62014CC0155
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
PAOLO MENGOZZI
prezentate la 3 septembrie 2015 (
1
)
Cauza C‑155/14 P
Evonik Degussa GmbH,
AlzChem AG, fostă AlzChem Trostberg GmbH, fostă AlzChem Hart GmbH,
împotriva
Comisiei Europene
„Recurs — Înțelegeri — Piața pudrei și a granulelor de carbură de calciu, precum și a granulelor de carbură de magneziu într‑o parte importantă a SEE — Stabilirea prețurilor, împărțirea pieței și schimb de informații — Prezumția unei influențe decisive — Răsturnare — Comportament al unei filiale contrar instrucțiunilor societății sale mamă”
1.
Prezenta cauză are ca obiect recursul formulat de Evonik Degussa GmbH (denumită în continuare „Degussa”) și de AlzChem AG (
2
) (denumită în continuare „AlzChem”) împotriva Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene Evonik Degussa și AlzChem/Comisia (
3
) (denumită în continuare „hotărârea atacată”).
2.
Această cauză îi oferă din nou Curții ocazia să se pronunțe asupra problemei răspunderii unei societăți‑mamă pentru comportamentul anticoncurențial al filialei sale. Curtea este invitată să clarifice în special condițiile în care este posibilă răsturnarea prezumției exercitării efective a unei influențe decisive (denumită în continuare „prezumția de capital”), dezvoltată în jurisprudență în ceea ce privește răspunderea unei societăți‑mamă pentru încălcări ale normelor de concurență săvârșite de o filială în care deține totalitatea sau cvasitotalitatea capitalului.
3.
Problema fundamentală care se ridică în prezenta cauză este aceea dacă prezumția de capital este răsturnată într‑un caz în care este dovedit că o filială deținută integral și care se afla pe punctul de a fi vândută a participat la o înțelegere în contradicție flagrantă cu instrucțiunile exprese și precise date de societățile sale mamă de a nu participa la astfel de activități anticoncurențiale. Pe lângă precizările referitoare la condițiile privind răsturnarea prezumției de capital, în prezenta cauză, Curtea va putea aduce de asemenea clarificări referitoare la metodologia care trebuie aplicată în cadrul analizei elementelor și a argumentelor aduse în vederea răsturnării acestei prezumții.
I – Istoricul cauzei
4.
Prin Decizia C(2009) 5791 final din 22 iulie 2009 (
4
) (denumită în continuare „decizia în litigiu”), Comisia Europeană a constatat că principalii furnizori de carbură de calciu și de magneziu pentru industriile oțelului și gazului au încălcat articolul 81 alineatul (1) CE [devenit articolul 101 alineatul (1) TFUE] și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992 (JO 1994, L 1, p. 3, Ediție specială, 11/vol. 53, p. 4) prin participarea, în perioada cuprinsă între 22 aprilie 2004 și 16 ianuarie 2007, la o încălcare unică și continuă (
5
). Comisia a inițiat procedura care a condus la adoptarea deciziei în litigiu în urma unei cereri de imunitate depuse de Azko Nobel NV în temeiul Comunicării privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (denumită în continuare „Comunicarea privind clemența”) (
6
). Recurentele au depus de asemenea o cerere de clemență în temeiul aceleiași comunicări.
5.
În decizia în litigiu, Comisia a constatat că recurentele au participat la încălcare o perioadă de patru luni, cuprinsă între 22 aprilie și 30 august 2004 (
7
). Răspunderea lor pentru încălcare a fost constatată exclusiv ca urmare a participării directe la aceasta a membrilor personalului SKW Stahl‑Technik GmbH & Co. KG (denumită în continuare „SKW”) (
8
), care, în perioada menționată, era o filială deținută integral de recurente (
9
). La 30 august 2004, recurentele au vândut SKW către Arques Industrie AG, devenită Gigaset AG (denumită în continuare „Gigaset”) (
10
), cu efect economic retroactiv de la 1 ianuarie 2004.
6.
Ca urmare a participării acestora la încălcare, Comisia a aplicat recurentelor, la articolul 2 literele (g) și (h) din decizia în litigiu, pe de o parte, o amendă de 1,04 milioane de euro, plătibilă în solidar cu SKW, și, pe de altă parte, o amendă de 3,64 milioane de euro, pentru plata căreia recurentele au fost desemnate ca fiind responsabile în solidar.
7.
În decizia menționată, Comisia a aplicat de asemenea SKW și noii sale societăți‑mamă, Gigaset, o amendă în solidar pentru participarea acestora la încălcare în perioada următoare, cuprinsă între 1 septembrie 2004 și 16 ianuarie 2007.
II – Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
8.
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 5 octombrie 2009, recurentele au solicitat, cu titlu principal, anularea deciziei în litigiu în ceea ce le privește și, în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii care le‑a fost aplicată și reformarea deciziei în litigiu.
9.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a admis în parte acțiunea. Mai întâi, acesta a constatat că, atunci când a majorat, în temeiul încălcărilor repetate, amenda impusă AlzChem, Comisia a săvârșit o eroare (
11
). În continuare, acesta a constatat că, prin faptul că a ales nivelul de reducere a cuantumului amenzii cel mai scăzut prevăzut de Comunicarea privind clemența (
12
), Comisia a încălcat comunicarea menționată (
13
). Tribunalul a constatat în continuare că, prin faptul că a utilizat la calculul amenzii un multiplicator de 0,5, corespunzător unei participări la încălcare de șase luni, în timp ce recurentele nu participaseră la aceasta decât patru luni, Comisia a încălcat principiul proporționalității (
14
). În sfârșit, acesta a constatat că, omițând să țină seama de o taxă de intrare în cadrul calculului răspunderii solidare a SKW, Comisia a încălcat principiul egalității de tratament (
15
). Tribunalul a respins acțiunea cu privire la restul motivelor.
10.
În aceste condiții, Tribunalul a anulat, mai întâi, articolul 2 literele (g) și (h) din decizia în litigiu în măsura în care le privea pe recurente.
11.
În continuare, la punctele 287-289 din hotărârea atacată, în cadrul exercitării competenței sale de fond, Tribunalul a reformat amenzile impuse recurentelor pentru participarea acestora la încălcare și a aplicat amenzile următoare (
16
):
—
recurentelor în solidar: 2,49 milioane de euro, precizându‑se că se va considera că au achitat această amendă în limita sumelor plătite de SKW Stahl‑Technik în temeiul amenzii care i‑a fost aplicată prin decizia în litigiu, și
—
societății Degussa, singură, 1,24 milioane de euro.
III – Procedura în fața Curții și concluziile părților
12.
Prin recursul formulat, recurentele solicită Curții:
—
anularea hotărârii atacate în măsura în care le privește și anularea deciziei în litigiu în măsura în care le privește;
—
în subsidiar, reducerea amenzilor care le‑au fost aplicate prin decizia în litigiu și, cu titlu mai subsidiar, reformarea deciziei în litigiu în sensul că SKW este responsabilă în solidar pentru totalitatea amenzilor aplicate recurentelor;
—
cu titlu încă mai subsidiar, anularea hotărârii atacate și trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
13.
Comisia solicită Curții:
—
respingerea recursului și
—
obligarea recurentelor la plata cheltuielilor de judecată.
14.
Părțile și‑au prezentat pozițiile în scris și în ședința care a avut loc la 4 iunie 2015.
IV – Analiză
15.
În susținerea recursului formulat, recurentele invocă cinci motive, al patrulea și al cincilea motiv fiind invocate cu titlu subsidiar.
16.
Cu toate acestea, în ședință, în urma unei întrebări, recurentele au comunicat că, având în vedere Hotărârea pronunțată de Curte, după formularea recursului lor, în cauzele Comisia și alții/Siemens Österreich și alții (
17
), renunță la al doilea motiv (
18
).
A – Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 81 CE, precum și a principiilor răspunderii personale, prezumției de nevinovăție și răspunderii pentru culpă
1. Argumentația părților
17.
Prin intermediul primului lor motiv, care vizează punctele 70-119 din hotărârea atacată, recurentele susțin că Tribunalul a încălcat articolul 81 CE și principiile răspunderii personale, prezumției de nevinovăție și răspunderii pentru culpă prin faptul că le‑a imputat în mod eronat comportamentul anticoncurențial al filialei lor SKW, în timp ce, în cadrul unui caz foarte special, acestea reușiseră în mod excepțional să răstoarne prezumția de capital. Prin respingerea argumentelor lor, Tribunalul ar fi aplicat un criteriu eronat pentru răsturnarea acestei prezumții și ar fi reținut cerințe prea ridicate, neținând seama de caracterul refragabil al acesteia.
18.
În primul rând, recurentele reproșează Tribunalului că a respins în mod eronat, la punctele 102-107 din hotărârea atacată, argumentația lor potrivit căreia împrejurarea că SKW participase la înțelegerea în litigiu neținând seama de instrucțiunile explicite din partea lor de a nu participa la acest tip de activități ar demonstra că acestea nu exercitau o influență decisivă asupra SKW. Astfel, pe de o parte, un comportament de „filială rebelă” („rogue subsidiary”), în contradicție flagrantă cu instrucțiunile societății‑mamă, precum comportamentul adoptat de SKW în speță, ar demonstra inexistența unei influențe decisive și ar răsturna, așadar, în mod clar prezumția de capital.
19.
