62016CC0306
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
H. SAUGMANDSGAARD ØE
fremsat den 21. juni 2017 (
1
)
Sag C-306/16
António Fernando Maio Marques da Rosa
mod
Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal da Relação do Porto (appeldomstol i Porto, Portugal))
»Præjudiciel forelæggelse – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – direktiv 2003/88 – artikel 5 – ugentlig hviletid – national lovgivning, som fastsætter mindst én hviledag for hver syvdagesperiode – skifteholdsarbejde – periode på mere end seks på hinanden følgende arbejdsdage«
I. Indledning
1.
Denne sag vedrører en anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal da Relação do Porto (appeldomstol i Porto, Portugal) vedrørende fortolkningen af artikel 5 i direktiv 93/104/EF (
2
) og artikel 5 i 2003/88/EF (
3
) om ugentlig hviletid samt artikel 31 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) om retten til retfærdige og rimelige arbejdsforhold. Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om den ugentlige hviletid, som en arbejdstager har ret til i henhold til de nævnte bestemmelser, skal tildeles senest den syvende dag efter seks på hinanden følgende arbejdsdage.
2.
I dette forslag til afgørelse vil jeg redegøre for grundene til, at jeg mener, at dette spørgsmål skal besvares benægtende, og at den ugentlige hviledag i henhold til de nævnte bestemmelser kan tildeles på en hvilken som helst dag inden for hver syvdagesperiode.
II. Retsforskrifter
A. EU-retten
3.
Direktiv 93/104 blev ophævet og erstattet af direktiv 2003/88 med virkning fra den 2. august 2004 (
4
). De faktiske omstændigheder i hovedsagen reguleres, rationae temporis, dels af direktiv 93/104, dels af direktiv 2003/88 (
5
).
4.
Artikel 5 i direktiv 93/104 med overskriften »Ugentlig hviletid« bestemmer:
»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere for hver syvdagesperiode får en sammenhængende minimumshvileperiode på 24 timer, hvortil lægges de 11 timers daglig hviletid, som er omhandlet i artikel 3.
Hvis objektive eller tekniske omstændigheder eller omstændigheder i forbindelse med arbejdets tilrettelæggelse gør det berettiget, kan der fastsættes en minimumshvileperiode på 24 timer.«
5.
Artikel 5 i direktiv 2003/88 er identisk med artikel 5 i direktiv 93/104 (
6
).
B. Portugisisk ret
1.
Lov om arbejde af 2003
6.
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at direktiv 93/104 blev gennemført i den portugisiske retsorden med vedtagelsen af Código do Trabalho 2003 (
7
) (lov om arbejde af 2003). Det bestemmes i denne lovs artikel 205, stk. 1 (
8
):
»En arbejdstager har ret til mindst en hviledag om ugen.«
7.
Nævnte lovs artikel 206, stk. 1, bestemmer:
»Der kan hver uge eller visse uger om året gives en halv hviledag eller en hviledag ud over den ugentlige hviledag, der er fastsat i loven.«
8.
Artikel 207, stk. 1, i den nævnte lov bestemmer:
»Til den obligatoriske ugentlige hviledag skal lægges en periode på 11 timer, der svarer til den daglige minimumshviletid, der er fastsat i artikel 176.«
2.
Lov om arbejde af 2009
9.
Direktiv 2003/88 blev gennemført i den portugisiske retsorden med vedtagelsen af Código do Trabalho 2009 (
9
) (lov om arbejde af 2009).
10.
I nævnte lovs artikel 232, stk. 1 og 3, bestemmes:
»1.   En arbejdstager har ret til mindst en hviledag om ugen.
[…]
3.   En bestemmelse, som følger af en kollektiv forhandling eller en ansættelseskontrakt, kan fastsætte en supplerende ugentlig hviletid, som kan være kontinuerlig eller diskontinuerlig, alle eller visse uger om året.«
11.
Nævnte lovs artikel 233, stk. 1 og 2, har følgende ordlyd:
»1.   Den obligatoriske ugentlige hviletid og perioden på 11 timer, der svarer til den daglige minimumshviletid, der er fastsat i artikel 214, skal tages i forlængelse af hinanden.
2.   Den periode på 11 timer, der er omhandlet i førnævnte stykke, skal anses for helt eller delvist afholdt i forbindelse med den supplerende ugentlige hviletid, der afholdes i forlængelse af den obligatoriske ugentlige hviletid.«
3.
Lokalaftaler
12.
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at ansættelsesforholdet mellem parterne i hovedsagen ligeledes blev reguleret af to lokalaftaler af henholdsvis 2002 og 2003 (
10
). I disse aftaler bestemmes bl.a., at en arbejdstager med sagsøgeren i hovedsagens stilling har ret til to sammenhængende ugentlige hviledage.
III. Tvisten i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
13.
Sagsøgeren i hovedsagen, António Fernando Maio Marques da Rosa, var ansat fra 1991-2014 – fra 1999 som kasserer – i det sagsøgte selskab, Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA (herefter »Varzim Sol«), som ejer og driver et kasino i Portugal. Kasinoet er åbent alle dage, undtagen den 24. og 25. december, i et vist antal timer fra eftermiddag til morgen.
14.
På tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen indeholdt arbejdsplanen for de ansatte hos Varzim Sol, der arbejdede i spillehallerne, to på hinanden følgende hviledage. Kassererne, herunder sagsøgeren, skiftede mellem de fire eksisterende arbejdsskemaer i overensstemmelse med de forud fastsatte arbejdstider, som sagsøgte havde meddelt.
15.
