Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
NICHOLAS
EMILIOU
prednesené
23. apríla
2026(1)
Vec C‑414/25 [Sedrata](i)
Ministero dell’Interno,
Questura di Roma
proti
S.H.,
A.H.,
za účasti:
Procuratore generale della Repubblica presso la Corte Suprema di Cassazione
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Corte suprema di
cassazione (Najvyšší
kasačný
súd,
Taliansko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Hraničné
kontroly,
azyl a prisťahovalectvo – Smernica
2008/115/ES – Smernica
2013/32/EÚ – Konania o návrate – Preskúmanie
žiadostí o medzinárodnú
ochranu – Bilaterálna
dohoda
medzi
členským
štátom a tretím
štátom – Zaistenie v zariadeniach
nachádzajúcich
sa v tretích
krajinách “
I.      Úvod
1.        V roku
2023
talianska
vláda
uzavrela s albánskou
vládou
bilaterálnu
dohodu,
ktorá v podstate
umožňuje
talianskym
orgánom
prevádzkovať
na
albánskom
území
určité
zariadenia, v ktorých
môžu
byť
štátni
príslušníci
tretích
krajín,
proti
ktorým
sa
vedie
konanie
na
hraniciach
alebo
konanie o návrate,
zaistení
na
dobu
potrebnú
na
ukončenie
týchto
konaní.
Podľa
tejto
dohody
uvedené
zariadenia
patria
do
právomoci
Talianska a na
dotknutých
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín
sa
naďalej
uplatňujú
príslušné
vnútroštátne
právne
predpisy a právne
predpisy
Európskej
únie.
2.        Predkladajúci
vnútroštátny
súd – Corte suprema di
cassazione (Najvyšší
kasačný
súd,
Taliansko) – sa
svojimi
otázkami v podstate
pýta,
či
sú
talianske
predpisy
vykonávajúce
túto
dohodu
zlučiteľné s ustanoveniami
smernice
2008/115/ES
(známej
aj
ako
„smernica o návrate“)(2) a smernice
2013/32/EÚ
(známej
aj
ako
„smernica o azylových
konaniach“).(3)
II.    Právny rámec
A.      Právo Európskej únie
1.      Smernica 2008/115
3.        Článok 3 bod 3 smernice
2008/115
definuje
„návrat“
ako
„proces
vrátenia
sa
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny – bez
ohľadu
na
to,
či
ide o dobrovoľné
splnenie
povinnosti
návratu
alebo
nútený
návrat – do:
–        jeho
krajiny
pôvodu,
alebo
–        krajiny
tranzitu v súlade s dvojstrannými
dohodami o readmisii
alebo
dohodami
Spoločenstva o readmisii
či
inými
dojednaniami,
alebo
–        inej
tretej
krajiny,
do
ktorej
sa
štátny
príslušník
tretej
krajiny
dobrovoľne
rozhodne
vrátiť a ktorá
ho
prijme“.
4.        Článok 6 ods. 1
smernice
2008/115
znie:
„Členské
štáty
vydajú
rozhodnutie o návrate
každého
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
ich
území
bez
toho,
aby
boli
dotknuté
výnimky
uvedené v odsekoch
2
až
5.“
5.        Článok 8 ods. 1
smernice
2008/115
stanovuje:
„Členské
štáty
prijmú
všetky
opatrenia
potrebné
na
vykonanie
rozhodnutia o návrate,
ak
sa
neposkytla
lehota
na
dobrovoľný
odchod…
alebo
sa
nesplnila
povinnosť
návratu v rámci
lehoty
na
dobrovoľný
odchod…“
6.        Článok 15
smernice
2008/115
stanovuje:
„1.      Pokiaľ
sa v osobitnom
prípade
nedajú
účinne
uplatniť
iné
dostatočné,
ale
menej
prísne
donucovacie
opatrenia,
členské
štáty
môžu
zaistiť
len
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
voči
ktorému
prebieha
konanie o návrate, s cieľom
pripraviť
návrat
a/alebo
vykonať
proces
odsunu…
Zaistenie
sa
vždy
uskutočňuje
na
čo
najkratšie
obdobie,
trvá,
len
pokiaľ
prebiehajú
prípravy
na
odsun, a vykonáva
sa s náležitou
starostlivosťou.
2.      …
Ak
sa
zistí,
že
zaistenie
nie
je
zákonné,
dotknutý
štátny
príslušník
tretej
krajiny
bude
bezodkladne
prepustený.
…
4.      Zaistenie
prestáva
byť
odôvodnené a dotknutá
osoba
sa
bezodkladne
prepustí,
ak
už z právnych
alebo
iných
dôvodov
neexistuje
odôvodnený
predpoklad
na
odsun
alebo
už
neplatia
podmienky
ustanovené v odseku
1.
…“
7.        Článok 16 ods. 1
smernice
2008/115
znie:
„Zaistenie
sa
spravidla
vykonáva v špecializovaných
zariadeniach
určených
na
zaistenie.
Ak
členský
štát
nemôže
poskytnúť
ubytovanie v špecializovanom
zariadení
určenom
na
zaistenie a musí
sa
obrátiť
na
väzenské
zariadenie,
zaistení
štátni
príslušníci
tretích
krajín
sú
oddelení
od
riadnych
väzňov.“
2.      Smernica 2013/32
8.        Podľa článku 2 písm. p)
smernice
2013/32,
ktorý
obsahuje
definície, „‚zostať v členskom štáte‘ znamená
zostať
na
území
členského
štátu, v ktorom
sa
podala
žiadosť o medzinárodnú
ochranu
alebo v ktorom
sa
táto
žiadosť
posudzuje,
vrátane
hraníc
alebo
tranzitných
priestorov“.
9.        Článok 3 ods. 1
smernice
2013/32,
ktorý
sa
týka
rozsahu
pôsobnosti
smernice,
stanovuje:
„1.      Táto
smernica
sa
uplatňuje
na
všetky
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
podané
na
území
členských
štátov
vrátane
hraníc,
teritoriálnych
vôd a tranzitných
priestorov, a na
odňatie
medzinárodnej
ochrany.“
10.      Článok 9 ods. 1
smernice
2013/32,
týkajúci
sa
práva
zostať v členskom
štáte
počas
posudzovania
žiadosti,
znie:
„Žiadateľom
musí
byť
umožnené
zostať v členskom
štáte
výlučne
na
účely
konania
dovtedy,
kým
rozhodujúci
orgán
neprijme
rozhodnutie v súlade s konaním
na
prvom
stupni
stanoveným v kapitole III.
Uvedené
právo
zostať
na
danom
území
nezakladá
nárok
na
povolenie
na
pobyt.“
B.      Medzinárodné a vnútroštátne právo
11.      V návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
odvoláva
predovšetkým(4) na
(i)
Protocollo tra il Governo della Repubblica italiana e il Consiglio dei ministri
della Repubblica di
Albania per
il rafforzamento della collaborazione in
materia migratoria (Protokol
medzi
vládou
Talianskej
republiky a Radou
ministrov
Albánskej
republiky o posilnení
spolupráce v oblasti
migrácie;
ďalej
len
„Protokol“)
podpísaný v Ríme
6. novembra
2023 a (ii)
vnútroštátny
zákon,
ktorým
bol
Protokol
prebratý
(ďalej
len
„zákon č. 14“), v znení
neskorších
predpisov.(5)
1.      Protokol
12.      Podľa článku 2 Protokolu
je
jeho
cieľom
„posilniť
bilaterálnu
spoluprácu
medzi
zmluvnými
stranami v oblasti
riadenia
migračných
tokov z tretích
krajín v súlade s medzinárodným a európskym
právom“.
13.      Článok 4
Protokolu
stanovuje
právo
Talianskej
republiky
použiť
určité
oblasti
albánskeho
územia
[ktoré
sú
podľa článku 1 ods. 1 písm. c)
Protokolu
uvedené v jeho
prílohe
1]
na
zriadenie
zariadení
na
administratívne
zaistenie
migrantov.
Podľa článku 4 ods. 2
tieto
zariadenia
spravuje
Talianska republika v súlade s vnútroštátnymi a európskymi
právnymi
predpismi. Článok 4 ods. 3
po
prvé
stanovuje,
že
vstup a pobyt
migrantov
prijatých v zariadeniach
na
albánskom
území
je
povolený
„len
na
účely
vykonania
konania
na
hraniciach
alebo
konania o návrate
stanoveného
talianskymi a európskymi
právnymi
predpismi a na
čas
nevyhnutne
potrebný
na
tieto
konania“, a po
druhé,
že
„v prípade
zániku
dôvodu
zaistenia v zariadeniach z akéhokoľvek
dôvodu
Talianska
republika okamžite
premiestni
týchto migrantov
mimo
albánskeho
územia“.
Podľa článku 4 ods. 3 a 4
vstup
migrantov
do
albánskych
teritoriálnych
vôd a na
albánske
územie
sa
uskutočňuje
výlučne
prostriedkami
talianskych
orgánov a je
povolený
albánskymi
orgánmi
len
na
účely
vykonania
konaní
na
hraniciach a konaní o návrate a na
čas
nevyhnutne
potrebný
na
tieto
konania.
14.      Článok 6 ods. 5 a 6
Protokolu
stanovuje,
že
úlohou
Talianskej
republiky je
prijať
„nevyhnutné
opatrenia
na
zabezpečenie
pobytu
migrantov v týchto
oblastiach a zabrániť
ich
neoprávnenému
odchodu
na
územie
Albánskej
republiky“,
pričom v prípade
neoprávneného
odchodu
budú
môcť
albánske
orgány
vrátiť
migrantov
do
stredísk.
15.      Podľa článku 9 ods. 1
Protokolu
doba
pobytu
migrantov
na
území
Albánskej
republiky
nesmie
prekročiť
maximálnu
dobu
zaistenia
povolenú
platnými
talianskymi
právnymi
predpismi. Článok 9 ods. 2
Protokolu
stanovuje,
že
„zmluvné
strany
umožnia
advokátom,
ich
pomocníkom,
ako
aj
medzinárodným
organizáciám a agentúram
Únie
vstup
do
zariadení
stanovených v tomto
Protokole,
aby
poskytovali
poradenstvo a pomoc
žiadateľom o medzinárodnú
ochranu v medziach
stanovených
platnými
talianskymi,
európskymi a albánskymi
právnymi
predpismi“.
2.      Zákon č. 14
16.      Článok 3 ods. 3
zákona č. 14
považuje
oblasti
uvedené v článku 1
ods. 1 písm. c)
Protokolu
za
hraničné
alebo
tranzitné
priestory
označené v ďalších
nástrojoch
talianskeho
práva. Článok 3 ods. 4
tohto
zákona
považuje
presuny
medzi
zariadením
na
talianskom
území a zariadením
označeným v Protokole
za
presuny
medzi
dvoma
zariadeniami
na
talianskom
území.
17.      Článok 4 zákona č. 14
stanovuje,
že
„v rozsahu, v akom
sú
zlučiteľné“,
sa
na
migrantov
presunutých
do
zariadení
nachádzajúcich
sa
na
území
Albánska
uplatnia
talianske
právne
predpisy o prisťahovalectve a „talianske a európske
právne
predpisy v oblasti
požiadaviek a postupov
súvisiacich s prijímaním a pobytom
cudzincov
na
albánskom území“.
III. Skutkový stav, konanie a prejudiciálne otázky
18.      Konania
vo
veci
samej
sú
založené
na
dvoch
rozhodnutiach,
ktorými
Prefetto di
Ancona (prefekt
Ancony, Taliansko) a Prefetto di
Firenze (prefekt
Florencie, Taliansko)
nariadili
vyhostenie
dvoch
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
boli
pristihnutí
pri
neoprávnenom
pobyte v členskom štáte.