Pe de altă parte, considerațiile Tribunalului de la punctele 106 și 107 din hotărârea atacată cu privire la declarațiile sub jurământ ale domnilor S. (
19
) și N. (
20
) – în perioada faptelor, director („Vorstand”) al AlzChem și, respectiv, director comercial al SKW – nu ar ține seama de întinderea imputării răspunderii în temeiul articolului 81 CE. Pentru a imputa recurentelor comportamentul ilicit, Tribunalul s‑ar fi mulțumit cu o influență ipotetică asupra SKW, în timp ce, potrivit unei jurisprudențe constante, pentru o astfel de imputare nu ar fi suficientă posibilitatea de a exercita o influență decisivă, ci ar fi necesară exercitarea efectivă a unei astfel de influențe. Pentru a stabili exercitarea unei influențe decisive, ar trebui nu numai ca societatea‑mamă să emită o instrucțiune, ci și ca filiala să o aplice. Astfel, Tribunalul ar fi întemeiat imputarea încălcării pe o răspundere obiectivă fără culpă, încălcând principiile răspunderii personale, prezumției de nevinovăție și răspunderii pentru culpă.
20.
În plus, recurentele contestă analiza cuprinsă la punctele 101 și 102 din hotărârea atacată, potrivit căreia, pe baza constatării că legăturile existente anterior între acestea și SKW nu au suferit nicio modificare în anul 2004, Tribunalul a respins afirmația lor conform căreia, în anul 2004, acestea nu exercitau o influență decisivă asupra SKW. Această apreciere ar fi viciată de o dublă eroare. Pe de o parte, Tribunalul s‑ar fi limitat la aprecierea raporturilor dintre SKW și recurente în ceea ce privește repartizarea părților sociale și a personalului de conducere, fără a analiza cum erau organizate în mod concret aceste raporturi. Pe de altă parte, recurentele nu ar trebui să dovedească modificarea legăturilor dintre ele și SKW, din moment ce nu ar fi exercitat în niciun moment o influență decisivă asupra acestei filiale.
21.
În sfârșit, recurentele critică Tribunalul pentru faptul că a respins în mod eronat argumentul lor întemeiat pe inexistența unei influențe decisive din partea lor asupra SKW, având în vedere că aceasta își administra activitatea în mod autonom, că activitatea economică a acesteia nu făcuse niciodată parte din activitățile lor operaționale esențiale și că, încă din primul moment, ele însele s‑au ocupat de vânzarea acesteia. În special, la punctele 84-87, 88, 89, 95-97 și 108-113 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑ar fi întemeiat exclusiv pe o influență teoretică eventuală a recurentelor asupra SKW pentru a le imputa încălcarea, la punctele 93, 94 și 98 din hotărârea atacată ar fi aplicat în mod eronat sarcina probei, iar la punctele 84-87 ar fi denaturat elementele de probă.
22.
Comisia consideră că împrejurarea că societatea‑mamă ar fi dat instrucțiuni ar confirma raportul general de superioritate ierarhică cu filiala și, prin urmare, existența unor legături care ar demonstra prezența unei unități economice. Nerespectarea instrucțiunilor de a nu participa la înțelegeri contrare normelor de concurență nu ar fi suficientă pentru a răsturna prezumția de capital. Ar fi vorba numai de o încălcare punctuală. De altfel, existența unei unități economice ar constitui rezultatul unei aprecieri globale. Potrivit Comisiei, nimic nu ar împiedica Tribunalul să deducă dintr‑o perioadă anterioară comportamentelor în litigiu, în speță perioada anterioară datei de 1 ianuarie 2004, concluzii cu privire la perioada încălcării. În plus, prezumția de capital ar fi fost confirmată de o serie de indicii suplimentare și de considerații care nu ar avea niciun element speculativ.
2. Analiză
a) Observații introductive
23.
Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că încălcarea normelor de concurență de către o filială poate fi imputată societății‑mamă în special atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, având în vedere mai ales legăturile economice, organizatorice și juridice care există între cele două entități juridice. Astfel, într‑un asemenea caz, întrucât societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE, Comisia poate să adreseze o decizie prin care să aplice amenzi societății‑mamă fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia în cadrul încălcării (
21
).
24.
În cazul particular în care o societate‑mamă deține totalitatea sau cvasitotalitatea capitalului filialei sale care a săvârșit încălcarea, există o prezumție refragabilă (prezumția de capital) potrivit căreia respectiva societate‑mamă exercită efectiv o influență decisivă asupra filialei sale (
22
).
25.
În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că totalitatea sau cvasitotalitatea capitalului unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a se prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a acestei filiale. Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere societatea‑mamă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care societatea‑mamă prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață (
23
).
26.
Pentru a răsturna prezumția de capital, unei societăți‑mamă îi revine obligația de a supune aprecierii instanței Uniunii orice element referitor la legăturile organizatorice, economice și juridice dintre ea însăși și filiala sa de natură să demonstreze că ele nu constituie o singură entitate economică (
24
). Pentru a determina dacă o filială își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, trebuie să se ia în considerare ansamblul elementelor relevante referitoare la legăturile care unesc această filială de societatea‑mamă, care pot varia în funcție de fiecare caz în parte și, în consecință, nu pot face obiectul unei enumerări exhaustive (
25
).
27.
Astfel, atunci când examinează elementele prezentate în vederea răsturnării prezumției de capital, Tribunalul este obligat să aprecieze orice element referitor la legăturile organizatorice, economice și juridice dintre societatea‑mamă și filiala sa care poate să dovedească faptul că aceasta din urmă se comporta în mod autonom în raport cu societatea sa mamă și că aceste două societăți nu constituiau o entitate economică unică (
26
). Dacă, privite individual, anumite probe pot fi insuficiente pentru a răsturna prezumția în cauză, toate probele prezentate de societatea‑mamă trebuie evaluate în ansamblu pentru a stabili dacă acest ansamblu de probe este suficient pentru a răsturna prezumția (
27
). În acest context, trebuie luate în considerare consecințele pe care aceste legături dintre societatea‑mamă și filială le au în realitatea economică asupra comportamentului efectiv pe piață (
28
).
28.
În această privință, trebuie amintit însă că, în etapa recursului, Curtea nu are sarcina de a reexamina ansamblul elementelor de probă și de a înlocui aprecierea Tribunalului cu aprecierea sa. Astfel, Tribunalul este singurul competent, pe de o parte, să constate faptele, cu excepția cazului în care inexactitatea materială a constatărilor sale ar rezulta din înscrisurile aflate la dosar care i‑au fost prezentate, și, pe de altă parte, să aprecieze aceste fapte. Cu toate acestea, odată ce Tribunalul a constatat sau a apreciat faptele, Curtea este competentă să exercite un control asupra calificării juridice a acestor fapte și asupra consecințelor de drept care au fost stabilite de Tribunal pe baza acestora (
29
).
29.
Acestea sunt principiile în lumina cărora trebuie analizată argumentația prezentată de recurente în susținerea primului motiv al recursului formulat, care vizează exclusiv analiza prin care Tribunalul respinge argumentele invocate de ele în vederea răsturnării prezumției de capital.
b) Cu privire la metodologia „deductivă” utilizată de Tribunal
30.
Este necesar să fie analizată mai întâi critica menționată la punctul 20 din prezentele concluzii, prin care este contestată abordarea reținută de Tribunal la punctele 101 și 102 din hotărârea atacată. Astfel, această critică are un caracter prealabil, întrucât pune în discuție metodologia urmată de Tribunal în cadrul raționamentului său vizând respingerea argumentelor invocate de recurente pentru a răsturna prezumția de capital.
31.
În hotărârea atacată, înainte de a examina în mod detaliat diferitele argumente ale recurentelor prin care se urmărea răsturnarea prezumției de capital, Tribunalul a arătat, cu titlu introductiv, că, în ședință, acestea au susținut că nu au exercitat niciodată o influență decisivă asupra SKW de la achiziția acesteia, în februarie 2001, ceea ce este cu atât mai mult adevărat în ceea ce privește perioada de după 1 ianuarie 2004, în care s‑au concentrat pe negocierile privind vânzarea SKW (
30
).
32.
Întemeindu‑se pe această premisă, Tribunalul a efectuat o analiză în două etape a argumentelor invocate de recurente.
33.
Pe de o parte, la punctele 79-99 din hotărârea atacată, Tribunalul a apreciat aceste argumente în raport cu perioada anterioară datei de 1 ianuarie 2004. În urma acestei aprecieri, Tribunalul a concluzionat, la punctul 99 din hotărârea atacată, că niciun element din argumentația recurentelor sau din dosar nu demonstra că, anterior datei de 1 ianuarie 2004, acestea nu au exercitat o influență decisivă asupra politicii comerciale a SKW.
34.
În continuare, la punctul 101 din hotărârea menționată, Tribunalul a constatat că nu reieșea din dosar – și că recurentele nici măcar nu pretindeau acest lucru – că legăturile organizatorice, economice și juridice existente anterior între acestea și filiala lor ar fi suferit vreo modificare în anul 2004.
35.
În aceste condiții, la punctul 102 din hotărârea atacată, aplicând ceea ce s‑ar putea numi o „metodologie deductivă”, Tribunalul, având în vedere inexistența vreunei modificări a legăturilor dintre SKW și recurente, a transpus concluziile deduse în ceea ce privește perioada anterioară datei de 1 ianuarie 2004 la perioada ulterioară acestei date, care includea perioada în care ar fi fost săvârșită încălcarea de către recurente, cuprinsă între 22 aprilie și 30 august 2004, data vânzării definitive a SKW către Gigaset. La același punct 102, Tribunalul a concluzionat, astfel, că afirmația recurentelor potrivit căreia acestea nu exercitau, în anul 2004, o influență decisivă asupra SKW nu poate fi admisă.
36.
Recurentele contestă raționamentul efectuat de Tribunal de la punctele 101 și 102 din hotărârea atacată și susțin, pe de o parte, că Tribunalul nu ar fi ținut seama de realitatea legăturilor dintre ele și SKW și, pe de altă parte, că nu erau în niciun mod obligate, pentru a răsturna prezumția de capital, să dovedească că în anul 2004 ar fi avut loc o modificare a legăturilor organizatorice, economice și juridice dintre ele și SKW.
