61995CJ0322_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-322/95,
angaaende en anmodning, som Pretura circondariale di Roma i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,
Emanuele Iurlaro
mod
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen dels af artikel 9a i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1971 II, s. 366), som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6), senere aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2332/89 af 18. juli 1989 (EFT L 224, s. 1), dels af artikel 15 i Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemfoerelse af forordning nr. 1408/71 (EFT 1972 I_s. 149), som aendret og ajourfoert ved naevnte forordning nr. 2001/83,
har
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, J.C. Moitinho de Almeida (refererende dommer), og dommerne L. Sevón, D.A.O. Edward, P. Jann og M. Wathelet,
generaladvokat: P. Léger
justitssekretaer: ekspeditionssekretaer H.A. Ruehl,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
- E. Iurlaro ved advokaterne Rosa Maffei og Paolo Boer, Rom
- INPS ved advokat Maddalena Pittelli, Rom, og advokat Patrizia Ciacci, Milano
- den italienske regering ved afdelingschef Umberto Leanza, Juridisk Tjeneste, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtiget, bistaaet af statens advokat, Danilo Del Gaizo
- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Antonio Aresu og Maria Patakia, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at der er afgivet mundtlige indlaeg i retsmoedet den 22. januar 1997 af E. Iurlaro ved advokat Paolo Boer, af INPS ved advokaterne Maddalena Pittelli og Patrizia Ciacci, og af Kommissionen ved Maria Patakia og Paolo Stancanelli, Kommissionens Juridiske Tjeneste,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 13. marts 1997,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 3. oktober 1995, indgaaet til Domstolen den 16. oktober 1995, har Pretura circondariale di Roma i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen dels af artikel 9a i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1971 II, s. 366), som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6), senere aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2332/89 af 18. juli 1989 (EFT L 224, s. 1, herefter »forordning nr. 1408/71«), dels af artikel 15 i Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemfoerelse af forordning nr. 1408/71 (EFT 1972 I, s. 149), som aendret og ajourfoert ved forordning nr. 2001/83 (herefter »forordning nr. 574/72«).
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en retssag mellem E. Iurlaro, der er italiensk statsborger, og Istituto nazionale della previdenza sociale (den italienske sikringsstyrelse, herefter »INPS«) i anledning af sidstnaevntes afslag paa at anerkende de arbejdsloeshedsperioder, som E. Iurlaro har tilbagelagt i Tyskland, i forbindelse med tilkendelse af ret til en invaliditetsydelse i henhold til italiensk lov.
3 Det fremgaar af sagen, at E. Iurlaro fra januar 1954 til marts 1956 var forsikret i Italien og derfor i 110 uger indbetalte bidrag i denne stat. Han etablerede sig derefter i Tyskland, hvor han arbejdede og indbetalte socialsikringsbidrag fra 1959. Det staar fast, at Iurlaro fra den 18. oktober 1984 til den 18. oktober 1989 modtog arbejdsloeshedsydelser i henhold til tysk lovgivning undtagen i tidsrummet 5. august 1989 - 1. oktober 1989, hvor han fik udbetalt ydelser i anledning af sygdom.
4 E. Iurlaro har den 18. oktober 1989 efter at vaere blevet ramt af en invaliditet, der har nedsat hans arbejdsevne paa det omraade, hvor han er kvalificeret, med over totredjedele, indgivet ansoegning til INPS om invalidepension i Italien i medfoer af artikel 1 i lov nr. 222 af 12. juni 1984 om aendring af bestemmelserne om invalidepension (GURI nr. 165 af 16.6.1984, herefter »lov nr. 222«).
5 I artikel 4 i lov nr. 222 er det bestemt, at erhvervelse af ret til ydelser i anledning af invaliditet og ydelser i anledning af uarbejdsdygtighed forudsaetter, at forsikrings- og bidragsbetingelserne ifoelge artikel 9, stk. 2, i lovdekret nr. 636 af 14. april 1939, som konverteret til lov nr. 1272 af 6. juli 1939, er opfyldt. Ifoelge denne bestemmelse, der er blevet erstattet af artikel 2 i lov nr. 218 af 4. april 1952 om reform af den obligatoriske invalide-, alders- og efterladtepensionsordning (GURI nr. 89, Supplemento ordinario, af 15.4.1952), som aendret ved lov nr. 222, er retten til at opnaa en saadan pension betinget af, at der er forloebet mindst fem aar fra forsikringens start, og at der er indbetalt eller godskrevet mindst 260 ugentlige bidrag (fem aars indbetalinger) og i en periode paa fem aar forud for indgivelse af ansoegning om pension har vaeret tale om mindst 156 ugentlige bidrag (tre aars indbetalinger).
