ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAz 8. apríla 1976 (*)„Rovnosť odmeňovania medzi pracovníkmi mužského a ženského pohlavia“Vo veci 43/75_ktorej
predmetom je návrh podaný podľa článku 177 Zmluvy EHS, ktorým Cour de
travail de Bruxelles navrhuje, aby v súvislosti s konaním pred
týmto vnútroštátnym súdom medziGabrielle Defrenne, bývalou letuškou, bydliskom Brussels-Jette_aSociété Anonyme Belge de Navigation Aerienne Sabena, so sídlom v Bruseli_Súdny dvor vydal prejudiciálne rozhodnutie o výklade článku 119 Zmluvy EHS_SÚDNY DVOR_v zložení:
predseda R. Lecourt, predsedovia komôr H. Kutscher
a A. O’Keeffe, sudcovia A. M. Donner, J. Mertens de
Wilmars, P. Pescatore a M. Sørensen_generálny advokát: A. Trabucchi_tajomník: A. Van Houtte_vyhlásil tentoRozsudok1        Rozsudkom
z 23. apríla 1975 doručeným do kancelárie Súdneho dvora
2. mája 1975 predložil Cour du travail de Bruxelles na základe
článku 177 Zmluvy EHS dve prejudiciálne otázky týkajúce sa účinku
a vykonania článku 119 Zmluvy týkajúceho sa zásady rovnakej odmeny
pre mužov a ženy za rovnakú prácu.2        Tieto
otázky boli predložené v rámci sporu medzi letuškou a jej
zamestnávateľom, SA SABENA, vo veci náhrady škody, na ktorú si uplatňuje
odvolateľka vo veci samej nárok vzhľadom na to, že od 15. februára
1963 do 1. februára 1966 bola ako pracovníčka ženského pohlavia
údajne diskriminovaná v oblasti odmeňovania v porovnaní
s jej kolegami mužského pohlavia, ktorí vykonávali rovnakú prácu
ako „palubní zamestnanci“.3        Podľa
rozsudku vnútroštátneho súdu účastníci konania súhlasia s tým, že
práca letušky je rovnaká ako práca palubného zamestnanca a že za
daných okolností nie je existencia diskriminácie v oblasti
odmeňovania počas uvedeného obdobia v neprospech letušky
spochybnená. O prvej otázke (priamy účinok článku 119)4        Prvá
otázka spočíva v tom, či článok 119 Zmluvy „sám osebe priamo
zavádza do vnútroštátneho právneho poriadku každého členského štátu
zásadu rovnakej odmeny pre mužov a ženy za rovnakú prácu“ a či
„preto zakladá mimo rámca akéhokoľvek vnútroštátneho právneho predpisu
právo pracovníkov domáhať sa na vnútroštátnych súdoch dodržiavania tejto
zásady“.5        V prípade
kladnej odpovede otázka ďalej znie, od akého dátumu sa musí uznať tento
účinok.6        Odpoveď
na túto poslednú časť prvej otázky sa poskytne spolu s odpoveďou
na druhú otázku.7        Otázku
týkajúcu sa priameho účinku článku 119 treba posúdiť so zreteľom na
povahu zásady rovnakej odmeny, na cieľ, ktorý toto ustanovenie sleduje
a na jeho miesto v systéme Zmluvy.8        Článok 119 sleduje dva ciele.9        Na
jednej strane je vzhľadom na rozdielne stupne vývoja právnych predpisov
v oblasti sociálneho zabezpečenia v rôznych členských štátoch
cieľom článku 119 zabrániť tomu, aby boli podniky usadené
v štátoch, ktoré skutočne vykonali zásadu rovnakej odmeny,
konkurenčne znevýhodnené v rámci hospodárskej súťaže
v Spoločenstve v porovnaní s podnikmi nachádzajúcimi sa
v štátoch, ktoré ešte neodstránili mzdovú diskrimináciu
v neprospech pracovníčok.10      Na
druhej strane toto ustanovenie patrí do rámca sociálnych cieľov
Spoločenstva, ktoré sa neobmedzuje len na hospodársku úniu, ale ako to
zdôrazňuje preambula Zmluvy, má zároveň spoločnou činnosťou zaistiť
sociálny pokrok a smerovať k stálemu zlepšovaniu životných
a pracovných podmienok európskych národov.11      Tento
cieľ je zdôraznený vložením článku 119 do kapitoly venovanej sociálnej
politike, ktorej úvodné ustanovenie, teda článok 117, zdôrazňuje potrebu
„podporovať zlepšovanie pracovných podmienok a zvyšovanie životnej