I 2008 og 2009 arbejdede sagsøgeren ind imellem syv på hinanden følgende dage. Fra 2010 ændrede Varzim Sol arbejdsskemaerne, således at de ansatte ikke arbejdede mere end seks på hinanden følgende dage.
16.
Sagsøgerens ansættelseskontrakt ophørte den 16. marts 2014.
17.
Sagsøgeren anlagde sag mod Varzim Sol med påstand om, i det væsentlige, at blev fastslået, at sidstnævnte ikke havde givet ham de obligatoriske hviledage, som han mente, at han havde ret til i henhold til den portugisiske lovgivning og lokalaftalerne. I denne forbindelse krævede han godtgørelse og erstatning svarende til den gældende løn for de udførte overarbejdstimer, for de syvende på hinanden følgende dage, på hvilke han havde måttet arbejde, og for den manglende anden ugentlige hviledag samt for de ikke tildelte kompenserende hviledage.
18.
Retten i første instans gav ikke sagsøgeren medhold, hvorefter han iværksatte appel ved Tribunal da Relação do Porto (appeldomstol i Porto).
19.
Sidstnævnte retsinstans er i tvivl om fortolkningen af artikel 5 i direktiv 93/104 og artikel 5 i direktiv 2003/88 og har besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
I lyset af artikel 5 i [direktiv 93/104 og 2003/88] samt [chartrets] artikel 31 er det da nødvendigt i et tilfælde med skifteholdsarbejdere, der har skiftende hvileperioder, og som er ansat i en virksomhed, der har åbent alle ugens dage, men som ikke er åben kontinuerligt i alle døgnets 24 timer, at tildele den obligatoriske hviledag, som arbejdstageren har ret til inden for hver syvdagesperiode, dvs. som minimum på syvendedagen efter seks på hinanden følgende arbejdsdage?
2)
Er en fortolkning, hvorefter arbejdsgiveren i forhold til disse arbejdstagere frit kan vælge de dage, hvor han inden for hver uge tildeler arbejdstageren de hvileperioder, som den pågældende har ret til, således at arbejdstageren kan forpligtes til uden vederlag for overarbejde at arbejde i op til ti på hinanden følgende dage (f.eks. fra onsdagen i én uge, hvor der har været hviledag mandag og tirsdag, indtil fredagen i den følgende uge, hvorefter lørdag og søndag er hviledag), forenelig med de nævnte direktiver og bestemmelser?
3)
Er det foreneligt med disse direktiver og bestemmelser, såfremt den sammenhængende hvileperiode på 24 timer tildeles på en hvilken som helst kalenderdag inden for en bestemt periode på syv kalenderdage, og såfremt den efterfølgende sammenhængende hvileperiode på 24 timer (hvortil lægges den 11 timers daglige hvileperiode) ligeledes tildeles på en hvilken som helst kalenderdag i den syvdagesperiode, der efterfølger den førstnævnte?
4)
Er en fortolkning, hvorefter arbejdstageren i stedet for at afholde en ikke-afbrudt hvileperiode på 24 timer (hvortil lægges 11 timer daglig hvile) for hver syvdagesperiode kan afholde to perioder, sammenhængende eller ej, på 24 timers ikke-afbrudt hvile på en hvilken som helst af de fire kalenderdage i en bestemt periode på 14 kalenderdage, forenelig med disse direktiver og bestemmelser, henset også til artikel 16, litra a), i [direktiv 2003/88]?«
20.
Der er afgivet skriftlige indlæg af sagsøgeren i hovedsagen, af Varzim Sol, af den portugisiske, den ungarske, den polske, den finske og den svenske regering samt af Europa-Kommissionen. Under retsmødet, der blev afholdt den 5. april 2017, afgav den portugisiske regering samt Kommissionen mundtlige indlæg.
IV. Bedømmelse
A. Om genstanden for de præjudicielle spørgsmål og de bestemmelser i EU-retten, der skal fortolkes
1.
Om det første til det tredje præjudicielle spørgsmål
21.
Med det første til det tredje spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 5 i direktiv 93/104 og artikel 5 i direktiv 2003/88 samt chartrets artikel 31 skal fortolkes således, at den ugentlige hvileperiode, som en arbejdstager har ret til, senest skal tildeles på syvendedagen efter seks på hinanden følgende arbejdsdage eller om arbejdsgiveren for hver syvdagesperiode frit kan vælge det tidspunkt, hvor den ugentlige hvileperiode skal placeres.
22.
Indledningsvis konstateres, at de faktiske omstændigheder i hovedsagen henhører dels under bestemmelserne i direktiv 93/104, der var gældende indtil den 1. august 2004, dels under bestemmelserne i direktiv 2003/88, som med virkning fra den 2. august 2004 foretog en kodifikation af bestemmelserne i direktiv 93/104 (
11
). Eftersom artikel 5 i de nævnte direktiver imidlertid er affattet i identiske vendinger (
12
), og eftersom de besvarelser, der skal gives af den forelæggende rets tre første spørgsmål, som følge af denne identitet er de samme, uanset hvilket direktiv der finder anvendelse, skal der ved besvarelsen af disse spørgsmål udelukkende henvises til bestemmelserne i direktiv 2003/88 (
13
). Af samme grund må det desuden antages, at Domstolens fortolkning af artikel 5 i direktiv 93/104 i sin helhed kan overføres til artikel 5 i direktiv 2003/88 (
14
).
23.
I øvrigt konstateres, at det første spørgsmål specifikt vedrører »et tilfælde med skifteholdsarbejdere, der har skiftende hvileperioder, og som er ansat i en virksomhed, der har åbent alle ugens dage, men som ikke er åben kontinuerligt i alle døgnets 24 timer«. Denne formulering rejser spørgsmål om den eventuelle relevans, i det foreliggende tilfælde, af artikel 17, stk. 4, litra a), i direktiv 2003/88, hvorefter bl.a. artikel 5 i samme direktiv kan fraviges for skifteholdsarbejde (
15
).