37.
În această privință, trebuie amintit că, astfel cum reiese din jurisprudența menționată la punctele 23-25 din prezentele concluzii, o încălcare săvârșită de o filială poate fi imputată societății‑mamă în temeiul considerației potrivit căreia, având în vedere, printre altele, legăturile organizatorice, economice și juridice dintre aceste două entități, ele fac parte, la momentul săvârșirii încălcării, din aceeași unitate economică și, în consecință, constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE.
38.
Așadar, pentru ca un comportament ilicit al filialei să poată fi imputat societății‑mamă, este necesar ca aceste două entități să constituie o unitate economică la momentul săvârșirii încălcării și, prin urmare, legăturile dintre societatea‑mamă și filială și funcționarea concretă a acestora trebuie examinate în raport cu perioada în care a fost săvârșită încălcarea pentru a stabili dacă, atunci când a avut loc comportamentul ilicit, prima exercita efectiv o influență decisivă asupra celei de a doua.
39.
Din aceeași perspectivă, încălcarea poate fi imputată societății‑mamă în temeiul prezumției de capital – care este o prezumție privind exercitarea efectivă a unei influențe decisive – dacă aceasta deține totalitatea (sau cvasitotalitatea) capitalului filialei în perioada în care a fost săvârșită încălcarea (
31
). În consecință, pentru a răsturna această prezumție, perioada în raport cu care societatea‑mamă trebuie să furnizeze elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că ea însăși și filiala sa nu constituiau, la acel moment, o singură entitate economică este aceea a săvârșirii încălcării, iar nu o altă perioadă.
40.
Rezultă din toate cele de mai sus că analiza referitoare la exercitarea efectivă a influenței decisive trebuie să privească perioada în care a fost săvârșită încălcarea și, astfel, că, în principiu, aceasta este perioada în raport cu care Comisia și Tribunalul trebuie să aprecieze elementele furnizate de societatea‑mamă pentru a răsturna prezumția de capital.
41.
Considerațiile de mai sus nu aduc însă atingere posibilității Comisiei sau a Tribunalului de a utiliza, în cadrul aprecierii lor, un raționament de tip deductiv. Astfel, nu este exclus ca, în anumite cazuri specifice, concluziile privind o perioadă anterioară să poată fi valabile de asemenea pentru o perioadă ulterioară.
42.
Cu toate acestea, considerăm că, atunci când se dorește utilizarea acestei metodologii deductive, este necesar să se recurgă la ea cu o anumită prudență. Astfel, o asemenea abordare nu poate face abstracție de faptul că exercitarea efectivă a unei influențe decisive a societății‑mamă asupra filialei trebuie verificată în raport cu perioada în care a fost săvârșită încălcarea. În consecință, concluziile referitoare la realitatea legăturilor organizatorice, economice și juridice dintre aceste două entități la un anumit moment nu pot fi transpuse în mod automat la o altă perioadă. Dimpotrivă, acestea trebuie să fie apreciate în mod necesar în contextul factual propriu perioadei relevante, și anume perioadei în care a fost săvârșită încălcarea, context care nu este în mod necesar același cu cel dintr‑o perioadă anterioară.
43.
Or, trebuie să se constate că, în speță, contextul factual al perioadei anterioare datei de 1 ianuarie 2004 și cel al perioadei ulterioare acestei date, care include perioada în care a fost săvârșită încălcarea, nu erau aceleași. Astfel, după cum au susținut recurentele în mai multe rânduri, în perioada de după 1 ianuarie 2004, contextul factual se caracteriza, spre deosebire de cel anterior acestei date, prin existența unor negocieri referitoare la vânzarea SKW, în care recurentele erau implicate.
44.
În aceste condiții și în lumina considerațiilor de la punctele 41 și 42 din prezentele concluzii, considerăm că Tribunalul ar fi săvârșit o eroare dacă, aplicând metodologia deductivă, ar fi transpus în mod automat la perioada în care a fost săvârșită încălcarea concluziile la care a ajuns în privința legăturilor dintre recurente și SKW anterior datei de 1 ianuarie 2004, fără a aprecia aceste legături în contextul factual propriu respectivei perioade în care a fost săvârșită încălcarea.
45.
În această privință, observăm că lectura primei teze a punctului 102 din hotărârea atacată ar putea lăsa să se creadă, la prima vedere, că Tribunalul a ajuns la concluzia exercitării efective a influenței decisive a recurentelor asupra SKW, în perioada de după 1 ianuarie 2004, exclusiv în temeiul concluziilor rezultate în urma raționamentului „deductiv” efectuat punctul 101 din aceeași hotărâre.
46.
Considerăm însă că o lectură de ansamblu a punctelor 102-107 din hotărârea atacată permite să se considere că, în realitate, lucrurile au stat altfel și că Tribunalul a efectuat o analiză a concluziilor la care ajunsese în ceea ce privește legăturile dintre recurente și SKW în perioada anterioară datei de 1 ianuarie 2004, în cadrul contextului factual particular invocat de recurente ca fiind specific perioadei în care a fost săvârșită încălcarea. Astfel, reiese din cuprinsul acestor puncte că Tribunalul a examinat argumentele recurentelor referitoare la realitatea legăturilor organizatorice, economice și juridice în situația în care SKW se afla în plin proces de vânzare, ceea ce, potrivit argumentației recurentelor, crease vidul de putere în cadrul căruia a avut loc comportamentul SKW prin care aceasta a încălcat flagrant instrucțiunile societăților sale mamă.
47.
În sfârșit, nu putem să nu constatăm contradicția dintre argumentația recurentelor atunci când acestea, pe de o parte, afirmă că nu au exercitat niciodată o influență decisivă asupra SKW, însă, pe de altă parte, fac referire la un „vid de putere” creat de procesul vânzării SKW, care ar fi făcut posibil respectivul comportament al SKW.
48.
Rezultă, în opinia noastră, din considerațiile anterioare că critica referitoare la punctele 101 și 102 din hotărârea atacată, menționată la punctul 20 din prezentele concluzii, trebuie respinsă.
c) Cu privire la comportamentul aflat în contradicție flagrantă cu instrucțiunile societății‑mamă
49.
Trebuie analizată în continuare critica recurentelor întemeiată pe faptul că Tribunalul ar fi săvârșit o eroare atunci când nu a constatat că un comportament al unei filiale aflat în contradicție flagrantă cu instrucțiunile explicite ale societății sale mamă de a nu participa la activități anticoncurențiale, precum comportamentul avut de SKW în speță, demonstra inexistența unei influențe decisive asupra filialei și răsturna astfel prezumția de capital. Recurentele vizează în mod specific analiza, efectuată de Tribunal la punctele 106 și 107 din hotărârea atacată, referitoare la declarațiile domnilor S. și N. menționate la punctul 19 din prezentele concluzii, și critică Tribunalul pentru faptul că, în ceea ce privește imputarea încălcării, s‑a mulțumit cu o influență ipotetică.
50.
În speță, este cert că atât în anul 2002, cât și în anul 2004 recurentele dăduseră SKW instrucțiunea precisă de a nu participa la acorduri anticoncurențiale pe piața în cauză. Nu este contestat nici faptul că această instrucțiune a fost ignorată de responsabilii SKW și că, prin urmare, participarea la înțelegere pentru care recurentele au fost sancționate a avut loc cu încălcarea acestei instrucțiuni explicite și precise.
51.
În hotărârea atacată, Tribunalul a considerat, pe de o parte, la punctele 90-92, că faptul că recurentele au dat o astfel de instrucțiune constituie un indiciu suplimentar care confirmă exercitarea de către acestea a unei influențe decisive asupra filialei. Pe de altă parte, la punctele 106 și 107 din hotărârea menționată, Tribunalul a analizat declarațiile menționate mai sus ale domnilor S. și N. și a concluzionat că acestea nu demonstrau că recurentele nu mai exercitau, în anul 2004, o influență decisivă asupra SKW.
52.
În această privință, trebuie să arătăm mai întâi că este în principiu adevărat că împrejurarea că o societate‑mamă dă instrucțiuni unei filiale poate constitui, în general, un indiciu care poate fi luat în considerare în analiza vizând stabilirea exercitării efective a unei influențe decisive (
32
). Cu toate acestea, reiese din jurisprudența menționată la punctul 23 și următoarele din prezentele concluzii, pe de o parte, că exercitarea influenței decisive trebuie să fie efectivă și, pe de altă parte, că este posibil să se considere că filiala nu își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață atunci când aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă. Prin urmare, în principiu, aplicarea instrucțiunilor este aceea care determină caracterul efectiv al exercitării unei influențe decisive. De altfel, reiese din considerațiile de la punctul 27 in fine din prezentele concluzii că nu se poate face abstracție, în cadrul analizei legăturilor dintre societatea‑mamă și filială, de realitatea comportamentului acestora.
53.
În opinia noastră, din considerațiile anterioare se poate deduce că, într‑o situație în care nu se contestă că o instrucțiune precisă și punctuală dată de o societate‑mamă a fost în mod vădit ignorată de filială, simpla împrejurare că această instrucțiune a fost dată nu poate fi considerată un indiciu în sensul exercitării efective a unei influențe decisive, astfel cum a considerat Tribunalul la punctele 90-92 din hotărârea atacată (
33
). Dimpotrivă, faptul că instrucțiunea nu a fost respectată constituie, în opinia noastră, un element în favoarea absenței caracterului efectiv al influenței decisive.
54.
