62015CC0131
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
NILS WAHL
prezentate la 28 iulie 2016 (
1
)
Cauza C‑131/15 P
Club Hotel Loutraki AE
Vivere Entertainment AE
Theros International Gaming, Inc.
Elliniko Casino Kerkyras
Casino Rodos
Porto Carras AE
Kazino Aigaiou AE
împotriva
Comisiei Europene
„Recurs — Ajutoare de stat — Extindere a drepturilor exclusive de a opera 13 jocuri de noroc — Acordare de către Republica Elenă a unei licențe exclusive privind operarea unor aparate de loterie video — Articolul 108 alineatele (2) și (3) TFUE — Examinare preliminară — Condiții pentru inițierea procedurii oficiale de investigare — Decizie prin care se constată inexistența unui ajutor de stat — Dificultăți serioase — Motivare — Evaluare comună a măsurilor notificate”
1.
Prezentul recurs ridică întrebări legate de procedura de verificare a ajutorului de stat. Acesta ilustrează faptul că terții sau mai degrabă părțile interesate care urmăresc revocarea unei decizii a Comisiei Europene de a nu iniția procedura oficială de investigare stabilită la articolul 108 alineatul (2) TFUE, susținând că au fost întâmpinate „dificultăți serioase” de către Comisie la evaluarea măsurilor în cauză, ar putea de fapt să întâmpine ele însele asemenea dificultăți.
2.
Această cauză ar fi trebuit să fie una dintre puținele care au avut succes? Pentru motivele expuse mai jos, ne declarăm împotriva acestei poziții.
3.
Prin recursul lor, Club Hotel Loutraki AE, Vivere Entertainment AE, Theros International Gaming, Inc., Elliniko Casino Kerkyras, Casino Rodos, Porto Carras AE și Kazino Aigaiou AE (denumite în continuare „recurentele”) urmăresc anularea Hotărârii din 8 ianuarie 2015, Club Hotel Loutraki și alții/Comisia (
2
), prin care Tribunalul a respins acțiunea în anularea unei decizii adoptate de Comisie în temeiul articolului 4 alineatul (2) din Regulamentul nr. 659/1999 (
3
).
I – Cadrul juridic
4.
Regulamentul nr. 659/1999 (
4
) a fost înlocuit de Regulamentul (UE) 2015/1589 al Consiliului (
5
) din 13 iulie 2015 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 108 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene. Totuși, la momentul adoptării deciziei în litigiu, doar Regulamentul nr. 659/1999 era aplicabil (
6
).
5.
Articolul 4 din Regulamentul nr. 659/1999 („Examinarea preliminară a notificării și deciziile Comisiei”) prevede:
„(1)   Comisia examinează notificarea imediat după primirea acesteia. Fără a aduce atingere articolului 8, Comisia adoptă o decizie în temeiul alineatului (2), (3) sau (4).
(2)   În cazul în care, după o examinare preliminară, Comisia constată că măsura notificată nu constituie un ajutor, ea consemnează acest lucru printr‑o decizie.
(3)   În cazul în care, după o examinare preliminară, Comisia constată că nu există îndoieli privind compatibilitatea unei măsuri notificate cu piața comună, în măsura în care intră în sfera de aplicare a [articolului 107 alineatul (1) TFUE], aceasta decide că măsura este compatibilă cu piața comună (denumită în continuare «decizie de a nu ridica obiecții»). Decizia precizează excepția aplicată în temeiul [T]ratatului [FUE].
(4)   În cazul în care, după o examinare preliminară, Comisia constată că există îndoieli privind compatibilitatea unei măsuri notificate cu piața comună, aceasta decide să inițieze procedura prevăzută la [articolul 108 alineatul (2) TFUE] (denumită în continuare «decizie de deschidere a procedurii oficiale de investigare»).
(5)   Deciziile prevăzute la alineatele (2), (3) și (4) se adoptă în termen de două luni. Termenul curge din ziua următoare primirii unei notificări complete. Notificarea se consideră completă dacă, în termen de două luni de la primirea acesteia sau de la primirea oricărei informații suplimentare solicitate, Comisia nu mai solicită alte informații. Termenul poate fi prelungit prin acordul atât al Comisiei, cât și al statului membru în cauză. Când este cazul, Comisia poate fixa termene mai reduse. […]”
II – Istoricul cauzei
6.
La 1 decembrie 2011, autoritățile elene au notificat Comisiei două măsuri (denumite în continuare „măsurile notificate”) în favoarea Organismos Prognostikon Agonon Podosfairou AE (OPAP) (Organismul de Pronosticuri pentru Fotbal).
7.
Prima măsură are ca obiect contractul prin care OPAP a primit, în schimbul unei taxe de 560 de milioane EUR, o licență exclusivă privind operarea a 35000 de aparate de loterie video (denumite în continuare „ALV”) pentru o perioadă de 10 ani, care se termină în 2022 (denumit în continuare „contractul privind ALV”).
8.
A doua măsură are ca obiect actul adițional prin care au fost prelungite cu 10 ani, între anii 2020 și 2030, drepturile exclusive acordate deja OPAP cu privire la operarea a 13 jocuri de noroc prin orice mijloace (denumit în continuare „actul adițional”). Prin actul adițional s‑a stabilit că OPAP trebuie să plătească în schimbul acestor drepturi (i) o sumă forfetară de 375 de milioane EUR și (ii) o taxă către statul elen de 5 % din veniturile brute obținute din jocurile în cauză pentru perioada 13 octombrie 2020-12 octombrie 2030.
9.
La 4 aprilie 2012, șase cazinouri (toate aparținând recurentelor, în afară de Kazino Aigaiou AE) au depus o plângere la Comisie, prin care au susținut că respectivul contract privind ALV presupune acordarea către OPAP a unui ajutor de stat care este incompatibil cu piața internă.
10.
În cursul discuțiilor purtate între Comisie și autoritățile elene în contextul notificării, s‑a convenit că trebuie să fie introdusă o completare a contraprestației avute în vedere inițial pentru contractul privind ALV. Prin scrisoarea din 7 august 2012, autoritățile elene și‑au asumat angajamentul de a introduce o taxă suplimentară pe veniturile brute din jocuri obținute de OPAP în urma operării ALV (denumită în continuare „taxa suplimentară”).
11.
La 3 octombrie 2012, Comisia a adoptat decizia în litigiu. În decizia respectivă, Comisia a concluzionat că, având în vedere taxa suplimentară introdusă de autoritățile elene, măsurile notificate nu conferă un avantaj OPAP și, prin urmare, nu constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE.
III – Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
12.
Prin cererea depusă la 29 ianuarie 2013, recurentele au introdus o acțiune în anularea deciziei în litigiu.