24.
Den forelæggende ret har imidlertid ikke oplyst, om den er af den opfattelse, at sagsøgeren i hovedsagen i forbindelse med hans ansættelse hos Varzim Sol skulle anses for skifteholdsarbejder som omhandlet i artikel 2, punkt 6, i direktiv 2003/88, og/eller at han i dette selskab udførte skifteholdsarbejde som omhandlet i dette direktivs artikel 2, punkt 5 (
16
). Endvidere er den forelæggende ret ikke fremkommet med nogen oplysninger, hvoraf det fremgår, at portugisisk ret fastsætter undtagelser til artikel 5 i direktiv 2003/88 for skifteholdsarbejde, således som det er tilladt i dette direktivs artikel 17, stk. 4, litra a) (
17
). Denne retsinstans har nemlig hverken henvist til denne sidstnævnte bestemmelse eller til de bestemmelser i portugisisk ret, som sagsøgeren har påberåbt sig, vedrørende skifteholdsarbejdere (
18
).
25.
Under disse omstændigheder lægger jeg til grund, at portugisisk ret ikke fastsætter undtagelser til artikel 5 i direktiv 2003/88 for skifteholdsarbejde (
19
), i overensstemmelse med dette direktivs artikel 17, stk. 4, litra a), og at sidstnævnte bestemmelse derfor ikke er relevant med henblik på at træffe afgørelse i tvisten i hovedsagen.
26.
Det må desuden konstateres, at den forelæggende ret heller ikke er fremkommet med oplysninger, hvorefter lokalaftalerne, som regulerer ansættelsesforholdet mellem parterne i tvisten i hovedsagen, indeholder bestemmelser, der fraviger artikel 5 i direktiv 2003/88, i overensstemmelse med dette direktivs artikel 18 (
20
). Tværtimod fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at disse afgørelser gav sagsøgeren ret til en supplerende ugentlig hviledag ud over den, der er fastsat i artikel 5 i direktiv 2003/88 (
21
). Med andre ord tildelte de nævnte aftaler sagsøgeren en mere vidtgående beskyttelse end den, der er fastsat i nævnte artikel 5 (
22
).
27.
Henset til det foregående er det min opfattelse, at det første til det tredje præjudicielle spørgsmål ikke vedrører det tilfælde, hvor national ret eller kollektive overenskomster tillader undtagelser til artikel 5 i direktiv 2003/88, i overensstemmelse med henholdsvis artikel 17, stk. 4, litra a), og artikel 18 i det nævnte direktiv, men snarere den »standardsituation«, der udelukkende reguleres ved dette direktivs artikel 5. Den forelæggende ret har nemlig selv bemærket, at de bestemmelser i lov om arbejde af 2003, i lov om arbejde af 2009 og i lokalaftalerne, der finder anvendelse på hovedsagen, skal fortolkes i overensstemmelse med sidstnævnte artikel.
28.
Endelig bemærkes, at den forelæggende ret med sit andet præjudicielle spørgsmål er i tvivl om, hvorvidt den situation, hvor en arbejdstager kan forpligtes til »uden vederlag for overarbejde« at arbejde i op til ti på hinanden følgende dage, er i overensstemmelse med artikel 5 i direktiv 2003/88 og chartrets artikel 31.
29.
I denne henseende bemærkes, at det følger af Domstolens praksis, at bortset fra den særlige situation, der er nævnt i artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88 vedrørende området for årlig betalt ferie, begrænser dette direktiv sig til at regulere visse aspekter af tilrettelæggelsen af arbejdstiden, hvorfor det i princippet ikke finder anvendelse på arbejdstagernes lønforhold (
23
). Følgelig afhænger spørgsmålet om, hvorvidt og, i givet fald, i hvilket omfang sagsøgeren, således som han hævder (
24
), har ret til løn for overarbejde, ikke af direktiv 2003/88, men eventuelt af de relevante bestemmelser i national ret samt i de lokalaftaler, der finder anvendelse.
30.
Sammenfattende er jeg af den opfattelse, at det første til det tredje spørgsmål skal forstås således, at det nærmere bestemt ønskes afgjort, om artikel 5 i direktiv 2003/88 og chartrets artikel 31 skal fortolkes således, at den ugentlige hvileperiode skal tildeles senest den syvende dag efter seks på hinanden følgende arbejdsdage.
2.
Om det fjerde præjudicielle spørgsmål
31.
Med det fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, hvorledes artikel 16, litra a), i direktiv 2003/88, hvorefter medlemsstaterne med henblik på gennemførelsen af artikel 5 kan fastsætte en referenceperiode på ikke over 14 dage (
25
), skal fortolkes.
32.
I denne henseende har den forelæggende ret ikke fremlagt nogen oplysninger, hvoraf det fremgår, at Den Portugisiske Republik har gjort brug af den mulighed, der er fastsat i artikel 16, litra a), i direktiv 2003/88, for at fastsætte en sådan referenceperiode for gennemførelsen af artikel 5. Såvel sagsøgeren i hovedsagen som den portugisiske regering og Kommissionen har anført, at denne mulighed ikke er udnyttet i den portugisiske lovgivning.
33.
Under disse omstændigheder foreslår jeg Domstolen, at den, i overensstemmelse med fast retspraksis, fastslår, at det fjerde spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling (
26
).
B. Om fortolkningen af artikel 5 i direktiv 2003/88 og af chartrets artikel 31, stk. 2
34.
