62008CC0456
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. KOKOTT
fremsat den 29. oktober 2009 (
1
)
Sag C-456/08
Europa-Kommissionen
mod
Irland
»Traktatbrudssøgsmål — direktiv 93/37/EØF — offentlige bygge- og anlægskontrakter — meddelelse til ansøgere og bydende om afgørelser vedrørende tildelingen af kontrakten — direktiv 89/665/EØF — klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige kontrakter — søgsmålsfrist — tidspunkt, fra hvilket søgsmålsfristen begynder at løbe«
I — Indledning
1.
Den forelæggende anmodning om en præjudiciel afgørelse giver Domstolen lejlighed til at forfine sin praksis om retsmidler for tilbudsgivere, der er blevet forbigået ved tildeling af en offentlig kontrakt.
2.
For det første kritiserer Kommissionen Irland for, at en irsk myndighed i et konkret tilfælde i forbindelse med tildeling af et vejbygningsprojekt ikke underrettede det forbigåede bydende konsortium om den endelige beslutning om kontrakttildeling.
3.
For det andet er Kommissionen og Irland uenige om, hvorvidt de frister, der er opstillet i irsk procesret, er formuleret tilstrækkelig klart, præcist og forudsigeligt til at muliggøre en effektiv efterprøvelse af ordregivende myndigheders beslutninger.
4.
Hvad angår sidstnævnte problemstilling er der berøringspunkter mellem den foreliggende sag og sag C-406/08, Uniplex (UK), i hvilken jeg også fremsætter forslag til afgørelse i dag.
II — Retsregler
A — Fællesskabsret
5.
Den fællesskabsretlige ramme i denne sag defineres af direktiv 93/37/EØF (
2
) og 89/665/EØF (
3
).
6.
Artikel 8, stk. 2, i direktiv 93/37, som ændret ved direktiv 97/52/EF (
4
), indeholder følgende bestemmelse:
»De ordregivende myndigheder underretter hurtigst muligt ansøgere og bydende om, hvilke afgørelser der er truffet med hensyn til kontrakttildelingen, herunder bl.a. begrundelsen for, at de har besluttet ikke at tildele en kontrakt, som har været udbudt, eller at gøre proceduren om; underretningen sker skriftligt, hvis der anmodes herom. De underretter også De Europæiske Fællesskabers Publikationskontor om disse afgørelser.«
7.
I artikel 1 i direktiv 89/665, som ændret ved direktiv 92/50/EØF (
5
) (
6
) bestemmes følgende:
»1.   Medlemsstaterne træffer, for så vidt angår procedurerne for indgåelse af offentlige kontrakter, der henhører under anvendelsesområdet for direktiv 71/305/EØF, 77/62/EØF og 92/50/EØF […], de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der effektivt og navnlig hurtigst muligt kan indgives klage over de ordregivende myndigheders beslutninger på de betingelser, der er anført i de følgende artikler, særlig artikel 2, stk. 7, med den begrundelse, at beslutningerne er i strid med fællesskabsretten vedrørende offentlige kontrakter eller de nationale regler, der omsætter denne ret.
2.   Medlemsstaterne sikrer, at der mellem virksomheder, som kan gøre en skade gældende i forbindelse med en udbudsprocedure, ikke finder forskelsbehandling sted på grund af den sondring, der i dette direktiv foretages mellem de nationale regler, der omsætter fællesskabsretten, og de øvrige nationale regler.
3.   Medlemsstaterne sikrer, at der er adgang til klageprocedurerne efter nærmere bestemmelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, i det mindste for personer, der har eller har haft interesse i at opnå en bestemt kontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse. Medlemsstaterne kan nemlig kræve, at en person, der ønsker at gøre brug af en klageprocedure, på forhånd har underrettet den ordregivende myndighed om den påståede overtrædelse og om, at vedkommende agter at indgive klage.« (
7
)
B — National ret
8.
I national ret findes de for denne sag relevante regler for det første i det irske regelsæt »European Communities (Award of Public Authorities’ Contracts) Regulations 2006« (
8
) (herefter »APACR«) og for det andet i det irske regelsæt »Rules of the Superior Courts« (
9
) (herefter »RSC«).
9.
I Regulation 49 i APACR bestemmes bl.a. følgende:
»1.   Når en beslutning om indgåelse af en offentlig kontrakt eller rammeaftale eller om adgang til et dynamisk indkøbssystem er truffet, skal den ordregivende myndigheder så hurtigt som muligt og ved brug af de hurtigst mulige kommunikationsmidler (såsom e-post eller fax) underrette tilbudsgiverne eller ansøgerne om beslutningen. […]
[…]
5.   En ordregivende myndighed må først indgå en offentlig kontrakt med en tilbudsgiver, der har vundet i udbudsproceduren, når der er gået mindst 14 dage efter den dato, hvor tilbudsgiverne i henhold til stk. 1 blev underrettet om beslutningen om kontrakttildeling.
[…]«
10.
Order 84A(4) i RSC (
10
) bestemmer følgende:
»En sag om efterprøvelse af en beslutning om tildeling af en offentlig kontrakt eller en kontraktindgåelse skal anlægges så hurtigt som muligt og under alle omstændigheder senest inden for tre måneder efter, at grundene til at anlægge sag er indtrådt, medmindre domstolen finder det rimeligt at forlænge fristen.«
III — Faktiske omstændigheder og proceduren inden retssagen
11.
Den irske myndighed Irish National Roads Authority (herefter »NRA«) er blevet betroet at bygge og vedligeholde veje.
12.
Den 10. juli 2001 offentliggjorde NRA i De Europæiske Fællesskabers Tidende en indkaldelse af interessetilkendegivelser vedrørende planlægning, bygning, finansiering og drift af en omfartsvej, den såkaldte Dundalk Western Bypass Motorway. Entreprenøren skulle indgå et offentlig-privat partnerskab (
11
) med NRA og stå for vejdriften i en periode på formentlig 30 år.
13.
I december 2001 indbød NRA fire ansøgere til forhandlinger. I april 2003 valgte NRA blandt disse ansøgere to, som myndigheden ville føre mere indgående forhandlinger med — nemlig konsortierne EuroLink og Celtic Road Group. Den 8. august 2003 opfordrede NRA disse konsortier til hver især at afgive deres endelige tilbud (»best and final offer«).
14.
Ved skrivelse af 14. oktober 2003 meddelte NRA EuroLink, at den havde valgt Celtic Road Group som den tilbudsgiver, den foretrak. NRA præciserede imidlertid, at EuroLinks tilbud ikke blev afvist. For det tilfælde, at de yderligere drøftelser med Celtic Road Group ikke førte til kontraktindgåelse, forbeholdt NRA sig den mulighed at invitere EuroLink til drøftelser i stedet for Celtic Road Group.
15.
Den 9. december 2003 besluttede NRA at acceptere Celtic Road Groups tilbud. Kontrakten med Celtic Road Group blev undertegnet den . Fra den kunne en meddelelse herom ses på NRA’s hjemmeside på internettet; den blev der desuden offentliggjort en bekendtgørelse herom i Den Europæiske Unions Tidende.
16.
Den 8. april 2004 anlagde SIAC Construction Limited (herefter »SIAC«), en virksomhed i det forbigåede EuroLink-konsortium, skadeserstatningssag ved High Court of Ireland med anbringende om, at der var begået forskellige fejl i forbindelse med udbudsproceduren.