6 I artikel 4 i naevnte lov nr. 218 er det bestemt, at »de perioder, for hvilke den almindelige ydelse i henhold til tvungen arbejdsloeshedsforsikring udbetales, anses for bidragsperioder for saa vidt angaar retten til pension og denne pensions stoerrelse«.
7 Det fremgaar endvidere af forelaeggelseskendelsen, at ifoelge § 43 i Sozialgesetzbuch (BGBl III, s. 860), som aendret ved Gesetz zur Reform der gesetzlichen Rentenversicherung af 28. december 1989 (BGBl. IS. 2261) har de forsikrede, foer de er fyldt 65 aar, ret til invalidepension, saafremt de er uarbejdsdygtige, har tilbagelagt bidragsperioder paa tre aar i henhold til tvungen forsikring inden for de sidste fem aar foer invaliditetens indtraeden og har tilbagelagt de almindelige bidragsperioder foer invaliditetens indtraeden.
8 I henhold til samme bestemmelse forlaenges referenceperioden paa fem aar forud for invaliditetens indtraeden med perioder, der ligestilles med bidragsperioder (Anrechnungszeiten); til saadanne perioder hoerer efter § 58 i Sozialgesetzbuch perioder, i hvilke arbejdstageren har vaeret registreret som arbejdsloes i Tyskland og modtaget en ydelse fra offentlige institutioner. Saadanne perioder, der ogsaa tages i betragtning ved fastlaeggelse af referenceperioden, men ikke som bidragsperioder for saa vidt angaar erhvervelsen af pensionsret i Tyskland, medfoerer i oevrigt teoretisk bidragsbetaling, der tager sigte paa beregningen af pensionen.
9 INPS afslog Iurlaro's ansoegning med den begrundelse, at kravet om en mindste bidragsperiode ifoelge lov nr. 222 ikke var opfyldt. Ifoelge institutionen havde Iurlaro ganske vist fra 1954 indbetalt 110 ugentlige bidrag i Italien og 854 i Tyskland, men han havde i den i artikel 4 i lov nr. 222 omhandlede referenceperiode, der her havde strakt sig fra den 18. oktober 1984 til den 18. oktober 1989, modtaget ydelser i anledning af arbejdsloeshed i Tyskland uden samtidig at betale socialsikringsbidrag.
10 Iurlaro's klage over denne afgoerelse blev afvist, og han anlagde derfor den 24. juni 1994 sag ved Pretura circondariale di Roma, for hvilken ret han har gjort gaeldende, at bidragsbetalingsbetingelsen ifoelge lov nr. 222 var opfyldt, idet navnlig forlaengelsen ifoelge den tyske lovgivning af referenceperioden for saa vidt angaar arbejdsloeshedsperioderne har medfoert, at den referenceperiode, der kommer i betragtning ved anvendelsen af italiensk lovgivning, begyndte den 18. oktober 1978.
11 For Pretura circondariale di Roma, der henviser til EF-traktatens artikel 48, er det et spoergsmaal, om man skal undlade at anvende bestemmelsen i artikel 4 i lov nr. 222, fordi den er i strid med artikel 15, stk. 1, litra f), i forordning nr. 574/72, der har foelgende ordlyd:
»I de tilfaelde, der er omhandlet i forordningens artikel 18, stk. 1, artikel 38, artikel 45, stk. 1-3, artikel 64 og artikel 67, stk. 1 og 2, sker sammenlaegningen af perioder efter foelgende regler:
...
f) dersom visse forsikrings- eller bopaelsperioder efter en medlemsstats lovgivning kun medregnes, hvis de er tilbagelagt inden for en bestemt tidsfrist, skal den institution, som anvender denne lovgivning:
...