Ifølge artikel 5 i direktiv 2003/88 skal medlemsstaterne sikre, at alle arbejdstagere for hver syvdagesperiode får en sammenhængende minimumshvileperiode på 24 timer (herefter »den ugentlige hvileperiode«), hvortil lægges de 11 timers daglig hviletid, som er omhandlet i dette direktivs artikel 3.
35.
Sagsøgeren og den portugisiske regering har nærmere bestemt gjort gældende, at den ugentlige hvileperiode i henhold til artikel 5 i direktiv 2003/88 skal tildeles senest på syvendedagen efter seks på hinanden følgende arbejdsdage. Derimod er Varzim Sol, den ungarske, den polske, den finske og den svenske regering samt Kommissionen nærmere bestemt af den opfattelse, at denne bestemmelse blot fastsætter, at der skal tildeles en hvileperiode på mindst 35 timer (
27
) for hver syvdagesperiode, og at den ugentlige hvileperiode derfor kan ligge på en hvilken som helst dag i denne syvdagesperiode.
36.
Det må indledningsvis fastslås, at ordene »for hver syvdagesperiode« i artikel 5 i direktiv 2003/88 ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret, og at de følgelig, ifølge Domstolens faste praksis, skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning i hele Unionen (
28
).
37.
Af nedenstående grunde tilslutter jeg mig en fortolkning, hvorefter artikel 5 i direktiv 2003/88 ikke kræver, at den ugentlige hvileperiode nødvendigvis tildeles senest på syvendedagen efter 6 på hinanden følgende arbejdsdage, men at det følger af denne bestemmelse, at den nævnte periode skal tildeles inden for hver syvdagesperiode. Denne fortolkning indebærer, at en arbejdstager i medfør af den nævnte bestemmelse principielt kan have pligt til at arbejde i op til 12 på hinanden følgende dage (
29
), for så vidt som de øvrige minimumsforskrifter i direktiv 2003/88 overholdes, bl.a. kravene om daglig hviletid og maksimal ugentlig arbejdstid (
30
).
38.
For det første mener jeg, at denne konklusion følger af en ordlydsfortolkning af artikel 5 i direktiv 2003/88. Ordene »for hver syvdagesperiode« henviser nemlig ikke til et præcist tidspunkt, hvorpå den ugentlige hvileperiode skal placeres, men henvises snarere til en varighed (syv dage), inden for hvilken en sådan periode skal tildeles. Desuden nævner denne bestemmelses ordlyd ikke »på hinanden følgende arbejdsdage«, men kræver tværtimod, at den ugentlige hvileperiode tildeles for hver syvdagesperiode, uafhængigt af, om, og i hvilket omfang, arbejdstageren har arbejdet eller ej i disse syv dage (
31
).
39.
Det følger efter min opfattelse heraf, at begrebet »syvdagesperiode« i artikel 5 i direktiv 2003/88 ikke henviser til en periode, hvis begyndelsestidspunkt er variabelt derved, at den starter efter afslutningen af hver ugentlig hvileperiode, således som sagsøgeren i hovedsagen og den portugisiske regering synes at antage, men snarere til faste perioder, der efterfølger hinanden (
32
).
40.
For det andet bemærkes, at EU-lovgiver i andre af Unionens lovtekster udtrykkeligt har pålagt medlemsstaterne at sikre arbejdstagerne en hvileperiode efter en vis tidsperiode (
33
). Den omstændighed, at EU-lovgiver har anvendt en mere blød formulering i artikel 5 i direktiv 2003/88, viser, ifølge min opfattelse, at EU-lovgiver ikke har villet påbyde, at den ugentlige hvileperiode, der er fastsat i denne artikel, skal tildeles efter et vist antal på hinanden følgende arbejdsdage (
34
). Jeg tilføjer, at den fortolkning, som sagsøgeren og den portugisiske regering forfægter, hvorefter artikel 5 begrænser antallet af på hinanden følgende arbejdsdage til seks, ikke finder støtte i nogen af sprogversionerne af direktiv 2003/88 (
35
).
41.
For det tredje bekræfter forarbejderne til direktiv 93/104, som blev erstattet af direktiv 2003/88 (
36
), efter min opfattelse, at dette direktivs artikel 5 har til formål at sikre arbejdstagerne en minimumshvileperiode pr. uge, idet de nationale lovgivere og arbejdsmarkedets parter overlades et vist råderum hvad angår tilrettelæggelse af arbejdstiden (
37
). Denne forståelse er ligeledes den, der ligger til grund for Kommissionens dokumenter vedrørende medlemsstaternes gennemførelse af direktiv 93/104 og 2003/88 (
38
). Desuden forholder det sig således, at selv om den oprindelige version af artikel 5 i direktiv 93/104 nævnte hviletid om søndagen, begrænsede denne bestemmelse sig til at fastslå, at den ugentlige hvileperiode »i princippet« omfattede søndagen (
39
).
42.
Endelig er jeg af den opfattelse, at den omstændighed at pålægge en ugentlig hvileperiode inden for hver syvdagesperiode er i overensstemmelse med det grundlæggende formål med direktiv 2003/88, således som fastslået af Domstolen, nemlig effektivt at beskytte arbejdstagernes sikkerhed og sundhed (
40
). I denne henseende bemærkes, at artikel 5 i direktiv 2003/88 kun udgør en grundregel, som finder anvendelse på alle arbejdstagere, hvortil kommer særlige regler for de erhvervssektorer, der er kendetegnet ved visse ulemper eller særlige risici (
41
).
43.