17.
Ved dom af 16. juli 2004 (
12
) afviste High Court denne sag med den begrundelse, at den var anlagt for sent. I modsætning til hvad der var SIAC’s opfattelse, gik den irske ret ud fra, at SIAC burde have haft kendskab til grundene til virksomhedens klage senest fra den, hvor NRA underrettede EuroLink om, hvilken tilbudsgiver NRA havde foretrukket. I henhold til Order 84A(4) i RSC skulle SIAC havde anlagt sin sag senest inden for tre måneder efter dette tidspunkt.
18.
SIAC indgav herefter klage til Kommissionen. Heri hævdede virksomheden bl.a., at den ikke på noget tidspunkt var blevet underrettet af NRA om dennes beslutning om kontrakttildeling.
19.
Den 15. november 2004 rettede Kommissionen som reaktion på denne klage i første omgang en administrativ skrivelse til de irske myndigheder, hvor den bad om nærmere oplysninger vedrørende de faktiske omstændigheder. Irlands svarskrivelse af fjernede ikke de betænkeligheder, som Kommissionen nærede. Derefter rettede Kommissionen den en åbningsskrivelse og den en supplerende åbningsskrivelse til Irland, og medlemsstaten svarede skriftligt herpå henholdsvis den og den .
20.
Da Irlands redegørelse imidlertid stadig ikke tilfredsstillede Kommissionen, afgav denne den 1. februar 2008 en begrundet udtalelse som omhandlet i artikel 226, stk. 1, EF og opfordrede Irland til inden for to måneder at iværksætte de foranstaltninger, der var nødvendige for at efterkomme udtalelsen. Den svarede Irland på denne udtalelse og anførte bl.a., at man overvejede at ændre de nationale lovregler og administrative bestemmelser i forbindelse med gennemførelse af direktiv 2007/66. Efter Kommissionens opfattelse var sidstnævnte besvarelse imidlertid heller ikke tilstrækkelig.
IV — Parternes påstande og retsforhandlingerne for Domstolen
21.
Ved indlæg af 14. oktober 2008, indgået til Domstolen den, har Kommissionen i henhold til artikel 226, stk. 2, EF anlagt den foreliggende sag mod Irland.
22.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
—
Det fastslås, at Irland i kraft af sine regler i national ret om tidsfrister, der regulerer de bydendes ret til retslig prøvelse i forbindelse med offentlige udbud og ved at undlade at underrette den klager, som har klaget over en afgørelse om indgåelse af en kontrakt, om den omhandlede afgørelse om indgåelse af kontrakt, ikke korrekt har gennemført sine forpligtelser i henhold til artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665, som fortolket af Domstolen for så vidt angår de anvendelige tidsfrister, artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665 som fortolket af Domstolen og artikel 8, stk. 2, i direktiv 93/37 for så vidt angår den manglende underretning.
—
Irland tilpligtes at betale sagens omkostninger.
23.
Irland har nedlagt følgende påstande:
—
Frifindelse.
—
Kommission tilpligtes at betale sagens omkostninger.
24.
I den af Kommissionen anlagte sag blev der først afholdt skriftlige og derefter, den 24. september 2009, mundtlige forhandlinger (
13
).
V — Bedømmelse
25.
Kommissionens påstand er begrundet, for så vidt Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktaten. Disse omfatter ifølge artikel 249, stk. 3, EF og artikel 10 EF også forpligtelsen til at virkeliggøre målsætningerne i Fællesskabets direktiver.
26.
I det foreliggende tilfælde støtter Kommissionen sin påstand på to anbringender. Det ene vedrører et enkelt tilfælde, der angår den påståede manglende underretning af det forbigåede bydende konsortium om beslutningen om kontrakttildeling for så vidt angår vejbygningsprojektet Dundalk Western Bypass Motorway. Det andet anbringende rækker videre end dette enkelte tilfælde, idet det hermed hævdes, at de bestemmelser om klagefrister i irsk ret, der er opstillet i Order 84A(4) i RSC er i strid med fællesskabsretten.
A — Det første anbringende: manglende underretning om beslutningen vedrørende kontrakttildeling
27.
Med sit første anbringende har Kommissionen påstået, at Irland har overtrådt sine forpligtelser i henhold til artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665 og artikel 8, stk. 2, i direktiv 93/37, idet NRA ikke foretog forskriftsmæssig underretning af den forbigåede tilbudsgiver om beslutningen om kontrakttildeling angående vejbygningsprojektet Dundalk Western Bypass Motorway.
28.
Både Kommissionen og Irland går stiltiende ud fra, at vejbygningsprojektet Dundalk Western Bypass Motorway er en offentlig bygge- og anlægskontrakt som omhandlet i direktiv 93/37.
29.
Følgelig var NRA som ordregivende myndighed i henhold til artikel 8, stk. 2, i direktiv 93/37 forpligtet til så hurtigt som muligt at underrette ansøgere og bydende om dens beslutning med hensyn til den pågældende kontrakttildeling.
30.
Denne forpligtelse fremgår desuden af artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665, idet en effektiv retsbeskyttelse forudsætter, at alle tilbudsgivere og ansøgere rettidigt underrettes om netop disse beslutninger (
14
).
31.
I det foreliggende tilfælde har NRA imidlertid ubestridt ikke på noget tidspunkt formelt underrettet det forbigåede bydende Eurolink-konsortium, som SIAC var medlem af, om sin beslutning om at tildele det konkurrerende Celtic Road Group-konsortium det pågældende vejbygningsprojekt.
32.
Meddelelsen af 9. februar 2004 på NRA’s hjemmeside på internettet og bekendtgørelsen af i Den Europæiske Unions Tidende var ikke nogen passende erstatning herfor. Herved informerede man nemlig blot offentligheden om den endelige kontraktindgåelse mellem NRA og Celtic Road Group. En effektiv retsbeskyttelse af de forbigåede tilbudsgivere og ansøgere ville imidlertid forudsætte, at de blev underrettet om NRA’s beslutning om kontrakttildeling rettidigt inden kontraktindgåelse — og ikke først efter, at man kunne stille de pågældende over for fuldbyrdede kendsgerninger (
15
).
33.
For så vidt angår vejbygningsprojektet Dundalk Western Bypass Motorway har NRA dermed ikke opfyldt sin oplysningspligt i henhold til artikel 8, stk. 2, i direktiv 93/37 og artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665.
34.
Irland har indvendt, at SIAC desuagtet ikke er blevet behandlet uretmæssigt i det foreliggende tilfælde. Henset til omstændighederne i det konkrete tilfælde var der ikke på noget tidspunkt usikkerhed for virksomheden om, hvem NRA ville tildele vejbygningsprojektet. Irland har i denne forbindelse henvist til NRA’s skrivelse af 14. oktober 2003, hvori EuroLink-konsortiet blev underrettet om, at Celtic Road Group var blevet valgt som NRA’s foretrukne tilbudsgiver. Senest fra dette tidspunkt måtte det efter Irlands opfattelse være klart for SIAC, at kontrakten — hvis der ikke indtrådte usædvanlige omstændigheder (
16
) — ville blive tildelt Celtic Road Group. Irland har på dette punkt udtrykkeligt tilsluttet sig argumentationen fra High Court of Ireland i den nationale klageprocedure (
17
).
