62023CJ0536_RES
Vec C‑536/23
Bundesrepublik Deutschland
proti
Mutua Madrileña Automovilista
(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Landgericht München I)
Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 30. apríla 2025
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v občianskych veciach – Nariadenie (ES) č. 1215/2012 – Právomoc vo veciach poistenia – Článok 11 ods. 1 písm. b) – Článok 13 ods. 2 – Priama žaloba poškodeného proti poistiteľovi – Pojem ‚poškodený‘ – Úradník, ktorý bol obeťou dopravnej nehody – Mzda zachovaná počas jeho práceneschopnosti – Členský štát konajúci ako zamestnávateľ, na ktorého prešli práva tohto úradníka na náhradu škody – Právomoc súdu podľa miesta bydliska žalobcu – Miesto sídla správneho orgánu zamestnávajúceho uvedeného úradníka“
Justičná spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie č. 1215/2012 – Právomoc vo veciach poistenia – Žaloby proti poistiteľovi – Priama žaloba podaná poškodeným – Pojem ‚poškodený‘ – Členský štát konajúci ako zamestnávateľ, na ktorého prešli práva úradníka zraneného pri dopravnej nehode a ktorý zachoval počas jeho práceneschopnosti zachoval jeho mzdu – Zahrnutie – Právomoc súdu podľa miesta bydliska žalobcu – Členský štát s možnosťou podať proti spoločnosti poisťujúcej vozidlo zúčastnené na tejto nehode žalobu na súd podľa sídla správneho subjektu zamestnávajúceho uvedeného úradníka
[Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 1215/2012, odôvodnenia 15, 16 a 18 a článok 1 ods. 1, článok 11 ods. 1 písm. a) a b), článok 13 ods. 2 a článok 63 ods. 1]
(pozri body 27 – 49 a výrok)
Zhrnutie
Na základe návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Landgericht München I (Krajinský súd Mníchov I, Nemecko), sa Súdny dvor vyjadril k osobitným pravidlám právomoci vo veciach poistenia upraveným v nariadení č. 1215/2012 (
1
) v situácii, keď žalobu podal zamestnávateľ obete dopravnej nehody, na ktorého prešli jej práva, proti spoločnosti poisťujúcej vozidlo zodpovedné za túto nehodu.
V marci 2020 bola spolková úradníčka pracujúca v Mníchove (Nemecko) s bydliskom v tomto meste zranená pri dopravnej nehode, ku ktorej došlo v Španielsku a na ktorej sa zúčastnilo vozidlo poistené v spoločnosti Mutua Madrileña Automovilista. Počas obdobia práceneschopnosti tejto úradníčky jej zamestnávateľ, Spolková republika Nemecko, naďalej vyplácal mzdu.
Spolková republika Nemecko v postavení zamestnávateľa podala na Amtsgericht München (Okresný súd Mníchov, Nemecko) žalobu o náhradu škody, ktorou navrhla, aby bola spoločnosti Mutua Madrileña Automovilista uložená povinnosť zaplatiť jej náhradu škody vyplývajúcej z vyplatenia mzdy jej zamestnankyni. Táto spoločnosť vzhľadom na to, že má sídlo v Španielsku, namietla nedostatok medzinárodnej právomoci súdu, na ktorý bola podaná žaloba, a poprela dôvodnosť žaloby.
Vo februári 2022 Okresný súd Mníchov odmietol svoju medzinárodnú právomoc, keďže usúdil, že Spolková republika Nemecko nemôže využiť osobitné pravidlá právomoci vo veciach poistenia stanovené v článku 11 ods. 1 písm. b) a článku 13 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012. Spolková republika Nemecko následne podala odvolanie na Krajský súd Mníchov I.
Podľa tohto súdu je nesporné, že Spolková republika Nemecko má v úmysle podať priamu žalobu proti spoločnosti Mutua Madrileña Automovilista a že sa obrátila na súd z dôvodu zákonného prechodu práv. S cieľom posúdiť dôvodnosť odvolania tento súd rozhodol položiť Súdnemu dvoru otázku týkajúcu sa toho, či sa členský štát, ktorý ako zamestnávateľ podáva priamu žalobu proti poistiteľovi na základe zákonného prechodu práv úradníka zraneného pri nehode na náhradu škody, môže odvolávať na osobitné pravidlá právomoci vo veciach poistenia, ktoré sú v prospech „poškodeného“ stanovené nariadením č. 1215/2012.
