62010CC0242_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Introducere
1. Prin intermediul prezentei trimiteri preliminare, Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia (Tribunalul administrativ regional din Lombardia) solicită, în esență, Curții să se pronunțe cu privire la compatibilitatea cu dreptul Uniunii a anumitor obligații impuse întreprinderilor din sectorul energiei electrice care dețin instalațiile calificate drept „instalații esențiale” pentru funcționarea sistemului electric italian în cadrul așa‑numitelor servicii de „dispecerizare și ajustare”.
2. Regimul menționat al „instalațiilor esențiale” se prezintă ca un răspuns la necesitățile serviciilor de „dispecerizare și ajustare”, strâns legate, după cum se știe, de securitatea rețelei și de regularitatea furnizărilor. Din această perspectivă, prin urmare, cauza intră în mod clar sub incidența articolului 11 din Directiva 2003/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2003 privind normele comune pentru piața internă de energie electrică și de abrogare a Directivei 96/92/CE(2) . Cu toate acestea, legiuitorul italian și autoritățile de reglementare susțin că măsura în litigiu urmărește de asemenea un obiectiv mai larg ‚de control al prețurilor energiei electrice plătite de consumatorii finali. Acest al doilea aspect și înseși caracteristicile regimului italian menționat obligă la completarea analizei printr‑o trimitere la articolul 3 alineatul (2) din aceeași directivă, invocat de unii intervenienți, în măsura în care acesta autorizează statele membre să impună, în anumite cazuri și în anumite condiții, obligații de serviciu public întreprinderilor din sectorul energiei electrice. Hotărârea pronunțată la 20 aprilie 2010 în cauza Federutility(3), prima aplicare jurisprudențială a acestei reglementări cu privire la obligațiile de serviciu public în sectorul energiei(4), constituie un precedent imediat pentru interpretarea acestei dispoziții. Având în vedere toate acestea, prezenta cauză va permite Curții să se pronunțe cu privire la aplicarea acestei noțiuni într‑un context în mod evident diferit de cel care a fost analizat în cauza citată.
II – Cadrul juridic
A – Dreptul Uniunii
3. Articolul 3 din Directiva 2003/54 reglementează așa‑numitele obligații de serviciu public și protecția consumatorilor. Alineatul (2) al acestuia prevede următoarele:
„Ținând seama pe deplin de dispozițiile pertinente din tratat, în special articolul 86, statele membre pot impune întreprinderilor din sectorul energiei electrice, în interesul economic general, obligații de serviciu public referitoare la securitate, inclusiv securitatea aprovizionării, regularitatea, calitatea și prețul furnizărilor, precum și protecția mediului, inclusiv eficiența energetică și protecția climei. Aceste obligații trebuie să fie clar definite, transparente, nediscriminatorii și verificabile și trebuie să garanteze egalitatea accesului întreprinderilor de energie electrică din UE la consumatorii naționali. În ceea ce privește securitatea aprovizionării și eficiența energetică/gestionarea cererii, precum și pentru realizarea obiectivelor de protecție a mediului menționate la prezentul alineat, statele membre pot pune în aplicare o planificare pe termen lung, luând în considerare posibilitatea accesului la rețea al terților.”
4. În conformitate cu alineatul (9) al articolului 3, „[s]tatele membre informează Comisia cu privire la toate măsurile adoptate pentru îndeplinirea obligațiilor privind serviciile universale și serviciile publice”.
5. Articolul 11, referitor la „dispecerizare și ajustare”(5), prevede la alineatul (2) că „[d]ispecerizarea instalațiilor de producție și folosirea interconectărilor se stabilesc pe baza unor criterii care pot fi aprobate de către statul membru și care trebuie să fie obiective, publicate și aplicate în mod nediscriminatoriu, care să asigure funcționarea corespunzătoare a pieței interne a energiei electrice. Criteriile țin seama de ordinea de prioritate economică a energiei electrice provenite de la instalațiile de producție disponibile sau din transferurile prin interconectări, precum și de constrângerile de ordin tehnic ale rețelei”. De asemenea, alineatul (6) al acestui articol prevede că „[o]peratorii de rețele de transport achiziționează energia pe care o folosesc pentru a acoperi pierderile de energie și capacitatea de rezervă în rețeaua lor, conform unor proceduri de piață transparente, nediscriminatorii și bazate pe regulile pieței, de fiecare dată când îndeplinesc această funcție” * (6) .
B – Reglementarea națională (7)
1. Deciziile nr. 168/03 și nr. 111/06 ale AEEG
6. La 30 decembrie 2003, Autorità per l’energia elettrica e il gas a adoptat Decizia nr. 168/03(8), în care sunt definite condițiile de funcționare a serviciului public de dispecerizare, cu scopul de a garanta satisfacerea cererii de energie electrică în condiții de securitate suficiente.
7. Decizia ERG/alt nr. 111/06, adoptată la 9 iunie 2009 de AEEG(9), a modificat Decizia nr. 168/03, autorizând Terna Rete Elettrica Nazionale SpA, operatorul rețelei de transport de energie electrică în Italia și responsabilă pentru exercitarea activității de dispecerizare pe tot teritoriul național(10), să stabilească „unitățile esențiale” pentru securitatea rețelei de energie electrică, instrument care permite identificarea resurselor necesare dezvoltării serviciului de dispecerizare.
2. Legea nr. 2/09
8. Legea nr. 2/09 din 28 ianuarie 2009(11) a introdus anumite modificări în ceea ce privește regimul unităților esențiale stabilit de Decizia nr. 111/06. Articolul 3 alineatul 10 litera d) face referire la reforma pieței serviciilor de dispecerizare, a căror gestiune este încredințată „concesionarului serviciului de transport și de dispecerizare, cu scopul de a permite selectarea necesarului de resurse care se impun pentru garantarea securității rețelei de energie electrică prin intermediul unei evaluări transparente și eficiente din punct de vedere economic. Serviciile de dispecerizare sunt garantate prin achiziționarea resurselor necesare de către operatorii abilitați. Pe piața serviciilor de dispecerizare, prețul energiei se stabilește pe baza diferitor prețuri propuse în mod obligatoriu de fiecare utilizator abilitat și acceptate de concesionarul serviciilor de dispecerizare, acordându‑se preferință ofertelor ale căror prețuri sunt cele mai scăzute, până când aceste nevoi sunt satisfăcute în totalitate […]”.
9. Articolul 3 alineatul 11 din Legea nr. 2/09 prevede că, ținând seama de criza economică excepțională existentă pe plan internațional și de efectele acesteia cu privire la prețurile materiilor prime și pentru a „garanta reducerea costurilor suportate de gospodării și de întreprinderi și pentru a reduce prețul energiei electrice”, AEEG trebuie să își adapteze propriile decizii, inclusiv în ceea ce privește dispecerizarea energiei electrice, la următoarele principii și criterii directoare:
„a) entitățile care dispun în mod individual de instalații sau de grupuri de instalații esențiale pentru satisfacerea necesarului de servicii de dispecerizare, identificate pe baza criteriilor stabilite de [AEEG] în conformitate cu principiile menționate la această literă, trebuie să prezinte pe piețe oferte în condițiile stabilite de [AEEG], care pune în aplicare măsuri punctuale care urmăresc să minimizeze costurile pentru sistem și să garanteze o remunerare echitabilă a furnizorilor. Sunt indispensabile pentru acoperirea necesarului de servicii de dispecerizare, exclusiv în perioadele în care sunt îndeplinite condițiile descrise în continuare, în special instalațiile care, din punct de vedere tehnic și structural, se dovedesc indispensabile pentru soluționarea congestiilor rețelei sau pentru menținerea unor niveluri adecvate de securitate a sistemului electric național într‑o perioadă semnificativă.
[…]”.
3. Decizia nr. 52/09 a AEEG
10. În aplicarea Legii nr. 2/09, AEEG a adoptat, la 29 aprilie 2009, Decizia AGR/elt nr. 52/09(12), prin care a modificat Decizia nr. 111/06 anterioară, instituind un nou regim privind „instalațiile esențiale pentru funcționarea sistemului electric”.
