62021CC0329
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL GIOVANNI PITRUZZELLA
prezentate la 20 octombrie 2022 (
1
)
Cauza C‑329/21
DIGI Communications NV
împotriva
Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Hivatala,
cu participarea:
Magyar Telekom Nyrt.
[cerere de decizie preliminară formulată de Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta‑Capitală, Ungaria)]
„Trimitere preliminară – Rețele și servicii de comunicații electronice – Directivele 2002/20/CE și 2002/21/CE – Procedură de cerere de ofertă pentru atribuirea dreptului de utilizare a frecvențelor – Excluderea din procedură a unei societăți holding care nu este înregistrată în statul membru în cauză ca furnizor de servicii de comunicații electronice – Dreptul la o cale de atac împotriva deciziei de atribuire”
1.
Prin cererea de decizie preliminară care face obiectul prezentelor concluzii, Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta‑Capitală, Ungaria) adresează Curții o serie de întrebări privind interpretarea articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2002/21/CE (
2
) (denumită în continuare „directiva‑cadru”), a articolului 7 din Directiva 2002/20/CE (
3
) (denumită în continuare „Directiva privind autorizarea”) și a articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
2.
Aceste întrebări au fost formulate în cadrul unei acțiuni introduse de DIGI Communications N.V. (denumită în continuare „DIGI”) împotriva deciziei prin care Nemzeti Média-és Hírközlési Hatóság (denumită în continuare „NMHH”), autoritatea maghiară de reglementare în domeniul telecomunicațiilor, a atribuit drepturile de utilizare a frecvențelor în sprijinul implementării tehnologiei 5G și a altor servicii de comunicare în bandă largă fără fir (denumită în continuare „decizia de atribuire”).
I. Cadrul juridic
A.
Directiva‑cadru
3.
Versiunea directivei‑cadru aplicabilă situației de fapt din litigiul principal este cea modificată ultima dată prin Directiva 2009/140/CE (
4
). Directiva‑cadru a fost abrogată și înlocuită prin Directiva (UE) 2018/1972 (
5
) începând cu 20 decembrie 2020.
4.
Articolul 4 alineatul (1) primul paragraf din directiva‑cadru, în versiunea aplicabilă situației de fapt din litigiul principal, prevede:
„(1) Statele membre se asigură că există, la nivel național, mecanisme eficiente prin care orice utilizator sau orice întreprindere care furnizează rețele și/sau servicii de comunicații electronice și care este afectată de o decizie a unei [ANR] are dreptul de a ataca decizia în fața unui organism de soluționare a căilor de atac independent de părțile implicate. Acest organism, care poate fi o instanță judecătorească, dispune de expertiza necesară pentru a‑și putea exercita funcțiile în mod efectiv. Statele membre se asigură că fondul cauzei este luat în considerare în mod corespunzător și că există un mecanism de contestare efectiv.”
5.
Articolul 8 din directiva‑cadru, în versiunea aplicabilă situației de fapt din speță, intitulat „Obiective generale și principii de reglementare”, prevede la alineatul (2) literele (a), (b) și (d) și la alineatul (5) litera (c):
„(2)   [ANR] promovează concurența în furnizarea rețelelor de comunicații electronice, a serviciilor de comunicații electronice și a serviciilor și infrastructurilor asociate, în special:
(a)
asigurându‑se că utilizatorii, inclusiv utilizatorii cu handicap, utilizatorii în vârstă și utilizatorii cu nevoi sociale speciale obțin beneficii maxime în ceea ce privește opțiunile, tariful și calitatea;
(b)
asigurându‑se că nu există niciun fel de denaturare sau restricție a concurenței în sectorul comunicațiilor electronice, inclusiv în ceea ce privește transmiterea conținutului;
[…]
(d)
încurajând utilizarea eficientă și asigurând o gestionare eficientă a frecvențelor radio și a resurselor de numerotare.
[…]
(5)   În scopul îndeplinirii obiectivelor de politică menționate la alineatele (2), (3) și (4), [ANR] aplică principii de reglementare obiective, transparente, nediscriminatorii și proporționale, între altele prin:
[…]
(c)
garantarea concurenței în folosul consumatorilor și promovarea, după caz, a unei concurențe bazate pe infrastructură.”
B.
Directiva privind autorizarea
6.
Versiunea Directivei privind autorizarea aplicabilă situației de fapt din litigiul principal este cea modificată prin Directiva 2009/140. Directiva privind autorizarea a fost de asemenea abrogată și înlocuită prin Directiva 2018/1972 începând cu 20 decembrie 2020.
7.
Potrivit articolului 1 din Directiva privind autorizarea, scopul acestei directive este „de a realiza o piață internă în domeniul rețelelor și serviciilor de comunicații electronice, prin armonizarea și simplificarea normelor și a condițiilor de autorizare, în vederea facilitării furnizării acestora pe întreg teritoriul Comunității”.
8.
La articolul 2 alineatul (2) din Directiva privind autorizarea, în versiunea aplicabilă situației de fapt din litigiul principal, noțiunea de „autorizație generală” este definită drept „un cadru juridic instituit de un stat membru care asigură drepturi privind furnizarea de rețele și servicii de comunicații electronice și stabilește obligații specifice sectorului, care se pot aplica tuturor sau anumitor tipuri de rețele și servicii de comunicații electronice, în conformitate cu [această] directivă”.
9.
Articolul 3 din Directiva privind autorizarea, intitulat „Autorizația generală pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice”, prevede:
„(1)   Statele membre garantează libertatea de a furniza rețele și servicii de comunicații electronice sub rezerva condițiilor stabilite de prezenta directivă. În acest scop, statele membre nu împiedică nicio întreprindere să furnizeze rețele și servicii de comunicații electronice, cu excepția cazului în care acest lucru este necesar pe baza motivelor stabilite la articolul 46 alineatul (1) din tratat.
(2)   Furnizarea de rețele de comunicații electronice și furnizarea de servicii de comunicații electronice pot, fără a aduce atingere obligațiilor specifice menționate la articolul 6 alineatul (2) sau drepturilor de utilizare menționate la articolul 5, să fie supuse numai unei autorizări generale. Întreprinderii în cauză i se poate solicita să prezinte o notificare, dar nu poate fi obligată să obțină o decizie explicită sau orice alt act administrativ al [ANR] înainte de a‑și exercita drepturile ce decurg din autorizație. După primirea notificării, dacă este necesar, o întreprindere își poate începe activitatea, după caz, sub rezerva dispozițiilor aplicabile drepturilor de utilizare menționate la articolele 5, 6 și 7.
[…]
(3)   Notificarea menționată la alineatul (2) se limitează la o declarație întocmită de o persoană fizică sau juridică adresată [ANR] cu privire la intenția de a începe furnizarea de rețele sau servicii de comunicații electronice și la comunicarea informațiilor minime necesare care să permită [ANR] să păstreze un registru sau o listă a furnizorilor de rețele și servicii de comunicații electronice. Aceste informații trebuie să se limiteze la strictul necesar pentru a identifica furnizorul, precum numărul de înregistrare al societății, persoana de contact a furnizorului, adresa furnizorului, o scurtă descriere a rețelei sau a serviciului și data prevăzută pentru începerea activității.”
10.
Articolul 7 alineatul (1) litera (a), alineatul (3) și alineatul (5) din Directiva privind autorizarea, în versiunea aplicabilă situației de fapt din litigiul principal, prevede:
„(1)   Atunci când un stat membru analizează posibilitatea de a limita numărul de drepturi de utilizare pe care le acordă pentru frecvențele radio sau de a prelungi valabilitatea drepturilor existente în alte condiții decât cele precizate de drepturile respective, acesta trebuie printre altele:
(a)
să ia în considerare în mod corespunzător nevoia de a crește la maximum beneficiile pentru utilizatori și de stimulare a concurenței;
[…]
(3)   Atunci când acordarea drepturilor de utilizare a frecvențelor radio trebuie limitată, statele membre acordă astfel de drepturi în funcție de criterii de selecție care trebuie să fie obiective, transparente, nediscriminatorii și proporționale. Toate aceste criterii de selecție trebuie să ia în considerare în mod corespunzător îndeplinirea obiectivelor articolului 8 din [directiva‑cadru] și a cerințelor articolului 9 din respectiva directivă.
[…]
(5)   Prezentul articol nu aduce atingere transferului de drepturi de utilizare a frecvențelor radio în conformitate cu articolul 9b din Directiva 2002/21/CE (directiva‑cadru).”
II. Procedura principală, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
11.
La 18 iulie 2019, NMHH a lansat o procedură de cerere de ofertă privind drepturile de utilizare a frecvențelor în sprijinul implementării tehnologiei 5G și a altor servicii de comunicare în bandă largă fără fir (denumită în continuare „procedura de cerere de ofertă”) și a publicat documentația care conținea normele detaliate ale acesteia (denumită în continuare „documentația”).
12.