ii) forlaenge denne tidsfrist med laengden af de forsikrings- eller bopaelsperioder, der efter en anden medlemsstats lovgivning helt eller delvis er tilbagelagt inden for den naevnte tidsfrist, naar det drejer sig om forsikrings- eller bopaelsperioder, der efter den anden medlemsstats lovgivning alene medfoerer suspension af den frist, inden for hvilken forsikrings- eller bopaelsperioder skal vaere tilbagelagt.«
12 Den forelaeggende ret bemaerker, at denne regel ikke er klar, idet den i oevrigt ifoelge artikel 9a i forordning nr. 1408/71 kun synes at kunne anvendes, naar begge staters lovgivning indeholder en bestemmelse om, at der skal ses bort fra visse perioder og saaledes ikke har nogen relevans i et tilfaelde som det foreliggende, hvor adgangen hertil kun bestaar ifoelge den ene medlemsstats lovgivning (nemlig Tysklands, men ikke Italiens).
13 Det hedder i artikel 9a i forordning nr. 1408/71: »Er retten til ydelser efter en medlemsstats lovgivning betinget af, at der i loebet af en naermere fastsat periode forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden (referenceperiode) er tilbagelagt en minimumsforsikringsperiode, og er det bestemt, at perioder, i loebet af hvilke der er udredet ydelser efter denne medlemsstats lovgivning eller perioder med boernepasning paa denne medlemsstats omraade, forlaenger denne referenceperiode, forlaenger perioder, i loebet af hvilke der er udredt invalide- eller alderspension eller ydelser ved sygdom, arbejdsloeshed eller arbejdsulykke (bortset fra rente) i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, samt perioder med boernepasning paa en anden medlemsstats omraade, ligeledes den naevnte referenceperiode.«
14 Pretura har paa baggrund af denne usikkerhed besluttet at udsaette sagen og forelaegge Domstolen »et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 15, stk. 1, litra f), i forordning nr. 574/72 og artikel 9a i forordning nr. 1408/71 paa baggrund af traktatens artikel 48 for paa grundlag heraf at kunne afgoere, om artikel 4 i lov nr. 222 skal anvendes saaledes, at referenceperioden i forbindelse med anerkendelsen af retten til invalidepension skal forlaenges i et tilfaelde, hvor en arbejdstager har modtaget ydelser i anledning af arbejdsloeshed i en anden medlemsstat - her Tyskland - hvor der gaelder bestemmelser om en saadan forlaengelse, og i bekraeftende fald om der eventuelt gaelder betingelser for denne forlaengelse«.
15 Med dette spoergsmaal oensker den nationale ret reelt en afgoerelse af, om traktatens artikel 48-51, artikel 9a i forordning nr. 1408/71 og artikel 15, stk. 1, litra f), nr. ii), i forordning nr. 574/72 skal fortolkes saaledes, at en medlemsstat herefter er forpligtet til at forlaenge den ifoelge sin lovgivning for fastlaeggelse af den minimumsperiode, der er en betingelse for at tilkende ydelser i anledning af invaliditet, fastsatte referenceperiode med en periode, som svarer til de arbejdsloeshedsperioder, den paagaeldende har tilbagelagt i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, der til forskel fra lovgivningen i foerstnaevnte medlemsstat anerkender en saadan forlaengelse, naar arbejdsloeshedsperioderne er tilbagelagt paa dens omraade.
16 Det bemaerkes med henblik paa besvarelsen af dette spoergsmaal, at mens ifoelge italiensk lovgivning, der finder anvendelse i hovedsagen, arbejdsloeshedsperioder, hvori der udbetales ydelser, medregnes som bidragsperioder, baade naar det gaelder erhvervelsen af pensionsretten, og naar det gaelder beregningen af pensionens stoerrelse, tjener i tysk ret den periode, hvori en arbejdstager modtager ydelser i anledning af arbejdsloeshed, samtidig med at den medfoerer teoretisk bidragsbetaling med henblik paa beregningen af pensionen, til at forlaenge referenceperioden paa fem aar for saa vidt angaar fastsaettelse af den mindste bidragsperiode, der er en betingelse for en anerkendelse af pensionsretten.