35.
Denne indvending er imidlertid forkert. I sin skrivelse af 14. oktober 2003 gav NRA ikke meddelelse om nogen endelig beslutning om kontrakttildeling, men gjorde derimod endda udtrykkeligt EuroLink opmærkning på, at konsortiets bud ikke blev afvist. Det forhold, at NRA valgte en »foretrukken tilbudsgiver« var ganske vist udtryk for en vigtig beslutning, men ikke nogen endelig afgørelse om at binde sig til en bestemt tilbudsgiver. NRA forbeholdt sig nemlig udtrykkeligt mulighed for i givet fald på et senere tidspunkt i stedet for Celtic Road Group at invitere EuroLink til drøftelser. EuroLink kunne altså indtil videre gå ud fra, at konsortiet ikke helt var udelukket fra konkurrencen.
36.
Bortset fra dette er det i en traktatbrudssag i henhold til artikel 226 EF, der har en objektiv karakter, irrelevant, om der som følge af adfærd, som udvises af offentlige myndigheder i en medlemsstat, er opstået en konkret skade eller på anden vis er indtrådt skadelige virkninger (
18
).
37.
Endelig har Irland fremhævet, at irsk ret er i overensstemmelse med de fællesskabsretlige oplysningsforpligtelser, der er gennemført korrekt i Regulation 49(1) i APACR. Under disse omstændigheder må en enkeltsag, i hvilken der ikke er givet underretning om beslutningen om kontrakttildeling, ikke brændemærkes som en tilsidesættelse af fællesskabsretten.
38.
Dette argument fra Irlands side er imidlertid heller ikke overbevisende. For det første er det på ingen måde ubestridt, om Regulation 49(1) i APACR faktisk udgør en korrekt gennemførelse af de fællesskabsretlige oplysningsforpligtelser, idet der vedrørende dette spørgsmål verserer en særskilt traktatbrudssag mod Irland (
19
). For det andet kan det i henhold til fast retspraksis inden for rammerne af en traktatbrudssag ikke blot efterprøves, om en medlemsstats retsregler og administrative bestemmelser er forenelige med fællesskabsretten, men også fastslås, at nationale organer i et konkret tilfælde har overtrådt fællesskabsretten (
20
).
39.
Jeg når derfor til den endelige konklusion, at Kommissionens første anbringende er begrundet.
B — Det andet anbringende: Irsk procesret indeholder bestemmelser om frister for sagsanlæg, der strider mod fællesskabsretten
40.
Med sit andet anbringende har Kommissionen gjort gældende, at Irland har overtrådt artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665, idet Order 84A(4) i RSC regulerer den præklusive frist for anlæggelse af sag på en måde, der strider mod de fællesskabsretlige krav.
41.
Direktiv 89/665 indeholder ikke udtrykkelige bestemmelser om, hvilke frister der finder anvendelse på klageprocedurer som omhandlet i artikel 1 (
21
). Domstolen anerkender imidlertid i fast praksis, at medlemsstaterne i forbindelse med deres procesautonomi kan fastlægge rimelige præklusive søgsmålsfrister, såfremt de overholder ækvivalensprincippet (ligeværdighedsprincippet) og effektivitetsprincippet (
22
). Begge principper er også opstillet i artikel 1 i direktiv 89/665: ækvivalensprincippet i artikel 1, stk. 2, og effektivitetsprincippet i artikel 1, stk. 1 (
23
).
42.
I det foreliggende tilfælde er det effektivitetsprincippet, der er det centrale. Det er ubestridt, at Irland kan fastsætte præklusionsfrister for indgivelse af klage over ordregivende myndigheders beslutninger (
24
). Sagens parter er kun uenige om visse detaljer vedrørende de nationale fristbestemmelser. Det centrale er spørgsmålet, om disse fristbestemmelser er tilstrækkeligt klare til at muliggøre en effektiv klageadgang som omhandlet i artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665. Kommissionen afviser dette. Den henviser for det første til, at der er uklarheder i forbindelse med fastsættelsen af, hvilke typer beslutninger der er underlagt fristen i Order 84A(4) i RSC, når de anfægtes, og for det andet til uklarheder vedrørende længden af denne frist.
1. Fastlæggelse af de typer beslutninger, for hvilke den præklusive frist gælder (første del af det andet anbringende)
43.
I første del af sit andet anbringende fremfører Kommissionen, at der er retlig usikkerhed med hensyn til de typer beslutninger i forbindelse med udbud, hvis anfægtelse er underlagt fristen i Order 84A(4) i RSC. I henhold til bestemmelsens ordlyd finder Order 84A(4) i RSC nemlig kun anvendelse på »en sag om efterprøvelse af en beslutning om tildeling af en offentlig kontrakt eller en kontraktindgåelse«. I praksis bliver anvendelsesområdet for bestemmelsen imidlertid udvidet til også at omfatte foreløbige afgørelser, således at der også kun kan indgives anmodning om efterprøvelse af disse inden for fristen i Order 84A(4) i RSC.
44.
De faktiske omstændigheder, som Kommissionen støtter sig på i denne forbindelse, er ubestridte: Både angivelserne fra Irlands side i den foreliggende traktatbrudssag og dommen fra High Court of Ireland om vejbygningsprojektet Dundalk Western Bypass Motorway (
25
) bekræfter, at de irske myndigheder i praksis ikke blot anvender den frist til at anlægge sag, der er opstillet i Order 84A(4) i RSC, for så vidt angår anfægtelse af endelige afgørelser (»en beslutning om tildeling af en offentlig kontrakt eller en kontraktindgåelse«), men derimod også, når der er tale om anfægtelse af foreløbige afgørelser fra ordregivende myndigheder (
26
).
45.
Parterne er særdeles uenige om, hvorvidt Order 84A(4) i RSC opfylder kravene i artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665, når de nationale myndigheder fortolker og anvender bestemmelsen således.
46.
Artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665 kræver, at »der effektivt og navnlig så hurtigt som muligt« kan indgives klage over de ordregivende myndigheders beslutninger med den begrundelse, at der er tale om udbudsretlige overtrædelser.
47.
For at opfylde direktivets tilsigtede mål træffer medlemsstaterne i henhold til artikel 249, stk. 3, EF, sammenholdt med artikel 10 EF, alle almindelige eller særlige foranstaltninger, som er egnede til at sikre dette. I henhold til fast retspraksis skal de skabe en præcis lovramme for det område, der er tale om (
27
). De skal skabe en national retstilstand med den fornødne bestemthed, klarhed og forståelighed, hvorved den enkelte borger har mulighed for at kende sine rettigheder og pligter (
28
).
48.
Det samme følger i øvrigt af retssikkerhedsprincippet, der i sin egenskab af almindelig fællesskabsretlig grundsætning udgør en del af Fællesskabets retsorden og skal overholdes af medlemsstaterne i forbindelse med udøvelsen af de beføjelser, som fællesskabsretten tillægger dem (
29
). I henhold til fast retspraksis kræver retssikkerhedsprincippet, at retsreglerne skal være klare, præcise og forudsigelige i deres retsvirkninger, især når de kan have bebyrdende virkninger for personer og virksomheder (
30
).
49.