11. În conformitate cu articolul 63.9 din Decizia nr. 111/06, modificat prin articolul 1 litera c) din Decizia nr. 52/09, operatorul rețelei de transport și al serviciilor de dispecerizare (Terna SpA) trebuie să întocmească și să publice anual o listă a instalațiilor și a grupurilor de instalații care sunt considerate esențiale pentru funcționarea și securitatea sistemului electric, menționând, pentru fiecare dintre acestea, printre alte informații, motivele care justifică înscrierea lor în listă și perioadele în care instalația în discuție este considerată esențială.
12. În temeiul articolului 63.2 din Decizia nr. 111/06, societatea Terna SpA consideră esențială:
„a) orice instalație fără de care, având în vedere, în special, cerințele legate de programarea întreținerii altor instalații de producție sau a elementelor care compun rețeaua, este imposibil, în cursul anului calendaristic următor, să se garanteze niveluri adecvate de gestionare a securității sistemului electric;
b) orice altă instalație care face parte dintr‑un grup de instalații esențial, stabilit în conformitate cu articolul 63.6, independent de instalațiile menționate la litera a).”
13. Calificarea unei instalații ca esențiale sau ca făcând parte dintr‑un grup de instalații esențiale îl obligă pe operatorul acesteia să prezinte oferte pe piața bursieră de energie electrică italiană, pentru fiecare segment de piață: piața zilei anterioare, piața de echilibrare și piața serviciilor de dispecerizare, „cu respectarea obligațiilor și a criteriilor stabilite de Terna SpA pentru fiecare dintre piețe” (articolul 64.2). Ofertele prezentate pe piața zilei anterioare și pe piața de echilibrare trebuie să fie „egale cu zero” (articolul 64.5). Prețul ofertelor prezentate pe piața serviciilor de dispecerizare care corespunde cantităților pentru care instalația în cauză este considerată esențială pentru securitatea rețelei echivalează, pentru fiecare perioadă în discuție, cu prețul de vânzare al energiei electrice pe piața zilei anterioare în zona în care se află instalația de producție (articolul 64.7). În ipoteza în care prețul energiei furnizate în cadrul regimului obligatoriu nu ar fi suficient pentru a acoperi costurile variabile recunoscute ale fiecărei unități de producție, Terna SpA va trebui să plătească operatorului diferența (articolul 64.8).
14. Decizia nr. 52/09 prevede două căi alternative la regimul „obișnuit” aplicabil instalațiilor esențiale.
15. Pe de o parte, în conformitate cu articolul 63.11 din Decizia nr. 111/06 (în redactarea Deciziei nr. 52/09), operatorii care dețin instalații esențiale pot solicita AEEG aplicarea așa‑numitului „regim de rambursare a costurilor”, care permite perceperea unei compensații speciale, egală cu diferența dintre costurile de producție recunoscute pentru instalație și veniturile generate de aceasta în perioada în care a figurat pe lista instalațiilor esențiale (articolul 63.13). Pentru a beneficia de un astfel de regim, operatorii sunt supuși obligațiilor prevăzute la articolul 65.
16. Pe de altă parte, în conformitate cu articolul 65bis (introdus prin Decizia nr. 52/09), operatorii care dețin instalații sau grupuri de instalații esențiale pot evita aplicarea regimului „obișnuit” încheind cu societatea Terna un contract în temeiul căruia o cantitate prestabilită de energie (provenind de la toate instalațiile, nu doar de la cele esențiale) este pusă la dispoziția acesteia din urmă în schimbul unui preț care, în orice caz, poate face obiectul unor ajustări (oferte de vânzare la un preț egal cu zero și oferte de achiziționare la prețul zonal al pieței zilei anterioare) sau al unor limite maxime și minime.
III – Acțiunea principală și întrebarea preliminară
17. În calitatea sa de întreprindere producătoare de energie electrică și deținătoare a unor instalații calificate drept esențiale, Enel Produzione SpA (denumită în continuare „Enel”) a contestat Decizia nr. 52/09 a AEEG la Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia, susținând că aceasta este contrară articolului 11 alineatele (2) și (6) din Directiva 2003/54.
18. Instanța administrativă menționată consideră că reglementarea națională în cauză ar putea fi incompatibilă cu normele tratatului privind libertatea de stabilire, libera prestare a serviciilor și libera circulație a mărfurilor și a capitalurilor și că nu și‑ar găsi justificare nici în temeiul articolului 86 alineatul (2) CE [în prezent articolul 106 alineatul (2) TFUE], nici în temeiul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2003/54. În consecință, aceasta a adresat Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolele 23, 43, 49 și 56 din Tratatul CE, precum și articolul 11 alineatele (2) și (6) și articolul 24 din Directiva 2003/54 sunt contrare unei reglementări naționale care, în absența notificării Comisiei Europene, impune în mod permanent anumitor producători de energie electrică, care sunt, î n anumite împrejurări, esențiali pentru satisfacerea necesarului cererii de servicii de dispecerizare, să prezinte oferte pe piețele bursei de energie electrică potrivit unor programe stabilite în mod independent de operatorul rețelei, și care sustrage plata acestor oferte de la libera stabilire a prețului de către producător, legându‑l de parametri care nu sunt prestabiliți conform unor «proceduri transparente, nediscriminatorii și bazate pe regulile pieței»?”
IV – Procedura în fața Curții
19. Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare a fost înregistrată la grefa Curții la 17 mai 2010.
20. Enel, Terna SpA, guvernele austriac și italian, precum și Comisia au depus observații scrise.
21. Reprezentanții Enel, ai Terna SpA, ai Republicii Italiene și ai Comisiei s‑au prezentat pentru a‑și formula oral concluziile în ședința din 11 mai 2011.
V – Analiza întrebării preliminare
A – Funcțiile de „dispecerizare și ajustare” ale sistemului electric în Directiva 2003/54
22. Reglementarea serviciilor de „dispecerizare și ajustare” cuprinsă la articolul 11 din Directiva 2003/54 constituie, împreună cu articolul 3 alineatul (2) și cu considerentele (17) și (24) ale acesteia din urmă, o manifestare concretă a compromisului dintre liberalizare și serviciu public, consacrat de această normă. Astfel, considerentul (17) și articolul 11 din Directiva 2003/54 [reproduse, aproape identic, în considerentul (35) și la articolul 15 din Directiva 2009/72/CE](13), fără a exclude posibilitatea ca serviciile de dispecerizare și ajustare să evolueze pe piața liberă, deschid posibilitatea unui control parțial și bine localizat efectuat de autoritățile publice cu privire la acest aspect.
23. Articolul 11 din Directiva 2003/54 permite individualizarea, în termeni foarte generali, a diferitor operațiuni pe care le presupune acest serviciu de „dispecerizare și ajustare”. Prima operațiune este o „dispecerizare” sau o „direcționare a circulației” energiei electrice în rețea: operatorul rețelei, în exercitarea acestei funcții, „dispecerizează” instalațiile de producție situate în zona sa în funcție de solicitările cererii(14) . Potrivit articolului 11 alineatul (2) din directivă, această „dispecerizare” trebuie să fie efectuată cu respectarea ordinii de „prioritate economică” a ofertelor care provin de la diversele instalații, ceea ce echivalează cu aplicarea programării rezultate de pe piața zilei anterioare și de pe piața intraday(15) . Ordinea de „prioritate economică” reflectată în programare poate fi afectată în mod punctual de două împrejurări diferite: mai întâi, dacă statul membru în cauză a decis să acorde prioritate instalațiilor de producție care folosesc „surse de energie regenerabile sau deșeuri sau celor de producție combinată de energie electrică și termică” [posibilitate care figurează la articolul 11 alineatul (3) din directivă](16) și apoi în cazul în care „constrângerile de ordin tehnic ale rețelei” nu permit aplicarea strictă a acesteia [articolul 11 alineatul (2) din directivă].
