62008CC0413_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Introducere
1. Prin recursul formulat, Lafarge SA (denumită în continuare „recurenta” sau „Lafarge”) solicită Curții, inter alia, anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene (Camera a treia) din 8 iulie 2008, pronunțată în cauza T‑54/03, Lafarge/Comisia (denumită în continuare „hotărârea atacată”), și anularea Deciziei 2005/471/CE a Comisiei din 27 noiembrie 2002(2) (denumită în continuare „decizia în litigiu”) în măsura în care impune o amendă recurentei sau, în subsidiar, anularea în parte a hotărârii atacate și reducerea cuantumului amenzii impuse de Comisie recurentei prin decizia în litigiu.
II – Contextul recursului
A – Cadrul juridic
2. Articolul 15 din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81] și [82] din tratat(3), prevede:
„[…]
(2) Comisia poate, prin decizie, să aplice întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi amenzi al căror cuantum poate fi cuprins între minimum 1 000 de unități de cont și maximum 1 000 000 de unități de cont, acest maximum putând fi majorat la 10 % din cifra de afaceri realizată în cursul exercițiului financiar precedent de fiecare dintre întreprinderile care au participat la încălcare, în cazul în care, cu intenție sau din neglijență:
(a) săvârșesc o încălcare a dispozițiilor articolului [81] alineatul (1) sau ale articolului [82] din tratat […]
[…]
La stabilirea cuantumului amenzii, trebuie luată în considerare, pe lângă gravitatea încălcării, durata acesteia.
[…]” [traducere neoficială]
B – Decizia în litigiu
3. La 27 noiembrie 2002, Comisia a adoptat decizia în litigiu prin care a constatat că BPB plc (denumită în continuare „BPB”), Knauf Group (denumită în continuare „Knauf”), Lafarge și Gyproc Benelux NV (denumită în continuare „Gyproc”) au încălcat articolul 81 alineatul (1) CE întrucât au participat la o serie de înțelegeri și de practici concertate în domeniul plăcilor din ipsos(4) . Comisia a considerat că BPB, Knauf, Lafarge și Gyproc au încheiat și au participat fără întrerupere la o înțelegere complexă și continuă, contrară articolului 81 alineatul (1) CE, care s‑a manifestat prin următoarele comportamente ce reprezintă acorduri sau practici concertate:
– reprezentanții BPB și Knauf s‑au întâlnit la Londra în 1992 și au exprimat intenția comună de a stabiliza piețele din Germania (denumită în continuare „piața germană”), din Regatul Unit (denumită în continuare „piața britanică”), din Franța (denumită în continuare „piața franceză”) și din Țările de Jos, Belgia și Luxemburg (denumită în continuare „piața din Benelux”);
– reprezentanții BPB și Knauf au implementat, începând din 1992, sisteme de schimb de informații privitoare la volumele lor de vânzări de pe piețele plăcilor din ipsos germană, franceză, britanică și din Benelux, la care au aderat Lafarge și, ulterior, Gyproc;
– cu diferite ocazii reprezentanții BPB, Knauf și Lafarge s‑au informat reciproc în avans în legătură cu creșterile de prețuri de pe piața britanică;
– întrucât se confruntau cu evoluții specifice ale pieței germane, reprezentanții BPB, Knauf, Lafarge și Gyproc s‑au întâlnit la Versailles în 1996, la Bruxelles în 1997 și la Haga în 1998, în vederea împărțirii sau, cel puțin, a stabilizării pieței germane;
– reprezentanții BPB, Knauf, Lafarge și Gyproc s‑au informat reciproc cu diferite ocazii și și‑au concertat acțiunile cu privire la aplicarea unor creșteri de prețuri pe piața germană în perioada 1996-1998.
4. Încălcarea a avut durata următoare:
– „BPB PLC: de la 31 martie 1992, cel târziu, până la 25 noiembrie 1998;
– Knauf: de la 31 martie 1992, cel târziu, până la 25 noiembrie 1998;
– Société Lafarge SA: de la 31 august 1992, cel târziu, până la 25 noiembrie 1998;
– Gyproc Benelux NV: de la 6 iunie 1996, cel târziu, până la 25 noiembrie 1998”(5) .
5. Având în vedere natura comportamentului în discuție, impactul real al acestuia asupra pieței plăcilor din ipsos care era o piață de oligopol foarte concentrată prin natura sa și faptul că acoperea cele patru piețe principale din inima Comunității Europene, Comisia a considerat că destinatarii deciziei în litigiu au săvârșit o încălcare foarte gravă a articolului 81 alineatul (1) CE. Comisia a aplicat un tratament diferențiat întreprinderilor respective, pentru a se ține seama de capacitatea economică efectivă de a cauza concurenței prejudicii semnificative și pentru a se fixa amenda la un nivel care să îi asigure un efect descurajator suficient. Luând în considerare în special diferența considerabilă dintre dimensiunile întreprinderilor care au participat la încălcare, Comisia a stabilit cuantumul de bază al amenzilor în funcție de gravitatea încălcării, după cum urmează:
– „BPB: 80 de milioane de euro;
– Knauf Westdeutsche Gipswerke: 52 de milioane de euro;
– Lafarge: 52 de milioane de euro;
– Gyproc: 8 milioane de euro”(6) .
6. În scopul de a asigura amenzii aplicate un efect descurajator suficient și luând în considerare dimensiunea sa considerabilă și resursele sale globale, la cuantumul de plecare al amenzii stabilite pentru Lafarge a fost aplicat un coeficient multiplicator de 100 %, rezultând o amendă de 104 milioane de euro. Comisia a considerat că încălcarea a avut o durată lungă (peste cinci ani) în cazul Knauf, BPB și Lafarge și o durată medie (de la unu la cinci ani) în cazul Gyproc și, în consecință, a majorat cu 65 % cuantumul de bază al amenzii aplicate în cazul BPB și Knauf Westdeutsche Gipswerke, cu 60 % cuantumul de bază al amenzii aplicate în cazul Lafarge și cu 20 % cuantumul de bază al amenzii aplicate în cazul Gyproc. Cu privire la circumstanțele agravante, Comisia a afirmat că BPB și Lafarge făcuseră deja obiectul unor măsuri anterioare ale Comisiei în cazuri referitoare la înțelegeri prin Decizia 94/601/CE a Comisiei(7) și, respectiv, Decizia 94/815/CE a Comisiei(8) .
7. Comisia a susținut, printre altele, că adoptase anterior o decizie prin care aplica amenzi pentru Lafarge (la data respectivă cunoscută sub denumirea de Lafarge Coppée SA) întrucât participase la o înțelegere ilegală în sectorul cimentului. Lafarge a continuat să participe în mod activ la o înțelegere în sectorul plăcilor din ipsos ulterior notificării acesteia a deciziei menționate anterior. Faptul că Lafarge a repetat același tip de comportament într‑un sector diferit de cel care era avut în vedere de prima decizie a demonstrat, în opinia Comisiei, că sancțiunile aplicate în primul caz nu au determinat întreprinderea să își modifice comportamentul și, așadar, constituia o circumstanță agravantă.
8. În consecință, Comisia a majorat cu 50 % cuantumul de bază al amenzilor aplicate BPB și Lafarge.
9. În temeiul circumstanțelor atenuante, pentru Gyproc s‑a acordat o reducere cu 25 % a cuantumului de bază al amenzii. Comisia a acordat o reducere cu 30 % a cuantumului amenzii pentru BPB și o reducere cu 40 % a cuantumului amenzii pentru Gyproc în temeiul Comunicării Comisiei privind neaplicarea sau reducerea amenzilor în cazul cartelurilor (denumită în continuare „comunicarea privind cooperarea”)(9) . Următoarele amenzi au fost aplicate, așadar, întreprinderilor următoare:
– „BPB PLC: 138,6 milioane de euro;
– Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG: 85,8 milioane de euro;
– Société Lafarge SA: 249,6 milioane de euro;
– Gyproc Benelux NV: 4,32 milioane de euro”(10) .
C – Procedura în fața Tribunalului
10. Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 14 februarie 2003, Lafarge a solicitat, printre altele, anularea deciziei în litigiu și, în subsidiar, anularea sau reducerea cuantumului amenzii aplicate prin această decizie. În susținerea acțiunii sale, Lafarge a invocat șase motive. În primul rând, încălcarea dreptului la apărare. În al doilea rând, Lafarge invocă, pe de o parte, încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE și, pe de altă parte, erori vădite de apreciere. În al treilea rând, încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE în măsura în care decizia în litigiu stabilește o încălcare unică și continuă și constată participarea Lafarge la această încălcare. În al patrulea rând, încălcarea articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 în ceea ce privește cifra de afaceri utilizată în calculul cuantumului amenzii. În al cincilea rând, nelegalitatea deciziei în litigiu întrucât s‑a aplicat pentru Lafarge o amendă globală pentru încălcări distincte. În al șaselea rând, încălcarea articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și a principiilor generale privind calculul amenzii.
11. La 8 iulie 2008, Tribunalul de Primă Instanță a pronunțat hotărârea prin care a respins acțiunea formulată de Lafarge. Lafarge a fost obligată să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Comisie. În recursul său, Lafarge contestă în fața Tribunalului părți din hotărârea atacată care se referă la al doilea, al treilea și al șaselea motiv.
III – Procedura de recurs
12. La 22 septembrie 2008, Lafarge a introdus un recurs împotriva hotărârii atacate. Lafarge solicită Curții:
– anularea hotărârii atacate și
– admiterea concluziilor formulate de Lafarge în primă instanță și, în consecință, anularea deciziei în litigiu în măsura în care se aplică o amendă pentru Lafarge;
– în subsidiar, anularea în parte a hotărârii atacate și
– admiterea concluziilor formulate de Lafarge în primă instanță și, în consecință, reducerea cuantumului amenzii aplicate Lafarge de către Comisie prin decizia în litigiu;
– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
13. Comisia solicită Curții:
– respingerea recursului;
– obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.
14. La 22 octombrie 2009 a avut loc o ședință.
15. Recurenta invocă șase motive de recurs. Prin primul și principalul motiv de recurs, recurenta susține că Tribunalul a denaturat faptele întrucât s‑a referit în mod sistematic la un context general caracterizat printr‑o serie de încălcări, în sensul că a considerat că în mod valabil Comisia a putut să motiveze însăși existența încălcărilor. Prin al doilea motiv accesoriu de recurs, recurenta invocă încălcarea normelor în materie de sarcină a probei, a principiului prezumției de nevinovăție și a corolarului său, principiul in dubio pro reo, în măsura în care Tribunalul a considerat că a fost stabilită de către Comisie participarea recurentei, de la 31 august 1992, la o încălcare unică, complexă și continuă. Prin al treilea motiv accesoriu de recurs, recurenta afirmă că Tribunalul a încălcat obligația de motivare și principiul egalității de tratament, în măsura în care a apreciat că, în mod valabil, Comisia stabilise că recurenta a comis, de la 31 august 1992, o încălcare unică, complexă și continuă. Prin al patrulea motiv accesoriu de recurs, recurenta susține că Tribunalul, la stabilirea cuantumului de plecare al amenzii aplicate, a încălcat principiile proporționalității și egalității de tratament. Prin al cincilea motiv accesoriu de recurs, recurenta pretinde că Tribunalul a comis mai multe erori de drept și nu și‑a îndeplinit obligația de motivare, în sensul că ar fi statuat că în mod justificat Comisia a majorat amenda aplicată recurentei în temeiul încălcărilor repetate. În sfârșit, prin al șaselea motiv accesoriu de recurs, recurenta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că, în temeiul efectului descurajator, Comisia era îndreptățită să majoreze cuantumul de plecare al amenzii.
IV – Primul motiv de recurs: denaturarea faptelor de către Tribunal
A – Hotărârea atacată
16. Prin cel de al doilea motiv invocat în fața Tribunalului, intitulat „încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE și erori vădite de apreciere”, Lafarge susține că reuniunea de la Londra din 1992, schimbul de informații, schimbul de informații specifice privind Regatul Unit, creșterile de prețuri din Regatul Unit, stabilizarea pieței germane și creșterile de prețuri în Germania nu constituie o încălcare în sensul articolului 81 alineatul (1) CE. În prezentul recurs, recurenta nu contestă aprecierile Tribunalului referitoare la reuniunea de la Londra. În acest sens, este suficient să observăm că, astfel cum rezultă de la punctul 212 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că Lafarge nu participase la reuniunea respectivă.
17. Cu privire la schimbul de informații, Tribunalul a considerat că un ansamblu de probe obiective și concludente demonstrează corespunzător cerințelor legale faptul că Lafarge a știut sau ar fi trebuit să știe că schimbul de informații privind volumele de vânzări avea ca scop supravegherea pieței pentru a fi informată dacă războiul prețurilor s‑a încheiat și dacă cotele de piață au rămas relativ stabile(11) .
