62004TO0294_SK
Účastníci konania
Odôvodnenie
Výrok
Účastníci konania
Vo veci T‑294/04,
Internationaler Hilfsfonds eV,
so sídlom v Rosbachu (Nemecko), v zastúpení: H. Kaltenecker, advokát,
žalobca,
proti
Komisii Európskych spoločenstiev,
v zastúpení: M.‑J. Jonczy a S. Fries, splnomocnené zástupkyne, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
žalovanej,
ktorej predmetom je žaloba o náhradu údajne spôsobenej škody tvorenej nákladmi právneho zastúpenia vynaloženými v troch konaniach pred Európskym ombudsmanom,
SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (tretia komora),
v zložení: predseda komory M. Jaeger, sudcovia J. Azizi a E. Cremona,
tajomník: H. Jung,
vydal toto
Uznesenie
Odôvodnenie
Právny rámec
1. Článok 288 druhý odsek ES znie:
„V prípade nezmluvnej zodpovednosti Spoločenstvo, v súlade so zásadami spoločnými pre právne poriadky členských štátov, napraví akékoľvek škody spôsobené vlastnými orgánmi alebo pracovníkmi pri výkone ich funkcií.“
2. V súlade s článkom 21 druhým odsekom ES sa môže každý občan Únie obrátiť na ombudsmana ustanoveného v súlade s článkom 195 ES.
3. Článok 195 ods. 1 ES stanovuje:
„Európsky parlament vymenuje ombudsmana zmocneného prijímať od občanov únie alebo od fyzických či právnických osôb s bydliskom alebo zaregistrovaným sídlom v členskom štáte sťažnosti týkajúce sa prípadov nesprávneho úradného postupu inštitúcií alebo orgánov Spoločenstva s výnimkou Súdneho dvora a Súdu prvého stupňa pri výkone ich súdnych funkcií.
V súlade so svojimi povinnosťami sa ombudsman najprv presvedčí o opodstatnenosti šetrenia, ktoré začne z vlastného podnetu alebo na základe sťažnosti predloženej priamo jemu alebo prostredníctvom člena Európskeho parlamentu, okrem prípadu, keď uvádzané skutočnosti sú alebo boli predmetom súdneho konania. Ak ombudsman zistí prípad nesprávneho úradného postupu, postúpi záležitosť príslušnému orgánu, ktorý ho o svojom stanovisku vyrozumie v lehote troch mesiacov. Ombudsman potom odovzdá správu Európskemu parlamentu a príslušnému orgánu. O výsledku takého šetrenia musí byť osoba, ktorá podala sťažnosť, vyrozumená.
Ombudsman podáva o výsledkoch svojho šetrenia výročnú správu Európskemu parlamentu.“
4. Dňa 9. marca 1994 prijal Parlament v súlade s článkom 195 ods. 4 ES rozhodnutie o úprave a všeobecných podmienkach upravujúcich výkon funkcie ombudsmana (Ú. v. ES L 113, 1994, s. 15; Mim. vyd. 01/001, s. 283).
5. V súlade s článkom 2 ods. 6 rozhodnutia 94/262 nemajú sťažnosti podané ombudsmanovi vplyv na lehoty platné pre podanie odvolania v správnych alebo súdnych konaniach. Okrem toho v zmysle článku 2 ods. 7 rozhodnutia 94/262 platí, že ak musí ombudsman z dôvodu prebiehajúceho alebo ukončeného súdneho konania týkajúceho sa tej istej veci vyhlásiť sťažnosť za neprípustnú alebo ukončiť jej preskúmanie, výsledky vyšetrovania, ktoré vykonal v tejto veci, sa založia bez ďalšieho konania.
Skutkový stav
6. Žalobca je mimovládnou organizáciou (MVO) podľa nemeckého práva, ktorá podporuje utečencov, obete vojen a hromadných nešťastí. V období od roku 1993 do roku 1997 predložila Komisii šesť žiadostí o spolufinancovanie činností.