17 Det maa derfor straks fastslaas, at de betingelser for at anvende artikel 9a i forordning nr. 1408/71, som er omhandlet i det praejudicielle spoergsmaal, ikke er opfyldt. Som fremhaevet af generaladvokaten i punkt 51 i forslaget til afgoerelse fremgaar det af selve ordlyden af denne bestemmelse, at den kun omfatter tilfaelde, hvor lovgivningen i den medlemsstat, der betinger retten til en ydelse af, at der er tilbagelagt en minimumsforsikringsperiode i en referenceperiode, selv anerkender en forlaengelse af denne periode med perioder, i hvilke visse ydelser, navnlig ydelser i anledning af arbejdsloeshed, er blevet udbetalt i en anden medlemsstat. Dette er imidlertid ikke tilfaeldet for en lovgivning som den italienske lovgivning, der finder anvendelse i hovedsagen, hvorefter arbejdsloeshedsperioder ikke forlaenger naevnte referenceperiode.
18 Det bemaerkes dernaest, at E. Iurlaro udelukkende har vaeret omfattet af lovgivninger om ydelser i anledning af invaliditet af saakaldt »B-type«, dvs. ydelser, hvis stoerrelse fastsaettes paa grundlag af varigheden af de tilbagelagte forsikringsperioder. Et saadant tilfaelde er omfattet af artikel 40, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, hvorefter den paagaeldende arbejdstager modtager ydelser efter bestemmelserne i forordningens kapitel 3 (artikel 44-51) om alderdom og doedsfald, der finder tilsvarende anvendelse.
19 Efter artikel 45, stk. 1, i denne forordning skal den kompetente institution i en medlemsstat, efter hvis lovgivning erhvervelse af ret til ydelser i anledning af alderdom er betinget af, at der er tilbagelagt forsikrings- eller bopaelsperioder, medregne perioder, der er tilbagelagt efter enhver anden medlemsstats lovgivning, som om det drejede sig om perioder, der var tilbagelagt efter den for denne institution gaeldende lovgivning.
20 I den forbindelse anfoeres det i artikel 15, stk. 1, litra f), nr. ii), i forordning nr. 574/72, der finder anvendelse »i de i ... artikel 18, stk. 1, artikel 38, artikel 45, stk. 1-3, artikel 64 og artikel 67, stk. 1 og 2, omhandlede tilfaelde«, at den kompetente institution i en medlemsstat, dersom visse forsikringsperioder efter denne medlemsstats lovgivning kun medregnes, hvis de er tilbagelagt inden for en bestemt tidsfrist, skal forlaenge denne tidsfrist med laengden af de forsikringsperioder, der efter en anden medlemsstats lovgivning helt eller delvis er tilbagelagt inden for den naevnte tidsfrist, naar det drejer sig om forsikringsperioder, der efter den anden medlemsstats lovgivning alene medfoerer suspension af den frist, inden for hvilken forsikringsperioder skal vaere tilbagelagt.
21 Men i et tilfaelde som det i hovedsagen foreliggende medfoerer de arbejdsloeshedsperioder, der er tilbagelagt i henhold til tysk lovgivning i den referenceperiode, som skal tages i betragtning i henhold til den italienske lovgivning, efter lovgivningen i den foerste stat ikke blot suspension af den frist, inden for hvilken forsikringsperioder skal vaere tilbagelagt. Af praemis 16 i naervaerende dom fremgaar det jo, at efter den tyske lovgivning, der finder anvendelse i hovedsagen, tages de arbejdsloeshedsperioder, i hvilke der er udredt ydelser, ogsaa i betragtning ved beregningen af invaliditetsydelsens stoerrelse.
22 Paa baggrund heraf maa det fastslaas, at artikel 15 i forordning nr. 574/72 ikke med foeje kan paaberaabes i det foreliggende tilfaelde, og det er herved ufornoedent at undersoege, om denne bestemmelse omfatter tilfaelde, i hvilke artikel 45 i forordning nr. 1408/71 ikke finder direkte, men kun analogisk anvendelse, jf. samme forordnings artikel 40.
23 Det bemaerkes endelig, at efter Domstolens praksis (jf. bl.a. dom af 20.9.1994, sag C-12/93, Drake, Sml. I, s. 4337, praemis 26) regulerer traktatens artikel 51 ikke betingelserne for fastlaeggelsen af forsikringsperioder, og det tilkommer derfor hver medlemsstat i lovgivningen at fastsaette vilkaarene for retten eller forpligtelsen til at blive tilsluttet en social sikringsordning, forudsat at der ikke herved diskrimineres mellem statens egne borgere og andre medlemsstaters borgere.