18. Tribunalul a apreciat că, în ceea ce privește schimbul de informații specifice privind Regatul Unit, Comisia a demonstrat corespunzător cerințelor legale participarea Lafarge la un schimb de informații privind volumele de vânzări pe piața din Regatul Unit(12) . În plus, referitor la creșterile de prețuri din Regatul Unit pentru perioada anterioară datei de 7 septembrie 1996, Tribunalul a considerat, la punctul 316 din hotărârea atacată, că, în ceea ce privește contactele între întreprinderile în discuție, Comisia nu a găsit niciun document justificativ. În continuare, Tribunalul a apreciat, la punctele 319-323 din hotărârea atacată, că, referitor la perioada respectivă, anunțurile de majorare a prețurilor au fost aproape similare în patru cazuri. Astfel, Tribunalul a considerat, printre altele, că „în speță, chiar dacă intervalele dintre diferitele anunțuri de majorare a prețurilor au permis eventual întreprinderilor să ia cunoștință de acestea prin informații provenite de pe piață și chiar dacă aceste majorări nu au avut întotdeauna exact același nivel, cvasisimultaneitatea anunțurilor de majorare a prețurilor, precum și paralelismul prețurilor anunțate constituie indicii semnificative ale unei acțiuni concertate anterioare acestor anunțuri, întrucât aceste majorări se înscriau într‑un context caracterizat prin faptul că, astfel cum a constatat Comisia în decizia în litigiu, Knauf și BPB se puseseră de acord, în cadrul reuniunii de la Londra de la începutul anului 1992, să pună capăt războiului prețurilor de pe cele patru piețe europene și că Lafarge a aderat la acest sistem cel mai târziu la sfârșitul lui august 1992”(13) . În ceea ce privește perioada ulterioară datei de 7 septembrie 1996, Tribunalul a reținut că existența contactelor între concurenți cu privire la creșterile de prețuri din Regatul Unit a fost dovedită prin probe temeinice(14) .
19. În ceea ce privește stabilizarea pieței germane, Tribunalul consideră, la punctul 402 din hotărârea atacată, că „ținând seama de contextul global al cauzei”, și pe baza faptelor necontestate, Comisia a demonstrat corespunzător cerințelor legale că întreprinderile în cauză, chiar dacă nu au reușit să încheie un acord specific privitor la împărțirea pieței germane între ele, și‑au exprimat voința comună de a se comporta într‑un anumit mod pe această piață, respectiv de a restrânge concurența prin stabilizarea pieței menționate.
20. În legătură cu creșterile de prețuri în Germania, Tribunalul a examinat probele referitoare la existența contactelor și a acțiunii concertate între concurenți. Această instanță a statuat la punctul 426 din hotărârea atacată că respectivele contacte trebuie înțelese în contextul perioadei respective, caracterizată de o serie de manifestări anticoncurențiale ce dovedeau o voință comună a concurenților de a stabiliza piața plăcilor din ipsos pe cele patru mari piețe europene, între care piața germană. Tribunalul a observat de asemenea că, deși cuprinsul unui document izolat găsit de Comisie poate să nu arate în mod neîndoielnic existența unui comportament anticoncurențial, această împrejurare nu poate exclude totuși posibilitatea interpretării acestui document în sensul confirmării existenței unei astfel de intenții întrucât se înscrie într‑o serie de alte documente care furnizează indicii privind existența comportamentelor anticoncurențiale contemporane și similare. În acest sens, Tribunalul a luat în considerare un număr de documente, constatând că Lafarge a avut contacte directe cu concurenții săi referitoare la creșterea prețurilor pe piața germană și la existența unei acțiuni concertate privind aplicarea creșterilor de prețuri.
B – Argumentație și apreciere
21. Recurenta susține că Tribunalul a denaturat situația de fapt întrucât s‑a referit în mod sistematic la un context general caracterizat printr‑o serie de încălcări, în sensul că a considerat că în mod valabil Comisia a putut să motiveze însăși existența încălcărilor. Astfel, recurenta consideră că, în hotărârea atacată, Tribunalul a adoptat un raționament circular, referindu‑se la un context general al unei încălcări în scopul de a stabili însăși existența încălcărilor care sunt temeiul contextului general al încălcării invocate. În plus, Tribunalul a considerat în mod sistematic că o interpretare anticoncurențială a situației de fapt era mai plauzibilă decât explicațiile alternative oferite de Lafarge. Astfel, Tribunalul a considerat că obiectul anticoncurențial al schimbului de informații (punctele 270 și 271 din hotărârea atacată) împreună cu schimbul de informații specifice privind Regatul Unit (punctul 303 din hotărârea atacată), existența unei acțiuni concertate în legătură cu creșterile de prețuri din Regatul Unit (punctul 324 din hotărârea atacată) și din Germania (punctul 402 din hotărârea atacată) și existența unui acord de stabilizare a pieței germane (punctul 430 din hotărârea atacată) au fost stabilite având în vedere contextul general al încălcării atunci când existența unui astfel de context a fost stabilită nu în baza probelor, ci în temeiul comportamentului ilegal care a fost calificat astfel numai în temeiul contextului general respectiv. În consecință, Tribunalul a denaturat faptele supusei analizei.
22. Trebuie reamintit că, astfel, Curtea nu este competentă să se pronunțe asupra situației de fapt, și nici, în principiu, să examineze probele pe care Tribunalul le‑a reținut în susținerea acesteia. Într‑adevăr, din moment ce aceste probe au fost obținute în mod legal și au fost respectate principiile generale ale dreptului, precum și normele de procedură aplicabile în materie de sarcină a probei și de administrare a probelor, numai Tribunalul are competența de a aprecia valoarea care trebuie să fie atribuită elementelor care i‑au fost prezentate. Prin urmare, această apreciere nu constituie, cu excepția cazului denaturării acestor elemente, o problemă de drept supusă ca atare controlului Curții(15) .
23. O denaturare a faptelor și a probelor prezentate Tribunalului trebuie să reiasă în mod evident din înscrisurile de la dosar, fără a fi necesară o nouă apreciere a acestor elemente(16) . În plus, atunci când recurenta invocă denaturarea elementelor de probă de către Tribunal, trebuie să indice cu precizie elementele pretins denaturate de Tribunal și să arate erorile de apreciere care, în opinia sa, a condus la denaturarea respectivă(17) .
24. În opinia noastră, prin prezentul motiv de recurs recurenta a susținut în termeni generali că Tribunalul a denaturat situația de fapt și a arătat în mod detaliat elementele care ar fi fost denaturate.
25. Cu toate acestea, recurenta nu a arătat în mod precis, cu excepția notei interne din octombrie 1994 descoperită la sediul Rigips și la care se face referire la punctul 430 din hotărârea atacată în contextul constatării Tribunalului referitoare la creșterile de prețuri în Germania, erorile de apreciere care, în opinia sa, au generat o denaturare a elementelor de probă. Astfel, recurenta nu a identificat, în afară de anumite părți ale punctului 430 din hotărârea atacată, vreo inexactitate materială a interpretării Tribunalului cu privire la documentele supuse acestuia. Prin urmare, în opinia noastră, în timp ce recurenta a invocat o denaturare a situației de fapt, în realitate urmărește o nouă evaluare a elementelor de probă prezentate Tribunalului. În mod evident, aceasta depășește domeniul de aplicare al procedurii recursului în fața Curții de Justiție.
26. În ceea ce privește nota din octombrie 1994, recurenta susține că nimic din nota respectivă nu sprijină o constatare în sensul că au existat contacte între concurenți. În primă instanță, Lafarge a contestat că nota a demonstrat existența schimburilor între producători cu referire la creșterile de prețuri din februarie 1995. În opinia Lafarge, autorul notei a fost informat de surse de pe piață cu privire la anunțul propus de Knauf de creștere a prețurilor(18) .
27. La punctul 430 din hotărârea atacată, Tribunalul a apreciat că, în pofida susținerii Lafarge că autorul notei a fost informat de surse de pe piață despre creșterea de prețuri planificată de Knauf, „interpretarea acestei note de către Comisie este mai convingătoare, ținând seama de celelalte elemente ale dosarului care demonstrează existența, în acel moment, a unei acțiuni concertate între întreprinderile în cauză. Comisia consideră, în mod întemeiat, că această notă demonstrează cunoașterea strategiei concurenților și dovedește existența unor contacte între aceștia. Într‑adevăr, autorul acestei note, după ce a făcut mai întâi un rezumat al situației de pe piață, explică faptul că directorul de vânzări al Gyproc și‑a exprimat nemulțumirea că întreprinderea sa pierduse din cota de piață și că trebuia să o recâștige. În plus, era prevăzut în notă că urma ca prețurile să fie înghețate la nivelul menționat în aceasta și că o majorare a prețurilor ar avea loc începând de la 1 februarie 1995. Această din urmă observație este deosebit de revelatoare. Într‑adevăr, dacă trimiterea anunțurilor privind majorările prețurilor de către Knauf a fost unilaterală și dacă ceilalți producători nu au făcut decât să urmeze această majorare a prețurilor, BPB nu ar fi putut ști în octombrie 1994 că era prevăzută o majorare a prețurilor pentru 1 februarie 1995, dat fiind că această majorare a prețurilor nu a fost anunțată de Knauf decât în noiembrie 1994”.
28. Din hotărârea atacată reiese clar că nota în cauză nu a fost examinată în mod izolat de Tribunal. Mai degrabă, nota a fost examinată în legătură cu alte elemente din dosar. Astfel, reiese în mod evident din hotărârea atacată că adevărata importanță a notei din octombrie 1994 a fost clarificată prin alte elemente din dosar. În această privință, alte elemente care au fost luate în considerare în sensul demonstrării existenței la data respectivă a acțiunii concertate între întreprinderile în discuție au fost, mai întâi, o declarație a Knauf potrivit căreia o practică fusese stabilită de mult timp în ceea ce privește trimiterea anunțurilor de majorări de prețuri cu listele de prețuri direct concurenților, în același timp ca și clienților (punctul 430 din hotărârea atacată), în al doilea rând, numeroase copii ale anunțurilor concurenților de creștere a prețurilor descoperite în timpul investigației Comisiei la sediile BPB și Lafarge (punctul 430 din hotărârea atacată) și, în al treilea rând, faptul că o majorare de prețuri a avut loc la 1 februarie 1995 (punctul 430 din hotărârea atacată).
29. Aceste elemente adiționale nu au fost contestate de către recurentă.
30. Considerăm că în lumina elementelor suplimentare necontestate în cauză și a Hotărârii Curții Aalborg Portland și alții/Comisia(19), recurenta nu a demonstrat că Tribunalul a interpretat în mod eronat nota din octombrie 1994.
31. Prin urmare, considerăm că primul motiv de recurs trebuie respins ca parțial inadmisibil și parțial neîntemeiat.
V – Al doilea motiv de recurs: încălcarea normelor care reglementează sarcina probei, a principiului prezumției de nevinovăție și a corolarului său, principiul in dubio pro reo, în măsura în care Tribunalul a considerat că a fost stabilită de către Comisie participarea recurentei, de la 31 august 1992, la o încălcare unică, complexă și continuă
A – Hotărârea atacată
32. În decizia în litigiu, Comisia a considerat că Lafarge a participat la încălcarea în discuție de la 31 august 1992 până la 25 noiembrie 1998. În primă instanță, Lafarge a susținut că participarea sa la sistemele de schimb de informații a fost în mod necesar după iunie 1993 și probabil chiar de la începutul lui 1994(20) . În stabilirea duratei participării Lafarge la încălcare, astfel cum se specifică în decizia în litigiu, Tribunalul a luat în considerare un număr de declarații făcute de BPB. În această privință, BPB a afirmat că, ulterior reuniunii, procesul de schimb de informații a fost extins la Lafarge(21) . Tribunalul a considerat că expresia „ulterior reuniunii respective” utilizată de BPB înseamnă că începutul participării Lafarge nu putea avea loc la mult timp după reuniunea de la Londra(22) . În plus, în răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile, BPB a afirmat că, la mijlocul anului 1992, s‑a înțeles cu Lafarge să schimbe date(23) . Tribunalul a considerat că declarațiile BPB erau mai precise decât cele făcute de Lafarge. Lafarge s‑a bazat pe o declarație a domnului N din cadrul Lafarge în sensul că, având în vedere lipsa importantă de date pe piețele relevante din Europa, concurenții Lafarge i‑au sugerat să schimbe anumite informații generale privind volumele de vânzări(24) . Tribunalul a observat, la punctul 508 din hotărârea atacată, că Lafarge nu a oferit nici data exactă, nici detalii ale împrejurărilor care au determinat‑o să participe la respectivul schimb și, în special, ale contactelor care trebuie să fi avut loc înainte de schimb pentru a stabili condițiile de bază ale acestuia, și anume scopul acestuia, părțile implicate și frecvența schimburilor(25) . De asemenea, Tribunalul a considerat că veridicitatea declarațiilor BPB este susținută de faptul că cota de piață deținută de Lafarge pe principalele piețe europene este indicată în tabelele domnului D din cadrul BPB în valori absolute și procentaje din 1991 până în prezent(26) .