For så vidt angår chartrets artikel 31, der er en bestemmelse, som ligeledes er omfattet af de præjudicielle spørgsmål, skal det fastslås, at enhver arbejdstager ifølge den nævnte artikels stk. 2 bl.a. har ret til ugentlige hvileperioder. Det fremgår imidlertid af forklaringerne til chartret (
42
), at det nævnte stykke er baseret på direktiv 93/104 samt på artikel 2 i den europæiske socialpagt (
43
) og på punkt 8 i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder (
44
).
44.
Under disse omstændigheder må det hvad angår retten til ugentlig hviletid antages, at rækkevidden af chartrets artikel 31, stk. 2, svarer til rækkevidden af artikel 5 i direktiv 2003/88. Det følger heraf, at chartrets artikel 31, stk. 2, ikke kan tilføre supplerende relevante elementer med henblik på den ønskede fortolkning af artikel 5 i direktiv 2003/88.
45.
Henset til det ovenstående er jeg af den opfattelse, at artikel 5 i direktiv 2003/88 og chartrets artikel 31 skal fortolkes således, at de ikke kræver, at der tildeles en hvileperiode senest den syvende dag efter 6 på hinanden følgende arbejdsdage, men at de påbyder, at en sådan periode tildeles inden for hver syvdagesperiode. Der erindres om, at denne fortolkning ligeledes gælder for artikel 5 i direktiv 93/104 (
45
). Den nævnte fortolkning indebærer, at en arbejdstager i henhold til de nævnte bestemmelser principielt kan have pligt til at arbejde i op til 12 på hinanden følgende dage, for så vidt som de øvrige minimumsforskrifter i direktiv 2003/88 overholdes, bl.a. kravene om daglig hviletid og maksimal ugentlig arbejdstid (
46
).
46.
I denne sammenhæng bemærkes, at medlemsstaterne, henset til den minimumsharmonisering, som foretages i direktiv 2003/88, har frihed til at fastsætte nationale bestemmelser, som tildeler arbejdstagerne en mere omfattende beskyttelse hvad angår ugentlig hviletid end den beskyttelse, der gives med direktiv 2003/88. Således som det udtrykkeligt fremgår af dette direktivs artikel 15, berører dette direktiv ikke medlemsstaternes adgang til at anvende eller indføre love og administrative bestemmelser, der er gunstigere med hensyn til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed (
47
). Det tilkommer den forelæggende ret at afgøre, om og i hvilket omfang sådanne gunstigere bestemmelser er fastsat i den portugisiske lovgivning (
48
) og/eller i de lokalaftaler, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (
49
).
V. Forslag til afgørelse
47.
Henset til ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Tribunal da Relação do Porto (appeldomstolen i Porto, Portugal) forelagte spørgsmål således:
»Artikel 5 i Rådets direktiv 93/104/EF af 23. november 1993 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden og artikel 31 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke kræver, at den ugentlige hvileperiode skal tildeles senest den syvende dag efter seks på hinanden følgende arbejdsdage, men påbyder, at denne tildeles inden for hver syvdagesperiode.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Rådets direktiv af 23.11.1993 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EFT 1993, L 307, s. 18), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/34/EF af 22.6.2000 (EFT 2000, L 195, s. 41).
(
3
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 4.11.2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EUT 2003, L 299, s. 9).
(
4
) – Jf. artikel 27 og 28 i direktiv 2003/88.
(
5
) – Hovedsagen vedrører perioden fra 1991-2014. Jf. punkt 13-17 og 22 i dette forslag til afgørelse.
(
6
) – I sin oprindelige version bestemte artikel 5 i direktiv 93/104 i andet afsnit, at »[m]inimumshvileperioden i stk. 1 omfatter i princippet søndagen«. Dette afsnit blev imidlertid ophævet ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/34/EF af 22.6.2000 om ændring af Rådets direktiv 93/104/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, for at omfatte sektorer og aktiviteter, der er undtaget fra dette direktiv (EFT 2000, L 195, s. 41), som en konsekvens af dom af 12.11.1996, Det Forenede Kongerige mod Rådet (C-84/94, EU:C:1996:431), hvori Domstolen annullerede det nævnte stykke.
(
7
) – Den forelæggende ret har henvist til artikel 2, litra f), i lov 99/2003 af 27.8.2003.
(
8
) – Den portugisiske regering har bemærket, at retten til ugentlig hviletid ligeledes er stadfæstet ved artikel 59, litra d), i Den Portugisiske Republiks forfatning.
(
9
) – Den forelæggende ret har henvist til artikel 2, litra n), i lov nr. 7/2009 af 12.2.2009.
(
10
) – Lokalaftaler mellem Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA og Sindicato dos Profissionais de Banca de Casinos e outros (fagforening for ansatte i kasinobanker m.m., Portugal), offentliggjort i henholdsvis Boletim do Trabalho e do Emprego nr. 22 af 2002 og Boletim do Trabalho e do Emprego nr. 29 af 2003, med ændringer og konsolideret udgave i Boletim do Trabalho e do Emprego nr. 31 af 2007.
(
11
) – Jf. første betragtning til direktiv 2003/88 og punkt 3 i dette forslag til afgørelse.
(
12
) – Jf. punkt 5 i dette forslag til afgørelse.
(
13
) – Jf. i denne retning dom af 25.11.2010, Fuß (C-429/09, EU:C:2010:717, præmis 32).
(
14
) – Jf. i denne retning dom af 10.9.2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C-266/14, EU:C:2015:578, præmis 22).
(
15
) – Jf. ligeledes artikel 17, stk. 2, nr. 2.3), litra a), i direktiv 93/104.