13.
În susținerea acțiunii lor, recurentele au invocat următoarele 4 motive de anulare: (i) încălcarea articolului 108 alineatul (2) TFUE și săvârșirea unui abuz de putere prin faptul că nu a fost inițiată de către Comisie procedura oficială de investigare după cum impune această dispoziție; (ii) și (iii) încălcarea obligației de motivare și a dreptului la bună administrare, precum și încălcarea dreptului la protecție jurisdicțională efectivă, în ceea ce privește redactarea, în versiunea neconfidențială a deciziei în litigiu, a unor date economice esențiale, și (iv) încălcarea articolului 107 alineatul (1) TFUE prin faptul că Comisia a examinat împreună contractul privind ALV și actul adițional pentru a verifica dacă a fost conferit un avantaj economic în favoarea OPAP.
14.
Prin Ordonanțele din 21 iulie și din 12 septembrie 2013, au fost admise cererile de intervenție în susținerea concluziilor Comisiei formulate de Republica Elenă și OPAP.
15.
În urma unei ședințe publice, Tribunalul, în hotărârea atacată, a respins acțiunea în întregime și a obligat recurentele să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și cele efectuate de Comisie și OPAP.
IV – Pretențiile părților și procedura în fața Curții
16.
Prin recursul formulat, recurentele solicită Curții:
—
anularea hotărârii atacate;
—
anularea deciziei în litigiu;
—
obligarea Comisiei și a OPAP la plata cheltuielilor de judecată.
17.
În cadrul memoriului său în răspuns, Comisia solicită Curții:
—
respingerea recursului;
—
obligarea recurentelor la plata cheltuielilor de judecată.
18.
În cadrul memoriului său în răspuns, OPAP solicită Curții:
—
respingerea recursului;
—
obligarea recurentelor la plata cheltuielilor de judecată.
19.
Recurentele, Comisia și OPAP au prezentat observații orale în cadrul ședinței din 2 iunie 2016.
V – Apreciere privind motivele de recurs
A – Observații introductive
1. Motivele de recurs
20.
Recurentele au invocat trei motive de recurs în susținerea pretențiilor lor.
21.
Prin primul lor motiv de recurs, recurentele susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept statuând că Comisia nu este obligată să inițieze procedura oficială de investigare prevăzută la articolul 108 alineatul (2) TFUE. Prin faptul că a reținut că Comisia avea dreptul să negocieze și să țină cont de taxa suplimentară introdusă de autoritățile elene, Tribunalul nu a făcut distincție între etapa examinării preliminare și procedura oficială de investigare – distincție care este fundamentală pentru protecția drepturilor procedurale ale recurentelor. Mai mult, acesta a procedat astfel concluzionând în mod eronat că nu există niciun indiciu privind întâmpinarea de către Comisie a unor „dificultăți serioase” la evaluarea măsurilor notificate, de natură să îi impună inițierea procedurii oficiale de investigare.
22.
Prin al doilea motiv de recurs, recurentele susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept concluzionând că Comisia a respectat obligația sa de motivare și că nu au fost încălcate drepturile recurentelor la bună administrare și protecție jurisdicțională efectivă, deși a fost imposibil să se stabilească, pe baza versiunii neconfidențiale a deciziei în litigiu, dacă au fost corecte calculele efectuate de Comisie.
23.
Prin a treilea motiv de recurs, recurentele susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept statuând că prin evaluarea comună a actului adițional și a contractului privind ALV de către Comisie nu a fost încălcat articolul 107 alineatul (1) TFUE.
24.
Înainte de a examina diferitele motive de recurs în mod detaliat, vom analiza pe scurt procedura din dreptul Uniunii de verificare a ajutorului de stat și rolul care revine părților interesate – și anume oricăror persoane ale căror interese ar putea fi afectate de acordarea ajutorului, cum sunt beneficiarul ajutorului și întreprinderile concurente (
7
) – în procedura respectivă.
2. Procedura din dreptul Uniunii de verificare a ajutorului de stat și rolul părților interesate
25.
Potrivit articolului 108 alineatul (1) TFUE, Comisia trebuie să verifice și să controleze permanent ajutoarele de stat. Pentru a permite Comisiei să verifice orice nou ajutor pe care intenționează să îl acorde, statele membre trebuie să notifice Comisiei intenția lor (
8
). Întrucât statul membru care realizează notificarea nu poate pune în practică ajutorul planificat pe parcursul procedurii de verificare, este prevăzut un termen de două luni în care Comisia trebuie să adopte o decizie de aprobare a măsurii (
9
) sau să inițieze a doua etapă a procedurii, altfel spus procedura oficială de investigare stabilită la articolul 108 alineatul (2) TFUE (
10
). Potrivit articolului 4 alineatul (4) din Regulamentul nr. 659/1999, Comisia trebuie să inițieze procedura oficială de investigare în cazul în care constată, după o examinare preliminară, că există îndoieli privind compatibilitatea unei măsuri notificate cu piața comună.
26.
Vom analiza în continuare limitele etapei de examinare preliminară și obligația de inițiere a procedurii oficiale de investigare în contextul primului motiv de recurs al recurentelor. Este suficient aici să observăm termenul „îndoieli”, care în jurisprudența Curții apare adesea sub denumirea „dificultăți serioase” (
11
), un termen‑cheie pentru delimitarea domeniului de aplicare al examinării preliminare.
27.
În acest moment, subliniem faptul că procedura de verificare a ajutorului de stat este în primul rând o procedură care are loc între Comisie și statul membru care realizează notificarea. Părțile interesate, cum sunt recurentele, nu sunt părți în cadrul procedurii și joacă astfel doar un rol marginal (
12
). Doar în cadrul procedurii oficiale de investigare articolul 108 alineatul (2) TFUE impune Comisiei obligația de a solicita părților să își prezinte observațiile. Din jurisprudență rezultă că acest drept permite unor asemenea părți să fie asociate procedurii administrative într‑o măsură adecvată care ține cont de circumstanțele cauzei (
13
), dar nu le conferă un drept la apărare echivalent cu cel al statului membru care a realizat notificarea, care este parte în cadrul procedurii, și al destinatarului deciziei (
14
). Este important să se rețină acest lucru atunci când se analizează al doilea motiv de recurs al recurentelor referitor la caracterul inadecvat al motivării.
28.