DIGI, societate cu sediul social în Țările de Jos, care nu este înregistrată în Ungaria ca furnizor de servicii de comunicații electronice, a depus o cerere de participare la procedura de cerere de ofertă, însă aceasta a fost declarată nevalidă din punct de vedere formal de NMHH. Aceasta din urmă a considerat că DIGI și‑a exercitat în mod abuziv dreptul de a participa la procedura de cerere de ofertă, a avut un comportament prin care a urmărit să eludeze procedura și a încercat să inducă autoritatea în eroare. Astfel, NMHH a apreciat că DIGI a depus o cerere de participare în locul filialei maghiare DIGI Távközlési és Szolgáltató Korlátolt Felelősségű Társaság (denumită în continuare „DIGI Kft.”) – societate înregistrată în Ungaria care furnizează servicii de comunicații electronice în această țară –, care, dacă ar fi depus o cerere proprie, ar fi fost exclusă în temeiul normei prevăzute la articolul 61 litera n) din documentație (
6
). Prin urmare, NMHH a refuzat, prin decizie definitivă, înscrierea DIGI la procedura de cerere de ofertă și a concluzionat că aceasta și‑a pierdut calitatea de parte la procedura în discuție.
13.
Reclamanta a atacat în justiție decizia respectivă, însă acțiunea sa a fost respinsă în primă instanță de instanța de trimitere și, ulterior, a fost respinsă definitiv în a doua instanță de Kúria (Curtea Supremă, Ungaria).
14.
În cursul procedurii judiciare inițiate de DIGI, NMHH a adoptat decizia de atribuire, prin care drepturile de utilizare a frecvențelor care făceau obiectul procedurii de cerere de ofertă au fost acordate principalilor trei furnizori de servicii de comunicații electronice, cu excluderea DIGI Kft., prezenți pe piața maghiară.
15.
Prin acțiunea în anulare introdusă împotriva deciziei de atribuire, reclamanta a inițiat o procedură de contencios administrativ în fața instanței de trimitere.
16.
Întrucât, ca urmare a excluderii sale de la procedura de cerere de ofertă, DIGI nu figurează printre destinatarii deciziei de atribuire, instanța de trimitere consideră că trebuie să examineze în prealabil problema calității procesuale active a societății menționate și în special aspectul dacă ea poate fi considerată „întreprindere afectată” în sensul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, căreia trebuie să i se recunoască dreptul la o cale de atac în sensul dispoziției amintite.
17.
În lipsa unei definiții a acestei noțiuni în directiva‑cadru, Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta‑Capitală, Ungaria), întemeindu‑se pe Hotărârea din 21 februarie 2008, Tele2 Telecommunication (
7
) (denumită în continuare „Hotărârea Tele2”), pe Hotărârea din 24 aprilie 2008, Arcor (
8
) (denumită în continuare „Hotărârea Arcor”), și pe Hotărârea din 22 ianuarie 2015, T‑Mobile Austria (
9
) (denumită în continuare „Hotărârea T‑Mobile”), a reținut că Curtea a examinat trei condiții pentru a stabili dacă o întreprindere are dreptul la o cale de atac în sensul articolului 4 alineatul (1) menționat mai sus, și anume: i) ca întreprinderea în cauză să fie o întreprindere furnizoare de rețele sau de servicii de comunicații electronice, concurentă a întreprinderii sau a întreprinderilor vizate de decizia ANR, ii) ca ANR să fi adoptat decizia în cauză în cadrul unei proceduri având ca obiectiv protecția concurenței și iii) ca decizia respectivă să afecteze sau să poată afecta poziția pe piață a primei întreprinderi.
18.
Prin fiecare dintre întrebările preliminare adresate se solicită Curții precizări în vederea aplicării condițiilor menționate în împrejurările cauzei principale.
19.
În aceste condiții, Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta‑Capitală, Ungaria) a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
1.1 O întreprindere înregistrată și care își desfășoară activitatea într‑un alt stat membru, care nu furnizează ea însăși servicii de comunicații electronice pe piața vizată de decizie, poate fi considerată concurentă a întreprinderilor destinatare ale unei decizii a [ANR], în sensul articolului 4 alineatul (1) din [directiva‑cadru], în cazul în care o întreprindere care se află sub controlul său direct este prezentă pe piața relevantă în calitate de furnizor de servicii și concurează pe această piață cu întreprinderile la care se referă decizia?
1.2 Pentru a răspunde la întrebarea 1.1, este necesar să se examineze dacă societatea‑mamă care dorește să introducă acțiunea formează o unitate economică împreună cu întreprinderea aflată sub controlul său, care este prezentă pe piața relevantă în calitate de concurent?
2)
2.1 O procedură de cerere de ofertă organizată de o [ANR], în sensul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru și al articolului 7 din [Directiva privind autorizarea], care are ca obiect drepturile de utilizare a frecvențelor în sprijinul implementării tehnologiei 5G și a altor servicii de comunicare în bandă largă fără fir, este o procedură care vizează protecția concurenței? În plus, se poate considera că decizia [ANR] prin care s‑a stabilit rezultatul respectivei proceduri de cerere de ofertă are ca obiectiv să protejeze concurența în această privință?
2.2 În cazul în care Curtea răspunde afirmativ la întrebarea 2.1, aduce atingere obiectivului deciziei de protecție a concurenței faptul că [ANR] a refuzat, printr‑o decizie definitivă inclusă într‑o hotărâre separată, să înregistreze oferta întreprinderii care formulează o acțiune în justiție, cu consecința că aceasta din urmă nu a putut participa la procedura de cerere de ofertă și, prin urmare, nu era destinatară a deciziei prin care s‑a publicat rezultatul procedurii?
3)
3.1 Articolul 4 alineatul (1) din directiva‑cadru trebuie interpretat, în lumina articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale, în sensul că conferă dreptul la o cale de atac împotriva unei decizii a unei [ANR] numai unei întreprinderi
a)
a cărei poziție pe piață este afectată direct și efectiv de decizie sau
b)
a cărei poziție pe piață este foarte posibil să fie afectată de decizie sau
c)
a cărei poziție pe piață poate fi afectată direct sau indirect de decizie?
3.2 Afectarea menționată la întrebarea 3.1, produsă prin faptul că întreprinderea a depus o ofertă în cadrul procedurii de cerere de ofertă, cu alte cuvinte că aceasta dorea să participe la procedura respectivă, dar nu a reușit deoarece nu îndeplinea condițiile, poate fi prezumată ca atare sau instanța poate solicita în mod legitim ca aceasta să dovedească efectul respectiv și prin probe?
4)
Având în vedere răspunsurile la prima, la a doua și la a treia întrebare preliminară, articolul 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, coroborat cu articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale, trebuie interpretat în sensul că o întreprindere:
‐
care nu desfășoară o activitate economică de furnizare de servicii pe piața relevantă, însă o întreprindere aflată sub controlul său direct furnizează astfel de servicii pe aceeași piață și
‐
căreia i s‑a refuzat înscrierea la procedura de cerere de ofertă printr‑o decizie finală și definitivă a [ANR], înainte de adoptarea deciziei prin care s‑a stabilit rezultatul procedurii de cerere de ofertă contestate, ceea ce a condus la excluderea sa de la participarea ulterioară la procedura respectivă,
constituie o întreprindere furnizoare de servicii de comunicații electronice care este afectată de decizia autorității naționale de reglementare prin care s‑a stabilit rezultatul unei proceduri de cerere de ofertă privind drepturile de utilizare a frecvențelor în sprijinul implementării tehnologiei 5G și a altor servicii de comunicare în bandă largă fără fir, și care, prin urmare, are dreptul la o cale de atac?”
20.
Părțile din procedura principală și Comisia au depus observații scrise în temeiul articolului 23 din Statutul Curții. Părțile interesate menționate și‑au prezentat observațiile orale în ședința în fața Curții din 1 iunie 2022.
III. Analiză
A.
Observații introductive
21.
În formularea întrebărilor preliminare, instanța de trimitere pornește de la premisa că, pentru a putea fi considerată ca fiind „afectată” în sensul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru și pentru a beneficia, în consecință, de un drept la o cale de atac împotriva deciziei unei ANR, o întreprindere trebuie să fie în mod necesar concurentă directă și actuală a întreprinderii sau a întreprinderilor vizate de decizia în cauză.
22.
Pentru acest motiv, prima întrebare preliminară urmărește obținerea unor clarificări cu privire la eventuala calitate de „concurent” a întreprinderilor adjudecatare ale unei proceduri de selecție pentru atribuirea drepturilor de utilizare a frecvențelor unei întreprinderi care, precum DIGI, nu furnizează servicii de comunicații electronice decât indirect, prin intermediul societăților din grupul al cărui holding îl constituie.
23.
Asemenea Comisiei, apreciem că premisa pe care se întemeiază Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta‑Capitală, Ungaria) se bazează pe o interpretare eronată a Hotărârilor Tele2, Arcor și T‑Mobile.
24.
Este, desigur, adevărat că, în cauzele în care s‑au pronunțat aceste hotărâri, întreprinderile al căror drept la o cale de atac era în discuție erau concurente cu întreprinderea sau cu întreprinderile vizate de decizia ANR, pe piața statului membru la care se referea decizia respectivă (
10
). Totuși, niciun pasaj din hotărârile menționate nu permite, în opinia noastră, să se deducă intenția Curții de a limita domeniul de aplicare subiectiv al dispoziției amintite numai la cercul concurenților actuali sau doar potențiali ai destinatarilor deciziei ANR în cauză.
25.
