61996CC0215_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Baggrunden for denne praejudicielle sag er to sager, der verserer for Tribunale di Genova, og hvorunder der er rejst spoergsmaal om, hvorvidt en raekke almindelige betingelser, som benaevnes »standardbankvilkaar«, er forenelige med EF-traktatens artikel 85 og 86. Associazione Bancaria Italiana (herefter »ABI«) har paalagt sine medlemmer at anvende standardbankvilkaarene, naar de med deres kunder indgaar aftaler om aabning af kontokurantkredit og om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser (fidejussione omnibus) til sikkerhed for aabning af kredit.
Tvisterne i hovedsagerne
2 Sagsoegerne i hovedsagerne - Carlo Bagnasco som hovedskyldner og hans kautionister som solidariske medskyldnere - har anlagt sag ved Tribunale di Genova til proevelse af to foreloebigt eksigible betalingspaalaeg, som Tribunale di Genova's praesident meddelte dem den 18. juni 1992.
3 I den nationale retssag, der ligger til grund for sag C-215/96, har Tribunale di Genova's praesident paalagt Carlo Bagnasco og hans kautionister at betale Banca Popolare di Novara (herefter »BPN«) et beloeb paa 222 440 332 ITL, der fordeler sig saaledes:
- 170 440 332 ITL, som udgoer debetsaldoen paa kontokurant nr. 1360/320/30, oprettet i Carlo Bagnasco's navn ved en aftale indgaaet den 8. oktober 1991, med renter 17% fra den 1. april 1992
- 9 400 000 ITL, som udgoer debetsaldoen paa kontokurant nr. 14336/33E/30, oprettet i Carlo Bagnasco's navn ved en aftale indgaaet den 27. december 1991, med renter 17,50% fra den 1. april 1992
- 21 600 000 ITL svarende til beloebet paa fire egen-veksler, som i sin tid er diskonteret af BNP og udstedt af Carlo Bagnasco's enkeltmandsfirma Fidaurum, og som de andre sagsoegere i hovedsagerne den 22. januar 1992 har tegnet aval for med 5 400 000 ITL hver, med den lovbestemte rente paa 10% fra den 22. maj 1992
og
- 21 000 000 ITL for veksler trukket paa Anna Sbardella, som er diskonteret og krediteret kontokuranten »under forbehold af rettidig indgang« i henhold til formularer med Carlo Bagnasco's underskrift, og for haandpantsaetning af veksler, som ogsaa er trukket paa Anna Sbardella og diskonteret af Carlo Bagnasco, med renter 15% fra datoen for betalingspaalaegget.
4 I den nationale retssag, der ligger til grund for sag C-216/96, har praesidenten for Tribunale di Genova paalagt Carlo Bagnasco og hans kautionister at betale Cassa di Risparmio di Genova e Imperia Carige SpA (herefter »Carige«) et beloeb paa 124 119 497 ITL, der fordeler sig saaledes:
- 48 798 664 ITL, som udgoer debetsaldoen paa kontokurant nr. 14445/20/106, oprettet i Carlo Bagnasco's navn ved en aftale indgaaet den 28. august 1989, med renter 17,50% fra den 11. juni 1992
- 75 320 833 ITL med renter 15% fra den 11. juni 1992 i forbindelse med et »bankforskud« paa 95 000 000 ITL, for hvilket Carlo Bagnasco havde udstedt 19 egen-veksler.
5 Betalingspaalaeggene blev ogsaa meddelt Carlo Bagnasco's kautionister i disses egenskab af solidariske medskyldnere i kraft af den aval, som de havde tegnet paa de ubetalte egen-veksler, og i kraft af den kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, som de, henholdsvis den 7. februar 1990 og den 28. november 1989, havde stillet for et beloeb paa indtil 300 000 000 ITL (sag C-215/96) og paa indtil 195 000 000 ITL (sag C-216/96).
6 Carlo Bagnasco og hans kautionister har rejst indsigelse mod betalingspaalaeggene og har i sagerne for den forelaeggende ret nedlagt paastand om, at de standardbankvilkaar for aftaler om aabning af kontokurantkredit og om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, som anvendes af de italienske banker, kendes uforenelige med traktatens artikel 85 og 86.
7 Tribunale di Genova har hverken fundet det noedvendigt at spoerge Domstolen, om artikel 85 og 86 har umiddelbar virkning, eller om standardbankvilkaarene udgoer en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder i artikel 85's forstand. Det staar dog klart, at der maa svares bekraeftende paa begge spoergsmaal. Den forelaeggende ret er i imidlertid tvivl om, hvorvidt visse klausuler i standardbankvilkaarene for aftaler om aabning af kontokurantkredit og om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser er forenelige med artikel 85 og 86.
8 For saa vidt angaar aftaler om aabning af kontokurantkredit finder Tribunale di Genova, at det alene er mekanismen til fastsaettelse af den rentesats, som udgoer prisen paa den praesterede tjenesteydelse, der har betydning. Carlo Bagnasco har paa sin side anfoert, at prisen paa kreditten (dvs. adgangen til at traekke kontantbeloeb paa kreditten) fastsaettes efter en procedure, som ikke i rimelig grad goer det muligt for kunden at forudse den.
Den nationale ret konstaterer, at det i punkt 2 i de aftaler, som Carlo Bagnasco har indgaaet med BPN, bestemmes, at der paaloeber aarlige renter paa henholdsvis 17% og 17,50% samt en provision paa 0,125% af den hoejeste debetsaldo for hvert kvartal eller broekdel af kvartal. I den aftale, som Carlo Bagnasco har indgaaet med Carige, bestemmes det, at der paaloeber aarlige renter paa 14% og en provision paa 0,125% af den hoejeste debetsaldo for hvert kvartal. Begge banker har fastsat, at renten kan forhoejes eller nedsaettes som foelge af aendringer paa pengemarkedet. I punkt 12 i aftalen med BNP bestemmes det, at »banken naar som helst kan aendre rentesatserne ... ved en meddelelse, der slaas op i bankens lokaler, eller gives paa den maade, der findes mest hensigtsmaessig«.
Ifoelge den italienske domstol er det af ovennaevnte faktorer kun den oprindeligt fastsatte debetrentesats og provision af den hoejeste debetsaldo, der er direkte forhandlet mellem parterne. Standardbankvilkaarene begraenser imidlertid i hoej grad raekkevidden af disse aftalepunkter, idet de giver banken ret til (naar som helst, idet det bringes til kundernes kendskab ved en meddelelse, der slaas op i bankens lokaler, eller gives »paa den maade, der findes mest hensigtsmaessig«) at forhoeje rentesatsen »som foelge af aendringer paa pengemarkedet«, dvs. udsving i rentesatsen, som bankens gennemsnitskunde ikke, eller i hvert fald kun vanskeligt, kan forudse. Artikel 1284 i den italienske codice civile (herefter »CC«) fastsaetter den lovbestemte rente til 10% om aaret og bestemmer, at renter, der overstiger denne sats, »skal fastsaettes skriftligt«, idet der i modsat fald skal betales rente efter loven. Kun den skriftlige form sikrer derfor fastsaettelsen og den konkrete beregning af rentesatsen, om end ikke noedvendigvis ved en direkte talangivelse af den mellem parterne aftalte rentesats, men eventuelt ved en automatisk beregning paa grundlag af objektive og tilgaengelige oplysninger. I det foreliggende tilfaelde angives rentesatsen imidlertid ved en generel henvisning til »aendringerne paa pengemarkedet« og ifoelge en mekanisme, som fuldstaendigt overlader det til banken at vaelge tidspunktet for aendringerne og maaden, hvorpaa de meddeles kunderne.
9 Med hensyn til de aftaler om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, som kunderne skal undertegne for at aabne en kredit, finder den nationale ret, at de relevante klausuler i standardbankvilkaarene og i de aftaler, som den har gennemgaaet i forbindelse med de to sager, der verserer for den, vedroerer foelgende forhold:
- Sikkerhedsstillelse »til samme rentesats, som er fastsat for den transaktion, der er stillet sikkerhed for, og i hvert fald ikke til en lavere rentesats end den aktuelle bankrente«, »for opfyldelse af enhver forpligtelse over for banken i forbindelse med bankforretninger af en hvilken som helst art, som den paagaeldende (eller hans successor) allerede har faaet tilladelse til eller senere faar tilladelse til«. Herefter opregnes de paagaeldende bankforretninger. Kautionen sikrer desuden »enhver anden forpligtelse, som hovedskyldneren paa et hvilket som helst tidspunkt maatte have over for banken i forbindelse med garantier, der allerede er stillet, eller som samme skyldner maatte stille over for banken i tredjemands interesse« (idet der herved udloeses en »kaution for kautionen«, der med hensyn til personkredsen kan udvides i et omfang, der praktisk talt er ubegraenset og ukontrollabelt).