24. În al doilea rând, în cadrul acestor constrângeri de ordin tehnic ale rețelei, „dispecerizarea” include de asemenea o serie de operațiuni destinate să soluționeze constrângerile de ordin tehnic identificate în programare sau care pot apărea în timp real, să reglementeze tensiunea, să gestioneze diferențele dintre producție și consum și să constituie și să mențină o capacitate de rezervă. Acestea din urmă ar constitui servicii tehnice de dispecerizare propriu‑zise(17) . Alineatul (6) al articolului 11 din directivă, citat anterior, face trimitere în mod expres la acestea din urmă, ca și alineatul (7), care nu este vizat de prezenta cauză, în ceea ce privește operațiunile care urmăresc să garanteze „echilibrarea” rețelei. În conformitate cu articolul 11 alineatul (6), achiziționarea energiei pe care operatorul rețelei o folosește pentru a „acoperi pierderile de energie și capacitatea de rezervă” trebuie să se efectueze „conform unor proceduri de piață transparente, nediscriminatorii și bazate pe regulile pieței”(18) .
B – Sectorul electric italian și reglementarea acestuia. Măsura în litigiu
25. Primele măsuri de deschidere a sectorului italian al energiei electrice, impuse de Directiva 96/92, au fost adoptate în Italia prin intermediul așa‑numitului „Decret Bersani”(19) . Un număr mare de norme legislative au completat ulterior această reglementare, adaptând piața italiană a energiei electrice la cerințele Directivei 2003/54.
26. În conformitate cu aceste dispoziții, în termeni generali, vânzarea de energie electrică în Italia poate fi efectuată atât în cadrul unei negocieri bilaterale libere și care precedă momentul furnizării, cât și prin participarea pe piața sau la bursa energiei electrice, care are loc la un moment mai apropiat de furnizare. Această piață a energiei electrice cuprinde, la rândul său, două etape sau piețe succesive, denumite „piața zilei anterioare” și „piața intraday”, la care pot participa toți producătorii de energie electrică. După încheierea acestei prime etape, se deschide așa‑numita „piață a serviciilor de dispecerizare”.
1. Piața zilei anterioare și piața intraday
27. În primul rând, „piața zilei anterioare” constituie centrul negocierii ofertelor de achiziționare și de vânzare de energie electrică pentru fiecare oră a zilei de furnizare. În realitate, aceasta se deschide cu 9 zile înaintea zilei în cauză și se închide în ajun, la ora 9, moment în care, pe baza acestei negocieri, sunt stabilite programele preliminare de intrări și de ieșiri de energie electrică (cine o va produce și cine o va consuma) pentru fiecare punct al rețelei și pentru fiecare oră a zilei următoare.
28. „Piața intraday” (denumită anterior „piața de echilibrare”) se desfășoară în continuare, tot în ajunul zilei de furnizare, și constituie centrul unei noi negocieri, care permite operatorilor să realizeze ajustări sau modificări ale programării preliminare rezultate de pe piața zilei anterioare.
2. Funcția de dispecerizare și ajustare: piața serviciilor de dispecerizare
29. Cu toate acestea, este practic imposibil ca programarea ce rezultă de pe cele două piețe anterioare să fie ajustată exact la oscilațiile reale care se produc în ziua furnizării, în timp real, în cererea și în oferta exacte de furnizare a energiei electrice. În ziua furnizării, și în măsura în care energia electrică este un bun care nu poate fi stocat, este necesar ca, în fiecare moment, cererea să fie perfect echilibrată cu producția corespunzătoare.
30. În calitatea sa de operator al rețelei de transport, societatea Terna SpA este responsabilă cu „dispecerizarea și ajustarea” instalațiilor de producție, serviciu destinat să asigure echilibrul continuu între oferta și cererea de energie electrică în rețeaua de transport național, precum și securitatea și continuitatea furnizării de energie electrică(20) .
31. Pentru a presta ceea ce am numit servicii tehnice de dispecerizare, operatorul italian al rețelei de energie electrică, Terna SpA, recurge la „piața serviciilor de dispecerizare”, menționată anterior. Pe această piață, cererea provine, așadar, de la societatea Terna SpA, iar oferta, de la proprietarii instalațiilor calificate în prealabil ca „esențiale”.
32. Pe piața serviciilor de dispecerizare, operatorii care dețin unități esențiale propun ca, pentru o perioadă determinată, să pună instalațiile „la dispoziția” Terna SpA, care le indică dacă, la momentul respectiv, acestea trebuie să injecteze în rețea o cantitate mai mare sau mai mică de energie electrică decât cea programată. Potrivit opiniei generale, acest tip de serviciu este mult mai costisitor pentru producătorii de energie electrică, având în vedere caracterul imprevizibil și aproape aleatoriu al cererilor și necesitatea de a le satisface imediat, cu o capacitate de reacție importantă. Cheltuielile efectuate de Terna SpA pentru achiziționarea energiei în vederea furnizării acestor servicii sunt compensate prin intermediul așa‑numitului „uplift”, care este facturat tuturor consumatorilor.
33. Prin urmare, această piață a serviciilor de dispecerizare are drept premisă individualizarea unei serii de infrastructuri calificate ca „esențiale” pentru funcționarea și securitatea sistemului electric. Această calificare determină supunerea la un regim special de participare pe piețele de energie electrică, ce a făcut obiectul unei reforme importante în 2009.
3. Reforma din 2009: noul regim al instalațiilor esențiale
34. Lista instalațiilor esențiale este întocmită în fiecare an de Terna SpA în conformitate cu criteriile și cu procedurile prevăzute în acest sens la articolul 63 din Decizia nr. 111/06 a AEEG, astfel cum a fost modificat prin articolul 1 litera c) din Decizia nr. 52/09.
35. Sistemul în vigoare înainte de reforma din 2009 s‑a dovedit a fi, astfel cum arată întrebarea preliminară, „puțin eficient”, atât din cauza numărului mic de centrale considerate esențiale, cât și din cauza faptului că respectiva calificare ca „esențiale” se referea exclusiv la instalațiile individuale, nu și la întreprinderile care le dețineau, astfel încât „se putea ajunge ca supunerea unei anumite instalații la regimul obligatoriu să nu fie suficientă pentru a elimina situația de poziție dominantă pe piață a anumitor operatori care, în calitate de proprietari ai altor instalații indispensabile în mod global pentru acoperirea necesarului de dispecerizare, ar fi putut în orice caz să stabilească unilateral prețul de vânzare al cantității marginale de energie electrică necesară în anumite condiții de funcționare a rețelei”.
36. Relevanța reformei este indiscutabilă în ceea ce privește energia electrică vizată de intervenție. În conformitate cu datele furnizate de Enel (care nu au fost contestate de ceilalți intervenienți), capacitatea de producție care era calificată ca esențială înainte de intrarea în vigoare a Legii nr. 2/09 și a Deciziei nr. 52/09 era de 500 MW în total, în timp ce, după reformă, 10 413 MW din producția Enel au fost considerați esențiali, la care ar trebui adăugate, după toate probabilitățile, alte cantități, necunoscute aici, ale celorlalte întreprinderi producătoare de energie electrică.
37. Prin urmare, pentru fiecare proprietar de instalație esențială, Terna SpA este competentă să stabilească numărul de ore și puterea calificate ca esențiale. Restul orelor și al puterii sunt „libere” pentru producător, care poate să ofere pe piață cantitatea pe care o dorește, la prețul pe care îl dorește. În schimb, orele și puterea calificate ca esențiale trebuie să facă obiectul unor oferte pe piața zilei anterioare, pe piața intraday și pe piața serviciilor de dispecerizare, „cu respectarea obligațiilor și a criteriilor stabilite de Terna SpA pentru fiecare dintre aceste piețe” (articolul 64 alineatul 2 din Decizia nr. 111/06).
38. Aceasta înseamnă, pe de o parte, că Terna SpA indică proprietarului instalației esențiale cantitatea (ore/putere) de energie electrică pe care trebuie să o ofere pe piața zilei anterioare și pe piața intraday. Această ofertă trebuie să fie făcută „la preț zero”, cu consecințele pe care le vom prezenta. În paralel, sunt formulate oferte de achiziționare la preț nedeterminat (articolul 64 alineatele 5 și 6 din Decizia nr. 111/06). În acest mod, astfel cum a explicat guvernul italian, se asigură faptul că oferta referitoare la instalațiile esențiale este selecționată de Terna SpA pe aceste piețe (conform criteriului de „prioritate economică”). Așa‑numitul mecanism al „ofertelor la preț zero” pare de asemenea să corespundă faptului că toată această capacitate de producție esențială va fi plătită la un preț diferit de cel care ar fi putut să fie obținut pe piața liberă.