24 Den i sagen omhandlede italienske lovgivning anvender objektive kriterier og anvendes uden forskel paa italienske arbejdstagere og arbejdstagere fra de oevrige medlemsstater, da det efter den er udelukket at forlaenge den referenceperiode paa fem aar, der er fastlagt for beregningen af mindstekravet for at anerkende retten til at faa udbetalt ydelser i anledning af invaliditet, med de perioder, i hvilke den paagaeldende har tilbagelagt arbejdsloeshedsperioder i henhold til italiensk lovgivning eller en anden medlemsstats lovgivning.
25 Paa baggrund heraf maa det fastslaas, at traktatens artikel 48-51, artikel 9a i forordning nr. 1408/71 og artikel 15, stk. 1, litra f), nr. ii), i forordning nr. 574/72 skal fortolkes saaledes, at en medlemsstat herefter ikke er forpligtet til at forlaenge den ifoelge sin lovgivning for fastlaeggelse af den minimumsforsikringsperiode, der er en betingelse for at tilkende ydelser i anledning af invaliditet, fastsatte referenceperiode med en periode, som svarer til de arbejdsloeshedsperioder, den paagaeldende har tilbagelagt i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, der til forskel fra lovgivningen i foerstnaevnte medlemsstat anerkender en saadan forlaengelse, naar arbejdsloeshedsperioderne er tilbagelagt paa dens omraade.
26 E. Iurlaro og Kommissionen har i oevrigt gjort gaeldende, at den italienske institution ved anvendelsen af sammenlaegningsreglerne i artikel 45, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 skal tage hensyn ikke blot til de arbejdsloeshedsperioder, der er tilbagelagt i Italien i den i sagen omtvistede referenceperiode, men ogsaa til de hertil svarende perioder, som er tilbagelagt i Tyskland, selv om arbejdsloeshedsperioder efter sidstnaevnte stats lovgivning ikke tages i betragtning ved afgoerelsen af, om der er erhvervet ret til ydelser i anledning af invaliditet. E. Iurlaro har imidlertid i Tyskland tilbagelagt arbejdsloeshedsperioder paa mere end tre aar i den femaarsperiode, der gik forud for hans ansoegning om invalidepension i Italien. Han opfylder derfor betingelsen ifoelge artikel 4 i lov nr. 222, hvorefter der for den forsikrede i en periode paa fem aar forud for ansoegning om pension skal vaere indbetalt eller godskrevet mindst 156 ugentlige bidrag (tre aars indbetalinger).
27 Det bemaerkes i den forbindelse, at ordet »forsikringsperioder« defineres i artikel 1, litra r), i forordning nr. 1408/71 som »bidrags- eller beskaeftigelsesperioder eller perioder med selvstaendig virksomhed, der i den lovgivning, hvorefter de er tilbagelagt eller anses for at vaere tilbagelagt, betegnes eller anerkendes som forsikringsperioder, samt alle dermed ligestillede perioder, for saa vidt de efter denne lovgivning anses for ligestillede med forsikringsperioder«.
28 Heraf foelger, at »forsikringsperioder« specielt hvad angaar anvendelsen af artikel 45 i forordning nr. 1408/71 betegner perioder, der i den lovgivning, hvorefter de er tilbagelagt, er defineret eller anerkendt som forsikringsperioder (jf. bl.a. for saa vidt angaar ligestillede perioder dom af 7.2.1990, sag C-324/88, Vella m.fl., Sml. I, s. 257), idet dog formaalet med traktatens artikel 48-51 ikke hermed maa forspildes (jf. saaledes bl.a. dom af 15.10.1991, sag C-302/90, Faux, Sml. I, s. 4875, praemis 25-28).
29 En national lovgivning, der for erhvervelsen af retten til ydelser ved invaliditet kun tager hensyn til perioder med arbejdsloeshedsforsikring, som er tilbagelagt paa det nationale omraade med udelukkelse af hermed ligestillede perioder, der er tilbagelagt paa andre medlemsstaters omraader, udgoer en tilsidesaettelse af de naevnte traktatbestemmelser.