- Kautionistens forpligtelse til at holde sig underrettet om skyldnerens formueforhold og navnlig til at indhente oplysninger hos denne om udviklingen i hans forhold til banken, som er fritaget for at kraeve den saerlige tilladelse af kautionisten, som er foreskrevet i artikel 1956 i CC (1).
- Den fritagelse, som kautionisten giver banken, fra forpligtelsen til at handle inden for de frister, der er fastsat i artikel 1957 i CC (2). Kautionisten er saaledes ogsaa bundet af fritagelsen fra denne bestemmelse, »selv om banken ikke har taget retslige skridt over for debitor og andre, der eventuelt haefter sammen med ham, og noeje forfulgt sagen«. Kautionisten haefter med andre ord solidarisk, »indtil gaelden er fuldstaendig betalt, uden tidsmaessige begraensninger eller overholdelse af betingelser«.
- Forpligtelsen til »blot paa skriftlig anmodning - ogsaa saafremt debitor goer indsigelse - straks at betale banken det beloeb, der skyldes i hovedstol, renter, omkostninger, afgifter, skatter mv.«.
- Erklaeringen om, at »med henblik paa fastlaeggelsen af den gaeld, der er kautioneret for, tjener bankens posteringer i enhver henseende som bevis over for kautionisten, hans arvinger og retssuccessorer, idet banken i oevrigt ikke er forpligtet til paa eget initiativ at give kautionisten meddelelse om kontosituationen og generelt om forholdet til debitor«.
- Den undtagelse fra artikel 1939 i CC (3), som har til foelge, at »kautionistens forpligtelse bevarer alle sine retsvirkninger, selv om hovedforpligtelsen af en hvilken som helst grund er ugyldig, idet kautionisten i tilfaelde af, at hovedforpligtelsen erklaeres absolut ugyldig eller ophaeves, er forpligtet, som om han selv havde paataget sig hovedforpligtelsen«.
10 Tribunale di Genova har fundet det noedvendigt at forelaegge Domstolen foelgende spoergsmaal for at kunne afgoere tvisterne mellem Carlo Bagnasco og hans kautionister paa den ene side og henholdsvis BPN og Carige paa den anden side:
»1) Er de standardbankvilkaar ('Norme bancarie uniformi'), ABI har fastsat for de tilsluttede banker med hensyn til aftaler om aabning af kontokurantkredit, for saa vidt som de er fastsat og anvendes ensartet og paa bindende maade af de banker, der er sammensluttet i ABI, forenelige med traktatens artikel 85, i det omfang kredittilsagnene underkastes en ordning, hvorefter rentesatsen ikke er fastsat i forvejen og heller ikke kan fastslaas af kunden, for saa vidt som vilkaarene kan paavirke handelen mellem medlemsstater og har til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet?
2)
Hvilke virkninger kan en eventuel konstatering af, at den i spoergsmaal 1 omhandlede uforenelighed foreligger, have for de tilsvarende klausuler i de aftaler om aabning af kontokurantkredit, de tilsluttede banker har indgaaet med de enkelte kunder paa grundlag af standardaftalerne, i betragtning af, at de banker, der er tilsluttet ABI, under ét maa anses for i henhold til traktatens artikel 86 at indtage en kollektiv dominerende stilling paa det indenlandske kreditmarked, som den konkrete anvendelse af de omhandlede vilkaar (om fastsaettelsen af debetrenten) maa anses for et misbrug af?
3)
Er de standardbankvilkaar, ABI har fastsat for de tilsluttede banker med hensyn til aftalen om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser i forbindelse med kredittilsagnet - for saa vidt som de er fastsat og anvendes ensartet og paa bindende maade af de tilsluttede banker - i relation til de enkelte klausuler, som er omtalt i naervaerende kendelses praemisser, som helhed forenelige med bestemmelsen i traktatens artikel 85, for saa vidt som de kan paavirke handelen mellem medlemsstater og har til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet?
4)
Hvilke virkninger kan en eventuel konstatering af, at den i spoergsmaal 3 omhandlede uforenelighed foreligger, have for de tilsvarende klausuler i aftalerne om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser og for selve de aftaler, der er indgaaet af de enkelte banker paa grundlag af standardaftalerne, i betragtning af, at de banker, der er tilsluttet ABI, under ét kan anses for i henhold til traktatens artikel 86 at indtage en kollektiv dominerende stilling paa det indenlandske kreditmarked, som den konkrete anvendelse af de omhandlede vilkaar (om fastsaettelsen af debetrenten) maa anses for et misbrug af?«
11 Inden jeg gaar over til at foreslaa, hvordan spoergsmaalene kan besvares, maa det undersoeges, hvilke juridiske spoergsmaal ABI's standardbankvilkaar rejser i relation til den italienske lovgivning, og hvordan faellesskabsinstitutionerne indtil nu har anvendt konkurrencereglerne paa banksektoren.
Standardbankvilkaarene i relation til den italienske lovgivning
12 I perioden efter det tidsrum, som omstaendighederne i de to sager, der verserer for Tribunale di Genova, knytter sig til, har der fundet en raekke lovgivningsmaessige og administrative aendringer sted i Den Italienske Republik, som har indvirket paa bankernes standardvilkaar for aftaler om aabning af kontokurantkredit og om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser.
13 Ved lov nr. 154/92 om transparens inden for banksektoren (4) er reglerne for aftaler om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser blevet aendret, saaledes at det nu fra begyndelsen skal vaere fastsat i aftalerne, hvor stort et beloeb, der maksimalt kautioneres for.
14 Endvidere har ABI ved skrivelse af 22. februar 1993 anmeldt standardbankvilkaarene til Kommissionen med henblik paa at opnaa en negativattest eller en individuel fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3. ABI har ligeledes anmeldt vilkaarene til Banca d'Italia som den nationale myndighed, der i henhold til lov nr. 287/90 (5) er kompetent til at anvende reglerne om beskyttelse af konkurrencen og af kreditmarkedet.
15 Kommissionen meddelte ved skrivelse af 7. juli 1993 Banca d'Italia, at den havde besluttet kun at undersoege tre af de 26 aftaler, som ABI havde anmeldt, nemlig aftalerne om vilkaarene for kontokurant i fremmed valuta, om inkasso eller accept af veksler, dokumenter eller anvisninger paa Italien eller paa udlandet og om vilkaarene for finansiering i fremmed valuta. Kommissionen fandt, at de oevrige 23 aftaler, der var blevet anmeldt, herunder aftalerne om vilkaarene for aabning af kontokurantkredit og om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, ikke paavirkede handelen mellem medlemsstaterne maerkbart, og at der derfor ikke var anledning til at anvende traktatens artikel 85 paa dem. Kommissionen tog ikke stilling til aftalernes eventuelle konkurrencebegraensende virkninger. Den anfoerte, at de paagaeldende banktjenesteydelser var begraenset til det nationale omraade og vedroerte oekonomisk virksomhed, som i henhold til kontraktbestemmelser eller paa grund af selve sin art i det vaesentlige kun blev udoevet paa italiensk territorium, eller som kun oevede yderst ringe indflydelse paa handelen mellem medlemsstaterne, og at ydelserne kun i begraenset omfang blev udbudt af filialer eller datterselskaber af ikke-italienske kreditinstitutter.
16 Den 23. november 1993 indledte Banca d'Italia en procedure med henblik paa at fastslaa, om de 23 aftaler, som Kommissionen ikke havde undersoegt, var i overensstemmelse med lov nr. 287/90. Proceduren resulterede i afgoerelse nr. 12 af 3. december 1994 (6), hvori Banca d'Italia fastslog, at flere af standardbankvilkaarene, herunder dem, der er omtvistede i denne sag, paavirkede konkurrencen og var uforenelige med artikel 2 i lov nr. 287/90, som forbyder konkurrencebegraensende aftaler, og hvis ordlyd svarer til traktatens artikel 85. ABI blev i afgoerelsen anmodet om at aendre standardbankvilkaarene paa en raekke punkter og dels give sine medlemmer meddelelse om aendringerne, dels goere dem opmaerksom paa, at standardbankvilkaarene udelukkende skulle betragtes som retningslinjer. ABI har efterkommet Banca d'Italia's afgoerelse og aendret standardbankvilkaarene. AEndringerne har imidlertid ikke tilbagevirkende gyldighed og er derfor uden betydning for de for Tribunale di Genova verserende sager.
Anvendelsen af faellesskabsrettens konkurrenceregler paa banksektoren
17 Da banksektorens virksomhed er naert forbundet med medlemsstaternes oekonomiske og monetaere politik, herskede der oprindelig tvivl om, hvorvidt Faellesskabets konkurrenceregler kunne anvendes paa sektoren. Paa grund af sine saerlige forhold kunne banksektoren anses for omfattet af bestemmelserne i traktatens artikel 90, stk. 2, og artikel 104 og dens virksomhed for undtaget fra anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86.