19.      Keďže v oboch
veciach
nebolo
možné
vykonať
odsun,
príslušný
Questore (policajný
riaditeľ)
nariadil
zaistenie
dotknutých
osôb
na
účely
odsunu v návratovom
stredisku
Bari (Taliansko).
Tieto
príkazy
na
zaistenie
následne
potvrdil
Giudice di
pace di
Bari
(Zmierovací
súd
Bari,
Taliansko).
20.      Ministero dell’Interno (Ministerstvo
vnútra, Taliansko)
následne
rozhodlo o presune
dotknutých
osôb
do
návratového
strediska
v Gjadëri (Albánsko),
ktoré
bolo
zriadené
na
základe
vykonávania
Protokolu a nachádza
sa
na
území
Albánska.
Po
príchode
do
tohto
strediska
obe
osoby
požiadali
talianske
orgány o medzinárodnú
ochranu. V oboch
prípadoch
Questore di
Roma (policajný
riaditeľ
Ríme,
Taliansko)
nariadil,
že
dotknuté
osoby
majú
byť
naďalej
zaistené v tom
istom
stredisku.
21.      Dvoma
rozsudkami z 24. apríla
2025
Corte di
appello di
Roma (Odvolací
súd
Rím,
Taliansko)
nepotvrdil
príkazy
policajného riaditeľa
v
Ríme s odôvodnením,
že
sporná
vnútroštátna
právna
úprava
nie
je
zlučiteľná s právom
Únie.
22.      Keďže
ministerstvo
vnútra
nesúhlasilo s takýmto
posúdením,
podalo
proti
týmto
rozsudkom
kasačný
opravný
prostriedok
na
Corte suprema di
cassazione (Najvyšší
kasačný
súd).
Tento
súd
spojil
obe
konania, a keďže
mal
pochybnosti o správnom
výklade
príslušných
ustanovení
práva
Únie,
rozhodol
sa
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Bráni
[smernica
2008/115],
najmä
jej
články 3,
6,
8,
15 a 16,
uplatneniu
vnútroštátnej
právnej
úpravy…,
ktorá
umožňuje
premiestniť
do
oblastí
uvedených v článku 1
ods. 1 písm. c)
[Protokolu]
osobu,
na
ktorú
sa
vzťahuje
rozhodnutie o zaistení
potvrdené
alebo
predĺžené…,
bez
akejkoľvek
vopred
stanovenej a identifikovateľnej
vyhliadky
na
repatriáciu?
2.      V prípade
zápornej
odpovede
na
túto
otázku,
bráni
článok 9
ods. 1
[smernice
2013/32]
uplatneniu
vnútroštátnej
právnej
úpravy…,
ktorá
umožňuje z dôvodu
domnelej
účelovosti
žiadosti o ochranu
zaistenie
migranta,
na
ktorého
sa
vzťahuje
rozhodnutie o vyhostení, v jednej z oblastí
uvedených v článku 1
ods. 1 písm. c)
[Protokolu],
ktorý
po
príchode
do
týchto
oblastí
podal
uvedenú
žiadosť?“
23.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
tiež
navrhol,
aby
bola
vec
prejednaná v naliehavom
prejudiciálnom
konaní
podľa článku 107 ods. 1
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora. V nadväznosti
na
odpoveď
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
na
žiadosť o objasnenie – v ktorej
tento
súd
uviedol,
že
dotknuté
osoby
už
nie
sú
zaistené – Súdny
rozhodol,
že
nie
je
potrebné
tomuto
návrhu
vyhovieť.
Vec
však
bola
prejednaná prednostne
podľa článku 53 ods. 3
rokovacieho
poriadku.
24.      Písomné
pripomienky
predložili
vlády
Holandska,
Talianska a Poľska,
ako
aj
Európska
komisia.
Títo
účastníci
konania s výnimkou
poľskej
vlády
boli
tiež
vypočutí
na
pojednávaní
24. marca 2026.
IV.    Analýza
25.      V týchto
návrhoch
sa
najskôr
budem
venovať
námietkam
talianskej
vlády
voči
prípustnosti
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
(A).
Následne
uvediem
určité
predbežné
poznámky
týkajúce
sa
po
prvé
uplatniteľnosti
smernice
2008/115 a smernice
2013/32
na
konania
vo
veci
samej
(B) a po
druhé
môjho
chápania
spornej
vnútroštátnej
právnej
úpravy v konaní
vo
veci
samej
(C).
Potom
sa
budem
zaoberať
dvoma
prejudiciálnymi
otázkami
(D a E).
A.      Prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania
26.      Talianska
vláda
na
úvod
tvrdí,
že
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
je
neprípustný.
Podľa
jej
názoru
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
nevysvetľuje
dostatočne
jasne,
prečo
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pochybuje o zlučiteľnosti
spornej
vnútroštátnej
právnej
úpravy s právom
Únie.
27.      Toto
tvrdenie
možno
podľa
mňa
bez
problémov
odmietnuť.
Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
dostatočne
jasne
uvádza
dôvody,
pre
ktoré
predkladajúci
vnútroštátny
súd
požaduje
usmernenie
pri
výklade
niektorých
ustanovení
smernice
2008/15 a smernice
2013/32,
ako
aj
ich
vzťahu k vnútroštátnej
právnej
úprave
použiteľnej
na
konania
vo
veci
samej.
28.      Je
teda
jasné,
ktoré
právne
otázky
musí
predkladajúci
vnútroštátny
súd
vyriešiť,
aby
mohol
vydať
rozsudok, a prečo v tomto
smere
považuje
za
užitočné
usmernenie
Súdneho
dvora.
Je
totiž
pozoruhodné,
že
ani
talianska
vláda,
ani
ďalší
vedľajší
účastníci
konania,
ktorí
predložili
pripomienky,
nemali
ťažkosti
vyjadriť
sa k hmotnoprávnym
otázkam
uvedeným v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
B.      Predbežné poznámky (I): uplatniteľnosť smernice 2008/115 a smernice 2013/32
29.      Teraz
sa
budem
zaoberať
uvedenými
otázkami.
Najprv
však
musím
uviesť
určité
predbežné
poznámky
týkajúce
sa
vzťahu
medzi
spornou
vnútroštátnou
právnou
úpravou a právnymi
nástrojmi
Únie
uvedenými v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
30.      Chápem
to
tak,
že
podľa
vnútroštátneho
práva
sa
na
tieto
osoby
vzťahuje
legislatíva
Únie
upravujúca
postupy
týkajúce
sa
osôb
zaistených v zariadeniach
nachádzajúcich
sa v Albánskej
republike – vrátane
smernice
2008/115 a smernice
2013/32.
31.      Článok 4 ods. 2 a 3
Protokolu
sa v tejto
súvislosti
odvoláva
na
príslušné
„vnútroštátne a európske
právne
predpisy“.(6) Okrem
toho článok 4 zákona č. 14
stanovuje,
že
„v rozsahu, v akom
sú
zlučiteľné“,
sa
na
migrantov
presunutých
do
zariadení
nachádzajúcich
sa
na
území
Albánska
uplatnia
talianske
právne
predpisy o prisťahovalectve a „talianske a európske
právne
predpisy v oblasti
požiadaviek a postupov
súvisiacich s prijímaním a pobytom
cudzincov
na
štátnom
území“.(7)
32.      Keď
bola
talianska
vláda
na
pojednávaní
požiadaná,
aby
vysvetlila
význam
výrazu
„v rozsahu, v akom
sú
zlučiteľné“,
uviedla,
že
je
určený
len
na
to,
aby
sa
zabezpečilo,
že
určité
pojmy
obsiahnuté v príslušných
vnútroštátnych
ustanoveniach a ustanoveniach
Únie,
ktoré
nemusia
výslovne
pokrývať
také
situácie,
aké
vyplývajú z Protokolu a zákona č. 14,
sa
budú
vykladať
tak,
aby
sa
zabezpečila
použiteľnosť
dotknutých
ustanovení.(8) Preto
podľa
môjho
chápania v takých
situáciách, o aké
ide v konaniach
vo
veci
samej,
sa
smernica
2008/115 a smernica
2013/32
uplatnia
na
základe
vnútroštátneho
práva, a to v plnom
rozsahu.
Na
otázku
položenú
na
pojednávaní,
či
by
sa
zásada
prednosti
práva
Únie
uplatnila v prípade
rozporu
medzi
ustanovením
príslušnej
vnútroštátnej
právnej
úpravy a ustanovením
smernice
2008/115
alebo
smernice
2013/32,
totiž
talianska
vláda
odpovedala
kladne.
33.      Napriek
tomu
je
tiež
potrebné
vysvetliť,
prečo
sa
podľa
môjho
názoru
tieto
smernice v prejednávanej
veci
uplatnia
na
základe
práva
Únie.
34.      V tomto
ohľade
netreba
pripomínať,
že
členský
štát
nemôže
jednostranne
obmedziť
osobnú
alebo
vecnú
pôsobnosť
práva
Únie
ani
uplatňovať
jeho
ustanovenia
selektívne v závislosti
od
toho,
či
sú v súlade s následne
prijatou
vnútroštátnou
právnou
úpravou.
Takéto
konanie
by
bolo
zjavne
nezlučiteľné
so
zásadou
prednosti
práva
Únie.
35.      Čo
sa
týka
pôsobnosti
smernice
2008/115, z ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
vyplýva,
že
„[jej
pôsobnosť]
je
definovaná
len
odkazom
na
situáciu
nelegálneho
pobytu, v ktorej
sa
nachádza
štátny
príslušník
tretej
krajiny,
nezávisle
od
dôvodov
tejto
situácie
alebo
opatrení,
ktoré
môžu
byť
voči
tomuto
štátnemu
príslušníkovi
prijaté“.(9) Súdny
dvor
tiež
vysvetlil,
že
táto
smernica
„presne
stanovuje
postup,
ktorý
má
každý
členský
štát
uplatniť
na
návrat
neoprávnene
sa
zdržiavajúcich
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín, a stanovuje
poradie
jednotlivých
po
sebe
nasledujúcich
štádií
tohto
konania“.(10)
36.      V prejednávanej
veci
je
nesporné,
že
jednotlivci
dotknutí v konaniach
vo
veci
samej
„sa
neoprávnene
zdržiavali“
na
talianskom
území
na
účely článku 2 ods. 1
smernice
2008/115.
Talianske
orgány
boli
preto
povinné
(i)
vydať
rozhodnutie o návrate
podľa článku 6 ods. 1
smernice a (ii)
vykonať
nasledujúce
fázy
konania
uvedené v článkoch 7 až
11
tejto
smernice.
Tieto
orgány
nemohli
tento
postup
zmeniť,
pozastaviť
ani
urobiť
čiastočne
či
úplne
neplatným(11) len
tým,
že
dotknuté
osoby
presunuli
do
zariadení
určených
na
zaistenie
mimo
talianskeho
územia.
37.      Tie
isté
úvahy
sa
analogicky
uplatnia
na
smernicu
2013/32. Články 18 a 19
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“) v podstate
zaručujú
právo
každého
človeka
požiadať o medzinárodnú
ochranu,
ak
sa
obáva
prenasledovania
alebo
vážnej
ujmy
vo
svojej
krajine
pôvodu.
Toto
právo
existuje
bez
ohľadu
na
spôsob,
akým
osoba
vstúpila
na
územie
príslušného
členského
štátu,(12) a bez
ohľadu
na
to,
či
sa
tam
zdržiava
oprávnene.(13) Právo
na
azyl
zahŕňa – použijúc
terminológiu článku 14 ods. 1
Všeobecnej
deklarácie
ľudských
práv
OSN – možnosť
žiadať o ochranu a zároveň ju požívať
v prípade,
že
sú
splnené
príslušné
podmienky.
38.      Toto
právo
tvorí
ústrednú
súčasť
kľúčovej
politiky
Únie.
