62018CJ0457_RES
Vec C‑457/18
Slovinská republika
proti
Chorvátskej republike
Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 31. januára 2020
„Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 259 ZFEÚ – Právomoc Súdneho dvora – Stanovenie spoločnej hranice medzi dvoma členskými štátmi – Hraničný spor medzi Chorvátskou republikou a Slovinskou republikou – Rozhodcovská zmluva – Rozhodcovské konanie – Oznámenie Chorvátskej republiky o jej rozhodnutí ukončiť zmluvu z dôvodu nezrovnalosti, ktorej sa podľa jej názoru dopustil člen rozhodcovského súdu – Rozhodcovský rozsudok vydaný rozhodcovským súdom – Údajné porušenie rozhodcovskej zmluvy a hranice určenej rozhodcovským rozsudkom Chorvátskou republikou – Zásada lojálnej spolupráce – Žiadosť o vyňatie dokumentu zo spisu – Ochrana právnych stanovísk“
Európska únia – Inštitúcie – Právo verejnosti na prístup k dokumentom – Nariadenie č. 1049/2001 – Výnimky z práva na prístup k dokumentom – Ochrana právnych stanovísk – Prevažujúci verejný záujem odôvodňujúci zverejnenie dokumentov – Pojem – Zverejnenie právneho stanoviska Komisie odôvodnené vlastnými záujmami jedného z účastníkov konania – Vylúčenie
(Článok 259 ods. 3 ZFEÚ; nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 1049/2001, článok 4 ods. 2 druhá zarážka)
(pozri body 70, 71, bod 1 výroku)
Žaloba o nesplnenie povinnosti – Právomoc Súdneho dvora – Hranice – Rozhodcovská zmluva medzi dvoma členskými štátmi, ktorej cieľom je vyriešiť cezhraničný spor – Medzinárodná zmluva uzatvorená členskými štátmi, ktorá nie je neoddeliteľnou súčasťou práva Únie – Žaloba založená na nesplnení povinností vyplývajúcich z práva Únie, ktoré má akcesorickú povahu vo vzťahu k údajnému porušeniu uvedenej zmluvy – Nedostatok právomoci Súdneho dvora – Hraničný spor
(Články 258 a 259 ZFEÚ)
(pozri body 91, 92, 101 – 108, bod 2 výroku)
Členské štáty – Povinnosti – Povinnosť lojálnej spolupráce – Rozsah – Hraničný spor medzi dvoma členskými štátmi – Povinnosť konať lojálne na konečné vyriešenie tohto sporu v súlade s medzinárodným právom – Postupy urovnávania sporov – Pojem – Podanie návrhu na Súdny dvor prostredníctvom arbitrážnej doložky – Zahrnutie
(Článok 4 ods. 3 ZEÚ; článok 273 ZFEÚ)
(pozri bod 109)
Zhrnutie
Súdny dvor Európskej únie nemá právomoc rozhodovať o cezhraničnom spore medzi Slovinskom a Chorvátskom, avšak tieto dva členské štáty sú podľa článku 4 ods. 3 ZEÚ povinné konať lojálne na účely prijatia konečného právneho riešenia, ktoré bude v súlade s medzinárodným právom
V rozsudku Slovinsko/Chorvátsko (C‑457/18), vyhlásenom 31. januára 2020, veľká komora Súdneho dvora rozhodla, že nemá právomoc rozhodnúť o žalobe podanej Slovinskom na základe článku 259 ZFEÚ, ktorou sa Slovinsko domáhalo uznania, že Chorvátsko si nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z práva Európskej únie, tým, že si nesplnilo povinnosti, ktoré tomuto poslednému uvedenému členskému štátu vyplývajú z rozhodcovskej zmluvy uzavretej so Slovinskom, ktorá mala vyriešiť cezhraničný spor medzi týmito dvoma štátmi, ako aj z rozhodcovského rozsudku vymedzujúceho pozemné a námorné hranice medzi týmito dvoma štátmi. Súdny dvor v tejto súvislosti spresnil, že týmto nedostatkom právomoci nie je dotknutá povinnosť každého z týchto dvoch členských štátov, tak v ich vzájomných vzťahoch, ako aj voči Únii a ostatným členským štátom, podľa článku 4 ods. 3 ZEÚ konať lojálne na účely prijatia konečného právneho riešenia v súlade s medzinárodným právom s cieľom zabezpečiť účinné a neobmedzené uplatňovanie práva Únie v dotknutých oblastiach. Na dosiahnutie tohto cieľa si môžu zvoliť jeden alebo druhý spôsob urovnania svojho sporu, prípadne ho môžu predložiť Súdnemu dvoru na základe osobitnej dohody podľa článku 273 ZFEÚ.