18 I Zuechner-dommen af 1981 (7) fjernede Domstolen dog enhver tvivl om spoergsmaalet. Den fastslog i dommen, at banksektoren var omfattet af konkurrencereglerne, bortset fra den del af dens virksomhed, som blev udoevet som led i gennemfoerelsen af en retsakt udstedt af de offentlige myndigheder, og som var omfattet af traktatens artikel 90, stk. 2.
19 Det var fra dette tidspunkt, at Kommissionen opgav sit oprindelige standpunkt om, at spoergsmaalet var tvivlsomt, og begyndte at undersoege de aftaler mellem banker, som blev anmeldt til den (8). Dens foerste beslutning vedroerende banksektoren blev udstedt i 1984 (9). Siden da har den kun udstedt et begraenset antal beslutninger, hvori den har understreget, at banker og andre kreditinstitutter er virksomheder i artikel 85's forstand, idet de er enheder, der udoever oekonomisk virksomhed. Den har dog altid indtaget en forholdsvis »tolerant« holdning til aftaler mellem banker og kun én gang paalagt en bankvirksomhed en boede, nemlig i »Eurocheque«-beslutningen vedroerende Helsinki-aftalen (10). Denne beslutning blev i form af et annullationssoegsmaal indbragt for Retten i Foerste Instans, som i dommen i sagen CB og Europay mod Kommissionen (11) delvis ophaevede den og nedsatte boeden.
20 Med henblik paa besvarelsen af de praejudicielle spoergsmaal, som er blevet forelagt Domstolen i de foreliggende sager, er det vaerd at notere sig, hvilke regler Kommissionen i sine beslutninger har anvendt ved undersoegelsen af, om aftalerne mellem bankerne var forenelige med artikel 85 (12). I den forbindelse skal der sondres mellem aftaler om tjenesteydelser i det indbyrdes forhold mellem banker, aftaler om banktjenesteydelser over for kunder, aftaler om fastsaettelse af debet- og kreditrentesatser samt andre former for aftaler mellem banker.
21 Kommissionen har fundet, at multilaterale aftaler mellem banker i samme medlemsstat og vedtagelser inden for nationale banksammenslutninger om ensartet provision for en raekke gensidige tjenesteydelser mellem bankerne var i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Den har dog meddelt sammenslutningerne individuelle fritagelser i henhold til artikel 85, stk. 3. Samme loesning er den for nylig naaet frem til med hensyn til en bilateral aftale om et generelt samarbejde mellem to banker fra hver sin medlemsstat (13). De fritagne aftaler vedroerer priserne for gensidige tjenesteydelser mellem bankerne. Da aftalerne er multilaterale, ophaever de konkurrencen. Kommissionen har meddelt fritagelse for aftalerne med den begrundelse, at de fremmer bankvirksomhedens standardisering og udvikling og goer det muligt at undgaa et unoedvendigt stort antal bilaterale forhandlinger mellem bankerne, som ville foere til langsommere tjenesteydelser og hoejere priser (14). Af de aftaler mellem banker af denne art, som Kommissionen har indroemmet fritagelse for, skal naevnes foelgende:
- Aftalen om eurocheque-systemet, hvorefter provisionen for eurocheques indloest i udlandet i lokal valuta ikke maa overstige 1,25% af checkbeloebet. Provisionen baeres af trassatbanken og den indloesende bank og maa ikke debiteres kunderne (beslutningen om uniforme eurocheques).
- Aftalen mellem de belgiske banker om fastsaettelse af den maksimale provision, der kunne opkraeves mellem banker indbyrdes for internationale betalinger fra udlandet i udenlandsk valuta (beslutningen vedroerende Association belge des banques) (15).
- Aftalerne om provision for indloesning eller accept af veksler, dokumenter, bankchecks og andre gaeldsbeviser, der er betalbare i Italien (ABI-beslutningen) (16).
22 Kommissionen har, navnlig siden Zuechner-dommen, indtaget en mere restriktiv holdning til aftaler mellem banker om den provision, der kan opkraeves kunderne for bestemte banktjenesteydelser. Kommissionen har fundet, at saadanne aftaler hindrer bankerne i frit at fastsaette priserne for de ydelser, som de tilbyder kunderne, og at de udgoer en saa alvorlig overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, at de ikke kan fritages. I Eurocheque-beslutningen vedroerende Helsinki-aftalen fandt Kommissionen det i strid med traktaten, at franske banker, der havde sluttet sig sammen i Groupement des cartes bancaires »CB«, havde aftalt, at handlende, som var tilsluttet ordningen, for indloesning af eurocheques trukket paa udenlandske banker skulle betale en provision, der laa ud over den provision, som de franske banker modtog fra de udenlandske banker gennem Eurocheque-systemet (17).
23 Med hensyn til aftaler mellem banker om fastsaettelse af debet- og kreditrentesatser har Kommissionen ikke draget konsekvenserne af Zuechner-dommen, idet den hverken har udtalt sig om spoergsmaalet i ABI-beslutningen eller i beslutningen vedroerende Association belge des banques. Domstolen fastslog imidlertid i Van Eycke-dommen (18), at aftaler om fastsaettelse af debet- og kreditrentesatser var omfattet af Faellesskabets konkurrenceregler. Det fremgaar af dommen, at en national lov eller administrativt fastsat bestemmelse, hvorefter en fritagelse for indkomstskat for indtaegter af visse kategorier af opsparingsindskud er forbeholdt indskud, for hvilke de lovbestemte maksimale rentesatser og praemier er overholdt, er uforenelig med traktatens artikel 3, litra g), sammenholdt med artikel 5 og artikel 85, hvis den stadfaester en eksisterende aftale mellem banker. Paa baggrund af dommen ivaerksatte Kommissionen en undersoegelse af de aftaler om fastsaettelse af rentesatser, som var blevet anmeldt til den. Den afsluttede imidlertid undersoegelsen uden at udstede nogen beslutning, hvorved der blev skredet ind mod aftalerne.
24 Endelig har Kommissionen fundet, at nogle af de aftaler mellem banker, som er blevet anmeldt til den, ikke var uforenelige med traktatens artikel 85, stk. 1, enten fordi de ikke foerte til en maerkbar konkurrencebegraensning (19), eller fordi de ikke paavirkede handelen mellem medlemsstaterne.
25 Med hensyn til betingelsen om, at handelen mellem medlemsstaterne paavirkes, forekommer de kriterier, Kommissionen har anvendt ved afgoerelsen af, om dette er tilfaeldet, mig ikke at vaere helt konsekvente (20).
For det foerste har det forhold, at aftalernes anvendelsesomraade har vaeret begraenset til én enkelt medlemsstats omraade, ikke afholdt Kommissionen fra at fastslaa, at de paavirkede handelen mellem medlemsstaterne. Den har i denne forbindelse taget hensyn til, at filialer og datterselskaber af banker i andre medlemsstater og indenlandske bankers udenlandske datterselskaber deltog i de banksammenslutninger, som havde udformet aftalerne (21). Den har ogsaa gjort gaeldende, at »nationale prisaftaler, der gaelder for hele en medlemsstats omraade, kan foere til konsolidering af en national afskaermning, hvorved den i traktaten tilsigtede oekonomiske integration saaledes haemmes« (22).
For det andet har Kommissionen ved afgoerelsen af, om en ydelse har givet anledning til »graenseoverskridende« banktransaktioner, taget hensyn til arten af den banktjenesteydelse, som var genstand for aftalen. Hvor dette har vaeret tilfaeldet (internationale betalinger, indloesning eller accept af udenlandske gaeldsbeviser, transaktioner i fremmed valuta mv.), har den fundet, at aftalen oevede negativ indvirkning paa handelen mellem medlemsstater. Hvor banktjenesteydelsen som foelge af aftalebestemmelser eller af tekniske grunde har haft »intern« karakter, har den fundet, at den ikke paavirkede samhandelen maerkbart. I ABI-beslutningen fandt den, at de ydelser, som var genstand for »Bancomat«-aftalen mellem en raekke banker om pengeautomater, udlejning af bankbokse (23), lukket depot og betalingsservice vedroerende vand- gas- og telefonregninger, var banktjenesteydelser af »intern« karakter.
26 Efter min opfattelse boer der for at styrke den maade, hvorpaa traktatens artikel 85 og 86 skal anvendes paa banksektoren, foretages en gennemgribende revision af de kriterier, Kommissionen i sine beslutninger om aftaler mellem banker har anvendt ved afgoerelsen af, om aftalerne paavirkede handelen mellem medlemsstaterne. Det er nemlig i dag ikke laengere muligt at opretholde sondringen mellem banktjenesteydelser af graenseoverskridende karakter og banktjenesteydelser af rent intern eller national karakter. Dette skal jeg forsoege naermere at forklare aarsagerne til.
For det foerste er den teknologiske udvikling ved at revolutionere bankernes virksomhed. Den goer det muligt at praestere banktjenesteydelser i andre medlemsstater end dem, hvori bankerne er hjemmehoerende. Som Kommissionen selv har erkendt, vil anvendelsen af ny teknologi inden for banksektoren (automater, telefon og computer - saakaldt »home-banking«) ligeledes lette formidlingen af banktjenester uden for det nationale marked (24).