For en bestemmelse om frister som den i Order 84A(4) i RSC gælder kravene om, at der skal skabes klare, bestemte og forudsigelige forhold i særdeleshed. Uklare bestemmelser om frister kan nemlig i betydeligt omfang medføre bebyrdende virkninger for borgere og virksomheder. Oversidder en tilbudsgiver eller ansøger en frist i henhold til Order 84A(4) i RSC til at anlægge sag, kan han ikke længere gøre påstande om eventuelle udbudsretlige overtrædelser gældende og mister muligheden for at lade den pågældende beslutning om tildeling af en offentlig kontrakt efterprøve. Han har så ikke længere ret til ved en retssag at opnå tildeling af den offentlige kontrakt eller i det mindste skadeserstatning, fordi han ikke fik tildelt den (
31
).
50.
Anvendelsen af en præklusiv frist må imidlertid netop ikke medføre, at udøvelsen af retten til at indgive klage over beslutninger om tildeling af offentlige kontrakter ikke har nogen effektiv virkning (
32
).
51.
Kun hvis det klart kan ses, at også forberedende handlinger fra ordregivende myndigheders side eller de foreløbige beslutninger, som den foreliggende tvist vedrører, får en præklusiv frist i henhold til Order 84A(4) i RSC til at begynde at løbe, kan tilbudsgivere og ansøgere træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik på at lade eventuelle udbudsretlige overtrædelser efterprøve effektivt som omhandlet i artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665 og forhindre, at de er udelukket fra at fremsætte deres kritik på grund af præklusion.
52.
På baggrund heraf er det efter min opfattelse uforeneligt med kravene i artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665, når man i Irland udvider anvendelsesområdet for fristen i Order 84A(4) i RSC til også at omfatte foreløbige afgørelser, uden at dette udtrykkes klart i bestemmelsens ordlyd. På denne måde kan tilbudsgiverne og ansøgerne i udbudsproceduren nemlig ikke med tilstrækkelig sikkerhed forudse, hvilke følger fristbestemmelsen har, især for så vidt angår omfanget af den præklusion, som bestemmelsen medfører. Derved undergraves formålet om en effektiv adgang til klage over ordregivende myndigheders beslutninger, sådan som dette pålægges medlemsstaterne i henhold til artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665.
— Irlands indvending om, at en frist til at anfægte foreløbige afgørelser opfylder direktiv 89/665’s formål, især påbuddet om at handle så hurtigt som muligt
53.
Irland har indledningsvis indvendt, at det følger af direktiv 89/665 og retspraksis herom, at alle beslutninger fra ordregivende myndigheder kan anfægtes. Udvidelsen af fristbestemmelsen i Order 84A(4) i RSC til også at omfatte foreløbige afgørelser er i overensstemmelse med de fællesskabsretlige regler. Desuden ligger der et påbud om at handle så hurtigt som muligt til grund for direktiv 89/665. Artikel 1, stk. 1, i direktivet kræver ikke kun, at ordregivende myndigheders beslutninger efterprøves effektivt men også så hurtigt som muligt. En efterprøvelse af beslutninger fra ordregivende myndigheder må derfor i alle tilfælde underlægges fristen i Order 84A(4) i RSC. Hvis man tillader, at forbigåede tilbudsgivere først gør alle deres anbringender gældende, efter at den endelige beslutning om tildeling af en offentlig kontrakt er vedtaget, vil der opstå fare for langvarig retsusikkerhed og betydeligt tidsspilde i forbindelse med tildeling af offentlige kontrakter. På denne måde ville det desuden blive umuligt at afhjælpe eventuelle udbudsretlige overtrædelser, allerede mens en udbudsprocedure løber.
54.
Hertil skal bemærkes, at Irland naturligvis har kompetence til også at fastsætte præklusive frister for så vidt angår en udbudsretlig efterprøvelse af forberedende handlinger og foreløbige afgørelser fra den ordregivende myndighed — f.eks. opstilling af en »short list« eller valg af en foretrukken tilbudsgiver. Som allerede nævnt (
33
) er det foreneligt med fællesskabsretten at fastsætte rimelige præklusive frister, såfremt man herved overholder ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet. Det kan i endnu højere grad være lovligt og formålstjenligt at fastsætte sådanne præklusive frister — også hvis de er relativt korte — når fællesskabsretten inden for et bestemt område statuerer et påbud om at handle så hurtigt som muligt — sådan som det er tilfældet i udbudsretten — ved at kræve, at der handles »så hurtigt som muligt« (
34
) (artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665 (
35
)).
55.
Det er altså absolut rigtigt, at Irland ved at udvide fristbestemmelsen i Order 84A(4) i RSC til også at omfatte foreløbige afgørelser forfølger et lovligt formål, der er i overensstemmelse med direktivet (
36
). Dette formål skal imidlertid være i overensstemmelse med retssikkerhedskravene i national ret. Fristbestemmelsen skal være affattet bestemt og klart, og dens retsvirkninger skal kunne forudses. Det forhold, at en national praksis er i overensstemmelse med et direktivs beskyttelsesformål, fritager ikke den pågældende medlemsstat fra pligten til at skabe en retstilstand med den fornødne bestemthed, klarhed og forståelighed, hvorved den enkelte borger har mulighed for at kende sine rettigheder og pligter (
37
).
56.
I det foreliggende tilfælde skal der også tages hensyn til, at direktiv 89/665 ikke kun forpligter medlemsstaterne til at foretage en hurtig efterprøvelse men også kræver, at efterprøvelsen af beslutninger om kontrakttildeling er effektiv (jf. artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665). En national praksis, hvorved kun det ene af disse to mål virkeliggøres, og dette sker på bekostning af det andet, er ikke i overensstemmelse med direktivet. Udvidelsen af den præklusive frist i Order 84A(4) i RSC til også at omfatte foreløbige afgørelser kan ganske vist støtte formålet om en hurtig efterprøvelse, men hvis man ikke samtidig foretager en præcisering af ordlyden af Order 84A(4) i RSC, begrænser denne praksis fra de irske myndigheders side imidlertid retssikkerheden og bringer dermed i sidste ende virkeliggørelsen af formålet om en effektiv efterprøvelse i fare (
38
).
57.
Der er i øvrigt ikke nogen grundlæggende modstrid mellem retssikkerhedskravet og påbuddet om at handle så hurtigt som muligt (
39
). At en efterprøvelse sker så hurtigt som muligt er tværtimod formålstjenligt, når der skal skabes retssikkerhed, forudsat at den procedure, der anvendes, herunder præklusive frister, i videst muligt omfang i national ret er reguleret så klart, bestemt og forudsigeligt som muligt.
58.
Irlands første indvending skal derfor forkastes.
— Irlands indvending om, at irsk ret er præget af »common law«
59.
Irland har desuden indvendt, at irsk ret er præget af »common law«. I et common law-system som det irske er det afgørende ikke kun lovbestemmelser, men også retspraksis. Tilbudsgivere og ansøgere må i givet fald lade sig rådgive i retlig henseende.
60.
Hertil bemærkes, at et direktiv overlader det til de nationale myndigheder at bestemme form og midler for gennemførelsen af det angivne mål (artikel 249, stk. 3, EF). Gennemførelsen af et direktiv i national ret kræver derfor ikke nødvendigvis vedtagelse af udtrykkelige, bestemte retsregler, idet det er tilstrækkeligt, at der foreligger en generel retlig ramme. Men hvis man følger denne fremgangsmåde, er det afgørende, at man faktisk tilstrækkeligt bestemt og klart sikrer, at direktivet efterleves fuldt ud (
40
).