Acestea fiind spuse, problema ridicată de recurente este aceea dacă o încălcare vădită de către o filială a instrucțiunilor explicite și precise date de societatea‑mamă de a nu participa la activități anticoncurențiale pe o piață specifică poate, prin ea însăși, să răstoarne prezumția exercitării efective a unei influențe decisive.
55.
În această privință, trebuie amintit că, în Hotărârea Schindler Holding și alții/Comisia (
34
), Curtea a decis că nerespectarea instrucțiunilor adresate de societățile‑mamă filialelor în cadrul „programelor de asigurare a conformității” („compliance programs”) de a nu adopta practici comerciale anticoncurențiale nu interzice posibilitatea de a imputa societăților‑mamă răspunderea pentru încălcările dreptului privind înțelegerile săvârșite de filiala acestora (
35
).
56.
Trebuie totuși observat că prezenta cauză se diferențiază de cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Schindler Holding și alții/Comisia sus‑menționată. Astfel, spre deosebire de directivele date în cadrul unui program de asigurare a conformității, care se înscriu într‑un plan general vizând evitarea încălcărilor dreptului concurenței în cadrul întreprinderii, instrucțiunea care a fost dată, în speță, de recurente în anul 2002 și în special în anul 2004 era specifică și precisă și privea un comportament pe o piață precisă (
36
). În consecință, această jurisprudență nu este în mod necesar automat aplicabilă în prezenta cauză.
57.
Prezenta cauză se diferențiază de asemenea, în opinia noastră, de cazurile denumite în mod comun „angajat rebel” („rogue employee”) – la care recurentele au făcut în mod implicit referire calificând SKW drept „rogue subsidiary” –, în care Curtea s‑a confruntat cu argumentul vizând evitarea imputării comportamentului ilicit potrivit căruia încălcarea normelor de concurență putea fi atribuită acțiunii individuale a câtorva angajați (rebeli) luați în considerare în mod individual (
37
).
58.
Într‑adevăr, deși poate exista o anumită analogie între cazul unui „angajat rebel” și cel al unei „filiale rebele” (
38
), nu considerăm că cele două situații sunt în mod necesar comparabile. Astfel, în cazul unui angajat rebel, este vorba despre a imputa întreprinderii acțiuni de care administratorii principali ai întreprinderii nu aveau cunoștință, însă care, fiind săvârșite de colaboratori autorizați să acționeze în numele întreprinderii, s‑au petrecut în domeniul de răspundere al acesteia (
39
). În schimb, aspectul răspunderii unei societăți‑mamă pentru o încălcare săvârșită de o „filială rebelă” presupune că unei entități juridice îi sunt imputate acte ilicite săvârșite de o entitate juridică diferită. Pentru o astfel de imputare, jurisprudența a dezvoltat un criteriu specific, și anume exercitarea efectivă a unei influențe decisive, din care decurge existența unei unități economice (
40
). Numai în cazul îndeplinirii acestui criteriu specific un comportament ilicit al unei entități juridice poate fi imputat alteia. Prin urmare, situația din prezenta cauză trebuie analizată în raport cu acest criteriu.
59.
În această privință, trebuie amintit că, astfel cum am arătat la punctele 26 și 27 din prezentele concluzii, potrivit unei jurisprudențe constante, analiza care vizează să stabilească dacă prezumția de capital a fost răsturnată presupune o apreciere de ansamblu a elementelor de probă furnizate de societatea‑mamă.
60.
În plus, reiese cu claritate din jurisprudența menționată la punctul 23 din prezentele concluzii că o filială nu își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață atunci când aplică, în esență, instrucțiunile care i‑au fost date de societatea‑mamă (
41
). Din aceeași perspectivă, Curtea a confirmat recent că, pentru a exista o influență decisivă, nu este necesar ca filiala să aplice toate instrucțiunile societății‑mamă, cât timp nerespectarea instrucțiunilor date nu constituie regula, aspect care trebuie apreciat având în vedere ansamblul elementelor de probă de care dispune Tribunalul (
42
).
61.
Prin urmare, concluzia referitoare la existența unei unități economice între o societate‑mamă și o filială, în temeiul căreia celei dintâi îi este atribuită răspunderea pentru comportamentul ilicit al celei de a doua, nu presupune ca filiala să aplice fără excepție toate instrucțiunile date de societatea‑mamă. Este suficient ca filiala să aplice cea mai mare parte a instrucțiunilor menționate (
43
). În consecință, nerespectarea unei instrucțiuni punctuale și specifice date de o societate‑mamă unei filiale, deși este în mod incontestabil importantă, nu va putea să demonstreze, prin ea însăși, autonomia pe piață a filialei și nu va fi, așadar, suficientă, prin ea însăși, să răstoarne prezumția de capital. Numai în cazul în care analiza ansamblului elementelor de probă furnizate demonstrează că nerespectarea de către filială a instrucțiunilor adresate de societatea‑mamă constituie regula se poate considera că prezumția de capital a fost răsturnată.
62.
Or, în speță, Tribunalul nu a constatat o lipsă de respect generalizată din partea SKW în privința instrucțiunilor date de recurente, care ar fi dovedit că filiala își stabilea în mod complet autonom comportamentul pe piață. Desigur, nu se poate nega că încălcarea instrucțiunilor săvârșită de SKW a fost importantă și a constituit o încălcare gravă a directivelor date de societățile sale mamă. Cu toate acestea, deși o astfel de încălcare constituie cu certitudine o împrejurare importantă, care trebuie luată în considerare în cadrul examinării ansamblului elementelor de probă furnizate în vederea răsturnării prezumției de capital, aceasta nu este, prin ea însăși, suficientă pentru a răsturna prezumția menționată (
44
).
63.
În ceea ce privește aprecierea concretă a declarațiilor menționate la punctul 19 din prezentele concluzii, arătăm că, întrucât recurentele nu au invocat o denaturare a elementelor de probă, Curtea nu are sarcina de a repune în discuție aprecierea acestor elemente efectuată de Tribunal și nici valoarea pe care acesta le‑a atribuit‑o în cadrul analizei sale (
45
). În această privință, observăm doar că Tribunalul a considerat că aceste declarații nu dovedesc că recurentele nu mai exercitau o influență decisivă asupra filialei lor, ceea ce a avut drept consecință faptul că nu erau susceptibile să răstoarne prezumția de capital pe care se întemeia atribuirea răspunderii în sarcina recurentelor. Astfel, atunci când recurentele afirmă că raționamentul cuprins la punctul 106 din hotărârea atacată, care ar dovedi cel mult o influență ipotetică, nu ar fi suficient pentru a le putea fi atribuită răspunderea, perspectiva lor este eronată în măsura în care, astfel cum se arată, în plus, mai detaliat la punctul 70 și următoarele din prezentele concluzii, nu țin seama de faptul că încălcarea le‑a fost imputată în temeiul prezumției de capital.
64.
Rezultă din toate considerațiile de mai sus că critica întemeiată pe faptul că un comportament al unei filiale aflat în contradicție flagrantă cu instrucțiunile explicite ale societății sale mamă ar răsturna prezumția de capital trebuie să fie de asemenea respinsă.
d) Cu privire la aplicarea de către Tribunal a unui criteriu prea restrictiv, care ar face să devină irefragabilă prezumția de capital
65.
Recurentele reproșează Tribunalului că a utilizat un criteriu eronat prin faptul că a impus cerințe prea stricte pentru răsturnarea prezumției de capital, făcând ca această răsturnare să devină imposibilă, cu încălcarea articolului 101 TFUE, precum și a altor principii. În special, Tribunalul le‑ar fi imputat încălcarea în temeiul unei influențe ipotetice, deși ele ar fi dovedit că nu au exercitat niciodată o influență decisivă asupra filialei lor. În acest context, recurentele vizează mai multe puncte din hotărârea atacată în care Tribunalul ar fi respins în mod eronat argumentele lor prin aplicarea acestui criteriu eronat.
66.
În această privință, trebuie arătat, cu titlu introductiv, că, deși, în cadrul unei proceduri de recurs, Curtea nu este autorizată, cu excepția cazurilor de denaturare, să repună în discuție aprecierea situației de fapt (
46
), aceasta poate controla, în schimb, calificarea juridică a faptelor efectuată de Tribunal, care include, potrivit unei jurisprudențe constante, aspectul dacă acesta a aplicat standarde juridice corecte cu ocazia aprecierii faptelor și a elementelor de probă (
47
). Astfel, argumentația recurentelor este admisibilă numai în măsura în care acestea susțin că Tribunalul ar fi aplicat un criteriu juridic eronat în ceea ce privește aprecierea elementelor invocate pentru a răsturna prezumția de capital (
48
).
67.
În speță, este cert că, în perioada în care a fost săvârșită încălcarea, recurentele dețineau, în mod direct sau indirect, totalitatea capitalului SKW, astfel încât Comisia a putut aplica în mod întemeiat, în decizia în litigiu, prezumția de capital. În această decizie, Comisia a făcut referire la unele elemente de fapt care confirmau această prezumție, atât cu privire la AlzChem (
49
), cât și cu privire la Degussa (
50
). În continuare, în considerentele (237)-(244) ale deciziei în litigiu, Comisia a respins argumentele invocate de recurente vizând răsturnarea prezumției de capital (
51
).
68.
Tribunalul a analizat, la punctele 70-119 din hotărârea atacată, argumentele invocate de recurente, fără a face însă distincție între argumentele vizând contestarea elementelor suplimentare care, potrivit Comisiei, confirmau prezumția de capital și cele care vizau în mod direct răsturnarea acestei prezumții.
69.