For det andet stimulerer liberaliseringen af kapitalbevaegelserne i Faellesskabet og i hele verden internationaliseringen af alle former for bankvirksomhed. Dette fremmes af verdensoekonomiens globalisering.
Endelig har direktiv 89/646/EOEF (25), som skulle vaere gennemfoert i medlemsstaternes nationale lovgivning inden den 1. januar 1993, gjort det lettere for de europaeiske banker at faa adgang til bankmarkederne i andre end deres egne medlemsstater ved at indfoere en harmoniseret tilladelse til at udoeve bankvirksomhed (26). Dette andet direktiv om harmonisering inden for banksektoren indeholder de tre grundpiller, hvorpaa Faellesskabets enhedsbankmarked er ved at blive opbygget. De bestaar i en minimumsharmonisering af betingelserne for at udoeve bankvirksomhed, gensidig anerkendelse af medlemsstaternes tilladelser til kreditinstitutter til at udoeve bankvirksomhed og hjemlandets enekontrol med kreditinstitutterne (home country control). Naar Den OEkonomiske og Monetaere Unions tredje fase indledes i overensstemmelse med traktatens artikel 109 J, stk. 4, vil indfoerelsen af den faelles valuta fremme konsolideringen af dette enhedsbankmarked. Fremme af den frie konkurrence mellem medlemsstaternes banker er et vigtigt element, naar det skal sikres, at enhedsbankmarkedet fungerer efter hensigten. Den frie konkurrence boer udstraekkes til at omfatte alle de tjenester, bankerne tilbyder. Derfor forekommer den betragtning mig uacceptabel, at nogle af disse tjenester fortsat kun skal udbydes inden for rammerne af nationale markeder, der er begraenset til de enkelte medlemsstaters omraader.
27 Det er disse generelle betragtninger, jeg vil laegge til grund for de svar, som jeg i det foelgende vil foreslaa Domstolen at give paa de praejudicielle spoergsmaal, der er blevet forelagt.
De praejudicielle spoergsmaal
28 Tribunale di Genova anmoder i sine fire praejudicielle spoergsmaal Domstolen om at afgoere, om en raekke klausuler i de standardbankvilkaar for aftaler om aabning af kontokurantkredit og om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, som ABI har fastsat, og som kunder, der oensker at opnaa en saadan kredit, skal gaa ind paa, er forenelige med traktatens artikel 85 (foerste og tredje spoergsmaal) og artikel 86 (andet og fjerde spoergsmaal). Den nationale ret anmoder ligeledes Domstolen om at angive, hvilke virkninger en dom, hvori standardbankvilkaarene kendes uforenelige med faellesskabsretten, vil have for individuelle aftaler, som bankerne har indgaaet med deres kunder (andet og tredje spoergsmaal).
Anvendelsen af artikel 85
29 Artikel 85, stk. 1, finder anvendelse i tilfaelde, hvor det paavises, at der foreligger en aftale mellem virksomheder, en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder eller en samordnet praksis, som kan paavirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet.
30 I de foreliggende sager finder Tribunale di Genova ikke, at der kan herske tvivl om, at de almindelige betingelser, som i henhold til ABI's standardbankvilkaar skal anvendes i aftaler om aabning af kontokurantkredit og om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, udgoer en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder som omhandlet i artikel 85, stk. 1. Dette er grunden til, at retten ikke anmoder Domstolen om at udtale sig herom. Jeg er for min part enig i den italienske rets vurdering, der ogsaa bekraeftes af den praksis, som Domstolen har fastlagt med hensyn til, hvornaar der foreligger en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder (27), og som baade Kommissionen i ABI-beslutningen og Banca d'Italia i afgoerelse nr. 12/94 har henholdt sig til.
31 Den tvivl, som Tribunale di Genova giver udtryk for i det foerste og det tredje af de praejudicielle spoergsmaal, den har forelagt Domstolen, drejer sig om, hvorvidt to andre betingelser, der skal vaere opfyldt, for at artikel 85, stk. 1, kan finde anvendelse, er opfyldt i de foreliggende sager, nemlig at der foreligger en begraensning af konkurrencen og en negativ paavirkning af handelen mellem medlemsstaterne.
Begraensning af konkurrencen
32 For at en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder kan vaere i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, skal den have »til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet«. Ifoelge Domstolens praksis foreligger der en begraensning af konkurrencen som omhandlet i artikel 85, stk. 1, naar de erhvervsdrivende ikke laengere uafhaengigt fastlaegger den politik, som de vil foere paa det faelles marked. Selv om dette krav om uafhaengighed ganske vist ikke forhindrer de erhvervsdrivende i rationelt at tilpasse sig deres konkurrenters konstaterede eller forventede adfaerd, udelukker det imidlertid kategorisk enhver direkte eller indirekte kontakt mellem saadanne erhvervsdrivende, som har til formaal eller til foelge, at der opstaar konkurrencevilkaar, som ikke svarer til det paagaeldende markeds normale vilkaar i betragtning af produkternes eller de praesterede tjenesteydelsers art, stoerrelsen og antallet af virksomheder paa markedet samt dettes omfang (28).
33 Ifoelge Domstolens praksis (29) skal det foerst efterproeves, om en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder har til formaal at begraense konkurrencen. Hvis dette er tilfaeldet, er betingelsen i artikel 85, stk. 1, opfyldt, og det er herefter ikke noedvendigt at undersoege vedtagelsens virkninger. Hvis vedtagelsen derimod ikke har til formaal at begraense konkurrencen, skal dens virkninger undersoeges for at afgoere, om den har begraenset den (30).
Virkningerne af en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder skal vurderes i forhold til den konkurrence, der ville vaere paa markedet, hvis vedtagelsen ikke var foretaget. Derfor er det Domstolens standpunkt, at Kommissionens undersoegelse af den paagaeldende restriktive konkurrencepraksis »skal ske i lyset af en helhedsbedoemmelse af aftalerne«, og at den ikke blot skal tage saavel de aktuelle som de potentielle virkninger for konkurrencen i betragtning (31), men ogsaa den generelle oekonomiske sammenhaeng, som konkurrencen ville udfolde sig i, hvis vedtagelsen ikke var blevet foretaget (32). Desuden skal vedtagelsens virkning paa konkurrencen vaere maerkbar (33).
34 De omtvistede klausuler i ABI's standardbankvilkaar for aftaler om aabning af kontokurantkredit og aftaler om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, der indgaas i tilknytning til aftaler om kontokurantkredit, har ikke til formaal at begraense konkurrencen, men de har, efter min opfattelse, en klart konkurrencebegraensende virkning.
35 De klausuler i standardbankvilkaarene, som gaar ud paa, at rentesatsen skal fastsaettes ved aabningen af kreditten, begraenser handlefriheden for de banker, som er medlemmer af ABI, og deres frihed til at fastlaegge, hvilken markedspolitik de vil foere med hensyn til denne form for finansielle tjenesteydelser. Standardbankvilkaarene forpligter dem nemlig til at indfoeje klausuler i aftaler om aabning af kredit, som giver dem adgang til at forhoeje rentesatsen som foelge af aendringer paa pengemarkedet uden samtidig at forpligte dem til paa forhaand at give kunden meddelelse herom eller til at indhente dennes samtykke, idet de ifoelge standardbankvilkaarene kun behoever at give kunderne meddelelse ved opslag i filialerne eller paa den maade, som de finder mest hensigtsmaessig. Selv om den rente, som banken skal opkraeve for den ydelse, som den praesterer, ikke fastsaettes direkte i standardbankvilkaarene, og selv om den kan forhandles med kunden, goer standardbankvilkaarene det umuligt for banken at tilbyde kunden mere fordelagtige vilkaar ved aabningen af en kredit, saasom en fast eller en variabel rente, hvortil der er knyttet en forpligtelse for banken til at give kunden forhaandsmeddelelse om aendringer i den sats, der skal betales som vederlag for ydelsen.
36 De klausuler i ABI's standardbankvilkaar, der vedroerer aftaler om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, virker ligeledes begraensende paa konkurrencen paa markedet for finansielle tjenesteydelser vedroerende aabning af kredit. Klausulerne fraviger reglerne i den italienske CC og sikrer banker, der indgaar aftaler om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, vilkaar, som er meget gunstige for dem, og som giver dem optimal sikkerhed (34). Standardbankvilkaarene goer det umuligt for bankerne at tilbyde kunder, der oensker at aabne en kredit, mere favorable vilkaar i den med kreditten forbundne aftale om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser. Jo lempeligere vilkaarene for kautionen for nuvaerende og fremtidige forpligtelser er, jo lettere kan kunden finde kautionister. De naevnte vilkaar er derfor en afgoerende faktor, naar der skal indgaas aftale med en bank om aabning af en kredit.