B – Argumentație
33. Recurenta susține că Tribunalul a încălcat normele care reglementează sarcina probei, principiul prezumției de nevinovăție și corolarul său, principiul in dubio pro reo, în măsura în care Tribunalul a considerat că a fost stabilită de către Comisie participarea recurentei, de la 31 august 1992, la o încălcare unică, complexă și continuă. Recurenta reamintește că, potrivit unei jurisprudențe constante, Curtea este competentă să controleze dacă Tribunalul a săvârșit neregularități procedurale care aduc atingere intereselor recurentei și trebuie să se asigure că au fost respectate principiile generale ale dreptului comunitar și normele de procedură aplicabile în materia sarcinii și a administrării probelor(27) . De asemenea, recurenta a afirmat că, în conformitate cu jurisprudența, revine Comisiei sarcina de a dovedi încălcarea normelor de concurență și durata încălcării(28) . În opinia recurentei, Tribunalul a considerat că s‑a stabilit în mod întemeiat de Comisie participarea recurentei, de la 31 august 1992, la încălcare, în pofida declarațiilor contradictorii și imprecise ale BPB, având în vedere că recurenta nu a indicat data exactă la care a început participarea sau împrejurările care au determinat‑o să participe la respectivul schimb de informații anticoncurențial.
34. Comisia consideră că prezentul motiv trebuie respins.
C – Apreciere
35. În opinia Curții, în Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia revine părții sau autorității care invocă o încălcare a normelor privind concurența sarcina de a demonstra existența acesteia și la fel este pentru întreprinderea sau asociația de întreprinderi care invocă beneficiul unei apărări împotriva constatării unei încălcări pentru a demonstra că sunt îndeplinite condițiile de aplicare a unei astfel de apărări, astfel încât autoritatea va trebui, așadar, să recurgă la alte elemente de probă. Deși potrivit acestor principii sarcina legală a probei revine fie Comisiei, fie întreprinderii sau asociației în cauză, elementele de fapt pe care o altă parte le invocă pot fi de natură să oblige cealaltă parte să furnizeze o explicație sau o justificare, în lipsa căreia se poate concluziona în sensul că sarcina probei a fost îndeplinită(29) .
36. Din hotărârea atacată reiese clar că Tribunalul a considerat că în mod legal Comisia a stabilit că BPB informase Lafarge cel mai târziu la sfârșitul lui august 1992 cu privire la acordul existent între BPB și Knauf referitor la schimbul de informații și că, cu această ocazie, Lafarge a aderat la schimbul respectiv(30) . Pentru a ajunge la această concluzie, Tribunalul s‑a întemeiat pe o serie de declarații ale BPB și pe faptul că cota de piață deținută de Lafarge pe principalele piețe europene era cuprinsă în tabelele deținute de BPB. De asemenea, această instanță a considerat că explicațiile Lafarge cu privire la această problemă erau neconvingătoare.
37. Declarând că Lafarge nu a furnizat, inter alia, data exactă la care participarea sa a început și că aceasta ar fi fost cea mai în măsură să o facă(31), Tribunalul nu a încălcat sarcina probei, principiul prezumției de nevinovăție și corolarul său, principiul in dubio pro reo . Tribunalul a arătat doar că, în pofida afirmației Lafarge de la punctul 494 din hotărârea atacată că aderarea sa la schimb a avut loc în mod necesar după iunie 1993 și probabil la începutul lui 1994, aceasta nu a prezentat nicio probă în susținerea afirmației respective.
38. În opinia noastră, reiese că cel de al doilea motiv de recurs este neîntemeiat și trebuie respins.
VI – Al treilea motiv de recurs: încălcarea de către Tribunal a obligației de motivare și a principiului egalității de tratament, în măsura în care a apreciat că, în mod valabil, Comisia stabilise că recurenta a săvârșit o încălcare unică, complexă și continuă de la 31 august 1992
A – Argumentație
39. Recurenta susține că Tribunalul nu a răspuns, chiar și indirect, argumentului invocat în primă instanță referitor la diferența de tratament între Lafarge și Gyproc. Prin urmare, recurenta consideră că hotărârea atacată nu este motivată suficient. În opinia Lafarge, argumentul în cauză a fost invocat în scopul de a demonstra că nu a participat, de la 31 august 1992, la o încălcare unică, complexă și continuă.
40. La punctele 500-518 din hotărârea atacată, Tribunalul a apreciat că probele invocate de Comisie, și anume referirea la cota de piață deținută de Lafarge din tabelele domnului D și anumite declarații ale BPB au demonstrat corespunzător cerințelor legale participarea Lafarge, de la 31 august 1992, la o încălcare unică, complexă și continuă. În opinia recurentei, Comisia însăși a considerat că aceste elemente de probă nu erau suficiente în ceea ce privește Gyproc. În consecință, recurenta apreciază că Tribunalul a încălcat principiul egalității de tratament prin faptul că a apreciat că elementele de probă invocate de Comisie au demonstrat corespunzător cerințelor legale participarea Lafarge, de la 31 august 1992, la o încălcare unică, complexă și continuă, în timp ce aceleași elemente nu au fost considerate suficiente în cazul Gyproc.
41. Recurenta, în răspunsul său, susține că prezentul motiv este admisibil întrucât, în cererea sa formulată în primă instanță, a menționat în repetate rânduri încălcarea de către Comisie a principiului egalității de tratament.
42. Comisia consideră că Lafarge nu a invocat un motiv întemeiat pe încălcarea principiului egalității de tratament în fața Tribunalului. În partea relevantă a cererii introductive în fața primei instanțe, Lafarge s‑a limitat, printre altele, să susțină că, „participarea Gyproc la aceleași «manifestări» a fost considerată de Comisie insuficientă pentru stabilirea aderării la o încălcare unică, complexă și continuă”. Prin urmare, Comisia apreciază că hotărârea atacată este motivată suficient. Mai mult, în opinia Comisiei, Gyproc nu este în aceeași situație cu Lafarge.
43. În plus, Comisia susține că recurenta nu poate să invoce în faza recursului un motiv întemeiat pe încălcarea principiului nediscriminării care nu a fost invocat în primă instanță. În consecință, acest motiv este inadmisibil.
44. În ceea ce privește argumentul recurentei din răspunsul său, în sensul că s‑a referit în repetate rânduri în cererea sa introductivă de instanță la încălcarea principiului egalității de tratament, Comisia consideră că referirile menționate au fost cuprinse în secțiuni foarte diferite ale cererii în susținerea altor motive cu privire la care recurenta nu a afirmat că au rămas fără răspuns în hotărârea atacată. Astfel, argumentul recurentei din răspunsul său constituie un motiv nou care nu este admisibil întrucât recurenta nu a susținut în cererea de recurs că alte puncte din cererea sa introductivă la prima instanță au rămas fără răspuns.
B – Apreciere
45. În cererea sa, recurenta a arătat că punctul din hotărârea atacată(32) vizat prin prezentul motiv de recurs se referă la al treilea motiv examinat în primă instanță, prin care reclamantul a invocat încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE, în măsura în care decizia în litigiu a stabilit o încălcare unică, complexă și continuă și a concluzionat că Lafarge a participat la aceasta. Punctul din acest motiv se referă în mod specific la durata participării Lafarge la încălcare.
46. În opinia noastră, acest motiv de recurs poate fi împărțit în două aspecte. În primul rând, recurenta susține încălcarea de către Tribunal a obligației de motivare. În al doilea rând, recurenta afirmă că Tribunalul a încălcat principiul egalității de tratament, în măsura în care a apreciat că s‑a stabilit de către Comisie corespunzător cerințelor legale că recurenta a participat, de la 31 august 1992, la o încălcare unică, complexă și continuă.
47. În ceea ce privește argumentul că Tribunalul a încălcat obligația de motivare, problema dacă motivarea unei hotărâri nu este suficientă sau este contradictorie este o problemă de drept care poate, ca atare, să fie invocată în cadrul unui recurs(33) .
48. În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, obligația Tribunalului de a‑și motiva hotărârile nu poate fi interpretată ca implicând că acesta este obligat să răspundă în detaliu la fiecare argument invocat de către recurentă, în special dacă argumentul nu are un caracter suficient de clar și de precis(34) .
49. De asemenea, trebuie amintit că obligația de motivare nu impune Tribunalului să facă o expunere care să urmeze în mod exhaustiv și unul câte unul toate argumentele prezentate de părțile în litigiu și că motivarea poate fi, așadar, implicită, cu condiția de a permite persoanelor interesate să cunoască motivele pentru care Tribunalul nu a admis argumentele acestora, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a‑și exercita controlul(35) .
50. Considerăm că recurenta, prin faptul că susține în cererea sa introductivă de instanță că „participarea Gyproc la aceleași «manifestări»[(36) ] a fost considerată de Comisie insuficientă pentru stabilirea aderării la o încălcare unică, complexă și continuă”(37), face o trimitere clară la discriminare, cu privire la care Tribunalul era ținut să răspundă. În timp ce cuvintele „discriminare” sau „inegalitate de tratament” nu au fost utilizate de Lafarge în primă instanță în contextul celui de al treilea motiv, considerăm că modul de redactare a cererii privind motivul respectiv era suficient de clar și de precis pentru ca Tribunalul să înțeleagă sensul acestui motiv.
51. În opinia noastră, un motiv întemeiat pe discriminare a fost invocat fără îndoială în cadrul celui de al treilea motiv examinat în primă instanță. Prin urmare, considerăm că nu poate fi acceptat argumentul Comisiei în sensul că Lafarge nu a invocat un motiv prin care să susțină încălcarea principiului egalității de tratament în fața Tribunalului.
52. Suntem de părere că Tribunalul nu a abordat nici măcar implicit problema discriminării în cadrul celui de al treilea motiv în primă instanță, în pofida faptului că de la punctul 496 din hotărârea atacată reiese clar că Tribunalul însuși a apreciat că problema discriminării constituie o parte integrantă a observațiilor prezentate în primă instanță. În opinia noastră, problema discriminării a fost invocată de Lafarge în scopul de a pune în discuție valoarea probatorie a elementelor de probă pe care s‑a întemeiat Comisia în decizia în litigiu pentru a constata că Lafarge participase, de la 31 august 1992, la o încălcare unică, complexă și continuă, astfel cum se pretinde că aceleași probe au fost considerate de Comisie ca fiind insuficiente pentru o astfel de constatare în cazul Gyproc. În plus, principiul nediscriminării este un principiu general al dreptului comunitar și, astfel, motivul invocat de Lafarge în acest sens în legătură cu probele invocate de Comisie în decizia în litigiu pentru a stabili că Lafarge participase, de la 31 august 1992, la o încălcare unică, complexă și continuă impunea, în opinia noastră, un răspuns din partea Tribunalului(38) .
53. Din cele de mai sus rezultă că hotărârea atacată nu abordează în mod suficient argumentul prezentat de recurentă în primă instanță referitor la discriminare. În special, hotărârea atacată nu permite Curții să își exercite controlul jurisdicțional, astfel încât primul aspect al acestui motiv de recurs trebuie, în opinia noastră, să fie declarat întemeiat.
54. În ceea ce privește al doilea aspect al acestui motiv de recurs întemeiat pe o încălcare a principiului egalității de tratament, considerăm că, în scopul de a permite Curții să controleze hotărârea Tribunalului, hotărârea respectivă trebuie să fie motivată suficient. În această cauză, lipsa totală de motivare din partea Tribunalului cu privire la problema discriminării în ceea ce privește al treilea motiv examinat de instanța respectivă împiedică Curtea să decidă dacă hotărârea atacată încalcă principiul egalității de tratament cu privire la acest punct.
55. Prin urmare, având în vedere considerațiile de mai sus, considerăm că hotărârea atacată trebuie să fie anulată în ceea ce privește concluziile referitoare la durata participării recurentei, de la 31 august 1992, la o încălcare unică, complexă și continuă. În lipsa unei decizii în primă instanță referitoare la motivul întemeiat pe discriminare și pe durata participării Lafarge la o încălcare unică, complexă și continuă, apreciem că, în conformitate cu articolul 61 din Statutul Curții, Curtea nu poate soluționa ea însăși în mod definitiv litigiul și trebuie să trimită cauza Tribunalului(39) .