Astfel, în hotărârile menționate, Curtea a declarat că obligația, care revine statelor membre, de a acorda o protecție jurisdicțională efectivă, consacrată la articolul 47 din cartă, a cărui expresie este articolul 4 din directiva‑cadru, „trebuie să se aplice și utilizatorilor, și întreprinderilor care pot beneficia de drepturi în temeiul ordinii juridice a Uniunii, în special în temeiul directivelor privind comunicațiile electronice, și ale căror drepturi sunt vătămate printr‑o decizie a unei [ANR]” (
11
).
26.
Prin urmare, potrivit hotărârilor menționate mai sus, sunt necesare două condiții pentru ca o întreprindere să poată fi considerată ca fiind „afectată”, în sensul articolului 4 din directiva‑cadru, de decizia unei ANR al cărei destinatar nu este.
27.
În ceea ce privește prima condiție, referitoare la deținerea de drepturi conferite de ordinea juridică a Uniunii, Curtea a considerat în mod concret că aceasta era îndeplinită în cazul întreprinderilor concurente ale unei întreprinderi cu putere semnificativă pe piața relevantă, în calitate de beneficiari potențiali ai drepturilor care corespund obligațiilor de reglementare specifice impuse acestei întreprinderi de ANR în temeiul articolului 16 din directiva‑cadru (
12
), sau în cazul unui beneficiar în sensul articolului 2 litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 2887/2000 (
13
), care a încheiat cu operatorul notificat în sensul literei (a) a acestui articol un contract privind accesul la buclele locale (
14
), ori, în sfârșit, în cazul unei întreprinderi în cadrul unei proceduri de autorizare a modificării structurii acționariatului unor întreprinderi concurente care determină o modificare a repartizării frecvențelor radio între întreprinderile active pe piață.
28.
În ceea ce privește a doua condiție, drepturile de care beneficiază în temeiul ordinii juridice a Uniunii o întreprindere în sensul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru pot fi potențial afectate de o decizie a unei ANR ca urmare, pe de o parte, a cuprinsului deciziei respective și, pe de altă parte, a activității exercitate sau avute în vedere de întreprinderea în cauză (
15
). În cazul unor întreprinderi concurente ale destinatarului sau ale destinatarilor deciziei ANR, Curtea a precizat, în Hotărârea T‑Mobile, că această dispoziție vizează întreprinderile respective „în măsura în care decizia în cauză poate să aibă un efect asupra poziției lor pe piață” (
16
).
29.
Desigur, la punctul 39 din hotărârea menționată, la care instanța de trimitere se referă în special în cuprinsul întrebărilor preliminare, Curtea a declarat de asemenea, într‑un mod mai general, că o întreprindere „poate fi considerată ca fiind afectată, în sensul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, de o decizie a unei ANR adoptate în cadrul unei proceduri prevăzute de directivele privind comunicațiile electronice atunci când o astfel de întreprindere, care furnizează rețele sau servicii de comunicații electronice, este un concurent al întreprinderii sau al întreprinderilor destinatare ale deciziei ANR și când ANR se pronunță în cadrul unei proceduri care urmărește să protejeze concurența, iar decizia în cauză poate să aibă un efect asupra poziției acestei prime întreprinderi pe piață”.
30.
Totuși, din referirea explicită, la punctul amintit și, în continuare, la punctul 40 din hotărârea menționată, la situația specifică a reclamantei din litigiul principal care s‑a aflat la originea hotărârii pronunțate de Curte reiese, în opinia noastră, că intenția acesteia din urmă nu a fost de a limita domeniul de aplicare al articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru doar la întreprinderile concurente și, în orice caz, nu doar la „concurenții actuali” ai destinatarului sau ai destinatarilor deciziei ANR pe piața națională vizată de această decizie.
31.
Acestea fiind spuse, textul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru limitează întinderea obligației pe care o impune statelor membre de a institui mecanisme efective de contestare a deciziilor unei ANR atât în beneficiul utilizatorilor, cât și al oricărei întreprinderi care „furnizează rețele și/sau servicii de comunicații electronice”. Rezultă că o întreprindere care nu poate fi considerată „utilizator” în sensul articolului 2 litera (h) din directiva‑cadru (
17
) sau care nu furnizează rețele în sensul literei (m) a acestui articol trebuie, pentru a se putea prevala de dreptul la o cale de atac recunoscut la articolul 4 alineatul (1) din directiva menționată, să demonstreze că este furnizor de servicii de comunicații electronice.
32.
Deși este adevărat că nici directiva‑cadru, nici Directiva privind autorizarea nu conțin o definiție a noțiunii de „furnizor de servicii de comunicații electronice” (
18
), pentru a limita cercul întreprinderilor care pot fi considerate ca fiind incluse în această definiție, trebuie să se facă referire la sistemul Directivei privind autorizarea.
33.
Această directivă a definit un cadru juridic care să garanteze libertatea de a furniza rețele și servicii de comunicații electronice, destinat să permită tuturor furnizorilor să beneficieze, pe de o parte, de condiții și de proceduri obiective, transparente, nediscriminatorii și proporționale (
19
) și, pe de altă parte, de un sistem de autorizare „cel mai puțin oneros posibil”, pentru „a stimula dezvoltarea de noi servicii de comunicații electronice și de rețele și servicii de comunicații paneuropene și pentru a le permite furnizorilor de servicii și consumatorilor să beneficieze de economiile de scară ale pieței unice” (
20
). Acest cadru juridic a instituit „autorizarea generală” (
21
) a tuturor rețelelor și serviciilor de comunicații electronice fără a solicita vreo decizie explicită sau vreun act administrativ emise de autoritatea națională de reglementare.
34.
Astfel, potrivit articolului 3 alineatul (2) prima teză din Directiva privind autorizarea, în versiunea aplicabilă situației de fapt din litigiul principal, „[f]urnizarea de rețele de comunicații electronice și furnizarea de servicii de comunicații electronice pot […] să fie supuse numai unei autorizări generale”. În conformitate cu articolul 6 alineatul (1) din această directivă, autorizația generală pentru furnizarea de rețele sau de servicii de comunicații electronice poate fi supusă numai condițiilor enumerate în anexa la aceeași directivă. Aceste condiții trebuie să fie nediscriminatorii, proporționale și transparente.
35.
În plus, potrivit articolului 3 alineatul (2) a doua teză din Directiva privind autorizarea, „[î]ntreprinderii în cauză i se poate solicita să prezinte o notificare, dar nu poate fi obligată să obțină o decizie explicită sau orice alt act administrativ al autorității naționale de reglementare înainte de a‑și exercita drepturile ce decurg din autorizație”.
36.
Or, o întreprindere care îndeplinește condițiile la care este supusă, în statul membru în cauză, autorizația generală prevăzută la articolul 3 alineatul (2) prima teză din Directiva privind autorizarea poate, în opinia noastră, să fie considerată o „întreprindere care furnizează rețele și/sau servicii de comunicații electronice” în sensul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, fără a fi necesară vreo recunoaștere în mod formal a acestei calități de către autoritățile administrative ale acelui stat membru și în special fără a fi necesar ca o astfel de întreprindere să fi efectuat, în cazul în care este prevăzută în statul membru respectiv, notificarea menționată la articolul 3 alineatul (2) a doua teză din Directiva privind autorizarea. Astfel, această notificare este necesară numai pentru a iniția activitatea de furnizare de rețele sau de servicii de comunicații electronice în statul membru în cauză și în special nu poate fi solicitată pentru a participa la proceduri de atribuire a frecvențelor precum cea în discuție în litigiul principal (
22
).
37.
Rezultă că se poate prevala de dreptul la o cale de atac prevăzut la articolul 4 alineatul (1) din directiva‑cadru și o întreprindere care nu este încă prezentă în mod direct sau indirect pe piața statului membru vizat de decizia ANR și/sau care nu este înregistrată ca furnizor de servicii de comunicații electronice în acel stat membru, în special o întreprindere care desfășoară activități în acest sector, dar în alt stat membru.
38.
Totuși, dat fiind că textul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru face referire la desfășurarea unei activități de furnizare de servicii de comunicații electronice, considerăm că, fără a exclude din domeniul de aplicare al acestei dispoziții întreprinderile care nu desfășoară încă în mod concret activități în aceste sectoare, o asemenea formulare impune ca întreprinderea, pentru a se putea prevala de calitatea de „întreprindere afectată” în sensul dispoziției menționate, să demonstreze o intenție reală și o posibilitate efectivă, iar nu doar ipotetică, din punctul de vedere al infrastructurii și al tehnologiei, de a se integra pe piața furnizării de rețele și/sau de servicii de comunicații electronice.
39.
În lumina considerațiilor care precedă vom examina întrebările preliminare adresate de Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta‑Capitală, Ungaria).
40.
Contrar celor susținute de NMHH, aceste întrebări sunt, în opinia noastră, admisibile. Astfel, argumentele invocate de NMHH în susținerea inadmisibilității se confundă cu o examinare pe fond a acestor întrebări.
B.
Cu privire la prima întrebare preliminară
41.