39. Pe de altă parte, proprietarii instalațiilor esențiale trebuie de asemenea să ofere pe piața serviciilor de dispecerizare cantitatea de energie prestabilită de Terna SpA, care o plătește la prețul de vânzare al energiei electrice de pe piața zilei anterioare care corespunde aceleiași zone. Dacă acest preț mediu este inferior costurilor variabile, producătorului îi va fi plătită diferența (articolul 64 alineatele 7 și 8 din Decizia nr. 111/06).
40. Alternativ, proprietarii instalațiilor esențiale pot solicita AEEG aplicarea așa‑numitului „regim de rambursare a costurilor”, care permite perceperea unei compensații speciale, egală cu diferența dintre costurile de producție recunoscute pentru instalația esențială (fixe și variabile) și veniturile obținute de aceasta în perioada în care a figurat pe lista instalațiilor esențiale (articolul 63.13 din Decizia nr. 111/06). Prin urmare, acest regim permite garantarea acoperirii costurilor fixe și variabile ale instalațiilor clasificate ca esențiale. În schimb, instalația nu numai că este supusă regimului obișnuit al ofertelor instalațiilor esențiale pentru perioadele și capacitatea de producție declarate ca atare, ci de asemenea este supusă unor restricții suplimentare cu privire la cantitățile și la perioadele neesențiale sau „libere”: mai exact, aceste cantități și perioade trebuie să fie oferite pe toate piețele la un preț care nu depășește costurile variabile sau, dacă este cazul, la un preț egal cu zero (articolul 65.3 din Decizia nr. 111/06).
41. În sfârșit, proprietarii instalațiilor esențiale au posibilitatea să evite clasificarea instalațiilor lor în cadrul listei încheind cu Terna SpA unul dintre cele două tipuri de contracte prevăzute la articolul 65bis din Decizia nr. 111/06. În ambele cazuri, operatorul pune la dispoziția Terna SpA o cantitate prestabilită de energie (produsă de toate instalațiile sale, nu doar de cele care ar fi putut fi calificate ca esențiale) în schimbul unui preț fix, care poate fi egal cu upliftul (articolul 65bis.1) sau echivalent cu costul fix anual pe MW al unei instalații dotate cu tehnologie de vârf. Enel (asemenea altor societăți reclamante în alte proceduri paralele) a optat pentru acest mecanism alternativ prevăzut la articolul 65bis.
4. Rezumat
42. Sintetizând, noua reglementare italiană presupune o dublă intervenție publică asupra întregii capacități de producție a energiei electrice calificate ca „esențiale”.
43. În primul rând, producătorul nu are acces liber pe piața zilei anterioare și pe piața intraday, de unde rezultă că această energie electrică nu îi va fi plătită la prețul pe care ar fi putut să îl ofere și să îl obțină pe aceste piețe(21), ci la prețul mediu al pieței care corespunde aceleiași zone (se pare că este vorba despre o medie a diferitor prețuri ale energiei electrice în cursul zilei).
44. În al doilea rând, proprietarii acestor instalații esențiale sunt obligați să participe la piața serviciilor de dispecerizare, care este de asemenea, într‑o anumită măsură, subiect al intervenției: funcționarea liberă a acestei piețe ar fi dus, cum este deja cazul în alte state, la formarea unui preț liber al energiei electrice necesare pentru furnizarea serviciilor tehnice de dispecerizare. În mod normal, acest preț ar fi superior prețului mediu plătit în prezent de Terna SpA, având în vedere caracteristicile acestor servicii și momentul în care de regulă sunt necesare (în calculul prețului mediu sunt incluse, în mod normal, prețuri mai ridicate și prețuri mai scăzute).
45. În cele din urmă, trebuie subliniat, în ansamblul acestei reforme, rolul fundamental atribuit Terna SpA în funcționarea sistemului instalațiilor esențiale, atât în elaborarea listei instalațiilor esențiale, cât și în stabilirea prețului plătit pentru această energie.
C – Observații introductive cu privire la întrebarea preliminară
46. Instanța de trimitere solicită Curții să stabilească dacă regimul instalațiilor esențiale în vigoare în Italia este, având în vedere caracteristicile care îi sunt atribuite, compatibil cu articolele 23 CE, 43 CE, 49 CE și 56 CE și cu două dispoziții concrete ale Directivei 2003/54, și anume articolul 11 alineatele (2) și (6) și articolul 24. Toate acestea fac necesare câteva observații introductive din partea noastră.
47. În primul rând, trimiterea la tratat necesită anumite precizări. Considerăm că articolul 56 CE (articolul 63 TFUE), referitor la restricțiile privind libera circulație a capitalurilor, este lipsit de orice relevanță în prezenta cauză. Întrebarea preliminară nu clarifică în ce mod această dispoziție din tratat poate fi relevantă pentru analiza măsurii în litigiu.
48. În schimb, nimic nu se opune, în principiu, caracterului relevant al examinării reglementării italiene în lumina articolelor 23 CE (articolul 28 TFUE), 43 CE (articolul 49 TFUE) și 49 CE (articolul 56 TFUE), care interzic orice restricție privind libera circulație a mărfurilor, liberta tea de stabilire și, respectiv, libera prestare a serviciilor.
49. Potrivit considerentului (4) al Directivei 2003/54, „[l]ibertățile pe care tratatul le garantează cetățenilor europeni – libera circulație a mărfurilor, libertatea de a presta servicii și libertatea de stabilire – pot fi efective numai în cadrul unei piețe deschise în totalitate, care permite tuturor consumatorilor să își aleagă liber furnizorii și tuturor furnizorilor să își livreze liber produsele clienților”. Aceste libertăți cuprinse în tratat nu sunt totuși absolute; limitarea lor este posibilă în anumite situații pentru motive de interes public, în cazul în care sunt îndeplinite anumite condiții. Articolul 3 alineatul (2) și articolul 11 alineatul (6) din Directiva 2003/54 prevăd, într‑o anumită măsură, excepții de la regimul libertăților, codificând și armonizând cerințele aplicabile în mod specific pentru a garanta legalitatea comunitară a acestora, în conformitate cu dispozițiile tratatului, la care fac trimitere în mod special în anumite cazuri.
50. Având în vedere considerațiile anterioare, și potrivit unei jurisprudențe constante(22), considerăm că măsura în litigiu trebuie să fie apreciată în principal din perspectiva dispozițiilor directivei, interpretându‑le, dacă este cazul, în lumina libertății de stabilire și a liberei prestări a serviciilor, consacrate de tratat. Întrebarea preliminară face trimitere, astfel cum am menționat deja, exclusiv la două articole din Directiva 2003/54: articolul 11 alineatele (2) și (6) și articolul 24.
51. Cu toate acestea, în ceea ce privește acest din urmă articol, trebuie precizat încă de la început că acesta face referire la „măsuri[le] de protecție” pe care statele membre le pot adopta temporar „[î]n eventualitatea unei crize subite pe piața energiei și dacă este amenințată securitatea fizică sau siguranța persoanelor, aparatelor sau instalațiilor ori integritatea sistemului”. Instanța de trimitere exclude în mod expres posibilitatea de a include regimul instalațiilor esențiale în această categorie a „măsuri[lor] de protecție”, având în vedere „caracterul durabil” pe care îl are, în opinia acesteia, regimul respectiv. Or, independent de caracterul permanent sau temporar al măsurii în litigiu, considerăm că aceasta nu a fost în niciun moment adoptată ca răspuns la circumstanțele extraordinare impuse în mod atât de direct la articolul 24. Prin urmare, considerăm neîndoielnic faptul că acesta nu este aplicabil în speță. Acest lucru reduce, în opinia noastră, și fără a aduce atingere considerațiilor ulterioare, examinarea regimului instalațiilor esențiale la diferențele dintre acesta și articolul 11 din Directiva 2003/54.