Pentru a contrabalansa acest rol periferic al părților interesate, Curtea a statuat că orice parte interesată poate să conteste o decizie de aprobare adoptată de Comisie în temeiul articolului 4 alineatele (2) sau (3) din Regulamentul nr. 659/1999 sau, altfel spus, o decizie de a nu iniția procedura oficială de investigare stabilită la articolul 108 alineatul (2) TFUE (
15
). Totuși, o parte interesată nu poate să conteste conținutul unei asemenea decizii fără să fi demonstrat, în conformitate cu articolul 263 alineatul (4) TFUE, că aceasta o privește direct și individual. Al treilea motiv de recurs al recurentelor ridică problema dacă ele îndeplinesc cerința menționată.
29.
Având în vedere aceste caracteristici ale procedurii de verificare a ajutorului de stat și rolul părților interesate, vom analiza acum diferitele probleme ridicate în recurs.
B – Primul motiv de recurs
30.
Potrivit primului motiv de recurs al recurentelor, Tribunalul a încălcat articolul 108 alineatul (3) TFUE și articolul 4 alineatul (4), articolul 7 alineatele (2) și (3), precum și articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999 statuând că Comisia nu este obligată să deschidă procedura oficială de investigare stabilită la articolul 108 alineatul (2) TFUE.
31.
Comisia ridică o excepție de inadmisibilitate nu doar împotriva acestui motiv, ci și împotriva recursului în întregul său. În plus, OPAP consideră că primul motiv de recurs este inadmisibil în parte. Oricum, atât Comisia, cât și OPAP consideră că primul motiv de recurs este neîntemeiat.
1. Admisibilitatea
32.
Comisia susține că recursul trebuie să fie respins ca fiind vădit inadmisibil în totalitate, întrucât doar repetă sau reproduce motivele de drept și argumentele invocate în primă instanță și, astfel, este echivalent cu o cerere de reexaminare de către Curte a cererii formulate în primă instanță.
33.
Cu siguranță că într‑o cerere de recurs trebuie să fie indicate precis elementele contestate ale hotărârii a cărei anulare este urmărită de recurent, precum și argumentele juridice invocate în mod special în susținerea recursului (
16
). Un recurs care doar repetă sau reproduce textual motivele de drept și argumentele prezentate anterior Tribunalului este inadmisibil (
17
).
34.
Totuși, contrar argumentelor Comisiei, recurentele precizează într‑adevăr elementele din hotărârea Tribunalului pe care le repun în discuție și contestă interpretarea de către Tribunal a jurisprudenței într‑un mod suficient de precis pentru ca recursul să fie admisibil. Prin urmare, excepția de inadmisibilitate a Comisiei trebuie să fie respinsă.
35.
Pe lângă argumentul general al Comisiei privind inadmisibilitatea, OPAP susține că primul motiv de recurs este inadmisibil în măsura în care recurentele urmăresc să conteste aprecierea faptelor de către Tribunal.
36.
În opinia noastră, recurentele nu pun sub semnul întrebării aprecierea faptelor de către Tribunal. Dimpotrivă, analizate în contextul lor, argumentele recurentelor urmăresc în mod clar să pună sub semnul întrebării analiza juridică a Tribunalului privind limitele etapei de examinare preliminară. Aceasta este o chestiune de drept, care este admisibilă în recurs.
2. Fondul
37.
Primul motiv de recurs privește limitele etapei de examinare preliminară și obligația Comisiei de a iniția procedura oficială de investigare stabilită la articolul 108 alineatul (2) TFUE. Recurentele susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept, în primul rând, concluzionând că este posibilă acceptarea de către Comisie a unei modificări a măsurilor care i‑au fost notificate și, în al doilea rând, concluzionând că în cursul examinării preliminare Comisia nu a întâmpinat dificultăți serioase.
38.
În ceea ce privește primul argument al recurentelor – și anume acela că nu era posibilă luarea în considerare de către Comisie a modificărilor aduse de autoritățile elene măsurilor notificate în contextul examinării preliminare –, este suficient să facem observațiile care urmează.
39.
După cum în mod corect a arătat Tribunalul la punctul 42 din hotărârea atacată, Curtea a statuat deja că, în urma unei examinări preliminare, Comisia are competența să adopte o decizie în temeiul articolului 4 alineatul (2) din Regulamentul nr. 659/1999, prin care să constate că nu a existat un ajutor de stat, luând act de angajamentele asumate de statul membru în cauză (
18
).
40.
Elementul esențial al primului motiv de recurs constă mai degrabă în stabilirea aspectului dacă în cursul examinării preliminare Comisia a întâmpinat dificultăți serioase, de natură să impună deschiderea procedurii oficiale de investigare. Tribunalul a concluzionat în hotărârea atacată că nu aceasta este situația, concluzie care este puternic contestată de recurente.
41.
Înainte de a analiza argumentele invocate de recurente în susținerea motivului de recurs menționat, este util să reamintim anumite principii care rezultă din jurisprudența Curții referitoare la etapa examinării preliminare, la noțiunea „dificultăți serioase” și la obligația de inițiere a procedurii oficiale de investigare.
42.
În primul rând, Curtea a statuat că etapa examinării preliminare are drept scop să permită Comisiei să își formeze o opinie la prima vedere privind caracterul măsurii în cauză ca ajutor de stat și compatibilitatea unui asemenea ajutor cu piața internă (
19
).
43.
În al doilea rând, după cum am afirmat mai sus la punctul 25, din articolul 4 alineatul (4) din Regulamentul nr. 659/1999 rezultă că este obligatorie inițierea de către Comisie a procedurii oficiale de investigare dacă, în urma examinării preliminare, aceasta are îndoieli privind compatibilitatea măsurii notificate cu piața internă. Curtea a dezvoltat această idee și a statuat că procedura oficială de investigare devine indispensabilă atunci când Comisia întâmpină dificultăți serioase în a aprecia dacă un ajutor este compatibil cu piața internă (
20
). Dacă aceasta este situația, Comisia trebuie să deschidă procedura oficială de investigare și nu dispune în această privință de o marjă de apreciere (
21
). Curtea a statuat că aceleași principii se aplică atunci când Comisia are îndoieli legate de calificarea efectivă ca ajutor de stat a măsurii examinate (
22
).
44.
În al treilea rând, în conformitate cu finalitatea articolului 108 alineatul (3) TFUE și cu obligația de bună administrare care îi revine, Comisia poate printre altele să inițieze un dialog cu statul care a realizat notificarea sau cu terți pentru a depăși, în cursul etapei preliminare a procedurii, eventualele dificultăți întâmpinate. Această competență presupune posibilitatea ajustării de către Comisie a poziției sale în funcție de rezultatele dialogului inițiat, fără să fie obligatoriu ca ajustarea respectivă să fie interpretată, a priori, în sensul că demonstrează existența unor dificultăți serioase (
23
).
45.
