieve, D. (toim.), Product Liability in Comparative Perspective, Cambridge University Press, Cambridge, 2005, s. 155–166, erityisesti s. 161 (kursiivi tässä).
12      Tuomio 10.6.2021, KRONE–Verlag (C‑65/20, EU:C:2021:471, 33 kohta).
13      Ks. vastaavasti tuomio 5.3.2015, Boston Scientific Medizintechnik (C‑503/13 ja C‑504/13, EU:C:2015:148, 39 kohta).
14      Tuomio 29.5.1997, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta (C‑300/95, EU:C:1997:255, 27 kohta).
15      Ks. vastaavasti Van Dam, C.C., ”Dutch case-law on the EU Product Liability Directive”, teoksessa
Fairgrieve, D. (toim.), s. 126–137, s. 128.
16      Tuomio 25.4.2002, komissio v. Ranska (C‑52/00, EU:C:2002:252, 24 kohta) ja tuomio 21.12.2011, Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, 20 kohta).
17      Tuomio 21.12.2011, Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, 21 kohta).
18      Tuomio González Sánchez, 30 kohta.
19      Tuomio González Sánchez, 31 kohta.
20      Ks. vastaavasti julkisasiamies Tesauron ratkaisuehdotus komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta (C‑300/95, EU:C:1997:35, 16 kohta).
21      Tuomio 25.4.2002, komissio v. Ranska (C‑52/00, EU:C:2002:252).
22      Ranskaksi ”obligation de suivi”.
23      Tuomio 25.4.2002, komissio v. Ranska (C‑52/00, EU:C:2002:252, 47 kohta).
24      Tuomio 25.4.2002 (C‑52/00, EU:C:2002:252).
25      Tuomio 2.12.2009, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, 37 kohta).
26      Ks. vastaavasti tuomio 2.12.2009, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, 38 ja 43 kohta).
27      Ibid., 39 kohta.
28      Ibid., 40 kohta.
29      Ibid., 41 kohta.
30      Ibid., 42 kohta.
31      Ks. vastaavasti tuomio 2.12.2009, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, 46 kohta).
32      Tuomio 10.5.2001, Veedfald (C‑203/99, EU:C:2001:258, 27 kohta).
33      Tuomio 10.9.2024, KS ym. v. neuvosto ym. (C‑29/22 P ja C‑44/22 P, EU:C:2024:725, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
34      Ks. vastaavasti tuomio 6.10.2020, Luxemburgin valtio (Muutoksenhakuoikeus verotietopyyntöön) (C‑245/19 ja C‑246/19, EU:C:2020:795, 55 ja 56 kohta) ja tuomio 17.11.2022, Harman International Industries (C‑175/21, EU:C:2022:895, 32 kohta).
35      Kanneoikeutta kuluttajansuojaa koskevissa asioissa koskevista kansallisessa lainsäädännössä säädetyistä vanhentumisajoista ks. tuomio 10.6.2021, BNP Paribas Personal Finance (C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, 30 kohta) ja tuomio 8.9.2022, D.B.P. ym. (Ulkomaanvaluuttaan sidottu kiinnelaina) (C‑80/21–C‑82/21, EU:C:2022:646, 99 kohta).
36      Tuomio 14.7.2022, parlamentti v. neuvosto (Euroopan työviranomaisen kotipaikka) (C‑743/19, EU:C:2022:569, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
37      Ks. vastaavasti tuomio 24.2.2022, SC Cridar Cons (C‑582/20, EU:C:2022:114, 50 kohta) ja tuomio 8.12.2022, Orde van Vlaamse Balies ym. (C‑694/20, EU:C:2022:963, 60 kohta).
38      Ks. vastaavasti tuomio 29.3.2022, Getin Noble Bank (C‑132/20, EU:C:2022:235, 116 kohta).
39      Ks. vastaavasti tuomio 2.2.2021, Consob (C‑481/19, EU:C:2021:84, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
40      Tuomio 24.2.2022, SC Cridar Cons (C‑582/20, EU:C:2022:114, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
41      Tuomio 8.12.2022, Orde van Vlaamse Balies ym. (C‑694/20, EU:C:2022:963, 34 kohta).
42      Ks. vastaavasti tuomio 6.10.2020, Luxemburgin valtio (Muutoksenhakuoikeus verotietopyyntöön) (C‑245/19 ja C‑246/19, EU:C:2020:795, 66 kohta).
43      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 33 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
44      Ks. ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä koskeva analyysini.
45      Fairgrieve, D. ym., ”Product Liability Directive”, teoksessa
Machnikowski, P. (toim.), European Product Liability: An Analysis of the State of the Art in the Era of New Technologies, Intersentia, Cambridge, 2016, s. 90.