52. În sfârșit, și în altă ordine de idei, trebuie subliniată lipsa de echivoc a modului ales de instanța de trimitere pentru a descrie măsura în litigiu. Mai exact, aceasta afirmă în mod categoric că regimul instalațiilor esențiale are caracter permanent și că remunerarea ofertelor în cadrul acestuia este legată „de parametri care nu au fost stabiliți dinainte conform unor proceduri de piață transparente, nediscriminatorii și bazate pe regulile pieței”, interzicând astfel, în mod direct, orice posibilitate de aplicare a articolului 11, ale cărui condiții de aplicare sunt tocmai acestea, precum și a articolului 3 alineatul (2), care face de asemenea referire la transparența și la caracterul nediscriminatoriu al procedurii de impunere a obligațiilor de serviciu public, pe lângă faptul că impune (implicit) ca măsura să aibă un caracter temporar(23) .
53. În consecință, dacă s‑ar porni de la o acceptare strictă a tuturor premiselor stabilite în cadrul întrebării preliminare, răspunsul ar trebui să fie acela că o măsură precum cea descrisă în speță este deja contrară, din punct de vedere literal, articolului 11 alineatele (2) și (6) din directivă. Cu toate acestea, este clar că acest mod de a prezenta lucrurile implică o chestiune de principiu. Este vorba despre a stabili dacă regimul italian are într‑adevăr caracteristicile pe care instanța de trimitere i le atribuie, aceasta, fără a aduce atingere competenței instanței de trimitere de a interpreta domeniul de aplicare și sensul a ceea ce este, în definitiv, o reglementare națională. Prin urmare, aceste caracteristici trebuie analizate, în continuare, în lumina Directivei 2003/54.
D – Regimul instalațiilor esențiale în lumina Directivei 2003/54
1. Posibilitatea de a interveni asupra prețurilor de pe piața serviciilor de dispecerizare
54. Enel și Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia consideră că articolul 11 din Directiva 2003/54 extinde liberalizarea pieței energiei electrice la orice activitate de producție, inclusiv la achiziționarea și la vânzarea de energie electrică realizate în cadrul serviciilor de dispecerizare, impunând, în această privință, criteriul „priorit[ății] economic[e]” a energiei electrice [alineatul (2)] și utilizarea unor proceduri „bazate pe regulile pieței” [alineatul (6)]. Prin urmare, acestea consideră că dispoziția se opune oricărei măsuri care supune raporturile dintre producătorii de energie electrică și operatorul rețelei de transport unor norme diferite de libertatea contractuală pe piață.
55. În opinia noastră, această interpretare a Directivei 2003/54 nu este întru totul exactă.
56. Astfel, această activitate de dispecerizare a funcționării instalațiilor de producție servește unui interes public clar (garantarea securității rețelei și, în general, a furnizării energiei electrice) și întrunește unele caracteristici care ar putea permite calificarea acesteia drept activitate reglementată: în conformitate cu articolul 11 din Directiva 2003/54, aceasta poate fi atribuită exclusiv operatorului rețelei (acesta este cazul de obicei, având în vedere unicitatea acestuia din urmă) și este reglementată de norme de executare aprobate de autoritățile publice (în cazul Italiei, „procedurile de operare” a dispecerizării sunt cuprinse în așa‑numitul Cod al rețelei(24), redactat de Terna SpA și verificat de AEEG și de Ministerul Activităților de Producție italian)(25) .
57. Este adevărat că articolul 11 din directivă începe prin a supune regulilor pieței această activitate de „dispecerizare a funcționării instalațiilor de producție” pe care o desfășoară operatorul rețelei. Această dispecerizare trebuie să fie efectuată cu luarea în considerare a „ordin[ii] de prioritate economică a energiei electrice” [alineatul (2)], ceea ce, astfel cum am avut deja ocazia să explicăm, echivalează cu a afirma că trebuie urmată ordinea de programare ce rezultă de pe piață, fiind selectată în primul rând oferta cea mai avantajoasă din punct de vedere economic.
58. Or, aplicarea regulilor pieței este supusă, în acest caz, unor limitări, printre care se numără și necesitatea de a lua în considerare, pe lângă criteriul strict economic, „constrângerile de ordin tehnic ale rețelei” [articolul 11 alineatul (2)]. Aceste eventuale constrângeri de ordin tehnic, precum și securitatea tehnică a rețelei explică de ce liberalizarea nu poate fi pur și simplu extinsă la achiziționarea de energie electrică pentru „a acoperi pierderile de energie și capacitatea de rezervă” [articolul 11 alineatul (6)] și nici la activitatea de echilibrare a rețelei de electricitate [articolul 11 alineatul (7)].
59. Considerentul (17) al Directivei 2003/54 reflectă ideea potrivit căreia serviciile de dispecerizare și de ajustare se pot afla, chiar dacă sunt luate anumite precauții, la limita liberei dezvoltări a pieței. Potrivit aceluiași considerent, „[p]entru a asigura accesul efectiv la piață al tuturor actorilor de pe piață, inclusiv al noilor intrați, este necesară crearea unor mecanisme de ajustare nediscriminatorii și care să reflecte costurile. În acest sens, imediat ce piața energiei electrice devine suficient de lichidă, va fi necesară crearea unor mecanisme de piață transparente pentru furnizarea și achiziționarea de energie electrică, necesare în vederea ajustării. În absența unei piețe lichide, autoritățile de reglementare naționale ar trebui să joace un rol activ pentru a garanta faptul că tarifele de ajustare sunt nediscriminatorii și reflectă costurile. În același timp, ar trebuie oferite stimulente adecvate pentru a echilibra intrările și ieșirile de energie electrică și pentru a nu periclita sistemul”. În opinia noastră, considerentul în discuție este legat de articolul 11 din directivă și, prin urmare, considerăm că expresia „tarifele de ajustare” face referire la suma plătită producătorilor „cu titlu de compensație” sau de remunerare a serviciilor pe care le prestează pentru a garanta dispecerizarea și ajustarea rețelei, iar nu, astfel cum sugerează Enel, la „upliftul” plătit de consumatorii finali.
60. Modul de redactare a acestui considerent ar putea lăsa să se creadă că excepția de la liberalizare este tranzitorie și că depinde de faptul că piața nu este suficient de lichidă, dar că, odată soluționată această problemă, activitatea de dispecerizare ar trebui să fie complet supusă pieței. Or, chiar dacă ar fi așa, trebuie să se țină seama de faptul că, în pofida nivelului ridicat de lichiditate pe care, aparent, piața de energie electrică italiană îl prezintă în ansamblu, piața specifică a serviciilor de dispecerizare pare caracterizată de un grad scăzut de lichiditate(26) . Pe de altă parte, faptul că lista instalațiilor esențiale face obiectul unei revizuiri și a unei reîntocmiri anuale, împreună cu faptul că măsura a fost prezentată ca un instrument de combatere a unei situații de criză și de concentrare specială a pieței ar putea permite să se afirme că aceasta din urmă are doar un caracter tranzitoriu.
61. Indiferent care ar fi situația, ne îndoim că voința legiuitorului Uniunii a fost aceea de a interzice orice tip de intervenție publică în legătură cu aceste servicii tehnice de dispecerizare, chiar și în ipoteza unei piețe suficient de lichide. Potrivit articolului 11 alineatul (6) din Directiva 2003/54, operatorii de rețele de transport achiziționează energia, pe care o folosesc pentru a acoperi pierderile de energie și capacitatea de rezervă în rețeaua lor, „conform unor proceduri de piață transparente, nediscriminatorii și bazate pe regulile pieței”. Spre deosebire de operațiunea de strictă „dispecerizare” a producătorilor, de „coordonare” a ofertelor și a cererilor de energie, care, în conformitate cu articolul 11 alineatul (2) din directivă, trebuie efectuată cu respectarea ordinii de „prioritate economică” a pieței, alineatul (6) al aceluiași articol, referitor la achiziționarea energiei electrice necesare pentru prestarea serviciilor tehnice de dispecerizare, nu include criteriul strict al „priorit[ății] economic[e]”(27), limitându‑se la a solicita, pe lângă transparență și nediscriminare, ca în cadrul procedurii de achiziționare a acestei energii să fie luate în considerare, într‑o anumită măsură, criteriile economice care reglementează piața. Expresia „bazate pe regulile pieței” permite, în opinia noastră, o intervenție mai importantă.