7. Pri posudzovaní prvých žiadostí sa oddelenia Komisie domnievali, že žalobca nie je oprávnený poberať pomoc, ktorá sa poskytuje MVO, pretože nespĺňa všeobecné požiadavky na spolufinancovanie projektu. Žalobca bol o uvedenom informovaný listom z 12. októbra 1993. Listom z 29. júla 1996 Komisia uviedla hlavné dôvody, ktoré ju viedli k záveru, že žalobca sa nemôže považovať za oprávnenú MVO.
8. Dňa 5. decembra 1996 predložil žalobca Komisii nový projekt. V septembri 1997 bola Komisii prostredníctvom novej žiadosti predložená upravená verzia tohto projektu. Komisia o týchto nových žiadostiach o spolufinancovanie nerozhodla, pretože sa domnievala, že aj naďalej ostáva v platnosti rozhodnutie z 12. októbra 1993 o neoprávnenosti žalobcu.
9. Žalobca sa teda obrátil na ombudsmana s troma sťažnosťami, pričom prvú podal v roku 1998 a zvyšné dve v roku 2000. Tieto sťažnosti sa týkali najmä dvoch aspektov, a to otázky prístupu žalobcu k spisu a otázky, či Komisia riadne preskúmala žiadosti žalobcu.
10. Pokiaľ ide o prístup k spisu, ombudsman dospel vo svojom rozhodnutí z 30. novembra 2001 k záveru, že zoznam dokumentov, ktoré Komisia navrhovala žalobcovi na nahliadnutie, nebol úplný, že Komisia bezdôvodne zadržiavala niektoré dokumenty a že v dôsledku toho môže toto konanie Komisie predstavovať prípad nesprávneho úradného postupu. Ombudsman Komisii navrhol, aby povolila primeraný prístup k spisu. Nahliadnutie do spisu sa uskutočnilo v priestoroch Komisie 26. októbra 2001. Ombudsman okrem iného skonštatoval, že došlo k prípadu nesprávneho úradného postupu, keďže žalobca nemal možnosť byť formálne vypočutý v súvislosti s informáciami, ktoré Komisia získala od tretích osôb, pričom tieto informácie boli použité pri vydaní rozhodnutia v jeho neprospech.
11. Pokiaľ ide o otázku, či boli žalobcove žiadosti riadne preskúmané, ombudsman dospel prostredníctvom iného rozhodnutia, ktoré bolo vydané takisto 30. novembra 2001, v otázke zohľadnenia niektorých informácií od tretích osôb Komisiou k záveru, že k takémuto preskúmaniu nedošlo. Okrem toho v rozhodnutí z 11. júla 2000 ombudsman kritizoval skutočnosť, že Komisia nechala uplynúť príliš dlhú lehotu, kým došlo k písomnému predloženiu dôvodov, ktoré ju v roku 1993 viedli k záveru o neoprávnenosti žalobcu. Napokon, pokiaľ ide o skutočnosť, že Komisia formálne nerozhodla o žiadostiach, ktoré žalobca podal v decembri 1996 a v septembri 1997, ombudsman vo svojom rozhodnutí z 19. júla 2001 Komisii odporučil, aby o týchto žiadostiach rozhodla do 31. októbra 2001.
12. Na účely vyhovenia odporúčaniam ombudsmana zaslala Komisia 16. októbra 2001 žalobcovi list zamietajúci dva projekty podané v decembri 1996 a v septembri 1997 z dôvodu neoprávnenosti žalobcu na spolufinancovanie.
13. Žalobou podanou 15. decembra 2001 podal žalobca žalobu proti listu zo 16. októbra 2001. Rozsudkom z 18. septembra 2003, Internationaler Hilfsfonds/Komisia (T‑321/01, Zb. s. II‑3225) Súd prvého stupňa zrušil rozhodnutie Komisie zo 16. októbra 2001, ktorým boli zamietnuté dve žiadosti žalobcu o spolufinancovanie z decembra 1996 a septembra 1997 a žalovanú zaviazal na náhradu trov konania.