VII – Al patrulea motiv de recurs: încălcarea de către Tribunal a principiilor proporționalității și egalității de tratament la stabilirea cuantumului de plecare al amenzii aplicate
A – Argumentație
56. Recurenta consideră că hotărârea atacată încalcă principiile proporționalității și egalității de tratament întrucât confirmă cuantumul de plecare al amenzii stabilite de Comisie, cuantum care este disproporționat în comparație cu cuantumul de plecare stabilit pentru alți destinatari ai deciziei în litigiu. Recurenta contestă afirmația făcută de Tribunal la punctul 634 din hotărârea atacată potrivit căreia cuantumul amenzii poate să fie calculat independent de cifrele de afaceri ale întreprinderilor. Chiar dacă afirmația respectivă este corectă, în decizia în litigiu, Comisia însăși a ales să împartă întreprinderile avute în vedere în două categorii în funcție de cota lor de piață. Astfel, în conformitate cu cauza Tokai Carbon și alții/Comisia(40), din moment ce Comisia a decis să stabilească categorii în temeiul cotelor de piață, Comisia și, așadar, Tribunalul în cadrul controlului jurisdicțional trebuie să asigure o relație proporțională între, pe de o parte, pragurile diferitelor categorii și, pe de altă parte, cota de piață a unei întreprinderi și clasificarea acesteia într‑o categorie sau alta.
57. Astfel, cuantumul de plecare stabilit pentru Lafarge a fost de 6,5 ori mai mare decât cel pentru Gyproc, deși cota de piață deținută de Lafarge (24 % – clasificată în a doua categorie), a fost de numai 3,4 ori mai mare decât cea deținută de Gyproc (7 % – clasificată în a treia categorie). În plus, în timp ce cota de piață deținută de Lafarge în 1997 a fost mai mică de 81 % din cea deținută de Knauf, respectivele întreprinderi au fost clasificate în aceeași categorie, iar cuantumul de plecare al amenzii a fost stabilit la 52 de milioane de euro.
58. În răspunsul său, recurenta susține că prezentul motiv de recurs este admisibil întrucât argumentele în discuție au fost invocate în primă instanță.
59. Comisia afirmă că Tribunalul, la punctul 634 din hotărârea atacată, nu a declarat că respectivul cuantum al amenzii poate fi calculat independent de cifrele de afaceri ale întreprinderilor. Comisia consideră că argumentul recurentei prin care contestă posibilitatea sau cel puțin metoda folosită de Comisie în scopul de a clasifica întreprinderile este inadmisibil din moment ce nu a fost invocat în primă instanță.
60. Comisia consideră că, în orice caz, argumentul menționat este vădit neîntemeiat. În cauza SGL Carbon/Comisia(41), Curtea a confirmat că membrii unei înțelegeri pot fi împărțiți în diferite categorii la stabilirea cuantumului de plecare al amenzii. În opoziție cu ceea ce afirmă Lafarge, atunci când Comisia decide să împartă întreprinderile în categorii pe baza cotelor de piață, nu este obligată să se asigure că respectivul cuantum de plecare al amenzii pentru fiecare dintre întreprinderi este strict proporțional cu cota sa de piață. Întrucât cotele de piață ale întreprinderilor sunt în mod necesar diferite, acest lucru ar însemna să oblige Comisia să creeze același număr de categorii ca și numărul întreprinderilor cărora le este aplicată o amendă și astfel să lipsească de obiect împărțirea în categorii. Comisia observă de asemenea că a ales să împartă întreprinderile respective în trei categorii în temeiul cotei de piață relevante din 1997. Astfel, BPB, ca rezultat al cotei sale de piață de 42 % și al poziției sale de mare producător, a fost clasificată în prima categorie. Knauf și Lafarge, care dețineau cote de piață de 28 % și, respectiv, 24 %, au fost clasificate în a doua categorie. Gyproc, având o cotă de piață de 7 % și fiind un actor foarte mic, a fost clasificat în a treia categorie.
B – Apreciere
61. În opinia noastră, prezentul motiv de recurs este inadmisibil și trebuie respins. Deși este adevărat că recurenta, în primă instanță, a pus în discuție faptul că respectivul cuantum de plecare al amenzii ce i‑a fost aplicat a fost stabilit la 52 de milioane de euro, Lafarge susține că nu a avut capacitatea economică să influențeze piața din Regatul Unit și cea germană. Lafarge nu a contestat în primă instanță, astfel cum procedează în prezentul motiv de recurs, posibilitatea sau cel puțin metoda urmată de Comisie pentru a împărți întreprinderile în categorii. În plus, în primă instanță, recurenta nu a invocat faptul că, întrucât Comisia a decis să împartă întreprinderile în categorii în temeiul cotelor de piață în scopul de a fixa cuantumul de plecare al amenzii, Comisia a fost obligată să se asigure că respectivul cuantum de plecare al amenzii pentru fiecare întreprindere era strict proporțional cu cota sa de piață.
62. În orice caz, considerăm că, în lumina jurisprudenței Curții din Hotărârea SGL Carbon/Comisia(42), prezentul motiv de recurs trebuie respins. Din hotărârea citată anterior reiese clar că, atunci când se împart în categorii întreprinderile care participă la o înțelegere în scopul stabilirii cuantumului de bază, nu trebuie să se țină seama de orice diferență între întreprinderi în ceea ce privește cifra de afaceri sau cota de piață.
63. În plus, astfel cum rezultă dintr‑o jurisprudență constantă, Comisia beneficiază de o largă putere de apreciere în ceea ce privește metoda de calcul al amenzilor și poate, în acest sens, să țină seama de factori multipli, respectând totodată plafonul privind cifra de afaceri prevăzut la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17. Curtea a subliniat de asemenea că metoda de calcul detaliată în Liniile directoare din 1998(43) cuprinde diferite elemente de flexibilitate care permit Comisiei să își exercite puterea de apreciere în conformitate cu articolul 15 din Regulamentul nr. 17, astfel cum este interpretat de Curte(44) .
64. În opinia noastră, deși este clar că nu există o proporționalitate strictă între cotele de piață deținute de Lafarge și de celelalte întreprinderi care participă la încălcare și cuantumul de plecare al amenzii care le‑a fost aplicată, considerăm că, având în vedere argumentele Comisiei expuse la punctul 60 de mai sus, recurenta nu a stabilit că metoda de clasificare stabilită de Comisie în scopul fixării cuantumului de bază al amenzii încalcă principiile proporționalității și egalității de tratament.
VIII – Al cincilea motiv de recurs: Tribunalul a săvârșit mai multe erori de drept și nu și‑a îndeplinit obligația de motivare cu privire la majorarea amenzii în temeiul încălcărilor repetate
65. Acest motiv de recurs a fost împărțit în două aspecte.
A – Primul aspect
1. Hotărârea atacată
66. În primă instanță, Lafarge a susținut printre altele că, întrucât condițiile de aplicare a majorării amenzii în temeiul încălcărilor repetate nu aveau temei juridic și întrucât niciun termen de prescripție nu este stabilit cu privire la perioada dintre două încălcări, majorarea amenzii în aceste împrejurări încalcă principiul legalității pedepselor și principiul securității juridice(45) .
67. Tribunalul a arătat că, în lumina Hotărârii Aalborg Portland și alții/Comisia(46), încălcările repetate sunt unele dintre elementele care pot fi luate în considerare la aprecierea gravității încălcării(47) . La punctul 724 din hotărârea atacată, Tribunalul a amintit că, în ceea ce privește problema termenului de prescripție, întrucât Comisia dispune de o putere de apreciere cu privire la factorii care pot fi luați în considerare în scopul stabilirii cuantumului amenzii, cum ar fi circumstanțele speciale ale cauzei, contextul și efectul descurajator al amenzilor, nu este necesar să se refere la o listă obligatorie sau exhaustivă a criteriilor de care trebuie să se țină seama. S‑a stabilit apoi, la punctul 725 din hotărârea atacată, că, atunci când ia în considerare încălcările repetate, Comisia nu poate fi ținută de vreun termen de prescripție. Tribunalul a declarat că încălcările repetate sunt un element important pe care Comisia trebuie să îl evalueze și că aceasta poate, în fiecare caz în parte, să ia în considerare indiciile care să confirme tendința spre o încălcare a normelor de concurență, inclusiv perioada care s‑a scurs între încălcările respective. Tribunalul a considerat că o perioadă mai mică de 10 ani care separă constatările a două încălcări probează o tendință din partea întreprinderii respective de a nu deduce consecințele corespunzătoare dintr‑o constatare în sarcina sa a unei încălcări a normelor de concurență(48) . Tribunalul a considerat că Lafarge a arătat o astfel de tendință, întrucât, deși fusese destinatarul Deciziei 94/815, o filială a Lafarge a continuat pentru o perioadă de patru ani după ce respectiva decizie a fost notificată recurentei să participe în mod activ la înțelegerea în cauză(49) .
2. Argumentație
68. Recurenta consideră că hotărârea atacată încalcă principiul general de drept nulla poena sine lege
și principiile generale de drept comune statelor membre, întrucât Tribunalul a considerat că, în scopul majorării cuantumului amenzii pentru motivul încălcărilor repetate, Comisia avea un temei juridic. Regulamentul nr. 17 nu autorizează Comisia să majoreze amenda pentru motivul încălcărilor repetate.
69. De asemenea, recurenta apreciază că hotărârea atacată încalcă principiul general al securității juridice, principiu comun statelor membre, în sensul că se putea constata de către Comisie existența unei încălcări repetate fără un termen de prescripție. Persoanele nu pot fi pedepsite în mod nelimitat pentru acte pe care le‑au săvârșit în trecut. În cea mai mare parte a statelor membre, legea stabilește în legătură cu încălcările repetate un termen maxim între încălcarea examinată și o eventuală constatare anterioară a unei încălcări, de la expirarea căruia această din urmă încălcare nu mai poate fi luată în considerare. Astfel, recurenta invită Curtea să își reexamineze poziția din cauza Groupe Danone/Comisia(50) .
70. Comisia consideră că argumente similare au fost respinse de Curte în cauza Groupe Danone/Comisia. O amendă poate fi majorată pentru motivul încălcărilor repetate, în temeiul Regulamentului nr. 17. În ceea ce privește termenul de prescripție, în prezenta cauză nu este necesar să se examineze dacă constatările Tribunalului ar face posibilă impunerea perpetuă a unei sancțiuni pentru încălcări repetate, întrucât Tribunalul a stabilit că o filială a recurentei continuase timp de patru ani să participe în mod activ la înțelegere, după ce Decizia 94/815 i‑a fost notificată, în timp ce, în cauza Groupe Danone/Comisia, o perioadă mai mică de 10 ani între încălcări a fost considerată de Curte în sensul că demonstrează o tendință de a nu deduce consecințele corespunzătoare din constatarea faptului că a încălcat normele de concurență.
3. Apreciere
71. Este evident că articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 nu face nicio referire specifică la încălcări repetate(51) . Cu toate acestea, în cauza Groupe Danone/Comisia, Curtea a confirmat că dispoziția menționată constituie temeiul juridic relevant în temeiul căruia Comisia poate aplica amenzi întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi pentru încălcarea articolelor 81 CE și 82 CE. În temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17, pentru stabilirea cuantumului amenzii trebuie luate în considerare durata și gravitatea încălcării în cauză(52) . În continuare, Curtea a reafirmat jurisprudența sa potrivit căreia, în timp ce cuantumul de bază al amenzii este stabilit în funcție de încălcare, gravitatea acesteia este determinată prin referire la numeroși alți factori, în privința cărora Comisia dispune de o marjă de apreciere. În opinia Curții, luarea în considerare a circumstanțelor agravante la stabilirea amenzii este compatibilă cu misiunea Comisiei de a asigura respectarea normelor de concurență. Orice încălcare repetată face parte dintre elementele care trebuie luate în considerare la analizarea gravității încălcării în cauză. Astfel, în opinia Curții din cauza Groupe Danone/Comisia, calificarea unei încălcări repetate drept circumstanță agravantă nu încalcă principiul nulla poena sine lege (53) .
72. În plus, în cauza Aalborg Portland și alții/Comisia, Curtea a declarat că încălcările repetate sunt unele dintre elementele care pot fi luate în considerare la aprecierea gravității încălcării(54) .
73. Separat de constatările Curții din cauzele Groupe Danone/Comisia și Aalborg Portland și alții/Comisia, putem observa că, în plus, potrivit unei jurisprudențe constante, Comisia are misiunea de cercetare și de sancționare a încălcărilor individuale și obligația de a duce o politică generală care urmărește aplicarea, în materia concurenței, a principiilor stabilite de tratat și orientarea în acest sens a comportamentului întreprinderilor în lumina acestor principii. În evaluarea gravității unei încălcări în scopul stabilirii cuantumului amenzii, Comisia trebuie să ia în considerare nu numai împrejurările particulare ale cauzei, ci și contextul în care apare încălcarea și trebuie să se asigure că acțiunea sa are efectul necesar de descurajare(55) .
74. În opinia noastră, în situația în care Comisia s‑a limitat în evaluarea gravității unei încălcări particulare la împrejurările respectivei încălcări, cu excluderea tuturor celorlalte circumstanțe aferente, inclusiv, în special, încălcările repetate, adevărata gravitate a încălcării în discuție nu poate să fie apreciată în mod corect și s‑ar aduce atingere sarcinii Comisiei de a asigura respectarea normelor de concurență. Considerăm că o asemenea abordare ar încălca necesitatea de a garanta efectul descurajator al sancțiunilor aplicate ca urmare a încălcărilor normelor comunitare de concurență(56) .