Recurentele reproșează Tribunalului că a respins în mai multe rânduri argumentele lor, mulțumindu‑se cu posibilitatea teoretică a unei influențe decisive, în timp ce aspectul determinant ar fi acela dacă influența a fost efectiv exercitată. Astfel, în argumentația lor, acestea vizează în mod specific analiza efectuată de Tribunal, la punctele 84-87 din hotărârea atacată, cu privire la obligația de raportare a SKW către AlzChem, la punctele 88 și 89, cu privire la rezerva de aprobare în favoarea AlzChem privind mai multe decizii comerciale ale SKW, la punctele 95-97, cu privire la caracterul vandabil al SKW, precum și, la punctele 108-113, cu privire la relevanța cifrei de afaceri a SKW. În raționamentul său referitor la toate aceste argumente, Tribunalul ar fi respins argumentele recurentelor întemeindu‑se pe o eventuală influență teoretică a acestora asupra SKW, însă nu ar fi demonstrat exercitarea efectivă a influenței decisive.
70.
Argumentația recurentelor nu ține seama, în opinia noastră, de faptul că atribuirea răspunderii în sarcina lor era întemeiată pe prezumția de capital (
52
) și că, astfel, potrivit jurisprudenței menționate la punctele 26 și 27 din prezentele concluzii, ele erau cele cărora le revenea sarcina de a furniza elemente de probă suficiente care să demonstreze că nu exercitaseră o influență decisivă asupra SKW în perioada în care a fost săvârșită încălcarea. Recurentele pornesc de la premisa, nedemonstrată, că ar fi dovedit absența exercitării efective a influenței decisive și că, astfel, respingerea de către Tribunal a argumentelor lor în temeiul exclusiv al unei influențe teoretice nu ar fi suficientă.
71.
Poziția recurentelor este, așadar, în opinia noastră, eronată. Aceasta reiese în mod deosebit de evident atunci când, cu titlu de exemplu, afirmă, cu privire la analiza referitoare la rezerva de aprobare în favoarea AlzChem, că Tribunalul nu se putea întemeia pe o influență teoretică eventuală pentru a respinge un argument potrivit căruia nu există o influență efectivă sau atunci când susțin, cu privire la argumentul referitor la relevanța cifrei de afaceri a SKW, că Tribunalul ar trebui să „răstoarne” argumentul potrivit căruia nu a existat o influență efectivă.
72.
Or, atunci când este aplicată prezumția de capital, Tribunalul nu trebuie să răspundă la argumentele invocate de societatea‑mamă dovedind el însuși exercitarea efectivă a unei influențe decisive. Dimpotrivă, revine societății‑mamă obligația de a furniza elemente de probă suficiente care să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață. Astfel cum reiese din jurisprudența menționată la punctele 26 și 27 din prezentele concluzii, Tribunalul trebuie să efectueze o analiză de ansamblu a acestor elemente pentru a verifica dacă acestea demonstrează că, contrar celor prezumate în temeiul prezumției de capital, societatea‑mamă nu exercita o influență decisivă efectivă asupra filialei.
73.
În ceea ce privește în mod specific analiza efectuată de Tribunal la punctele 84-87 din hotărârea atacată, referitoare la obligația de raportare a SKW către AlzChem, recurentele susțin că, întrucât a considerat că dintr‑o simplă obligație de raportare rezultă existența unei influențe efective, Tribunalul ar fi operat o denaturare a elementelor de probă.
74.
Or, o denaturare a elementelor de probă există atunci când, fără a fi necesar să se recurgă la noi elemente de probă, aprecierea elementelor de probă existente este vădit eronată (
53
).
75.
În această privință, trebuie arătat că, admițând chiar, astfel cum susțin recurentele, că presupunerea, cuprinsă la punctul 87 din hotărârea atacată, potrivit căreia, datorită fluxului de informații existent între AlzChem și SKW, prima intervenea pentru a modifica deciziile celei de a doua ar constitui o concluzie speculativă, reiese din jurisprudență că un flux de informații între o societate‑mamă și filiala sa și, prin urmare, a fortiori o obligație de „raportare”, astfel cum reiese din răspunsurile furnizate de SKW și Degussa, citate la punctele 83 și 84 din hotărârea atacată, constituie un indiciu al exercitării unui control asupra deciziilor filialei (
54
). În consecință, în opinia noastră, Tribunalul nu a denaturat elemente de probă atunci când a confirmat, la punctul 87 din hotărârea atacată, aprecierea Comisiei, cuprinsă în considerentul (229) a treia liniuță al deciziei în litigiu, potrivit căreia existența acestor raporturi constituia un indiciu suplimentar care confirmă prezumția de capital.
76.
În ceea ce privește raționamentul cuprins la punctele 93, 94 și 98 din hotărârea atacată, recurentele susțin că Tribunalul ar fi aplicat în mod eronat sarcina probei în ceea ce privește răsturnarea prezumției de capital. Astfel, acestora nu le‑ar reveni sarcina de a dovedi că influența lor decisivă era în mod necesar exclusă, ci doar că, în speță, acestea nu exercitau efectiv nicio influență. Cu toate acestea, în această privință este suficient să se arate că Tribunalul, la punctele din hotărâre vizate de acest argument, nu a răsturnat în niciun mod sarcina probei, ci s‑a limitat doar la a considera că argumentele furnizate de recurente nu erau suficiente, prin ele însele, pentru a răsturna prezumția de capital sau nu erau relevante în acest scop.
77.
În sfârșit, în ceea ce privește argumentul potrivit căruia aplicarea concretă a acestei prezumții, efectuată de Comisie și confirmată de Tribunal, ar fi făcut ca aceasta să devină irefragabilă, este suficient să amintim că din jurisprudența Curții reiese că faptul că este dificil să se facă proba contrară necesară pentru a răsturna o prezumție nu înseamnă, în sine, că această prezumție este, de fapt, irefragabilă (
55
).
78.
În lumina tuturor acestor considerații, critica întemeiată pe aplicarea de către Tribunal a unui criteriu prea restrictiv care ar face să devină irefragabilă prezumția de capital trebuie de asemenea să fie respinsă. Rezultă că prezentul motiv trebuie respins în totalitate. În consecință, primul motiv trebuie respins în totalitate.
B – Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare, precum și a principiului egalității de tratament
1. Argumentația părților
79.
Prin intermediul celui de al treilea motiv, îndreptat împotriva punctelor 287-289 din hotărârea atacată, recurentele susțin că Tribunalul a încălcat principiul egalității de tratament, dreptul lor de a fi ascultate, precum și obligația sa de motivare.
80.
Pe de o parte, la punctele 272-275 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că, în cadrul calculului răspunderii solidare globale a SKW, Comisia omisese în mod eronat să țină seama de o taxă de intrare și, în consecință, a încălcat principiul egalității de tratament, precum și principiile care reglementau stabilirea amenzilor în solidar. Pe de altă parte, astfel cum reiese din hotărârea paralelă privind acțiunea introdusă de SKW (
56
) și astfel cum au susținut recurentele în memoriul lor în replică, Comisia nu ar fi trebuit nici să procedeze la o reducere a amenzii în favoarea SKW în temeiul comunicării privind clemența, întrucât cererea de clemență formulată de recurente nu era valabilă pentru SKW, iar aceasta din urmă nu formulase o cerere proprie de clemență. În cazul în care Comisia nu ar fi săvârșit aceste erori, amenda aplicată SKW pentru prima parte a încălcării ar fi trebuit să fie considerabil mai ridicată.
81.
În aceste condiții, Tribunalul ar fi încălcat principiul egalității de tratament prin faptul că nu a redus amenzile acestora pentru a remedia disproporția nelegală dintre amenzile aplicate recurentelor și cele aplicate societății SKW, în timp ce în Hotărârea Gigaset/Comisia (
57
), paralelă, într‑o situație similară, acesta a redus cuantumul amenzii aplicate societății Gigaset, noua societate‑mamă a SKW, considerând că principiul egalității de tratament impunea ca, în lipsa unei reduceri a cuantumului amenzii aplicate societății SKW, să fie redusă cea aplicată societății Gigaset. În plus, prin faptul că nu a răspuns argumentelor invocate în replică, pe care recurentele nu fuseseră în măsură să le invoce anterior, Tribunalul ar fi încălcat dreptul de a fi ascultat și obligația de motivare.
82.
Comisia susține că principiul egalității de tratament nu a fost încălcat în speță. Hotărârea Gigaset/Comisia menționată ar privi o situație diferită. Argumentele privind amenda aplicată societății SKW ar depăși obiectul procedurii în primă instanță, astfel cum ar reieși în mod explicit din cuprinsul punctului 266 din hotărârea atacată. Argumentul potrivit căruia SKW nu ar fi beneficiat de o reducere în temeiul clemenței ar fi în contradicție cu argumentația invocată în primă instanță și ar fi de altfel tardiv și, prin urmare, inadmisibil. Potrivit Comisiei, în orice caz, o reducere eventual eronată a amenzii aplicate societății SKW în conformitate cu Comunicarea privind clemența nu poate justifica o reducere a amenzilor aplicate recurentelor, în privința cărora aplicarea acestei comunicări a fost făcută în mod corect.
2. Analiză
83.
Recurentele contestă modul de stabilire a amenzii de către Tribunal în temeiul competenței sale de fond. Tribunalul ar fi încălcat principiul egalității de tratament prin faptul că, spre deosebire de soluția adoptată în Hotărârea Gigaset/Comisia menționată, acesta nu a redus amenzile recurentelor pentru a remedia disproporția nelegală a acestora în raport cu amenda aplicată societății SKW, care ar fi trebuit să fie mai ridicată, ca urmare a două erori în stabilirea acesteia: omisiunea de a ține seama de o taxă de intrare și o reducere nedatorată în temeiul Comunicării privind clemența.
84.