În al patrulea rând, din jurisprudența Curții rezultă că noțiunea de dificultăți serioase prezintă un caracter obiectiv și că existența unor astfel de dificultăți trebuie să fie căutată atât în împrejurările în care a fost adoptat actul atacat, cât și în conținutul acestuia, prin efectuarea unei analize a evaluărilor care stau la baza deciziei Comisiei în raport cu elementele de care dispunea atunci când s‑a pronunțat cu privire la compatibilitatea cu piața internă a măsurii în cauză privind ajutoarele (
24
).
46.
În al cincilea rând, Curtea a statuat că sarcina probei pentru dovedirea existenței unor dificultăți serioase revine părții care contestă decizia de aprobare adoptată de Comisie în temeiul articolului 4 alineatele (2) sau (3) din Regulamentul nr. 659/1999 (
25
).
47.
În prezenta cauză, recurentele susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept statuând că inițierea procedurii oficiale de investigare de către Comisie nu era obligatorie, după ce aceasta a concluzionat că, prin evaluarea sa în comun cu actul adițional, contractul privind ALV a generat un avantaj în favoarea OPAP în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE. Ele susțin că, la momentul respectiv, Comisiei trebuie să îi fi fost clar că respectivul contract privind ALV presupune un ajutor (probabil incompatibil). Altfel spus, după cum înțelegem argumentele recurentelor, Comisia a întâmpinat dificultăți serioase atunci când a evaluat măsurile notificate și ar fi trebuit să inițieze procedura oficială de investigare. În plus, recurentele susțin că Tribunalul a săvârșit o serie de erori la punctele 50-53 din hotărârea atacată care, în opinia recurentelor, au condus la concluzia eronată potrivit căreia Comisia nu a întâmpinat dificultăți serioase atunci când a evaluat măsurile notificate. Recurentele urmăresc în esență să demonstreze că Tribunalul, prin faptul că a statuat că autoritățile elene aveau dreptul să aducă modificări măsurilor notificate inițial după mai multe runde de calculări și recalculări, a limitat în realitate obligația Comisiei de a iniția procedura oficială de investigare la cazurile în care există un dezacord între Comisie și statul membru care a realizat notificarea. În sfârșit, recurentele susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept evaluând în mod individual elementele de fapt prezentate în primă instanță pentru dovedirea existenței unor dificultăți serioase, în timp ce acesta ar fi trebuit să analizeze împreună elementele menționate pentru a stabili dacă au existat asemenea dificultăți.
48.
Deși probabil există situații în care Comisia ar putea fi criticată pentru faptul că a extins prea mult limitele etapei de examinare preliminară, privând astfel părțile interesate de dreptul lor de a se implica în procedura de examinare, considerăm că Tribunal a ajuns, în cazul de față, la concluzia corectă, și anume aceea că, atunci când a evaluat măsurile notificate, Comisia nu a întâmpinat dificultăți serioase de natură să impună inițierea procedurii oficiale de investigare stabilită la articolul 108 alineatul (2) TFUE.
49.
În primul rând, după cum a observat Tribunalul la punctul 43 din hotărârea atacată, Comisia poate să inițieze un dialog cu statul care a realizat notificarea, iar acest drept presupune în mod implicit posibilitatea de ajustare a poziției Comisiei în funcție de rezultatele unui asemenea dialog.
50.
În plus, din hotărârea atacată (
26
) rezultă că scopul discuțiilor dintre Comisie și autoritățile elene a fost stabilirea nivelului adecvat al contraprestației datorate de OPAP pentru drepturile exclusive acordate prin contractul privind ALV și actul adițional, precum și faptul că angajamentele asumate de autoritățile elene în cazul de față nu au modificat natura măsurilor notificate inițial, ci au urmărit doar creșterea valorii contraprestației prevăzute în contractul menționat.
51.
Mai mult, dacă acceptăm punctul de vedere al recurentelor potrivit căruia, întrucât nivelul contraprestației datorate de OPAP pentru drepturile exclusive este esențial pentru stabilirea existenței ajutorului, în consecință, nivelul notificat inițial al contraprestației nu putea fi modificat fără implicarea părților interesate în cadrul procedurii oficiale de investigare, atunci trebuie să acceptăm și faptul că, în cazul de față, Comisia nu putea să inițieze discuții cu autoritățile elene în cursul examinării preliminare dat fiind că, în realitate, doar calcularea prețului a fost avută în vedere.
52.
Deși recunoaștem că examinarea preliminară, fiind o evaluare la prima vedere a unei măsuri notificate, nu poate fi prelungită în mod nelimitat, considerăm totuși că, în cazul de față, o perioadă de examinare de 10 luni nu pare excesivă, dat fiind contextul politic și economic al cauzei (
27
). Trebuie să reamintim că la momentul respectiv Grecia trecea printr‑o criză financiară și politică gravă și că existau discuții în curs privind chestiunea dacă Grecia trebuie să iasă din zona euro, care ar fi influențat în mod firesc rezultatul discuțiilor dintre Comisie și autoritățile elene referitoare la remunerația pe care OPAP ar trebui să o plătească pentru drepturile exclusive obținute în cadrul contractului privind ALV și actului adițional. Numeroasele calculări și recalculări ale remunerației și durata procedurii trebuie să fie văzute în acest context.
53.
În plus, este important să avem în vedere că, potrivit jurisprudenței Curții, „îndoielile” sau „dificultățile serioase” trebuie să existe la momentul când Comisia adoptă decizia privind o măsură notificată. Acesta este momentul în care Comisia și‑a stabilit în sfârșit poziția sau, în cazul prezentului recurs, în care Comisia a adoptat decizia în litigiu (
28
).
54.
Prin urmare, în opinia noastră, nu este decisiv aspectul dacă, în cursul examinării sale preliminare, Comisia a constatat – după cum susțin recurentele – că măsurile care i‑au fost notificate inițial au generat un avantaj economic pentru OPAP. Ceea ce este important este dacă aceasta a fost situația la momentul adoptării de către Comisie a deciziei în litigiu.
55.
În opinia noastră, având în vedere că sunt relativ puține situațiile în care o parte interesată a reușit să obțină anularea unei decizii a Comisiei de a nu iniția procedura oficială de investigare, pentru a avea succes de cauză, o parte interesată trebuie – cu excepția situației în care Comisia însăși și‑a exprimat îndoieli legate de calificarea unei măsuri ca ajutor sau de compatibilitatea unei asemenea măsuri cu piața internă (
29
) – să poată demonstra că, atunci când a adoptat decizia care este contestată, Comisia nu a avut la dispoziție toate informațiile necesare pentru excluderea oricăror îndoieli privind fie calificarea măsurii notificate ca ajutor, fie compatibilitatea sa cu piața internă (
30
) sau, în subsidiar, că analiza efectuată de Comisie a fost insuficientă sau inadecvată (
31
).
