62023TJ0494_RES
Sag T-494/23
HG
mod
Europa-Kommissionen
Rettens dom (Tiende Udvidede Afdeling) af 16. oktober 2024
»Personalesag – tjenestemænd – erstatning for det tab, som Unionen har lidt – inddrivelse af en fordring ved modregning – forældelsesfrist – gældende ret – artikel 98, stk. 2, andet afsnit, i forordning (EU, Euratom) 2018/1046 – begrebet »normale omstændigheder« – forudgående formel afgørelse, der fastslår den fordring, som er genstand for søgsmålet«
Den Europæiske Unions budget – finansforordning – inddrivelse af Unionens fordringer over for tredjemand – forældelsesfrist – begyndelsestidspunkt – nye reglers ikrafttræden mellem konstateringen af fordringen ved en forudgående afgørelse og fremsendelsen af debetnotaen – umiddelbar anvendelse i mangel af overgangsbestemmelser
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 966/2012, art. 81, stk. 1, og 2018/1046, art. 98, stk. 2, art. 279, 281 og 282)
(jf. præmis 20-25)
Den Europæiske Unions budget – finansforordning – inddrivelse af Unionens fordringer over for tredjemand – forældelsesfrist – begyndelsestidspunkt – påvisning af fordringen efter en særlig procedure forud for den formelle fastlæggelse af fordringen – den betalingspligtige tjenestemands anfægtelse af den forudgående afgørelse om påvisning – fremsendelse af debetnotaen efter sagens endelige afgørelse
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2018/1046, art. 98, stk. 2)
(jf. præmis 27-32)
Den Europæiske Unions budget – finansforordning – inddrivelse af Unionens fordringer over for tredjemand – procedure for inddrivelse ved modregning – anvendelse af proceduren efter afslag på den betalingspligtige tjenestemands anmodning om tilbagekaldelse af debetnotaen og som følge af, at debitor ikke har taget kontakt til de kompetente tjenestegrene – tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik og af pligten til at udvise omhu – foreligger ikke
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2018/1046, art. 102, stk. 1)
(jf. præmis 40)
Resumé
Retten, der traf afgørelse i udvidet afdeling, frifandt ved sin dom Europa-Kommissionen i det søgsmål, som HG, en tjenestemand ved Kommissionen, havde anlagt til prøvelse af flere afgørelser truffet af denne institution vedrørende modregning af fordringer, der angik ham. Retten tog herved stilling til det hidtil ubehandlede spørgsmål om starttidspunktet for forældelsesfristen for inddrivelse af Den Europæiske Unions fordringer i medfør af 2018-finansforordningen (
1
).
I den konkrete sag pålagde Kommissionen ved afgørelse af 10. februar 2015 HG en disciplinær sanktion og pålagde ham at erstatte et tab, som Den Europæiske Union havde lidt på 108596,35 EUR, på grundlag af artikel 22, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union. Denne afgørelse, som sagsøgeren anfægtede, trådte i kraft den 1. marts 2015.
Ved dom HG mod Kommissionen (sag T-693/16 P RENV RX) (
2
) nedsatte Retten bl.a. den erstatning, der blev krævet af HG, til 80000 EUR på datoen for afsigelsen af dommen med den begrundelse, at Kommissionen havde bidraget til skadens indtræden.
Den kompetente anvisningsberettigede ved Kommissionen tilsendte HG en debetnota dateret den 3. marts 2022 på et beløb på 80000 EUR med en angivelse af 19. april 2022 som seneste betalingsdato. HG gjorde gældende, at der gjaldt en femårig forældelse, og indgav en anmodning om tilbagekaldelse af denne debetnota, som blev afslået af den anvisningsberettigede.
Fra den 10. oktober 2022 modtog HG en række på hinanden følgende afgørelser fra regnskabsføreren om, at den gæld, som han havde til Kommissionen, ville blive modregnet i hans løn eller andre fordringer, som han havde på Kommissionen. HG indgav en flere klager over disse afgørelser, som blev forkastet ved afgørelse af 5. maj 2023. I denne afgørelse angav Kommissionen bl.a., at den femårige forældelse, som HG havde påberåbt sig på grundlag af 2018-finansforordningen, ikke gælder for en situation, der er reguleret af 2012-finansforordningen (
3
), som ikke fastsætter nogen frist for fremsendelsen af en debetnota.
Rettens bemærkninger
I første omgang bemærkede Retten, at de bestemmelser i 2018-finansforordningens artikel 98, stk. 2, andet afsnit, der omhandler den af sagsøgeren anførte femårige forældelse, finder anvendelse fra denne forordnings ikrafttrædelsesdato, dvs. den 2. august 2018, jf. samme forordnings artikel 282, stk. 2. De overgangsbestemmelser, der er fastsat i samme forordnings artikel 279, og de retroaktive eller udsatte anvendelsesdatoer for visse bestemmelser, der er fastsat i forordningens artikel 282, stk. 3, angår nemlig ikke de nævnte bestemmelser. 2018-finansforordningens artikel 281 bestemmer i øvrigt, at 2012-finansforordningen – bortset fra undtagelsestilfælde, der ikke var relevante i den konkrete sag – ophæves med virkning fra den 2. august 2018.
Retten erindrede om, at det følger af principperne for den tidsmæssige overgang fra et sæt regler til et andet, at en ny regel principielt finder øjeblikkelig anvendelse på fremtidige virkninger af en situation, der er opstået, mens den tidligere regel var gældende. De fremtidige virkninger af en situation, der er opstået, mens den tidligere regel var gældende, skal forstås som omfattende de nuværende virkninger af denne situation på det tidspunkt, hvor den nye regel skal anvendes. Anvendelsen af en ny regel på de nuværende virkninger af en situation, der er opstået, mens den tidligere regel var gældende, udgør ikke en anvendelse med tilbagevirkende kraft af den nye regel.