Posúdenie Súdnym dvorom
V prvom rade Súdny dvor pripomenul, že odchylne od všeobecného pravidla právomoci súdu podľa bydliska žalovaného stanoveného v článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 možno osoby s bydliskom na území členského štátu žalovať na súdoch iného členského štátu na základe pravidiel upravených v oddieloch 2 až 7 kapitoly II tohto nariadenia. Ustanovenia oddielu 3 kapitoly II uvedeného nariadenia sledujú najmä napravenie určitej nerovnováhy medzi účastníkmi konania vo veciach poistenia tým, že zaručujú, aby slabší účastník konania mohol podať žalobu proti silnejšiemu účastníkovi konania na súde členského štátu, ktorý je ľahko dostupný. Konkrétnejšie podľa článku 13 ods. 2 toho istého nariadenia sa ustanovenia jeho článku 11 – ktorý v odseku 1 upravuje právomoc vo veciach poistenia, pokiaľ má poistiteľ bydlisko v členskom štáte (
2
) – uplatnia na priame žaloby podané poškodeným proti poistiteľovi, ak je takáto žaloba možná.
V druhom rade z judikatúry vyplýva, že pravidlá právomoci, ktoré sa odchyľujú od všeobecného pravidla právomoci súdu podľa bydliska žalovaného, treba vykladať reštriktívne. Súdny dvor pritom už spresnil, že osobitné pravidlá právomoci vo veciach poistenia stanovené v nariadení č. 1215/2012 sa uplatňujú v prospech osôb, ktorým vznikla ujma, bez toho, aby sa okruh týchto osôb obmedzil na osoby, ktorým vznikla táto ujma priamo. Na normy právomoci upravené v ustanoveniach článku 13 ods. 2 v spojení s článkom 11 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia sa totiž s cieľom podať žalobu proti poistiteľovi na inom súde, než je súd jeho bydliska, môžu odvolávať aj určité kategórie osôb, na ktoré prešli práva osoby priamo poškodenej ujmou, ak tieto osoby možno kvalifikovať ako „poškodených“ v zmysle tohto článku 13 ods. 2 uvedeného nariadenia.
Súdny dvor však zdôraznil, že na to, aby sa na osobu, ktorá podala žalobu proti dotknutému poistiteľovi, mohol vzťahovať pojem „poškodený“ v zmysle tohto ustanovenia, nie je potrebné vykonať individuálne posúdenie otázky, či ju možno považovať za „slabšieho účastníka“ konania. Pokiaľ ide o vzťahy medzi podnikateľskými subjektmi v odvetví poisťovníctva, z ktorých u žiadneho nemožno predpokladať, že sa nachádza v slabšom postavení vo vzťahu k druhému, Súdny dvor vylúčil uplatnenie článku 13 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012 v spojení s článkom 11 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia (alebo rovnocenných ustanovení nariadenia č. 44/2001 (
3
)) v prípadoch, keď je postupníkom práv priamo poškodeného takýto podnikateľský subjekt. O podobnom vylúčení sa rozhodlo v súvislosti s inštitúciou sociálneho zabezpečenia, ktorá konala s cieľom náhrady plnení poskytnutých jej poistenému poškodenému pri dopravnej nehode.
Z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa týchto rovnocenných ustanovení nariadenia č. 44/2001 naopak vyplýva, že zamestnávateľ, na ktorého prešli práva jeho zamestnanca na základe vyplácania mzdy tomuto zamestnancovi počas práceneschopnosti a ktorý iba v tomto postavení podal žalobu z dôvodu ním utrpenej škody, sa môže považovať za slabšieho účastníka konania, ako je poistiteľ, ktorého žaloval, a to ako osoba, ktorej vznikla škoda, bez ohľadu na svoju veľkosť a právnu formu.
Pokiaľ ide o otázku, či z tejto judikatúry vyplýva, že samotnému členskému štátu konajúcemu ako zamestnávateľ, na ktorého prešli práva na náhradu škody patriace priamo poškodenému úradníkovi zranenému pri nehode s účasťou poisteného vozidla, treba priznať postavenie „poškodeného“ v zmysle článku 13 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012 z dôvodu zachovania mzdy tohto úradníka počas jeho práceneschopnosti, a tak by takýto štát, ktorý je zamestnávateľom, mohol podať na základe článku 11 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia proti dotknutému poistiteľovi žalobu na súde podľa miesta bydliska žalobcu, ak je takáto priama žaloba možná, Súdny dvor uviedol, že skúmaná vec je analogická s vecou, v ktorej bol vydaný rozsudok MMA IARD (
4
). Úvahy, ku ktorým dospel Súdny dvor v tomto rozsudku, sú v dôsledku toho uplatniteľné aj v tejto veci. Tento rozsudok bol totiž vydaný v kontexte a za skutkových okolností podobných tým, ktoré viedli k sporu vo veci samej. Táto analógia platí o to viac, že Spolková republika Nemecko koná na účely náhrady škody len v postavení zamestnávateľa, na ktorého prešli práva jedného z jeho zamestnancov, a nie ako subjekt medzinárodného práva verejného.