61.
Opstår den nationale retstilstand ved et sammenspil mellem lovbestemmelser og »dommerskabt ret«, må dette ikke ske på bekostning af de pågældende bestemmelsers klarhed og bestemthed. Dette gælder især, i det omfang et direktiv tilsigter at skabe rettigheder for den enkelte (
41
), og en uklar eller kompliceret retstilstand for så vidt angår eventuelle præklusive frister kan medføre, at de berørte mister retskrav — i det foreliggende tilfælde tab af adgang til at klage over ordregivende myndigheders beslutninger. Navnlig udenlandske tilbudsgivere og ansøgere ville kunne afskrækkes fra at ansøge om tildeling af offentlige kontrakter i Irland, hvis retstilstanden er kompliceret og uigennemsigtig.
62.
De nationale retter er forpligtet til at fortolke og anvende nationale regler i overensstemmelse med direktiver (
42
). Hvad særligt angår den udbudsretlige klageprocedure skal de fortolke de nationale bestemmelser, hvorved der er indført en præklusionsfrist, således, at overholdelsen af det effektivitetsprincip, som følger af direktiv 89/665, sikres (
43
).
63.
Det er ikke foreneligt med disse krav, hvis en national ret går ud over ordlyden i en lovbestemt præklusiv frist, der gælder for retten til at indgive klage — i det foreliggende tilfælde Order 84A(4) i RSC — og anvender den analogt på efterprøvelse af beslutninger, som lovgiver ikke har fastlagt en sådan præklusiv frist for. Retstilstanden bliver nemlig mindre gennemskuelig herved. Som følge af fristens præklusive virkning risikerer de berørte tilbudsgivere og ansøgere at miste deres ret til at klage over bestemte beslutninger. Derved undergraves formålet om en effektiv efterprøvelse af ordregivende myndigheders beslutninger, sådan som dette er fastlagt i artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665 (
44
).
64.
På baggrund heraf skal Irlands anden indsigelse også forkastes.
— Foreløbigt resultat
65.
Jeg må derfor alt i alt drage den konklusion, at første del af Kommissionens andet anbringende skal godtages.
2. Præklusionsfristens længde (anden del af det andet anbringende)
66.
I anden del af sit andet anbringende kritiserer Kommissionen formuleringen i Order 84A(4) i RSC hvorefter en sag om efterprøvelse af en beslutning skal anlægges »så hurtigt som muligt og under alle omstændigheder senest inden for tre måneder«. Som følge af denne bestemmelse er det uklart for de berørte tilbudsgivere og ansøgere, præcist hvor lang den præklusive frist er, og det gør det urimeligt svært for dem at anlægge sag. Desuden kan det ikke ses, i hvilke tilfælde det er tilstrækkeligt at anlægge sag inden for tre måneder, og hvornår dette skal ske tidligere — altså inden der er gået tre måneder.
67.
Det skal indledningsvis bemærkes, at der ikke nødvendigvis skal være tale om to selvstændige præklusive frister, når en retsregel forbinder en tidsangivelse, der udtrykkes i form af dage, uger, måneder eller år, med ordene »så hurtigt som muligt« eller en lignende tilføjelse. I nogle bestemmelser anvendes sådanne tilføjelser kun som udtryk for påbuddet om at handle så hurtigt som muligt og for at minde ansøgere eller sagsøgere om deres forpligtelse til i egen interesse så tidligt som muligt at tage de nødvendige skridt til at sikre deres rettigheder så godt, som det kan lade sig gøre.
68.
I sidstnævnte betydning anvendte Domstolen f.eks. selv tidligere udtrykket »hurtigst muligt« med hensyn til eventuelle anmodninger fra parterne i en sag om forlængelse af taletiden under de mundtlige forhandlinger (
45
). Midlertidigt ansatte i Fællesskaberne, der bliver arbejdsløse, skal opfylde bestemte formaliteter »så hurtigt som muligt og senest [inden for bestemte, nærmere præciserede frister]« (
46
). Der benyttes en lignende ordlyd, når det skal udtrykkes, at offentlige myndigheder er underlagt et påbud om at handle så hurtigt som muligt i forbindelse med behandling af bestemte ansøgninger eller procedurer (
47
). Også i udbudsretten kendes den model, at »en pligt til at udvise agtpågivenhed […] i højere grad må forstås som en handlingsforpligtelse end en resultatforpligtelse« (
48
).
69.
For så vidt angår den fristbestemmelse, der er relevant her, nemlig Order 84A(4) i RSC, kan man derimod ikke med sikkerhed gå ud fra, at ordene »så hurtigt som muligt« kun skal være udtryk for påbuddet om at handle så hurtigt som muligt. Ifølge de angivelser, der er fremført fra Irlands side i sagen for Domstolen, er det ikke udelukket, at udtrykket »så tidligt som muligt« i Order 84A(4) i RSC har en bredere betydning og skal forstås som en selvstændig præklusiv frist, der kan medføre, at selv sager, som anlægges inden for den frist på tre måneder, som »i hvert fald« består, afvises.
70.
Irland går ganske vist tilsyneladende ud fra, at en sag normalt er anlagt rettidigt, hvis dette »under alle omstændigheder [er sket] senest inden for tre måneder efter, at grundene til at anlægge sag er indtrådt«. Samtidig fremhæver Irland imidlertid under henvisning til en dom fra statens højeste domstol (
49
), at en ansøgers »vigtigste forpligtelse« (
50
) inden for rammerne af Order 84A(4) i RSC er at anlægge sagen »så hurtigt som muligt«. Under visse omstændigheder kan dette medføre, at en sag skal afvises som anlagt for sent, selv hvis den er anlagt inden for fristen på tre måneder (
51
). Det er altså i hvert fald ikke udelukket, at de irske retter fortolker ordene »så hurtigt som muligt« i Order 84A(4) i RSC som en selvstændig præklusionsfrist (
52
).
71.
Skulle formuleringen »så hurtigt som muligt« i Order 84A(4) i RSC rent faktisk indrømme de irske retter kompetence til ud fra et frit skøn at afvise sager allerede inden udløbet af fristen på tre måneder, opfylder den ikke fællesskabsrettens krav. Virkningerne af en præklusiv frist, hvis længde underlægges den kompetente rets skøn, kan ikke forudses. De berørte tilbudsgivere og ansøgere ved ikke, hvor lang tid de har til at forberede deres klageanmodning på rimelig vis, og de kan næppe bedømme det mulige udfald af et sådant retsmiddel. På denne måde når man ikke målet om en effektiv adgang til at klage over ordregivende myndigheders beslutninger, sådan som det opstilles i artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665 (
53
).
72.
Da det ikke kan udelukkes, at de nationale retter opfatter udtrykket »så hurtigt som muligt« i Order 84A(4) i RSC som en selvstændig præklusiv frist, er denne bestemmelse desuden ikke tilstrækkeligt klar til at sikre en anvendelse, der er forenelig med fællesskabsretten (
54
). Også af denne grund udgør Order 84A(4) i RSC ikke en tilstrækkelig gennemførelse af direktiv 89/665.