În cadrul primei părți a primei întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență Curții să stabilească dacă o persoană juridică, înregistrată în alt stat membru decât cel vizat de decizia prin care o ANR a atribuit frecvențe radio în urma unei proceduri de cerere de ofertă, poate fi considerată „concurentă” a întreprinderilor destinatare ale deciziei respective și se poate prevala, așadar, de dreptul la o cale de atac împotriva acelei decizii în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, în cazul în care persoana juridică în discuție, deși nu este înregistrată în calitate de furnizor de servicii de comunicații electronice în statul membru în cauză, nu desfășoară o astfel de activitate și nu dispune în nume propriu de infrastructuri în acest scop, este totuși holdingul unui grup care furnizează asemenea servicii pe teritoriul Uniunii Europene și care acționează în statul membru vizat de decizia ANR în cauză prin intermediul unei filiale înregistrate în acel stat membru în calitate de furnizor al serviciilor menționate. În cadrul celei de a doua părți a primei întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă, pentru a răspunde la prima parte a acestei întrebări, este necesar să se examineze dacă persoana juridică în discuție formează împreună cu filiala prezentă pe piața națională vizată de decizia ANR o „unitate economică” în sensul dreptului Uniunii în materie de concurență.
42.
Din considerațiile dezvoltate la punctele 23-30 din prezentele concluzii reiese că prima întrebare preliminară, care limitează domeniul de aplicare al articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru doar la concurenții actuali ai destinatarului sau ai destinatarilor deciziei ANR, pornește de la o premisă eronată și, pentru acest motiv, trebuie reformulată.
43.
Considerată în ansamblul său, această întrebare trebuie înțeleasă, în opinia noastră, în sensul că instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă o persoană juridică aflată într‑o situație precum cea descrisă la punctul 41 din prezentele concluzii poate fi considerată o întreprindere care „furnizează […] servicii de comunicații electronice” în sensul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru și dacă are relevanță pentru răspunsul care trebuie dat împrejurarea că o astfel de persoană juridică și filiala care acționează pe piața națională în cauză constituie o „unitate economică” în sensul dreptului Uniunii în materie de concurență.
44.
DIGI și Comisia propun să se răspundă afirmativ la această întrebare, iar NMHH propune să se dea un răspuns negativ.
45.
Trebuie mai întâi să se respingă teza susținută de NMHH în observațiile sale scrise potrivit căreia numai întreprinderile destinatare ale unei decizii precum cea în cauză în procedura principală pot ataca respectiva decizie. În această privință, este suficient să se amintească faptul că, în Hotărârea Tele2, Curtea, deși într‑un context diferit, a afirmat că „interpretarea strictă a articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, potrivit căreia această dispoziție nu ar conferi dreptul la o cale de atac și altor persoane în afara destinatarilor deciziilor [ANR], ar fi cu greu compatibilă cu obiectivele generale și cu principiile de reglementare ce decurg, pentru aceste autorități, din articolul 8 din directiva menționată, îndeosebi cu obiectivul de promovare a concurenței” (
23
). Nu există motive, în special legate de natura deciziei în discuție în litigiul principal sau de împrejurările de fapt prin care se caracterizează litigiul în cauză, care să permită îndepărtarea de la o asemenea interpretare a articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru. Având în vedere formularea utilizată de Curte, această interpretare are în mod clar, pe de altă parte, un caracter general.
46.
Odată făcute aceste precizări, după cum reiese din cuprinsul punctului 36 din prezentele concluzii, calitatea de „întreprindere care furnizează rețele și/sau servicii de comunicații electronice”, în sensul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, poate fi recunoscută unei întreprinderi care îndeplinește condițiile la care este supusă, în statul membru în cauză, autorizația generală prevăzută la articolul 3 alineatul (2) prima teză din Directiva privind autorizarea, chiar dacă întreprinderea respectivă nu este încă prezentă pe piața acelui stat membru și nu este încă înregistrată potrivit articolului 3 alineatul (2) a doua teză din directiva menționată. În plus, din cuprinsul punctului 38 din prezentele concluzii reiese că nu este necesar nici ca o astfel de întreprindere să furnizeze în prezent servicii de comunicații electronice, cu condiția să demonstreze însă intenția reală și posibilitatea efectivă, iar nu doar ipotetică, din punctul de vedere al infrastructurii și al tehnologiei, de a se integra pe această piață, fie în statul membru în cauză, fie în alt stat membru.
47.
În opinia noastră, trebuie să se efectueze o examinare distinctă în cazul în care, precum în procedura principală, persoana juridică ce invocă dreptul la o cale de atac în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, deși nu este prezentă în mod direct pe piața furnizării de servicii de comunicații electronice, se află la conducerea unui grup de societăți care furnizează serviciile menționate. Astfel, nu excludem posibilitatea ca și unei asemenea persoane juridice să trebuiască să îi fie recunoscută calitatea de „întreprindere care furnizează servicii de comunicații electronice” în sensul acestei dispoziții. Se înțelege de la sine că persoana juridică în cauză va trebui să demonstreze totuși că este „afectată”, în sensul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, de decizia în discuție, cu alte cuvinte, astfel cum se precizează în jurisprudență, că, prin decizia respectivă, i‑au fost lezate drepturile de care beneficiază în temeiul ordinii juridice a Uniunii și în special al directivelor în materia serviciilor de comunicații electronice.
48.
Două precizări se impun în ceea ce privește situația avută în vedere la punctul precedent.
49.
În primul rând, recunoașterea calității de „întreprindere care furnizează servicii de comunicații electronice”, în sensul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, în privința unei societăți aflate la conducerea unui grup care desfășoară activități în domeniul furnizării unor asemenea servicii se justifică numai în considerarea prezenței sale indirecte pe piață și nu depinde nici de existența unui eventual raport de concurență cu destinatarii deciziei ANR în cauză, nici de împrejurarea că societatea în discuție formează împreună cu filiala prezentă pe piața vizată de această decizie o „unitate economică” în sensul dreptului Uniunii în materie de concurență.
50.
În această ultimă privință, apreciem că o asemenea împrejurare este totuși lipsită de relevanță, indiferent de interpretarea pe care Curtea o va da articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru.
51.
Noțiunea de „unitate economică”, strâns legată de noțiunea funcțională de „întreprindere” în sensul normelor de concurență ale Uniunii, a fost elaborată în special în scopul de a identifica entitatea în sarcina căreia trebuie reținută o încălcare a acestor norme și este utilizată în principal, în acest context, pentru a permite, în anumite condiții, ca societății‑mamă să îi fie imputat comportamentul anticoncurențial al filialei, înlăturând obstacolul constituit de personalitatea juridică distinctă a acestor entități.
52.
Noțiunile menționate sunt specifice dreptului concurenței, în cadrul căruia îndeplinesc o funcție în același timp de sancționare și de descurajare a comportamentelor anticoncurențiale. Prin urmare, considerăm că nu este oportun „exportul” lor către alte domenii ale dreptului Uniunii, nici chiar în cazul în care este vorba despre domenii în care prezintă relevanță obiectivele de protecție a concurenței.
53.
În al doilea rând, contrar a ceea ce pare să afirme instanța de trimitere, a admite că și unor întreprinderi care nu sunt prezente în mod direct pe piața acestor servicii și în special holdingului unui grup care furnizează serviciile menționate le poate fi recunoscută calitatea de „întreprindere care furnizează servicii de comunicații electronice”, în sensul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, nu are drept consecință, în împrejurări precum cele din cauza principală, faptul că se permite „eludarea normelor procedurii concurențiale”. Astfel, eventuala recunoaștere în beneficiul unei asemenea entități a dreptului la o cale de atac împotriva deciziei prin care ANR a atribuit drepturi de utilizare a frecvențelor în urma unei astfel de proceduri nu exclude posibilitatea de a opune entității respective, în cazul în care a depus o cerere de participare în nume propriu, motivele de excludere care s‑ar aplica societății care face parte din grup și care desfășoară activități pe piața vizată de procedura concurențială, în situația în care se dovedește că cererea de participare menționată a fost depusă cu unica intenție de a eluda condițiile de admitere la procedură.
54.
Cu alte cuvinte, deși dreptul la o cale de atac împotriva deciziei unei ANR, prevăzut la articolul 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, nu decurge în mod necesar din calitatea de parte în procedura administrativă care a condus la adoptarea unei astfel de decizii, el nu implică în mod automat nici dreptul de a participa la procedura în cauză.
55.
Având în vedere ansamblul considerațiilor dezvoltate mai sus, considerăm că la prima întrebare preliminară, astfel cum a fost reformulată, trebuie să se răspundă că articolul 4 alineatul (1) din directiva‑cadru trebuie interpretat în sensul că nu se opun recunoașterii calității de „întreprindere care furnizează servicii de comunicații electronice”, în sensul acestei dispoziții, unei întreprinderi care îndeplinește condițiile cărora le este supusă autorizația generală, prevăzută la articolul 3 alineatul (2) prima teză din Directiva privind autorizarea, în statul membru în care este situată ANR care a adoptat decizia în cauză, pe de o parte, faptul că o astfel de întreprindere nu este încă prezentă pe piața statului membru menționat și nu este înregistrată în acel stat membru potrivit articolului 3 alineatul (2) a doua teză din directiva amintită și, pe de altă parte, împrejurarea că ea nu furnizează în prezent servicii de comunicații electronice, cu condiția să demonstreze însă intenția reală și posibilitatea nu doar ipotetică, din punctul de vedere al infrastructurii și al tehnologiei, de a se integra pe piața serviciilor menționate din statul membru în cauză. Calitatea de „întreprindere care furnizează servicii de comunicații electronice” în sensul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru poate fi recunoscută și unei persoane juridice care, deși nu desfășoară în mod direct o activitate de furnizare de servicii de comunicații electronice, este holdingul unui grup care furnizează astfel de servicii.