62. Pornind de la această relativă excepție de la libera funcționare a pieței, considerentul (17) atribuie statelor membre o marjă de manevră mai importantă atunci când este vorba despre dispecerizarea într‑un sector electric în care piața duce lipsă de lichiditate: ar fi suficient, așadar, să se garanteze că prețul acestei energii „reflectă costurile”.
63. Este probabil ca, astfel cum afirmă Enel, prestarea acestor servicii de dispecerizare să fie mult mai costisitoare pentru producători decât producția de energie electrică ce se vinde pe piața zilei anterioare, al cărei preț mediu este luat ca referință pentru a‑i remunera pe aceștia, și este de asemenea probabil ca bunul care face obiectul pieței serviciilor de dispecerizare să fie diferit de bunul care face obiectul achiziționării și al vânzării pe piața intraday (pe piața serviciilor de dispecerizare se vinde o anumită „disponibilitate” sau capacitate de producție). În pofida acestor aspecte, considerăm că o reglementare precum cea italiană, care stabilește prețul energiei achiziționate de Terna SpA pe piața serviciilor de dispecerizare prin raportare la prețul energiei electrice pe piața zilei anterioare, garantând în orice caz acoperirea costurilor variabile, îndeplinește condiția potrivit căreia această remunerare trebuie să fie bazată pe regulile pieței. Mecanismul de „compensare a costurilor” și calea contractuală alternativă prevăzută la articolul 65bis din Decizia nr. 111/06 contribuie de asemenea la proporționalitatea crescută a măsurii, făcând mai strânsă legătura dintre remunerare și costurile totale ale energiei.
64. Pe de altă parte, și fără a aduce atingere considerațiilor ulterioare, regimul așa‑numitelor instalații esențiale poate îndeplini de asemenea condițiile de transparență și de nediscriminare impuse la articolul 11 alineatul (6). Pe de o parte, măsura în litigiu nu are caracterul discriminatoriu reproșat de Enel: dacă este vorba despre a menține securitatea rețelei, este logic că aceasta revine exclusiv acelor întreprinderi și instalații care ar putea să o pună în pericol prin acțiunile lor pe piață. Pe de altă parte, sistemul elaborat de autoritățile italiene respectă de asemenea, în principiu, condiția transparenței, având în vedere că lista instalațiilor esențiale face obiectul unei proceduri anuale de revizuire și de reîntocmire la care participă, într‑o anumită măsură, producătorii care pot fi afectați (articolul 63.4 și articolul 63.5 din Decizia nr. 111/06), este publicată și poate fi atacată pe cale judiciară.
65. Concluzionând, în temeiul tuturor considerațiilor anterioare, considerăm că articolul 11 alineatul (6) din Directiva 2003/54, luat în considerare în sine, prevede în principiu un regim de intervenție asupra prețurilor în cadrul pieței serviciilor de dispecerizare.
66. Or, înțelegerea corectă a acestei dispoziții ar putea fi denaturată dacă s‑ar dovedi că obiectul și scopul regimului instalațiilor esențiale analizat în speță depășește cadrul așa‑numitelor servicii de dispecerizare pentru a urmări obiective de o cu totul altă natură. Prin urmare, compatibilitatea regimului instalațiilor esențiale cu articolul 11 alineatul (6) este supusă acestei precauții, în condițiile analizate la punctul următor.
2. Noul regim al instalațiilor esențiale ar putea depăși cadrul serviciilor de dispecerizare în sens tehnic
67. În primul rând, reamintim cum guvernul italian a prezentat cu insistență regimul instalațiilor esențiale ca fiind o măsură absolut necesară pentru funcționarea serviciilor tehnice de dispecerizare a sistemului energiei electrice, adoptată, în consecință, în temeiul articolului 11 din directivă.
68. Cu toate acestea, astfel cum am subliniat, se dovedește că acele cantități de energie asupra cărora intervine Terna SpA – în principiu în ceea ce privește dispecerizarea – au cunoscut, începând cu anul 2009, o creștere subită și notabilă, în legătură cu care nu a fost dată nicio explicație satisfăcătoare. Astfel, înainte de reforma în discuție, după cum am arătat deja, serviciile de dispecerizare în sens strict atingeau 500 MW pentru toate întreprinderile producătoare; după reformă, au fost calificate ca „esențiali”, numai în ceea ce privește Enel, mai mult de 10 000 MW. Chiar dacă au existat în trecut probleme punctuale și localizate de securitate și de ajustare a rețelei(28), este greu de imaginat ce tip de probleme tehnice legate de serviciile de dispecerizare au putut să facă necesară această multiplicare a cantității de energie considerate esențiale. În orice caz, Terna SpA și guvernul italian nu au adus nicio justificare coerentă care să explice această modificare.
69. Pe de altă parte, această împrejurare trebuie să fie coroborată cu faptul că Legea nr. 2/09 menționează în mod expres, ca motiv al existenței acestei noi reglementări în integralitatea sa, un obiectiv general de control al prețurilor finale ale energiei electrice.
70. Pornind de la aceste două elemente, pare legitim să fie adresată întrebarea dacă reforma italiană nu ar avea drept scop să permită, în mod indirect și prin intermediul acestui mecanism, un anumit control general al prețurilor energiei electrice plătite de consumatorii finali. În această optică, reforma ar fi permis includerea, în cadrul noțiunii „instalații esențiale”, a anumitor instalații care ar depăși vizibil necesitățile serviciilor de dispecerizare. Iar aceasta, chiar dacă respectivele instalații pot fi esențiale din punct de vedere economic, în măsura în care își plasează proprietarii într‑o poziție dominantă pe piață, care le permite să controleze prețurile energiei electrice, inclusiv prețurile plătite pentru serviciile de dispecerizare(29) . Consecința inevitabilă a tuturor acestor aspecte este faptul că ar putea fi lăsat în mâinile operatorului rețelei, în condiții într‑adevăr deschise, volumul de energie electrică ce trebuie să facă obiectul intervenției.
71. În această etapă, este necesar să se țină seama de faptul că, probabil luând în considerare împrejurările pe care tocmai le‑am rezumat, Comisia, Terna SpA și guvernul italian au extins dezbaterea la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2003/54, susținând că măsura în litigiu ar putea intra sub incidența dispozițiilor acestuia din urmă.
72. Astfel, articolul 3 alineatul (2) din directivă permite, după notificarea obligatorie a Comisiei, impunerea de obligații de serviciu public întreprinderilor din sectorul energiei electrice „în interesul economic general”, cu condiția ca aceste obligații să fie clar definite, transparente, nediscriminatorii, verificabile, să garanteze egalitatea accesului întreprinderilor și să fie impuse ținând seama pe deplin de dispozițiile pertinente din tratat, și în special de articolul 106 TFUE.
73. În plus, și fără a aduce atingere acestor condiții stricte, dispoziția menționată dă o definiție relativ vastă a obiectului obligațiilor de serviciu public, care pot fi referitoare „la securitate, inclusiv securitatea aprovizionării, la regularitate, la calitatea și la prețul furnizărilor, precum și la protecția mediului, inclusiv eficiența energetică și protecția climei”. O intervenție directă asupra prețurilor de producție a energiei electrice, astfel cum pare a avea loc în prezenta cauză, ar putea avea drept scop controlarea prețului energiei electrice plătite de consumatorul final și, în mod direct sau indirect, garantarea securității rețelei, ambele obiective fiind prevăzute în mod expres la articolul 3 alineatul (2), citat anterior, din Directiva 2003/54(30) .
74. În sfârșit, nimic nu ne împiedică să considerăm, în principiu, că măsura adoptată eventual de guvernul italian urmărea un obiectiv „de interes economic general”, după cum impune articolul 3 alineatul (2). Astfel, pe o piață precum cea a energiei electrice, unde cererea este caracterizată prin lipsa elasticității și unde, în plus, bunul în cauză nu poate fi stocat, nu se poate exclude faptul că au loc situații de abuz de poziție dominantă din partea anumitor operatori. În consecință, intervenția asupra vânzării energiei electrice din partea producătorilor despre care se consideră că ar ocupa această poziție dominantă pe piață ar putea eventual să constituie o condiție indispensabilă pentru a garanta securitatea rețelei și pentru a fi considerată, în definitiv, o măsură „de interes economic general”.
