62002CJ0247_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C-247/02,
jossa on kyse EY 234 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Italia) on esittänyt 26.6.2002 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 8.7.2002, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Sintesi SpA
vastaan
Autorità per la Vigilanza sui Lavori Pubblici,
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja C. W. A. Timmermans sekä tuomarit J.-P. Puissochet, R. Schintgen (esittelevä tuomari), F. Macken ja N. Colneric,
julkisasiamies: C. Stix-Hackl,
kirjaaja: johtava hallintovirkamies M. Múgica Arzamendi,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 19.5.2004 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon kirjalliset huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
– Sintesi SpA, edustajinaan avvocato G. Caia, avvocato V. Salvadori ja avvocato N. Aicardi,
– Ingg. Provera e Carrassi SpA, edustajanaan avvocatessa M. Wongher,
– Italian hallitus, asiamiehenään I. M. Braguglia, avustajanaan avvocato dello Stato M. Fiorilli,
– Kreikan hallitus, asiamiehinään S. Spyropoulos, D. Kalogiros ja D. Tsagkaraki,
– Itävallan hallitus, asiamiehenään M. Fruhmann,
– Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään K. Wiedner, R. Amorosi ja A. Aresu,
kuultuaan julkisasiamiehen
1.7.2004
pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
1. Ennakkoratkaisupyyntö koskee julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14 päivänä kesäkuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/37/ETY (EYVL L 199, s. 54; jäljempänä direktiivi) 30 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
2. Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Sintesi SpA (jäljempänä Sintesi) ‑niminen yhtiö ja Autorità per la Vigilanza sui Lavori Pubblicin (julkisten rakennusurakoiden valvontaviranomainen, jäljempänä viranomainen) ja joka koskee rakennusurakkaa koskevan sopimuksen tekemistä rajoitettua tarjouspyyntömenettelyä noudattaen.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
3. Direktiivin toisen perustelukappaleen mukaan ”valtion, alueellisten tai paikallisten viranomaisten ja muiden julkisoikeudellisten laitosten jäsenvaltioissa tekemiin julkisia rakennusurakoita koskeviin sopimuksiin liittyvän sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden toteuttamiseksi samanaikaisesti on sekä poistettava niitä koskevat rajoitukset että sovitettava yhteen julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten kansalliset tekomenettelyt”.
4. Direktiivin 30 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Hankintaviranomaisen on sopimuksia tehdessään käytettävä perusteena:
a) pelkästään alinta hintaa;
b) kun sopimus tehdään taloudellisesti edullisimman tarjouksen perusteella, eri perusteita sopimuksen mukaan: esimerkiksi hintaa, toteutusaikaa, käyttökustannuksia, kannattavuutta, teknisiä ansioita.”
Kansallinen lainsäädäntö
5. Direktiivin 30 artiklan 1 kohta on pantu täytäntöön Italian oikeudessa 11.2.1994 annetun lain nro 109 (GURI nro 41, 19.2.1994, s. 5; jäljempänä laki nro 109/1994), joka on Italiassa julkisia rakennusurakoita koskeva puitelaki, 21 §:llä.
6. Lain nro 109/1994 21 §:n 1 ja 2 momentti, sellaisina kuin ne olivat voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtumahetkellä, ovat sanamuodoltaan seuraavanlaiset:
”Sopimuksen tekemisen perusteet – Hankintaviranomaiset
1. Rakennusurakkaa koskeva tarjouskilpailumenettely ratkaistaan avoimessa tai rajoitetussa menettelyssä käyttäen perusteena alinta hintaa, joka on alempi kuin tarjouskilpailun perushinta ja joka määräytyy seuraavasti:
– –
2. Tarjouskilpailumenettely, jossa vertaillaan tarjouksia, sekä käyttöoikeusurakan myöntämistä koskeva rajoitettu tarjouspyyntömenettely ratkaistaan käyttäen perusteena taloudellisesti edullisinta tarjousta ottaen huomioon seuraavat seikat, jotka vaihtelevat toteutettavien urakoiden mukaan:
– – .”
Pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymykset
7. Brescian kaupunki (Italia) antoi helmikuussa 1991 käyttöoikeusurakkasopimuksella pysäköintihallin rakentamisen ja hallinnoimisen Sintesin tehtäväksi.
8. Brescian kaupungin ja Sintesin välillä joulukuussa 1999 tehdyssä sopimuksessa määrättiin käyttöoikeusurakan saaja järjestämään urakan toteuttamisesta Euroopan laajuinen, rajoitettu tarjouspyyntömenettely julkisia rakennusurakoita koskevan yhteisön lainsäädännön mukaisesti.
9. Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä 22.4.1999 julkaistulla ilmoituksella Sintesi esitti rajoitetun tarjouspyynnön, jonka mukaan sopimuksen teon perusteena olisi taloudellisesti edullisin tarjous. Edullisuutta arvioitaisiin hinnan, teknisten ansioiden ja urakan arvioidun toteutusajan perusteella.
10. Esivalintavaiheen lopuksi Sintesi lähetti valituille yrityksille tarjouspyyntökirjeen sekä tarjouspyyntöasiakirjat. Ingg. Provera e Carrassi SpA (jäljempänä Provera), joka oli yksi urakkatarjouksen jättäjäksi kutsutuista yrityksistä, pyysi lisäaikaa tarjouksensa jättämiselle, ja pyyntö hyväksyttiin. Tämän jälkeen Provera kuitenkin ilmoitti, että se ei osallistuisi tarjouspyyntömenettelyyn, jota se piti lainvastaisena.
11. Sintesi ratkaisi tarjouskilpailun 29.5.2000 hyväksymällä tarjouksen, joka oli taloudellisesti edullisin.
12. Proveran uuden kantelun johdosta viranomainen ilmoitti 26.7.2000 päivätyllä kirjeellään Sintesille, että se piti kyseessä olevaa tarjouskilpailumenettelyä lain nro 109/1994 vastaisena, ja teki 7.12.2000 päätöksen nro 53/2000, jossa todetaan seuraavaa:
”1) julkisia rakennusurakoita koskevan puitelain nro 109/1994 nojalla julkista rakennusurakkaa koskeva tarjouskilpailu voi perustua ainoastaan alimman hinnan perusteen soveltamiseen, ja taloudellisesti edullisimman tarjouksen perusteen käyttö on mahdollista ainoastaan tarjouskilpailumenettelyssä, jossa vertaillaan tarjouksia, ja julkisia rakennus‑ ja hallinnointikäyttöoikeusurakoita koskevissa tarjouspyyntömenettelyissä;
2) edellä mainittuja sääntöjä on sovellettava kaikkiin julkisiin rakennusurakoihin riippumatta niiden arvosta, eikä ainoastaan urakoihin, joiden arvo alittaa yhteisön oikeudessa säädetyn kynnysarvon, eikä tätä järjestelmää voida pitää direktiivin 93/37/ETY 30 artiklan 1 kohdan vastaisena;
3) silloin kun – lain niin salliessa eli ei siis tässä kyseessä olevassa tapauksessa – tekninen ansio arvioidaan taloudellisesti edullisimman tarjouksen perusteen konkreettisen soveltamisen yhteydessä, on syytä antaa kilpaileville tarjouksen tekijöille mahdollisuus muuttaa urakkaa tämän arvioimiseksi.”
13. Sintesi riitautti tämän päätöksen kansallisessa tuomioistuimessa vedoten etenkin direktiivin 30 artiklan 1 kohdan rikkomiseen.