Zmluvy a normotvorca
Únie
stanovili
vytvorenie
„spoločnej
politiky v oblasti
azylu,
prisťahovalectva a kontroly
vonkajších
hraníc“
ako
„neoddeliteľnú
súčasť
cieľa
Európskej
únie
postupne
vytvoriť
priestor
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti“.(14)
39.      Ako
vyplýva z odôvodnenia
8
smernice
2013/32,
táto
smernica
bola
prijatá v rámci
Európskej
rady,
ktorá v roku
2009
schválila
„Štokholmský
program“.
Cieľom
tohto
programu
bolo
vytvoriť
„spoločný
priestor
ochrany a solidarity
založený
na
spoločnom
konaní o azyle a jednotnom
postavení
pre
všetky
osoby,
ktorým
sa
udelila
medzinárodná
ochrana,
vychádzajúc z noriem
vysokej
ochrany a spravodlivých a účinných
postupov“.
Vychádzalo
sa z toho,
že
„ľuďom,
ktorí
potrebujú
medzinárodnú
ochranu,
sa
musí
zabezpečiť
prístup k právne
bezpečným a účinným
konaniam o azyle“, a „by
sa
bez
ohľadu
na
členský
štát, v ktorom
si
osoba
podala
žiadosť o medzinárodnú
ochranu,
malo
takejto
osobe
poskytnúť
rovnocenné
zaobchádzanie,
pokiaľ
ide o procesné
pravidlá a určenie
postavenia.
Cieľom
je,
aby
sa s podobnými
prípadmi
zaobchádzalo
podobne a s rovnakým
výsledkom.“(15)
40.      Vzhľadom
na
to
musí
rovnaká
logika,
ako
je
uvedená
vyššie v súvislosti
so
smernicou
2008/115,
platiť
aj
pre
smernicu
2013/32.
Orgány
členského
štátu
nemôžu
narušiť
uplatňovanie
spoločných
pravidiel o azylových
konaniach
tým,
že
presunú
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
vstúpili
do
Európskej
únie,
do
zariadení
mimo
svojho
územia.
Nemôžu
ani
zaobchádzať s určitými
štátnymi
príslušníkmi
tretích
krajín
odlišne
ako s inými,
ktorí
sú v podobnej
situácii,
čím
by
potenciálne
obmedzili
alebo
oslabili
ich
právo
žiadať – a v prípade
potreby
požívať – medzinárodnú
ochranu
prostredníctvom
spravodlivého a účinného
postupu.
41.      Je
pravda,
že
na
prvý
pohľad
sa
môže
zdať,
že
smernica
2013/32
sa
neuplatní
na
spor
vo
veci
samej,
keďže
dotknuté
osoby
podali
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
až
po
presune
do
zariadenia
na
albánskom
území. Článok 3 ods. 1
tejto
smernice
stanovuje,
že
sa
uplatňuje
„na
všetky
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
podané
na
území
členských
štátov
vrátane
hraníc,
teritoriálnych
vôd a tranzitných
priestorov, a na
odňatie
medzinárodnej
ochrany“.
42.      Podľa
môjho
názoru
však článok 3 ods. 1
smernice
2013/32
nemožno
vykladať
prísne
doslovne v takej
situácii, o akú
ide v konaniach
vo
veci
samej,
keď
dotknuté
osoby
boli
najprv
prítomné
na
území
členského
štátu a následne
boli
rozhodnutím
vnútroštátnych
orgánov
dočasne
presunuté
na
miesto
mimo
tohto
územia.
Za
takýchto
okolností
by
samotné
konanie
vnútroštátnych
orgánov
hypoteticky
spôsobilo
nepoužiteľnosť
smernice
2013/32.(16) Takýto
výsledok
by
bol v rozpore s cieľom
smernice
„zabezpečiť
účinný
prístup, a to
čo
najľahší
prístup
ku
konaniu o poskytnutí
medzinárodnej
ochrany“,
ako
Súdny
dvor
zdôraznil
vo
svojej
judikatúre.(17)
43.      Okrem toho tento
záver
nie
je
ovplyvnený
ani
tým,
že
dotknuté
osoby
by
teoreticky
mohli
podať
žiadosť o medzinárodnú
ochranu
pred
svojím
presunom.
Právo
Únie
požaduje,
aby
členské
štáty
potenciálnym
alebo
skutočným
žiadateľom
poskytli
alebo
uľahčili
prístup k informáciám a pomoci.(18) Tieto
ustanovenia – ktoré
sú v súlade s medzinárodnými
pravidlami a normami(19) – odrážajú
uznanie
skutočnosti,
že
žiadatelia o medzinárodnú
ochranu
majú
často
zraniteľné
postavenie a musia
sa
za
neznámych
okolností
orientovať v zložitých
právnych
postupoch. Z tohto
dôvodu článok 10 ods. 1
smernice
2013/32
stanovuje,
že
členské
štáty
nezamietnu
ani
nevylúčia z posúdenia
žiadosť o medzinárodnú
ochranu
„výlučne z toho
dôvodu,
že
sa
nepodala v najskoršom
možnom
termíne“.
44.      Skutočnosť,
že
právo
Únie v zásade
nesmie
brániť
členským
štátom
vykonávať
určité
funkcie
mimo
svojho
územia
na
účely
konaní
na
hraniciach
alebo
konaní o návrate – k tomuto
bodu
sa
vrátim
nižšie
–, v nijakom
prípade
neznamená,
že
sú
oslobodené
od
plnenia
svojich
povinností
podľa
práva
Únie.
Ako
som
zdôraznil v návrhoch
prednesených
vo
veci  Danané a i.,
členské
štáty
majú
určitú
mieru
voľnej
úvahy
pri
určovaní,
ktoré
oblasti
považujú
za
hranice
alebo
tranzitné
priestory
na
účely
týchto
konaní.(20) Táto
voľná
úvaha
však
nie
je
neobmedzená a nemôže
sa
vykonávať
spôsobom,
ktorý
by
viedol k obchádzaniu
pravidiel
Únie.
45.      Skutočnosť,
že
členský
štát
sa
rozhodne,
že
určité
činnosti,
ktoré
sa
bežne
vykonávajú
na
jeho
území,
sa
majú
vykonať v oblastiach
mimo
jeho
hraníc,
ktoré
určitým
spôsobom
patria
do
jeho
právomoci,
nezbavuje
uvedený
členský
štát
jeho
zodpovednosti
za
zabezpečenie
dodržiavania
všetkých
pravidiel,
ktoré
sa
na
tieto
činnosti
vzťahujú.(21) Práve
naopak
tento
členský
štát
si
zachováva
uvedenú
zodpovednosť,
čo
musí
nevyhnutne
zahŕňať
zabezpečenie
dodržiavania
základných
práv,
ktoré
majú
tieto
pravidlá
chrániť.(22)
46.      Moje
chápanie
pôsobnosti
smernice
2013/32
nie
je
spochybnené
znením
jej článku 3 ods. 2,
podľa
ktorého
táto
smernica
„sa
neuplatňuje
na
žiadosti o diplomatický
alebo
územný
azyl
predložené
zastupiteľstvám
členských
štátov“.(23)
47.      Podľa
môjho
názoru
také
zariadenia
určené
na
zaistenie,
aké
prevádzkujú
talianske
orgány
na
území
Albánska,
nemožno
považovať
za
patriace
pod
pojem
„zastupiteľstvá
členských
štátov“
na
účely
tohto
ustanovenia.
Tento
výraz
treba
chápať v tom
zmysle,
že
označuje
orgány – akými
sú
veľvyslanectvá,
konzuláty
alebo
stále
misie – zriadené
jedným
štátom
(vysielajúci
štát)
na
území
iného
štátu
(hostiteľský
štát) s cieľom
viesť
oficiálne
vzťahy,
chrániť
národné
záujmy a poskytovať
služby
svojim
štátnym
príslušníkom v zahraničí.
Ich
postavenie,
funkcie a akreditácia
sa
navyše
riadia
ustálenými
pravidlami
medzinárodného
práva.(24) Také
zariadenie,
akým
je
návratové
stredisko
v Gjadëri,
tieto
vlastnosti
zjavne
nevykazuje.
Nevidím
ani
nijaký
presvedčivý
dôvod
na
široký
výklad
odchýlky
stanovenej v článku 3 ods. 2
smernice
2013/32,
aby
sa
jej
pôsobnosť
rozšírila
na
takéto
zaisťovacie
strediská.
48.      Preto
zastávam
názor,
že
smernica
2008/115 a smernica
2013/32
sa
uplatnia – a to v celom
rozsahu – na
osoby
presunuté
do
zariadení
určených
na
zaistenie
nachádzajúcich
sa
na
albánskom
území.
Tento
záver
vyplýva
nielen z odkazov
uvedených v spornej
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ale
aj
priamo z práva
Únie.
49.      Nakoniec
chcem
poukázať
na
to,
že
uplatniteľnosť
smernice
2013/32 v tomto
kontexte
znamená
aj
uplatniteľnosť
„nariadenia
Dublin
III“.(25) Najmä články 1 a 3
tohto
nariadenia
sa
musia
nevyhnutne
vykladať v súlade s príslušnými
ustanoveniami
smernice
2013/32.
C.      Predbežné poznámky (II): niektoré kľúčové aspekty spornej vnútroštátnej právnej úpravy
50.      Podľa
môjho
názoru
je
nesporné,
že
tam,
kde
sa
smernica
2008/115 a smernica
2013/32
uplatnia
na
osoby
presunuté
do
zariadení
určených
na
zaistenie
na
albánskom
území,
platí
aj
Charta.
Tieto
osoby
preto
musia
mať
možnosť
dovolávať
sa
vo
vzťahu k talianskym
orgánom
základných
práv,
ktoré
sú v nej
zaručené.
Uzavretie
bilaterálnej
dohody s tretím
štátom
nemôže
mať
za
následok
to,
že
členský
štát
bude
zbavený
povinnosti
zabezpečiť
dodržiavanie
týchto
práv.(26)
51.      V tomto
kontexte
sa
osobitný
význam v situáciách
týkajúcich
sa
zbavenia
slobody
prikladá článku 47
Charty,
ktorý
zakotvuje
právo
na
účinný
prostriedok
nápravy a na
spravodlivý
proces.(27) Z toho
vyplýva,
že
procesné
postupy
stanovené
právom
Únie,
ktoré
umožňujú
dotknutým
osobám
napadnúť
pred
správnymi
orgánmi
a/alebo
súdnymi
orgánmi
akty,
ktoré
ich
nepriaznivo
ovplyvňujú,
zostávajú
plne
uplatniteľné.
Právomoc
majú v tomto
ohľade
naďalej
príslušné
talianske
orgány, a to
správne
aj
súdne.
Pre
úplnosť
uvediem,
že
talianske
súdy
si
tiež
zachovávajú
právomoc
prejednať žaloby o náhradu
škody,
ktoré
na
základe
zásad
upravujúcich
zodpovednosť
štátu
podajú
štátni
príslušníci
tretích
krajín
namietajúci
porušenie
práv,
ktoré
im
priznáva
právo
Únie.(28)
52.      Navyše článok 20
Charty,
ktorý
zaručuje
rovnosť
pred
zákonom,
požaduje,
aby
sa s osobami
presunutými
do
zariadení
určených
na
zaistenie v Albánsku
podľa
zákona
nezaobchádzalo
rozdielne
než s osobami
zaistenými
na
talianskom
území.(29)
53.      Talianska
vláda v písomných
pripomienkach
tvrdí,
že
miesto
zaistenia
nemá
vplyv
ani
na
právne
postavenie
dotknutých
osôb,
ani
na
rozsah
ich
práv.