14. Žalobca vo svojej žalobe požadoval od žalovanej takisto náhradu nákladov, ktoré mu vznikli v konaní pred ombudsmanom. Vo svojom rozsudku Súd prvého stupňa rozhodol, že náklady, ktoré vznikli v súvislosti s konaním pred ombudsmanom, nie je možné považovať za nutné výdavky v zmysle článku 91 písm. b) Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa, a preto ich nie je možné nahradiť.
Konanie a návrhy účastníkov konania
15. Žalobca návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 23. júla 2004 podal žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
16. Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
– zaviazal žalovanú, aby žalobcovi zaplatila sumu vo výške 54 037 eur ako náhradu spôsobenej majetkovej ujmy,
– zavial žalovanú na náhradu trov konania.
17. Žalovaná navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
– zamietol žalobu ako neprípustnú a/alebo nedôvodnú,
– zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
Právny stav
18. Podľa článku 111 rokovacieho poriadku ak je zrejmé, že návrh nie je prípustný, alebo ak mu zjavne chýba akýkoľvek právny základ, Súd prvého stupňa môže bez ďalšieho konania vo veci rozhodnúť odôvodneným uznesením.
19. Súd prvého stupňa zastáva názor, že sa s touto vecou dostatočne oboznámil na základe spisového materiálu, a rozhodol, že nie je potrebné pokračovať v konaní.
O prípustnosti
Tvrdenia účastníkov konania
20. Žalovaná tvrdí, že podľa ustálenej judikatúry je na účely splnenia požiadaviek článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku potrebné, aby žaloba smerujúca k náhrade škody údajne spôsobenej inštitúciou Spoločenstva na základe mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva obsahovala skutočnosti, na základe ktorých je možné identifikovať konanie, ktoré žalobca inštitúcii vytýka, dôvody, pre ktoré sa domnieva, že medzi týmto konaním a škodou, ktorá mu bola údajne spôsobená existuje príčinná súvislosť, ako aj charakter a rozsah tejto škody (rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. februára 2004, Calberson GE/Komisia, T‑215/01, T‑220/01 a T‑221/01, Zb. s. II‑587, bod 176).
21. Žalovaná tvrdí, že ani po niekoľkonásobnom prečítaní žaloby sa jej nepodarilo identifikovať konanie, ktoré sa jej vytýka. Dodáva, že veľký význam, ktorý žalobca pripisuje rozhodnutiam ombudsmana, a skutočnosť, že žalobca z nich v značnom rozsahu vychádza, vytvárajú dojem, že žalobca sa domnieva, že konanie žalovanej, ktorého sa rozhodnutia týkajú, bolo protiprávne. Žalovaná dospela k záveru, že jej neprináleží rozplietať niť obvinení, aby sa z nich vybrali tie, ktoré sú relevantné, na účely preukázania protiprávneho konania z jej strany, ktoré by mohlo viesť k vzniku zodpovednosti Spoločenstva.
22. Žalobca sa domnieva, že žaloba spĺňa podmienky v zmysle článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
23. Je potrebné pripomenúť, že podľa článku 21 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora uplatniteľného na Súd prvého stupňa v zmysle článku 53 prvého odseku toho istého štatútu a článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku musí každý návrh obsahovať predmet konania a zhrnutie dôvodov, na ktorých je návrh založený. Tieto údaje musia byť dostatočne jasné a presné, aby si žalovaný mohol pripraviť svoju obranu a aby Súd prvého stupňa mohol rozhodnúť o žalobe prípadne bez ďalších podporných informácií. Na zabezpečenie právnej istoty a riadneho výkonu spravodlivosti je na to, aby bola žaloba prípustná, potrebné, aby podstatné skutkové a právne okolnosti, na ktorých je žaloba založená, vyplývali prinajmenšom stručne, ale koherentným a zrozumiteľným spôsobom, z jej samotného textu (uznesenie Súdu prvého stupňa z 28. apríla 1993, De Hoe/Komisia, T‑85/92, Zb. s. II‑523, bod 20, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 29. januára 1998, Dubois et Fils/Rada a Komisia, T‑113/96, Zb. s. II‑125, bod 29).