— Irlands indvending om, at de nationale retter, hvis der er behov herfor, kan forlænge fristen til at anlægge sag efter et frit skøn
73.
Fra Irlands side har man indvendt, at de nationale retter i henhold til Order 84A(4) i RSC kan forlænge fristen til at anlægge sag efter et frit skøn, idet der henvises til en dom fra High Court of Ireland fra 2006 (
55
).
74.
Det kan ganske vist tænkes, at en sådan adgang til at forlænge en frist letter retternes mulighed for at sikre, at det enkelte tilfælde løses på retfærdig vis. Men den kan ikke fjerne de ovenfor konstaterede mangler ved Order 84A(4) i RSC med hensyn til kravene om, at fristbestemmelsen skal være klar, bestemt og forudsigelig. Selv henset til denne mulighed for forlængelse kan de berørte tilbudsgivere og ansøgere ikke på forhånd vurdere, hvor lang tid de har til at forberede en sag på rimelig vis, og udsigterne til at vinde en sådan. Der sker derimod det, at en fristbestemmelse, som i forvejen er uklar, tilføjes et yderligere element af uklarhed.
75.
Artikel 1, stk. 1, sammenholdt med artikel 1, stk. 3, i direktiv 89/665, giver alle, der er eller har været interesseret i en bestemt offentlig kontrakt, og som er blevet eller risikerer at blive påført en skade som følge af et påstået retsbrud, en individuel ret til at få efterprøvet den ordregivende myndigheds beslutninger (
56
). Som jeg også redegør for i sagen Uniplex (UK), må en effektiv gennemførelse af et sådant krav ikke afhænge af et frit skøn fra en national retsinstans, heller ikke hvis den skønsmæssige beføjelse tilkommer en uafhængig ret (
57
).
76.
Irlands første indvending skal derfor forkastes.
— Irlands indvending om, at ingen sag endnu er blevet afvist med den begrundelse, at der er sket en overtrædelse af princippet »så hurtigt som muligt«
77.
Fra Irlands side er det desuden blevet fremført, at ingen irsk ret endnu har afvist en sag med det argument, at den, selv om den er anlagt inden for tre måneder, ikke er anlagt »så hurtigt som muligt«.
78.
Denne indvending er heller ikke overbevisende. Ved påvisningen af, at et direktivs gennemførelse er utilstrækkelig eller uhensigtsmæssig, er det ikke nødvendigt at fastslå, hvilke virkninger de nationale gennemførelsesforskrifter faktisk har. Gennemførelsens utilstrækkelighed eller mangelfuldhed beror nemlig på selve affattelsen af disse retsforskrifter (
58
). En traktatbrudssag har en objektiv karakter og kan også anlægges, hvis der endnu ikke er opstået nogen konkret skade eller indtrådt andre bebyrdende virkninger (
59
).
— Irlands indvending om, at den nationale retstilstand snart ændres
79.
Endelig har Irland i proceduren forud for søgsmålet forsvaret sig med det argument, at national ret alligevel snart ændres i forbindelse med gennemførelse af direktiv 2007/66, hvilket gør det muligt at præcisere Order 84A(4) i RSC.
80.
Herved er det tilstrækkeligt at henvise til, at spørgsmålet, om der foreligger et traktatbrud, i henhold til fast retspraksis skal afgøres på baggrund af forholdene i medlemsstaten, som de var ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse, og at ændringer af forholdene i tiden derefter ikke kan tages i betragtning af Domstolen (
60
). Så meget desto mere kan man ikke tage hensyn til ændringer i national ret, der endnu kun befinder sig på planlægningsstadiet eller foreligger et udkast til.
— Foreløbig konklusion
81.
På baggrund af alle disse forhold når jeg til den konklusion, at også anden del af det andet anbringende er begrundet, og at Kommissionens påstand derfor i sin helhed skal tages til følge.
VI — Sagens omkostninger
82.
I henhold til artikel 69, stk. 2, i Domstolens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand herom, og Irland har tabt sagen, skal Irland pålægges at betale omkostningerne.
VII — Forslag til afgørelse
83.
På baggrund af redegørelsen ovenfor foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
»1)
Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktaten, idet
a)
den irske myndighed National Roads Authority undlod at underrette den forbigåede tilbudsgiver om sin beslutning om tildeling af en offentlig kontrakt angående vejbygningsprojektet Dundalk Western Bypass Motorway, således som artikel 8, stk. 2, i direktiv 93/37/EØF og artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665/EØF kræver det, og idet
b)
det i modstrid med kravene i artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665/EØF ikke med tilstrækkelig klarhed kan udledes af Order 84A(4) i de irske Rules of the Superior Courts, hvor lang den præklusive frist til at indgive klage over en udbudsretlig afgørelse er, og hvilke beslutninger fra den ordregivende myndighed, der omfattes af denne frist.
2)
Irland betaler sagens omkostninger.«
(
1
) – Originalsprog: tysk.
(
2
) – Rådets direktiv 93/37/EØF af 14.6.1993 om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter (EFT L 199, s. 54). Da den udbudsprocedure, der er genstand for sagen, blev gennemført inden den, har Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter (EUT L 134, s. 114, berigtiget i EUT L 351, s. 44) ingen betydning for den foreliggende sag.
(
3
) – Rådets direktiv 89/665/EØF af 21.12.1989 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter (EFT L 395, s. 33).
(
4
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/52/EF af 13.10.1997 om ændring af direktiv 92/50/EØF, 93/36/EØF og 93/37/EØF om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af henholdsvis offentlige tjenesteydelsesaftaler, aftaler om offentlige indkøb og offentlige bygge- og anlægskontrakter (EFT L 328, s. 1).
(
5
) – Rådets direktiv 92/50/EØF af 18.6.1992 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler (EFT L 209, s. 1).
(
6
) – De seneste ændringer af direktiv 89/665, der er foretaget ved direktiv 2007/66, har ingen betydning for den foreliggende retstvist, da fristen til at gennemføre sidstnævnte direktiv løber indtil den 20.12.2009 (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/66/EF af om ændring af Rådets direktiv 89/665/EØF og 92/13/EØF for så vidt angår forbedring af effektiviteten af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige kontrakter (EUT L 335, s. 31), jf. især artikel 3, stk. 1, i dette direktiv).
(
7
) – Henvisningen i artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665 til direktiv 71/305 skal forstås som en henvisning til direktiv 93/37 (jf. artikel 36, stk. 2, i direktiv 93/37).
(
8
) – Forordning fra 2006 om indgåelse af offentlige kontrakter (S.I. nr. 329 fra 2006).
(
9
) – Procesreglement for de højere domstole.
(
10
) – Denne bestemmelse bygger på en ændring af de processuelle forskrifter for High Court of Ireland, der trådte i kraft den 19.10.1998, og som blev udløst af de såkaldte »Rules of the Superior Courts (No. 4) (Review of the Award of Public Contracts)« (S.I. nr. 374 fra 1998).
(
11
) – »Public-Private Partnership (PPP)«.
(
12
) – Dom fra High Court of Ireland (dommer Kelly) i sagen SIAC Construction Limited mod National Road Authority, [2004] IEHC 128, herefter »dommen i sagen SIAC mod NRA«.