75. Prin urmare, considerăm că recurenta nu a furnizat niciun motiv concludent în temeiul căruia instanța ar trebui să se abată de la concluzia la care a ajuns în Hotărârea Groupe Danone/Comisia, și anume că problema încălcărilor repetate trebuie să fie apreciată în calitate de circumstanță agravantă, în cadrul analizei gravității încălcării, în conformitate cu articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17. Astfel, prin faptul că Tribunalul a considerat că, în scopul de a majora cuantumul amenzii pentru motivul încălcărilor repetate, Comisia a avut un temei juridic, hotărârea atacată nu încalcă, în opinia noastră, principiul general de drept nulla poena sine lege
și principiile generale de drept comune statelor membre.
76. În ceea ce privește problema lipsei unui termen de prescripție în legătură cu constatarea încălcărilor repetate, Curtea a confirmat în cauza Groupe Danone/Comisia că nici articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17, nici liniile directoare(57) nu prevedeau un termen de prescripție pentru o astfel de constatare(58) . În plus, Curtea a subliniat la punctul 38 din hotărâre că intră în puterea de apreciere a Comisiei constatarea și aprecierea caracteristicilor specifice ale unei încălcări repetate și că aceasta nu poate fi ținută de un eventual termen de prescripție pentru a face o astfel de constatare. Cu toate acestea, recurenta a invitat Curtea să își reconsidere în acest sens poziția din cauza Groupe Danone/Comisia.
77. Curtea, în cauza Groupe Danone/Comisia, a apreciat că încălcarea repetată constituie un element important pe care Comisia trebuie să îl aprecieze, având în vedere că luarea în considerare a acestuia are drept scop incitarea întreprinderilor care au manifestat o tendință de a încălca normele de concurență să își modifice comportamentul. Prin urmare, Comisia poate ține seama, în fiecare caz în parte, de indiciile care confirmă o astfel de tendință, inclusiv, de exemplu, de timpul care s‑a scurs între încălcările respective(59) .
78. În opinia noastră, la punctul 38 din Hotărârea Groupe Danone/Comisia se arată că instanța a apreciat că un termen maxim de prescripție static și inflexibil ar aduce atingere puterii de apreciere a Comisiei în stabilirea cuantumurilor amenzilor. În acest sens, considerăm că o încălcare anterioară foarte gravă poate constitui o parte a aprecierii gravității unei încălcări subsecvente, în pofida trecerii unui interval de timp considerabil, pe când o încălcare anterioară minoră nu ar justifica o astfel de considerație după scurgerea unui interval de timp mult mai scurt.
79. Cu toate acestea, considerăm că Hotărârea Groupe Danone/Comisia nu susține ideea că o persoană ar putea fi pedepsită nelimitat în timp pentru încălcări ale dreptului concurenței constatate în trecut.
80. În schimb, Curtea a indicat în această hotărâre, în mod întemeiat în opinia noastră, că, având în vedere situația de fapt din cauză și întrucât o perioadă relativ scurtă, și anume mai mică de 10 ani, s‑a scurs între încălcări, repetarea de către Groupe Danone a unui comportament contrar normelor legale ar demonstra o tendință a acestuia din urmă să nu deducă consecințele corespunzătoare din constatarea faptului că s‑au încălcat normele de concurență(60) .
81. Astfel, este clar că deși nu a fost prevăzut un termen de prescripție specific în ceea ce privește constatarea încălcărilor repetate, Curtea poate controla, atunci când i se solicită acest lucru, dacă Comisia și‑a depășit puterea de apreciere prin luare în considerare a unei încălcări anterioare a normelor de concurență. Prin urmare, considerăm că recurenta nu a demonstrat motivul pentru care ar trebui să fie reconsiderată de Curte constatarea acesteia din cauza Groupe Danone/Comisia privind lipsa unui termen de prescripție referitor la încălcările repetate.
82. În plus, din motive de exhaustivitate, observăm că, în prezenta cauză, recurenta nu contestă aprecierea Curții în sensul că, în pofida notificării Deciziei 94/815, filiala Lafarge a continuat să participe în mod activ, timp de patru ani, la încălcarea în discuție. În opinia noastră, o perioadă atât de scurtă nu poate fi considerată excesivă și, astfel, Comisia nu și‑a depășit puterea de apreciere în această privință.
83. În opinia noastră, în măsura în care reține că se poate constata de către Comisie existența unei încălcări repetate fără un termen de prescripție stabilit în acest sens, hotărârea atacată nu încalcă principiul general al securității juridice comun statelor membre.
84. Considerăm că, prin urmare, Curtea trebuie să respingă ca neîntemeiat primul aspect al celui de al cincilea motiv.
B – Al doilea aspect
1. Hotărârea atacată
85. Lafarge a susținut în primă instanță că în majoritatea statelor membre problema încălcărilor repetate nu poate fi luată în considerare, cu excepția situației în care a doua încălcare este săvârșită după ce hotărârea prin care se constată prima încălcare rămâne definitivă(61) .
86. Tribunalul a apreciat, la punctul 734 din hotărârea atacată, că este suficient ca întreprinderea să fie considerată în prealabil vinovată de o încălcare de același fel, chiar dacă decizia este în continuare supusă controlului jurisdicțional. Tribunalul a declarat că deciziile Comisiei sunt prezumate că sunt în conformitate cu normele legale atât timp cât acestea nu au fost anulate sau retrase și acțiunile formulate nu au efect suspensiv. În continuare, Tribunalul a apreciat la punctul 737 din hotărârea atacată că „[d]esigur, este adevărat că ar putea interveni o problemă în cazul în care o decizie anterioară, în temeiul căreia amenda a fost majorată printr‑o decizie ulterioară, ar fi anulată după adoptarea acesteia din urmă devenită deja definitivă. În această situație, încălcarea repetată nu ar exista în realitate. Cu toate acestea, dacă se dovedește că prima decizie prin care se sancționează o încălcare este neîntemeiată, aceasta ar însemna un fapt nou care ar determina reînceperea curgerii termenelor de introducere a recursului”.
2. Argumentație
87. Recurenta susține că Tribunalul a comis o eroare de drept și nu și‑a îndeplinit obligația de motivare în măsura în care a considerat că s‑ar putea majora de către Comisie amenda aplicată pentru motivul încălcărilor repetate, chiar dacă prima încălcare nu a devenit definitivă la data faptelor din decizia în litigiu.
88. În sistemele juridice penale ale statelor membre, o persoană este în general considerată în stare de recidivă numai în situația în care, după ce a fost condamnată definitiv pentru o primă încălcare, acesta comite o altă încălcare. Unul dintre elementele esențiale ale unei încălcări repetate este o constatare definitivă a încălcării care necesită epuizarea căilor de atac la data la care este comisă a doua încălcare. În prezenta cauză, Comisia s‑a întemeiat pe Decizia 94/815 pentru a constata că Lafarge era autorul unei încălcări repetate. Totuși, Lafarge a formulat o acțiune în anulare împotriva deciziei, iar Tribunalul a pronunțat hotărârea la 15 mai 2000(62) . Întrucât recurenta nu a formulat un recurs, hotărârea respectivă a devenit definitivă numai după două luni de la notificarea acesteia către Lafarge. Practicile în cauză în decizia în litigiu s‑au încheiat, în opinia Comisiei, în noiembrie 1998. Cu toate acestea, la data respectivă, Lafarge nu fusese condamnată definitiv pentru vreo încălcare, întrucât Tribunalul nu se pronunțase încă în cauza Cimenteries CBR și alții/Comisia.
89. Astfel, întrucât a permis Comisiei să majoreze în mod arbitrar cuantumul amenzii, Tribunalul a încălcat principiul general nulla poena sine lege .
90. Tribunalul a comis o eroare de drept în sensul că a afirmat că termenul de introducere a unui recurs va curge din nou în situația în care, după adoptarea celei de a doua decizii, prima decizie a fost anulată definitiv. Tratatul și celelalte dispoziții de drept comunitar nu prevăd un termen de reintroducere a unei acțiuni în anulare împotriva unei decizii a Comisiei. Prin referirea la o procedură inexistentă în scopul de a justifica o constatare a unei încălcări repetate în lipsa unei prime constatări definitive a încălcării, Tribunalul nu a respectat de asemenea obligația de motivare.
91. În situația în care o hotărâre de anulare a unei decizii a Comisiei a fost considerată un fapt nou care determină reluarea termenelor limită de introducere a unei acțiuni în anulare împotriva unei a doua decizii a Comisiei care a sancționat întreprinderea fără respectarea normelor legale pentru încălcări repetate, această soluție ar impune o sarcină anormală și nejustificată întreprinderii în cauză și, astfel, ar încălca principiul bunei administrări a justiției și economia de procedură.
92. În răspunsul său, recurenta susține că, în opoziție cu afirmațiile Comisiei, natura și severitatea sancțiunilor din domeniul dreptului concurenței necesită ca aceleași garanții care se aplică recidivei din dreptul penal să se aplice și încălcărilor repetate în cauzele din domeniul dreptului concurenței. Curtea a declarat că, având în vedere natura încălcărilor în discuție și natura și gradul de severitate al sancțiunilor care rezultă din acestea, principiul prezumției de nevinovăție se aplică procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență de către întreprinderi, proceduri care pot duce la aplicarea de amenzi sau penalități de întârziere (a se vedea în acest sens în special Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Öztürk din 21 februarie 1984, seria A, nr. 73, și Hotărârea Lutz din 25 august 1987, seria A, nr. 123‑A)(63) . În consecință, Curtea a acceptat implicit că, ținând seama de natura și gradul de severitate al sancțiunilor din domeniul dreptului concurenței, acestea sunt sancțiuni de drept penal.
93. În ceea ce privește argumentele(64) Comisiei referitoare la Hotărârea Queenborough Rolling Mill/Comisia(65), recurenta arată că această hotărâre se referă în mod specific la aplicarea Deciziei nr. 1831/81/CECO a Comisiei din 24 iunie 1981 privind instituirea pentru întreprinderile din domeniul industriei siderurgice a unui regim de supraveghere și a unui nou regim al cotelor de producție a anumitor produse(66) . Decizia nr. 1831/81, care definește în mod expres condițiile în care cuantumul amenzii aplicate pentru depășirea cotelor poate fi majorat în situația depășirii repetate a cotelor, nu poate fi invocată în cazul încălcărilor din dreptul concurenței.
94. Comisia observă că deciziile sale sunt prezumate că sunt în conformitate cu normele legale atât timp cât acestea nu au fost anulate sau retrase și acțiunile formulate în fața Curții nu au efect suspensiv. Comisia consideră în cauza de față că trebuie evitată orice analogie cu dreptul penal. Curtea a confirmat natura administrativă a procedurii în cauzele din domeniul dreptului concurenței(67) . În plus, astfel cum a recunoscut și Lafarge, Decizia nr. 94/815 era definitivă la data adoptării deciziei în litigiu.
95. Comisia consideră că, deși instanțele comunitare aplică anumite principii generale de drept penal comune statelor membre, acest fapt nu înseamnă că toate principiile aplicabile în dreptul penal al fiecăruia dintre statele membre sunt aplicabile sau pot fi transpuse. Statele membre au decis, în conformitate cu articolul 15 alineatul (4) din Regulamentul nr. 17, că „[d]eciziile adoptate în temeiul alineatelor (1) și (2) nu sunt de natură penală” [traducere neoficială]. Această alegere legislativă a fost confirmată de Consiliu la articolul 23 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat(68) . Comisia arată că singura jurisdicție a unui stat membru care s‑a pronunțat cu privire la o problemă similară, și anume Curtea Supremă spaniolă în 2005, a adoptat în acest sens aceeași poziție cu cea a Comisiei.
96. Comisia susține că natura definitivă a deciziei anterioare nu este inerentă rațiunii de a fi a încălcărilor repetate. Hotărârea Curții pronunțată în cauza Queenborough Rolling Mill/Comisia(69) confirmă că o majorare a amenzii datorată încălcărilor repetate nu necesită o epuizare a tuturor căilor de atac. Comisia consideră că s‑ar putea aduce atingere politicii de concurență și obiectivelor urmărite de Comisie dacă o acțiune formulată împotriva unei prime decizii a Comisiei ar împiedica luarea în considerare, într‑o a doua decizie, a încălcărilor repetate.