În această privință trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, exercitarea unei competențe de fond nu poate antrena, la momentul stabilirii cuantumului amenzilor, o discriminare între întreprinderile care au participat la un acord contrar articolului 101 alineatul (1) TFUE (
58
). În plus, potrivit jurisprudenței Curții, principiul egalității de tratament este încălcat doar atunci când situațiile comparabile sunt tratate în mod diferit, iar situațiile diferite sunt tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (
59
).
85.
Trebuie analizat mai întâi argumentul Comisiei potrivit căruia acest motiv ar depăși obiectul procedurii în primă instanță, ceea ce ar determina inadmisibilitatea sa. În această privință, trebuie amintit că, deși reiese dintr‑o jurisprudență constantă că, în cadrul unui recurs, competența Curții se limitează, în principiu, la analiza aprecierii realizate de Tribunal în privința motivelor dezbătute în fața sa (
60
), rezultă de asemenea din aceeași jurisprudență că un recurent poate să formuleze recurs invocând în fața Curții motive derivate din însăși hotărârea atacată prin care să conteste fundamentarea acesteia în drept (
61
).
86.
Or, trebuie să se constate că, în cadrul prezentului motiv, recurentele invocă încălcarea principiului egalității de tratament în ceea ce privește amenzile, astfel cum au fost stabilite de Tribunal în hotărârea atacată în exercitarea competenței sale de fond. Așadar, prin însăși natura sa, acest motiv nu ar fi putut fi invocat în primă instanță (
62
). Rezultă că acesta este admisibil.
87.
Trebuie să se arate însă că argumentația recurentelor nu se raportează la situația lor specifică, ci la pretinse nelegalități comise în stabilirea amenzii societății SKW. Or, este consacrat faptul că principiul egalității de tratament trebuie conciliat cu principiul potrivit căruia nimeni nu poate invoca în beneficiul său o nelegalitate săvârșită în favoarea altuia (
63
), care ce constituie un corolar al principiului legalității (
64
).
88.
Din această perspectivă, chiar presupunând că situațiile Gigaset și, respectiv, ale recurentelor ar fi comparabile în ceea ce privește stabilirea amenzii de către Tribunal în exercitarea competenței sale de fond, și în mod evident fără a putea repune în discuție, în cadrul prezentului recurs, aprecierea Tribunalului din aceeași Hotărâre Gigaset/Comisia, considerăm că, în orice caz, în temeiul principiului potrivit căruia nimeni nu poate invoca în beneficiul său o nelegalitate săvârșită în favoarea altuia, recurentele nu s‑ar putea prevala în beneficiul lor, în scopul, printre altele, de a obține o reducere a amenzilor care le‑au fost aplicate, de eventualele nelegalități sau erori săvârșite cu ocazia stabilirii amenzii aplicate societății SKW.
89.
În aceste condiții, criticile întemeiate pe încălcarea dreptului de a fi ascultat și a obligației de motivare sunt, în opinia noastră, inoperante. Astfel, chiar dacă Tribunalul ar fi examinat argumentele invocate în memoriul în replică, potrivit cărora SKW nu ar fi trebuit să beneficieze de o reducere a amenzii în temeiul clemenței, și presupunând că aceste argumente, contrar celor susținute de Comisie, ar fi admisibile în fața Tribunalului, recurentele nu ar fi putut, în orice caz, să beneficieze de pretinse nelegalități săvârșite în favoarea SKW pentru a obține o reducere a amenzilor lor.
90.
În sfârșit, în măsura în care prezentul motiv trebuie înțeles ca invocând o încălcare a principiului proporționalității în stabilirea amenzii de către Tribunal, este suficient să se amintească faptul că reiese dintr‑o jurisprudență consacrată că nu este de competența Curții, atunci când se pronunță cu privire la chestiuni de drept în cadrul unui recurs, să substituie, pentru motive de echitate, aprecierea Tribunalului cu propria apreciere, atunci când acesta se pronunță, în exercitarea competenței sale de fond, asupra cuantumului amenzilor aplicate unor întreprinderi ca urmare a încălcării de către acestea a dreptului Uniunii (
65
). Or, nimic nu indică faptul că nivelul sancțiunii aplicate recurentelor ar fi nu numai inadecvat, ci și excesiv până la a fi disproporționat și că ar fi, așadar, necesar să se constate existența unei erori de drept săvârșite de Tribunal ca urmare a caracterului inadecvat al cuantumului amenzii.
91.
Rezultă din toate cele ce precedă că, în opinia noastră, al treilea motiv trebuie respins.
C – Cu privire la al patrulea motiv, invocat cu titlu subsidiar, întemeiat pe încălcarea principiului securității juridice, a principiului nulla poena sine lege certa, precum și a obligației de motivare ce revine Tribunalului
1. Argumentația părților
92.
În cadrul celui de al patrulea motiv, invocat cu titlu subsidiar și care vizează punctul 288 din hotărârea atacată, precum și punctul 2 din dispozitivul acesteia, recurentele susțin că Tribunalul ar fi încălcat principiul securității juridice, principiul nulla poena sine lege certa, precum și obligația de motivare. Recurentele reproșează Tribunalului că nu a precizat în mod suficient în hotărârea atacată că o plată efectuată de SKW ar avea un dublu efect extinctiv, mai exact un efect liberator de datorie atât în privința lor, cât și a Gigaset, care este de asemenea răspunzătoare în solidar cu SKW pentru plata amenzii. Dacă plata efectuată de SKW nu ar avea un dublu efect extinctiv, hotărârea atacată ar aduce cu sine o insecuritate juridică completă. Ar reveni Comisiei competența de a decide în mod discreționar măsura în care impută această plată recurentelor și, respectiv, societății Gigaset. Aceasta ar împiedica de asemenea instanța națională sesizată cu un eventual litigiu în această privință să se pronunțe.
93.
Comisia susține că argumentația recurentelor constituie un motiv nou și, prin urmare, este inadmisibilă. În această privință, faptul că motivația criticată rezultă în urma exercitării de către Tribunal a competenței sale de fond ar fi lipsit de consecințe, întrucât este vorba despre o încălcare de o asemenea natură încât ar fi putut fi invocată în primă instanță. Comisia arată că aspectul criticat a fost formulat de Tribunal din proprie inițiativă și că este favorabil recurentelor, ceea ce dă naștere unor îndoieli cu privire la interesul acestora de a‑l contesta.
2. Analiză
94.
Prin intermediul celui de al patrulea motiv, recurentele contestă precizarea Tribunalului de la punctul 288 in fine din hotărârea atacată, reluată la punctul 2 prima liniuță din dispozitivul acestei hotărâri, potrivit căreia „se va considera [că Degussa] și AlzChem au achitat această amendă până la concurența sumelor plătite de SKW […] în temeiul amenzii care i‑a fost aplicată la articolul 2 literele (f) și (g) din [decizia în litigiu]”.
95.
Comisia contestă admisibilitatea acestui motiv întrucât reprezintă un motiv nou, inadmisibil în faza recursului. În această privință, arătăm că, astfel cum observă însăși Comisia, este vorba despre un motiv care decurge din chiar hotărârea atacată, care contestă un aspect formulat de Tribunal din proprie inițiativă în cadrul exercitării competenței sale de fond. În aceste condiții, în temeiul jurisprudenței citate la punctul 85 din prezentele concluzii, acesta nu poate fi considerat, în opinia noastră, un motiv nou și nu poate, așadar, să fie considerat inadmisibil pentru acest motiv (
66
).
96.
În continuare, arătăm că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului precedent din prezentele concluzii, părțile din hotărârea atacată care fac obiectul unei contestări în cadrul acestui motiv prevăd în mod expres efectul extinctiv, în favoarea recurentelor, al sumelor plătite de SKW în temeiul amenzii care i‑a fost aplicată prin decizia în litigiu. Or, argumentația recurentelor vizează constatarea de către Curte a erorii săvârșite de Tribunal prin faptul că acesta nu a declarat că o astfel de plată ar avea un dublu efect extinctiv. Întrucât plățile efectuate de SKW au deja un efect liberator în privința recurentelor pentru partea din amendă pentru care acestea sunt răspunzătoare în solidar cu SKW, acest motiv se reduce astfel, în esență, la a solicita Curții să recunoască efectul extinctiv al acestor plăți în privința Gigaset.
97.
În această privință, reiese din jurisprudența Curții că un recurent are interesul de a formula un recurs atât timp cât recursul poate aduce, prin rezultatul său, un beneficiu părții care l‑a introdus (
67
).
98.
Or, întrucât rezultă cu claritate din textul hotărârii atacate că orice plată efectuată de SKW în temeiul amenzii aplicate în cauză le liberează pe recurente în ceea ce privește partea din amendă pentru care acestea sunt răspunzătoare în solidar cu SKW, până la concurența sumelor plătite, recurentele nu ar putea obține niciun beneficiu în urma unei eventuale primiri a acestui motiv, prin care ar fi recunoscut efectul extinctiv în privința Gigaset al plăților efectuate de SKW.
99.
În consecință, acest motiv trebuie declarat inadmisibil.
D – Cu privire la al cincilea motiv, invocat cu titlu subsidiar, întemeiat pe încălcarea articolului 81 CE și a articolului 23 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003, precum și a principiului egalității de tratament, a dreptului de a fi ascultat și a obligației de motivare
1. Argumentația părților
100.