C.
Cu privire la a doua întrebare preliminară
56.
În cadrul primei părți a celei de a doua întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă o procedură de cerere de ofertă având ca obiect drepturile de utilizare a frecvențelor în sprijinul implementării tehnologiei 5G și a altor servicii, organizată de o ANR în temeiul articolului 7 din Directiva privind autorizarea, precum și decizia prin care se declară rezultatul acestei proceduri au ca finalitate protecția concurenței. Din decizia de trimitere reiese că, în formularea acestei întrebări, Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta‑Capitală, Ungaria) s‑a întemeiat în special pe punctul 39 din Hotărârea T‑Mobile, amintit la punctul 29 din prezentele concluzii, pornind de la premisa că, pentru ca o întreprindere concurentă destinatarului sau destinatarilor deciziei ANR în cauză să poată fi considerată ca fiind „afectată” în sensul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, decizia în cauză trebuie să fi fost adoptată în cadrul unei proceduri vizând protecția concurenței.
57.
Nu există nicio îndoială, așa cum a apreciat, de altfel, chiar instanța de trimitere, că o procedură de cerere de ofertă precum cea în discuție în litigiul principal, inițiată în temeiul articolului 7 din Directiva privind autorizarea, într‑un context în care este necesar să se limiteze numărul de drepturi de utilizare care trebuie atribuite pentru frecvențele radio, urmărește, printre alte obiective principale, protecția concurenței.
58.
Aceasta decurge nu numai din articolul 7 alineatul (1) litera (a) din Directiva privind autorizarea, care impune în mod expres ca statul membru în cauză să ia în considerare în mod corespunzător nevoia de stimulare a concurenței, ci și din alineatul (3) al acestui articol.
59.
Potrivit dispoziției amintite, criteriile de selecție obiective, transparente, proporționale și nediscriminatorii în funcție de care trebuie atribuite drepturile de utilizare a frecvențelor radio „trebuie să ia în considerare în mod corespunzător îndeplinirea obiectivelor articolului 8 din [directiva‑cadru]”. Or, printre aceste obiective, la alineatul (2) al articolului menționat figurează concurența în furnizarea rețelelor de comunicații electronice, a serviciilor de comunicații electronice și a serviciilor și infrastructurilor asociate. La litera (b) a alineatului menționat se precizează că urmărirea acestui obiectiv se realizează printre altele „asigurându‑se că nu există niciun fel de denaturare sau restricție a concurenței în sectorul comunicațiilor electronice”.
60.
Amintim de asemenea că, în ceea ce privește articolul 8 din directiva‑cadru, Curtea a precizat că această dispoziție impune statelor membre obligația de a se asigura că ANR‑urile iau toate măsurile rezonabile pentru promovarea concurenței în furnizarea serviciilor de comunicații electronice, asigurându‑se că nu există niciun fel de denaturare sau restricție a concurenței în sectorul comunicațiilor electronice și eliminând obstacolele rămase în ceea ce privește furnizarea serviciilor menționate la nivelul Uniunii (
24
).
61.
În termeni mai generali, Curtea a statuat că noul cadru de reglementare comun pentru serviciile de comunicații electronice, pentru rețelele de comunicații electronice, precum și pentru infrastructurile și serviciile asociate (NCRC), din care făceau parte directiva‑cadru și Directiva privind autorizarea, „este întemeiat în special pe un obiectiv al concurenței efective și nedenaturate și urmărește dezvoltarea acesteia, cu respectarea în mod special a principiilor egalității de tratament și proporționalității” (
25
).
62.
Rezultă că obiectivul de protecție a concurenței enunțat la articolul 8 din directiva‑cadru nu numai că guvernează definirea criteriilor de admitere la o procedură inițiată în temeiul articolului 7 din Directiva privind autorizarea, ci se reflectă și în decizia de atribuire de rețele și de servicii de comunicații electronice a căror disponibilitate este limitată.
63.
În cadrul celei de a doua părți a primei întrebări preliminare, formulată pentru cazul unui răspuns afirmativ la prima parte a acestei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă aduce atingere obiectivului de protecție a concurenței recunoscut deciziei prin care se finalizează o procedură de atribuire în temeiul articolului 7 din Directiva privind autorizarea împrejurarea că ANR a refuzat, printr‑o decizie definitivă inclusă într‑o hotărâre separată, să înregistreze oferta întreprinderii care introduce o acțiune în justiție împotriva deciziei menționate.
64.
Din decizia de trimitere reiese că Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta‑Capitală, Ungaria) înțelege în esență să solicite Curții să se pronunțe cu privire la consecințele pe care excluderea definitivă a unei întreprinderi dintr‑o procedură de atribuire a drepturilor de utilizare a frecvențelor radio le are asupra calității procesuale a acestei întreprinderi de a ataca decizia adoptată la finalul procedurii respective. În special, instanța de trimitere ridică problema dacă faptul că excluderea menționată a lipsit întreprinderea în cauză de posibilitatea de a se număra printre destinatarii acestei decizii afectează, „din punctul de vedere al întreprinderii”, obiectivul de protecție a concurenței urmărit de decizie, în măsura în care aceasta din urmă nu ar fi susceptibilă să modifice în mod direct poziția sa pe piață în raport cu drepturile de utilizare a frecvențelor în discuție.
65.
Considerăm că este clar că împrejurarea evocată de instanța de trimitere nu este susceptibilă, în sine, să afecteze obiectivul de protecție a concurenței pe care trebuie să îl urmărească atribuirea drepturilor de utilizare a frecvențelor radio.
66.
Desigur, excluderea unei întreprinderi de la procedura de selecție care a condus la decizia de atribuire poate, într‑un caz concret, să afecteze realizarea efectivă a obiectivului menționat, în special dacă aceasta se produce în aplicarea unor criterii care nu îndeplinesc condițiile prevăzute la articolul 7 din Directiva privind autorizarea.
67.
În acest caz, este posibil ca decizia în cauză să nu fie pe deplin conformă sau chiar să contravină obiectivului de protecție a unei concurențe efective și nedenaturate, menționat mai sus. Totuși, acest aspect nu schimbă nicidecum faptul că obiectivul menționat rămâne printre principalele finalități pe care directiva‑cadru și Directiva privind autorizarea le atribuie unei astfel de decizii.
68.
În realitate, prin intermediul celei de a doua părți a celei de a doua întrebări preliminare, instanța de trimitere înțelege mai degrabă să solicite Curții să stabilească dacă excluderea definitivă a unei întreprinderi care a depus o cerere de participare la procedura de selecție este susceptibilă să aibă un efect asupra calității procesuale și/sau asupra interesului acestei întreprinderi de a ataca decizia finală de atribuire și în ce măsură un asemenea efect ar depinde de împrejurarea că decizia în cauză și eventuala ei anulare nu sunt susceptibile să modifice poziția pe piață a întreprinderii respective, astfel cum a fost stabilită la momentul excluderii sale.
69.
Problema în discuție este ridicată, dintr‑o perspectivă diferită, în a doua parte a celei de a patra întrebări preliminare și, prin urmare, va fi analizată în cadrul acesteia.
70.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, apreciem că la a doua întrebare preliminară trebuie să se răspundă în sensul că o procedură de cerere de ofertă desfășurată de o ANR în conformitate cu articolul 7 din Directiva privind autorizarea, precum și decizia acestei autorități prin care se declară rezultatul procedurii menționate urmăresc obiectivul de protecție a unei concurențe efective și nedenaturate.
D.
Cu privire la a treia întrebare preliminară
71.
În cadrul primei părți a celei de a treia întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență Curții clarificări cu privire la condiția referitoare la efectul pe care decizia ANR trebuie să îl aibă asupra situației întreprinderii furnizoare de rețele sau de servicii de comunicații electronice pentru a se putea considera că o astfel de întreprindere este „afectată” de decizia în cauză în sensul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru. În special, Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta‑Capitală, Ungaria) solicită să se stabilească dacă întreprinderea menționată trebuie să demonstreze că poziția sa pe piață este „afectată direct” de decizia ANR sau este suficient în acest scop ca un asemenea efect să fie „foarte probabil” sau chiar doar indirect.
72.
În această privință, este adevărat, după cum a observat instanța de trimitere, că, în Hotărârea Tele2, Curtea a interpretat articolul 4 alineatul (1) din directiva‑cadru în sensul că întreprinderile concurente ale unei întreprinderi care are/a avut o putere semnificativă pe piața relevantă dispun de dreptul la o cale de atac împotriva deciziei adoptate de o ANR în cadrul unei proceduri de analiză a pieței vizate la articolul 16 din aceeași directivă, în măsura în care „[drepturile lor] sunt afectate în mod defavorabil de aceasta” (
26
), lăsând să se înțeleagă că este necesar un efect direct asupra poziției pe piață a unor astfel de întreprinderi.
73.
Totuși, la punctul 39 din hotărârea menționată, Curtea a statuat că este necesar să fie considerați ca „afectați” în sensul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru „utilizatorii și întreprinderile concurente ale unei întreprinderi care are/a avut o putere semnificativă pe piața relevantă atunci când drepturile acestora pot fi afectate de o astfel de decizie”.
74.