(
13
) – De mundtlige forhandlinger fandt sted i direkte forlængelse af de mundtlige forhandlinger i sag C-406/08, Uniplex (UK).
(
14
) – Dom af 24.6.2004, sag C-212/02, Kommissionen mod Østrig, præmis 21, og af, sag C-444/06, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 2045, præmis 38); jf. i samme retning dom af, sag C-81/98, Alcatel Austria m.fl., Sml. I, s. 7671, præmis 43.
(
15
) – Jf. i denne retning dommen i sagen Kommissionen mod Østrig, nævnt i fodnote 14, præmis 21.
(
16
) – På processproget udtrykkes dette således: »except in very exceptional circumstances«.
(
17
) – Jf. herom dommen i sagen SIAC mod NRA, nævnt ovenfor i punkt 17 og fodnote 12.
(
18
) – Dom af 21.9.1999, sag C-392/96, Kommissionen mod Irland, Sml. I, s. 5901, præmis 61, af, sag C-233/00, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 6625, præmis 62, af, sag C-177/04, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 2461, præmis 52, og af, sag C-36/05, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 10313, præmis 38.
(
19
) – Sag C-455/08, Kommissionen mod Irland.
(
20
) – Jf. blot dom af 31.1.2006, sag C-503/03, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 1097, og — for så vidt angår tildeling af offentlige kontrakter — dom af, forenede sager C-20/01 og C-28/01, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3609, af, sag C-385/02, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 8121, af, sag C-29/04, Kommissionen mod Østrig, Sml. I, s. 9705, af, sag C-250/07, Kommissionen mod Grækenland, Sml. I, s. 4369, og af, sag C-275/06, Kommissionen mod Tyskland.
(
21
) – Jf. også mit forslag til afgørelse af 13.3.2008 i sag C-454/06, Pressetext Nachrichtenagentur, Sml. I, s. 4401, punkt 154. For fremtidige sager opstiller artikel 2c i direktiv 89/665, som affattet i direktiv 2007/66, imidlertid fællesskabsretlige minimumskrav for så vidt angår nationale tidsfrister for indgivelse af klage.
(
22
) – Jf. f.eks. dom af 16.12.1976, sag 33/76, Rewe mod Landwirtschaftskammer Saarland, Sml. s. 1989, præmis 5, af, sag C-231/96, Edis, Sml. I, s. 4951, præmis 20 og 35, af, sag C-30/02, Recheio — Cash & Carry, Sml. I, s. 6051, præmis 18, og af, sag C-40/08, Asturcom Telecomunicaciones, Sml. I, s. 9579, præmis 41.
(
23
) – Jf. mit forslag til afgørelse i sagen Pressetext Nachrichtenagentur, nævnt i fodnote 21, punkt 155.
(
24
) – Jf. herom dom af 12.12.2002, sag C-470/99, Universale-Bau m.fl., Sml. I, s. 11617, især præmis 71 og 76, af, sag C-327/00, Santex, Sml. I, s. 1877, præmis 52, og af, sag C-241/06, Lämmerzahl, Sml. I, s. 8415, præmis 50.
(
25
) – Dommen i sagen SIAC mod NRA, nævnt i fodnote 12.
(
26
) – Rækkevidden af nationale administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser skal bedømmes under hensyntagen til de nationale domstoles fortolkning af dem; jf. dom af 8.6.1994, sag C-382/92, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. I, s. 2435, præmis 36, af, sag C-129/00, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 14637, præmis 30, og af, sag C-490/04, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 6095, præmis 49.
(
27
) – Dom af 15.3.1990, sag C-339/87, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 851, præmis 25, af, sag C-361/88, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2567, præmis 24, af, sag C-366/89, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 4201, præmis 17, af, sag C-410/03, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 3507, præmis 32, og af, sag C-507/04, Kommissionen mod Østrig, Sml. I, s. 5939, præmis 298.
(
28
) – Dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland, nævnt i fodnote 27, præmis 24, og i sagen Kommissionen mod Italien, nævnt i fodnote 27, præmis 17, samt dom af 7.11.1996, sag C-221/94, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 5669, præmis 22, af, sag C-417/99, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 6015, præmis 38, og af, sag C-427/07, Kommissionen mod Irland, Sml. I, s. 6277, præmis 55.
(
29
) – Dom af 26.4.2005, sag C-376/02, »Goed Wonen«, Sml. I, s. 3445, præmis 32, af, sag C-288/07, Isle of Wight Council m.fl., Sml. I, s. 7203, præmis 48, og af, sag C-201/08, Plantanol, Sml. I, s. 8343, præmis 43.
(
30
) – Dom af 7.6.2005, sag C-17/03, VEMW m.fl., Sml. I, s. 4983, præmis 80, af, sag C-347/06, ASM Brescia, Sml. I, s. 5641, præmis 69, og af, sag C-158/07, Förster, Sml. I, s. 8507, præmis 67, samt Plantanol-dommen, nævnt i fodnote 29, præmis 46.
(
31
) – Den præklusion, som følger af Order 84A(4) i RSC, illustreres særligt tydeligt af vejbygningsprojektet Dundalk Western Bypass Motorway, der har udløst den foreliggende traktatbrudssag: Efter Irlands opfattelse skulle SIAC have anfægtet NRA’s foreløbige afgørelse om valg af en foretrukken tilbudsgiver allerede inden for fristen i Order 84A(4) i RSC og have fremført sine kritikpunkter vedrørende valget af Celtic Road Group-konsortiet allerede på dette tidspunkt. Da SIAC senere anfægtede den endelige beslutning om kontrakttildeling, var der, sådan som det konstateres i dommen i sagen SIAC mod NRA fra High Court of Ireland, nævnt i fodnote 12, allerede indtrådt præklusion med hensyn til disse anbringender.
(
32
) – Jf. i denne retning dommen i sagen Universale-Bau m.fl., nævnt i fodnote 24, især præmis 72, Santex-dommen, nævnt i fodnote 24, præmis 51 og 57, og Lämmerzahl-dommen, nævnt i fodnote 24, præmis 52; jf. generelt om fremgangsmåderne ved retssager dom af 3.3.2005, forenede sager C-21/03 og C-34/03, Fabricom, Sml. I, s. 1559, præmis 42.
(
33
) – Jf. ovenfor i punkt 41.
(
34
) – Dommen i sagen Universale-Bau m.fl., nævnt i fodnote 24, præmis 76, Santex-dommen, nævnt i fodnote 24, præmis 52, og Lämmerzahl-dommen, nævnt i fodnote 24, præmis 50 og 51; jf. også mit forslag til afgørelse i sagen Pressetext Nachrichtenagentur, nævnt i fodnote 21, punkt 157.
(
35
) – Jf. desuden tredje og femte betragtning til direktiv 89/665, hvor der henholdsvis anvendes udtrykket »hurtige klagemuligheder« og »hastebehandling af […] overtrædelser«. For fremtidige tilfælde præciseres det desuden i artikel 2c i direktiv 89/665 (indføjet ved direktiv 2007/66), at det er lovligt at fastsætte nationale bestemmelser, hvorefter »en klage over en beslutning truffet af en ordregivende myndighed som led i eller i forbindelse med en udbudsprocedure, der henhører under anvendelsesområdet for direktiv 2004/18/EF, skal indgives inden udløbet af en bestemt frist«.