(
16
) – I henhold til nr. 6) forstås ved skifteholdsarbejder i dette direktiv en »arbejdstager, som deltager i skifteholdsarbejde«. I henhold til nævnte nr. 5) forstås ved skifteholdsarbejde »enhver form for tilrettelæggelse af holdarbejde, som består i, at arbejdstagerne afløser hinanden på de samme arbejdspladser efter en bestemt tidsplan, herunder på skift, og som kan være kontinuerligt eller diskontinuerligt, hvilket kræver, at arbejdstagerne arbejder på forskellige tidspunkter over en given periode af dage eller uger«. Jf. ligeledes artikel 2, nr. 5) og 6), i direktiv 93/104.
(
17
) – Såvel sagsøgeren som Kommissionen har gjort gældende, at den portugisiske lovgiver ikke har gjort brug af den mulighed, der er fastsat i artikel 17, stk. 4, litra a), i direktiv 2003/88, til at fravige artikel 5 for skifteholdsarbejde, en påstand, som ikke er bestridt af nogen af de parter, der har indgivet bemærkninger til Domstolen. Varzim Sol og den portugisiske regering har mere generelt gjort gældende, at de undtagelser, der er fastsat i artikel 17 og 18 i direktiv 2003/88, ikke er relevante i det foreliggende tilfælde.
(
18
) – Sagsøgeren har bl.a. påberåbt sig artikel 189, stk. 5, i lov om arbejde af 2003 og artikel 221, stk. 5, i lov om arbejde af 2009, mens det sagsøgte selskab har gjort gældende, at disse bestemmelser ikke finder anvendelse på sagsøgeren, eftersom denne ikke var underlagt en ordning med kontinuerligt skifteholdsarbejde. Ifølge sagsøgerens skriftlige bemærkninger fastsætter de nævnte bestemmelser bl.a., for så vidt angår skifteholdsarbejde i henhold til en kontinuerlig arbejdsordning, ret til mindst »en hviledag i hver syvdagsperiode«.
(
19
) – Ifølge Domstolens praksis er medlemsstaterne for at kunne udnytte muligheden efter artikel 17 og artikel 18 i direktiv 2003/88 til under visse omstændigheder at gøre undtagelse bl.a. til kravene i dette direktivs artikel 5 forpligtet til at beslutte at anvende disse undtagelser. Jf. i denne retning dom af 21.10.2010, Accardo m.fl. (C-227/09, EU:C:2010:624, præmis 51). Jf. ligeledes i denne retning generaladvokat Wathelets forslag til afgørelse Hälvä m.fl. (C-175/16, EU:C:2017:285, punkt 89).
(
20
) – I henhold til nævnte artikel 18 kan artikel 5 bl.a. fraviges ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på nationalt eller regionalt niveau, eller i overensstemmelse med regler, som disse parter har fastsat, ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på et lavere niveau, forudsat at der ydes de pågældende arbejdstagere tilsvarende kompenserende hvileperioder, eller – i undtagelsestilfælde, hvor det af objektive grunde ikke er muligt at yde sådanne tilsvarende kompenserende hvileperioder – på betingelse af, at der ydes de pågældende arbejdstagere en passende beskyttelse. Jf. ligeledes artikel 17, stk. 3, i direktiv 93/104. Den portugisiske regering har anført, at den portugisiske lovgivning ikke fastsætter undtagelser til artikel 5 i direktiv 2003/88 ved aftale eller kollektiv overenskomst.
(
21
) – Jf. punkt 12 i dette forslag til afgørelse.
(
22
) – I henhold til artikel 15 i direktiv 2003/88 berører dette direktiv bl.a. ikke medlemsstaternes adgang til at tillade anvendelse af kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter, der er gunstigere med hensyn til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed. Jf. i denne henseende punkt 46 i dette forslag til afgørelse.
(
23
) – Jf. dom af 10.9.2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C-266/14, EU:C:2015:578, præmis 48 og 49 og den deri nævnte retspraksis).
(
24
) – Jf. punkt 17 i dette forslag til afgørelse.
(
25
) – Jf. ligeledes artikel 16, nr. 1), i direktiv 93/104.
(
26
) – Jf. i denne forbindelse dom af 10.3.2016, Safe Interenvíos (C-235/14, EU:C:2016:154, præmis 115), hvoraf det bl.a. fremgår, at den forelæggende ret ligeledes skal angive de præcise grunde til, at den finder, at der er tvivl om fortolkningen af visse EU-retlige bestemmelser, og finder det nødvendigt at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål. I øvrigt har Varzim Sol gjort gældende, at formuleringen af det fjerde spørgsmål, som følger af et forslag fra denne part, indeholder en skrivefejl, for så vidt som tallet i sætningen »af de 4 kalenderdage i en bestemt periode« er blevet tilføjet ved en fejl. Jf. punkt 19 i dette forslag til afgørelse. Henset til, at spørgsmålet skal afvises fra realitetsbehandling, finder jeg det ikke hensigtsmæssigt, at Domstolen tager stilling til dette punkt.
(
27
) – Dvs. de 24 timers ugentlige hviletid med tillæg af de 11 timers daglige hviletid, der er fastsat i artikel 3 i direktiv 2003/88. I henhold til det nævnte direktivs artikel 5, andet afsnit, kan der fastsættes en minimumshvileperiode på 24 timer, hvis objektive eller tekniske omstændigheder eller omstændigheder i forbindelse med arbejdets tilrettelæggelse gør det berettiget.