În plus, în Hotărârea T‑Mobile, Curtea a precizat că această dispoziție vizează atât destinatarul deciziei ANR în cauză, cât și celelalte întreprinderi care furnizează rețele sau servicii de comunicații electronice și care pot fi concurenți ai acestui destinatar, în măsura în care decizia respectivă „poate să aibă un efect” asupra poziției lor pe piață (
27
), expresie care ar putea include și un efect doar indirect.
75.
În mod similar, după cum am avut deja ocazia să amintim, în Hotărârea Arcor, făcând trimitere la punctul 39 din Hotărârea Tele2, Curtea a precizat că un beneficiar care nu este destinatarul unei decizii a ANR dobândește calitatea de „parte afectată”, în sensul articolului 5a alineatul (3) din Directiva 90/387, înlocuit prin articolul 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, atunci când drepturile sale sunt „potențial afectate” de o astfel de decizie, ca urmare, pe de o parte, a conținutului acesteia și, pe de altă parte, a activității exercitate sau avute în vedere de această parte (
28
).
76.
În lumina jurisprudenței menționate mai sus, trebuie, în opinia noastră, pe de o parte, să se excludă că, pentru a se prevala de dreptul la o cale de atac în temeiul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, întreprinderea în cauză trebuie să demonstreze că poziția sa pe piață este afectată în mod cert, direct și actual de decizia ANR pe care intenționează să o atace. În special, în opinia noastră, trebuie respinsă teza susținută de NMHH potrivit căreia, în cadrul unei proceduri de cerere de ofertă precum cea în discuție în procedura principală, dreptul de a introduce o acțiune împotriva deciziei adoptate de ANR în urma unei asemenea proceduri aparține exclusiv întreprinderii sau întreprinderilor care au depus o cerere valabilă de participare la procedura respectivă, întrucât numai astfel de întreprinderi ar fi în măsură să demonstreze un prejudiciu direct și actual care rezultă din decizia în cauză. În plus, dat fiind că întreprinderile menționate ar fi totuși destinatare ale deciziei ANR prin care se declară rezultatul procedurii de selecție, considerăm că teza amintită este contrazisă de afirmația Curții potrivit căreia ar fi incompatibilă cu obiectivele generale și cu principiile de reglementare ce decurg, pentru ANR‑uri, din articolul 8 din directiva menționată, îndeosebi cu obiectivul de promovare a concurenței, o interpretare a articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru potrivit căreia această dispoziție nu ar conferi dreptul la o cale de atac și altor persoane în afara destinatarilor deciziilor unor astfel de autorități (
29
).
77.
Pe de altă parte, din referirea la cuprinsul deciziei ANR în cauză și la activitatea desfășurată sau preconizată de întreprinderea în discuție reiese în special că nu este suficient ca aceasta din urmă să invoce orice efect indirect al deciziei respective asupra poziției sale pe piață. Numai o atingere adusă drepturilor de care o astfel de întreprindere beneficiază în temeiul ordinii juridice a Uniunii, în special al directivelor privind serviciile de comunicații electronice, care decurge direct din cuprinsul deciziei menționate și care, fără a fi certă și actuală, este totuși susceptibilă să se poată realiza cu o probabilitate rezonabilă, poate, în opinia noastră, să dea naștere, în beneficiul întreprinderii respective, dreptului la o cale de atac prevăzut la articolul 4 alineatul (1) din directiva‑cadru.
78.
În cadrul celei de a doua părți a celei de a treia întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă efectul la care se face referire în prima parte a acestei întrebări este demonstrat, în sine, de faptul că întreprinderea în cauză a depus o ofertă în procedura de cerere de ofertă, deși a fost exclusă din procedura respectivă pentru motivul că nu îndeplinea condițiile necesare.
79.
În această privință, considerăm că o întreprindere care corespunde noțiunii de „întreprindere care furnizează servicii de comunicații electronice” în sensul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, care a depus o ofertă pentru a participa la o procedură de selecție pentru atribuirea drepturilor de utilizare a frecvențelor, trebuie considerată ca fiind „afectată”, în sensul dispoziției menționate, de decizia prin care se declară rezultatul procedurii de selecție, chiar dacă a fost exclusă de la procedura respectivă din cauză că nu îndeplinea condiția de admitere care consta în faptul că nu a fost sancționată pentru încălcarea normelor de concurență într‑o perioadă determinată anterior inițierii procedurii de cerere de ofertă.
80.
Problema dacă și în ce mod împrejurarea că o astfel de excludere a fost declarată printr‑o decizie a ANR rămasă definitivă ca urmare a respingerii acțiunii introduse în justiție de întreprinderea în cauză are un efect asupra dreptului acesteia din urmă de a exercita o cale de atac împotriva deciziei prin care se declară rezultatul procedurii de selecție va fi abordată cu ocazia examinării celei de a patra întrebări preliminare.
81.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la a treia întrebare preliminară că articolul 4 alineatul (1) din directiva‑cadru trebuie interpretat în sensul că, pentru a beneficia de dreptul la o cale de atac împotriva deciziei unei ANR potrivit acestei dispoziții, o întreprindere care furnizează rețele sau servicii de comunicații electronice trebuie să demonstreze că conținutul unei asemenea decizii este susceptibil să aducă atingere în mod direct drepturilor de care beneficiază în temeiul ordinii juridice a Uniunii, în special al directivelor privind serviciile de comunicații electronice. Deși o astfel de atingere nu trebuie să fie în mod necesar certă și actuală, ea trebuie totuși să fie susceptibilă să se poată realiza cu o probabilitate rezonabilă. O întreprindere care corespunde noțiunii de „întreprindere care furnizează servicii de comunicații electronice” în sensul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, care a depus o ofertă pentru a participa la o procedură de selecție pentru atribuirea drepturilor de utilizare a frecvențelor, trebuie considerată ca fiind „afectată”, în sensul dispoziției menționate, de decizia prin care se declară rezultatul procedurii de selecție. O astfel de întreprindere nu își pierde această calitate de „parte afectată” pentru simplul fapt că a fost exclusă de la procedura respectivă din cauză că nu îndeplinea condiția de admitere care consta în faptul că nu a fost sancționată pentru încălcarea normelor de concurență într‑o perioadă determinată anterior inițierii procedurii de cerere de ofertă.
E.
Cu privire la a patra întrebare preliminară
82.
În cadrul celei de a patra întrebări preliminare, care este de asemenea împărțită în două părți, instanța de trimitere solicită în esență Curții să stabilească dacă are calitatea de „întreprindere afectată” în sensul articolului 4 alineatul (1) din directiva‑cadru și dispune de dreptul la o cale de atac împotriva deciziei unei ANR prin care se declară rezultatul unei proceduri de selecție în vederea atribuirii drepturilor de utilizare a frecvențelor radio o întreprindere care, pe de o parte, nu desfășoară o activitate de furnizare de servicii de comunicații electronice în statul membru în cauză decât prin intermediul unei filiale (prima parte) și, pe de altă parte, a fost exclusă de la procedura de selecție printr‑o decizie definitivă a ANR anterior adoptării deciziei menționate (a doua parte).
83.
În ceea ce privește prima parte, ne limităm să facem trimitere la considerațiile dezvoltate la punctele 23-30 și 45-55 din prezentele concluzii.
84.
În ceea ce privește a doua parte, în conformitate cu concluzia la care am ajuns deja cu ocazia examinării celei de a treia întrebări preliminare, considerăm că articolul 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, analizat în lumina articolului 47 din cartă, trebuie interpretat în sensul că o entitate care participă la o procedură de cerere de ofertă organizată de o ANR potrivit articolului 7 din Directiva privind autorizarea în vederea atribuirii drepturilor de utilizare a frecvențelor dispune de dreptul la o cale de atac împotriva deciziilor adoptate de ANR în cadrul acestei proceduri, fie că este vorba despre decizii al căror destinatar este entitatea în cauză, cum este cazul unei decizii de excludere de la procedură, fie, în situația în care sunt întrunite condițiile prevăzute la articolul 4 alineatul (1) menționat anterior, despre decizii al căror destinatar direct nu este entitatea în cauză.
85.
Precizăm, pe de altă parte, că, în opinia noastră, fiind vorba, precum în procedura principală, despre acțiunea formulată împotriva deciziei finale de atribuire de o întreprindere exclusă de la o astfel de procedură, calitatea procesuală activă a întreprinderii respective, atunci când se stabilește că ea îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 4 alineatul (1) din directiva‑cadru, este independentă de caracterul definitiv sau nedefinitiv al deciziei de excludere (
30
).
86.
În speță, pentru examinarea efectuată de Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta‑Capitală, Ungaria) este important, în opinia noastră, să se clarifice aspectul dacă DIGI atacă decizia de atribuire în scopul de a repune în discuție excluderea sa de la procedura de cerere de ofertă, contestând aplicarea în privința sa a unui criteriu de excludere nelegal, sau dacă repune în discuție legalitatea atribuirii frecvențelor, care a avut loc pe baza unei documentații care nu conține criterii obiective, transparente, proporționale și nediscriminatorii și care a împiedicat de facto participarea filialei sale la procedură. În acest din urmă caz, ea ar avea calitate procesuală activă în calitate de societate‑mamă, iar nu de participantă exclusă.
87.