37 Standardbankvilkaarenes almindelige betingelser paavirker saaledes medlemsbankernes muligheder for at fastsaette, hvilke vilkaar de skal tilbyde deres kunder paa baggrund af deres egne forhold med hensyn til rentabilitet, specialisering og forretningsprincipper. At langt stoersteparten af de italienske banker er medlemmer af ABI, indskraenker derfor i betydelig grad valgmulighederne for de kunder, som oensker at aabne en kredit, og som derfor skal indgaa en aftale om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, da standardbankvilkaarene begraenser konkurrencen mellem bankerne. Disse kunder kan derfor ikke forvente at kunne opnaa fordele ved at henvende sig til én bank frem for en anden for at opnaa den tjenesteydelse, der bestaar i aabning af en kredit. De betingelser i standardbankvilkaarene, der vedroerer fastsaettelse af rentesatsen, er et element i den endelige pris, som kunden skal betale banken for tjenesteydelsen, og udgoer derfor et grundlaeggende konkurrenceparameter, som har direkte indvirkning paa forholdet mellem bankerne og deres kunder. Det samme maa gaelde med hensyn til vilkaarene i aftaler om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, som paavirker forholdet mellem bankerne og deres kunder, selv om de ikke er direkte forbundet med kredittilsagnets pris.
38 Desuden har standardbankvilkaarene for aabning af kredit og for kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser en ikke ubetydelig konkurrencebegraensende virkning, fordi de indskraenker bankernes margen i forhandlingerne med kunden om den indledende rentesats og de oevrige vilkaar for aabningen af kreditten, eftersom denne rentesats i vid udstraekning bestemmes af renteniveauet paa kapitalmarkedet.
Paavirkning af handelen mellem medlemsstaterne
39 Efter Domstolens praksis er det »... en betingelse for, at en vedtagelse, en aftale eller en samordning kan paavirke handelen mellem medlemsstater, at den paa grundlag af samtlige objektive, retlige eller faktiske forhold goer det muligt med tilstraekkelig sandsynlighed at forudsige, at den, direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan oeve en saadan indvirkning paa handelen mellem medlemsstater, at det kan befrygtes, at den kan hindre virkeliggoerelsen af et enhedsmarked mellem medlemsstaterne« (35). For at paavirke handelen mellem medlemsstater i artikel 85, stk. 1's forstand skal den konkurrencebegraensende praksis desuden have en maerkbar indvirkning paa handelen mellem medlemsstater (36).
Domstolen har ligeledes udtalt, at »traktatens artikel 85, stk. 1, forbyder aftaler, som har til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen, og som kan paavirke handelen mellem medlemsstaterne, og kraever saaledes ikke bevis for, at saadanne aftaler faktisk har paavirket denne handel maerkbart, hvilket i oevrigt i de fleste tilfaelde vil vaere vanskeligt at godtgoere i fornoedent omfang, hvorimod artiklen kraever bevis for, at disse aftaler kan have en saadan virkning« (37). Det er foelgelig ikke noedvendigt at foere konkret bevis for, at de paagaeldende aftaler paavirker handelen mellem medlemsstaterne. Det skal blot godtgoeres, at der er tilstraekkelig sandsynlighed for, at aftalen aktuelt eller i fremtiden oever eller vil oeve indvirkning paa handelen mellem medlemsstaterne (38).
40 Med hensyn til konkurrencebegraensende praksis, som straekker sig over hele en medlemsstats omraade, har Domstolen fastslaaet, at en saadan praksis paavirker handelen mellem medlemsstaterne, fordi den ifoelge selve sin natur bevirker en styrkelse af opdelingen i nationale markeder, hvorved den haemmer den med traktaten tilstraebte oekonomiske integration og sikrer beskyttelse af den indenlandske produktion (39). I andre domme har Domstolen modificeret den negative paavirkning, som en konkurrencebegraensende praksis, der straekker sig over hele en medlemsstats omraade, automatisk antages at kunne have paa handelen mellem medlemsstaterne. Den har i de paagaeldende domme taget i betragtning, hvilke midler deltagerne i den omtvistede aftale raadede over for at fastholde kundekredsen, hvilken relativ betydning aftalen havde paa det paagaeldende marked, og hvilken oekonomisk sammenhaeng aftalen skulle fungere i (40). Der er saaledes en staerk formodning for, at en konkurrencebegraensende praksis, der straekker sig over hele en medlemsstats omraade, paavirker handelen mellem medlemsstaterne. Denne formodning kan kun afkraeftes, hvis en undersoegelse af aftalens indhold og den oekonomiske sammenhaeng, hvori den indgaar, viser det modsatte.
41 Kommissionen har i sit indlaeg i de foreliggende sager anfoert, at ABI's standardbankvilkaar for aftaler om aabning af kontokurantkredit og om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser ikke paavirker handelen mellem medlemsstaterne, og at artikel 85 derfor ikke finder anvendelse paa dem, dog med det forbehold, at den italienske konkurrencelovgivning eventuelt finder anvendelse. Kommissionen laegger to argumenter til grund for sin opfattelse: Aftalerne vedroerer banktjenesteydelser, som grundlaeggende ikke er af graenseoverskridende karakter, og praestationen af denne form for tjenesteydelser er ikke afgoerende for, om banker fra andre medlemsstater etablerer sig paa det italienske finansmarked.
42 Kommissionens argumentation er efter min opfattelse ikke i overensstemmelse med Domstolens praksis, eftersom ABI's standardbankvilkaar for aftaler om aabning af kontokurantkredit og om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser oever maerkbar indvirkning paa handelen mellem medlemsstaterne. Det mener jeg, at de goer, af flere forskellige grunde.
For det foerste er aabning af kontokurantkredit en finansiel tjenesteydelse, der kan praesteres i henhold til alle de faellesskabsretlige regler, og den kan derfor have graenseoverskridende karakter. Bankvirksomhedens globalisering, anvendelse af ny teknologi ved praestationen af finansielle tjenesteydelser og indfoerelsen af enhedsbankmarkedet letter gennemfoerelsen af banktransaktioner mellem medlemsstater, herunder transaktioner i form af aabning af kredit og kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser. Det er saaledes absolut taenkeligt, at en italiensk kunde henvender sig til en bank, som er hjemmehoerende i en anden medlemsstat, for med denne at indgaa aftale om aabning af en kontokurantkredit, hvis den paagaeldende bank tilbyder betingelser, som er mere fordelagtige end dem, bankerne i Italien anvender. Paa samme maade kan en bank i en anden medlemsstat oenske at levere tjenesteydelser i form af aabning af kontokurantkredit i Italien, enten fra sin hjemstat eller gennem datterselskaber eller filialer, som den har etableret i Italien. En fuldstaendig gennemfoerelse af det indre marked vil fremme udviklingen henimod, at alle finansielle tjenesteydelser udbydes paa EU-plan. Jeg mener saaledes ikke, at den sondring mellem finansielle tjenesteydelser af henholdsvis indenlandsk og graenseoverskridende karakter, som Kommissionen har foretaget i sine beslutninger, er relevant.
For det andet bevirker de standardbankvilkaar, som ABI paalaegger sine medlemmer - der udgoer langt stoersteparten af de banker, der driver virksomhed i Italien - at anvende, en opdeling af det italienske marked for finansielle tjenesteydelser i form af aabning af kontokurantkredit, som haemmer gennemfoerelsen af et enhedsmarked for denne form for tjenesteydelser i samtlige medlemsstater og den oekonomiske integration, som er et af traktatens maal.
For det tredje er en ikke ubetydelig del af de italienske banker datterselskaber eller filialer af banker, som er hjemmehoerende i andre medlemsstater, og som er »tvunget« til at anvende standardbankvilkaarene for aabning af kredit for at nyde godt af de fordele, som medlemskabet af ABI indebaerer for dem.
For det fjerde er standardbankvilkaarene en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder, som finder anvendelse paa hele en medlemsstats omraade, og som paavirker praktisk talt samtlige banktransaktioner, herunder ogsaa transaktioner vedroerende aabning af kontokurantkredit og kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser. Der er efter min opfattelse intet i den oekonomiske sammenhaeng, hvori standardbankvilkaarene anvendes, der kan afkraefte formodningen for, at der foreligger en konkurrencebegraensende praksis, som har disse kendetegn, og som omfatter hele Italien og paavirker handelen mellem medlemsstaterne.
Endelig udgoer aftaler om aabning af kontokurantkredit de vigtigste »aktive« bankaftaler, hvorved bankerne praesterer en finansiel tjenesteydelse af afgoerende betydning for virksomhederne (41). Hvis man laegger til grund, at det marked, der er tale om i de foreliggende sager, omfatter tjenesteydelser vedroerende aabning af kontokurantkredit, som praesteres mod sikkerhed i form af kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, kan der ikke herske tvivl om, at ABI's standardbankvilkaar haemmer handelen mellem medlemsstaterne meget maerkbart, eftersom de anvendes af langt stoersteparten af de banker, der driver virksomhed i Italien, og i betydelig grad mindsker konkurrencen mellem leverandoererne af disse tjenesteydelser. Ogsaa selv om man gik ud fra, at det paagaeldende marked omfattede samtlige banktjenesteydelser, der udbydes i Italien, ville den store betydning, som tjenesteydelserne vedroerende aabning af kontokurantkredit og den dermed forbundne kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser har, indebaere, at ABI's standardbankvilkaar for saadanne transaktioner maerkbart og vaesentligt paavirkede handelen mellem medlemsstaterne.