24. Na účely splnenia týchto požiadaviek musí žaloba smerujúca k náhrade škody spôsobenej inštitúciou Spoločenstva obsahovať skutočnosti, na základe ktorých je možné identifikovať konanie, ktoré žalobca inštitúcii vytýka, dôvody, pre ktoré sa domnieva, že medzi týmto konaním a škodou, ktorá mu bola údajne spôsobená, existuje príčinná súvislosť, ako aj charakter a rozsah tejto škody (rozsudok Dubois et Fils/Rada a Komisia, už citovaný v bode 23 vyššie, bod 30).
25. V danom prípade si v prvom rade treba všimnúť nejasný charakter podaní žalobcu. V každom prípade je nepochybné, že žaloba smeruje k uplatneniu mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva na účely získania náhrady údajnej škody, teda nákladov právneho zastúpenia, ktoré žalobca vynaložil v priebehu troch konaní pred ombudsmanom.
26. Ďalej je potrebné uviesť, že žaloba takisto umožňuje identifikovať dve kategórie údajne nesprávneho konania žalovanej, ktorými bola podľa žalobcu spôsobená uvedená škoda, t. j. konania, ktoré kritizoval ombudsman, ako aj konanie, o ktorom Súd prvého stupňa rozhodol v rozsudku Internationaler Hilfsfonds/Komisia, už citovanom v bode 13 vyššie, že je protiprávne. Prvá kategória predmetných konaní sa konkrétnejšie týka toho, že zoznam dokumentov, ktoré žalovaná navrhla na nahliadnutie, nebol úplný, že žalobca nemal možnosť byť formálne vypočutý v súvislosti s informáciami, ktoré žalobca získal od tretích osôb, a toho, že žalovaná nechala uplynúť príliš dlhú lehotu, kým listom z 29. júla 1996 vysvetlila hlavné dôvody, ktoré ju v roku 1993 viedli k záveru o neoprávnenosti žalobcu. Druhá kategória predmetných konaní sa týka toho, že nedošlo k opätovnému preskúmaniu oprávnenosti žalobcu v rámci jeho žiadostí o spolufinancovanie, podaných v rokoch 1996 a 1997. Okrem toho je potrebné skonštatovať, že Komisia predložila svoju obranu vo vzťahu ku každej z kategórií údajných nesprávnych konaní.
27. Navyše sa žalobca výslovne zmieňuje o existencii priamej príčinnej súvislosti medzi údajnou škodou a rozličnými protiprávnymi konaniami vytýkanými Komisii. Uvádza, že keďže nemá dostatočnú znalosť základných právnych predpisov, a vzhľadom na to, že žalovaná s ním málo spolupracovala, a niekedy sa správala dokonca obštruktívne, bol nútený poradiť sa advokátom, aby mal v konaní o sťažnosti pred ombudsmanom úspech, a aby sa zaručilo získanie odpovede žalovanej k početným žiadostiam, ktoré jej boli opakovane predložené počas predchádzajúcich rokov.
28. Napokon žaloba umožňuje identifikovať aj rozsah škody údajne spôsobenej vytýkaným konaním žalovanej. V tejto súvislosti žalobca uvádza, že náklady právneho zastúpenia, ktoré údajne vynaložil v priebehu konania pred ombudsmanom, dosahujú celkovú výšku 54 037 eur.
29. Z vyššie uvedeného vyplýva, že žaloba spĺňa požiadavky jasnosti a presnosti požadované v zmysle článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku.