14. Sintesin mukaan tämän säännöksen johdosta julkisista rakennusurakoista tehtäviä sopimuksia koskevat kaksi perustetta, eli alimman hinnan peruste ja taloudellisesti edullisimman tarjouksen peruste, ovat yhdenvertaiset. Sulkemalla lain nro 109/1994 nojalla taloudellisesti edullisimman tarjouksen perusteen julkisia rakennusurakoita koskevan rajoitetun tarjouspyyntömenettelyn ulkopuolelle viranomainen on Sintesin mukaan rikkonut direktiivin 30 artiklan 1 kohtaa.
15. Kansallinen tuomioistuin huomauttaa, että lain nro 109/1994 21 §:n 1 momentilla pyritään julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyjen avoimuuden tavoitteeseen, mutta kysyy, takaako tämä säännös vapaan kilpailun, koska hinta yksistään ei vaikuta olevan tae siitä, että paras tarjous hyväksytään.
16. Kansallinen tuomioistuin korostaa myös sitä, että kyseessä oleva pysäköintihalli rakennetaan Brescian kaupungin historialliseen keskustaan. Näin ollen toteutettava hanke on hyvin monimutkainen ja edellyttää, että arvioidaan teknisiä osatekijöitä, jotka urakoitsijoiden olisi toimitettava, jotta löydetään yritys, jolle rakennusurakan toteuttaminen uskotaan, koska se on pätevin toteuttamaan urakan.
17. Tästä syystä Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat kaksi ennakkoratkaisukysymystä:
”1) Sovelletaanko – – 14.6.1993 annetun direktiivin 93/37/ETY 30 artiklan 1 kohdassa, jonka mukaan hankintaviranomaiset voivat vapaasti valita, käyttävätkö ne sopimusten tekemisen perusteena alinta hintaa vai taloudellisesti edullisinta tarjousta, EY:n perustamissopimuksen 85 artiklassa (josta on tullut EY 81 artikla) tarkoitettua vapaan kilpailun periaatetta, jonka mukaan kaikkia tarjouksia on tarjouskilpailuissa yhteismarkkinoilla arvioitava siten, ettei estetä, rajoiteta eikä vääristetä tarjouksentekijöiden välistä kilpailua?
2) Onko näin ollen – – 14.6.1993 annetun direktiivin 93/37/ETY 30 artiklan 1 kohdan vastaista, että 11.2.1994 annetun lain nro 109 21 §:ssä evätään hankintaviranomaiselta mahdollisuus soveltaa julkisia rakennusurakoita koskevissa avoimissa ja rajoitetuissa menettelyissä taloudellisesti edullisimpaan tarjoukseen perustuvaa arviointiperustetta ja edellytetään tässä yhteydessä yleisesti vain alinta hintaa koskevan arviointiperusteen soveltamista?”
Ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottaminen
18. Italian hallitus epäilee mahdollisuutta ottaa ennakkoratkaisukysymys tutkittavaksi, koska esitetyt kysymykset ovat puhtaasti teoreettisia.
19. Euroopan yhteisöjen komissio kyseenalaistaa itse direktiivin 30 artiklan soveltumisen pääasiaan, koska tarjouskilpailumenettelyn aloitti käyttöoikeusurakan saaja.
20. Komissio korostaa, että direktiivin 3 artiklan 3 ja 4 kohdan mukaan ainoastaan julkisten käyttöoikeusurakoiden saaja, joka on itse yksi 1 artiklan b alakohdassa tarkoitetuista hankintaviranomaisista, on velvollinen noudattamaan direktiivin säännöksiä kolmansien toteuttamien rakennustöiden osalta. Sitä vastoin muut julkisten käyttöoikeusurakoiden saajat kuin hankintaviranomaiset ovat komission mukaan velvollisia noudattamaan kyseisen direktiivin 11 artiklan 4, 6, 7 ja 9–13 kohdassa säädettyjä julkistamista koskevia yhteisiä sääntöjä sekä direktiivin 16 artiklaa.