În ceea ce privește interesul DIGI de a ataca decizia de atribuire, pe de o parte, arătăm că nu pare exclusă, sub rezerva confirmării de către instanța de trimitere, posibilitatea ca, în urma căilor de atac extraordinare introduse de DIGI la Alkotmánybíróság (Curtea Constituțională, Ungaria), să fie repuse în discuție legalitatea procedurii administrative care a condus la adoptarea deciziei de excludere a acestei întreprinderi de la procedura de cerere de ofertă sau caracterul echitabil al procedurii judiciare care i‑a urmat. Pe de altă parte, observăm că nu este exclusă posibilitatea, sub rezerva confirmării de către instanța de trimitere, ca examinarea pe fond a acțiunii formulate de DIGI să poată conduce la invalidarea deciziei de atribuire și a procedurii de cerere de ofertă în ansamblul său, ceea ce ar face necesară repetarea acestei proceduri, la care DIGI Kft. ar putea participa de această dată ca urmare a expirării termenului de aplicabilitate a cauzei de excludere prevăzute la articolul 61 litera n) din documentație.
88.
NMHH consideră că invocarea de către DIGI a dreptului la o cale de atac întemeiat pe articolul 4 din directiva‑cadru împotriva deciziei prin care se declară rezultatul procedurii de cerere de ofertă are caracter abuziv, întrucât urmărește să eludeze limitele impuse de autoritatea de lucru judecat dobândită în urma acțiunii introduse de DIGI împotriva deciziei privind excluderea sa de la procedura de cerere de ofertă.
89.
În această privință, arătăm că, deși nu este exclusă a priori posibilitatea ca participarea la o procedură inițiată de o ANR în temeiul dispozițiilor de drept al Uniunii și invocarea, în consecință, a dreptului la o cale de atac împotriva deciziilor adoptate în acest cadru de autoritatea menționată să poată da naștere unui abuz de drept, atunci când sunt întrunite condițiile precizate de jurisprudența Curții (
31
), în speță, nu ne aflăm, în opinia noastră, într‑o asemenea ipoteză.
90.
Astfel, pe de o parte, nu se poate considera că DIGI a acționat în mod abuziv doar pentru motivul că a depus o cerere de participare la procedura de cerere de ofertă în nume propriu, iar nu prin intermediul DIGI Kft. Situația este aceeași în cazul în care intenția sa reală ar fi fost de a transmite acesteia din urmă drepturile eventual dobândite în urma procedurii în discuție, cel puțin în măsura în care DIGI pornea de la premisa că dispoziția cuprinsă în documentație care prevedea excluderea de facto a filialei sale de la procedura de cerere de ofertă era nelegală. Pe de altă parte, contrar celor susținute de NMHH, prin invocarea articolului 4 din directiva‑cadru pentru a‑și justifica dreptul la o cale de atac, DIGI urmărește să obțină recunoașterea dreptului său de a participa la procedura de cerere de ofertă – drept de care consideră că a fost privată cu încălcarea normelor dreptului Uniunii –, iar nu să se prevaleze în mod fraudulos sau abuziv de aceste norme în scopul de a realiza un avantaj necuvenit (
32
). În cazul în care s‑ar dovedi că dispozițiile de drept maghiar privind autoritatea de lucru judecat interzic examinarea motivelor invocate de DIGI în cadrul unei astfel de acțiuni, aceasta din urmă va putea, pentru acest motiv, să fie declarată inadmisibilă în tot sau în parte, însă introducerea ei nu poate fi considerată drept o practică abuzivă doar pentru motivul că poate încălca o astfel de interdicție.
91.
Acestea fiind spuse, revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă și în ce măsură se aplică excepția autorității de lucru judecat în acțiunea cu care este sesizată.
92.
DIGI susține că, prin faptul că s‑a pronunțat în cadrul acțiunii introduse de ea împotriva hotărârii prin care Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta‑Capitală, Ungaria) a confirmat decizia NMHH de a o exclude din procedura de cerere de ofertă, Kúria (Curtea Supremă, Ungaria) ar fi contravenit, cu încălcarea articolului 267 TFUE, astfel cum a fost interpretat de Curte (
33
), obligației, care îi revine în calitate de instanță de ultim grad de jurisdicție, de a sesiza Curtea cu titlu preliminar, conform solicitării DIGI. DIGI consideră că, în aceste împrejurări, în conformitate cu soluția reținută de Curte în Hotărârea din 18 iulie 2007, Lucchini (
34
), normele naționale privind autoritatea de lucru judecat ar trebui, în speță, să rămână neaplicate, pentru a asigura efectul deplin al normelor de drept al Uniunii.
93.
În această privință, este suficient să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, având în vedere importanța pe care o are principiul autorității de lucru judecat atât în ordinea juridică a Uniunii, cât și în ordinile juridice naționale, dreptul Uniunii nu impune instanței naționale să înlăture aplicarea normelor interne de procedură care conferă autoritate de lucru judecat unei decizii judecătorești, chiar dacă aceasta ar permite îndreptarea unei situații naționale incompatibile cu acest drept (
35
). Rezultă că, deși din Hotărârea Lucchini reiese că decizia unei instanțe naționale care a dobândit autoritate de lucru judecat nu poate fi invocată pentru a împiedica exercitarea competenței exclusive a unei instituții a Uniunii, în afara unei astfel de situații, nu există o asemenea obligație de neaplicare.
94.
Totuși, dintr‑o jurisprudență constantă reiese de asemenea că, în cazul în care normele de procedură interne aplicabile prevăd posibilitatea ca instanța națională să revină, în anumite condiții, asupra unei hotărâri care are autoritate de lucru judecat pentru a face ca situația să fie compatibilă cu dreptul național, această posibilitate trebuie să prevaleze, în conformitate cu principiile echivalenței și efectivității, dacă sunt întrunite condițiile menționate, pentru a restabili conformitatea situației în discuție cu dreptul Uniunii (
36
). Și în acest caz, revine instanței naționale sarcina de a aprecia dacă o astfel de posibilitate există în procedura cu care este sesizată și dacă sunt îndeplinite condițiile cărora aceasta le este subordonată (
37
).
95.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie, în opinia noastră, să se răspundă la a patra întrebare preliminară că articolul 4 alineatul (1) din directiva‑cadru trebuie interpretat în sensul că o entitate care participă la o procedură de cerere de ofertă organizată de o ANR potrivit articolului 7 din Directiva privind autorizarea în vederea atribuirii drepturilor de utilizare a frecvențelor dispune de dreptul la o cale de atac împotriva deciziilor adoptate de ANR în cadrul acestei proceduri, fie că este vorba despre decizii al căror destinatar este entitatea în cauză, fie, în situația în care sunt întrunite condițiile prevăzute la articolul 4 alineatul (1) menționat anterior, despre decizii al căror destinatar direct nu este entitatea în cauză. Calitatea procesuală a unei întreprinderi excluse de la o astfel de procedură de a exercita o acțiune împotriva deciziei finale de atribuire a frecvențelor nu depinde de caracterul definitiv sau nedefinitiv al deciziei de excludere, în cazul în care se dovedește că întreprinderea menționată îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 4 alineatul (1) din directiva‑cadru.
IV. Concluzie
96.
În lumina ansamblului considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă după cum urmează la întrebările preliminare adresate de Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta‑Capitală, Ungaria):
„1)
Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2002/21/CE privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice trebuie interpretat în sensul că:
–
nu se opun recunoașterii calității de «întreprindere care furnizează servicii de comunicații electronice», în sensul acestei dispoziții, unei întreprinderi care îndeplinește condițiile cărora le este supusă autorizația generală, prevăzută la articolul 3 alineatul (2) prima teză din Directiva 2002/20/CE privind autorizarea rețelelor și serviciilor de comunicații electronice, în statul membru în care este situată ANR care a adoptat decizia în cauză, pe de o parte, faptul că o astfel de întreprindere nu este încă prezentă pe piața statului membru menționat și nu este înregistrată în acel stat membru potrivit articolului 3 alineatul (2) a doua teză din directiva amintită și, pe de altă parte, împrejurarea că ea nu furnizează în prezent servicii de comunicații electronice, cu condiția să demonstreze însă intenția reală și posibilitatea nu doar ipotetică, din punctul de vedere al infrastructurii și al tehnologiei, de a se integra pe piața serviciilor menționate din statul membru în cauză. Calitatea de «întreprindere care furnizează servicii de comunicații electronice», menționată anterior, poate fi recunoscută și unei persoane juridice care, deși nu desfășoară în mod direct o activitate de furnizare de servicii de comunicații electronice, este holdingul unui grup care furnizează astfel de servicii;
–
pentru a beneficia de dreptul la o cale de atac împotriva deciziei unei ANR potrivit acestei dispoziții, o întreprindere care furnizează rețele sau servicii de comunicații electronice trebuie să demonstreze că conținutul unei asemenea decizii este susceptibil să aducă atingere în mod direct drepturilor de care beneficiază în temeiul ordinii juridice a Uniunii, în special al directivelor privind serviciile de comunicații electronice. Deși o astfel de atingere nu trebuie să fie în mod necesar certă și actuală, ea trebuie totuși să fie susceptibilă să se poată realiza cu o probabilitate rezonabilă. O întreprindere care corespunde noțiunii de «întreprindere care furnizează servicii de comunicații electronice» în sensul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2002/21, care a depus o ofertă pentru a participa la o procedură de selecție pentru atribuirea drepturilor de utilizare a frecvențelor, trebuie considerată ca fiind «afectată», în sensul dispoziției menționate, de decizia prin care se declară rezultatul procedurii de selecție. O astfel de întreprindere nu își pierde această calitate de «parte afectată» pentru simplul fapt că a fost exclusă de la procedura respectivă pentru motivul că nu îndeplinea condiția de admitere care consta în a nu fi fost sancționată pentru încălcarea normelor de concurență într‑o perioadă determinată anterior inițierii procedurii de cerere de ofertă;
–
o entitate care a depus o cerere de participare la o procedură de cerere de ofertă organizată de o ANR potrivit articolului 7 din Directiva 2002/20 în vederea atribuirii drepturilor de utilizare a frecvențelor radio dispune de dreptul la o cale de atac împotriva deciziilor adoptate de ANR în cadrul acestei proceduri, fie că este vorba despre decizii al căror destinatar este entitatea în cauză, fie, în situația în care sunt întrunite condițiile prevăzute la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2002/21, despre decizii al căror destinatar direct nu este entitatea în cauză. Calitatea procesuală a unei întreprinderi excluse de la o astfel de procedură de a exercita o acțiune împotriva deciziei finale de atribuire a frecvențelor nu depinde de caracterul definitiv sau nedefinitiv al deciziei de excludere, în cazul în care se dovedește că întreprinderea menționată îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 4 alineatul (1) menționat anterior.