Ďalej
uvádza,
že
podľa
platnej
vnútroštátnej
právnej
úpravy
sa
presuny
medzi
zariadením
nachádzajúcim
sa v Taliansku a zariadením
na
albánskom
území z právneho
hľadiska
považujú
za
rovnocenné s presunmi
medzi
zariadeniami
nachádzajúcimi
sa
výlučne
na
území
Talianska.
54.      Nakoniec z príslušných
vnútroštátnych
ustanovení
vyplýva,
že
presun
do
zariadení
nachádzajúcich
sa v Albánsku
ani
nepredlžuje,
ani
inak
nemení
trvanie
zaistenia.(30) Po
ukončení
zaistenia
sú
dotknuté
osoby
podľa
potreby
buď
presunuté
späť
do
Talianska,
alebo
nasmerované
do
miest
určenia
povolených
podľa
platných
talianskych
predpisov a predpisov
Únie; v zásade
nie
sú
prepustené
na
albánskom
území.
55.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
sa
na
prvý
pohľad
zdá,
že
sporná
vnútroštátna
právna
úprava
spĺňa
vyššie
uvedené
kľúčové
zásady.
Ak
by
to
tak
nebolo – čo
musí
určiť
predkladajúci
vnútroštátny
súd
–,
nižšie
uvedené
posúdenie
zlučiteľnosti
by
bolo
nevyhnutne
odlišné.
Preto
je v tejto
fáze
vhodné
zaoberať
sa
konkrétnymi
problémami,
ktoré
vyvolávajú
dve
prejudiciálne
otázky.
D.      O prvej prejudiciálnej otázke
56.      Svojou
prvou
otázkou
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
ustanovenia
smernice
2008/115
vylučujú
vnútroštátnu
právnu
úpravu
umožňujúcu
presun
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
voči
ktorým
sa
vedú
konania o návrate,
do
zariadení
určených
na
zaistenie
nachádzajúcich
sa
na
území
tretieho
štátu
(ďalej
len
„dočasný
presun“),
kde
tieto
zariadenia
naďalej
podliehajú
právomoci
Talianska a dotknuté
konania
sa
riadia
platnými
talianskymi
predpismi a predpismi
Únie.(31)
57.      Vysvetlím,
prečo
podľa
môjho
názoru
smernica
2008/115 v zásade
nebráni
takej
právnej
úprave
(1),
pričom
zdôrazním,
že
napriek
tomu
musia
byť
splnené
určité
podmienky,
aby
sa
zabezpečil
úplný
súlad s touto
smernicou
(2).
1.      Smernica 2008/115 v zásade nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide v konaní vo veci samej
58.      Nijaké
ustanovenie
smernice
2008/115
výslovne
nebráni
členským
štátom
prevádzkovať
zariadenia
určené
na
zaistenie
umiestnené
mimo
ich
územia
na
účely
zaistenia
osôb,
voči
ktorým
sa
vedú
konania o návrate.
59.      V tomto
ohľade
je
vhodné
najskôr
preskúmať
ustanovenia
smernice
2008/115
upravujúce
zaistenie. Článok 16
je
zvlášť
relevantný,
lebo
stanovuje
niekoľko
požiadaviek
vzťahujúcich
sa
na
„špecializované
zariadenia
určené
na
zaistenie“ – pojem,
ktorý
síce v smernici
nie
je
definovaný,
ale
Súdny
dvor
ho
vykladá
pomerne
široko.(32) Ani
jedna z týchto
požiadaviek
sa
však
netýka
geografickej
polohy
takýchto
zariadení. V tomto
ohľade
nemožno
odvodiť
nijaké
obmedzenie,
či
už
výslovné
alebo
implicitné,
ani z ostatných
ustanovení
smernice,
ktoré
„prísne
ohraničujú“
použitie
zaistenia.(33) Tieto
ustanovenia
sa
okrem
iného
týkajú
účelu
zaistenia,(34) jeho
trvania(35) a podmienok,
ktorými
sa
riadi
jeho
uloženie(36) i výkon.(37) To
isté
platí
pre
presun
zaistených
osôb
medzi
rôznymi
zariadeniami
určenými
na
zaistenie:
nijaké
ustanovenie
smernice
2008/115
sa
takýmto
aspektom
priamo
ani
nepriamo
nezaoberá.
60.      V tomto
kontexte
môžem
ďalej
uviesť,
že
taký
dočasný
presun, o aký
ide v spore
vo
veci
samej,
nemožno
považovať
za
„návrat“ v zmysle článku 3 bodu 3 smernice
2008/115.
Dotknutá
osoba
nie
je
vrátená
späť
do
svojej
krajiny
pôvodu,
krajiny
tranzitu v súlade s readmisnými
dohodami
alebo
podobnými
dohodami(38) alebo
inej
tretej
krajiny
podľa
vlastného
výberu.
Takýto
presun
zároveň
neukončuje
konanie o návrate;
predstavuje
skôr
medzikrok v rámci
prebiehajúceho
konania.
61.      Z podobných
dôvodov
takýto
presun
nemožno
považovať
za
„odsun“ v zmysle článku 3 bodu 5 smernice
2008/115.
Presunom
dotknutých
osôb
do
zariadení
nachádzajúcich
sa v Albánsku
vnútroštátne
orgány
nevymáhajú
povinnosť
návratu.
Odsun v rámci
výkonu
rozhodnutia o návrate
nastane
až v neskoršej
fáze
za
predpokladu
splnenia
príslušných
podmienok.
62.      Takýto
presun
nemožno
porovnávať
ani s núteným
odvedením
alebo
protiprávnym
odsunom,
aké
Súdny
dvor
skúmal
vo
veci
Komisia/Maďarsko
(Prijímanie
žiadateľov o medzinárodnú
ochranu).(39) Dotknuté
osoby
nemôžu
opustiť
zaisťovacie
stredisko a voľne
sa
pohybovať
na
území
Albánska.
Po
prepustení
sú
buď
presunuté
späť
do
Talianska,
alebo
nasmerované
do
jedného z miest
určenia
uvedených v článku 3 bode 3 smernice 2008/115.
Navyše
počas
zaistenia v návratovom
stredisku
v Gjadëri majú
dotknutí
štátni
príslušníci
tretích
krajín
možnosť – ako
ukazuje
prejednávaná vec – požiadať o medzinárodnú
ochranu.(40)
63.      Ako
tvrdí
vláda
Holandska,
nie
je
vôbec
zrejmé,
že
normotvorca
Únie v čase
prijatia
smernice
2008/115
rátal s takou
situáciou,
aká
je
predmetom
spornej
vnútroštátnej
právnej
úpravy.
Okrem
toho
travaux préparatoires,
ku
ktorým
som
mal
prístup,
podporujú
takýto
názor.
64.      Ak
je
to
tak,
treba – v súlade s dobre
známou
zásadou
ubi
lex
voluit dixit,
ubi
noluit tacuit(41) – konštatovať,
že
táto
problematika
nie
je
upravená
na
úrovni
Únie, a preto
zostáva v právomoci
členských
štátov.(42) Tento
záver
na
prvý
pohľad
dobre
zapadá
do
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora,
podľa
ktorej
si
členské
štáty
podľa
tretieho
odseku článku 288 ZFEÚ zachovávajú
pri
preberaní
smernice
právomoc
voľnej
úvahy,
pokiaľ
ide o voľbu
spôsobov a prostriedkov.(43)
65.      Ako
totiž
vyplýva
zo
znenia
smernice
2008/115(44) i z judikatúry
Súdneho
dvora,(45) členské
štáty
majú v niekoľkých
ohľadoch
právomoc
voľnej
úvahy
pri
uplatňovaní
ustanovení
tohto
nástroja, a to
vzhľadom
na
špecifické
črty
svojich
vnútroštátnych
právnych
poriadkov.
Cieľom
smernice – ako
výslovne
rozhodol
Súdny
dvor – tým
viac
„nie
je
zosúladiť
vnútroštátne
právne
predpisy
týkajúce
sa
pobytu
cudzincov v celom
rozsahu“.(46)
66.      Táto
voľná
úvaha
však
nie
je
neobmedzená.
Súdny
dvor
opakovane
zdôraznil,
že
pri
uplatňovaní
svojej
právomoci
voľnej
úvahy v oblastiach,
ktoré
nie
sú
plne
harmonizované,
členské
štáty
nesmú
narušiť
účinnosť
(potrebný
účinok)
konania o návrate
stanoveného
smernicou,(47) ani
nesmú
ohroziť
práva a záruky
poskytnuté
dotknutým
osobám.(48) Ako
jasne
uvádza
odôvodnenie
2
smernice
2008/115,
cieľom
tohto
nástroja
je
zavedenie
účinnej
politiky
odsunu a repatriácie
založenej
na
spoločných
normách
pre
osoby,
ktoré
majú
byť
vrátené
humánnym
spôsobom
pri
úplnom
rešpektovaní
ich
ľudských
práv a dôstojnosti.(49)
67.      Vzhľadom
na
to
je
rozhodujúcou
otázkou
to,
či
taká
vnútroštátna
právna
úprava, o akú
ide v konaní
vo
veci
samej,
je v praxi
spôsobilá
buď
narušiť
účinnosť
konania o návrate,
alebo
ohroziť
ochranu
práv a záruk
priznaných
štátnym
príslušníkom
tretích
krajín.
68.      Skôr
než
podrobnejšie
preskúmam
tieto
dva
aspekty,
je
namieste
predbežná
poznámka.
Vnútroštátna
právna
úprava, o ktorú
ide v prejednávanej
veci,
vykonáva
dohodu
medzi
Talianskou
republikou a Albánskou
republikou.
Je
dôležité
po
prvé
zdôrazniť,
že
Albánsko
je
susednou
krajinou
Talianska,
keďže
hranice
oboch
štátov
sú
od
seba
vzdialené
menej
ako
100
km a oddeľuje
ich
len
Jadranské
more.
Po
druhé
Albánsko
je
zmluvnou
stranou
EDĽP a oficiálnou
kandidátskou
krajinou
na
vstup
do
Únie
od
roku
2014,
pričom
rokovania o pristúpení
sa
formálne
začali v júli
2022.
69.      Analýza,
ktorú
vykonám
nižšie,
by
mohla
byť
odlišná,
ak
by
bola
sporná
dohoda
uzavretá s tretím
štátom,
čo
by
vzhľadom
na
jeho
polohu, ktorá by bola vzdialenejšia než Albánsko, znamenalo, že by bola nepravdepodobná možnosť účinného
vedenia
konania o návrate
vo
všeobecnosti.
To
isté
by
platilo
pre
dohody
uzavreté s krajinami,
ktoré v dôsledku
svojej
politickej
situácie
a/alebo
právneho
systému
nemusia
poskytovať
všetky
potrebné
záruky
dodržiavania
základných
práv
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín
zaistených
na
ich
území.
70.      Pokiaľ
ide o dva
aspekty
uvedené v bode 67
vyššie,
musím
uviesť,
že
vzhľadom na prvý aspekt nie
som
presvedčený,
že
používanie
zariadení
určených
na
zaistenie
mimo
územia
príslušného
členského
štátu
môže
samo
osebe
narušiť
účinnosť
konania o návrate
stanoveného v smernici
2008/115.
71.      V tejto
súvislosti
talianska
vláda
tvrdí,
že
účelom
spornej
vnútroštátnej
právnej
úpravy
je
zvýšiť
celkovú
kapacitu
zariadení
určených
na
ubytovanie
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
voči
ktorým
sa
vedú
konania o návrate. Z tohto
pohľadu
by
takýto
právny
predpis
pozitívne
prispel k efektívnemu
riadeniu
migračných
tokov – čo
je
úloha,
ktorá
sa
podľa
tvrdenia
talianskej
vlády v posledných
rokoch
stala
čoraz
náročnejšou
vzhľadom
na
nárast
nelegálneho
prisťahovalectva.