(
28
) – Jf. i denne retning dom af 26.4.2012, DR og TV2 Danmark (C-510/10, EU:C:2012:244, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis). Jeg gør opmærksom på, at ordene »for hver syvdagesperiode« i artikel 5 i direktiv 2003/88 og i direktiv 93/104 genfindes i Den Internationale Arbejdsorganisations konvention nr. 14 og konvention nr. 106 om ugentlig hviletid (om industrien for så vidt angår den første og handel og kontor for så vidt angår den anden), vedtaget i Geneve henholdsvis den 17.11.1921 og den 26.6.1957. Jf. artikel 2, stk. 1, i konventionen af 1921 og artikel 6, stk. 1, i konventionen af 1957. Jf. ligeledes niende betragtning til direktiv 93/104 og sjette betragtning til direktiv 2003/88, hvori der henvises til Den Internationale Arbejdsorganisations principper om tilrettelæggelse af arbejdstiden. Jf. desuden punkt 10 i begrundelsen for det forslag, der førte til vedtagelsen af direktiv 93/104, forelagt af Kommissionen den 20.9.1990 (KOM(90) 317 endelig udg.).
(
29
) – F.eks. fra tirsdag i en given uge, som følger efter en hviledag om mandagen, indtil lørdag i den efterfølgende uge, efterfulgt af en hviledag om søndagen. I en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor den nationale lovgivning og de kollektive overenskomster fastsætter ret til to på hinanden følgende ugentlige hviledage, indebærer den nævnte fortolkning, at en arbejdstager kan have pligt til at arbejde i op til ti på hinanden følgende dage. Jf. punkt 7, 10 og 12 i dette forslag til afgørelse.
(
30
) – Jf. artikel 3 og 6 i nævnte direktiv.
(
31
) – Jf. for så vidt angår begreberne »arbejdstid« og »hvileperiode« artikel 2, nr. 1) og 2), i direktiv 2003/88 og artikel 2, nr. 1) og 2), i direktiv 93/104 og dom af 3.10.2000, Simap (C-303/98, EU:C:2000:528, præmis 47), og af 10.9.2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C-266/14, EU:C:2015:578, præmis 25-28 og den deri nævnte retspraksis).
(
32
) – Jf. i denne henseende dom af 12.11.1996, Det Forenede Kongerige mod Rådet (C-84/94, EU:C:1996:431, præmis 62), hvori der henvises til »referenceperioden på syv dage«. Jeg bemærker, at Domstolen for så vidt angår den daglige hviletid, der er fastsat i artikel 8, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 af 20.12.1985 om harmonisering af visse bestemmelser på det sociale område inden for vejtransport (EFT 1985, L 370, s. 1) fastslog, at udtrykket »hvert tidsrum af 24 timer« i denne artikel sigter til ethvert interval af denne varighed, som begynder på det tidspunkt, hvor føreren efter en ugentlig eller daglig hvileperiode aktiverer fartskriveren. Jf. dom af 2.6.1994, Van Swieten (C-313/92, EU:C:1994:219, præmis 22-27). Jeg er imidlertid af den opfattelse, at denne fortolkning ikke kan overføres til artikel 5 i direktiv 2003/88. Domstolen fremhævede nemlig i den nævnte dom det særlige formål om at garantere færdselssikkerheden, som ikke er relevant i forbindelse med direktiv 2003/88.
(
33
) – Jf. bl.a. artikel 8, stk. 6, andet afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 561/2006 af 15.3.2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport og om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 og (EF) nr. 2135/98 samt ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 (EUT 2006, L 102, s. 1), hvori det bestemmes, at »[e]n ugentlig hviletid skal starte senest ved afslutningen af seks på hinanden følgende 24 timers perioder efter afslutningen af den foregående ugentlige hviletid« (min fremhævelse). Jf. ligeledes denne forordnings artikel 7, første afsnit.
(
34
) – Jf. i denne henseende 15. betragtning til direktiv 2003/88, hvorefter det af hensyn til de spørgsmål, som kan opstå i forbindelse med tilrettelæggelsen af arbejdstiden i virksomhederne, synes hensigtsmæssigt at give mulighed for at anvende visse bestemmelser i nærværende direktiv med en vis smidighed, idet det sikres, at principperne om beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed følges.
(
35
) – Bortset fra den ungarske version er det min opfattelse, at de forskellige sprogversioner af direktiv 2003/88 opdeler sig i to grupper. I de fleste versioner anføres, at den ugentlige hvileperiode skal tildeles for hver syvdagesperiode. Jf. bl.a. den engelske version (»per each seven-day period«) og den tyske version (»pro Siebentageszeitraum«). Jf. ligeledes den portugisiske, den bulgarske, den spanske, den tjekkiske, den danske, den estiske, den græske, den italienske, den nederlandske, den slovakiske og den finske version. De øvrige sprogversioner afspejler den franske version, hvorefter den ugentlige hvileperiode skal tildeles i løbet af hver syvdagesperiode. Betydningen på ungarsk er mere tvetydig derved, at udtrykket »hétnaponként« kan betyde enten ved afslutningen af en syvdagesperiode eller i løbet af en syvdagesperiode.
(
36
) – Jf. punkt 3 i dette forslag til afgørelse.