56.
Argumentele recurentelor referitoare la procedura de examinare nu sunt de natură să pună sub semnul întrebării constatarea Tribunalului potrivit căreia Comisia, la sfârșitul etapei de examinare preliminară, nu a întâmpinat „dificultăți serioase” sau, altfel spus, nu a avut „îndoieli” legate de calificarea măsurilor notificate sau inclusiv de compatibilitatea lor cu piața internă. Prin urmare, argumentele în sens contrar ale recurentelor trebuie respinse ca neîntemeiate.
57.
În sfârșit, considerăm că argumentul recurentelor potrivit căruia Tribunalul a săvârșit o eroare de drept evaluând în mod individual elementele de fapt prezentate în primă instanță pentru dovedirea existenței unor dificultăți serioase, deși elementele menționate ar fi trebuit să fie analizate împreună de către acesta, este neîntemeiat. Astfel, după ce a stabilit că niciunul dintre elementele prezentate de recurente nu indică existența unor dificultăți serioase (
32
) și că durata procedurii nu este în sine suficientă pentru a concluziona că au fost întâmpinate dificultăți serioase de către Comisie (
33
), Tribunalul a statuat că durata examinării preliminare în cazul de față nu pare nerezonabilă date fiind împrejurările cauzei (
34
). Altfel spus, Tribunalul a analizat de fapt în comun toate elementele prezentate de recurente și a concluzionat că din ele nu rezultă existența unor dificultăți serioase.
58.
Având în vedere cele de mai sus, concluzionăm că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept statuând că inițierea de către Comisie a procedurii oficiale de investigare nu era obligatorie. În consecință, primul motiv de recurs al recurentelor trebuie să fie respins.
C – Al doilea motiv de recurs
59.
Prin al doilea motiv de recurs, recurentele susțin că Tribunalul a încălcat articolul 296 TFUE și drepturile lor la bună administrare și protecție jurisdicțională efectivă prevăzute la articolele 41 și 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, statuând că versiunea neconfidențială a deciziei în litigiu a fost motivată suficient în pofida lipsei unor date economice esențiale.
60.
Comisia ridică o excepție de inadmisibilitate împotriva acestui motiv de recurs. Oricum, Comisia, susținută de OPAP, arată că al doilea motiv de recurs este neîntemeiat.
1. Admisibilitatea
61.
Excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie în cazul celui de al doilea motiv de recurs este în concordanță cu excepția sa generală de inadmisibilitate pe care am analizat‑o deja la punctele 32-34.
2. Fondul
62.
Curtea trebuie să stabilească dacă versiunea neconfidențială a deciziei în litigiu trebuia să permită recurentelor să verifice, iar Tribunalului să examineze validitatea datelor economice furnizate și corectitudinea calculelor efectuate de Comisie, după cum susțin recurentele, sau dacă Tribunalul a statuat în mod corect că acest lucru nu era obligatoriu pentru respectarea obligației de motivare și a drepturilor recurentelor la bună administrare și protecție jurisdicțională efectivă.
63.
După cum am observat mai sus la punctul 28, o parte interesată poate să conteste o decizie de aprobare adoptată de Comisie în temeiul articolului 4 alineatele (2) sau (3) din Regulamentul nr. 659/1999 sau, altfel spus, o decizie de a nu iniția procedura oficială de investigare stabilită la articolul 108 alineatul (2) TFUE. Pentru a putea exercita în mod corespunzător acest drept de control judiciar, o asemenea parte trebuie să fie informată despre motivele adoptării deciziei. Obligația de motivare prevăzută la articolul 296 TFUE trebuie văzută în acest context și impune Comisiei să țină cont în mod corespunzător de interesul terților de a obține precizări (
35
).
64.
Curtea a statuat că obligația de protejare a informațiilor confidențiale impusă de articolul 337 TFUE nu poate justifica deficiențele din cadrul motivării și că obligația de respectare a informațiilor confidențiale nu poate primi o interpretare atât de largă, încât obligația de motivare să fie golită de conținutul său esențial (
36
).
65.
Deși jurisprudența menționată mai sus trebuie să se aplice în egală măsură în cazul versiunii neconfidențiale a deciziei în litigiu, la care au acces părțile interesate cum sunt recurentele, acestea din urmă par totuși să înțeleagă în mod eronat întinderea obligației de motivare care revine Comisiei.
66.
Potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea impusă de articolul 296 TFUE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente, să își exercite controlul (
37
).
67.
Decizia în litigiu a fost adoptată în temeiul articolului 4 alineatul (2) din Regulamentul nr. 659/1999, altfel spus este o decizie prin care Comisia constată că măsurile notificate nu constituie ajutor de stat. Interesul terților în cazul unei asemenea decizii constă în aceea că, prin faptul că nu a inițiat procedura oficială de investigare, Comisia i‑a privat probabil de dreptul lor de a se implica în procesul de decizie (a se vedea și punctul 27 de mai sus). Prin urmare, părțile interesate trebuie să fie informate despre motivele unei astfel de decizii în mod suficient de precis pentru a le permite să stabilească dacă există indicii privind dificultăți serioase, de natură să impună deschiderea procedurii oficiale de investigare. În cazul de față, aproape toate datele economice lipsesc. Astfel, în opinia noastră, pentru ca obligația de motivare a Comisiei să fie îndeplinită în mod corespunzător, atât metoda de calcul utilizată de Comisie, cât și fiecare dintre componentele sale trebuie să rezulte cu claritate din versiunea neconfidențială a deciziei.
68.
Tribunalul a explicat detaliat, la punctul 74 din hotărârea atacată, modul în care motivarea versiunii neconfidențiale a deciziei în litigiu (i) indică cu claritate metodologia aplicată de Comisie și (ii) permite recurentelor să înțeleagă raționamentul Comisiei și să își formuleze astfel motivele de anulare. Tribunalul a observat printre altele că decizia în litigiu precizează criteriul pe care Comisia intenționa să îl aplice pentru a stabili dacă măsurile în litigiu generează un avantaj (
38
) și explică modul în care Comisia a calculat valoarea netă actuală a contractului privind ALV și a actului adițional (
39
). În plus, Tribunalul a observat că decizia în litigiu indică motivele pentru care Comisia a considerat că este adecvat să evalueze cele două măsuri împreună. Decizia explică totodată că respectiva creștere a contraprestației prevăzută în contractul privind ALV, stipulată în angajamentul asumat de autoritățile elene la 7 august 2012, asigură un nivel al contraprestației suficient pentru excluderea oricărui avantaj. În sfârșit, Tribunalul a observat că decizia în litigiu stabilește și metoda de calcul al contraprestației suplimentare menționate.