97. Cu toate acestea, Comisia este de acord cu recurenta în sensul că, în opoziție cu ceea ce pretinde Tribunalul la punctul 737 din hotărârea atacată, nicio dispoziție de drept comunitar nu prevede posibilitatea redeschiderii termenelor limită de introducere a acțiunii în anulare împotriva unei decizii a Comisiei. Având în vedere importanța generală a acestei probleme, Comisia consideră că se impune ca motivarea Tribunalului cu privire la aceasta să fie înlocuită de propria motivare a Curții. Comisia apreciază că, în situația în care prima decizie de constatare a unei încălcări a normelor de concurență este anulată, întreprinderea în cauză poate solicita Comisiei să reexamineze a doua decizie. Un refuz din partea Comisiei în sensul efectuării unei asemenea reexaminări ar putea constitui obiectul unei acțiuni în anulare în fața Tribunalului. Această soluție este în conformitate cu logica sistemului creat de tratat și confirmat de jurisprudență. De asemenea, soluția este în conformitate cu principiile bunei administrări și securității juridice prin faptul că evită riscul unor acțiuni cu efect exclusiv dilatoriu. Articolul 233 CE prevede că instituția emitentă a actului anulat este obligată să ia măsurile impuse de executarea hotărârii Curții de Justiție. În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, existența faptelor noi și substanțiale poate justifica formularea unei cereri care are ca obiect reexaminarea deciziei anterioare care a devenit definitivă. În exercitarea competenței sale de fond, Tribunalul poate modifica amenda. Această soluție a fost adoptată în cauza Usinor/Comisia(70) . Comisia consideră că soluția propusă de recurentă ar putea aduce atingere principiului potrivit căruia actele instituțiilor comunitare sunt prezumate legale, precum și efectului nesuspensiv al acțiunilor.
C – Apreciere
98. Recurenta susține că Tribunalul a încălcat principiile generale de drept comune statelor membre, principiul nulla poena sine lege, principiul bunei administrări a justiției și a comis o eroare de drept referindu‑se la o procedură inexistentă și nu și‑a îndeplinit obligația de motivare atunci când s‑a pronunțat în sensul că s‑ar putea constata de către Comisie o încălcare repetată, deși constatarea referitoare la prima încălcare nu a devenit definitivă.
99. În opinia noastră, Tribunalul a comis în mod evident o eroare de drept în măsura în care a apreciat, la punctul 737 din hotărârea atacată, că în situația în care prima decizie de sancționare a unei încălcări s‑ar dovedi neîntemeiată, aceasta ar constitui un fapt nou care ar determina curgerea unui nou termen de introducere a recursului. Suntem în totalitate de acord atât cu recurenta, cât și cu Comisia, în sensul că termenul de introducere a unei acțiuni în anulare împotriva unei decizii a Comisiei, care este stabilit de articolul 230 CE, nu poate începe să curgă din nou(71) .
100. Întrucât această motivare eronată constituie parte integrantă a motivării făcute de Tribunal, în opinia noastră rezultă că hotărârea atacată trebuie anulată în măsura în care respinge solicitarea Lafarge referitoare la faptul că s‑a comis o eroare de către Comisie în sensul că aceasta a constatat o încălcare repetată, deși constatarea privind prima încălcare nu devenise definitivă(72) .
101. În temeiul articolului 61 din Statutul Curții de Justiție, în cazul în care recursul este întemeiat, Curtea anulează hotărârea Tribunalului. În acest caz, Curtea poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului, în vederea rejudecării.
102. În speță, considerăm că deoarece litigiul este în stare de judecată, Curtea poate să soluționeze în mod definitiv litigiul.
103. În prezenta cauză, nu se contestă că la momentul adoptării deciziei în litigiu, la 27 noiembrie 2002, legalitatea Deciziei 94/815, pe care se întemeiază în decizia în litigiu constatările Comisiei cu privire la încălcările repetate, nu mai poate fi contestată de Lafarge în cadrul unei acțiuni în anulare, în conformitate cu articolul 230 CE, din cauza notificării Hotărârii Cimenteries CBR și alții/Comisia(73), intervenită în 2000, și a lipsei unui recurs introdus în termenele prevăzute.
104. Cu toate acestea, recurenta menționează că, atât timp cât prima încălcare nu a devenit definitivă(74) la data faptelor în discuție în decizia în litigiu, Comisia nu ar fi trebuit să majoreze amenda.
105. Trebuie amintit că încălcarea de care se face vinovată Lafarge, care face obiectul deciziei în litigiu, a continuat până la 25 noiembrie 1998. În memoriile în primă instanță și în cele depuse la Curte, Lafarge a susținut că, în ceea ce privește actele comise înainte de luna iulie 2000(75), nu poate fi considerată autorul unor încălcări repetate.
106. În memoriile sale depuse la Tribunal și la Curte, Lafarge a făcut numeroase referințe la coduri penale și la jurisprudența din câteva state membre, potrivit cărora noțiunea de recidivă nu poate fi aplicată înainte de rămânerea definitivă a primei condamnări. În opinia noastră, nu poate fi acceptat argumentul recurentei potrivit căruia natura și severitatea sancțiunilor din domeniul dreptului concurenței necesită ca aceleași garanții care se aplică recidivei din dreptul penal să se aplice și încălcărilor repetate în cauzele din domeniul dreptului concurenței.
107. Din cuprinsul articolului 15 alineatul (4) din Regulamentul nr. 17 reiese clar că o decizie a Comisiei prin care se aplică amenzi pentru practicile anticoncurențiale nu este de natură penală(76) . În consecință, în lumina voinței clare, exprese, a legiuitorului comunitar, considerăm că trebuie evitată orice analogie strictă între sancțiunile de drept penal și sancțiunile aplicate de Comisie pentru încălcarea normelor de drept al concurenței.
108. Cu toate acestea, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, pe parcursul procedurii administrative la Comisie în cazurile de dreptul concurenței, Comisia este obligată să respecte principiile fundamentale ale dreptului comunitar(77) . Prin urmare, trebuie să se examineze din această perspectivă problema încălcărilor repetate.
109. Deși recurenta, în argumentația sa, a făcut numeroase referiri la principiul bunei administrări a justiției, al economiei de procedură și la principiul securității juridice, considerăm că nu a demonstrat deloc cum aceste principii, care în opinia noastră constituie parte a principiilor fundamentale de drept comunitar, au fost încălcate cu privire la situația particulară a recurentei.
110. Este cert că recurenta nu a fost niciodată, de fapt, în situația în care o amendă majorată i‑ar fi fost aplicată în temeiul încălcărilor repetate printr‑o a doua decizie, în timp ce decizia prin care se constată prima încălcare, și anume Decizia 94/815, putea să facă încă obiectul unei acțiuni în anulare și a unui recurs ulterior. Așadar, recurenta nu a fost niciodată confruntată cu ceea ce numește „sarcină anormală” sau „sarcină inechitabilă”(78) . Recurenta nu s‑a aflat niciodată în poziția în care, de exemplu, ar fi trebuit să solicite Comisiei să modifice decizia în litigiu pentru motivul unei amenzi excesive sau să formuleze o acțiune în fața Curții de Justiție a Uniunii împotriva unei eventual refuz al Comisiei să procedeze în acest sens. Astfel, argumentele recurentei sunt abstracte și ipotetice întrucât acestea nu afectează situația sa particulară.
111. Prin urmare, considerăm că această problemă cu care se confruntă Curtea este mai curând restrânsă prin natura sa și că acesta din urmă trebuie să își limiteze analiza în lumina faptelor necontestate de care dispune.
112. În opinia noastră, abordarea restrictivă a problemei încălcării repetate adoptate de recurentă, și anume că o amendă nu poate fi majorată pentru motivul încălcărilor repetate, cu excepția situației în care prima încălcare era definitivă la data faptelor în discuție în decizia în litigiu, este excesiv de limitativă în contextul sancțiunilor de dreptul concurenței, sancțiuni care nu au o natură penală.
113. Această abordare ar restrânge în mod inutil și artificial posibilitatea Comisiei de a invoca încălcări repetate ca un mijloc de a combate activitățile ilegale și de a preveni reapariția acestora. Ar însemna ca adevărata gravitate a unor încălcări să fie subestimată sau sancționată prea puțin sever. În plus, considerăm că nu poate fi subliniată prea mult prezumția că actele instituțiilor Uniunii sunt legale și produc efecte juridice atât timp cât acestea nu au fost retrase, anulate în cadrul unei acțiuni în anulare sau declarate nevalide ca urmare, printre altele, a unei trimiteri preliminare sau a unei excepții de nelegalitate. În opinia noastră, este vorba despre un fundament al dreptului Uniunii Europene, care urmărește garantarea securității juridice. Întrucât prezumția în cauză poate fi răsturnată în cadrul procedurilor din fața Tribunalului și a Curții de Justiție, considerăm că nu există niciun motiv aparent în cauza de față pentru a califica în mod suplimentar această prezumție.
114. Prin urmare, considerăm, în lumina faptelor din prezenta cauză, că abordarea invocată de recurentă, în lipsa demonstrării unui scop concludent, nu numai că aduce atingere în mod nejustificat competenței Comisiei de a aplica amenzi în scopul de a combate comportamente anticoncurențiale, ci aduce atingere și prezumției de legalitate a actelor instituțiilor comunitare.
115. În plus, am putea adăuga, pentru exhaustivitate, că acceptarea abordării invocate de recurentă, chiar dacă aceasta ar fi pertinentă în speță, ar putea determina o situație în care autorul încălcării, ținând seama de durata procedurilor în fața Tribunalului și a Curții de Justiție(79), ar putea evita consecințele unei încălcări repetate, ceea ce ar împiedica exercitarea rolului Comisiei de aplicare a dreptului concurenței. În schimb, autorul încălcării poate solicita întotdeauna Comisiei, în special în situația anulării deciziei de constatare a primei încălcări, să reexamineze decizia sa ulterioară de constatare a unei încălcări repetate și să formuleze o acțiune în anulare împotriva unui eventual refuz al Comisiei de a proceda în acest sens.
116. Din cele de mai sus rezultă că motivul invocat de Lafarge referitor la încălcarea principiului, recunoscut de statele membre, potrivit căruia o persoană nu poate fi considerată autorul unei încălcări repetate, cu excepția situației în care noua încălcare este ulterioară primei încălcări devenite definitive, este în opinia noastră lipsit de temei și trebuie, așadar, să fie respins.
IX – Al șaselea motiv de recurs: eroare de drept în ceea ce privește majorarea cuantumului de plecare al amenzii în temeiul efectului descurajator
A – Hotărârea atacată
117. Lafarge a susținut în primă instanță că cerința de a asigura amenzii un efect descurajator trebuie examinată la terminarea calculului acesteia și că, în măsura în care Comisia a procedat în acest sens, ar fi trebuit să ajungă la concluzia că nu se justifica majorarea amenzii pentru a se asigura un efect descurajator suficient. Tribunalul a apreciat, la punctul 683 din hotărârea atacată, că „decizia referitoare la cerința de a aplica un factor de descurajare ținând seama de dimensiunea întreprinderii și de resursele globale, în sensul că acesta nu se referă la ajustarea cuantumului amenzii, nu este influențată de etapa calculului amenzii în care intervine”. Tribunalul a adăugat, la punctul 684, că „majorarea amenzii în scopul efectului descurajator nu se întemeiază pe o evaluare a faptului dacă cuantumul de plecare al amenzii este corespunzător obiectivului de descurajare al amenzii, astfel încât cuantumul amenzii este irelevant în contextul de față”.
B – Argumentație
118. Recurenta susține că Tribunalul a încălcat, la punctele 680-684 din hotărârea atacată, articolul 81 CE și Regulamentul nr. 17, întrucât a apreciat că se poate evalua de către Comisie necesitatea de a majora cuantumul amenzii în temeiul efectului descurajator în etapa calculării cuantumului de bază al amenzii, și nu la terminarea calculării amenzii. Recurenta consideră că descurajarea constă în majorarea cuantumului amenzii, calculate în temeiul gravității și a duratei încălcării și a oricăror circumstanțe agravante sau atenuante, în situația în care cuantumul final apare ca fiind insuficient pentru a convinge întreprinderea respectivă și alți operatori economici de gravitatea încălcării și de imperativul de a nu relua această încălcare. Prin definiție, în scopul evaluării aspectului dacă cuantumul final al amenzii este suficient pentru un efect descurajator, acest cuantum trebuie cunoscut.
119. Recurenta arată că potrivit orientărilor din 2006 privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003(80) (denumite în continuare „Orientările din 2006”), decizia de a aplica o majorare specifică a amenzii în scopul asigurării unui efect disuasiv este evaluată ținând seama de cuantumul final al amenzii și, în consecință, după evaluarea cuantumului de bază al amenzii și ulterior ajustării pentru motivul circumstanțelor agravante sau atenuante.