30 Bestemmelsen herom, som der ikke er blevet givet objektive grunde for, og hvorefter arbejdstagere, der ikke har udoevet deres ret til fri bevaegelighed, og vandrende arbejdstagere behandles forskelligt og stiller de sidstnaevnte ringere, maa antages at vaere et udtryk for forskelsbehandling, og dermed for tilsidesaettelse af de grundlaeggende bestemmelser i traktaten, der har til formaal at sikre fri bevaegelighed for arbejdstagerne.
31 Det skal dog bemaerkes, at INPS og den italienske regering i retsmoedet har anfoert, at arbejdsloeshedsperioder efter de italienske bestemmelser kun ligestilles med bidragsperioder ved afgoerelsen af, om der er erhvervet ret til ydelser i anledning af invaliditet med hoejst seks maaneder, og dette er ikke blevet bestridt.
32 Paa baggrund af disse erklaeringer, hvis rigtighed maa efterproeves af den nationale ret, maa det fastslaas, at traktatens artikel 48-51 ikke er til hinder for, at lovgivningen i en medlemsstat saaledes som den italienske lovgivning kun for en periode paa seks maaneder medregner arbejdsloeshedsperioder, der er tilbagelagt i en anden medlemsstat med henblik paa tilkendelse af ydelser i anledning af invaliditet, naar denne begraensning ogsaa omfatter tilfaelde, hvor disse perioder er tilbagelagt i den kompetente institutions medlemsstat.
33 Det praejudicielle spoergsmaal skal derfor besvares saaledes, at traktatens artikel 48-51, artikel 9a i forordning nr. 1408/71 og artikel 15, stk. 1, litra f), nr. ii), i forordning nr. 574/72 skal fortolkes saaledes, at en medlemsstat ikke er forpligtet til at forlaenge den ifoelge dens lovgivning for fastlaeggelse af den minimumsforsikringsperiode, der er en betingelse for tilkendelse af ydelser i anledning af invaliditet, fastsatte referenceperiode med en periode, der svarer til de arbejdsloeshedsperioder, den paagaeldende har tilbagelagt i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, der til forskel fra lovgivningen i foerstnaevnte medlemsstat anerkender en saadan forlaengelse, naar arbejdsloeshedsperioderne er tilbagelagt paa dens omraade. Endvidere er traktatens artikel 48-51 ikke til hinder for, at det ifoelge en medlemsstats lovgivning - ved afgoerelsen af, om den minimumsforsikringsperiode for anerkendelse af ret til en ydelse i anledning af invaliditet, er tilbagelagt - er udelukket at tage hensyn til arbejdsloeshedsforsikringsperioder, der er tilbagelagt i en bestemt periode forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, og som gaar ud over de perioder, som tages i betragtning i henhold til den foerste medlemsstats lovgivning.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
34 De udgifter, der er afholdt af den italienske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Pretura circondariale di Roma ved kendelse af 3. oktober 1995, for ret:
EF-traktatens artikel 48-51, artikel 9a i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, senere aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2332/89 af 18. juli 1989, og artikel 15, stk. 1, litra f), nr. ii), i forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemfoerelse af forordning nr. 1408/71, som aendret og ajourfoert ved forordning nr. 2001/83, skal fortolkes saaledes, at en medlemsstat herefter ikke er forpligtet til at forlaenge den ifoelge dens lovgivning for fastlaeggelse af den minimumsforsikringsperiode, der er en betingelse for tilkendelse af ydelser i anledning af invaliditet, fastsatte referenceperiode med en periode, der svarer til de arbejdsloeshedsperioder, den paagaeldende har tilbagelagt i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, der til forskel fra lovgivningen i foerstnaevnte medlemsstat anerkender en saadan forlaengelse, naar arbejdsloeshedsperioderne er tilbagelagt paa dens omraade. Endvidere er traktatens artikel 48-51 ikke til hinder for, at det ifoelge en medlemsstats lovgivning - ved afgoerelsen af, om den minimumsforsikringsperiode for anerkendelse af ret til en ydelse i anledning af invaliditet, er tilbagelagt - er udelukket at tage hensyn til arbejdsloeshedsforsikringsperioder, der er tilbagelagt i en bestemt periode forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, og som gaar ud over de perioder, som tages i betragtning i henhold til den foerste medlemsstats lovgivning.