En ny regel finder således anvendelse fra sin anvendelsesdato som fastsat i den retsakt, hvori den er indeholdt, og selv om den principielt ikke finder anvendelse på retlige situationer, der er opstået og endeligt fastlagt, mens den tidligere regel var gældende, skal den anvendes på disses fremtidige virkninger og på nye retlige situationer. Det gælder nærmere bestemt, at processuelle regler almindeligvis antages at finde anvendelse fra deres ikrafttrædelsestidspunkt, til forskel fra materielle regler, der normalt fortolkes således, at de kun omfatter forhold, som ligger forud for ikrafttrædelsen, såfremt det af ordlyden, bestemmelsernes formål eller opbygning klart fremgår, at dette har været meningen.
I den konkrete sag var Unionens fordring på HG ikke endeligt fastlagt den 2. august 2018, eftersom HG havde anfægtet denne fordring, og søgsmålet i denne anledning stadig verserede, og følgelig kunne det heller ikke anerkendes, at Kommissionen umiddelbart før denne dato, henset til disse omstændigheder, endegyldigt havde mistet retten til at inddrive denne fordring på grund af en forsinkelse med at gøre brug af denne ret. For det første fastsatte 2012-finansforordningen nemlig ikke nogen særlig frist for fremsendelsen af en debetnota, og for det andet var den rimelige frist, som en EU-institution ikke desto mindre skal overholde i denne type situation for at udøve sine beføjelser, ikke overskredet i betragtning af omstændighederne. Følgelig fandt 2018-finansforordningens artikel 98, stk. 2, andet afsnit, anvendelse på den omhandlede fordring.
Selv om 2018-finansforordningens artikel 98, stk. 2, andet afsnit, fastsætter, at den femårige forældelsesfrist for fremsendelsen af debetnotaen til debitor løber »fra det tidspunkt, hvor EU-institutionen under normale omstændigheder kunne gøre sin fordring gældende«, kunne Kommissionen imidlertid med rette lægge til grund, at omstændighederne i den konkrete sag, som bl.a. var kendetegnet ved en anfægtet fordring, der efterfølgende kunne blive annulleret eller nedsat, ikke var normale i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i denne bestemmelse, før dommen HG mod Kommissionen (sag T-693/16 P RENV RX) var blevet endelig.
Det gælder i denne forbindelse, at i en proceduremæssig situation, hvor fordringen først har skullet påvises efter en særlig procedure og ved en formel afgørelse forud for fastlæggelsen af fordringen, er en sådan fortolkning af 2018-finansforordningens artikel 98, stk. 2, andet afsnit, til fordel for en god forvaltning. Den er nemlig fordelagtig såvel i forhold til kreditorinstitutionernes interesser som i forhold til deres debitorers eller eventuelle berørte tredjeparters interesser, fordi den ikke under alle omstændigheder forpligter den kompetente anvisningsberettigede til at kræve inddrivelse af anfægtede fordringer – principielt eller med det fulde beløb – hos debitorerne, før det vides, hvorledes disse fordringer i sidste ende vurderes, og uden at tage hensyn til de ovennævnte interesser. Navnlig gælder det, at når fordringen består over for en tjenestemand, og når denne anfægter fordringen såvel principielt som i forhold til det fulde beløb ved at kræve annullation eller ændring af den forudgående afgørelse, hvorved fordringen fastslås, kan den anvisningsberettigede, med henblik på at fastlægge det hensigtsmæssige tidspunkt for at konstatere fordringen, med henblik på at anordne dens inddrivelse og med henblik på at fremsende en debetnota, bl.a. – henset til forvaltningens pligt til at udvise omhu over for sine ansatte, som forpligter den til ikke blot at tage hensyn til tjenestens interesse, men også til vedkommende tjenestemands interesse – tage hensyn til det pågældende beløbs størrelse i forhold til tjenestemandens indtægter og forvaltningens vurdering af muligheden for, at dette beløb ændres af en retsinstans under udøvelsen af en fuld prøvelsesret, navnlig hvis dette beløb udspringer af, at der gøres et ansvar gældende over for tjenestemanden.
I anden omgang anførte Retten, at Kommissionens regnskabsfører hverken tilsidesatte princippet om god forvaltningsskik eller institutionernes pligt til at udvise omhu over for deres tjenestemænd ved at vedtage de anfægtede afgørelser, eftersom regnskabsføreren foretog modregning i den betalingspligtige tjenestemands løn eller i rejsegodtgørelser, som denne er forpligtet til efter 2018-finansforordningens artikel 102, stk. 1, og af egen drift opstillede en afdragsplan, der indebar, at denne tjenestemand havde en passende indtægt til rådighed i betragtning af sit lønniveau.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) 2018/1046 af 18.7.2018 om de finansielle regler vedrørende Unionens almindelige budget, om ændring af forordning (EU) nr. 1296/2013, (EU) nr. 1301/2013, (EU) nr. 1303/2013, (EU) nr. 1304/2013, (EU) nr. 1309/2013, (EU) nr. 1316/2013, (EU) nr. 223/2014, (EU) nr. 283/2014 og afgørelse nr. 541/2014/EU og om ophævelse af forordning (EU, Euratom) nr. 966/2012 (EUT 2018, L 193, s. 1, herefter »2018-finansforordningen«).
(
2
) – Dom af 15.12.2021, HG mod Kommissionen (T-693/16 P RENV RX, EU:T:2021:895).
(
3
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) nr. 966/2012 af 25.10.2012 om de finansielle regler vedrørende Unionens almindelige budget og om ophævelse af Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 (EUT 2012, L 298, s. 1, herefter »2012-finansforordningen«).