75. Toate considerațiile anterioare pot explica faptul că guvernul italian a susținut în speță aplicabilitatea articolului 3 alineatul (2), cu ajutorul unui precedent jurisprudențial important: Hotărârea Federutility, citată anterior, în care Curtea a admis că stabilirea unui „preț de referință” pentru furnizarea gazului natural poate constitui, în anumite condiții, o obligație de serviciu public care intră sub incidența articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2003/55 (dispoziție paralelă, pentru sectorul gazului, cu cea din a doua directivă privind energia electrică, aflată în discuție în prezenta cauză). Astfel, guvernul italian afirmă că, în cazul în care acest tip de intervenție este validat pe o piață deschisă în totalitate concurenței, cum este cea a furnizării de energie (gazul, în cauza Federutility, energia electrică, în prezenta cauză), cu atât mai mult va trebui să fie validat în ceea ce privește serviciile de dispecerizare, care constituie o activitate de interes public.
76. Fără a aduce atingere celor de mai sus, și pentru motivele pe care le vom expune, considerăm că regimul configurat de dispozițiile naționale în litigiu nu poate aspira să devină un mecanism de reglementare generală a prețurilor energiei electrice.
77. În primul rând, trebuie să menționăm că ceea ce s‑a statuat în cauza Federutility nu poate fi transpus în mod direct în prezenta cauză. În hotărârea menționată, „prețurile de referință” pentru furnizarea gazului natural erau stabilite direct de autoritatea națională de reglementare(31), AEEG, care a declarat întotdeauna că măsura urmărea o scădere a prețurilor acestei furnizări. În schimb, în prezenta cauză, Terna SpA este societatea care îndeplinește funcțiile de operator al rețelei, care adoptă în mod direct măsuri de intervenție asupra prețurilor energiei electrice, în temeiul unei reglementări naționale care îi permite să acționeze în cadrul așa‑numitelor servicii de dispecerizare.
78. Această eventuală „funcție adițională” a măsurii în litigiu este cea care, în opinia noastră, nu poate intra sub incidența articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2003/54.
79. Astfel cum am menționat deja, directiva prevede numai intervenția directă a operatorului rețelei (în sensul unei intervenții care limitează piața) în cadrul precis al serviciilor de dispecerizare (articolul 11). În consecință, atribuirea către acest operator a altui tip de competențe de reglementare sau de posibilități de intervenție pe piețele energiei electrice, care depășesc acest cadru, ar presupune prima facie
o „denaturare” a funcțiilor de dispecerizare și de ajustare, perturbând în această măsură ordinea internă a directivei. Este evident că, prin chiar structura sa, operatorul serviciilor de dispecerizare nu poate în mod normal să își asume, cu independența și imparțialitatea necesare, stabilirea gradului de intervenție generală asupra prețurilor de furnizare, și aceasta, făcând abstracție de faptul că deciziile sale pot fi contestate pe cale judiciară.
80. Mai precis, în opinia noastră, acest mod de abordare introduce un grad ridicat de confuzie, incompatibil cu cerința transparenței impusă la articolul 3 alineatul (2) din directivă și, în ultimul rând, cu securitatea juridică.
81. În acest sens, considerăm că alineatul (2) al articolului 3, astfel cum este redactat, impune o dublă condiție de transparență pentru aceste obligații de serviciu public. Pe de o parte, prevăzând că acestea din urmă „trebuie să fie clar definite”, face referire la transparență în sens procedural clasic: din acest punct de vedere, astfel cum am menționat deja, nu poate fi ridicată nicio obiecție sistemului italian. Cu toate acestea, dispoziția menționată adaugă, în continuare, că obligațiile de serviciu public „trebuie să fie […] transparente”, o expresie care ar putea să trimită la imperativul de securitate juridică. În definitiv, obligațiile de serviciu public trebuie să fie nu doar clare și accesibile, ci trebuie să fie de asemenea definite și aplicate astfel încât să nu genereze confuzie sau eroare. Din această perspectivă, măsura în litigiu ar putea prezenta probleme de transparență în cazul în care s‑ar demonstra în mod efectiv că, deși prezentată ca intrând în mod formal sub incidența articolului 11 din Directiva 2003/54 (și, în definitiv, a ceea ce este „esențial” pentru prestarea serviciilor de dispecerizare), în practică, aceasta intenționa să funcționeaze ca și cum legiuitorul național s‑ar fi situat în cadrul posibilităților speciale oferite de articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2003/54.
82. În mod evident, revine instanței naționale sarcina de a aprecia, de la caz la caz, procentul din capacitatea de producție totală calificată drept „esențială” care poate fi în mod efectiv justificat pentru motive tehnice de securitate a rețelei. În definitiv, această instanță este cea care va putea, dacă este cazul, să aprecieze dacă regimul unităților esențiale este utilizat într‑un scop în mod clar incoerent cu cel care decurge din însăși configurarea acestuia, pentru acesta, pornind, de exemplu, de la datele referitoare la cantitatea utilizată efectiv pentru prestarea serviciilor respective în trecut.
83. Având în vedere toate cele menționate anterior, considerăm că articolul 11 alineatul (6) din Directiva 2003/54 nu este contrar unui regim al „instalațiilor esențiale” precum cel care face obiectul prezentei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare și că revine instanței naționale, dacă este cazul, sarcina de a aprecia dacă, în aplicarea acestuia, a avut loc o utilizare incoerentă în raport cu obiectivele sale, urmărind, în special, un obiectiv care depășește în mod clar necesitățile unei gestionări adecvate a serviciilor de „dispecerizare și ajustare”.
VI – Concluzie
84. În concluzie, propunem Curții să răspundă la întrebarea adresată de Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia (Italia) după cum urmează:
„Articolele 49 TFUE și 56 TFUE, precum și alineatele (2) și (6) ale articolului 11 și articolul 24 din Directiva 2003/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2003 privind normele comune pentru piața internă de energie electrică și de abrogare a Directivei 96/92/CE nu sunt contrare unei reglementări naționale care impune anumitor producători de energie electrică, care sunt, în anumite împrejurări, esențiali pentru satisfacerea necesarului cererii de servicii de dispecerizare, să prezinte oferte pe piețele bursei de energie electrică potrivit unor programe stabilite în mod independent de operatorul rețelei, și care sustrage plata acestor oferte de la libera stabilire a prețului de către producător, în măsura în care sunt îndeplinite următoarele condiții:
– plata acestei energii calificate drept esențiale trebuie să fie legată de parametri prestabiliți conform unor proceduri transparente, nediscriminatorii și bazate pe regulile pieței. O reglementare națională care stabilește prețul energiei cumpărate de operatorul rețelei pentru prestarea serviciilor de dispecerizare prin referire la prețul mediu al energiei electrice pe piața zilei anterioare garantând, în orice caz, acoperirea costurilor variabile, respectă condiția potrivit căreia această plată trebuie să fie bazată pe regulile pieței;
– în orice caz, acest regim obligatoriu trebuie să privească energia care este indispensabilă prestării serviciilor tehnice de dispecerizare (acoperirea pierderilor de energie și a capacității de rezervă). Dacă este cazul, revine instanței naționale sarcina de a stabili dacă și în ce măsură capacitatea de producție a energiei electrice calificată drept esențială poate să îndeplinească aceste condiții în mod efectiv.”
(1) .
(2)
–	JO L 176, p. 37, Ediție specială, 12/vol. 2, p. 61.
(3)
–	Cauza C‑265/08, Rep., p. I‑3377.
(4)
–	Hotărârea are ca obiect articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2003/55/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2003 privind normele comune pentru piața internă în sectorul gazelor naturale și de abrogare a Directivei 98/30/CE (JO L 176, p. 57, Ediție specială, 12/vol. 2, p. 80), redactat într‑un mod foarte similar cu articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2003/54.