S cieľom vyriešiť otázku určenia svojich spoločných hraníc v nadväznosti na vyhlásenie ich nezávislosti od Socialistickej federatívnej republiky Juhoslávia, Chorvátsko a Slovinsko uzavreli v novembri 2009 rozhodcovskú zmluvu. Podľa tejto zmluvy, ktorá nadobudla účinnosť o rok neskôr, sa oba štáty zaviazali predložiť tento spor rozhodcovskému súdu zriadenému touto zmluvou, ktorého rozhodnutie je pre ne záväzné. V nadväznosti na prekážku konania pred rozhodcovským súdom z dôvodu komunikácie ex parte medzi rozhodcom vymenovaným Slovinskom a splnomocneným zástupcom tohto štátu pred rozhodcovským súdom počas jeho rokovaní Chorvátsko konštatovalo, že je ohrozená spôsobilosť tohto súdu vydať nezávislé a nestranné rozhodnutie. Preto v júli 2015 informovalo Slovinsko, že sa domnieva, že Slovinsko sa dopustilo závažných porušení rozhodcovskej zmluvy. V dôsledku toho, odvolávajúc sa na Viedenský dohovor o zmluvnom práve (
1
), Chorvátsko rozhodlo o okamžitom ukončení rozhodcovskej zmluvy. Rozhodcovský súd však dospel k záveru, že je potrebné pokračovať v rozhodcovskom konaní, a v júni 2017 vydal rozhodcovský rozsudok, ktorým vymedzil námorné a pozemné hranice medzi obidvoma dotknutými štátmi. Chorvátsko tento rozhodcovský rozsudok nevykonalo. V júli 2018 Slovinsko podalo žalobu o nesplnenie povinnosti na Súdny dvor. V prvom rade tvrdilo, že Chorvátsko porušilo viacero povinností, ktoré mu vyplývajú z primárneho práva (
2
), tým, že porušilo svoje povinnosti vyplývajúce z rozhodcovskej zmluvy a z rozhodcovského rozsudku, a najmä tým, že nerešpektovalo hranice stanovené v tomto rozsudku. Okrem toho tvrdilo, že Chorvátsko z toho istého dôvodu porušilo viacero noriem sekundárneho práva (
3
).
V súvislosti s námietkou neprípustnosti, ktorú vznieslo Chorvátsko, Súdny dvor pripomenul, že nemá právomoc rozhodovať o výklade medzinárodnej zmluvy uzatvorenej členskými štátmi, ktorej predmet nepatrí do oblasti právomoci Únie, ako aj záväzkov, ktoré im z nej vyplývajú. Súdny dvor z toho ďalej vyvodil, že nemá právomoc rozhodovať o žalobe o nesplnenie povinnosti, či už na základe článku 258 ZFEÚ alebo článku 259 ZFEÚ, ak má porušenie ustanovení práva Únie uvádzané na jej podporu akcesorickú povahu vo vzťahu k údajnému porušeniu povinností vyplývajúcich z takejto zmluvy.
Súdny dvor pritom konštatoval, že porušenia práva Únie, na ktoré poukazuje Slovinsko, buď vyplývajú z toho, že Chorvátsko si údajne nesplnilo povinnosti vyplývajúce z rozhodcovskej zmluvy a z rozhodcovského rozsudku vydaného na jej základe, alebo vychádzajú z predpokladu, že pozemná a námorná hranica medzi týmito dvoma členskými štátmi bola určená týmto rozsudkom.
Súdny dvor zdôraznil, že v prejednávanej veci bol rozhodcovský rozsudok vydaný medzinárodným súdom zriadeným na základe dvojstrannej rozhodcovskej zmluvy upravenej medzinárodným právom, ktorej predmet nepatrí do oblasti právomocí Únie, a ktorého zmluvnou stranou nie je Únia, a uviedol, že ani rozhodcovská zmluva, ani rozhodcovský rozsudok nie sú neoddeliteľnou súčasťou práva Únie. V tejto súvislosti spresnil, že odkaz na uvedený rozhodcovský rozsudok uskutočnený neutrálnym spôsobom ustanovením aktu o pristúpení Chorvátska k Únii nemožno vykladať tak, že do práva Únie začleňuje medzinárodné záväzky prijaté dvoma členskými štátmi v rámci uvedenej rozhodcovskej zmluvy.
Za týchto okolností sa Súdny dvor domnieval, že údajné porušenia práva Únie mali v prejednávanej veci akcesorickú povahu vo vzťahu k údajnému nesplneniu povinností zo strany Chorvátska vyplývajúcich z dotknutej dvojstrannej zmluvy. Súdny dvor uviedol, že predmetom žaloby o nesplnenie povinnosti podľa článku 259 ZFEÚ môže byť len nesplnenie povinností vyplývajúcich z práva Únie, a preto rozhodol, že nemá právomoc rozhodnúť v rámci tejto žaloby o údajnom porušení povinností vyplývajúcich z rozhodcovskej zmluvy a rozhodcovského rozsudku, z ktorých vyplývajú výhrady Slovinska založené na údajných porušeniach práva Únie.
Napokon, pripomínajúc právomoc vyhradenú členským štátom v súlade s medzinárodným právom, pokiaľ ide o geografické vymedzenie ich hraníc, ako aj okolnosť, že podľa rozhodcovskej zmluvy prináleží zmluvným stranám tejto zmluvy prijať opatrenia potrebné na vykonanie rozhodcovského rozsudku, Súdny dvor dospel k záveru, že mu v rámci tejto žaloby neprináleží skúmať otázku rozlohy a hraníc území Chorvátska a Slovinska priamym uplatnením hranice určenej rozhodcovským rozsudkom s cieľom overiť skutočnosť predmetných porušení práva Únie.
(
1
)	Viedenský dohovor o zmluvnom práve z 23. mája 1969, Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 1155, s. 331.
(
2
)	Ide o článok 2 ZEÚ a článok 4 ods. 3 ZEÚ.
(
3
)	Odkazuje sa na článok 5 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1380/2013 z 11. decembra 2013 o spoločnej rybárskej politike, ktorým sa menia nariadenia Rady (ES) č. 1954/2003 a (ES) č. 1224/2009 a zrušujú nariadenia Rady (ES) č. 2371/2002 a (ES) č. 639/2004 a rozhodnutie Rady 2004/585/ES (Ú. v. EÚ L 354, 2013, s. 22); systém kontroly, inšpekcie a plnenia pravidiel stanovených nariadením Rady (ES) č. 1224/2009 z 20. novembra 2009, ktorým sa zriaďuje systém kontroly Spoločenstva na zabezpečenie dodržiavania pravidiel spoločnej politiky v oblasti rybného hospodárstva (Ú. v. EÚ L 343, 2009, s. 1), a vykonávacím nariadením Komisie (EÚ) č. 404/2011 z 8. apríla 2011, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá vykonávania nariadenia Rady (ES) č. 1224/2009, ktorým sa zriaďuje systém kontroly Spoločenstva na zabezpečenie dodržiavania pravidiel spoločnej politiky rybného hospodárstva (Ú. v. EÚ L 112, 2011, s. 1); články 4 a 17 v spojení s článkom 13 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 2016/399 z 9. marca 2016, ktorým sa ustanovuje kódex Únie o pravidlách upravujúcich pohyb osôb cez hranice (Kódex schengenských hraníc) (Ú. v. EÚ L 77, 2016, s. 1); ako aj článok 2 ods. 4 a článok 11 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/89/EÚ z 23. júla 2014, ktorou sa ustanovuje rámec pre námorné priestorové plánovanie (Ú. v. EÚ L 257, 2014, s. 135).