46      Ks. Havu, K. ja Havu, T., ”The ’long-stop’ extinguishment rule in EU product liability”, Journal of European Consumer and Market Law, nide 13, nro 4, 2024, s. 162–170, s. 163.
47      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 11.3.2014, CE:ECHR:2014:0311JUD005206710. Ks. myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 13.2.2024, Jann-Zwicker ja Jann v. Sveitsi, CE:ECHR:2024:0213JUD000497620.
48      Tuomio Howald Moor ym. v. Sveitsi, 74 kohta.
49      Ibid., 78 kohta.
50      Ibid., 79 kohta.
51      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 13.2.2020, CE:ECHR:2020:0213JUD002513716.
52      Ibid., 55 kohta.
53      Ibid., 55 kohta.
54      Ibid., 55 kohta.
55      Siviiliprosessilain (Zivilprozessordnung) 256 §.
56      Ks. em. Havu, K. ja Havu, T., alaviite 46, s. 162, joiden mukaan ”ehdottoman [oikeuksien lakkaamista koskevan säännöksen] olemassaolo voi tahattomasti johtaa siihen, että vahingonkärsijöillä on kannustin nostaa kanne ennen kuin heillä on kaikki tarvitsemansa tiedot, – – mikä voi aiheuttaa tehottomuutta ja heikentää ratkaisujen ennakoitavuutta”.
57      Ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 13.5.2024, Jann-Zwicker ja Jann v. Sveitsi, 65 kohta viittauksineen.
58      Ks. vastaavasti tuomio 8.12.2022, Orde van Vlaamse Balies ym. (C‑694/20, EU:C:2022:963, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
59      Ks. vastaavasti tuomio 22.4.2021, Profi Credit Slovakia (C‑485/19, EU:C:2021:313, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
60      Ks. vastaavasti tuomio 2.12.2009, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, 46 kohta).
61      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 13.2.2020, Sanofi Pasteur v. Ranska, CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, 50 kohta.
62      Ibid., 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
63      Ks. vastaavasti tuomio 25.4.2002, komissio v. Ranska (C‑52/00, EU:C:2002:252, 29 kohta).
64      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 48–50 kohta.
65      Tuomio 2.12.2009, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, 42 kohta).
66      Em. Havu, K. ja Havu, T., alaviite 46, s. 167. Ks. myös Howells, G.G., ”Product liability – A history of harmonisation”, em. teoksessa Fairgrieve, D. (toim.), Product Liability in Comparative Perspective, alaviite 11, s. 202–217, erityisesti s. 210, jossa kirjoittaja toteaa, että
kymmenvuotinen vanhentumisaika ”voidaan – –
nähdä potentiaalisena epäoikeudenmukaisuuden lähteenä”.
67      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 88 kohta.
68      Tuotevastuusta ja neuvoston direktiivin 85/374/ETY kumoamisesta 23.10.2024 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL, L 2024/2853).
69      Direktiivin 2024/2853 21 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Kumotaan direktiivi [85/374] 9 päivästä joulukuuta 2026. Sitä sovelletaan kuitenkin edelleen tuotteisiin, jotka on saatettu markkinoille tai otettu käyttöön ennen kyseistä päivämäärää.”
Säännöksestä seuraa, ettei direktiiviä 2024/2853 sovelleta pääasiassa kyseessä olevaan rokotteeseen, joka annettiin kantajalle yli kaksikymmentä vuotta sitten.
70      Cour de cassationin ensimmäisen siviiliasioita käsittelevän jaoston tuomio 5.7.2023 nro 22-18.914. Kyseinen tuomio ilmentää Cour de cassationin vakiintunutta oikeuskäytäntöä, jonka mukaan vahingon vakiintumispäivänä pidetään päivää, jona vahingonkärsijä tiesi tai hänen olisi tullut tietää vahingosta. Ks. esimerkiksi Cour de cassationin ensimmäisen siviiliasioita käsittelevän jaoston tuomio 15.6.2016
nro 15-20.022.
71      Tuomio 8.4.2025, Euroopan syyttäjänvirasto (Prosessuaalisten toimien tuomioistuinvalvonta) (C‑292/23, EU:C:2025:255, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
72      Tuomio 10.5.2001, Veedfald (C‑203/99, EU:C:2001:258, 27 kohta).
73      Jourdain, P., ”Le point de départ de la prescription en présence d’un dommage corporel évolutif”, RTDCiv. Revue trimestrielle de droit civil, 2023, s. 908, jossa käsitellään
Cour de cassationin ensimmäisen siviiliasioita käsittelevän jaoston tuomiota 17.1.2018
nro 14-13.351.
74      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 88 kohta.
75      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 85 kohta.
76      Ks. analogisesti tuomio 18.4.2024, Heureka Group (Hintavertailusivustot) (C‑605/21, EU:C:2024:324, 60 kohta).