(5)
–	„Appel et équilibrage”, în versiunea franceză, „dispacciamento e bilanciamento”, în versiunea italiană, „Inanspruchnahme und Ausgleich von Kapazitäten”, în versiunea germană, „dispatching and balancing”, în versiunea engleză.
(6) *	Această notă nu privește decât versiunea spaniolă a concluziilor.
(7)
–	Reglementarea sectorului energiei electrice din Italia este cuprinsă în numeroase norme de transpunere a Directivei 2003/54. Vom face aici referire directă la deciziile Autorità per l’energia elettrica e il gas (denumită în continuare „AEEG”) relevante pentru soluționarea prezentei cauze și la Legea nr. 2/2009, care servește drept cadru general pentru reforma în discuție în prezenta cauză.
(8)
–	Denumită în continuare „Decizia nr. 168/03” [supliment ordinar la Gazzetta Ufficiale della Repubblica Italiana (denumită în continuare „GURI”) nr. 16 din 30 ianuarie 2004].
(9)
–	Denumită în continuare „Decizia nr. 111/06” (supliment ordinar la GURI nr. 153 din 4 iulie 2006).
(10)
–	În conformitate cu Decretul‑lege nr. 79 din 6 martie 1999. Denumită în continuare „Terna SpA”.
(11)
–	Denumită în continuare „Legea nr. 2/09” (GURI nr. 22 din 28 ianuarie 2009). Este vorba despre Legea de transformare a Decretului‑lege nr. 185 din 29 noiembrie 2008 privind măsuri urgente de susținere a gospodăriilor, a întreprinderilor și a ocupării forței de muncă și vizând modificarea cadrului strategic național prin măsuri anticriză.
(12)
–	Supliment ordinar la GURI nr. 133 din 11 iunie 2009. Denumită în continuare „Decizia nr. 52/09”.
(13)
–	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 privind normele comune pentru piața internă a energiei electrice și de abrogare a Directivei 2003/54/CE (JO L 211, p. 55).
(14)
–	A se vedea, cu privire la acest aspect, Isidoro, C., „L’ouverture du marché de l’électricité à la concurrence communautaire et sa mise en œuvre (Allemagne, France, Italie, Royaume‑Uni)”, Librairie Générale de Droit et de Jurisprudence, 2006, p. 224, și Cameron, P., „Competition in the energy markets”, Oxford University Press, ediția a doua, 2007, p. 23.
(15)
–	În conformitate cu articolul 2 punctul 16 din Directiva 2003/54, „ordinea de prioritate economică” înseamnă „ierarhizarea surselor de aprovizionare cu energie electrică după criterii economice”.
(16)
–	Articolul 11 alineatul (4) prevede o situație similară.
(17)
–	A se vedea Carbajo, A., „Los mercados eléctricos y los servicios de ajuste del sistema”, Economía Industrial
nr. 364, 2007, și De la Cruz Ferrer, J., „La liberalización de los servicios públicos y el sector eléctrico”, Editura Marcial Pons, 1999, p. 450.
(18)
–	A se vedea de asemenea articolul 14 alineatele (5) și (6) din directivă, care prevăd aceleași cerințe pentru cazul în care funcțiile sunt asumate de operatorul rețelei de distribuție.
(19)
–	Decretul legislativ nr. 79 din 16 martie 1999.
(20)
–	Informație care provine de pe pagina de internet a societății Terna SpA (http://www.terna.it/default/Home/SISTEMA_ELETTRICO/dispacciamento.aspx).
(21)
–	Care sunt reglementate de așa‑numitul sistem al „prețului marginal”, diferit în fiecare moment al zilei, și care, pe o piață precum cea a energiei electrice, caracterizată de lipsa elasticității, crește pe măsură ce crește cererea, astfel încât, atunci când aceasta din urmă este la nivelul cel mai înalt, prețul marginal atinge și el nivelul maxim.
(22)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 octombrie 1993, Vanacker și Lesage, C‑37/92, Rec., p. I‑4947, punctul 9: „[î]ntrucât problema colectării uleiurilor uzate este reglementată în mod armonizat la nivel comunitar de directivă, orice măsură națională în această privință trebuie să fie apreciată în lumina dispozițiilor acestei directive, iar nu a articolelor 30-36 din tratat”. În același sens, a se vedea Hotărârea din 23 noiembrie 1989, Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711 (C‑150/88, Rec., p. 3891, punctul 28), Hotărârea din 13 decembrie 2001, DaimlerChrysler (C‑324/99, Rec., p. I‑9897, punctul 32), Hotărârea din 24 ianuarie 2008, Roby Profumi (C‑257/06, Rep., p. I‑189, punctul 14), și Hotărârea din 30 aprilie 2009, Lidl Magyarország (C‑132/08, Rep., p. I‑3841, punctul 42).
(23)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea Federutility, citată anterior, punctul 35.
(24)
–	Codul privind transportul, dispecerizarea, dezvoltarea și securitatea rețelei (http://www.tera.it/default/Home/SISTEMA_ELETTRICO/codice_rete.aspx).
(25)
–	A se vedea Pajuelo Iglesias, B., „La gestión técnica del sistema. El operador del sistema. Los procedimientos de operación”, în Derecho de la regulación económica. III. Sector energético, Muñoz Machado, S. (coordonator), Iustel, 2009, p. 447 și 463.
(26)
–	Gradul de lichiditate a unei piețe se măsoară, astfel cum a explicat Enel, în funcție de „posibilitatea de a executa cu celeritate ordine de achiziționare și de vânzare fără a se expune la costuri ridicate de tranzacționare, precum și de a transmite semnale corecte către operatori prin intermediul unor prețuri transparente, puțin susceptibile de fluctuații neregulate legate de operațiuni speciale sau de manipulări”. Enel și Comisia au confirmat că piața italiană de energie electrică prezintă aceste caracteristici, dar guvernul italian și Terna SpA precizează că această lichiditate nu este aplicabilă în cazul pieței serviciilor de dispecerizare. Întrebată în ședință în legătură cu această susținere privind situația de fapt (care constituie, în plus, însuși motivul care justifică regimul instalațiilor esențiale), Enel nu a negat‑o direct.
(27)
–	Acesta nu este prevăzut nici la alineatul (7) al aceluiași articol, referitor la serviciile de echilibrare a rețelei.
(28)
–	Astfel cum s‑a afirmat în ședință.
(29)
–	Aceasta este interpretarea pe care o dă instanța de trimitere, care afirmă în mod expres că, „printre instalațiile esențiale sunt incluse nu numai cele care, «din punct de vedere tehnic și structural, se dovedesc indispensabile pentru soluționarea congestiilor la nivelul rețelei sau pentru menținerea nivelurilor de securitate a sistemului», ci și cele care fac parte din sistemul de instalații esențiale, sistem care este definit ca un ansamblu de instalații care permit anumitor producători să dobândească o importanță determinantă pentru satisfacerea cererii de energie care provine de la operatorul rețelei, prețul acesteia fiind stabilit în lipsa concurenței efective”.
(30)
–	În acest sens, nu este dificil să se admită că faptul că intervenția are loc în etapa de producție a energiei electrice ar putea fi lipsit de relevanță. Obiecțiile exprimate cu privire la acest aspect de Enel și de instanța de trimitere par să pornească, în opinia noastră, de la o confuzie între noțiunea „obligații de serviciu public” și noțiunea „servicii universale”, care sunt totuși clar diferențiate în cuprinsul articolului 3 din Directiva 2003/54. Nici validitatea măsurii în litigiu nu ar putea fi pusă la îndoială de lipsa notificării sale către Comisie, deoarece, deși articolul 3 alineatul (9) din directivă impune statelor membre să notifice măsurile adoptate în cadrul acestui articol, este vorba despre o procedură de formă, a cărei omitere ar putea eventual să constituie temeiul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, fără a aduce atingere, cu toate acestea, validității măsurii naționale în cauză (spre deosebire, de exemplu, de măsurile prevăzute la articolul 24 din directivă, întrucât, în acest caz, Comisia, după notificarea obligatorie, are un anumit control cu privire la conținutul deciziei naționale).
(31)
–	A se vedea în acest sens articolul 23 alineatul (1) din Directiva 2003/54.