21. Tältä osin on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 234 artiklassa määrätty menettely on yhteisöjen tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisen yhteistyön väline (ks. erityisesti asia C‑343/90, Lourenço Dias, tuomio 16.7.1992, Kok. 1992, s. I‑4673, Kok. Ep. XIII, s. I‑69, 14 kohta ja asia C‑314/01, Siemens ja ARGE Telekom, tuomio 18.3.2004, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
22. Tässä yhteistyössä kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka ainoana tuntee välittömästi pääasian tosiseikat ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, voi asian erityspiirteiden perusteella parhaiten arvioida, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta (ks. erityisesti em. asia Lourenço Dias, tuomion 15 kohta; asia C‑390/99, Canal Satélite Digital, tuomio 22.1.2002, Kok. 2002, s. I‑607, 18 kohta ja em. asia Siemens ja ARGE Telecom, tuomion 34 kohta).
23. Käsillä olevassa tapauksessa ei ole epäilystä siitä, etteikö direktiivin 30 artiklan tulkinta olisi hyödyllistä pääasian ratkaisemiseksi, koska, kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, Brescian kaupunki on velvoittanut Sintesin, käyttöoikeusurakan saajan, näiden välisessä sopimuksessa aloittamaan pääasiassa kyseessä olevan urakan toteuttamiseksi Euroopan laajuisen rajoitetun tarjouspyyntömenettelyn julkisia rakennusurakoita koskevien yhteisön säännösten mukaisesti.
24. Näin ollen on syytä ottaa ennakkoratkaisupyyntö tutkittavaksi.
Ennakkoratkaisukysymykset
25. Kansallinen tuomioistuin kysyy kysymyksillään, jotka on syytä käsitellä yhdessä, täytyykö direktiivin 30 artiklan 1 kohtaa tulkita siten, että sen kanssa on ristiriidassa sellainen kansallinen sääntely, joka velvoittaa hankintaviranomaiset käyttämään ainoastaan alimman hinnan perustetta kun ne tekevät julkisia rakennusurakoita koskevia sopimuksia avointa tai rajoitettua tarjouspyyntömenettelyä noudattaen. Erityisesti kansallinen tuomioistuin kysyy, edellyttääkö kyseisen säännöksen tavoitteen – eli todellisen kilpailun toteutuminen julkisten urakoiden alalla – toteutuminen välttämättä, että tähän kysymykseen vastataan myöntävästi.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
26. Sintesin mukaan direktiivin 30 artiklan 1 kohta, jonka mukaan hankintaviranomaisella on vapaus valita joko alimman hinnan peruste tai taloudellisesti edullisimman tarjouksen peruste julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekemisen perusteeksi, ilmentää vapaan kilpailun periaatetta. Se, että hankintaviranomaisen harkintavalta supistuisi vain tarjouksen tekijöiden ehdottamien hintojen vertailuun lain nro 109/1994 21 §:n 1 momentin mukaisesti, muodostaisi esteen parhaimman mahdollisen tarjouksen valitsemiselle ja olisi siis EY 81 artiklan vastaista.
27. Provera ja Italian hallitus esittävät, että säätäessään lain nro 109/1994 kansallinen lainsäätäjä pyrki erityisesti taistelemaan julkisten rakennusurakoiden alalla tehtävien sopimusten yhteydessä vallitsevaa korruptiota vastaan rajoittamalla viranomaisten harkintavaltaa tarjouskilpailujen ratkaisemisessa ja säätämällä avoimista menettelyistä, joilla voidaan taata vapaa kilpailu.
28. Direktiivin 30 artiklan 1 kohdan sanamuodosta on suoraan johdettavissa, että siinä ei taata hankintaviranomaiselle oikeutta vapaasti valita perusteiden välillä eikä siinä myöskään velvoiteta käyttämään juuri toista perustetta tietyissä erityistapauksissa. Tässä säännöksessä tyydytään esittämään kaksi sovellettavaa sopimuksen tekemisen perustetta täsmentämättä tilanteita, joissa niitä tulee käyttää.