69.
Având în vedere cele de mai sus, considerăm că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a statuat că Comisia nu a încălcat obligația de motivare și nu a încălcat drepturile recurentelor la bună administrare și la protecție jurisdicțională efectivă, în pofida faptului că versiunea neconfidențială a deciziei în litigiu nu a permis recurentelor să examineze datele economice și corectitudinea calculelor efectuate de aceasta.
70.
În consecință, al doilea motiv de recurs trebuie respins.
D – Al treilea motiv de recurs
71.
Prin al treilea motiv de recurs, recurentele susțin în esență că Tribunalul a încălcat articolul 107 alineatul (1) TFUE prin faptul că a recunoscut dreptul Comisiei de a evalua în comun contractul privind ALV și actul adițional, deși, în opinia lor, cele două acorduri de voință influențează piețe diferite, aspect care probabil ar fi rezultat dintr‑o analiză prealabilă a pieței.
72.
Potrivit Comisiei, al treilea motiv de recurs al recurentelor trebuie să fie declarat inadmisibil pentru lipsa calității procesuale. Oricum Comisia, susținută de OPAP, consideră că al treilea motiv de recurs este neîntemeiat.
1. Admisibilitatea
73.
Comisia susține, după cum a susținut și înaintea Tribunalului, că recurentele, care au contestat conținutul deciziei în litigiu, nu au arătat că sunt vizate direct și individual de măsurile notificate.
74.
Recurentele nu par să pună sub semnul întrebării faptul că în realitate contestă conținutul deciziei în litigiu, dar afirmă că, întrucât Tribunalul s‑a pronunțat asupra fondului celui de al patrulea motiv în primă instanță fără să fi analizat mai întâi problema admisibilității și având în vedere că decizia respectivă este obligatorie în privința lor, au calitate procesuală pentru contestarea acestei părți a hotărârii. În caz contrar, dreptul lor la recurs ar fi limitat în mod disproporționat doar pentru că Tribunalul a decis, din motive de economie procedurală, să nu analizeze problema calității lor procesuale.
75.
Deși într‑o anumită măsură suntem de acord cu argumentele recurentelor potrivit cărora metoda utilizată de Tribunal, și anume analizarea cauzei pe fond fără a examina locus standi, poate pune recurentele într‑o situație regretabilă, în special în cazul în care Curtea constată că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în ceea ce privește concluzia referitoare la conținutul unui motiv invocat în susținerea anulării (
40
), rezultă totuși din jurisprudența Curții că problema inadmisibilității pentru lipsa calității procesuale ține de ordinea publică și, ca atare, Curtea poate și chiar trebuie să o ridice din oficiu (
41
).
76.
În pofida faptului că au avut posibilitatea să răspundă observațiilor Comisiei, recurentele nu au arătat în observațiile lor prezentate înainte Curții modul în care oricare dintre criteriile prevăzute la articolul 263 alineatul (4) TFUE sunt îndeplinite în prezenta cauză. Aici, rezultă din observațiile Comisiei că recurentele au susținut că sunt concurente directe ale OPAP în măsura în care automatele lor de jocuri de tip „slot machine” ar intra în concurență cu ALV vizate de contractul privind ALV, dar nu au demonstrat existența unui asemenea raport și nu au arătat nici că măsurile notificate ar afecta substanțial poziția pe piață a fiecărei recurente în mod individual (
42
).
77.
Întrucât suntem de acord cu Comisia că recurentele nu au demonstrat faptul că au calitatea procesuală necesară pentru a contesta conținutul deciziei în litigiu, în opinia noastră, al treilea motiv de recurs ar trebui să fie declarat inadmisibil.
78.
În cazul în care Curtea nu este de acord cu poziția noastră, vom analiza totuși conținutul celui de al treilea motiv de recurs.
2. Fondul
79.
Întrebarea ridicată prin al treilea motiv de recurs este dacă Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a reținut că Comisia avea dreptul să evalueze în comun contractul privind ALV și actul adițional pentru identificarea unui posibil avantaj, fără să fi definit mai întâi piața/piețele afectate de aceste acorduri de voință. Potrivit recurentelor, o definire prealabilă a pieței/piețelor este esențială întrucât articolul 107 alineatul (1) TFUE permite ca anumite măsuri separate privind ajutoarele să fie analizate împreună doar atunci când asemenea măsuri afectează aceeași piață.
80.
Pentru a aborda problema ridicată prin al treilea motiv de recurs, este necesar să analizăm noțiunea de avantaj în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE.
81.
Este recunoscut faptul că un avantaj în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE include orice beneficiu economic care nu ar fi fost obținut în condiții normale de piață (
43
). Pentru a stabili dacă există un avantaj, Comisia trebuie să examineze orice măsură care i‑a fost notificată în contextul său corespunzător și să țină cont de toate elementele pertinente ale operațiunii în litigiu (
44
).
82.
Tribunalul a analizat la punctele 92 și 93 din hotărârea atacată contextul în care au fost adoptate măsurile notificate. Acesta a constatat printre altele că respectivul contract privind ALV și actul adițional sunt finalizate în aceeași perioadă, servesc aceluiași obiectiv (creșterea valorii de piață a OPAP în vederea privatizării sale viitoare) și că taxele datorate de OPAP pentru acordarea celor două categorii de drepturi exclusive sunt scadente în același timp. Având în vedere aceste aspecte, Tribunalul a confirmat concluzia Comisiei potrivit căreia a fost adecvată și necesară evaluarea comună a măsurilor notificate, în contextul unei singure notificări.
83.
Recurentele nu par să conteste relevanța contextului economic pentru identificarea prezenței unui avantaj în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE. Acestea susțin însă că, înainte de luarea unei decizii privind aspectul dacă o evaluare comună este adecvată, este necesară o analiză a pieței. Motivul este că, atunci când o asemenea analiză a pieței arată că măsurile notificate implică două piețe diferite, evaluarea comună a măsurilor respective trebuie să fie exclusă întrucât ea poate ascunde un avantaj conferit de una dintre măsuri. Recurentele susțin că în prezenta cauză evaluarea comună a contractului privind ALV și a actului adițional (care ar afecta două piețe diferite) ar permite OPAP să scadă prețurile sale pe piața concurențială a ALV prin stabilirea unor prețuri excesive pe piața care acoperă cele 13 jocuri de noroc vizate de actul adițional pentru care OPAP are o concesiune exclusivă.
84.