30. V dôsledku toho je potrebné zamietnuť námietku neprípustnosti, ktorú podala žalovaná.
O veci samej
Tvrdenia účastníkov konania
31. Žalobca zdôrazňuje, že touto žalobou smeruje k tomu, aby bol vyhlásený rozsudok týkajúci sa zásadnej otázky, či možno získať, a to prostredníctvom žaloby o náhradu škody, náhradu nákladov právneho zastúpenia, ktoré boli legitímne vynaložené v priebehu konania o sťažnosti pred ombudsmanom.
32. Žalobca pripomína, že žaloba o náhradu škody musí smerovať k náhrade škody spôsobenej aktom, opomenutiami prijať jeden, resp. viaceré akty, alebo protiprávnymi konaniami inštitúcií Spoločenstva. V danom prípade ide o hrubú nedbanlivosť spočívajúcu v neprijatí právnych aktov, ako aj o také protiprávne konania, akými sú nevypočutie žalobcu, nesprávne vyhotovenie zoznamu dokumentov, nezohľadnenie kontrolného postupu, nepravdivé tvrdenia o podvodných konaniach alebo nesprávne posúdenie situácie žalobcu a jeho oprávnenosti na spolufinancovanie činností vedených mimovládnymi organizáciami. Tieto protiprávne konania žalovanej sú takisto porušeniami mnohých zásad správneho úradného postupu, ktoré sa považujú za adekvátne normy ochrany v zmysle článku 288 druhého odseku ES.
33. Žalobca tvrdí, že ak by k protiprávnym konaniam žalovanej nedošlo, rozličné konania o sťažnosti, v ktorých sa musela obrátiť na advokátsku kanceláriu, by boli bezpredmetné, a teda by nevznikla škoda a nedošlo by k vyplateniu odmien. Takto bola podľa žalobcu preukázaná príčinná súvislosť medzi nesprávnymi konaniami žalovanej a vznikom škody.
34. Žalobca trvá na tom, že žaloba o náhradu škody má samostatný charakter, ako aj na svojom práve podať žalobu smerujúcu k určeniu mimozmluvnej zodpovednosti na základe konania pred ombudsmanom. Napokon tvrdí, že nesprávne konania žalovanej trvali dlhšiu dobu, a preto je proti nim možné podať žalobu o náhradu škody, keďže doposiaľ nedošlo k uplynutiu päťročnej lehoty.
35. Žalovaná tvrdí, že žaloba je zjavne nedôvodná.
36. Žalovaná v prvom rade uvádza, že náklady právneho zastúpenia vynaložené v konaní pred ombudsmanom nie je možné v žiadnom prípade nahradiť. Na rozdiel od konaní pred súdmi Spoločenstva prebieha konanie pred ombudsmanom takým spôsobom, že nie je potrebné dať sa zastupovať advokátom. V dôsledku toho zo slobodnej voľby občana dať sa zastúpiť advokátom v konaní pred ombudsmanom vyplýva, že je povinný osobne znášať náklady. Podľa žalovanej z toho, že v konaní pred súdmi Spoločenstva táto slobodná voľba neexistuje, keďže prítomnosť advokáta je povinná, vyplýva, že v súdnych konaniach sa rozhoduje o trovách konania, vrátane nákladov právneho zastúpenia.
37. Žalovaná dodáva, že hoci sa žalobca môže rozhodnúť, že sa obráti iba na ombudsmana, alebo v každom prípade, že sa na neho obráti predtým, ako predloží vec Súdu prvého stupňa, nemôže svojvoľne zapríčiňovať vznik trov konania, na ktorých náhradu, keďže neboli ani povinné a ani nevyhnutné, nie je možné žalovanú zaviazať.
38. Žalovaná v druhom rade tvrdí, že žalobca nepreukázal, že podmienky na vznik práva na náhradu škody boli v danom prípade splnené.