29. Lisäksi kansallisen lainsäätäjän valitsema alimman hinnan peruste rajoitetuissa tai avoimissa tarjouspyyntömenettelyissä ei loukkaa tarjouksen tekijöiden oikeuksia, koska samaa, etukäteen määriteltyä perustetta sovelletaan kaikkiin tarjouksen tekijöihin.
30. Kreikan ja Itävallan hallitukset ovat samaa mieltä tästä tulkinnasta.
31. Itävallan hallituksen mukaan direktiivin 30 artiklassa ei ole mitään viittausta hankintaviranomaiselle siitä, millä perusteella valinta kahden samanarvoisen perusteen välillä on tehtävä. Direktiivi jättää näin siis tälle hankintaviranomaiselle päätösvallan juuri siitä, kumpaa perustetta soveltaen se aikoo saavuttaa omiin tarkoituksiinsa parhaiten sopivan laatu/hinta ‑suhteen. Kuitenkaan kyseinen säännös ei estä kansallista lainsäätäjää käyttämästä suoraan itse tätä päätösvaltaa kyseessä olevien urakoiden luonteen vaatimalla tavalla, joko mahdollistamalla molemmat perusteet tai ainoastaan toisen niistä, koska direktiivissä ei säädetä hankintaviranomaiselle mitään subjektiivista valintaoikeutta.
32. Komissio arvioi myös, että direktiivissä ei esitetä mitään etusijajärjestystä direktiivin 30 artiklan 1 kohdassa säädetyille kahdelle perusteelle. Tällä säännöksellä pyritään ainoastaan estämään se, että hankintaviranomainen soveltaisi julkisia rakennusurakoita koskevia tarjouskilpailuja ratkaistessaan joitain muita perusteita kuin näitä kahta säännöksessä mainittuja, mutta säännöksessä ei tehdä minkäänlaista valintaa näiden kahden perusteen välillä. Hankintaviranomaisen mielivaltaisen toiminnan välttämiseksi ja yritysten välisen terveen kilpailun takaamiseksi on lähtökohtaisesti yhdentekevää, tehdäänkö urakkasopimus alimman hinnan vai taloudellisesti edullisimman hinnan perusteella. Kyseiset tarjouskilpailun ratkaisun perusteet tulisi lisäksi vielä mainita selvästi ilmoituksessa, ja niitä olisi sovellettava objektiivisesti ja ilman syrjintää.
33. Sopivan perusteen valinta kuuluu hankintaviranomaiselle, joka valitsee sen tapauskohtaisesti kunkin urakan teon yhteydessä, tai kansalliselle lainsäätäjälle, joka voi vapaasti säätää joko kaikkia julkisia rakennusurakoita tai vain tietyn tyyppisiä urakoita koskevia säännöksiä.
34. Komissio huomioi, että nyt esillä olevassa tapauksessa lain nro 109/1994 21 §:n 1 momentissa velvoitetaan käyttämään alimman hinnan perustetta julkisia rakennusurakoita koskevien toimien mitä suurimman avoimuuden takaamiseksi, mikä on yhdenmukaista direktiivin tavoitteen eli todellisen kilpailun kehittymisen takaamisen kanssa. Tällainen säännös ei siis ole direktiivin 30 artiklan 1 kohdan vastainen.
Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
35. On syytä tuoda esille, että direktiivin kymmenennen perustelukappaleen mukaan direktiivin tavoitteena on todellisen kilpailun kehittyminen julkisten rakennusurakoiden alalla (ks. asia C‑27/98, Fracasso ja Leitschutz, tuomio 16.9.1999, Kok. 1999, s. I‑5697, 26 kohta; yhdistetyt asiat C‑285/99 ja C‑286/99, Lombardini ja Mantovani, tuomio 27.11.2001, Kok. 2001, s. I‑9233, 34 kohta ja asia C‑470/99, Universale-Bau ym., tuomio 12.12.2002, Kok. 2002, s. I‑11617, 89 kohta).