După cum a arătat Comisia, relevanța definirii pieței în cazul ajutoarelor de stat este limitată în primul rând la contextul stabilirii aspectului dacă o anumită măsură denaturează concurența sau afectează schimburile comerciale dintre statele membre (
45
). În plus, ea poate să joace un rol și atunci când se stabilește caracterul selectiv al unei măsuri (
46
). Niciunul dintre aceste două elemente necesare pentru stabilirea existenței unui ajutor de stat potrivit articolului 107 alineatul (1) TFUE nu este analizat în decizia în litigiu.
85.
Mai mult, argumentele recurentelor privind motivul pentru care o definire prealabilă a pieței este importantă în prezenta cauză nu sunt pertinente.
86.
Presupunând că OPAP ar putea, după cum susțin recurentele, să realizeze o subvenționare încrucișată între cele două presupuse piețe distincte, în opinia noastră, o asemenea practică nu ar avea nicio legătură cu evaluarea separată sau comună a contractului privind ALV și a actului adițional. Ceea ce ar putea să facă posibilă o astfel de practică, dacă ea ar fi dovedită, este faptul că OPAP deține deja monopolul în ceea ce privește cele 13 jocuri de noroc vizate de actul adițional. Altfel spus, prețul plătit pentru contractul privind ALV nu are legătură cu posibilitatea stabilirii de către OPAP a unor prețuri excesive pentru operarea celor 13 jocuri de noroc vizate de actul adițional.
87.
Totuși, după cum a arătat Tribunalul, recurentele nu au demonstrat ipoteza lor potrivit căreia OPAP este liber să crească prețurile în mod discreționar în cazul celor 13 jocuri de noroc vizate de actul adițional. Întrucât aceasta este o chestiune de fapt, după cum a arătat Comisia, ea nu poate fi examinată de Curte.
88.
În plus, recurentele susțin că este necesară definirea în mod obiectiv a contextului economic și că statele membre nu pot fi libere să interpreteze contextul unei măsuri privind ajutoarele de stat. Recurentele susțin că Grecia a notificat contractul privind ALV și actul adițional în comun pentru a maximiza veniturile sale publice.
89.
Acest argument trebuie să fie respins ca fiind vădit neîntemeiat. După cum a arătat Comisia, un stat membru, fiind autorul măsurilor, va influența în mod necesar contextul în care ele sunt adoptate. Statul membru decide care sunt măsurile pe care dorește să le adopte și notifică măsurile respective Comisiei. Revine apoi Comisiei să evalueze măsurile notificate ținând cont de toate elementele pertinente.
90.
Recurentele nu au invocat alte argumente juridice care ar putea pune sub semnul întrebării validitatea concluziilor Tribunalului în ceea ce privește evaluarea comună a măsurilor notificate. Prin urmare, considerăm că al treilea motiv de recurs trebuie să fie de asemenea respins și, în consecință, se impune respingerea recursului în întregul său.
VI – Cheltuielile de judecată
91.
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Comisia și OPAP au solicitat acoperirea cheltuielilor de judecată efectuate, iar recurentele au căzut în pretenții.
VII – Concluzie
92.
Având în vedere cele de mai sus, propunem Curții:
—
respingerea recursului;
—
obligarea Club Hotel Loutraki AE, a Vivere Entertainment AE, a Theros International Gaming, Inc., a Elliniko Casino Kerkyras, a Casino Rodos, a Porto Carras AE și a Kazino Aigaiou AE să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Comisia Europeană și de Organismos Prognostikon Agonon Podosfairou AE (OPAP).
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Hotărârea Club Hotel Loutraki și alții/Comisia (T‑58/13, EU:T:2015:1) (denumită în continuare „hotărârea atacată”).
(
3
)	Decizia C(2012) 6777 final a Comisiei privind ajutorul de stat SA.33988 (2011/N) – Grecia – Modalități de extindere a dreptului exclusiv al OPAP de a opera 13 jocuri de noroc și acordarea unei licențe exclusive privind operarea [a 35000] de aparate de loterie video [pentru o perioadă de 10 ani] (denumită în continuare „decizia aflată în discuție”).
(
4
)	Regulamentul din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 93 din Tratatul CE (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41).
(
5
)	JO L 248, p. 9.
(
6
)	Astfel cum era formulat înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 734/2013 al Consiliului din 22 iulie 2013 de modificare a Regulamentului nr. 659/1999.
(
7
)	Noțiunea „parte interesată” este definită la articolul 1 litera (h) din Regulamentul nr. 659/1999 ca fiind „orice stat membru și orice persoană, întreprindere sau asociație de întreprinderi ale căror interese pot fi afectate de acordarea unui ajutor, în special beneficiarul ajutorului, întreprinderile concurente și asociațiile profesionale”.
(
8
)	A se vedea articolul 108 alineatul (3) TFUE. Sistemul de notificare este completat prin posibilitatea părților interesate de a formula plângeri în legătură cu măsurile privind ajutoarele adoptate de statele membre.
(
9
)	Comisia poate să adopte fie o decizie în temeiul articolului 4 alineatul (2) din Regulamentul nr. 659/1999, ca în cazul de față, prin care să constate că măsura notificată nu constituie un ajutor, fie o decizie în temeiul articolului 4 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999, prin care să constate că măsura notificată constituie un ajutor, dar este compatibilă cu piața internă.
(
10
)	Termenul de două luni rezultă din jurisprudența Curții, a se vedea Hotărârea din 11 decembrie 1973, Lorenz (120/73, EU:C:1973:152). Acesta a fost inclus între timp în Regulamentul de procedură, a se vedea articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 659/1999.
(
11
)	Hotărârea din 2 aprilie 2009, Bouygues și Bouygues Télécom/Comisia (C‑431/07 P, EU:C:2009:223, punctul 61 și jurisprudența citată).
(
12
)	Hotărârea din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France (C‑367/95 P, EU:C:1998:154, punctul 59). Pentru o descriere a acestui rol (marginal), a se vedea Concluziile avocatului general Jääskinen prezentate în cauza Comisia/Kronoply și Kronotex (C‑83/09 P, EU:C:2010:715, punctele 27-40).
(
13
)	Hotărârea din 26 iunie 2008, SIC/Comisia (T‑442/03, EU:T:2008:228, punctele 222-225 și jurisprudența citată).
(
14
)	Hotărârea din 12 septembrie 2007, Olympiaki Aeroporia Ypiresies/Comisia (T‑68/03, EU:T:2007:253, punctul 43).
(
15
)	Hotărârea din 19 mai 1993, Cook/Comisia (C‑198/91, EU:C:1993:197), și Hotărârea din 15 iunie 1993, Matra/Comisia (C‑225/91, EU:C:1993:239). A se vedea și Hotărârea din 24 mai 2011, Comisia/Kronoply și Kronotex (C‑83/09 P, EU:C:2011:341, punctul 47 și jurisprudența citată).