39. Pokiaľ ide o prvé dve podmienky, teda existenciu dostatočne závažného porušenia právneho pravidla, ktorým sa jednotlivcom priznávajú práva, žalovaná tvrdí, že žalobca sa domnieva, že postačuje odkázať na rozhodnutia ombudsmana. Rozhodnutia ombudsmana však podliehajú pre neho vlastným osobitným podmienkam, ktoré nezodpovedajú podmienkam, ktoré je potrebné splniť na účely preukázania práva na náhradu škody. Kritiku alebo zistenie zneužitia zo strany ombudsmana nie je možné prirovnávať k dostatočne závažnému porušeniu takého právneho pravidla, akým je zásada správneho úradného postupu. Rozhodnutia ombudsmana preto nie sú pre Súd prvého stupňa záväzné a nezbavujú ho povinnosti preskúmať, či boli predmetné podmienky splnené. Tento výklad bol potvrdený uznesením predsedu Súdu prvého stupňa z 15. októbra 2004, Tillack/Komisia (T‑193/04 R, Zb. s. II‑3575, bod 60).
40. Pokiaľ ide o tretiu podmienku, teda o existenciu príčinnej súvislosti medzi nesprávnym konaním a údajnou škodou, žalovaná uvádza, že žalobca len vyhlásil, že priama príčinná súvislosť existuje. Dodáva, že jej neprináleží preukazovať, že podmienky sú splnené, a keďže si žalobca nesplnil svoju povinnosť, je potrebné žalobu zamietnuť ako zjavne nedôvodnú.
41. Žalovaná subsidiárne uvádza, že ombudsman zhrnul svoje výhrady do troch bodov, a teda ide o okolnosti, za ktorých bolo v roku 1993 prijaté rozhodnutie o neoprávnenosti žalobcu, o prístup k spisu a o žiadosti, ktoré žalobca podal v rokoch 1996 a 1997 a o ktorých sa nerozhodlo.
42. Pokiaľ ide o okolnosti, za ktorých bolo v roku 1993 prijaté rozhodnutie o neoprávnenosti žalobcu, žalovaná pripomína, že v súlade s článkom 46 Štatútu Súdneho dvora sa nároky vyplývajúce z mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva premlčujú po uplynutí piatich rokov od skutočnosti, ktorá ich založila. Keďže žalobca nepodal žalobu v lehote piatich rokov nasledujúcich po prijatí rozhodnutia a neuplatnil si nárok na náhradu svojej údajnej škody pred príslušnou inštitúciou, prípadné právo na náhradu škody sa premlčalo.
43. Pokiaľ ide o prístup k spisu, žalovaná tvrdí, že k nemu došlo vo februári 1998, teda takisto pred viac ako piatimi rokmi. Keďže žalobca od roku 1998 v tejto veci nepodal žalobu a neuplatnil si svoje právo pred inštitúciami Spoločenstva, je potrebné sa domnievať, že toto právo sa premlčalo. Okrem toho nešlo o závažné porušenie právneho pravidla.
44. Pokiaľ ide o neexistenciu rozhodnutia týkajúceho sa žiadostí podaných v rokoch 1996 a 1997, žalovaná sa domnieva, že takisto došlo k premlčaniu. Odo dňa predloženia týchto žiadostí žalobca nepodal žalobu na nečinnosť alebo o náhradu škody. Nemôže si teda uplatňovať nárok na náhradu škody, ktorá by nevznikla, ak by bol využil tieto právne prostriedky nápravy.
45. Pokiaľ ide o konanie, ktoré Súd prvého stupňa považuje v rozsudku Internationaler Hilfsfonds/Komisia, už citovanom v bode 13 vyššie, za protiprávne, žalovaná tvrdí, že nie je potrebné zaoberať sa otázkou, či je takéto porušenie dostatočne závažné na to, aby zakladalo právo na náhradu škody, keďže každopádne neexistuje príčinná súvislosť s nárokovanými nákladmi, a to z dvoch dôvodov. Po prvé sú nárokované náklady právneho zastúpenia spojené s konaniami, ktoré prebehli pred vyhlásením rozsudku. Po druhé neexistuje príčinná súvislosť.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
46. Na úvod je potrebné pripomenúť, že žalobca sa touto žalobou usiluje získať od Spoločenstva náhradu škody za náklady právneho zastúpenia, ktoré vynaložil počas troch konaní pred ombudsmanom.