(
36
) – Jf. i samme retning dommen i sagen Universale-Bau m.fl., nævnt i fodnote 24, præmis 75-79, og Lämmerzahl-dommen, nævnt i fodnote 24, præmis 50 og 51, samt dom af 12.2.2004, sag C-230/02, Grossmann Air Service, Sml. I, s. 1829, præmis 30 og 36-39.
(
37
) – Dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland, nævnt i fodnote 27, præmis 24, i sagen Kommissionen mod Italien, nævnt i fodnote 27, præmis 17, og i sagen Kommissionen mod Luxembourg, nævnt i fodnote 28, præmis 22.
(
38
) – Jf. ovenfor i punkt 49 og 50 i dette forslag til afgørelse.
(
39
) – Jf. også hvad dette angår dommen i sagen Universale-Bau m.fl., nævnt i fodnote 24, præmis 76-78.
(
40
) – Dom af 23.5.1985, sag 29/84, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 1661, præmis 23, af, sag 363/85, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 1733, præmis 7, af, sag C-144/99, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 3541, præmis 17, af, sag C-6/04, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. I, s. 9017, præmis 21, og af, sag C-32/05, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 11323, præmis 34, samt dommen i sagen Kommissionen mod Irland, nævnt i fodnote 28, præmis 54 og 55.
(
41
) – Jf. også hvad dette angår dommen i sagen Kommissionen mod Irland, nævnt i fodnote 28, præmis 55.
(
42
) – Jf. generelt angående princippet om fortolkning i overensstemmelse med et direktiv dom af 10.4.1984, sag 14/83, Von Colson og Kamann, Sml. s. 1891, præmis 26, af, forenede sager C-397/01 — C-403/01, Pfeiffer m.fl., Sml. I, s. 8835, præmis 113, og af, sag C-268/06, Impact, Sml. I, s. 2483, præmis 98; jf. specifikt om direktiv 89/665 desuden Santex-dommen, nævnt i fodnote 24, præmis 63, og Lämmerzahl-dommen, nævnt i fodnote 24, præmis 62.
(
43
) – Santex-dommen, nævnt i fodnote 24, præmis 62.
(
44
) – Jf. også ovenfor i punkt 49-52 i dette forslag til afgørelse.
(
45
) – Jf. punkt 50, stk. 2, i de praktiske anvisninger vedrørende direkte søgsmål og appelsager som affattet den 15.10.2004 (EUT L 361, s. 15): Derefter skulle en anmodning om forlængelse af taletiden under de mundtlige forhandlinger »indgå til Domstolen hurtigst muligt« og kunne kun blive taget i betragtning, hvis den indgik »senest 14 dage før retsmødet«.
(
46
) – Artikel 1, nr. 2, litra a) og b), i Kommissionens forordning (EF) nr. 780/2009 af 27.8.2009 om fastsættelse af gennemførelsesbestemmelser for artikel 28a, stk. 2, tredje afsnit, og for artikel 96, stk. 2, tredje afsnit, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne (EUT L 226, s. 3).
(
47
) – Jf. f.eks. artikel 3, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/4/EF af 28.1.2003 om offentlig adgang til miljøoplysninger og om ophævelse af Rådets direktiv 90/313/EØF (EFT L 141, s. 26) og — om den regulering, der gjaldt inden — mit forslag til afgørelse af i sag C-186/04, Housieaux, Sml. I, s. 3299, punkt 23.
(
48
) – Dommen i sagen Kommissionen mod Grækenland, nævnt i fodnote 20, præmis 68. Jf. desuden artikel 2, stk. 1, litra a), i direktiv 89/665 og artikel 41, stk. 1 og 2, i direktiv 2004/18.
(
49
) – Dom fra Supreme Court of Ireland af 4.4.2003 i sagen Dekra Éireann Teoranta mod Minister for the Environment and Local Government, [2003] IESC 25, [2003] 2 IR 270 (Irland har især henvist til punkt 14 a i dommer Denhams redegørelse).
(
50
) – På processproget anvendes udtrykket »primary obligation«.
(
51
) – Under henvisning til et obiter dictum i dommen fra Supreme Court of Ireland i sagen Dekra Éireann Teoranta, nævnt i fodnote 49, er der anført følgende fra Irlands side: »In certain circumstances a court could refuse an application under Order 84A, rule 4, brought within three months where the prejudice to the public or a party could be such that the application should be refused.«
(
52
) – I denne forbindelse er frem for alt dommer Denhams udtalelser i Dekra Éireann Teoranta-dommen, nævnt i fodnote 49, oplysende. Dommeren udtaler sig dér først om fristbestemmelsen i Order 84(21)(1) i RSC, der i det væsentlige har samme ordlyd: »Whilst there is a discretion in the court to extend this time, there is also a discretion to refuse the application even within the months specified in the Rules of the Superior Courts« ([2003] 2 IR 270 [285]). Senere i sin redegørelse udtaler dommer Denham sig desuden om fortolkningen af fristbestemmelsen i Order 84A(4) i RSC, som der er tale om her, og fortolker denne således: »[…] in all the circumstances of a case a court may determine in its discretion that the prejudice to the public or a party could be such that […] the application should be refused. Since urgency and rapidity is an underpinning policy of applications regarding public contracts, the test requires that such applications be made rapidly and an applicant must explain reasonably any delay« ([2003] 2 IR 270 [286]).
(
53
) – Jf. herom også mit forslag til afgørelse fra i dag i sag C-406/08, Uniplex (UK), punkt 69.
(
54
) – Dommen i sagen Kommissionen mod Italien, nævnt i fodnote 26, præmis 33.
(
55
) – Dom fra High Court of Ireland (dommer Clarke) af 2.5.2006 i sagen Veolia Water UK mod Fingal County Council (No. 1), [2006] IEHC 137, [2007] 1 IR 690, præmis 28-54.
(
56
) – Jf. i denne retning dom af 2.6.2005, sag C-15/04, Koppensteiner, Sml. I, s. 4855, præmis 38, og Lämmerzahl-dommen, nævnt i fodnote 24, præmis 63, andet punktum.
(
57
) – Jf. mit forslag til afgørelse fra i dag i sagen Uniplex (UK), nævnt i fodnote 53, punkt 48-50.
(
58
) – Dommen i sagen Kommissionen mod Irland, nævnt i fodnote 18, præmis 60.
(
59
) – Dommen i sagen Kommissionen mod Irland, nævnt i fodnote 18, præmis 61, i sag C-233/00, Kommissionen mod Frankrig, nævnt i fodnote 18, præmis 62, i sag C-177/04, Kommissionen mod Frankrig, nævnt i fodnote 18, præmis 52, og i sagen Kommissionen mod Spanien, nævnt i fodnote 18, præmis 38.
(
60
) – Jf. blot dommen i sagen Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, nævnt i fodnote 40, præmis 49, i sagen Kommissionen mod Spanien, nævnt i fodnote 28, præmis 34, i sagen Kommissionen mod Luxembourg, nævnt i fodnote 40, præmis 22, og i sagen Kommissionen mod Irland, nævnt i fodnote 28, præmis 64 og 65. Jf. særligt vedrørende argumentet om den snarlige gennemførelse af direktiv 2007/66 dom af 11.6.2009, sag C-327/08, Kommissionen mod Frankrig, præmis 21-26.