43 Som det fremgaar af disse argumenter, er der tilstraekkelig sandsynlighed for, at standardbankvilkaarene, baade nu og i fremtiden, maerkbart paavirker eller vil paavirke handelen mellem medlemsstaterne.
44 Jeg er foelgelig af den opfattelse, at almindelige betingelser som dem, der er indeholdt i ABI's standardbankvilkaar for aftaler om aabning af kontokurantkredit og om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1.
Anvendelsen af artikel 86
45 Artikel 86 forbyder »en eller flere virksomheders misbrug af en dominerende stilling paa faellesmarkedet eller en vaesentlig del heraf ... i den udstraekning, samhandelen mellem medlemsstater herved kan paavirkes«.
46 Tribunale di Genova anmoder Domstolen om at tage stilling til, om de i ABI sammensluttede banker indtager en kollektiv dominerende stilling, og, i bekraeftende fald, om anvendelsen af standardbankvilkaarene paa aftaler om aabning af kontokurantkredit og om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, som bankerne indgaar med deres kunder, udgoer et misbrug af denne dominerende stilling, som er uforeneligt med artikel 86.
47 Kommissionen har i sit indlaeg anfoert, at den omstaendighed, at ABI omfatter naesten alle de italienske banker, ikke i sig selv forekommer at vaere tilstraekkelig til at slutte, at medlemmerne tilsammen indtager en kollektiv dominerende stilling paa det italienske bankmarked. Jeg deler fuldt ud Kommissionens opfattelse, som der desuden klart er belaeg for i Domstolens praksis.
48 Domstolen og Retten har saaledes fastslaaet, at artikel 86 kan anvendes paa, hvad der betegnes som en kollektiv dominerende stilling, og paapeget, at det ikke kan udelukkes, at to eller flere uafhaengige oekonomiske enheder paa et bestemt marked er forbundet med saadanne oekonomiske baand, at de tilsammen indtager en dominerende stilling i forhold til de oevrige virksomheder paa samme marked (42). Ifoelge Domstolen forudsaetter »... en saadan kollektiv dominerende stilling ... imidlertid, at vedkommende virksomheder har saa snaevert et samarbejde, at de kan foere samme markedspolitiske linje« (43).
Ifoelge Retten er det for at paavise, at der foreligger en kollektiv dominerende stilling »ikke ... tilstraekkeligt ... at 'genbruge' de faktiske omstaendigheder, der udgoer gerningsindholdet for en overtraedelse af artikel 85, og paa grundlag heraf fastslaa, at deltagerne i en aftale eller i en ulovlig praksis tilsammen har en stor markedsandel, og at de alene af denne grund indtager en kollektiv dominerende stilling, samt at deres ulovlige adfaerd udgoer misbrug af denne stilling« (44).
49 Jeg mener ikke, at de i ABI sammensluttede banker indtager en kollektiv dominerende stilling paa det italienske bankmarked, eftersom medlemskabet af banksammenslutningen ikke skaber saa snaevre baand mellem de enkelte banker, at det faar dem til at foere den samme forretningsstrategi.
50 Medlemskabet af ABI forhindrer ikke de banker, som er medlemmer af sammenslutningen, i at have en individuel markedsadfaerd. ABI's medlemmer optraeder paa markedet som virksomheder, der foerer en selvstaendig oekonomisk stategi. Deres stategi er kun sammenfaldende for saa vidt angaar de tjenesteydelser, for hvilke ABI har foretaget en konkurrencebegraensende vedtagelse, som samtlige medlemmer foelger, og som er omfattet af anvendelsesomraadet for artikel 85.
51 Hvis ABI's medlemmer skulle anses for at indtage en kollektiv dominerende stilling, ville man skulle anlaegge samme bedoemmelse af erhvervsorganisationer, der omfattede stoersteparten af virksomhederne i en given erhvervssektor, og organisationernes vedtagelser ville i alle tilfaelde kunne underkastes kontrol i henhold til artikel 86. En saadan fremgangsmaade ville vaere ensbetydende med, at man systematisk »genbrugte« de faktiske omstaendigheder, der udgjorde en overtraedelse af artikel 85, for, i givet fald, at anvende artikel 86 paa grundlag af begrebet »kollektiv dominerende stilling«.
Hvad dette angaar er der efter min opfattelse en klar forskel mellem graden af integration mellem virksomheder, der er sammensluttet i en erhvervsorganisation som ABI, og graden af integration mellem virksomheder, som udgoer en linjekonference. Det fremgaar af fast retspraksis (45), at virksomheder, som er medlemmer af en linjekonference, kan indtage en dominerende stilling, fordi de over for deres kunder fremstaar paa markedet som én og samme enhed. Virksomheder, der er sammensluttet i en erhvervsorganisation, optraeder derimod ikke paa markedet som en integreret enhed.
52 Jeg er foelgelig af den opfattelse, at virksomheder, der er sammensluttet i en erhvervsorganisation som ABI, ikke indtager en kollektiv dominerende stilling paa markedet, der goer det berettiget at anvende artikel 86 paa deres ensartede forretningspraksis.
Virkningerne af, at standardbankvilkaarene erklaeres uforenelige med artikel 85 eller 86, for de aftaler, bankerne indgaar med deres kunder
53 Tribunale di Genova anmoder i sit tredje og fjerde praejudicielle spoergsmaal Domstolen om at oplyse, hvilke virkninger en konstatering af, at standardbankvilkaarene for aftaler om aabning af kontokurantkredit og om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser er uforenelige med artikel 85 eller 86, vil have for individuelle aftaler, som bankerne har indgaaet med deres kunder, og som indeholder de i standardbankvilkaarene fastsatte almindelige betingelser.
54 Artikel 85, stk. 2, medfoerer, at aftaler eller vedtagelser, som er forbudt i medfoer af stk. 1, ikke har nogen retsvirkning. Ifoelge Domstolens praksis gaelder denne ugyldighed aftalerne eller vedtagelserne i deres helhed, hvis de dele af dem, som strider mod artikel 85, stk. 1, ikke lader sig adskille fra aftalerne eller vedtagelserne som helhed. Endvidere har de nationale domstole i medfoer af den direkte virkning af artikel 85 kompetence til at konstatere den i artikel 85, stk. 2, omhandlede ugyldighed (46).
Om virkningerne af en dom om ugyldighed har Domstolen udtalt som sin faste praksis, at »... retsvirkningerne af ugyldigheden af aftalebestemmelser, der er uforenelige med artikel 85, stk. 1, for aftalen i oevrigt og for andre heraf foelgende forpligtelser ikke [skal] bedoemmes efter faellesskabsretten ... det tilkommer den nationale retsinstans paa grundlag af gaeldende national lovgivning at tage stilling til, hvilken raekkevidde og hvilke retsvirkninger det har for retsforholdet som saadan, at visse af aftalebestemmelserne er ugyldige i medfoer af artikel 85, stk. 2. Det skal paa grundlag af national ret blandt andet afgoeres, om en saadan uforenelighed kan medfoere, at aftalepartnerne er forpligtet til at aendre aftalens indhold, saaledes at den ikke rammes af ugyldighed ...« (47).
55 Ifoelge denne praksis skal den nationale domstol paa grundlag af national ret afgoere, hvilke virkninger anvendelsen af artikel 85, stk. 2, paa almindelige betingelser som dem, der er omhandlet i ABI's standardbankvilkaar for aftaler om aabning af kontokurantkredit og om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, har for den paagaeldende vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder som helhed, hvis de almindelige betingelser er uforenelige med artikel 85, stk. 1.
Tribunale di Genova's spoergsmaal er dog anderledes, idet retten oensker oplyst, hvilke virkninger den eventuelle ugyldighed af ABI's standardbankvilkaar har for de aftaler om aabning af kontokurantkredit og om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, som bankerne har indgaaet med deres kunder, og som indeholder de almindelige betingelser, der er uforenelige med artikel 85, stk. 1.
56 Men selv om spoergsmaalet er anderledes, goer, som Kommissionen har anfoert i sit indlaeg, den retspraksis, som jeg netop har henvist til, det muligt at besvare det paa en fundamentalt set identisk maade.
Naar det afhaenger af nationale retsregler, hvilke virkninger ugyldigheden af en raekke klausuler i en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder har for vedtagelsens oevrige indhold, maa det saa meget mere afgoeres paa baggrund af nationale retsregler om aftalers ugyldighed, hvilke virkninger denne ugyldighed har for aftaler, som er indgaaet i henhold til vedtagelsen. De nationale regler, som i denne henseende vil vaere de mest relevante, er reglerne om mangler ved samtykket og om lovligheden af aftalers genstand og formaal.