47. Ďalej je potrebné uviesť, že ustanovením ombudsmana poskytla Zmluva občanom Únie na účely obrany ich záujmov alternatívny prostriedok k žalobe pred súdom Spoločenstva. Tento alternatívny mimosúdny prostriedok zodpovedá osobitným kritériám a nevyhnutne nemá rovnaký cieľ, ako má súdna žaloba (rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. apríla 2002, Lamberts/Ombudsman, T‑209/00, Zb. s. II‑2203, bod 65).
48. Okrem toho, z článku 195 ods. 1 ES a z článku 2 ods. 6 a 7 rozhodnutia 94/262 vyplýva, že tieto dva prostriedky nie je možné využívať súčasne. Hoci totiž podanie sťažnosti ombudsmanovi nemá vplyv na lehoty platné pre podanie odvolania na súd Spoločenstva, musí ombudsman v prípade, ak príslušný občan súčasne podá žalobu na súd Spoločenstva týkajúcu sa tých istých skutkových okolností, svoje preskúmanie ukončiť a vyhlásiť sťažnosť za neprípustnú. Občanovi teda prináleží posúdiť, ktorý z dvoch prostriedkov, ktoré sú k dispozícii, môže lepšie slúžiť jeho záujmom (rozsudok Lamberts/Ombudsman, už citovaný v bode 47 vyššie, bod 66).
49. Ďalej je potrebné pripomenúť, že rozsudkom Internationaler Hilfsfonds/Komisia, už citovaným v bode 13 vyššie, Súd prvého stupňa zrušil rozhodnutie Komisie zo 16. októbra 2001, ktorým sa zamietli žiadosti žalobcu o spolufinancovanie z decembra 1996 a zo septembra 1997, a žalovanú zaviazal na náhradu trov konania. Vo svojej žalobe žalobca požadoval od žalovanej takisto náhradu nákladov, ktoré mu vznikli v konaní pred ombudsmanom. Vo svojom rozsudku Súd prvého stupňa rozhodol, že náklady, ktoré vznikli v konaní pred ombudsmanom, nie je možné považovať za nutné výdavky v zmysle článku 91 písm. b) rokovacieho poriadku, a preto ich nie je možné nahradiť.
50. V zmysle článku 91 písm. b) rokovacieho poriadku sa totiž za nahraditeľné trovy konania považujú „nutné výdavky, ktoré vznikli účastníkom v súvislosti s konaním, najmä cestovné náklady a výdavky spojené s pobytom a odmena splnomocneného zástupcu, poradcu alebo advokáta“. Z tohto ustanovenia vyplýva, že nahraditeľné trovy konania sa obmedzujú jednak na trovy konania, ktoré boli vynaložené na účely konania na Súde prvého stupňa, a takisto na trovy konania, ktoré boli na tieto účely nutné (pozri uznesenie Súdu prvého stupňa z 10. januára 2002, Starway/Rada, T‑80/97 DEP, Zb. s. II‑1, bod 24, ako aj tam citovanú judikatúru). Okrem toho Súd prvého stupňa rozhodol, že aj keď sa v priebehu konania, ktoré predchádza súdnemu konaniu, vo všeobecnosti vykonáva podstatná právna činnosť, je potrebné pripomenúť, že článok 91 rokovacieho poriadku za „konanie“ považuje iba konanie na Súde prvého stupňa, pričom vylučuje konanie, ktoré mu predchádza. Uvedené vyplýva najmä z článku 90 toho istého rokovacieho poriadku, v ktorom sa uvádza „konanie pred Súdom prvého stupňa“ (pozri uznesenie Súdu prvého stupňa z 24. januára 2002, Groupe Origny/Komisia, T‑38/95 DEP, Zb. s. II‑217, bod 29 a tam citovanú judikatúru).