2)
O procedură de cerere de ofertă desfășurată de o ANR în temeiul articolului 7 din Directiva 2002/20, precum și decizia acestei autorități prin care se declară rezultatul procedurii menționate urmăresc obiectivul de protecție a unei concurențe efective și nedenaturate.”
(
1
)	Limba originală: italiana.
(
2
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (Directivă‑cadru) (JO 2002, L 108, p. 33, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 195).
(
3
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind autorizarea rețelelor și serviciilor de comunicații electronice (Directiva privind autorizarea) (JO 2002, L 108, p. 21, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 183).
(
4
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2009 de modificare a Directivelor 2002/21/CE privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice, 2002/19/CE privind accesul la rețelele de comunicații electronice și la infrastructura asociată, precum și interconectarea acestora și 2002/20/CE privind autorizarea rețelelor și serviciilor de comunicații electronice (JO 2009, L 337, p. 37).
(
5
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 11 decembrie 2018 de instituire a Codului european al comunicațiilor electronice (reformare) (JO 2018, L 321, p. 36).
(
6
)	Potrivit articolului 61 litera n) din documentație, erau excluse de la procedura de cerere de ofertă entitățile care, într‑o perioadă de 24 de luni anterioară inițierii procedurii, au fost destinatare ale unei decizii administrative definitive prin care se constata încălcarea interdicției privind acordurile care restrâng concurența și abuzul de poziție dominantă sau a normelor în materie de concentrări.
(
7
)	C‑426/05, EU:C:2008:103.
(
8
)	C‑55/06, EU:C:2008:244.
(
9
)	C‑282/13, EU:C:2015:24.
(
10
)	În cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Tele2 era vorba despre o decizie adoptată de o ANR în cadrul unei proceduri de analiză a pieței, prevăzută la articolul 16 din directiva‑cadru, iar în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Arcor [cu privire la interpretarea articolului 5a alineatul (3) din Directiva 90/387/CEE a Consiliului din 28 iunie 1990 de instituire a pieței [interne] a serviciilor de telecomunicații prin punerea în aplicare a operării de rețele deschise (Open Network Provision – ONP) (JO 1990, L 192, p. 1)], despre o decizie prin care ANR a aprobat tarifele practicate de operatorul rețelei de telefonie fixă pentru accesul neîngrădit la bucla sa locală, iar, în sfârșit, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea T‑Mobile, despre o decizie de modificare a atribuirii frecvențelor.
(
11
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Tele2, punctul 32, Hotărârea Arcor, punctele 175 și 176, și Hotărârea T‑Mobile, punctul 34. A se vedea de asemenea Hotărârea din 13 octombrie 2016, Polkomtel (C‑231/15, EU:C:2016:769, punctele 20 și 24).
(
12
)	A se vedea Hotărârea Tele2, punctul 36.
(
13
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2000 privind accesul neîngrădit la bucla locală (JO 2000, L 336, p. 4, Ediție specială, 13/vol. 30, p. 133). Potrivit articolului 2 litera (b) din acest regulament, menționat mai sus, „«beneficiar» înseamnă un terț autorizat pe deplin în conformitate cu Directiva 97/13/CE sau care are dreptul să furnizeze servicii de comunicații în temeiul legislației naționale și care îndeplinește condițiile necesare pentru a beneficia de acces neîngrădit la o buclă locală”.
(
14
)	A se vedea Hotărârea Arcor, punctul 176.
(
15
)	A se vedea în acest sens, în ceea ce privește aplicarea articolului 5a alineatul (3) din Directiva 90/387 în cazul unor beneficiari în sensul articolului 2 litera (b) din Regulamentul nr. 2887/2000, Hotărârea Arcor, punctul 176.
(
16
)	Hotărârea T‑Mobile, punctul 37.
(
17
)	Potrivit definiției care figurează în această dispoziție, „utilizator” înseamnă „orice persoană fizică sau juridică ce utilizează sau solicită utilizarea unui serviciu de comunicații electronice accesibil publicului”.
(
18
)	În Hotărârea din 30 aprilie 2014, UPC DTH (C‑475/12, EU:C:2014:285, punctele 55 și 57), Curtea a evitat să ofere o definiție generală a noțiunii de furnizor de servicii de comunicații electronice în sensul directivei‑cadru, preferând să urmeze o abordare de la caz la caz.
(
19
)	A se vedea considerentele (3) și (4) ale Directivei privind autorizarea.
(
20
)	A se vedea considerentul (7) al Directivei privind autorizarea.
(
21
)	Potrivit articolului 2 alineatul (2) din Directiva privind autorizarea, „autorizație generală” înseamnă „un cadru juridic instituit de un stat membru care asigură drepturi privind furnizarea de rețele și servicii de comunicații electronice și stabilește obligații specifice sectorului, care se pot aplica tuturor sau anumitor tipuri de rețele și servicii de comunicații electronice […]”.
(
22
)	În speță, NMHH a precizat în ședință că notificarea nu era o condiție de participare la procedura de cerere de ofertă.
(
23
)	A se vedea Hotărârea Tele2, punctul 38.
(
24
)	A se vedea Hotărârea din 26 iulie 2017, Persidera (C‑112/16, EU:C:2017:597, punctul 37 și jurisprudența citată).
(
25
)	A se vedea Hotărârea din 26 iulie 2017, Persidera (C‑112/16, EU:C:2017:597, punctul 42).
(
26
)	A se vedea Hotărârea Tele2, punctul 48.
(
27
)	A se vedea Hotărârea T‑Mobile, punctul 37.
(
28
)	A se vedea Hotărârea Arcor, punctul 176.
(
29
)	A se vedea Hotărârea Tele2, punctul 38.
(
30
)	În lipsa unei dispoziții legale în acest sens, nu considerăm că este aplicabil procedurilor inițiate de ANR în temeiul articolului 7 din Directiva privind autorizarea un regim similar cu cel prevăzut la articolul 2a alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva 89/665/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1989 privind coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind aplicarea procedurilor care vizează căile de atac față de atribuirea contractelor de achiziții publice de produse și a contractelor publice de lucrări (JO 1989, L 395, p. 33, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 237), astfel cum a fost interpretat de Curte; a se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2021, Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, punctul 75), și Hotărârea din 5 septembrie 2019, Lombardi (C‑333/18, EU:C:2019:675, punctul 31).
(
31
)	A se vedea Hotărârea din 8 iunie 2017, Vinyls Italia (C‑54/16, EU:C:2017:433, punctele 52 și 53 și jurisprudența citată).
(
32
)	A se vedea Hotărârea din 28 iulie 2016, Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, punctele 37-42), și Hotărârea din 9 septembrie 2021, GE Auto Service Leasing (C‑294/20, EU:C:2021:723, punctul 65).
(
33
)	DIGI face trimitere în acest sens la Hotărârea din 6 octombrie 2021, Consorzio Italian Management și Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799).
(
34
)	C‑119/05, EU:C:2007:434, punctele 59-63 (denumită în continuare „Hotărârea Lucchini”).
(
35
)	A se vedea Hotărârea din 16 iulie 2020, Cabinet de avocat UR (Supunerea avocaților la plata TVA‑ului) (C‑424/19, EU:C:2020:581, punctele 22 și 23 și jurisprudența citată).
(
36
)	A se vedea Hotărârea din 16 iulie 2020, Cabinet de avocat UR (Supunerea avocaților la plata TVA-ului) (C‑424/19, EU:C:2020:581, punctul 26 și jurisprudența citată). În plus, întrucât încălcarea printr‑o decizie a unei instanțe de ultim grad de jurisdicție a drepturilor conferite de dreptul Uniunii nu mai poate, în mod normal, să facă obiectul unei remedieri, Curtea a precizat că principiul autorității de lucru judecat nu se opune recunoașterii principiului răspunderii unui stat membru ca urmare a unei astfel de decizii. A se vedea Hotărârea din 29 iulie 2019, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, punctul 39 și jurisprudența citată).
(
37
)	A se vedea în acest sens Ordonanța din 18 decembrie 2019, Hochtief (C‑362/18, nepublicată, EU:C:2019:1100, punctul 64 și jurisprudența citată).