120. Comisia consideră că în opoziție cu ceea ce susține Lafarge, problema efectului descurajator nu constă în majorarea cuantumului unei amenzi doar în situația în care cuantumul final al amenzii este insuficient pentru a convinge întreprinderea respectivă sau alți operatori economici să nu săvârșească o nouă încălcare. Efectul descurajator face parte integrantă din politica în materie de concurență și urmărește orientarea comportamentului întreprinderilor. De asemenea, Comisia arată că decizia în litigiu a fost adoptată cu aplicarea Liniilor directoare din 1998 și nu cu aplicarea Orientărilor din 2006. Liniile directoare din 1998 prevăd că dimensiunea și resursele globale ale întreprinderii pot fi luate în considerare în evaluarea gravității încălcării (punctul 1.A), și aceasta înainte de analizarea duratei (punctul 1.B) și a eventualelor circumstanțe agravante sau atenuante. În această privință, Comisia are posibilitatea să modifice politica sa de amenzi din domeniul concurenței. Modul de redactare a Liniilor directoare din 1998 și a Orientărilor din 2006 este asemănător în sensul că oferă posibilitatea Comisiei să țină seama, în calculul amenzilor, de dimensiunile și resursele globale ale întreprinderilor. În plus, etapa în care dimensiunea întreprinderii este luată în considerare nu este relevantă întrucât majorarea amenzii pe acest temei este independentă de cuantumul final al amenzii. De asemenea, Comisia consideră că, în cadrul unui recurs, Curtea nu poate substitui, pentru motive de echitate, aprecierea Tribunalului cu propria apreciere, atunci când acesta se pronunță în exercitarea competenței sale de fond asupra cuantumului amenzilor.
C – Apreciere
121. Prezentul motiv de recurs privește evaluarea făcută de Tribunal cu privire la aplicarea de către Comisie a unui coeficient multiplicator cu efect descurajator în calcularea amenzii aplicate recurentei, ținând seama de dimensiunea și de resursele globale ale întreprinderii și în special de etapa în care coeficientul multiplicator a fost aplicat.
122. Potrivit unei jurisprudențe constante, Comisia dispune de o competență de apreciere deosebit de întinsă în ceea ce privește alegerea elementelor care trebuie luate în considerare în vederea stabilirii cuantumului amenzilor, cum ar fi în special împrejurările particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul descurajator al amenzilor, fără a fi necesar să se facă referire la o listă obligatorie sau exhaustivă de criterii de care trebuie să se țină seama(81) .
123. Curtea a arătat în Hotărârea Showa Denko/Comisia că noțiunea „descurajare” constituie unul dintre elementele care trebuie luate în considerare la calcularea cuantumului amenzii(82) . Potrivit unei jurisprudențe constante, amenzile aplicate pentru încălcări ale articolului 81 CE și prevăzute de articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 sunt destinate să sancționeze actele ilegale ale întreprinderilor în cauză și să descurajeze atât întreprinderile respective, cât și alți operatori să încalce în viitor normele din materia dreptului comunitar al concurenței. În consecință, atunci când Comisia calculează cuantumul amenzii, poate să țină seama, printre altele, de dimensiunea și de capacitatea economică a întreprinderii în cauză(83) . În cauza respectivă, Curtea a apreciat că Tribunalul a fost îndreptățit să considere că, datorită cifrei de afaceri globale „enorme” în comparație cu ceilalți membri ai înțelegerii, Showa Denko KK putea mult mai ușor să strângă sumele necesare pentru a plăti amenda, fapt care justifica, în vederea unui efect descurajator al acesteia din urmă, aplicarea unui coeficient multiplicator(84) . Curtea s‑a referit la acesta ca fiind „coeficient de multiplicare cu efect descurajator”.
124. Astfel cum reiese cu claritate din cauza Showa Denko/Comisia, Curtea a considerat că poate fi aplicat un coeficient de multiplicare cu efect descurajator, în scopul de a se lua în considerare impactul relativ pe care îl poate avea o amendă asupra membrilor unei înțelegeri.
125. Având în vedere că, în asemenea împrejurări, coeficientul de multiplicare se referă la dimensiunea diferită și la capacitatea economică a întreprinderii în cauză, suntem de părere că, în lumina puterii largi de apreciere acordate în acest sens Comisiei, aceasta poate stabili un coeficient de multiplicare cu efect descurajator prin referire la respectiva diferență specifică.
126. În această situație, ținând seama că prin coeficientul de multiplicare cu efect descurajator se au în vedere dimensiunile și capacitățile economice relative ale membrilor unei înțelegeri mai curând decât o evaluare a cuantumului real și concret al amenzii, considerăm că etapa de calcul al amenzii în care coeficientul multiplicator menționat este aplicat poate fi lipsită de pertinență. În plus, problema dacă Comisia, la adoptarea Orientărilor din 2006(85), a modificat etapa de calcul al amenzii în care este aplicat un astfel de coeficient de multiplicare cu efect descurajator, poate fi, în opinia noastră, considerată lipsită de pertinență atunci când coeficientul de multiplicare respectiv se referă la dimensiunea și capacitatea economică relativă a întreprinderii în cauză(86) .
127. Prin urmare, considerăm că, întrucât a apreciat că este lipsită de pertinență etapa de calcul al amenzii de către Comisie în care se aplică coeficientul de multiplicare cu efect descurajator în scopul de a se lua în considerare dimensiunea și resursele globale ale unei întreprinderi și, așadar, de a reflecta maniera în care membrii unei înțelegeri sunt într‑adevăr afectați prin amendă, Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept.
128. Așadar, în opinia noastră, cel de al șaselea motiv al recurentei trebuie respins ca neîntemeiat.
X – Cheltuieli de judecată
129. Întrucât cauza este trimisă în parte Tribunalului spre rejudecare, în opinia noastră, cererea privind cheltuielile de judecată aferente prezentei proceduri de recurs trebuie soluționată odată cu fondul.
XI – Concluzie
130. Considerăm că, prin urmare, Curtea ar trebui:
– să anuleze Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene (Camera a treia) din 8 iulie 2008, pronunțată în cauza T‑54/03, Lafarge/Comisia, în măsura în care Tribunalul a respins motivul invocat de Lafarge în temeiul încălcării de către Comisie a principiului egalității de tratament în ceea ce privește participarea societății Lafarge, de la 31 august 1992, la o încălcare unică, complexă și continuă;
– să trimită Tribunalului spre rejudecare cauza pentru ca acesta să se pronunțe cu privire la problema încălcării de către Comisie a principiului egalității de tratament în ceea ce privește participarea societății Lafarge, de la 31 august 1992, la o încălcare unică, complexă și continuă;
– să respingă recursul pentru celelalte capete de cerere;
– să soluționeze odată cu fondul cererea privind cheltuielile de judecată.
(1) .
(2)
–	Decizie privind o procedură de aplicare a articolului 81 din Tratatul CE împotriva BPB PLC, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA și Gyproc Benelux NV (cazul COMP/E-1/37.152 – Plăci din ipsos) [notificată cu numărul C(2002) 4570], JO 2005, L 166, p. 8.
(3)
–	JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3.
(4)
–	A se vedea articolul 1 din decizia în litigiu.
(5)
–	Articolul 1 din decizia în litigiu.
(6)
–	A se vedea punctul 549 din decizia în litigiu. Comisia a avut în vedere pentru cuantumul de plecare cota de piață a întreprinderilor pe baza cifrelor de afaceri rezultate din vânzările produsului pe cele patru piețe principale din Comunitate (punctul 546 din decizia în litigiu).
(7)
–	Decizia din 13 iulie 1994 privind o procedură în temeiul articolului [81] din Tratatul CE (cazul IV/C/33.833 – Carton) (JO 1994, L 243, p. 1), a impus o amendă de 1 750 000 ECU. În Hotărârea din 14 mai 1998, BPB de Eendracht/Comisia (T‑311/94, , Rec., p. II‑1129), Tribunalul de Primă Instanță a redus amenda la 750 000 ECU.
(8)
–	Decizia din 30 noiembrie 1994 privind o procedură în temeiul articolului [81] din Tratatul CE (cazurile IV/33.126 și 33.322 – Ciment) (JO 1994, L 343, p. 1), a impus o amendă de 22 872 000 ECU. În Hotărârea din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia (T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95-T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491), Tribunalul de Primă Instanță a redus amenda la 14 248 000 EUR (a se vedea cauza T‑43/95).
(9)
–	JO 1996, C 207, p. 4.
(10)
–	A se vedea articolul 3 din decizia în litigiu.
(11)
–	A se vedea punctul 282 din hotărârea atacată.
(12)
–	A se vedea punctul 301 din hotărârea atacată.
(13)
–	Punctul 324 din hotărârea atacată. A se vedea raționamentul de la punctul 325 din hotărârea atacată.
(14)
–	A se vedea punctul 326 din hotărârea atacată.
(15)
–	A se vedea printre altele Hotărârea din 6 aprilie 2006, General Motors/Comisia (C‑551/03 P, Rec., p. I‑3173, punctul 52), Hotărârea din 22 mai 2008, Evonik Degussa/Comisia și Consiliul (C‑266/06 P, Rep., p. I‑81*, punctul 73), și Hotărârea din 18 decembrie 2008, Coop de France bétail et viande și alții/Comisia (C‑101/07 P și C‑110/07 P, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 59).
(16)
–	A se vedea printre altele Hotărârea Evonik Degussa/Comisia și Consiliul, citată la nota de subsol 15, punctul 74, și Hotărârea Coop de France bétail et viande și alții/Comisia, citată la nota de subsol 15, punctul 60.
(17)
–	Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 50).
(18)
–	Punctul 429 din hotărârea atacată.
(19)
–	Citată la nota de subsol 17. La punctele 55-57, Curtea a apreciat că, întrucât interzicerea participării la acorduri anticoncurențiale și sancțiunile pe care autorii încălcării le pot suporta sunt bine cunoscute, este normal pentru activitățile în legătură cu aceste practici și aceste acorduri să aibă loc într‑un mod clandestin, ca reuniunile să fie ținute în secret, cel mai adesea într‑o țară terță, și ca documentația asociată să fie redusă la minimum. Chiar dacă Comisia descoperă elemente de probă care arată clar contactul ilegal dintre comercianți, cum ar fi procesele‑verbale ale reuniunilor, aceasta va fi în mod obișnuit doar fragmentară și rară, astfel încât este deseori necesar să se reconstituie anumite detalii prin deducție. În cele mai multe situații, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie dedusă dintr‑o serie de coincidențe și indicii care, luate împreună, pot, în lipsa unei alte explicații plauzibile, să constituie proba unei încălcări a normelor de concurență.
(20)
–	A se vedea punctul 494 din hotărârea atacată.
(21)
–	A se vedea punctul 127 din decizia în litigiu și punctul 503 din hotărârea atacată.
(22)
–	A se vedea punctele 503 și 504 din hotărârea atacată.
(23)
–	A se vedea punctul 506 din hotărârea atacată.
(24)
–	A se vedea punctul 507 din hotărârea atacată.
(25)
–	A se vedea de asemenea punctul 510 din hotărârea atacată.
(26)
–	A se vedea punctul 512 din hotărârea atacată.
(27)
–	Ordonanța din 17 septembrie 1996, San Marco/Comisia (C‑19/95 P, Rec., p. I‑4435, punctul 40), și Hotărârea din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia (C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul 19).
(28)
–	Hotărârea din 7 iulie 1994, Dunlop Slazenger/Comisia (T‑43/92, Rec., p. II‑441, punctul 79), și Hotărârea din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctul 86).
(29)
–	Hotărâre citată la nota de subsol 17, punctele 78 și 79.
(30)
–	A se vedea punctul 515 din hotărârea atacată.
(31)
–	A se vedea punctul 510 din hotărârea atacată.
(32)
–	Recurenta se referă în mod specific la punctul 496 din hotărârea atacată.
(33)
–	A se vedea în acest sens, printre altele, Hotărârea din 7 mai 1998, Somaco/Comisia (C‑401/96 P, Rec., p. I‑2587, punctul 53), și Hotărârea din 11 ianuarie 2007, Technische Glaswerke Ilmenau/Comisia (C‑404/04 P, Rep., p. I‑1*, punctul 90).
(34)
–	Hotărârea din 6 martie 2001, Connolly/Comisia (C‑274/99 P, Rec., p. I‑1611, punctul 121), și Hotărârea din 11 septembrie 2003, Belgia/Comisia (C‑197/99 P, Rec., p. I‑8461, punctul 81).
(35)
–	A se vedea în special Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, citată la nota de subsol 17, punctul 372, și Hotărârea din 25 octombrie 2007, Komninou și alții/Comisia (C‑167/06 P, punctul 22).
(36)
–	Și anume referirea la cota de piață deținută de Lafarge, cuprinsă în tabelele domnului C și anumite declarații ale BPB.
(37)
–	În cererea introductivă la prima instanță, Lafarge a citat de asemenea nota de subsol 413 din decizia în litigiu, în care se menționează că „s‑ar fi subliniat de Comisie că sunt anumite elemente de fapt care arată că Gyproc a luat parte la un comportament care poate fi caracterizat anticoncurențial înainte ca reuniunea de la Versailles să aibă loc […] Cu toate acestea, referitor la acest comportament, Comisia nu poate să furnizeze probele necesare că Gyproc a știut sau ar fi trebuit să știe că adera la reuniunea de la Londra privind schimbul de informații între [reprezentanții la nivel înalt] pe cele patru piețe majore”.