Hvis dele af en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder er blevet fundet ugyldige i medfoer af artikel 85, stk. 2, er den nationale ret ikke forpligtet til uden videre at udlede heraf, at individuelle aftaler, som er indgaaet i henhold til vedtagelsen, ogsaa er ugyldige. Hvis den finder, at andre sanktioner i den nationale kontraktret, f.eks. anfaegtelighed eller en konstatering af, at visse klausuler ikke kan goeres gaeldende, erstatning eller tilbagesoegning af fejlagtigt erlagte beloeb, udgoer en mere passende sanktion til loesning af den sag, som er indbragt for den, vil den kunne anvende disse.
57 Den nationale domstols frihed til at anvende national ret for at afgoere, hvilke virkninger ugyldigheden har for individuelle aftaler, der er indgaaet paa grundlag af dele af en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder, som er uforenelige med artikel 85, er underlagt en vaesentlig begraensning, som Domstolen i sin almindelige praksis har opstillet vedroerende den effektive retsbeskyttelse af de rettigheder, borgerne er tillagt i henhold til faellesskabsrettens bestemmelser (48). Efter denne praksis skal rettigheder, som er tillagt borgere, der er tilfoejet skade ved overtraedelse af en regel i faellesskabsretten, og rettigheder, som er tillagt borgere, der er tilfoejet skade ved overtraedelse af en sammenlignelig regel i den nationale lovgivning, beskyttes i samme omfang saavel processuelt som materielt.
Den italienske lovgivning indeholder en regel, som er praktisk talt identisk med artikel 85. I de foreliggende sager skal det forhold, at en raekke almindelige betingelser i ABI's standardbankvilkaar er ugyldige, fordi de er i strid med artikel 85, derfor have lignende virkninger for de individuelle aftaler, som bankerne har indgaaet med deres kunder, som virkningerne af en overtraedelse af den bestemmelse i lov nr. 287/90, der svarer til artikel 85.
58 Jeg mener ikke, at de i ABI sammensluttede banker indtager en kollektiv dominerende stilling, og foelgelig heller ikke, at standardbankvilkaarene er i strid med artikel 86. Hvis Domstolen alligevel maatte finde, at der foreligger en saadan overtraedelse, boer det vaere nationale retsregler, der afgoer, hvilke virkninger dette skal have for de individuelle aftaler, som bankerne har indgaaet med deres kunder i henhold til standardbankvilkaarene (49). Denne loesning er saa meget klarere for saa vidt angaar overtraedelser af artikel 86, som denne artikel ikke indeholder en bestemmelse, der svarer til artikel 85, stk. 2.
59 Hvilke virkninger det har for de individuelle aftaler, bankerne har indgaaet med deres kunder, at almindelige betingelser som dem, der er indeholdt i ABI's standardbankvilkaar for aftaler om aabning af kontokurantkredit og om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, er uforenelige med artikel 85, skal foelgelig afgoeres af de nationale domstole i henhold til de relevante regler i national ret.
Forslag til afgoerelse
60 Sammenfattende foreslaar jeg Domstolen, at den besvarer de af Tribunale di Genova forelagte praejudicielle spoergsmaal paa foelgende maade:
»1) Almindelige betingelser som dem, der er indeholdt i ABI's standardbankvilkaar for aftaler om aabning af kontokurantkredit og om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1.
2) Virksomheder, der er sammensluttet i en erhvervsorganisation som ABI, indtager ikke en kollektiv dominerende stilling paa markedet, der goer det berettiget at anvende artikel 86 paa deres ensartede forretningspraksis.
3) Hvilke virkninger det har for de individuelle aftaler, bankerne har indgaaet med deres kunder, at almindelige betingelser som dem, der er indeholdt i ABI's standardbankvilkaar for aftaler om aabning af kontokurantkredit og om kaution for nuvaerende og fremtidige forpligtelser, skal afgoeres af de nationale domstole i henhold til de relevante regler i national ret.«
(1) - Artikel 1956 bestemmer foelgende: »Kautionisten for en fremtidig forpligtelse frigoeres, hvis kreditor, uden saerlig tilladelse fra kautionisten, har ydet tredjemand et laan, selv om han ved, at dennes formueforhold har udviklet sig saaledes, at de goer det betydeligt vanskeligere at tilbagebetale laanet«. Ved lov nr. 154/92 af 17.2.1992 om »transparens inden for banksektoren« (GURI nr. 45 af 24.2.1992) blev der tilfoejet et stk. 2, hvorefter »ethvert forhaandsafkald paa retten til at paaberaabe sig denne undtagelse« er ugyldigt.
(2) - Det hedder i denne bestemmelse: »Kautionistens haeftelse bestaar, ogsaa efter at hovedforpligtelsen er ophoert, saafremt kreditor inden seks maaneder har taget retslige skridt over for debitor og noeje har forfulgt sagen«.
(3) - Det hedder i denne bestemmelse: »Kautionen er ikke gyldig, hvis hovedforpligtelsen ikke er gyldig, medmindre den er stillet for en forpligtelse, som en person uden handleevne har paataget sig«.
(4) - Jf. fodnote 1.
(5) - Lov af 10.10.1990 (GURI nr. 240 af 13.10.1990).
(6) - Bolletino dell'Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato af 19.12.1994, aar IV, nr. 48, s. 75.
(7) - Dom af 14.7.1981, sag 172/80, Sml. s. 2021, praemis 7 og 8.
(8) - Kommissionens praksis paa dette omraade er gennemgaaet i J.F. Bellis: »La banque et le droit communautaire de la concurrence«, Mélanges Jean Pardon, Bruylant, Bruxelles, 1996, s. 1, J. Biancarelli: »L'application du droit communautaire de la concurrence au secteur financier (banque et assurance)«, Gazette du Palais, 1991, s. 247, C.D. Ehlermann: »L'huile et le sel: le secteur bancaire et le droit européen de la concurrence«, Revue trimestrielle de droit européen, 1993, s. 457, R. Greaves: EC Competition Law: Banking and Insurances Services, Chancery Law Publishing, London, 1992, L. Gyselen: »EU Antitrust Law in the Area of Financial Services - Capita Selecta for the Cautious Shaping of a Policy«, Annual Proceedings of the Fordham Corporate Law Institue, 1996, s. 329 ff., og B. Sousi-Roubi: Droit bancaire européen, Dalloz, Paris, 1995, s. 333-378.
(9) - Kommissionens beslutning af 10.12.1984 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/30.717 - uniforme eurocheques) (EFT 1985 L 35, s. 43).
(10) - Kommissionens beslutning 92/212/EOEF af 25.3.1992 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/30.717-A - Eurocheque: Helsinki-aftalen) (EFT L 95, s. 50).
(11) - Dom afsagt af Retten i Foerste Instans den 23.2.1994, forenede sager T-39/92 og T-40/92, Sml. II, s. 49.
(12) - Jf. B. Sousi-Roubi: a.st., s. 346 ff., M. Dassesse, s. Isaacs, og G. Penn: EC Banking Law, Lloyd's of London Press Ltd, London, 1994, s. 273 ff., M. Waelbroeck og A. Frignagni: Concurrence. Commentaire J. Mégret. Le droit de la CE, bind 4, Éditions de l'Université de Bruxelles, Bruxelles, 1997, s. 74-79.
(13) - Kommissionens beslutning 96/454/EF af 24.6.1996 om en procedure vedroerende anvendelse af EF-traktatens artikel 85 og EOES-aftalens artikel 53 (IV/34.607 - Banque nationale de Paris - Dresdner Bank) (EFT L 188, s. 37).
(14) - Efter Sousi-Roubis' opfattelse har Kommissionen ikke behandlet spoergsmaalet korrekt, idet man ikke kan tale om et marked i forbindelse med saadanne aftaler mellem banker, eftersom den kontakt, som finder sted mellem henholdsvis debitorkundernes og kreditorkundernes banker, og som skyldes kundernes transaktioner, er indirekte og ufrivillig. Da der ikke er tale om et marked i egentlig forstand, kan der ikke vaere tale om en konkurrencebegraensning (Sousi-Roubi: a.st., s. 355, 356 og 357). Samme opfattelse gives der udtryk for i F. Pombo: »EU Antitrust Law in the Area of Financial Services«, Annual Proceedings of the Fordham Corporate Law Institute, 1996, s. 397 og 398. Kommissionen har nu vist en vis forstaaelse for dette argument og har anvendt det i sin meddelelse 95/C 251/03 om anvendelse af EF's konkurrenceregler paa graenseoverskridende pengeoverfoersler (EFT 1995 C 251, s. 3).
(15) - Kommissionens beslutning 87/13/EOEF af 11.12.1986 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/261-A - Belgische Vereniging der Banken/Association belge des banques) (EFT 1987 L 7, s. 27).