(
37
) – Jf. navnlig punkt 1, 2, 16 og 35 i begrundelsen for det forslag, der førte til vedtagelsen af direktiv 93/104 (nævnte ovenfor i fodnote 28 i dette forslag til afgørelse), hvori udtrykket »minimale ugentlige hvileperioder« anføres flere gange, og hvor Kommissionen bl.a. fremhæver »betydningen af arbejdsfleksibilitet, som bevirker, at virksomhederne kan foretage en tilpasning til konkurrencevilkårene og en forbedring af konkurrenceevnen«. Jf. ligeledes punkt 2.10 i udtalelse fra Det økonomiske og sociale Udvalg af 18.12.1990 om forslag til Rådets direktiv om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstid (EFT 1991, C 60, s. 26), hvoraf fremgår, at »[d]en ugentlige hvileperiode burde beregnes pr. uge«. Jf. ligeledes for så vidt angår vedtagelsen af direktiv 2003/88 communication from the Commission to the Council, the European Parliament, the European Economic and Social Committee and the Committee of the Regions and the social partners at Community level concerning the re-exam of Directive 93/104/EC concerning certain aspects of the organization of working time (KOM(2003) 843 endelig/2, s. 3) af 15.1.2004, hvoraf fremgår, at direktiv 93/104 fastsætter »a minimum rest period of one day per week«.
(
38
) – Jf. beretning fra Kommissionen af 1.12.2000, Status for gennemførelsen af Rådets direktiv 93/104/EF af 23.11.1993 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (»arbejdstidsdirektivet«) (KOM(2000) 787 endelig, punkt 6, s. 14) og arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene af 21.12.2010, Detailed report on the implementation by the Member States of Directive 2003/88/EC concerning certain aspects of the organisation of working time (»The Working Time Directive«) (SEK(2010) 1611 endelig, punkt 6.1.5, s. 102). I sidstnævnte dokument bemærker Kommissionen bl.a., at » the Working Time Directive does not require the weekly rest to be taken on any particular day of the week […] These factors would suggest that in general, the weekly rest should be provided within each 7 day period«.
(
39
) – Jf. fodnote 6 i dette forslag til afgørelse. Jf. ligeledes tiende betragtning til direktiv 93/104, i den oprindelige version, hvorefter »det er […] i sidste instans op til hver enkelt medlemsstat at afgøre, om og i hvilket omfang søndagen skal medregnes i den ugentlige hviletid«. I forbindelse med vedtagelsen af direktiv 93/104 havde Europa-Parlamentet foreslået at pålægge medlemsstaterne at sikre, at »weekenden og helligdage i princippet er hvileperiode« for alle arbejdstagere […]«. Dette forslag opnåede imidlertid ikke støtte fra Rådet eller fra Kommissionen. Jf. bl.a. Europa-Parlamentets førstebehandlingsudtalelse af 20.2.1991 (ændringsforslag nr. 14) (EFT 1991, C 72, s. 86), Kommissionens holdning til Parlamentets ændringsforslag under førstebehandlingen af 23.4.1991 (KOM(91) 130 endelig udg.) og Rådets fælles holdning af 30.6.1993 (dok. 7253/2/93 SOC 196).
(
40
) – Jf. bl.a. dom af 9.9.2003, Jaeger (C-151/02, EU:C:2003:437, præmis 92), og af 14.10.2010, Union syndicale Solidaires Isère (C-428/09, EU:C:2010:612, præmis 37), hvoraf det ligeledes fremgår, at alle arbejdstagere bl.a. skal have passende hvileperioder, der ikke blot skal være effektive i den forstand, at de berørte personer får mulighed for at komme over den træthed, som deres arbejde afstedkommer, men som også skal være af præventiv karakter, således at risikoen for forringelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, som kontinuerlige arbejdsperioder uden nødvendig hvile kan indebære, nedsættes så meget som muligt.
(
41
) – Jf. ligeledes for så vidt angår vejtransport artikel 6-8 i forordning nr. 561/2006.
(
42
) – EUT 2007, C 303, s. 17.
(
43
) – Den europæiske socialpagt, undertegnet i Torino den 18.10.1961 og revideret i Strasbourg den 3.5.1996. Artikel 2, nr. 5), bestemmer bl.a., at de kontraherende parter forpligter sig til […] »at sikre en ugentlig hvileperiode, der så vidt muligt skal falde sammen med den dag, der efter tradition eller sædvane i det pågældende land eller område anerkendes som hviledag«.
(
44
) – Fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, vedtaget på mødet i Det Europæiske Råd i Strasbourg den 9.12.1989. I nr. 8) bestemmes, at »[e]nhver arbejdstager i Det Europæiske Fællesskab […] i overensstemmelse med gældende praksis i det enkelte land [har] ret til en ugentlig hvileperiode og årlig ferie med løn, idet der skal ske indbyrdes tilnærmelse af varigheden heraf på et stadigt stigende niveau«. Jf. ligeledes dom af 19.9.2013, Fornyet prøvelse Kommissionen mod Strack (C-579/12 RX-II, EU:C:2013:570, præmis 27).
(
45
) – Jf. punkt 22 i dette forslag til afgørelse.
(
46
) – Jf. punkt 37 og fodnote 30 i dette forslag til afgørelse.
(
47
) – I henhold til den nævnte bestemmelse kan medlemsstaterne ligeledes tillade anvendelse af kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter, der er gunstigere med hensyn til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed. Jf. for så vidt angår den minimumsharmonisering, der er indført ved direktiv 93/104 og 2003/88, dom af 12.11.1996, Det Forenede Kongerige mod Rådet (C-84/94, EU:C:1996:431, præmis 42), og af 26.6.2001, BECTU (C-173/99, EU:C:2001:356, præmis 55).
(
48
) – Den portugisiske regering har angiveligt anført, at en større beskyttelse vil kunne følge af bestemmelserne vedrørende ændring af arbejdstiden for en skifteholdsarbejder, jf. artikel 221, stk. 4, i den portugisiske lov om arbejde, som forbyder overgang mellem to arbejdstider, som ikke indledes med en ugentlig hviledag.
(
49
) – Jf. i denne forbindelse punkt 12 og 26 i dette forslag til afgørelse.