(38)
–	Considerăm că Lafarge a invocat în mod efectiv în primă instanță principiul egalității procedurale potrivit căruia aceeași probă trebuie să fie evaluată în același mod cu privire la diferite părți care se află în aceeași poziție procedurală.
(39)
–	A se vedea, prin analogie, Hotărârea din 2 decembrie 2009, Comisia/Irlanda și alții (C‑89/08 P, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 89), Hotărârea din 17 decembrie 2009, Comisia/Koninklijke FrieslandCampina (C‑519/07 P, nepublicată încă în Repertoriu, punctele 106-109), Hotărârea din 3 iulie 2003, Chronopost și alții/Ufex și alții (C‑83/01 P, C‑93/01 P și C‑94/01 P, Rec., p. I‑6993, punctul 45), și Hotărârea din 11 noiembrie 1997, Comisia și Franța/Ladbroke Racing (C‑359/95 P și C‑379/95 P, Rec., p. I‑6265, punctul 39).
(40)
–	Hotărârea din 29 aprilie 2004, Tokai Carbon și alții/Comisia (T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01-T‑246/01, T‑251/01 și T‑252/01, Rec., p. II‑1181).
(41)
–	Hotărârea din 29 iunie 2006, SGL Carbon/Comisia (C‑308/04 P, Rec., p. I‑5977, punctele 52 și 53).
(42)
–	Citată la nota de subsol 41, punctele 52 și 53.
(43)
–	Linii directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „Liniile directoare din 1998”).
(44)
–	Hotărârea SGL Carbon/Comisia, citată la nota de subsol 41, punctele 46 și 47.
(45)
–	A se vedea punctul 701 din hotărârea atacată.
(46)
–	Citată la nota de subsol 17; a se vedea punctul 91.
(47)
–	A se vedea punctele 721 și 722 din hotărârea atacată.
(48)
–	A se vedea punctele 725 și 726 din hotărârea atacată.
(49)
–	A se vedea punctul 727 din hotărârea atacată.
(50)
–	Hotărârea din 8 februarie 2007, Groupe Danone/Comisia (C‑3/06 P, Rep., p. I‑1331).
(51)
–	În Concluziile prezentate în cauza Groupe Danone/Comisia, avocatul general Poiares Maduro a afirmat: „[S]e admite că articolul 15 alineatul (2), deși stabilește un plafon clar, este formulat în termeni generali în ceea ce privește elementele pentru calculul cuantumului exact al amenzii. Cu toate acestea, în contextul dreptului concurenței, considerăm că, de regulă, este rezonabil și previzibil ca, în exercitarea competenței sale de apreciere, Comisia să aprecieze încălcarea repetată ca un element ce ține de gravitatea încălcării. Aceasta pare să fie și opinia Curții, astfel cum reiese din jurisprudență”. Hotărâre citată la nota de subsol 50; a se vedea punctul 21.
(52)
–	Idem . A se vedea punctul 24.
(53)
–	Idem . A se vedea punctele 25, 26 și 30.
(54)
–	Citată la nota de subsol 17; a se vedea punctul 91.
(55)
–	Hotărârea din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia (100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctul 106).
(56)
–	Necesitatea de a garanta efectul descurajator al sancțiunilor în domeniul concurenței a fost subliniată de Curte în Hotărârea din 7 iunie 2007, Britannia Alloys & Chemicals/Comisia (C‑76/06 P, Rep., p. I‑4405), și în Hotărârea Coop de France bétail et viande și alții/Comisia, citată la nota de subsol 15.
(57)
–	În această cauză este vorba despre Liniile directoare din 1998.
(58)
–	Hotărâre citată la nota de subsol 50; a se vedea punctele 36 și 37.
(59)
–	Idem . A se vedea punctul 39.
(60)
–	Idem . A se vedea punctul 40.
(61)
–	A se vedea punctul 704 din hotărârea atacată.
(62)
–	Hotărârea Cimenteries CBR și alții/Comisia, citată la nota de subsol 8.
(63)
–	Hotărârea din 8 iulie 1999, Montecatini/Comisia (C‑235/92 P, Rec., p. I‑4539, punctul 176).
(64)
–	A se vedea punctul 96 de mai jos.
(65)
–	Hotărârea din 20 iunie 1985, Queenborough Rolling Mill/Comisia (64/84, Rec., p. 1829).
(66)
–	JO 1981, L 180, p. 1.
(67)
–	Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, citată la nota de subsol 17, punctul 200.
(68)
–	JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269.
(69)
–	Citată la nota de subsol 65.
(70)
–	Hotărârea din 13 decembrie 1984, Usinor/Comisia (78/83, Rec., p. 4177, punctele 7-11).
(71)
–	Totuși, facem precizarea că este posibil, în conformitate cu articolul 44 din Statutul Curții de Justiție, să se solicite Curții revizuirea unei hotărâri în urma descoperirii unui fapt de natură să aibă o influență decisivă și care, înainte de pronunțarea hotărârii, era necunoscut Curții și părții care solicită revizuirea. Astfel cum reiese dintr‑o jurisprudență constantă, revizuirea nu reprezintă o procedură de recurs, ci o cale de atac extraordinară care permite punerea în discuție a autorității de lucru judecat a unei hotărâri definitive pe baza constatărilor unor fapte pe care instanța s‑a întemeiat. Revizuirea presupune descoperirea unor elemente de fapt care au existat anterior hotărârii sau ordonanței, care, la data respectivă, nu au fost cunoscute de instanța care a pronunțat hotărârea sau ordonanța, precum și de partea care a solicitat revizuirea și care, dacă ar fi fost luate în considerare de instanță, ar fi putut să determine o soluție diferită de aceea pronunțată în cadrul litigiului respectiv. A se vedea Hotărârea din 2 aprilie 2009, Yedaș Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret/Consiliul și Comisia (C‑255/06 P‑REV, nepublicată încă în Repertoriu, punctele 14-16). Tribunalul, în secțiunea relevantă din hotărârea atacată, nu s‑a referit la procedura revizuirii.
(72)
–	Utilizarea termenului „definitivă” de Tribunal și în argumentația părților, în legătură cu o decizie a Comisiei, este, în opinia noastră, destul de înșelătoare, întrucât termenul respectiv vizează aparent epuizarea de către destinatarul deciziei a posibilității de formulare a unei acțiuni în anulare sau a posibilității de a formula un recurs ulterior. Cu toate acestea, dintr‑o jurisprudență constantă reiese că actele instituțiilor comunitare beneficiază, în principiu, de o prezumție de legalitate. Așadar, acestea produc efecte juridice atâta vreme cât nu au fost retrase, anulate în cadrul unei acțiuni în anulare sau declarate ca fiind lipsite de validitate în urma unei trimiteri preliminare sau a unei excepții de nelegalitate (Hotărârea din 5 octombrie 2004, Comisia/Grecia, C‑475/01, Rec., p. I‑8923, punctul 18, și Hotărârea din 12 februarie 2008, CELF și ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, Rep., p. I‑469, punctul 60). Astfel, în opinia noastră, actele instituțiilor comunitare pot fi considerate definitive de la adoptarea acestora, chiar dacă acestea pot fi contestate în cadrul unui număr de proceduri care includ, fără a se limita, acțiunea în anulare și recursul ulterior.
(73)
–	Citată la nota de subsol 8.
(74)
–	Considerăm că acest lucru înseamnă că termenul de introducere a unei acțiuni în anulare, în conformitate cu articolul 230 CE, și a unui recurs ulterior nu expirase.
(75)
–	A se vedea punctul 706 din hotărârea atacată.
(76)
–	A se vedea de asemenea articolul 23 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1/2003.
(77)
–	Hotărârea din 9 noiembrie 1993, Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Comisia (322/81, Rec., p. 3461, punctul 7); a se vedea de asemenea Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia, citată la nota de subsol 55, punctul 8.
(78)
–	A se vedea punctul 91 de mai sus.
(79)
–	Fapt care este imprevizibil și nu poate fi stabilit în avans.
(80)
–	JO 2006, C 210, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264.
(81)
–	A se vedea printre altele Hotărârea din 29 iunie 2006, Showa Denko/Comisia (C‑289/04 P, Rec., p. I‑5859, punctul 36), Ordonanța din 25 martie 1996, SPO și alții/Comisia (C‑137/95 P, Rec., p. I‑1611, punctul 54), și Hotărârea din 17 iulie 1997, Ferriere Nord/Comisia (C‑219/95 P, Rec., p. I‑4411, punctul 33). Cu toate acestea, puterea de apreciere a Comisiei nu este limitată, întrucât această putere trebuie să respecte principiile generale de drept comunitar cu ocazia stabilirii amenzilor, cum ar fi principiul egalității de tratament și principiul proporționalității.
(82)
–	La punctul 15 din Hotărârea Showa Denko/Comisia (citată la nota de subsol 81), Curtea a apreciat că a fost luată în considerare de Comisie cifra de afaceri globală numai în scopul stabilirii unui „coeficient de multiplicare cu efect descurajator”. Pe de altă parte, în stabilirea cuantumului de bază al amenzii, Comisia a ținut seama numai de cifra de afaceri globală în ceea ce privește produsele la care se referă înțelegerea. În ceea ce privește procedurile în curs, a se vedea punctele 5 și 6 de mai sus, împreună cu nota de subsol 6.
(83)
–	A se vedea Hotărârea Showa Denko/Comisia, citată la nota de subsol 81, punctul 16, și Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia, citată la nota de subsol 55, punctele 119-121. În Concluziile prezentate în cauza Britannia Alloys & Chemicals/Comisia (citată la nota de subsol 56), avocatul general Bot a arătat, la nota de subsol 21, că „[f]oarte devreme, Curtea a recunoscut, prin Hotărârea din 15 iulie 1970, ACF Chemiefarma/Comisia (41/69, Rec., p. 661), că sancțiunile prevăzute la articolul 15 din Regulamentul nr. 17 «au drept scop reprimarea comportamentelor ilegale și prevenirea oricărei încălcări repetate» (punctul 173)”.
(84)
–	A se vedea Hotărârea Showa Denko/Comisia, citată la nota de subsol 81, punctul 18.
(85)
–	Este cert că la momentul la care amenda a fost aplicată pentru Lafarge prin decizia în litigiu, erau aplicabile Liniile directoare din 1998. Punctul 1.A din Liniile directoare din 1998, referitor la gravitate, prevede printre altele că: „[D]e asemenea, este necesar să se țină seama de capacitatea economică efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii semnificative altor operatori, în special consumatorilor, și să se fixeze amenda la un nivel care să îi asigure un efect suficient de descurajator”. Conținutul Orientărilor din 2006 este, așadar, lipsit de pertinență, din punct de vedere temporal, față de împrejurările cauzei. În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, aplicarea eficientă a normelor comunitare de concurență presupune ca, în orice moment, Comisia să poată adapta nivelul amenzilor la necesitățile unei astfel de politici. A se vedea Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia, citată la nota de subsol 55, punctul 109, și Hotărârea din 2 octombrie 2003, Aristrain/Comisia (C‑196/99 P, Rec., p. I‑11005, punctul 81). Așadar, Comisia poate să modifice liniile sale directoare în materie de amenzi fără să pună în discuție poziția sa anterioară cu privire la acest subiect.
(86)
–	Cu toate acestea, facem precizarea că în Hotărârea Showa Denko/Comisia (citată la nota de subsol 81), Curtea a afirmat că amenda aplicată unei întreprinderi poate fi calculată prin includerea unui factor de descurajare și că acest factor trebuie evaluat având în vedere o multitudine de elemente, și nu numai situația particulară a întreprinderii în cauză (punctul 23). Reiese astfel clar că dimensiunea și capacitatea economică a întreprinderii în cauză pot constitui numai unul dintre factorii avuți în vedere la stabilirea unui coeficient de multiplicare cu efect descurajator. În această privință, Orientările din 2006 prevăd, sub denumirea „Creșterea specifică pentru a garanta caracterul disuasiv”, că în afară de cifra de afaceri a întreprinderilor, în anumite împrejurări, „Comisia ține seama de necesitatea de a majora sancțiunea pentru a depăși cuantumul câștigurilor ilicite realizate în urma încălcării, atunci când este posibilă o astfel de estimare” (punctele 30 și 31 din Orientările din 2006, citate la nota de subsol 80). În situația în care coeficientul multiplicator cu efect descurajator se stabilește în temeiul, în special, al câștigurilor realizate în urma încălcării, considerăm că etapa de calcul al amenzii în care a fost aplicat coeficientul multiplicator poate avea importanță. Totuși, problema existenței și a cuantumului câștigurilor ilicite realizate în urma încălcării nu este pertinentă în cadrul prezentei proceduri.