Prin intermediul celui de al cincilea motiv, invocat cu titlu subsidiar și îndreptat împotriva punctului 288 din hotărârea atacată, recurentele susțin că Tribunalul a săvârșit o încălcare a articolului 81 CE, a articolului 23 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167), a principiului egalității de tratament, a dreptului de a fi ascultat și a obligației de motivare. Recurentele reproșează Tribunalului că a dedus reducerea acordată recurentelor în temeiul Comunicării privind clemența din partea din amendă considerată plătită în cazul unei plăți efectuate de SKW. Astfel cum au precizat în cadrul celui de al treilea motiv, recurentele susțin că cererea lor de clemență nu privea societatea SKW, aspect pe care l‑ar fi invocat în memoriul lor în replică în fața Tribunalului. În absența acestei reduceri nelegale în temeiul Comunicării privind clemența a cuantumului amenzii aplicate societății SKW, partea din amendă cu privire la care o plată efectuată de SKW are efect liberator ar fi trebuit să fie mai ridicată. Aceasta ar fi trebuit să se ridice la 3,47 milioane de euro, iar nu la 2,49 milioane de euro. Astfel, recurentele solicită Curții să stabilească efectul liberator pentru Degussa al unei plăți a SKW în cuantum de 3,47 milioane de euro.
101.
Comisia arată că răspunderea solidară a SKW și a recurentelor nu poate depăși datoria solidară. Aceasta arată, în plus, că amenda aplicată societății Degussa în conformitate cu punctul 289 din hotărârea atacată și cu punctul 2 a doua liniuță al dispozitivului acesteia (și anume un cuantum de 1,24 milioane de euro) era proprie acestei societăți, iar nu supusă mecanismului răspunderii solidare. În sfârșit, aceasta indică faptul că întreaga răspundere solidară a recurentelor și a SKW, care se ridică la 2,49 milioane de euro, nu înseamnă că aceasta din urmă ar fi beneficiat de cererea de clemență formulată de primele.
2. Analiză
102.
Prin intermediul celui de al cincilea motiv, recurentele reproșează Tribunalului mai multe încălcări ale dreptului referitoare la faptul că acesta nu a majorat răspunderea solidară a SKW cu ocazia noii stabiliri a amenzii în cadrul exercitării competenței sale de fond. Astfel, cu ocazia acestei stabiliri, Tribunalul ar fi omis să corecteze luarea în considerare eronată de către Comisie în favoarea SKW a cererii de clemență formulate de recurente, cerere care nu privea SKW.
103.
Astfel, efectul liberator în privința recurentelor al unei plăți a SKW nu ar trebui să se ridice la 2,49 milioane de euro, cum s‑a stabilit la prima liniuță a punctului 2 al dispozitivului hotărârii atacate, ci ar trebui să se ridice la 3,47 milioane de euro. Acest efect liberator ar trebui să acopere, așadar, parțial amenda aplicată societății Degussa, în cuantum de 1,24 milioane de euro, astfel cum se prevede la doua liniuță a punctului 2 al dispozitivului hotărârii atacate.
104.
Este evident că un astfel de motiv nu poate fi admis.
105.
Astfel, fără a fi necesară abordarea aspectului dacă, în cadrul unui recurs, Curtea poate să majoreze întinderea răspunderii solidare și, prin urmare, să majoreze cuantumul amenzii aplicate unui terț, cum este SKW în speță, este suficient să se arate că, după cum evidențiază Comisia, răspunderea SKW nu poate depăși cuantumul amenzii care i‑a fost aplicată în solidar cu societățile sale mamă pentru încălcarea constatată. Or, acest cuantum a fost stabilit de Tribunal la 2,49 milioane de euro.
106.
SKW nu poate fi obligată în niciun caz să plătească, nici chiar în parte, amenda de 1,24 milioane de euro prevăzută la a doua liniuță a punctului 2 al dispozitivului hotărârii atacate. Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctelor 271 și 289 din hotărârea atacată, această amendă a fost aplicată exclusiv societății Degussa ca urmare a încălcărilor repetate. Prin urmare, această amendă este proprie societății Degussa și este exclusă de la răspunderea solidară. În aceste condiții, recurentele nu îi pot reproșa Tribunalului nicio eroare sau încălcare a dreptului pentru faptul că nu a majorat răspunderea solidară a SKW cu ocazia noii stabiliri a amenzii în cadrul exercitării competenței sale de fond pentru a acoperi amenda societății Degussa.
107.
Prin urmare, al cincilea motiv trebuie să fie de asemenea respins.
108.
Rezultă din tot ceea ce precedă că, în opinia noastră, recursul trebuie respins în totalitate.
V – Cu privire la cheltuielile de judecată
109.
În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
110.
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din același regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
111.
Întrucât Comisia a solicitat obligarea recurentelor la plata cheltuielilor de judecată, iar acestea din urmă au căzut în pretenții, se impune ca să fie obligate să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele efectuate de Comisie.
VI – Concluzie
112.
În lumina considerațiilor care precedă, propunem Curții:
—
respingerea recursului și
—
obligarea Evonik Degussa GmbH, precum și AlzChem AG la plata cheltuielilor de judecată.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Fostă AlzChem Trostberg GmbH, fostă AlzChem Hart GmbH.
(
3
)	T‑391/09, EU:T:2014:22.
(
4
)	Decizie privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/39.396 – Reactivi pe bază de carbură de calciu și de magneziu pentru industria oțelului și a gazului).
(
5
)	Încălcarea avea ca obiect împărțirea piețelor, stabilirea de cote, repartizarea clienților, stabilirea prețurilor și schimbul de informații comerciale sensibile privind prețurile, clienții și volumul vânzărilor în Spațiul Economic European (SEE), cu excepția Regatului Spaniei, a Irlandei, a Republicii Portugheze, precum și a Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord.
(
6
)	JO 2002, C 45, p. 3.
(
7
)	A se vedea articolul 1 litera (f) din decizia în litigiu.
(
8
)	A se vedea considerentele (226) și (227) ale deciziei în litigiu.
(
9
)	A se vedea considerentele (227), (228) și (235) ale deciziei în litigiu.
(
10
)	A se vedea considerentul (29) al deciziei în litigiu.
(
11
)	Punctele 149-157 din hotărârea atacată.
(
12
)	A se vedea nota de subsol 6 din prezentele concluzii.
(
13
)	Punctul 211 din hotărârea atacată.
(
14
)	Punctele 227-236 din hotărârea atacată.
(
15
)	Punctele 272-275 din hotărârea atacată.
(
16
)	A se vedea punctul 2 al dispozitivului hotărârii atacate.
(
17
)	Hotărârea Comisia/Siemens Österreich și alții și Siemens Transmission & Distribution și alții/Comisia (cauzele conexate C‑231/11 P-C‑233/11 P, EU:C:2014:256).
(
18
)	Al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului de a fi ascultat și a obligației de motivare, privea argumentația prezentată de recurente în fața Tribunalului întemeiată pe Hotărârea pronunțată de Tribunal în cauzele Siemens Österreich și VA Tech Transmission & Distribution și alții/Comisia (T‑122/07-T‑124/07, EU:T:2011:70). Această Hotărâre a Tribunalului a fost însă anulată prin Hotărârea Curții menționată la nota de subsol precedentă din prezentele concluzii.
(
19
)	Reiese din această declarație, anexată la cererea introductivă depusă la Tribunal, la care acesta a făcut referire la punctele 91 și 102 din hotărârea atacată, că domnul S. a afirmat că, „[î]n perioada 2003/2004, când furnizorii de carbură de calciu au trebuit să facă față unei scăderi a prețurilor, însoțită de o creștere puternică a costurilor, în special cel al cărbunelui, i‑am spus domnului [L.] [administrator unic («Geschäftsführer») al SKW] aproximativ următoarele: «Chiar dacă, în această situație dificilă, concurenții ne‑ar comunica dorința lor de a încheia acorduri, nu vom face acest lucru. Și nici voi. Țin să fiu deosebit de clar cu privire la acest aspect. L‑am rugat pe domnul [L.] să transmită această instrucțiune colaboratorilor săi. Domnul [L.] și colaboratorii săi erau pe deplin informați cu privire la instrucțiunea mea de a respecta dreptul concurenței»”.
(
20
)	A se vedea punctele 105 și 107 din hotărârea atacată.
(
21
)	Hotărârea Comisia/Stichting Administratiekantoor Portielje (C‑440/11 P, EU:C:2013:514, punctele 38 și 39, precum și jurisprudența citată).
(
22
)	Ibidem (punctul 40 și jurisprudența citată).
(
23
)	Ibidem (punctul 41 și jurisprudența citată).
(
24
)	Hotărârea General Química și alții/Comisia (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, punctul 51 și jurisprudența citată).
(
25
)	Hotărârile Elf Aquitaine/Comisia (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, punctul 58) și Schindler Holding și alții/Comisia (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, punctul 112 și jurisprudența citată).
(
26
)	Hotărârea General Química și alții/Comisia (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, punctul 76).
(
27
)	A se vedea în această privință considerațiile avocatului general Mazák de la punctul 36 din Concluziile prezentate în cauza General Química și alții/Comisia (C‑90/09 P, EU:C:2010:517), precum și punctul 109 din Hotărârea General Química și alții/Comisia (C‑90/09 P, EU:C:2011:21).
(
28
)	A se vedea în acest sens punctul 72 din Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza Comisia/Stichting Administratiekantoor Portielje (C‑440/11 P, EU:C:2012:763).
(
29
)	A se vedea printre altele Hotărârile General Motors/Comisia (C‑551/03 P, EU:C:2006:229, punctul 51), Evonik Degussa/Comisia (C‑266/06 P, EU:C:2008:295, punctul 72) și Schindler Holding și alții/Comisia (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, punctele 115 și 159).
(
30
)	A se vedea punctul 78 din hotărârea atacată.
(
31
)	A se vedea în această privință punctul 146 din Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauzele Alliance One International și Standard Commercial Tobacco/Comisia și Comisia/Alliance One International și alții (C‑628/10 P și C‑14/11 P, EU:C:2012:11).