(16) - Kommissionens beslutning 87/103/EOEF af 12.12.1986 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.356 - ABI) (EFT 1987 L 43, s. 51).
(17) - Retten i Foerste Instans opretholdt paa dette punkt beslutningen i den naevnte dom i sagen CB og Europay mod Kommissionen.
(18) - Dom af 21.9.1988, sag 267/86, Sml. s. 4769.
(19) - Konkret har Kommissionen ikke fundet aftaler mellem banker i samme medlemsstat om filialernes aabningstider og om en faelles kompensationsordning, hvorved bankerne direkte kan debitere beloeb, som de har til gode hos deres kunder, paa debitorernes konti, konkurrencebegraensende (Kommissionens beslutning 86/507/EOEF af 30.9.1986 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV-31.362 - Irish Banks' Standing Committee) (EFT L 295, s. 28)). Det samme gaelder aftaler mellem banker i samme medlemsstat om, at kun virksomheder, der er godkendt af deltagerne i Eurocheque-systemet, kan fremstille eurocheques, og aftalen om transaktioner i fremmed valuta eller italienske lire paa udenlandske konti (ABI-beslutningen).
(20) - Jf. ogsaa den kritik, der er fremsat af M. Dassesse, s. Isaacs og G. Penn: a.st., s. 273-277.
(21) - ABI-beslutningen, punkt 46, for saa vidt angaar de af ABI udformede aftaler om en ny ensartet rejsecheck i lire og om indloesning eller accept af veksler, bankchecks og andre gaeldsbeviser, der er betalbare i Italien.
(22) - Beslutningen vedroerende Association belge des banques, punkt 39.
(23) - Kommissionen fandt ogsaa i punkt 58 i beslutning 89/512/EOEF af 19.7.1989 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.499 - Nederlandske banker) (EFT L 386, s. 1), at udlejning af bankbokse var en ydelse af »intern« karakter, som ikke paavirkede handelen mellem medlemsstater maerkbart.
(24) - BNP/Dresdner Bank-beslutningen, punkt 15.
(25) - Raadets andet direktiv af 15.12.1989 om samordning af lovgivningen om adgang til at optage og udoeve virksomhed som kreditinstitut og om aendring af direktiv 77/780/EOEF (EFT L 386, s. 1).
(26) - Jf. A. Bertolotti: »Le norme bancarie uniformi (NBU) e le regole antitrust: una questione ancora aperta«, Giurisprudenza Italiana, 1997, nr. 3, marts, s. 170.
(27) - Jf. bl.a. dom af 29.10.1980, forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3125, og af 27.1.1987, sag 45/85, Verband der Sachversicherer mod Kommissionen, Sml. s. 405.
(28) - Dom af 16.12.1975, forenede sager 40/73-48/73, 50/73, 54/73, 55/73, 56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1663, praemis 173 og 174, og Zuechner-dommen, praemis 13 og 14.
(29) - Jf. bl.a. dom af 30.6.1966, sag 56/65, Société technique minière, Sml. 1965-1968, s. 211 ff., paa s. 216, org. ref.: Rec. s. 337 ff. og s. 359, af 13.7.1966, forenede sager 56/64 og 58/64, Consten og Grundig mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 245, org. ref.: Rec. s. 429, af 11.12.1980, sag 31/80, L'Oréal, Sml. s. 3775, praemis 19, af 11.7.1985, sag 42/84, Remia m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2545, praemis 18, dommen i sagen Verband der Sachversicherer mod Kommissionen, praemis 39, og dom af 17.11.1987, forenede sager 142/84 og 156/84, BAT og Reynolds mod Kommissionen, Sml. s. 4487.
(30) - Jf. generaladvokat Tesauro's forslag til afgoerelse i sag C-250/92, DLG, dom af 15.12.1994, Sml. I, s. 5641, punkt 15 og 16.
(31) - Dommen i sagen BAT og Reynolds mod Kommissionen, praemis 54 og 61, og Rettens dom af 27.2.1992, sag T-19/91, Vichy mod Kommissionen, Sml. II, s. 415, praemis 59.
(32) - Dom af 12.12.1995, sag C-399/93, Oude Luttikhuis m.fl., Sml. I, s. 4515, praemis 10.
(33) - Dom af 9.7.1969, sag 5/69, Voelk, Sml. 1969, s. 69, org. ref. Rec. s. 295.
(34) - Jf. punkt 9.
(35) - Dom af 17.7.1997, sag C-219/95 P, Ferriere Nord mod Kommissionen, Sml. I, s. 4411, praemis 20, dommen i sagen Van Landewyck mod Kommissionen, praemis 170, og dommen i sagen Société technique minière. Jf. ogsaa dom afsagt af Retten i Foerste Instans den 22.10.1997, forenede sager T-213/95 og T-18/96, SCK og FNK mod Kommissionen, Sml. II, s. 1739, praemis 175.
(36) - Dom af 25.11.1971, sag 22/71, Béguelin, Sml. 1971, s. 257, org. ref.: Rec. s. 949, praemis 16, og af 1.2.1978, sag 19/77, Miller mod Kommissionen, Sml. s. 131, praemis 15.
(37) - Dommene i sagerne Ferriere Nord mod Kommissionen, praemis 19, og Miller mod Kommissionen, praemis 15.
(38) - Jf. M. Waelbroeck og A. Frignani: a.st., s. 206 og 207.
(39) - Dom af 17.10.1972, sag 8/72, Vereeniging van Cementhandelaren mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 251, praemis 29, og dommen i sagen Remia m.fl. mod Kommissionen, praemis 22. Jf. ogsaa dom afsagt af Retten i Foerste Instans den 21.2.1995, sag T-29/92, SPO m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 289, praemis 229, og dommen i sagerne SCK og FNK mod Kommissionen, praemis 179.
(40) - Dom af 26.11.1975, sag 73/74, Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1491, praemis 27.
(41) - M.A. Sánchez Miguel anfoerer i »Préstamos, anticipos bancarios. Apertura de crédito« i R. Garcia Villaverde (red.): Contratos Bancarios, Civitas, Madrid, 1992, s. 160, at aabning af en kredit er den typiske »aktive« banktransaktion, og at der er tale om »... den af virksomhederne mest benyttede form for aftale, som sikrer bankerne store indtaegter, da den vedroerer en tjenesteydelse, for hvilken den fastsatte betaling udgoer et betydeligt beloeb ...«.
(42) - Dom af 27.4.1994, sag C-393/92, Almelo m.fl., Sml. I, s. 1477, praemis 42, af 5.10.1995, sag C-96/94, Centro Servizi Spediporto, Sml. I, s. 2883, praemis 32 og 33, og af 17.10.1995, forenede sager C-140/94, C-141/94 og C-142/94, DIP m.fl., Sml. I, s. 3257, praemis 25 og 26. Jf. ogsaa dom afsagt af Retten i Foerste Instans den 10.3.1992, forenede sager T-68/89, T-77/89 og T-78/89, SIV m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1403, praemis 358, og af 8.10.1996, forenede sager T-24/93, T-25/93, T-26/93 og T-28/93, Compagnie maritime belge transports m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1201, praemis 60.
(43) - Jf. dommene i sagerne DIP m.fl., praemis 26, og Almelo m.fl., praemis 42.
(44) - De af Retten i Foerste Instans afsagte domme i sagerne SIV m.fl. mod Kommissionen, praemis 360, og Compagnie maritime belge transports m.fl. mod Kommissionen, praemis 67.
(45) - De af Retten i Foerste Instans afsagte domme i sagerne SIV m.fl. mod Kommissionen, praemis 359, og Compagnie maritime belge transports m.fl. mod Kommissionen, praemis 65.
(46) - Dom af 6.2.1973, sag 48/72, Brasserie de Haecht, Sml. s. 77, praemis 4.
(47) - Dom af 18.12.1986, sag 10/86, VAG France, Sml. s. 4071, praemis 14, af 14.12.1983, sag 319/82, Société de vente de ciments et bétons de l'Est, Sml. s. 4173, praemis 11 og 12, og dommen i sagen Société technique minière, Sml. 1965-1968, s. 211, org. ref.: Rec. s. 337.
(48) - Jf. bl.a. dom af 17.7.1997, sag C-90/94, Haahr Petroleum, Sml. I, s. 4085, praemis 46, af 17.7.1997, sag C-242/95, GT-Link, Sml. I, s. 4449, praemis 27, af 27.2.1997, sag C-177/95, Ebony Maritime og Loten Navigation, Sml. I, s. 1111, praemis 35, af 5.3.1996, forenede sager C-46/93 og C-48/93, Brasserie du pêcheur og Factortame, Sml. I, s. 1029, praemis 90, og af 14.12.1995, sag C-312/93, Peterbroeck, Sml. I, s. 4599, praemis 12.
(49) - Dom af 11.4.1989, sag 66/86, Ahmed Saeed Flugreisen og Silver Line Reisebuero, Sml. s. 803, praemis 45.