51. V danom prípade sa žalobca prostredníctvom žaloby o náhradu škody usiluje vymôcť si tie náklady právneho zastúpenia, ktoré boli vynaložené v konaniach pred ombudsmanom. V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že priznanie týchto nákladov z titulu náhrady škody by bolo v rozpore s judikatúrou Súdu prvého stupňa týkajúcou sa nenahrádzania uvedených nákladov ako trov konania.
52. Je totiž potrebné uviesť, že na rozdiel od konaní začatých na súdoch Spoločenstva prebieha konanie pred ombudsmanom takým spôsobom, že nie je potrebné dať sa zastupovať advokátom. Takisto stačí v sťažnosti uviesť skutkové okolnosti a nie je potrebná právna argumentácia. Vzhľadom na to zo slobodnej voľby občana dať sa zastupovať advokátom v konaní pred ombudsmanom vyplýva, že je povinný osobne znášať tieto náklady. Práve z dôvodu neexistencie slobodnej voľby v konaniach na súdoch Spoločenstva, kedy je prítomnosť advokáta povinná, sa v súdnych konaniach rozhoduje o trovách konania, vrátane nákladov právneho zastúpenia.
53. Okrem toho je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol, že náklady týkajúce sa právneho poradenstva advokáta v štádiu správnych sťažností v rámci konania pred podaním žaloby upraveného v článku 90 služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev je potrebné odlíšiť od nákladov právneho zastúpenia vynaložených v sporovom konaní. Hoci v takomto prípade nie je možné dotknutej osobe zakázať, aby sa už v tomto štádiu obrátila na advokáta, je to jej vlastné rozhodnutie, ktoré sa nemôže v žiadnom prípade pripísať žalovanej inštitúcii. Súdny dvor sa preto domnieval, že každá príčinná súvislosť medzi údajnou škodou, teda nákladmi právneho zastúpenia vynaloženými v konaní pred podaním žaloby, a konaním Spoločenstva je z právneho hľadiska nedôvodná, a preto musí byť žaloba o náhradu škody v takom prípade nielen zamietnutá, ale takisto považovaná za nedôvodnú z právneho hľadiska, a preto za obťažujúcu, čo je prípadne potrebné zohľadniť pri rozhodovaní o trovách konania (rozsudok Súdneho dvora z 9. marca 1978, Herpels/Komisia, 54/77, Zb. s. 585, body 45 až 50).
54. V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že na rozdiel od konaní pred podaním žaloby v zmysle článku 90 služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev sa žalobca môže predtým, ako podá žalobu na Súd prvého stupňa, obrátiť na ombudsmana.
55. Vzhľadom na tieto úvahy je opodstatnené dospieť k záveru, že náklady právneho zastúpenia vynaložené pred ombudsmanom nie sú nahraditeľné z titulu náhrady škody v rámci žaloby o náhradu škody.
56. Okrem toho je potrebné uviesť, že žalobca nepreukázal existenciu priamej príčinnej súvislosti medzi protiprávnymi konaniami, ktoré žalovanej vytýka, a škodou, ktorej náhrady sa domáha. Je totiž potrebné pripomenúť, že v konaní pred ombudsmanom sa nevyžaduje prítomnosť advokáta. Vzhľadom na tieto okolnosti sa slobodná voľba občana obrátiť sa na ombudsmana a nechať sa v konaní pred ním zastupovať advokátom nemôže považovať za nevyhnutný a priamy následok prípadu nesprávneho úradného postupu, ktorý je prípadne možné pripísať inštitúcii Spoločenstva.
57. Z toho vyplýva, že žalobu je potrebné zamietnuť ako zjavne nedôvodnú.
O trovách
58. Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania v súlade s návrhom žalovanej.
Výrok
Z týchto dôvodov
SÚD PRVÉHO STUPŇA (tretia komora)
nariadil:
1. Žaloba sa zamieta ako právne zjavne nedôvodná.
2. Žalobca je povinný nahradiť trovy konania.
V Luxemburgu 11. júla 2005