Táto
vláda
sa v uvedenom
kontexte
tiež
odvoláva
na
odporúčania
adresované
talianskym
orgánom
po
hodnotení
schengenského
acquis v tejto
krajine v roku
2021,
ktoré
okrem
iného
vyzvali
na
zlepšenie
infraštruktúry,
služieb a životných
podmienok v zariadeniach
určených
na
zaistenie
(odporúčanie č. 6),
ako
aj
na
zosúladenie
prijímacej
kapacity s reálnymi
potrebami
(odporúčanie č. 7).
72.      Spis
neobsahuje
nič,
čo
by
spochybňovalo
tieto
tvrdenia,
ktoré
navyše
nachádzajú
oporu v pripomienkach
poľskej
vlády.
73.      Druhý
aspekt
si
však
vyžaduje
citlivejšie
posúdenie.
Neexistencia
zjavnej
nezlučiteľnosti
in
abstracto neznamená,
že v praxi
nenastanú
ťažkosti.
Zlučiteľnosť
takej
vnútroštátnej
právnej
úpravy,
akou
je
právna
úprava, o ktorú
ide v konaní
vo
veci
samej,
so
smernicou
2008/115
môže v konečnom
dôsledku
závisieť
od
spôsobu,
akým
ju
budú
uplatňovať
príslušné
vnútroštátne
orgány.
Posúdenie
obmedzené
na
literu
zákona
by
preto
bolo
neúplné.(50)
74.      Práve
tejto
otázke
sa
teraz
budem
venovať.
2.      Podmienky, ktoré treba splniť, aby bola taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide v konaní vo veci samej, zlučiteľná so smernicou 2008/115
75.      Niekoľko
ustanovení
smernice
2008/115,
ktoré
zakotvujú
práva a záruky
pre
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
voči
ktorým
sa
vedú
konania o návrate,
vyzýva v tomto
kontexte
na
osobitnú
pozornosť.
76.      Na
úvod
chcem
poukázať
na
to,
že
ani
jedno z týchto
ustanovení
ako
také
nevylučuje
možnosť,
že
dotknuté
osoby
budú
zaistené v zariadeniach
mimo
územia
členského
štátu
zodpovedného
za
konanie o návrate.
Napriek
tomu
sa
zdá
byť
rovnako
jasné,
že
dodržiavanie
týchto
ustanovení
si
môže
za
takýchto
okolností
vyžadovať
prijatie
osobitných
opatrení
zo
strany
dotknutého
členského
štátu.
Je
dôvodné
predpokladať,
že
niektoré z týchto
opatrení
môžu
byť
administratívne
zaťažujúce
alebo
finančne
náročné.
Nemožno
teda
vylúčiť,
že v súvislosti s určitými
kategóriami
osôb – alebo
dokonca s určitými
jednotlivcami – zaistenie v takýchto
zariadeniach
nemusí
byť
reálne
bez
porušenia
jedného
alebo
viacerých
ustanovení
smernice
2008/115.
77.      Sporné
ustanovenia
smernice
2008/115
možno
na
účely
prejednávanej
veci
rozdeliť
do
dvoch
kategórií
podľa
ich
osobnej
pôsobnosti.
78.      Prvá
kategória
zahŕňa
ustanovenia
platné
pre
všetky
osoby,
voči
ktorým
sa
vedie
konanie o návrate
alebo
ktoré
sú v rámci
neho
zaistené.
79.      Po
prvé článok 13 ods. 3
smernice
2008/115
stanovuje,
že
každá
osoba,
voči
ktorej
sa
vedie
konanie o návrate,
musí
mať
„možnosť
získať
právne
poradenstvo,
zastúpenie a v prípade
potreby i jazykovú
pomoc“.
Okrem
toho
jej článok 16 ods. 2
stanovuje,
že
„na
požiadanie
sa“
zadržaným
osobám
„včas
umožní
nadviazanie
kontaktu s právnymi
zástupcami,
rodinnými
príslušníkmi a príslušnými
konzulárnymi
orgánmi“.
80.      Skutočnosť,
že
dotknutí
štátni
príslušníci
tretích
krajín
môžu
byť
zaistení v zariadeniach
mimo
územia
členského
štátu,
sama
osebe
nepredstavuje
neprekonateľnú
prekážku
súladu s týmito
ustanoveniami.
Napriek
tomu
môžu
nastať
praktické
ťažkosti v dôsledku
toho,
že
takéto
zariadenia
nemusia
byť
ľahko
prístupné
iným
osobám
než
oprávnenému
personálu, a to
nielen
pre
ich
geografickú
vzdialenosť,
ale
aj
preto,
že
návštevy
na
mieste
znamenajú
prekročenie
medzinárodnej
hranice. Z toho
vyplýva,
že
príslušné
orgány
môžu
byť
nútené
zaviesť
špecifické
logistické
opatrenia,
aby
zabezpečili
úplné
dodržiavanie
požiadaviek článku 13 ods. 3 a článku 16 ods. 2
smernice
2008/115.(51)
81.      Po
druhé článok 15 ods. 2
štvrtý
pododsek smernice
2008/115
stanovuje,
že
„ak
sa
zistí,
že
zaistenie
nie
je
zákonné,
dotknutý
štátny
príslušník
tretej
krajiny
bude
bezodkladne
prepustený.“
Podobne článok 15 ods. 4
smernice
2008/115
stanovuje,
že
„zaistenie
prestáva
byť
odôvodnené a dotknutá
osoba
sa
bezodkladne
prepustí,
ak
už…
neexistuje
odôvodnený
predpoklad
na
odsun.“
82.      Vzhľadom
na
tieto
ustanovenia
nemožno
ignorovať
skutočnosť,
že
prepustenie
dotknutých
osôb
si
môže
vyžadovať
ich
presun
späť
na
územie
členského
štátu – čo
môže
znamenať
napríklad
cestovanie
letecky
alebo
niekoľko
hodín
po
mori.
Aby
som
to
vysvetlil,
pojem
„bezodkladne“
by
sa
nemal
vykladať
príliš
doslovne
alebo
rigidne,
akoby
umožňoval
len
zanedbateľný
časový
odstup
medzi
udalosťou,
na
základe
ktorej
má
dôjsť k prepusteniu, a samotným
prepustením.(52) Napriek
tomu
je
rovnako
nesporné,
že
na
dodržanie článku 15 ods. 2 a 4
smernice
2008/115
musia
byť
príslušné
orgány
schopné v krátkom
čase
zorganizovať
prepravu
potrebnú
na
realizáciu
prepustenia.
83.      Druhá
kategória
zahŕňa
ustanovenia,
ktoré
sa
špecificky
vzťahujú
na
určité
kategórie
osôb,
akými
sú
maloleté a iné
zraniteľné
osoby
(napríklad
vrátane
osôb v zlom
zdravotnom
stave
alebo v prípade
potreby
starších
osôb).
84.      V tomto
ohľade článok 5 smernice
2008/115
všeobecne
stanovuje,
že
„pri
vykonávaní
tejto
smernice
členské
štáty
zoberú
náležite
do
úvahy:
a)
najlepšie
záujmy
dieťaťa,
b)
rodinný
život,
[a] c)
zdravotný
stav
dotknutého
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny“.
Ďalšie
ustanovenia
ukladajú
niektoré
konkrétne
povinnosti v tejto
súvislosti.
85.      Článok 17 ods. 3
smernice
2008/115
tak
stanovuje,
že
„zaistené
maloleté
osoby
majú
možnosť
venovať
sa
záujmovým
aktivitám
vrátane
herných a rekreačných
aktivít,
ktoré
sú
primerané
ich
veku, a v závislosti
od
dĺžky
pobytu
majú
prístup k vzdelávaniu.“ Článok 17 ods. 4
ďalej
uvádza,
že
„maloleté
osoby
bez
sprievodu
sa v čo
najväčšej
možnej
miere
umiestňujú v zariadeniach s personálom a vybavením, v ktorých
sa
zohľadňujú
potreby
osôb
ich
veku.“
Okrem
toho článok 17 ods. 5
smernice
stanovuje,
že
„pri
zaisťovaní
maloletých
osôb
pred
odsunom
sú
hlavným
kritériom
najlepšie
záujmy
dieťaťa.“(53)
86.      Pokiaľ
ide o ďalšie
zraniteľné
osoby, článok 16 ods. 3
smernice
2008/115
požaduje,
aby
členské
štáty
venovali
„osobitn[ú]
pozornosť“
podmienkam
ich
zaistenia a poskytovali
„urgentn[ú]
zdravotn[ú]
starostlivosť a základn[ú]
liečb[u]“.
87.      Tieto
ustanovenia
podľa
všetkého
požadujú,
aby
členské
štáty
buď v rámci
samotných
zariadení
určených
na
zaistenie
poskytli
primeranú
infraštruktúru – napríklad
na
lekársku
starostlivosť
alebo
vzdelávanie – a umožnili
prístup
primerane
kvalifikovaným
odborníkom,
alebo
umožnili
zaisteným
osobám v prípade
potreby
dočasne
opustiť
zariadenia
určené
na
zaistenie,
aby
mohli
využívať
takéto
služby
inde
(napríklad v školách
alebo
nemocniciach).
88.      Tu
môže
geografická
vzdialenosť
medzi
zariadeniami
nachádzajúcimi
sa v treťom
štáte a územím
členského
štátu
zodpovedného
za
konanie o návrate
spolu s praktickými
obmedzeniami
spojenými s presunmi
spôsobiť
vážne
ťažkosti.
Za
takýchto
okolností
nie
je
nepredstaviteľné,
že
zaistenie
zraniteľných
osôb – akými
sú
maloletí,
osoby v zlom
zdravotnom
stave a v určitých
prípadoch
staršie
osoby – v takýchto
zariadeniach
by
mohlo
de
facto viesť k porušeniu
požiadaviek
smernice
2008/115.(54) Posúdenie
by
mohlo
byť
prirodzene
iné,
ak
by
boli
na
mieste
účinne
dostupné
vhodné
zariadenia a služby.
89.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prvú
prejudiciálnu
otázku v tom
zmysle,
že
ustanovenia
smernice
2008/115 v zásade
nebránia
vnútroštátnej
právne
úprave
umožňujúcej
presun
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
voči
ktorým
sa
vedú
konania o návrate,
do
zariadení
určených
na
zaistenie
na
území
tretieho
štátu,
pokiaľ
tieto
zariadenia
zostávajú v právomoci
príslušného
členského
štátu a príslušné
konania
sa
naďalej
riadia
platnými
vnútroštátnymi
predpismi a predpismi
Únie.
Takáto
právna
úprava
je
však s právom
Únie
zlučiteľná
len v rozsahu, v akom
sa
uplatňuje
spôsobom,
ktorý
(i)
zabezpečuje
dodržiavanie
práv,
ktoré
štátnym
príslušníkom
tretích
krajín
priznáva článok 13 ods. 3 a článok 16 ods. 2
smernice
2008/115; (ii)
umožňuje
bez
zbytočného
odkladu
vykonať
povinnosť
bezodkladného
prepustenia
podľa článku 15 ods. 2 a 4
uvedenej smernice a (iii)
zaručuje
uplatnenie
špecifických
záruk
poskytovaných
maloletým a iným
zraniteľným
osobám
podľa článku 16 ods. 3 a článku 17 ods. 3 a 4
tejto smernice.
90.      Vzhľadom
na
navrhnutú
odpoveď
sa
musím
zaoberať
aj
druhou
prejudiciálnou
otázkou.
E.      O druhej prejudiciálnej otázke
91.      Svojou
druhou
otázkou
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či článok 9 ods. 1
smernice
2013/32
treba
vykladať v tom
zmysle,
že
vylučuje
vnútroštátnu
právnu
úpravu
umožňujúcu
zaistenie
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
voči
ktorým
sa
vedú
konania o návrate, v zariadeniach
nachádzajúcich
sa
na
území
tretieho
štátu,
ak
dotknutá
osoba
podala
žiadosť o medzinárodnú
ochranu
počas
pobytu v týchto
zariadeniach.
92.      Podľa
môjho
názoru článok 9 ods. 1
smernice
2013/32 v zásade
nevylučuje
takúto
právnu
úpravu.
Rovnako
ako v prípade
smernice
2008/115
však
uvedený
záver
platí
len
za
predpokladu,
že
sú
splnené
určité
podmienky,
čo
zabezpečí
úplný
súlad
so
štruktúrou a cieľmi
smernice
2013/32.
1.      Smernica 2013/32 v zásade nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide v konaní vo veci samej
93.      Je
pravda,
že
doslovný
výklad článku 9 ods. 1
smernice
2013/32
by
mohol
naznačovať,
že v takej
situácii,
akou
je
situácia, o ktorú
ide v konaní
vo
veci
samej,
sú
vnútroštátne
orgány
povinné
priviesť
späť
na
vnútroštátne
územie
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
požiadali o medzinárodnú
ochranu
počas
zaistenia v cudzine.
94.      Článok 9 ods. 1
smernice
2013/32 – ktorý
zakotvuje
„právo
zostať v členskom
štáte
počas
posudzovania
žiadosti“ – totiž
stanovuje,
že
„žiadateľom
musí
byť
umožnené
zostať v členskom
štáte
výlučne
na
účely
konania
dovtedy,
kým
rozhodujúci
orgán
neprijme
rozhodnutie v súlade s konaním
na
prvom
stupni
stanoveným v kapitole III.“
95.      Takýto
výklad
však
podľa
môjho
názoru
nemožno
prijať,
ak
sa
toto
ustanovenie
chápe v správnom
kontexte a z hľadiska
jeho
cieľa a účelu.
96.      V prvom
rade článok 9 ods. 1
smernice
2013/32
treba
vykladať v spojení s jej článkom 2 písm. p),
ktorý
definuje
výraz
„zostať v členskom
štáte“
ako
„zostať
na
území
členského
štátu, v ktorom
sa
podala
žiadosť o medzinárodnú
ochranu
alebo v ktorom
sa
táto
žiadosť
posudzuje,
vrátane
hraníc
alebo
tranzitných
priestorov“.(55)
97.      Táto
definícia
podporuje
širšie
chápanie článku 9 ods. 1
smernice
2013/32.
Je
pravda,
že
jej článok 2 písm. p)
napriek
určitej
miere
nejasnosti – ktorá
sa
čiastočne
odráža v niektorých
jazykových
verziách(56) – podľa
všetkého
odkazuje
na
„tranzitné
priestory“
nachádzajúce
sa
na
území
príslušného
členského
štátu.
98.      Viaceré
úvahy
však
ukazujú
iným
smerom.
Ako
som
vysvetlil
vyššie,
po
prvé
ani
právo
Únie,
ani – pokiaľ
viem – medzinárodné
právo
nepožaduje,
aby
členské
štáty
viedli
konania
na
hraniciach
alebo
konania o návrate
výlučne
na
svojom
území.
Po
druhé
Súdny
dvor
aj
Európsky súd pre ľudské práva podporili
pomerne
široké
chápanie
pojmu
hraničné a tranzitné
priestory.
Po
tretie
je
pravdepodobné,
že
normotvorca
Únie
nepočítal
pri
prijímaní
smerníc
2008/115 a 2013/32
so
situáciami,
aké
sú
predmetom
spornej
vnútroštátnej
právnej
úpravy.
Po
štvrté a predovšetkým
členské
štáty
nemôžu
obchádzať
povinnosti,
ktoré
im
vyplývajú z práva
Únie,
tým,
že
účinne
„presunú“
zariadenia
určené
na
zaistenie
do
tretích
štátov.
99.      Za
týchto
okolností
sa
zdá
byť
logické i nevyhnutné
vykladať článok 9 ods. 1
smernice
2013/32
tak,
že
sa
vzťahuje
na
každý
hraničný
alebo
tranzitný
priestor
patriaci
do
právomoci
príslušného
členského
štátu
bez
ohľadu
na
jeho
fyzickú
polohu.
100. Uvedený
výklad
je
navyše
potvrdený
odôvodnením,
na
ktorom
je
toto
ustanovenie
založené.
Ako
správne
uviedla
talianska
vláda, článok 9 ods. 1
smernice
2013/32
sa
usiluje
zabezpečiť,
aby
žiadateľ o medzinárodnú
ochranu
nebol
odsunutý,
skôr
než
jeho
žiadosť
posúdi
správny
orgán a v prípade
potreby
preskúma
predkladajúci
vnútroštátny
súd.
Ak
by
to
bolo
inak,
práva
udelené
žiadateľom
by
boli v mnohých
prípadoch
neúčinné.
101. Toto
chápanie
nachádza
nepriamu
oporu
aj v judikatúre
Súdneho
dvora. V rozsudku
Slovensko a Maďarsko/Rada(57) išlo o to,
či
konkrétnu
pasáž
príručky k postupom a kritériám
pre
určovanie
právneho
postavenia
utečenca
podľa
dohovoru z roku
1951 a protokolu z roku
1967 o právnom
postavení
utečencov(58) treba
chápať v tom
zmysle,
že
žiadateľom o medzinárodnú
ochranu
musí
byť
umožnené
zotrvať v členskom
štáte, v ktorom
podali
žiadosť,
kým o nej
príslušné
orgány
nerozhodnú.
102. Súdny
dvor
najprv
konštatoval,
že
dotknutú
pasáž
nemožno
chápať
tak,
že
„by
Ženevský
dohovor
zakotvoval v prospech
žiadateľa o medzinárodnú
ochranu
právo
zotrvať v členskom
štáte, v ktorom
podal
žiadosť o medzinárodnú
ochranu,
až
do
rozhodnutia o tejto
žiadosti“.
Potom
vysvetlil,
že
túto
pasáž
je
„potrebné
vnímať
ako
osobitné
vyjadrenie
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia,
ktorá
zakazuje,
aby
bol
žiadateľ o medzinárodnú
ochranu
vyhostený
do
tretej
krajiny,
kým
sa
nerozhodlo o jeho
žiadosti“.(59)
103. Rovnaká
logika
podľa
môjho
názoru
platí
pre
smernicu
2013/32.
Požiadavka,
aby
žiadatelia
mohli
„zostať v členských
štátoch“,
nemôže
byť – za
všetkých
okolností – stotožňovaná s právom
zostať
na
území
alebo
byť
privezený
späť
na
územie
tohto
členského
štátu.
Takýto
výklad
by
prekračoval
rámec
toho,
čo
je
nevyhnutné
na
dosiahnutie
cieľa,
ktorý
sleduje
článok 9 ods. 1 smernice 2013/32. V tomto
ohľade
je
príznačné,
že
posledná
veta
uvedeného ustanovenia stanovuje,
že
„uvedené
právo
zostať
na
danom
území
nezakladá
nárok
na
povolenie
na
pobyt.“ V takej
situácii, o akú
ide v konaní
vo
veci
samej,
keď
sú
ustanovenia
smernice
2013/32
plne
uplatniteľné a vnútroštátna
právna
úprava
podľa
všetkého
nepredstavuje
riziko
odsunu,
je
tento
cieľ
zachovaný.
104. Preto
konštatujem,
že článok 9 ods. 1
smernice
2013/32 v zásade
nevylučuje
takú
vnútroštátnu
právnu
úpravu, o akú
ide v konaní
vo
veci
samej.
2.      Podmienky, ktoré treba splniť, aby bola taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide v konaní vo veci samej, zlučiteľná so smernicou 2013/32
105. Napriek
tomu
by
som
mal
ďalej
uviesť,
že z preskúmania
ostatných
ustanovení
smernice
2013/32
vyplýva,
že – z dôvodov
už
uvedených
vyššie – môže
byť
dotknutý
členský
štát
povinný
prijať
určité
organizačné
alebo
logistické
opatrenia,
aby
zabezpečil,
že
vnútroštátna
právna
úprava
nebude
uplatňovaná
spôsobom
nezlučiteľným s právom
Únie.
106. Predovšetkým článok 8 („Poskytovanie
informácií a poradenstvo v zariadeniach
určených
na
zaistenie a na
hraničných
priechodoch“), článok 12
(„Záruky
pre
žiadateľov“), článok 20
(„Bezplatná
právna
pomoc a zastúpenie v konaniach o opravnom
prostriedku“), článok 22
(„Právo
na
právnu
pomoc a zastúpenie
vo
všetkých
fázach
konania“), článok 23
(„Rozsah
právnej
pomoci a zastúpenia“), článok 24
(„Žiadatelia,
ktorí
potrebujú
osobitné
procesné
záruky“) a článok 25
(„Záruky
pre
maloleté
osoby
bez
sprievodu“)
smernice
2013/32
stanovujú
sériu
práv a záruk v prospech
všetkých
žiadateľov,
zaistených
osôb
alebo
osobitných
kategórií
žiadateľov,
akými
sú
maloleté
osoby a iné
zraniteľné
osoby.
107. Tieto
ustanovenia
nie
sú
určené
len
na
vytvorenie
štruktúry
postupu,
ktorý
je v súlade s článkami 18 a 19
Charty
na
jednej
strane a článkom 47
Charty
na
druhej
strane.
Zároveň
konkrétne
vyjadrujú
hodnoty a princípy
zakotvené
okrem
iného v článku 6 („Právo
na
slobodu a bezpečnosť“), článku 7 („Rešpektovanie
súkromného a rodinného
života“), článku 21
(„Nediskriminácia“) a článku 24
(„Práva
dieťaťa“)
Charty.
108. Z toho
vyplýva,
že
taká
vnútroštátna
právna
úprava, o akú
ide v konaní
vo
veci
samej,
sa
nesmie
uplatňovať
spôsobom,
ktorý
by
mohol
brániť
účinnému
požívaniu
týchto
práv
alebo
narušiť
ochranu
poskytovanú
týmito
zárukami.
Ako
som
uviedol
vyššie,
môže
si
to
vyžadovať
prijatie
vhodných
praktických
opatrení.(60)
109. Okrem
toho
určité
ustanovenia
smernice
2013/32
požadujú
alebo
umožňujú,
aby
sa
žiadatelia
osobne
alebo
na
diaľku
dostavili
pred
príslušné
správne
alebo
súdne
orgány.(61) Ak
by
osobám
zaisteným v zariadeniach
nachádzajúcich
sa
na
území
tretieho
štátu
bolo
znemožnené
urobiť
to – alebo
urobiť
to
účinne(62) –,
znamenalo
by
to
nielen
porušenie
práv
týchto
jednotlivcov,
ale
aj
ohrozenie
účinnosti
postupov
stanovených
smernicou
2013/32. V takýchto
prípadoch
môžu
byť
potrebné
opatrenia,
ktoré
túto
účasť
nielen
umožnia,
ale
zároveň
nie
sú
zbytočne
zaťažujúce
alebo
neúčinné,
aby
sa
zabezpečil
súlad
so
smernicou
2013/32.
110. Nakoniec
chcem
ako
krátky
dodatok
uviesť,
že článok 26 ods. 1
smernice
2013/32
stanovuje:
„Členské
štáty
nezaistia
žiadnu
osobu
výlučne
preto,
že
je
žiadateľom.
Dôvody a podmienky
zaistenia a záruky
poskytované
zaisteným
žiadateľom
musia
byť v súlade
so
smernicou
2013/33/EÚ.“ Článok 26 ods. 2
smernice
2013/32
ďalej
stanovuje,
že
„ak
je
žiadateľ
zaistený,
členské
štáty
zabezpečia,
aby
mal
možnosť
rýchleho
súdneho
preskúmania v súlade
so
smernicou
[2013/33/EÚ].“
Tieto
ustanovenia
tak
vytvárajú
jasnú
súvislosť
medzi
smernicou
2013/32 a smernicou
2013/33,
pokiaľ
ide o zaisťovanie
žiadateľov.(63)
111. V prejednávanej
veci
predkladajúci
vnútroštátny
súd
nepoložil
nijakú
otázku
týkajúcu
sa
smernice
2013/33 a ani
jeden z vedľajších
účastníkov
konania,
ktorí
predložili
pripomienky,
sa
touto
smernicou
nezaoberal.
Navyše
dva
samostatné
návrhy
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
podané
krátko
po
tomto
návrhu,
výslovne
požadujú,
aby
Súdny
dvor
preskúmal
zlučiteľnosť
takej
vnútroštátnej
právnej
úpravy, o akú
ide v konaní
vo
veci
samej, s ustanoveniami
smernice
2013/33.(64) Za
týchto
okolností
sa
domnievam,
že
uvedené
veci – ktoré
Súdny
dvor
súbežne
prejednáva – predstavujú
vhodnejší
rámec
na
riešenie
otázok,
ktoré
vznikajú v tejto
súvislosti.
112. Vzhľadom
na
vyššie
uvedenú
analýzu
sa
domnievam,
že
Súdny
dvor
by
mal
odpovedať
na
druhú
prejudiciálnu
otázku v tom
zmysle,
že článok 9 ods. 1
smernice
2013/32 v zásade
nevylučuje
vnútroštátnu
právnu
úpravu
umožňujúcu
zaistenie
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
voči
ktorým
sa
vedú
konania o návrate, v zariadeniach
nachádzajúcich
sa v treťom
štáte,
ak
dotknutá
osoba
podala
žiadosť o medzinárodnú
ochranu
počas
pobytu v týchto
zariadeniach.
Platí
to
však
len
pod
podmienkou,
že
vnútroštátna
právna
úprava
sa
uplatňuje
spôsobom,
ktorý
(i)
rešpektuje
práva a záruky,
ktoré
žiadateľom o medzinárodnú
ochranu
priznávajú články 8,
12,
20 a 22
až
25
smernice
2013/32;
(ii)
umožňuje
týmto
žiadateľom
osobne
sa
dostaviť,
ak
je
to
potrebné
alebo
povolené,
pred
príslušné
správne
alebo
súdne
orgány a (iii)
spĺňa
požiadavky
stanovené v článku 26 ods. 1 a 2
smernice
2013/32.
V.      Návrh
113. Vzhľadom
na
všetky
vyššie
uvedené
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
otázky,
ktoré
položil
Corte suprema di
cassazione (Najvyšší
kasačný
súd,
Taliansko),
takto:
–        Ustanovenia
smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území, v zásade nebránia vnútroštátnej právne úprave umožňujúcej presun štátnych príslušníkov tretích krajín, voči ktorým sa vedú konania o návrate, do zariadení určených na zaistenie na území tretieho štátu, pokiaľ tieto zariadenia zostávajú v právomoci príslušného členského štátu a príslušné konania sa naďalej riadia platnými vnútroštátnymi predpismi a predpismi Únie. Takáto právna úprava je však s právom Únie zlučiteľná len v rozsahu, v akom sa uplatňuje spôsobom, ktorý (i) zabezpečuje dodržiavanie práv, ktoré štátnym príslušníkom tretích krajín priznáva článok 13 ods. 3 a článok 16 ods. 2 smernice 2008/115; (ii) umožňuje bez zbytočného odkladu vykonať povinnosť bezodkladného prepustenia podľa článku 15 ods. 2 a 4 uvedenej smernice a (iii) zaručuje uplatnenie špecifických záruk poskytovaných maloletým a iným zraniteľným osobám podľa článku 16 ods. 3 a článku 17 ods. 3 a 4 tejto smernice.
–        Článok 9 ods. 1
smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany v zásade
nevylučuje
vnútroštátnu
právnu
úpravu
umožňujúcu
zaistenie
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
voči
ktorým
sa
vedú
konania o návrate, v zariadeniach
nachádzajúcich
sa v treťom
štáte,
ak
dotknutá
osoba
podala
žiadosť o medzinárodnú
ochranu
počas
pobytu v týchto
zariadeniach.
Platí
to
však
pod
podmienkou,
že
vnútroštátna
právna
úprava
sa
uplatňuje
spôsobom,
ktorý
(i)
rešpektuje
práva a záruky,
ktoré
žiadateľom o medzinárodnú
ochranu
priznávajú články 8,
12,
20 a 22
až
25
smernice
2013/32;
(ii)
umožňuje
týmto
žiadateľom
osobne
sa
dostaviť,
ak
je
to
potrebné
alebo
povolené,
pred
príslušné
správne
alebo
súdne
orgány a (iii)
spĺňa
požiadavky
stanovené v článku 26 ods. 1 a 2
smernice
2013/32.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
i      Názov
tejto
veci
je
fiktívny.
Nezodpovedá
skutočnému
menu
ani
názvu
žiadneho z účastníkov
konania.
2      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
zo
16. decembra
2008 o spoločných
normách a postupoch
členských
štátov
na
účely
návratu
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
sa
neoprávnene
zdržiavajú
na
ich
území
(Ú. v. EÚ L 348,
2008,
s. 98).
Pre
úplnosť
je
užitočné
poukázať
na
to,
že
11. marca 2025
Európska komisia
predložila
návrh
nariadenia,
ktoré
by
zrušilo
smernicu
2008/115
<návrh
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady,
ktorým
sa
vytvára
spoločný
systém
pre
návrat
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
sa v Únii
zdržiavajú
neoprávnene, a zrušuje
smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2008/115/ES,
smernica
Rady
2001/40/ES a rozhodnutie
Rady
2004/191/ES [COM (2025) 101 final] >.
3      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady z 26. júna
2013 o spoločných
konaniach o poskytovaní a odnímaní
medzinárodnej
ochrany
(Ú. v. EÚ L 180,
2013,
s. 60).
Smernica
2013/32
bola
zrušená
nariadením
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2024/1348
zo
14. mája
2024,
ktorým
sa
stanovuje
spoločné
konanie o medzinárodnej
ochrane v Únii
(Ú. v. EÚ L,
2024/1348).
Nariadenie
2024/1348
sa
však
bude
uplatňovať
až
od
12. júna
2026.
4      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
odkazuje
aj
na
iné
nástroje
vnútroštátneho
práva,
ktoré
sa
uplatňujú v prejednávanej
veci,
ale
ktorých
význam
pri
posúdení,
ktoré
má
vykonať
Súdny
dvor v tomto
prípade,
sa
javí
ako
obmedzený.
Príslušné
ustanovenia
vnútroštátneho
práva
budem
nižšie
spoločne
označovať
ako
„spornú
vnútroštátnu
právnu
úpravu“.
5      Legge 21
febbraio 2024, n. 14,
Ratifica ed esecuzione del
Protocollo tra il Governo della Repubblica italiana e il Consiglio dei ministri
della Repubblica di
Albania per
il rafforzamento della collaborazione in
materia migratoria,
fatto a Roma il 6
novembre
2023,
nonché norme
di
coordinamento con l’ordinamento interno (Zákon č. 14 – o ratifikácii a vykonávaní
Protokolu
medzi
vládou
Talianskej
republiky a Radou
ministrov
Albánskej
republiky o posilnení
spolupráce v oblasti
migrácie,
uzavretého v Ríme
6. novembra
2023, a ustanovenia o koordinácii s vnútroštátnou
právnou
úpravou)
(GURI č. 44 z 22. februára
2024).
6      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
7      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
8      Talianska
vláda
uviedla
príklad
právnej
úpravy
odkazujúcej
na
talianske
územie,
ktoré
by
sa
na
účely
zákona č. 14
malo
teraz
chápať
tak,
že
zahŕňa
aj
územia
patriace
do
talianskej
právomoci.
9      Pozri
napríklad
rozsudok
zo
17. októbra
2024,
Ararat
(C‑156/23,
EU:C:2024:892, bod 32 a tam
citovaná
judikatúra).
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
10      Pozri
rozsudok z 1. augusta
2025,
Al
Hoceima a Boghni (C‑636/23 a C‑637/23,
EU:C:2025:603, bod 38 a tam
citovaná
judikatúra).
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
11      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
7. júna
2016,
Affum (C‑47/15,
EU:C:2016:408, bod 88).
12      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
14. mája2020,
Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19
PPU a C‑925/19
PPU,
EU:C:2020:367, bod 165)
(ďalej
len
„rozsudok
FMS a i.“).
13      Pozri
rozsudok
zo
16. novembra
2021,
Komisia/Maďarsko
(Kvalifikácia
pomoci
žiadateľom o azyl
ako
trestný
čin)
(C‑821/19,
EU:C:2021:930, bod 136).
14      Pozri v tomto
zmysle články 67 a 78 ZFEÚ a odôvodnenie
2
smernice
2013/32.
15      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
16      Pozri v tomto
zmysle a analogicky
rozsudok z 27. apríla
2023, M. D. (Zákaz
vstupu
do
Maďarska)  (C‑528/21,
EU:C:2023:341, body 83 a 84).
17      Rozsudok z 25. júna
2020,
Ministerio Fiscal (Orgán,
ktorému
by
mohla
byť
adresovaná
žiadosť o medzinárodnú
ochranu)
(C‑36/20
PPU,
EU:C:2020:495, bod 63).
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
18      Pozri
okrem
iného
odôvodnenia
22,
23,
25,
26 a 28 a články 12 a 19
až
25
smernice
2013/32.
Pozri
tiež
rozsudok
zo
16. novembra
2021,
Komisia/Maďarsko
(Kvalifikácia
pomoci
žiadateľom o azyl
ako
trestný
čin)
(C‑821/19,
EU:C:2021:930, body 80,
95,
96 a 119).
19      Pozri
napríklad
Vysoký
komisár
OSN
pre
utečencov,
Procesné
normy
na
určovanie
postavenia
utečenca v rámci
mandátu
UNHCR,
august
2020.
20      Spojené veci C‑50/24
až
C‑56/24,
EU:C:2025:493, body 42
až
46.
Zdá
sa
mi,
že
uvedený
záver
možno
vyvodiť
aj z rozsudku
FMS a i. (body 215
až
248).
Pozri
tiež
analogicky
rozsudok
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva
(ďalej
len
„ESĽP“),
21. novembra
2019,
Ilias a Ahmed v. Maďarsko  (CE:ECHR:2019:1121JUD004728715, bod 236).
Zaujímavé
je,
že
na
pojednávaní
Komisia
na
otázku,
či
si
je
vedomá
nejakých
osobitných
pravidiel
medzinárodného
práva
týkajúcich
sa
pojmu
„tranzitné
priestory“,
odpovedala
záporne.
21      Napríklad
chcem
poukázať
na
to,
ani
jedna
zo
zásada a ani jedna z podmienok upravujúcich
zodpovednosť
štátov
za
medzinárodne
protiprávne
správanie
podľa
návrhu
článkov
OSN z roku
2001 o zodpovednosti
štátov
za
medzinárodne
protiprávne
správanie
sa
netýka
územia,
na
ktorom
dochádza k protiprávnemu
správaniu.
22      V uvedenom
kontexte
môže
byť
zaujímavé
pripomenúť,
že
podľa článku 1 Európskeho
dohovoru o ľudských
právach
(ďalej
len
„EDĽP“),
nazvaného
„Záväzok
dodržiavať
ľudské
práva“,
zmluvné
strany
„priznávajú
každému,
kto
podlieha
ich
jurisdikcii,
práva a slobody“
uvedené v tomto
dohovore
(kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát).
Ako
vyplýva z ustálenej
judikatúry
ESĽP,
„hoci
jurisdikčná
právomoc
štátu
je
primárne
územná,
pojem
jurisdikcia v zmysle článku 1 Dohovoru
nie
je
obmedzený
na
vnútroštátne
územie
vysokých
zmluvných
strán“
(pozri
okrem
iného
rozsudok
ESĽP,
16. júna
2015,
Chiragov a i v. Arménsko,
CE:ECHR:2015:0616JUD001321605, bod 167).
Pozri
tiež
analogicky
rozhodnutia
US
Supreme Court (Najvyšší
súd
USA), v ktorých v podstate
rozhodol,
že
osoby
zaistené v zaisťovacom
tábore
Guantánamo Bay (vojenské
väzenie
spravované
armádou Spojených štátov na
Kube)
majú
ústavné
právo
napadnúť
svoje
zaistenie
na
súdoch Spojených štátov a že
tieto
súdy
majú
právomoc
prejednať žaloby,
ktoré
sú
podané v ich
mene
[pozri
najmä
rozsudky
Rasul v. Bush,
542
U.S. 466
(2004), a Boumediene v. Bush,
553
U.S. 723
(2008)].
23      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
24      Akým
je
Viedenský
dohovor o diplomatických
stykoch z roku
1961
(Zbierka
zmlúv
OSN,
zv. 500,
s. 95) a Viedenský
dohovor o konzulárnych
stykoch z roku
1963
(Zbierka
zmlúv
OSN,
zv.
596,
s. 261).
25      Nariadenie
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
č. 604/2013 z 26. júna
2013,
ktorým
sa
stanovujú
kritériá a mechanizmy
na
určenie
členského
štátu
zodpovedného
za
posúdenie
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
podanej
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny
alebo
osobou
bez
štátnej
príslušnosti v jednom z členských
štátov
(Ú. v. EÚ L 180,
2013,
s. 31).
26      Pozri
analogicky
rozsudok
ESĽP,
23. februára
2012,
Hirsi Jamaa a i. v. Taliansko
(CE:ECHR:2012:0223JUD002776509, bod 129).
27      Pozri v tejto
súvislosti
rozsudok z 8. novembra
2022,
Staatssecretaris van
Justitie en Veiligheid (Preskúmanie
zaistenia
ex
offo)
(C‑704/20 a C‑39/21,
EU:C:2022:858, body 81
až
87).
Pozri
tiež
rozsudok
FMS a i. (body 289 a 290).
28      V tejto
súvislosti
by
som
mal
ďalej
uviesť,
že
Komisia
alebo
iné
členské
štáty
Únie
by
mohli
podať
na
Súdny
dvor Európskej únie
žaloby
podľa článkov 258
až
260 ZFEÚ v prípade
nedodržania
práva
Únie,
ku
ktorému
dôjde v súvislosti s osobami
zaistenými v zariadeniach
nachádzajúcich
sa
na
albánskom
území.
29      Pozri bod 40
vyššie.
Pozri
tiež
odôvodnenie
21
smernice
2008/115,
ktoré
sa
týka
zásady
zákazu
diskriminácie.
30      Ako
je
stanovené v článku 15 ods. 5 a 6
smernice
2008/115.
Čo
sa
týka
významu
tohto
aspektu,
pozri
analogicky
rozsudok
ESĽP,
21. novembra
2019,
Ilias a Ahmed v. Maďarsko  (CE:ECHR:2019:1121JUD004728715, bod 227).
31      Zdá
sa
byť
opodstatnené
uviesť
krátku
pripomienku
týkajúcu
sa
preformulovania
prvej
otázky. V znení,
ktoré
uviedol
predkladajúci
vnútroštátny
súd,
sa
táto
otázka
týka
situácií, v ktorých
zaistenie
pretrváva
„bez
akejkoľvek
vopred
stanovenej a identifikovateľnej
vyhliadky
na
repatriáciu“
dotknutej
osoby.
Tento
predpoklad
je
na
prvý
pohľad
ťažko
zosúladiteľný
so
štruktúrou článku 15 ods. 4
smernice
2008/115,
podľa
ktorého
„zaistenie
prestáva
byť
odôvodnené a dotknutá
osoba
sa
bezodkladne
prepustí,
ak
už…
neexistuje
odôvodnený
predpoklad
na
odsun“. Z toho
vyplýva,
že v takej
situácii,
akú
opisuje
predkladajúci
vnútroštátny
súd,
by
zaistenie
muselo
byť v každom
prípade
ukončené
bez
ohľadu
na
to,
či
je
dotknutá
osoba
zaistená v zariadení v Taliansku
alebo v Albánsku.
Za
týchto
okolností
sa
zdá,
že
táto
skutočnosť
nemá
vplyv
na
základný
problém
vyvolaný
prvou
otázkou.
Preto
ju
nebudem
brať
do
úvahy v nasledujúcej
analýze.
32      Pozri v tejto
súvislosti
rozsudok z 10. marca 2022,
Landkreis Gifhorn (C‑519/20,
EU:C:2022:178, body 33
až
36).
33      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok
FMS a i., bod 274.
34      Pozri
najmä
odôvodnenie
16 a článok 16 ods. 1
smernice
2008/115.
35      Pozri
najmä článok 15 ods. 4
až
6
smernice
2008/115.
36      Pozri
najmä článok 15 ods. 2
smernice
2008/115.
37      Pozri
najmä
odôvodnenie
17, článok 15 ods. 3 a články 16 a 17
smernice
2008/115.
38      V tomto
bode
nepovažujem
za
presvedčivé
tvrdenie
holandskej
vlády,
že
na
základe
Protokolu
môže
byť
Albánsko
považované
za
„krajinu
tranzitu“ v zmysle článku 3 bodu 3 smernice
2008/115.
Stačí
uviesť,
že
niektorí
štátni
príslušníci
tretích
krajín
zaistení v zariadeniach v Albánsku
nemusia
byť
nakoniec
„vrátení“
do
tretej
krajiny,
ale
namiesto
toho
presunutí
späť
do
Talianska.
Za
takýchto
okolností
sa
označenie
Albánska
ako
„krajiny
tranzitu“
javí
prinajmenšom
ako
otázne.
Napriek
tomu
táto
otázka
nie
je
rozhodujúca
na
účely
prejednávanej
veci.
Súhlasím
totiž s vládou
Holandska v tom,
že
smernica
2008/115 v zásade
nebráni
takej
vnútroštátnej
právnej
úprave, o akú
ide v konaní
vo
veci
samej.
39      Rozsudok
zo
17. decembra
2020
(C‑808/18,
EU:C:2020:1029, bod 255).
40      Pozri tamže, body 257 a 258.
41      Kde
zákon
chcel
(niečo
povedať),
povedal,
kde
nechcel,
mlčal.
42      V tomto
zmysle
pozri
napríklad
rozsudok z 2. septembra
2021,
État belge (Právo
na
pobyt v prípade
domáceho
násilia)
(C‑930/19,
EU:C:2021:657, bod 76).
43      Pozri
okrem
iného
rozsudok z 1. augusta
2025,
Alace a Canpelli (C‑758/24 a C‑759/24,
EU:C:2025:591, bod 61 a tam
citovaná
judikatúra).
44      Pozri
najmä
odôvodnenia
11,
12,
15 a 17,
ako
aj články 7,
8,
12,
13 a 14
smernice
2008/115.
45      Pozri
rozsudok z 5. júna
2014,
Mahdi (C‑146/14
PPU,
EU:C:2014:1320, bod 39).
Pozri
tiež
rozsudok z 5. novembra
2014,
Mukarubega (C‑166/13,
EU:C:2014:2336, body 41 a 51).
46      Pozri
rozsudok
zo
6. decembra
2011,
Achughbabian (C‑329/11,
EU:C:2011:807, bod 28).
47      Pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 28. apríla
2011,
El
Dridi (C‑61/11
PPU,
EU:C:2011:268, body 55 a 59);
zo
6. decembra
2012,
Sagor (C‑430/11,
EU:C:2012:777, body 45 a 46); a zo
7. júna
2016,
Affum (C‑47/15,
EU:C:2016:408, body 63 a 68).
48      Pozri
okrem
iného
rozsudky z 18. decembra
2014,
Abdida (C‑562/13,
EU:C:2014:2453, body 42 a 45), a zo
17. decembra
2020,
Komisia/Maďarsko
(Prijímanie
žiadateľov o medzinárodnú
ochranu)
(C‑808/18,
EU:C:2020:1029, bod 256).
49      Ako
Súdny
dvor
zdôraznil
napríklad v rozsudku z 28. apríla
2011,
El
Dridi (C‑61/11
PPU,
EU:C:2011:268, bod 32).
50      Podobne a s ďalšími
odkazmi
pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Wahl vo
veci
Rakúsko/Nemecko
(C‑591/17,
EU:C:2019:99, bod 104).
51      Napríklad v prejednávanej
veci
špecifické
ustanovenie
Protokolu,
konkrétne článok 9 ods. 2,
stanovuje,
že
advokáti a ich
pomocníci
môžu
mať
prístup
do
zaisťovacích
zariadení.
Kladiem
si
však
otázku,
či
by
Protokol
nemal
obsahovať
podobné
ustanovenie
týkajúce
sa
rodinných
príslušníkov
zaistených
osôb.
Chápem
to
tak,
že
za
súčasného
stavu
práva
existujú v talianskom
aj
albánskom
práve
špecifické
ustanovenia
týkajúce
sa
tejto
problematiky.
Bez
akejkoľvek
zmienky v Protokole
však
nie
je
zaručené,
že
by
albánske
orgány
nemohli
situáciu
jednostranne
zmeniť.
52      Pred
skutočným
prepustením
totiž
treba
zvyčajne
uskutočniť
niekoľko
administratívnych
formalít.
Pokiaľ
ide o túto
problematiku
vo
všeobecnosti a ďalšie
odkazy,
pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Rantos vo
veci
Bouskoura (C‑387/24
PPU,
EU:C:2024:703, body 68 a 69).
53      Pozri
tiež
odôvodnenie
22
smernice
2008/115.
54      Pozri v tomto
zmysle
analogicky
rozsudok z 18. decembra
2014,
Abdida (C‑562/13,
EU:C:2014:2453, bod 49).
55      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
56      Porovnaj
napríklad
znenie článku 2 písm. p)
smernice
2013/32 v anglickej,
francúzskej
alebo
talianskej
verzii
so
znením v gréckej a španielskej
verzii.
57      Rozsudok
zo
6. septembra
2017
(C‑643/15 a C‑647/15,
EU:C:2017:631, bod 316).
58      Vydaná
Vysokým
komisárom
OSN
pre
utečencov v máji
1992.
59      Rozsudok zo 6. septembra 2017, Slovensko a Maďarsko/Rada (C‑643/15 a
C‑647/15, EU:C:2017:631, body 340 a 341).
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
60      Pozri
najmä článok 23 ods. 2, článok 24 ods. 3 a článok 25 ods. 3
smernice
2013/32.
61      Konkrétne článok 13 ods. 2 písm. a), článok 14, článok 23 ods. 4 a článok 25 ods. 1
smernice
2013/32.
62      Pozri
konkrétne článok 15 ods. 3 a článok 16
smernice
2013/32.
Hypoteticky
je
možný
prípad, v ktorom
sa
štátny príslušník tretej krajiny musí
osobne
dostaviť
pred
správny
alebo
súdny
orgánu a môže
to
urobiť
až
po
dlhej a vyčerpávajúcej
ceste.
63      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady z 26. júna
2013,
ktorou
sa
stanovujú
normy
pre
prijímanie
žiadateľov o medzinárodnú
ochranu
(Ú. v. EÚ L 180,
2013,
s. 96) (ďalej len „smernica o podmienkach prijímania“).
64      Pozri
spojené
veci C‑706/25,
Comeri, a C‑707/25,
Sidilli.