(
16
)	A se vedea articolul 256 TFUE, articolul 58 alineatul (1) din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și articolul 169 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție. A se vedea și Ordonanța din 5 februarie 2015, Grecia/Comisia (C‑296/14 P, EU:C:2015:72, punctul 42 și jurisprudența citată).
(
17
)	Ordonanța din 5 februarie 2015, Grecia/Comisia (C‑296/14 P, EU:C:2015:72, punctul 43 și jurisprudența citată).
(
18
)	Hotărârea din 13 iunie 2013, Ryanair/Comisia (C‑287/12 P, EU:C:2013:395, punctele 67-73).
(
19
)	Hotărârea din 19 mai 1993, Cook/Comisia (C‑198/91, EU:C:1993:197, punctul 22).
(
20
)	Hotărârea din 2 aprilie 2009, Bouygues și Bouygues Télécom/Comisia (C‑431/07 P, EU:C:2009:223, punctul 61 și jurisprudența citată).
(
21
)	Hotărârea din 22 decembrie 2008, British Aggregates/Comisia (C‑487/06 P, EU:C:2008:757, punctul 113 și jurisprudența citată).
(
22
)	Hotărârea din 10 mai 2005, Italia/Comisia (C‑400/99, EU:C:2005:275, punctul 47).
(
23
)	Hotărârea din 13 iunie 2013, Ryanair/Comisia (C‑287/12 P, EU:C:2013:395, punctul 71).
(
24
)	Hotărârea din 24 ianuarie 2013, 3F/Comisia (C‑646/11 P, EU:C:2013:36, punctul 31). A se vedea și Hotărârea din 28 martie 2012, Ryanair/Comisia (T‑123/09, EU:T:2012:164, punctul 77 și jurisprudența citată).
(
25
)	Hotărârea din 24 ianuarie 2013, 3F/Comisia (C‑646/11 P, EU:C:2013:36, punctul 30 și jurisprudența citată).
(
26
)	Hotărârea atacată, punctele 49-51.
(
27
)	Și anume indiferent de faptul că nu a fost precizat momentul în care începe să curgă termenul efectiv de două luni prevăzut la articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 659/1999.
(
28
)	Hotărârea din 13 iunie 2013, Ryanair/Comisia (C‑287/12 P, EU:C:2013:395, punctul 68 și jurisprudența citată).
(
29
)	Hotărârea din 20 martie 1984, Germania/Comisia (84/82, EU:C:1984:117, punctul 16), și Hotărârea din 10 mai 2000, SIC/Comisia (T‑46/97, EU:T:2000:123, punctele 81, 87 și 92).
(
30
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 22 septembrie 2011, Belgia/Deutsche Post și alții (C‑148/09 P, EU:C:2011:603, punctele 83-87), Hotărârea din 25 noiembrie 2014, Ryanair/Comisia (T‑512/11, EU:T:2014:989, punctul 106), și Hotărârea din 9 septembrie 2010, British Aggregates și alții/Comisia (T‑359/04, EU:T:2010:366, punctul 102).
(
31
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 3 mai 2001, Portugalia/Comisia (C‑204/97, EU:C:2001:233, punctele 40 și 49), Hotărârea din 10 iulie 2012, Smurfit Kappa Group/Comisia (T‑304/08, EU:T:2012:351, punctul 97), și Hotărârea din 7 noiembrie 2012, CBI/Comisia (T‑137/10, EU:T:2012:584, punctul 309). A se vedea și Hotărârea din 15 septembrie 1998, BP Chemicals/Comisia (T‑11/95, EU:T:1998:199, punctele 188-193).
(
32
)	Hotărârea atacată, punctele 45-53.
(
33
)	Hotărârea atacată, punctul 59.
(
34
)	Hotărârea atacată, punctele 61 și 62.
(
35
)	Hotărârea din 13 martie 1985, Țările de Jos și Leeuwarder Papierwarenfabriek/Comisia (296/82 și 318/82, EU:C:1985:113, punctul 19). A se vedea și Concluziile avocatului general Lenz prezentate în cauza Comisia/Sytraval și Brink’s France (C‑367/95 P, EU:C:1997:249, punctul 54 și jurisprudența citată).
(
36
)	Hotărârea din 13 martie 1985, Țările de Jos și Leeuwarder Papierwarenfabriek/Comisia (296/82 și 318/82, EU:C:1985:113).
(
37
)	Hotărârea din 2 decembrie 2009, Comisia/Irlanda și alții (C‑89/08 P, EU:C:2009:742, punctul 77 și jurisprudența citată).
(
38
)	Criteriul respectiv urma să determine „valoarea netă actuală” a drepturilor exclusive acordate prin contractul privind ALV și actul adițional, ținând cont de un randament de piață rezonabil pentru OPAP, și să compare valoarea în cauză cu contraprestația plătită de OPAP pentru drepturile exclusive acordate.
(
39
)	Metoda aplicată a fost cea a „fluxurilor de numerar actualizate”, iar calculul a fost efectuat pe baza veniturilor și a cheltuielilor estimate că vor rezulta din operarea viitoare a diferitor jocuri și a fluxurilor libere de numerar generate de jocurile respective. De asemenea, Comisia a afirmat că valoarea în cauză depinde de rata de actualizare care trebuie aplicată.
(
40
)	Pentru o critică a practicii privind inversarea ordinii de examinare, a se vedea Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza Philips Lighting Polonia și Philips Lighting/Consiliul (C‑511/13 P, EU:C:2015:206, punctele 49-67).
(
41
)	Hotărârea din 27 februarie 2014, Stichting Woonpunt și alții/Comisia (C‑132/12 P, EU:C:2014:100, punctul 45).
(
42
)	Hotărârea din 22 noiembrie 2007, Spania/Lenzing (C‑525/04 P, EU:C:2007:698, punctul 31), și Hotărârea Sniace/Comisia (C‑260/05 P, EU:C:2007:700, punctul 54 și jurisprudența citată).
(
43
)	Hotărârea din 5 iunie 2012, Comisia/EDF (C‑124/10 P, EU:C:2012:318, punctul 78 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 24 iulie 2003, Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, punctul 84 și jurisprudența citată).
(
44
)	Hotărârea din 13 septembrie 2010, Grecia/Comisia (T‑415/05, T‑416/05 și T‑423/05, EU:T:2010:386, punctul 172 și jurisprudența citată).
(
45
)	Hotărârea din 8 septembrie 2011, Comisia/Țările de Jos (C‑279/08 P, EU:C:2011:551, punctul 131 și jurisprudența citată).
(
46
)	Hotărârea din 8 noiembrie 2001, Adria‑Wien Pipeline și Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (C‑143/99, EU:C:2001:598, punctul 41).