36. Tämä tavoite on nimenomaisesti ilmaistu direktiivin 22 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa, jossa säädetään, että kun hankintaviranomaiset tekevät sopimuksen rajoitettua menettelyä noudattaen, tarjoamaan hyväksyttävien ehdokkaiden lukumäärän on kaikissa tapauksissa oltava riittävän suuri todellisen kilpailun varmistamiseksi.
37. Tehokkaan kilpailun kehittymisen tavoitteen saavuttamiseksi direktiivillä pyritään organisoimaan tarjouskilpailujen ratkaiseminen niin, että hankintaviranomainen voi verrata eri tarjouksia ja valita niistä edullisimman objektiivisten kriteerien avulla (ks. em. asia Fracasso ja Leitschutz, tuomion 31 kohta).
38. Näin siis direktiivin 30 artiklan 1 kohdan mukaan hankintaviranomaisen on sopimuksia tehdessään käytettävä perusteena joko pelkästään alinta hintaa tai, silloin kun sopimus tehdään taloudellisesti edullisimman tarjouksen perusteella, eri perusteita sopimuksen mukaan, esimerkiksi hintaa, toteutusaikaa, käyttökustannuksia, kannattavuutta ja teknisiä ansioita.
39. Pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen säännös, jolla rajoitetaan hankintaviranomaisen valinnanvapautta avoimissa tai rajoitetuissa tarjouspyyntömenettelyissä velvoittamalla sitä käyttämään ainoana sopimuksen tekemisen perusteena alimman hinnan perustetta, ei estä näitä hankintaviranomaisia vertailemasta eri tarjouksia ja hyväksymästä niistä parhainta käyttämällä objektiivista, ennalta määrättyä perustetta, joka on nimenomaan direktiivin 30 artiklan 1 kohdassa lueteltujen perusteiden joukossa.
40. Kuitenkin kansallisen lainsäätäjän abstraktilla ja yleisellä tasolla säätämä yksi ainoa peruste julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekemiseksi epää hankintaviranomaisilta mahdollisuuden siihen, että ne ottaisivat erikseen tarkastellen huomioon tällaisten urakkasopimusten luonteen ja erikoispiirteet ja valitsisivat jokaiselle niistä perusteen, joka parhaiten takaa vapaan kilpailun ja näin ollen sen, että paras tarjous hyväksytään.
41. Pääasiassa kansallinen tuomioistuin on nimenomaan tuonut esiin toteutettavan urakan monimutkaisuuden teknisellä tasolla, ja näin ollen hankintaviranomainen olisi voinut tehokkaasti ottaa tämän monimutkaisuuden huomioon valitsemalla objektiivisia sopimuksentekoperusteita, kuten niitä, jotka on esimerkinomaisesti lueteltu direktiivin 30 artiklan 1 kohdan b alakohdassa.
42. Edellä esitetystä seuraa, että on syytä vastata esitettyihin kysymyksiin siten, että direktiivin 30 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että sen kanssa on ristiriidassa kansallinen sääntely, jossa velvoitetaan abstraktisti ja yleisesti hankintaviranomaiset käyttämään ainoastaan alimman hinnan perustetta, kun ne tekevät julkisia rakennusurakoita koskevia sopimuksia avoimessa tai rajoitetussa tarjouspyyntömenettelyssä.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
43. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14 päivänä kesäkuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/37/ETY 30 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sen kanssa on ristiriidassa kansallinen sääntely, jossa velvoitetaan abstraktisti ja yleisesti hankintaviranomaiset käyttämään ainoastaan alimman hinnan perustetta, kun ne tekevät julkisia rakennusurakoita koskevia sopimuksia avoimessa tai rajoitetussa tarjouspyyntömenettelyssä.