úrovne pracovníkov tak, aby bolo možné tieto podmienky zosúladiť
a zároveň udržať ich dosiahnutú úroveň“.12      Z týchto
dvoch cieľov, ekonomického a sociálneho, vyplýva, že zásada
rovnakej odmeny je súčasťou základov Spoločenstva.13      To
vysvetľuje i to, prečo Zmluva stanovila plné uplatňovanie tejto
zásady už od konca prvej etapy prechodného obdobia.14      Preto
pri výklade tohto ustanovenia nemožno argumentovať pomalosťou
a zdržanlivosťou, ktoré spôsobili oneskorené účinné uplatňovanie
tejto základnej zásady v určitých členských štátoch.15      Konkrétnejšie,
umiestnenie článku 119 do kontextu zrovnoprávnenia pracovných podmienok
v zmysle pokroku umožňuje vyvrátiť námietku vychádzajúcu
z toho, že tento článok možno dodržať aj inak ako zvýšením
najnižších miezd.16      Podľa
prvého odseku článku 119 sú členské štáty povinné zabezpečiť
a zachovať „uplatňovanie zásady rovnakej odmeny pre mužov
a ženy za rovnakú prácu“.17      Druhý
a tretí odsek toho istého článku pridávajú určitý počet upresnení
týkajúcich sa pojmov odmeny a práce použitých v prvom odseku.18      Na
účely uplatňovania týchto ustanovení treba v rámci celkového
rozsahu pôsobnosti článku 119 rozlišovať na jednej strane medzi priamou
a otvorenou diskrimináciou, ktorú možno zistiť s pomocou
samotných kritérií rovnakej práce a rovnakej odmeny uvedených
v citovanom článku, a na druhej strane nepriamou
a skrytou diskrimináciou, ktorú možno zistiť len v závislosti
od presnejších vykonávacích ustanovení prijatých na úrovni Spoločenstva
alebo na vnútroštátnej úrovni.19      Nemožno
totiž prehliadať skutočnosť, že úplné vykonanie cieľa sledovaného
článkom 119 spočívajúce v odstránení akejkoľvek priamej alebo
nepriamej diskriminácie pracovníkov mužského a ženského pohlavia
nielen v rámci jednotlivých podnikov, ale aj celých priemyselných
odvetví a celého hospodárstva, si môže v určitých prípadoch
vyžadovať vymedzenie kritérií, na ktorých uplatnenie je potrebné prijať
primerané opatrenia na úrovni Spoločenstva a na vnútroštátnej
úrovni.20      Tento
uhol pohľadu je potrebný o to viac, že právne akty Spoločenstva
týkajúce sa tejto oblasti, ktoré budú predmetom odpovede na druhú
otázku, vykonávajú článok 119 v tom zmysle, že prísne kritérium
„rovnaká práca“ rozširujú najmä v súlade s ustanoveniami
Dohovoru Medzinárodnej organizácie práce z roku 1951 č. 100
o rovnakej odmene, ktorého článok 2 zakotvuje rovnakú odmenu za
prácu „rovnakej hodnoty“.21      Medzi
priame diskriminácie, ktoré možno zistiť s pomocou samotných
kritérií stanovených v článku 119, treba zaradiť najmä tie, ktoré
majú svoj pôvod v ustanoveniach legislatívnej povahy alebo
v kolektívnych pracovných dohodách, pričom tieto diskriminácie
možno odhaliť na základe čisto právnych analýz.22      To
platí rovnako aj v prípade nerovnakej odmeny pre mužov a ženy
za rovnakú prácu vykonávanú v rovnakom súkromnom alebo verejnom
zariadení alebo v rovnakých súkromných alebo verejných službách.23      Ak
taká situácia nastane – ako to preukazujú aj samotné zistenia
v rozsudku vnútroštátneho súdu – môže sudca zistiť všetky skutkové
okolnosti, ktoré mu umožňujú posúdiť, či pracovníčka dostáva nižšiu
odmenu ako pracovník, ktorý plní rovnaké pracovné úlohy.24      Prinajmenšom
za uvedených predpokladov je článok 119 priamo uplatniteľný,
a môže teda priznávať osobám podliehajúcim súdnej právomoci práva,
ktoré sú súdy povinné chrániť.25      Navyše,
vnútroštátne právne predpisy prijaté na uplatnenie zásady rovnakej
odmeny vo všeobecnosti iba opakujú podstatu znenia článku 119, pokiaľ
ide o priamu diskrimináciu v prípade rovnakej práce.26      Z tohto
hľadiska je belgický právny predpis zvlášť názorný, pretože článok 14
kráľovského nariadenie č. 40 o práci žien
z 24. októbra 1967 iba potvrdzuje právo každej pracovníčky
domáhať sa na príslušnom súde uplatnenia zásady rovnakej odmeny
zakotvenej v článku 119, na ktorý sa len odkazuje.27      Proti tomuto záveru nemožno namietať pojmami použitými v článku 119.28      Predovšetkým,
proti priamemu účinku nemožno argumentovať tým, že tento článok používa
výraz „zásada“, pretože v znení Zmluvy sa tento výraz používa
práve na zdôraznenie základnej povahy určitých ustanovení, ako to
vyplýva napríklad z názvu prvej časti Zmluvy venovanej „zásadám“
a z článku 113, podľa ktorého spoločná obchodná politika
vychádza z „jednotných zásad“.29      Ak
by sa oslabil tento pojem tak, že by predstavoval len neurčitý náznak,
boli by tým nepriamo dotknuté samotné základy Spoločenstva
a súdržnosť jeho vonkajších vzťahov.30      Nemožno
sa tiež opierať o argument, že článok 119 sa výslovne týka iba
„členských štátov“.31      Tak
ako už Súdny dvor konštatoval v iných súvislostiach, skutočnosť,
že určité ustanovenia Zmluvy sú formálne určené členským štátom,
nevylučuje, že zároveň môžu priznávať práva každému jednotlivcovi, ktorý
má záujem na dodržaní takto stanovených povinností.32      Zo
samotného znenia článku 119 vyplýva, že tento článok ukladá štátom
povinnosť dosiahnuť určitý výsledok, a to nevyhnutne
v stanovenej lehote.33      Účinnosť
tohto ustanovenia nemôže ovplyvniť okolnosť, že niektoré členské štáty
nesplnili svoju povinnosť uloženú Zmluvou a že spoločné inštitúcie
nedostatočne reagovali na túto nečinnosť.34      Pripustenie
opaku by znamenalo riziko povýšenia porušenia práva na výkladové
pravidlo, čo je postoj, ktorého zaujatie by nebolo zlučiteľné
s poslaním, ktoré Súdnemu dvoru pripisuje článok 164 Zmluvy.35      Napokon,
odkazom na „členské štáty“ článok 119 poukazuje na tieto štáty
v súvislosti s výkonom všetkých ich funkcií, ktoré môžu účinne
napomôcť vykonávaniu zásady rovnakej odmeny.36      Na
rozdiel od vyjadrení v priebehu konania sa toto ustanovenie teda
ani zďaleka neobmedzuje na odkaz na právomoc vnútroštátnych
zákonodarných orgánov.37      Odkaz
na „členské štáty“ v článku 119 nemožno teda vykladať tak, že by
vylučoval zásah súdneho orgánu pri priamom uplatňovaní Zmluvy.38      Ďalej
nemožno súhlasiť ani s námietkou vychádzajúcou zo skutočnosti, že
uplatňovanie zásady rovnakej odmeny vnútroštátnymi súdmi by malo za
následok zmenu toho, čo si zmluvné strany dohodli aktmi, na ktoré sa
vzťahuje súkromná alebo profesijná autonómia, akými sú individuálne
a kolektívne pracovné zmluvy.39      Keďže
článok 119 má záväzný charakter, zákaz diskriminácie medzi pracovníkmi
mužského a ženského pohlavia sa nevzťahuje len na činnosť orgánov
verejnej správy, ale aj na všetky zmluvy, ktoré kolektívnym spôsobom
upravujú zárobkovú činnosť, ako aj na zmluvy medzi jednotlivcami.40      Na
prvú otázku treba preto odpovedať tak, že zásady rovnakej odmeny podľa
článku 119 sa možno domáhať na vnútroštátnych súdoch a že
vnútroštátne súdy sú povinné zabezpečiť ochranu práv, ktoré toto
ustanovenie priznáva osobám podliehajúcim súdnej právomoci, a to
najmä v prípade diskriminácie, ktorá má svoj zdroj priamo
v právnych predpisoch alebo v kolektívnych pracovných
zmluvách, ako aj v prípade nerovnakej odmeny pre ženy a mužov
za rovnakú prácu vykonávanú v rovnakom súkromnom alebo verejnom
zariadení alebo v rovnakých súkromných alebo verejných službách. O druhej otázke (vykonanie článku 119 a príslušné právomoci Spoločenstva a členských štátov)41      Druhá
otázka spočíva v tom, či sa článok 119 stal „uplatniteľný vo
vnútroštátnom práve členských štátov na základe aktov prijatých orgánmi
Spoločenstva“ alebo či je potrebné „v tejto oblasti pripustiť
výlučnú právomoc vnútroštátneho zákonodarcu“.42      V súlade
s tým, čo je uvedené vyššie, je k tejto otázke potrebné
pripojiť aj otázku, od akého dátumu sa musí uznať priamy účinok článku
119.43      Z hľadiska
všetkých týchto problémov treba najprv určiť chronológiu aktov
prijatých v rámci Spoločenstva na zabezpečenie vykonania
ustanovenia, o ktorého výklad ide.44      Podľa
znenia samotného článku 119 sa má uplatňovanie zásady rovnakej odmeny
zabezpečiť jednotne najneskôr do konca prvej etapy prechodného obdobia.45      Z informácií
poskytnutých Komisiou však vyplýva, že medzi rôznymi štátmi existujú
značné rozpory a rozdiely pri vykonávaní tejto zásady.46      Hoci
v niektorých členských štátoch sa zásada v podstate už
realizovala ešte pred nadobudnutím platnosti Zmluvy buď na základe
výslovných ústavných alebo zákonných ustanovení, alebo na základe
sociálnych zvyklostí zakotvených v kolektívnych pracovných
zmluvách, v iných štátoch sa jej plné vykonávanie výrazne
oneskorilo.47      V tejto
situácii členské štáty 30. decembra 1961, deň pred uplynutím
lehoty stanovenej v článku 119, prijali rezolúciu
o zrovnoprávnení miezd mužov a žien, ktorej predmetom bolo
upresnenie vecnej podstaty zásady rovnakej odmeny z niektorých
hľadísk, pričom sa odložilo jej vykonanie podľa plánu odstupňovaného
v čase.48      Podľa
tejto rezolúcie sa musí každá priama aj nepriama diskriminácia úplne
odstrániť do 31. decembra l964.49      Z informácií
poskytnutých Komisiou vyplýva, že viaceré z pôvodných členských
štátov nedodržali podmienky tejto rezolúcie, a preto bola Komisia
nútená v rámci úloh, ktoré sú jej zverené článkom 155 Zmluvy,
zvolať stretnutie zástupcov vlád a sociálnych partnerov
s cieľom zhodnotiť situáciu a dohodnúť opatrenia určené na
podporu pokroku smerujúceho k úplnému uskutočneniu cieľa
stanoveného v článku 119.50      Tieto
práce viedli k vypracovaniu postupných správ o situácii
v pôvodných členských štátoch, z ktorých najnovšia,
rekapitulujúca všetky údaje, bola vypracovaná 18. júla 1973.51      V závere
tejto správy Komisia oznámila svoj zámer začať na základe článku 169
Zmluvy konania pre porušenie Zmluvy proti tým členským štátom, ktoré
k tomuto dňu nesplnili povinnosti, ktoré im ukladá článok 119, hoci
toto varovanie nemalo žiadne dôsledky.52      Po
obdobných rokovaniach s príslušnými orgánmi nových členských
štátov Komisia vyhlásila vo svojej správe zo 17. júla 1974, že
pokiaľ ide o tieto štáty, od 1. januára 1973 je článok 119
plne uplatniteľný a že tieto štáty sa od uvedeného dátumu
nachádzajú v rovnakej situácii ako pôvodné členské štáty.53      S úmyslom
urýchliť plné vykonanie článku 119 vydala Rada 10. februára l975
smernicu 75/117 o aproximácii právnych predpisov členských štátov
týkajúcich sa uplatňovania zásady rovnakej odmeny pre mužov a ženy
(Ú. v. ES L 45, s. 19; Mim. vyd. 05/001,
s. 179).54      Táto
smernica upresňuje z niektorých hľadísk vecný dosah článku 119
a navyše obsahuje rôzne ustanovenia, ktorých hlavným cieľom je
zvýšenie súdnej ochrany pracovníkov, ktorí môžu byť prípadne poškodení
neuplatnením zásady rovnakej odmeny stanovenej v článku 119.55      Článok
8 tejto smernice poskytuje členským štátom lehotu jedného roka na
uvedenie zákonov, iných právnych predpisov a administratívnych
opatrení do platnosti.56      Z výslovného
znenia článku 119 vyplýva, že uplatňovanie zásady rovnakej odmeny pre
mužov a ženy musí byť plne zabezpečené a nezvratné uplynutím
prvej etapy prechodného obdobia, teda k l. januáru 1962.57      Rezolúcia
členských štátov z 30. decembra l961 nemohla platne zmeniť
lehotu stanovenú v Zmluve, čo nemá vplyv na jej účinky, ktoré mohla
mať s cieľom podpory a urýchlenia plného vykonania článku
119.58      K zmene
Zmluvy totiž môže dôjsť iba na základe konania v súlade
s článkom 236, čím nie sú dotknuté osobitné ustanovenia.59      Z uvedeného
navyše vyplýva, že ak chýbajú prechodné ustanovenia, zásada uvedená
v článku 119 má všetky svoje účinky na nové členské štáty od
okamihu nadobudnutia platnosti prístupovej zmluvy, teda od
l. januára l973.60      Túto
právnu situáciu nemôže zmeniť smernica 75/117 prijatá na základe článku
100 o aproximácii právnych predpisov, ktorej cieľom je
prostredníctvom celého radu opatrení, ktoré sa majú prijať na
vnútroštátnej úrovni, podporiť správne uplatňovanie článku 119, osobitne
so zreteľom na odstránenie nepriamej diskriminácie, ale bez toho, aby
mohla oslabiť účinnosť tohto článku alebo zmeniť jeho časovú platnosť.61      Hoci
je článok 119 výslovne adresovaný členským štátom tým, že im ukladá
povinnosť v danej lehote zabezpečiť a ďalej zachovať
uplatňovanie zásady rovnakej odmeny, táto povinnosť štátov nevylučuje
právomoc Spoločenstva v danej oblasti.62      Práve
naopak, existencia právomoci Spoločenstva vyplýva z toho, že
článok 119 tvorí súčasť cieľov Zmluvy v rámci „sociálnej politiky“,
ktorá je obsiahnutá v hlave III, ktorá sa nachádza v tretej
časti venovanej „politike Spoločenstva“.63      Keďže
článok 119 výslovne neodkazuje na prípadné úlohy, ktoré má vykonať
Spoločenstvo s cieľom uskutočnenia sociálnej politiky, je vhodné
odvolať sa na všeobecný systém Zmluvy a na prostriedky, ktoré
zaviedla, akými sú prostriedky upravené v článkoch 100, 155
a prípadne v článku 235.64      Žiadne
vykonávacie ustanovenie, ktoré by vydali orgány Spoločenstva alebo
vnútroštátne orgány, nemôže ovplyvniť priamy účinok článku 119 tak, ako
bol uvedený v odpovedi na prvú otázku.65      Na
druhú otázku treba teda odpovedať tak, že uplatňovanie článku 119 malo
byť plne zabezpečené pôvodnými členskými štátmi od 1. januára 1962,
teda od začiatku druhej etapy prechodného obdobia, a novými
členskými štátmi od 1. januára 1973, teda odo dňa nadobudnutia
platnosti prístupovej zmluvy.66      Prvá
z týchto lehôt nebola zmenená rezolúciou členských štátov
z 30. decembra 1961.67      Smernica
Rady 75/117 nemá vplyv na priamy účinok článku 119 tak, ako bol uvedený
v odpovedi na prvú otázku, a lehota stanovená touto smernicou
nemá vplyv na lehoty stanovené článkom 119 Zmluvy EHS
a prístupovou zmluvou.68      Ani
v oblastiach, kde článok 119 nemá priamy účinok, nemožno toto
ustanovenie vykladať tak, že vnútroštátnemu zákonodarnému orgánu udeľuje
výlučnú právomoc na vykonanie zásady rovnakej odmeny, keďže
v prípade potreby možno túto zásadu vykonať zároveň predpismi
Spoločenstva aj vnútroštátnymi predpismi. O časovom účinku tohto rozsudku69      Vláda
Írska a vláda Spojeného kráľovstva upozornili na hospodárske
dôsledky, ktoré by mohlo mať uznanie priameho účinku ustanovení článku
119 Súdnym dvorom vzhľadom na to, že takýto postoj by mohol spôsobiť
v mnohých hospodárskych odvetviach požiadavky spätne ku dňu, keď by
bol tento účinok priznaný.70      Vzhľadom
na vysoký počet dotknutých osôb by tieto požiadavky – pre podniky
nepredvídateľné – mohli mať závažné dôsledky na ich finančnú situáciu
a dokonca by mohli priviesť niektoré z nich do úpadku.71      Aj
keď treba starostlivo brať do úvahy praktické dôsledky každého súdneho
rozhodnutia, nesmie to ísť tak ďaleko, aby došlo k obmedzeniu
objektivity práva a znemožneniu jeho budúceho uplatnenia kvôli
dosahu, ktorý môže mať súdne rozhodnutie na minulosť.72      Vzhľadom
na správanie niektorých členských štátov a postoje Komisie
opakovane oznamované dotknutým kruhom treba vziať výnimočne do úvahy, že
dotknuté subjekty boli po dlhé obdobie vedené k zachovávaniu
praktík odporujúcich článku 119, hoci ešte neboli ich vnútroštátnym
právom zakázané.73      Skutočnosť,
že Komisia nepodala proti dotknutým členským štátom žaloby
o nesplnenie povinnosti podľa článku 169 napriek upozorneniam,
ktoré im adresovala, bola spôsobilá upevniť chybný dojem o účinkoch
článku 119.74      Za
týchto okolností je vhodné konštatovať, že keďže nie je známa celková
úroveň, na akej by boli stanovené odmeny, naliehavé zohľadnenia právnej
istoty týkajúcej sa všetkých záujmov, o ktoré ide, verejných aj
súkromných, v zásade znemožňujú spochybniť odmeny za uplynulé
obdobia.75      Priameho
účinku článku 119 sa preto nemožno dovolávať na podporu požiadaviek
týkajúcich sa období odmien predchádzajúcich dátumu tohto rozsudku
s výnimkou pracovníkov, ktorí sa už predtým obrátili na súd alebo
podali zodpovedajúcu sťažnosť. O trovách76      Komisia
nemá právo na náhradu trov konania, ktoré jej vznikli v súvislosti
s pripomienkami, ktoré podala Súdnemu dvoru.77      Vzhľadom
na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom
konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté
v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred Cour du
travail de Bruxelles, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny
súd.Z týchto dôvodov
Súdny dvor rozhodol o otázkach položených rozsudkom Cour du travail
de Bruxelles z 23. apríla l975 takto:1.      Zásady
rovnakej odmeny pre mužov a ženy stanovenej článkom 119 sa možno
domáhať na vnútroštátnych súdoch. Tieto súdy sú povinné zabezpečiť
ochranu práv, ktoré toto ustanovenie priznáva osobám podliehajúcim
súdnej právomoci, a to najmä v prípade diskriminácie, ktorá má
svoj zdroj priamo v právnych predpisoch alebo v kolektívnych
pracovných zmluvách, ako aj v prípade nerovnakej odmeny pre ženy
a mužov za rovnakú prácu vykonávanú v rovnakom súkromnom alebo
verejnom zariadení alebo v rovnakých súkromných alebo verejných
službách.2.      Uplatňovanie
článku 119 musí byť plne zabezpečené pôvodnými členskými štátmi od
l. januára l962, teda od začiatku druhej etapy prechodného obdobia,
a novými členskými štátmi od l. januára l973, teda odo dňa
nadobudnutia platnosti prístupovej zmluvy. Prvá z týchto lehôt
nebola zmenená rezolúciou členských štátov z 30. decembra
1961.3.      Smernica
Rady 75/117 nemá vplyv na priamy účinok článku 119 a lehota
stanovená touto smernicou nemá vplyv na lehoty stanovené článkom 119
Zmluvy EHS a prístupovou zmluvou.4.      Ani
v oblastiach, kde článok 119 nemá priamy účinok, nemožno toto
ustanovenie vykladať tak, že vnútroštátnemu zákonodarnému orgánu udeľuje
výlučnú právomoc na vykonanie zásady rovnakej odmeny, keďže
v prípade potreby možno túto zásadu vykonať zároveň predpismi
Spoločenstva aj vnútroštátnymi predpismi.5.      S výnimkou
pracovníkov, ktorí sa už predtým obrátili na súd alebo podali
zodpovedajúcu sťažnosť, sa priameho účinku článku 119
nemožno dovolávať
na podporu požiadaviek týkajúcich sa období odmien predchádzajúcich
dátumu tohto rozsudku.LecourtKutscherO’KeeffeDonnerMertens de Wilmars      PescatoreSørensenRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 8. apríla 1976.Tajomník       PredsedaA. Van Houte       R. Lecourt* Jazyk konania: francúzština.