(
32
)	A se vedea în această privință, referitor la un ordin de a se conforma normelor de concurență dat de o societate‑mamă filialei sale, considerațiile avocatului general Mazák de la punctul 40 din Concluziile prezentate în cauza General Química și alții/Comisia (C‑90/09 P, EU:C:2010:517).
(
33
)	Este adevărat că, la punctul 92 din hotărârea atacată, Tribunalul și‑a limitat concluzia la instrucțiunea dată în anul 2002 și la exercitarea „în acea perioadă”, întrucât acest punct privea analiza referitoare la perioada anterioară datei de 1 ianuarie 2004. Totuși, astfel cum am arătat la punctele 33-35 din prezentele concluzii, în aplicarea a ceea ce am definit ca fiind o „metodologie deductivă”, acest indiciu suplimentar a susținut concluziile transpuse în ceea ce privește perioada următoare, care includea perioada în care a fost săvârșită încălcarea.
(
34
)	C‑501/11 P, EU:C:2013:522.
(
35
)	Ibidem (punctul 113). A se vedea de asemenea în această privință punctele 93-100 din Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza Schindler Holding și alții/Comisia (C‑501/11 P, EU:C:2013:248), precum și punctul 102 din Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauzele Fresh Del Monte Produce/Comisia și Comisia/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P și C‑294/13 P, EU:C:2014:2439).
(
36
)	A se vedea declarația reluată la nota de subsol 19 din prezentele concluzii.
(
37
)	Curtea a respins în mod constant acest argument, considerând că, în ceea ce privește aplicarea interdicției privind înțelegerile, prevăzută de dreptul Uniunii, acțiunea unei persoane împuternicite să acționeze în numele întreprinderii este suficientă pentru a imputa întreprinderii comportamentul ilicit, fără a fi necesară vreo acțiune din partea asociaților sau a administratorilor principali ai întreprinderii vizate sau încunoștințarea acestora. A se vedea Hotărârile Musique Diffusion française și alții/Comisia (100/80‐103/80, EU:C:1983:158, punctul 97) și Slovenská sporiteľňa (C‑68/12, EU:C:2013:71, punctul 25).
(
38
)	Ar fi posibilă chiar întrebarea dacă, în cazul în care societatea‑mamă deține 100 % din capitalul unei filiale, un angajat al filialei ar putea fi considerat un angajat al grupului și, prin urmare, să fie asimilat unui angajat al societății‑mamă.
(
39
)	A se vedea în această privință punctele 129-131 din Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza Schindler Holding și alții/Comisia (C‑501/11 P, EU:C:2013:248).
(
40
)	A se vedea punctele 23-25 din prezentele concluzii.
(
41
)	A se vedea în această privință și Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauzele Fresh Del Monte Produce/Comisia și Comisia/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P și C‑294/13 P, EU:C:2014:2439, punctul 100 și jurisprudența citată).
(
42
)	A se vedea Hotărârea Fresh Del Monte Produce/Comisia și Comisia/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P și C‑294/13 P, EU:C:2015:416, punctele 96 și 97).
(
43
)	A se vedea în această privință considerațiile cuprinse la punctele 100 și 101 din Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauzele Fresh Del Monte Produce/Comisia și Comisia/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P și C‑294/13 P, EU:C:2014:2439), la care Curtea face referire în mod explicit la punctul 96 din Hotărârea Fresh Del Monte Produce/Comisia și Comisia/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P și C‑294/13 P, EU:C:2015:416).
(
44
)	În ceea ce privește referirea făcută în cadrul ședinței la Hotărârea BMW Belgium și alții/Comisia (32/78, 36/78-82/78, EU:C:1979:191), Tribunalul a respins, la punctele 114-117 din hotărârea atacată, argumentul întemeiat pe această hotărâre, concluzionând că privește o situație de fapt diferită. Recurentele nu au furnizat niciun element de natură să repună în discuție o astfel de apreciere.
(
45
)	A se vedea punctul 28 din prezentele concluzii și jurisprudența citată, precum și Hotărârea General Química și alții/Comisia (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, punctul 73).
(
46
)	A se vedea punctul 28 din prezentele concluzii și jurisprudența citată la nota de subsol 29 de mai sus.
(
47
)	A se vedea printre altele Hotărârea Comisia/Stichting Administratiekantoor Portielje (C‑440/11 P, EU:C:2013:514, punctul 59 și jurisprudența citată).
(
48
)	În acest sens, a se vedea de asemenea Hotărârea FLSmidth/Comisia (C‑238/12 P, EU:C:2014:284, punctul 21).
(
49
)	A se vedea considerentul (229) al deciziei în litigiu.
(
50
)	A se vedea considerentul (236) al deciziei în litigiu.
(
51
)	A se vedea de asemenea considerentul (233) al deciziei în litigiu. Era vorba în special despre argumentul potrivit căruia SKW fusese vândută cu efect retroactiv de la 1 ianuarie 2004, despre argumentul întemeiat pe participarea la înțelegere cu încălcarea flagrantă a instrucțiunilor exprese și despre argumentul vizând asimilarea Degussa unui investitor financiar.
(
52
)	Astfel, din decizia în litigiu nu reiese în niciun fel intenția Comisiei de a renunța, prin utilizarea așa‑numitei metode a „dublului temei”, să se limiteze numai la aplicarea prezumției unui influențe decisive. A se vedea în această privință Hotărârea Alliance One International și Standard Commercial Tobacco/Comisia și Comisia/Alliance One International și alții (C‑628/10 P și C‑14/11 P, EU:C:2012:479, punctul 50). Imputarea răspunderii a fost, așadar, întemeiată pe prezumția de capital, iar elementele suplimentare invocate doar confirmau prezumția.
(
53
)	A se vedea printre altele Ordonanța The Sunrider Corporation/OAPI (C‑142/14 P, EU:C:2015:371, punctul 49 și jurisprudența citată).
(
54
)	A se vedea în acest sens Hotărârea General Química și alții/Comisia (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, punctul 107). Pentru a răsturna prezumția de capital, având în vedere un astfel de flux de informații susceptibil să o confirme, revine, în opinia noastră, societății‑mamă obligația de a furniza elemente de probă suficiente pentru a demonstra lipsa de relevanță a informațiilor schimbate.
(
55
)	A se vedea printre altele Hotărârile FLSmidth/Comisia (C‑238/12 P, EU:C:2014:284, punctul 28), Comisia/Stichting Administratiekantoor Portielje (C‑440/11 P, EU:C:2013:514, punctul 71) și ENI/Comisia (C‑508/11 P, EU:C:2013:289, punctul 68 și jurisprudența citată).
(
56
)	Hotărârea SKW Stahl‑Metallurgie Holding și SKW Stahl‑Metallurgie/Comisia (T‑384/09, EU:T:2014:27, punctul 240).
(
57
)	T‑395/09, EU:T:2014:23, punctele 181-186.
(
58
)	Hotărârile Comisia și alții/Siemens Österreich și alții (C‑231/11 P-C‑233/11 P, EU:C:2014:256, punctul 105) și Quinn Barlo și alții/Comisia (C‑70/12 P, EU:C:2013:351, punctul 46 și jurisprudența citată).
(
59
)	Hotărârea Comisia și alții/Siemens Österreich și alții (C‑231/11 P-C‑233/11 P, EU:C:2014:256, punctul 106).
(
60
)	A se vedea în această privință Hotărârea Alliance One International și Standard Commercial Tobacco/Comisia și Comisia/Alliance One International și alții (C‑628/10 P și C‑14/11 P, EU:C:2012:479, punctul 111 și jurisprudența citată).
(
61
)	Hotărârile Comisia și alții/Siemens Österreich și alții (C‑231/11 P-C‑233/11 P, EU:C:2014:256, punctul 102) și Areva și alții/Comisia (C‑247/11 P și C‑253/11 P, EU:C:2014:257, punctele 118 și 170).
(
62
)	A se vedea Hotărârea Comisia și alții/Siemens Österreich și alții (C‑231/11 P-C‑233/11 P, EU:C:2014:256, punctul 104 și jurisprudența citată), precum și considerațiile de la punctele 141 și 142 din Concluziile noastre prezentate în aceste cauze (C‑231/11 P-C‑233/11 P, EU:C:2013:578).
(
63
)	Hotărârea The Rank Group (C‑259/10 și C‑260/10, EU:C:2011:719, punctul 62 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea Solvay/Comisia (C‑455/11 P, EU:C:2013:796, punctul 109). A se vedea în această privință și Concluziile avocatului general Wahl prezentate în cauza Total Marketing Services/Comisia (C‑634/13 P, EU:C:2015:208, punctul 92).
(
64
)	A se vedea în acest sens punctul 61 din Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauzele Alliance One International și Standard Commercial Tobacco/Comisia și Comisia/Alliance One International și alții (C‑628/10 P și C‑14/11 P, EU:C:2012:11).
(
65
)	Hotărârile E.ON Energie/Comisia (C‑89/11, EU:C:2012:738, punctele 125 și 126) și Comisia și alții/Siemens Österreich și alții (C‑231/11 P-C‑233/11 P, EU:C:2014:256, punctul 111).
(
66
)	În această privință, nu putem să nu observăm o anumită contradicție în argumentația Comisiei, care, pe de o parte afirmă că aspectul criticat ar fi fost formulat de Tribunal din proprie inițiativă, iar pe de altă parte susține că este vorba despre o încălcare care ar fi putut fi invocată în primă instanță.
(
67
)	A se vedea printre altele Hotărârile Akzo Nobel Chemicals și Akcros Chemicals/Comisia (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, punctele 22 și 23) și Ferrero/OAPI (C‑552/09 P, EU:C:2011:177, punctul 39).