Preto treba na základe nariadenia č. 1215/2012 (
5
) považovať zamestnávateľa, ktorý zachoval mzdu svojho zamestnanca počas jeho práceneschopnosti v dôsledku dopravnej nehody a na ktorého prešli práva tohto zamestnanca voči poistiteľovi vozidla zúčastneného na tejto nehode, za „poškodeného“, a to aj v prípade, že žalobcom je členský štát konajúci v postavení zamestnávateľa. Okolnosť, že takýto členský štát navyše vykonáva úlohy inštitúcie sociálneho zabezpečenia, je irelevantná, keďže dotknutý členský štát podáva svoju žalobu o náhradu škody len v postavení zamestnávateľa, na ktorého prešli práva jeho zamestnanca na náhradu škody, a nie v postavení inštitúcie sociálneho zabezpečenia.
V treťom rade Súdny dvor vylúčil tvrdenie vnútroštátneho súdu, podľa ktorého na základe nariadenia č. 1215/2012 v prípade, že žalobca, ktorý podal proti poistiteľovi žalobu, je členským štátom konajúcim v postavení zamestnávateľa, na ktorého prešli práva jeho priamo poškodeného zamestnanca, je miestne príslušným súdom súd podľa bydliska tohto zamestnanca. Ak sa totiž uplatňuje článok 11 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia, ktorý označuje „súd podľa miesta bydliska žalobcu“, toto ustanovenie určuje tak medzinárodnú právomoc, ako aj miestnu príslušnosť takto určeného súdu. Navyše vzhľadom na to, že zamestnávateľovi, na ktorého prešli práva jeho zamestnanca z dôvodu, že zaplatil tomuto zamestnancovi mzdu, vznikla vlastná škoda, a je teda sám osebe „poškodeným“, možno v prospech takéhoto zamestnávateľa uplatniť možnosť, aby podal svoju žalobu proti poistiteľovi na súde podľa miesta svojho bydliska, stanovenú v tomto ustanovení. Keďže zamestnávateľ, na ktorého prešli práva, je jediným, kto sa môže domáhať práv na náhradu škody vyplývajúcich z prechodu práv, nie je potrebné na zamedzenie riziku znásobenia počtu súdov vyžadovať, aby podal žalobu na súd podľa bydliska svojho zamestnanca. To platí aj v prípade, keď je ako v tejto veci uvedeným zamestnávateľom, na ktorého prešli práva, členský štát. Pokiaľ ide o určenie miesta, kde má takýto členský štát v postavení zamestnávateľa bydlisko, treba zvoliť miesto sídla správneho subjektu, ktorý zamestnáva dotknutého úradníka a ktorému v praxi vznikla ujma spojená s jeho neprítomnosťou.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy Súdny dvor rozhodol, že na základe článku 13 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012 v spojení s článkom 11 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia členský štát konajúci ako zamestnávateľ, na ktorého prešli práva úradníka zraneného pri dopravnej nehode a ktorý zachoval mzdu tomuto úradníkovi počas jeho práceneschopnosti, môže v postavení „poškodeného“ v zmysle tohto článku 13 ods. 2 podať proti spoločnosti, ktorá poisťuje zodpovednosť za škodu vyplývajúcu z prevádzky vozidla zúčastneného na tejto nehode, žalobu nie na súde podľa bydliska tohto úradníka, ale na súde podľa sídla správneho subjektu, ktorý zamestnáva uvedeného úradníka, ak je možná priama žaloba.
(
1
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1, nazývané aj „nariadenie Brusel Ia“).
(
2
)	Podľa článku 11 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012: „Poistiteľa s bydliskom v členskom štáte možno žalovať: a) na súdoch členského štátu, na území ktorého má bydlisko; b) na území iného členského štátu, ak žalobu podal poistník, poistený alebo oprávnený z poistenia, na súdoch podľa miesta bydliska žalobcu….“
(
3
)	Nariadenie Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42, nazývané aj „nariadenie Brusel I“). Týmito „rovnocennými ustanoveniami“ sú presnejšie článok 11 ods. 2 v spojení s článkom 9 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 44/2001.
(
4
)	Rozsudok z 20. júla 2017, MMA IARD (C‑340/16, EU:C:2017:576).
(
5
)	Článok 13 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012 v spojení s článkom 11 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia.