62013CC0393
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
PAOLO MENGOZZI
prezentate la 17 iulie 2014 (
1
)
Cauza C‑393/13 P
Consiliul Uniunii Europene
împotriva
Alumina d.o.o.
„Recurs — Dumping — Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 464/2011 — Import de pudră de zeolit A originară din Bosnia și Herțegovina — Regulamentul (CE) nr. 1225/2009 — Articolul 2 — Valoare normală — Operațiuni comerciale normale”
1.
Prin recursul formulat, Consiliul Uniunii Europene solicită Curții să anuleze Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene Alumina/Consiliul (
2
) (denumită în continuare „hotărârea atacată”) prin care Tribunalul a anulat Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 464/2011 al Consiliului din 11 mai 2011 de impunere a unei taxe antidumping definitive și de percepere definitivă a taxei provizorii aplicate importurilor de pudră de zeolit A originară din Bosnia și Herțegovina (
3
) (denumit în continuare „regulamentul în litigiu”), în măsura în care viza Alumina d.o.o. (denumită în continuare „Alumina”), reclamantă în primă instanță.
2.
Recursul formulat de Consiliu privește interpretarea reținută de Tribunal a noțiunii de „vânzări efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale”, care este prevăzută la articolul 2 din Regulamentul (CE) nr. 1225/2009 al Consiliului din 30 noiembrie 2009 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Comunității Europene (
4
) (denumit în continuare „regulamentul de bază”).
3.
Problema de drept ridicată, în esență, de prezentul recurs este următoarea, și anume: vânzările al căror preț include o primă destinată să acopere riscul ca cumpărătorul produselor în cauză să plătească cu întârziere sau să nu plătească din cauza situației sale financiare constituie vânzări efectuate în cursul unor „operațiuni comerciale normale”, astfel încât să trebuiască să fie luate în considerare la calcularea valorii normale care trebuie comparată cu prețul de export pentru a stabili existența unui dumping? Consiliul consideră că, întrucât a oferit un răspuns negativ la această întrebare, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în hotărârea atacată în ceea ce privește interpretarea noțiunii „operațiuni comerciale normale”. Prin urmare, Consiliul solicită Curții să anuleze hotărârea menționată.
I – Cadrul juridic
4.
Articolul 2 alineatele (1)-(4) și alineatul (6) din regulamentul de bază prevede în special:
„(1)   Valoarea normală se stabilește de obicei pe baza prețurilor plătite sau care urmează să fie plătite, în cadrul operațiunilor comerciale normale, de către cumpărători independenți din țara exportatoare.
În cazul în care exportatorul din țara exportatoare nu produce sau nu comercializează produsul similar, valoarea normală se stabilește pe baza prețurilor altor comercianți sau producători.
Prețurile practicate între părți care par a fi asociate sau par să fi încheiat un acord de compensare nu pot fi considerate prețuri practicate în cadrul operațiunilor comerciale normale și nu pot fi utilizate pentru a stabili valoarea normală decât în cazul în care se stabilește că prețurile în cauză nu sunt afectate de relațiile dintre părți.
[…]
(2)   Vânzările produsului similar destinat consumului pe piața internă a țării exportatoare se utilizează în mod normal la stabilirea valorii normale în cazul în care volumul acestor vânzări reprezintă cel puțin 5 % din volumul vânzărilor produsului în cauză în Comunitate. Cu toate acestea, se poate utiliza un volum de vânzări mai mic, de exemplu, atunci când prețurile practicate sunt considerate reprezentative pentru piața respectivă.
(3)   În cazul în care nu se efectuează nicio vânzare a produsului similar în cadrul operațiunilor comerciale normale sau în cazul în care aceste vânzări sunt insuficiente sau în cazul în care, din cauza unei situații speciale a pieței, aceste vânzări nu permit efectuarea unei comparații valabile, valoarea normală a produsului similar se calculează pe baza costului de producție din țara de origine, la care se adaugă o sumă rezonabilă pentru costurile de vânzare, cheltuielile administrative și alte costuri generale și pentru profit sau pe baza prețurilor de export, practicate în cadrul operațiunilor comerciale normale, către o țară terță adecvată, cu condiția ca aceste prețuri să fie reprezentative.
[…]
(4)   Nu se poate considera că vânzările produsului similar pe piața internă a țării exportatoare sau vânzările către o terță țară la prețuri mai mici decât costurile de producție unitare (fixe și variabile), la care se adaugă costurile de vânzare, cheltuielile administrative și alte costuri generale, nu au loc în cadrul operațiunilor comerciale normale din cauza prețului lor și nu pot fi eliminate din calculul pentru stabilirea valorii normale decât în cazul în care se stabilește că aceste vânzări se efectuează pe o perioadă extinsă, în cantități substanțiale și la prețuri care nu pot acoperi toate costurile într‑o perioadă de timp rezonabilă.
[…]
(6)   Sumele corespunzătoare costurilor de vânzare, cheltuielilor administrative și altor costuri generale, precum și profitul se stabilesc în funcție de date reale privind producția și vânzările produsului similar în cadrul operațiunilor comerciale normale ale exportatorului sau producătorului care fac obiectul anchetei. Atunci când aceste sume nu pot fi stabilite în acest mod, pot fi determinate pe baza:
(a)
mediei ponderate a sumelor reale privind producția și vânzările produsului similar pe piața internă a țării de origine, sume stabilite pentru ceilalți exportatori sau producători care fac obiectul anchetei;
(b)
sumelor reale aferente producției și vânzărilor, în cadrul unor operațiuni comerciale normale, din aceeași categorie generală de produse pe piața internă a țării de origine, pentru exportatorul sau producătorul respectiv;
(c)
oricărei alte metode rezonabile, cu condiția ca suma reprezentând profitul stabilită astfel să nu depășească profitul realizat în mod normal de alți exportatori sau producători din vânzări de produse din aceeași categorie generală pe piața internă a țării de origine.”
II – Istoricul litigiului
5.
În urma unei plângeri depuse la 4 ianuarie 2010, Comisia Europeană a publicat, la 17 februarie 2010, un aviz de inițiere a unei proceduri antidumpig privind importurile de pudră de zeolit A originară din Bosnia și Herțegovina (
5
), produs utilizat ca adjuvant pentru fabricarea detergenților sub formă de pulbere și a dedurizanților pentru apă.
6.
La 15 noiembrie 2010, Comisia a adoptat Regulamentul (UE) nr. 1036/2010 de instituire a unei taxe antidumping provizorii privind importurile de pudră de zeolit A originară din Bosnia și Herțegovina (
6
) (denumit în continuare „regulamentul provizoriu”) prin care a impus o taxă antidumping provizorie de 28,1 % la importurile acestui produs originar din Bosnia și Herțegovina.
7.
Din acest regulament reiese, pe de o parte, că perioada de anchetă a fost cuprinsă între 1 ianuarie și 31 decembrie 2009 și, pe de altă parte, că grupul Birac, căruia îi aparține Alumina, era, în perioada respectivă, singurul producător‑exportator al produsului în cauză în Bosnia și Herțegovina (
7
).
8.
Din regulamentul provizoriu reiese de asemenea că, pentru calcularea valorii normale, Comisia a recurs la metodologia descrisă la articolul 2 alineatul (3) din regulamentul de bază, întrucât vânzările Alumina pe piața internă nu erau reprezentative în sensul articolului 2 alineatul (2) din același regulament. Pentru determinarea valorii normale în conformitate cu metodologia menționată, Comisia a utilizat în special profitul mediu ponderat realizat din vânzările pe piața internă ale unui produs similar efectuate în perioada de anchetă în cursul unor operațiuni comerciale normale de grupul Birac din care face parte Alumina (
8
).
9.
Prin scrisorile din 1 decembrie 2010 și din 19 martie 2011, Alumina a invocat în special faptul că determinarea valorii normale efectuată de Comisie încălca articolul 2 alineatele (3) și (6) din regulamentul de bază, întrucât Comisia utilizase în acest scop marja profitului realizată din vânzări către singurul client intern al grupului Birac, vânzări care au fost afectate de un risc crescut de neplată sau de plată tardivă și care, în consecință, includeau o majorare a prețului cu 25 % în temeiul primei pentru acest risc. Prin urmare, potrivit societății Alumina, aceste operațiuni nu constituiau operațiuni comerciale normale conform regulamentului de bază și astfel nu puteau fi luate în considerare pentru determinarea valorii normale.
10.
Prin regulamentul în litigiu, Consiliul a impus o taxă antidumping definitivă de 28,1 % privind pudra de zeolit A originară din Bosnia și Herțegovina, aplicabilă prețului net franco frontieră a Uniunii Europene, înainte de vămuire.
11.
Din acest regulament rezultă că Consiliul a respins argumentul prezentat de Alumina potrivit căruia vânzările pe piața internă nu trebuiau să fie considerate ca fiind efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale, afirmând că „ancheta [stabilise] că datele și probele prezentate de [grupul] Birac constituie o bază fiabilă pentru determinarea valorii normale” (
9
).
III – Hotărârea atacată
12.
Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 16 iunie 2011, Alumina a introdus o acțiune în anulare împotriva regulamentului în litigiu, în susținerea căreia a invocat două motive întemeiate pe încălcarea articolului 2 alineatele (3) și (6) și, respectiv, a articolului 2 alineatul (6) din regulamentul de bază.
13.
În hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că este necesar să examineze în primul rând al doilea motiv întemeiat pe aplicarea eronată a noțiunii „vânzări efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale”. Astfel, mai întâi, Tribunalul a respins, în esență, primul aspect al acestui motiv, aspect în contextul căruia Alumina susținea că vânzările nereprezentative în sensul articolului 2 alineatul (2) din regulamentul de bază nu ar fi putut fi considerate ca fiind efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale. În continuare, Tribunalul a analizat al doilea aspect al celui de al doilea motiv. În contextul acestui aspect, Alumina invoca faptul că Consiliul a săvârșit o eroare atunci când a tratat ca fiind efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale vânzările produsului în cauză realizate de această societate către singurul său client intern, deși prețurile vânzărilor fuseseră majorate cu 25 % în temeiul unei prime de risc de plată tardivă sau de neplată.
14.
În această privință, Tribunalul a amintit, mai întâi, la punctele 26-30 din hotărârea atacată, că determinarea valorii normale în temeiul articolului 2 alineatele (3) și (6) din regulamentul de bază vizează stabilirea unei valori normale care să fie cea mai apropiată posibil de prețul de vânzare al unui produs, astfel cum ar fi dacă produsul în cauză ar fi vândut în țara de origine sau de export în cursul unor operațiuni comerciale normale. Apoi, Tribunalul a amintit jurisprudența potrivit căreia noțiunea de operațiuni comerciale normale – care, în opinia Tribunalului, are un conținut obiectiv – urmărește să excludă, pentru determinarea valorii normale, situațiile în care vânzările pe piața internă nu sunt realizate în condiții normale. Potrivit Tribunalului, această noțiune poate fi invocată atât de instituții, cât și de operatorii vizați în prezența unor circumstanțe care afectează caracterul normal al operațiunilor în cauză.
15.
În ceea ce privește în special prima de risc în cauză, Tribunalul a apreciat la punctele 36-41 din hotărârea atacată că o astfel de primă nu reprezintă o parte din valoarea produsului vândut și nici nu are legătură cu caracteristicile acestuia, ci constituie, în schimb, o contraprestație a riscului pe care și‑l asumă furnizorul prin vânzarea de produse către un client determinat și își datorează existența și amploarea identității acestui client. Prin urmare, potrivit Tribunalului, luarea în considerare a unei astfel de prime de risc în cadrul determinării valorii normale are ca efect introducerea în calcul a unui factor care nu are vocația de a stabili prețul la care produsul ar fi vândut în țara de origine, ci vizează exclusiv capacitatea financiară a cumpărătorului intern determinat. Potrivit Tribunalului, luarea în considerare a unei astfel de prime de risc majorează astfel în mod artificial rezultatul calculului valorii normale, afectând validitatea acestui calcul, precum și, în consecință, validitatea aprecierii existenței unui dumping.
16.
Pe baza acestor considerații, Tribunalul a admis acțiunea și a anulat regulamentul în litigiu, în măsura în care vizează Alumina.
IV – Procedura în fața Curții și concluziile părților
17.
Prin actul depus la grefa Curții la 11 iulie 2013, Consiliul a formulat un recurs împotriva hotărârii atacate.
18.
Prin recursul formulat, Consiliul solicită Curții:
—
anularea hotărârii atacate;
—
respingerea acțiunii și
—
obligarea Alumina la plata cheltuielilor de judecată aferente recursului și procedurii în fața Tribunalului.
19.
Alumina solicită Curții:
—
respingerea recursului formulat de Consiliu;
—
cu titlu subsidiar, soluționarea acțiunii în primă instanță și anularea regulamentului în litigiu și
—
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
V – Analiză
20.
În susținerea recursului său, care privește exclusiv punctele 36-41 din hotărârea atacată, Consiliul invocă un motiv unic, întemeiat pe interpretarea eronată a noțiunii „vânzări efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale”. Consiliul susține, în primul rând, că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în interpretarea acestei noțiuni, întrucât a apreciat că vânzările nu au fost efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale și că nu trebuie, așadar, să fie luate în considerare pentru calcularea valorii normale, în cazul în care prețul lor include o primă precum cea din speță, destinată să acopere riscul de plată tardivă sau de neplată de către cumpărător. Consiliul susține, în al doilea rând, că, prin adoptarea unei astfel de interpretări, Tribunalul a încălcat principiul securității juridice. În al treilea rând, Consiliul invocă încălcarea de către Tribunal a obligației de motivare care îi incumbă.
21.
Înainte de a analiza pe fond argumentele formulate de Consiliu în unicul său motiv, este necesar să examinăm excepția de inadmisibilitate invocată de Alumina împotriva recursului.
A – Cu privire la admisibilitatea recursului
22.
Alumina susține că motivul unic invocat de Consiliu în susținerea recursului său privește o chestiune de fapt, iar nu încălcarea unei norme de drept. Motivul unic menționat ar fi, așadar, inadmisibil în fața Curții, astfel încât recursul ar trebui respins ca fiind inadmisibil în întregime. Consiliul însuși, în înscrisurile sale depuse în fața Tribunalului, ar fi calificat drept chestiune de fapt problema dacă vânzările interne efectuate de Alumina către singurul său client intern fuseseră efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale. Consiliul contestă excepția de inadmisibilitate și consideră că recursul său este admisibil.
23.
În această privință, trebuie amintit că din articolul 256 TFUE și din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene rezultă că Tribunalul este singurul competent, pe de o parte, să constate faptele și, pe de altă parte, să aprecieze aceste fapte. Numai în situația în care inexactitatea materială a constatării faptelor efectuată de Tribunal rezultă din înscrisurile aflate la dosar care i‑au fost prezentate sau în cazul denaturării elementelor de probă reținute în susținerea faptelor menționate această constatare și aprecierea elementelor de probă respective constituie probleme de drept supuse controlului Curții în cadrul recursului. În schimb, Curtea este competentă, în temeiul articolului 256 TFUE, să exercite un control asupra calificării juridice a acestor fapte și asupra consecințelor juridice care au fost stabilite de Tribunal pe baza acestora (
10
).
24.
Or, deși problema de a stabili în mod concret dacă anumite vânzări au fost efectuate – sau nu au fost efectuate – în cursul unor operațiuni comerciale normale constituie efectiv o chestiune de fapt care nu este supusă controlului Curții, se impune totuși constatarea că, prin intermediul unicului său motiv, Consiliul impută Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept în interpretarea noțiunii „vânzări efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale”, astfel cum este prevăzută la articolul 2 din regulamentul de bază, întrucât acesta a apreciat că astfel de operațiuni comerciale normale pot avea loc chiar dacă prețurile vânzărilor respective includ o primă destinată să acopere riscul de neplată sau de întârziere a plății.
25.
Unicul motiv invocat de Consiliu nu privește, așadar, constatarea faptelor sau aprecierea elementelor de probă realizată de Tribunal, ci interpretarea unei noțiuni juridice și consecințele juridice care decurg din aplicarea noțiunii în cazul unor fapte, astfel cum au fost constatate acestea.
26.
În opinia noastră, rezultă că unicul motiv invocat de Consiliu trebuie considerat ca fiind admisibil.
B – Cu privire la fond
1. Argumentele părților
27.
Consiliul susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a pornit de la principiul că vânzările nu sunt efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale în cazul în care prețul include un element, cum este în speță prima de risc de neplată, care nu are legătură cu valoarea produsului. O astfel de interpretare a noțiunii „vânzări efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale” nu ar fi susținută nici de regulamentul de bază, nici de Acordul privind aplicarea articolului VI al Acordului General pentru Tarife și Comerț 1994 (
11
) (denumit în continuare „acordul antidumping”). Această interpretare nu se întemeiază nici pe jurisprudența Curții.
28.
Criteriul „prețului care reflectă valoarea produsului” ales de Tribunal ar fi, în opinia Consiliului, inadecvat pentru a stabili dacă o vânzare este efectuată în cursul unor operațiuni comerciale normale. Astfel, utilizarea acestui criteriu ar obliga instituțiile să „ghicească” în mod sistematic motivele plății (și aplicării) prețurilor comunicate și să determine valoarea reală a produsului. O astfel de practică nu numai că ar fi nerealistă și contrară principiului securității juridice, dar nu ar avea nicio legătură cu noțiunea de operațiuni comerciale normale, care ar presupune verificarea dacă vânzările respective au avut loc în condiții și în conformitate cu practici care, în decursul unei perioade rezonabile, pot fi considerate ca fiind normale pentru vânzările interne în cauză.
29.
Interpretarea Tribunalului ar implica, în plus, un risc considerabil de abuz. Astfel, pentru ca vânzările interne la prețuri ridicate să nu fie luate în considerare în scopul calculării dumpingului, ar fi suficient ca exportatorii să includă în contractele lor de vânzări interne o clauză care să prevadă că prețul include o primă referitoare la un element artificial, indiferent care ar fi acesta, prezumat a nu avea nicio legătură cu valoarea produsului, și ca apoi să susțină că, prin urmare, aceste vânzări nu au avut loc în cursul unor operațiuni comerciale normale și trebuie, în consecință, să fie excluse de la calculul valorii normale.
30.
În plus, trimiterea la articolul 2 alineatul (10) litera (k) din regulamentul de bază realizată de Tribunal la punctul 38 din hotărârea atacată ar fi lipsită de sens, întrucât ajustările prevăzute la articolul respectiv ar fi destinate să elimine anumite diferențe existente între valoarea normală și prețul de export și nu ar fi aplicabile decât după determinarea valorii respective, iar nu în vederea determinării acesteia.
31.
În sfârșit, Consiliul susține că Tribunalul nu și‑a motivat în mod suficient concluziile, încălcându‑și astfel obligația de motivare.
32.
Alumina susține însă că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare în interpretarea noțiunii de vânzări efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale, ci a aplicat în mod corect criteriile elaborate de Curte în jurisprudența sa. Astfel, Tribunalul ar fi statuat în mod întemeiat că vânzările interne efectuate cu o primă de risc nu pot fi considerate ca fiind efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale, întrucât ele nu rezultă dintr‑un comportament normal al cumpărătorilor și nici dintr‑o formare normală a prețurilor.
33.
Argumentul întemeiat pe riscul de abuz ar fi înșelător. Astfel, Comisia însăși ar fi recunoscut că vânzările efectuate de Alumina către singurul său client intern erau afectate de o primă de risc de 25 % care viza în mod expres să acopere riscul de neplată, astfel încât Consiliul nu ar putea să susțină că această primă are un caracter artificial. În plus, nu ar exista un risc de abuz, întrucât Tribunalul și‑ar fi limitat în mod expres interpretarea noțiunii de vânzări efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale la existența unei prime de risc precum cea în cauză.
34.
În sfârșit, Alumina susține, pe de o parte, că interpretarea noțiunii de vânzări efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale realizată de Tribunal este în conformitate cu jurisprudența și nu încalcă, prin urmare, principiul securității juridice și, pe de altă parte, că Tribunalul și‑a motivat concluziile corespunzător cerințelor legale.
2. Apreciere
35.
Recursul formulat de Consiliu privește, în esență, interpretarea noțiunii de vânzări efectuate în cursul unor „operațiuni comerciale normale” („ordinary course of trade”) reținută de Tribunal în hotărârea atacată, care, în opinia Consiliului, ar fi afectată de o eroare de drept.
36.
În această privință, mai întâi, trebuie amintit că, în temeiul articolului 1 alineatul (2) din regulamentul de bază, pentru a stabili dacă un produs face obiectul unui dumping, prețul său de export trebuie comparat cu prețul practicat în cursul unor operațiuni comerciale normale pentru produsul similar în țara exportatoare.
37.
Noțiunea de operațiune comercială normală este, prin urmare, intrinsecă noțiunii de dumping. Mai exact, această noțiune este inerentă determinării valorii normale a produsului similar, care trebuie comparată cu prețul de export pentru a stabili existența unui dumping. Noțiunea de operațiune comercială normală este prezentă de fapt în întregul cuprins al articolului 2 secțiunea A din regulamentul de bază, care conține dispozițiile privind determinarea valorii normale (
12
). Vânzările care nu sunt efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale trebuie excluse de la calculul valorii normale (
13
).
38.
Deși constituie o noțiune fundamentală pentru determinarea existenței unui dumping, nici acordul antidumping, nici regulamentul de bază nu conțin definiția noțiunii de operațiune comercială normală. Regulamentul de bază oferă totuși câteva indicații în această privință, întrucât prevede în mod explicit două tipuri de vânzări care, în anumite condiții, pot să nu constituie operațiuni comerciale normale și al căror preț poate, prin urmare, să fie exclus de la calculul valorii normale.
39.
În primul rând, este vorba despre vânzările care au loc între parteneri care sunt asociați sau care au încheiat între ei un acord de compensare. Potrivit articolului 2 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul de bază, prețurile acestor vânzări nu pot fi considerate ca fiind prețuri practicate în cursul unor operațiuni comerciale normale decât în cazul în care se stabilește că nu sunt afectate de relația dintre părți (
14
). Rezultă că prețurile acestor vânzări pot fi luate în considerare pentru determinarea valorii normale numai dacă se demonstrează că relația de asociere sau relația contractuală existentă între vânzător și cumpărător nu a afectat formarea prețurilor respective.
40.
În al doilea rând, este vorba despre operațiuni în cadrul cărora un produs este vândut la un preț inferior costurilor de producție. Potrivit articolului 2 alineatul (4) din regulamentul de bază (
15
), se poate considera că aceste vânzări nu au avut loc în cursul unor operațiuni comerciale normale în cazul în care sunt efectuate pentru o perioadă extinsă, în cantități substanțiale și la prețuri care nu pot acoperi toate costurile într‑un termen rezonabil.
41.
Aceste două tipuri de vânzări nu constituie în mod evident sigurele cazuri în care vânzările pot să nu fie efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale. Astfel, în practica lor, instituțiile au considerat în diverse alte situații că vânzările nu au fost efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale (
16
).
42.
Curtea însăși a avut deja ocazia să analizeze noțiunea de operațiune comercială normală. În Hotărârile Goldstar/Consiliul (
17
) și Ajinomoto și NutraSweet/Consiliul și Comisia (
18
), Curtea a indicat că noțiunea de operațiune comercială normală privește caracterul vânzărilor considerate ca atare și că urmărește să excludă, pentru determinarea valorii normale, situațiile în care vânzările pe piața internă nu sunt realizate în condiții comerciale normale, în special atunci când un produs este vândut la un preț inferior costurilor de producție sau atunci când au loc tranzacții între parteneri care sunt asociați ori care au încheiat un acord de compensare.
43.
Această jurisprudență – astfel cum rezultă, pe de altă parte, din cele două situații menționate anterior, care sunt deja indicate în regulamentul de bază – se întemeiază pe finalitatea proprie noțiunii de operațiune comercială normală de a asigura că valoarea normală corespunde în cea mai mare măsură posibilă prețului normal al produsului similar pe piața internă a exportatorului. Astfel, în cazul în care o vânzare este realizată în termeni și în condiții care nu corespund practicii comerciale privind vânzările produsului similar pe piața menționată la momentul relevant pentru stabilirea dumpingului, ea nu constituie un temei adecvat pentru determinarea valorii normale a produsului similar pe piața respectivă și trebuie, prin urmare, exclusă (
19
).
44.
Din toate aceste considerații rezultă că aprecierea care urmărește să stabilească dacă vânzările au fost efectuate sau nu au fost efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale trebuie realizată de instituții de la caz la caz și ținând seama de finalitatea proprie noțiunii de operațiune comercială normală, astfel cum este indicată la punctul precedent. În cadrul acestei aprecieri, instituțiile trebuie să ia în considerare toți factorii pertinenți și toate circumstanțele speciale referitoare la vânzările în cauză (
20
).
45.
În această perspectivă, trebuie menționat că prețul nu constituie decât unul dintre elemente, deși esențial, în cadrul termenilor și al condițiilor unei vânzări. Astfel, pentru a stabili dacă aceasta corespunde unei operațiuni comerciale normale, prețul său trebuie evaluat în lumina altor termeni și condiții ale operațiunii (
21
). Rezultă că prețul unei vânzări poate fi luat în considerare pentru determinarea valorii normale a produsului similar numai în urma unei analize a tuturor factorilor pertinenți și în special a termenilor și a condițiilor vânzării în cauză.
46.
În această privință, este oportun să amintim că Curtea a precizat deja că, în aprecierea caracterului normal al vânzărilor, instituțiile trebuie să prezinte o motivare care nu se poate limita la afirmații peremptorii care echivalează cu simple trimiteri la texte normative (
22
).
47.
În ceea ce privește noțiunea de vânzări efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale, trebuie de asemenea adăugat că, astfel cum a menționat – în opinia noastră, în mod corect – Tribunalul la punctul 29 din hotărârea atacată, această noțiune are un conținut obiectiv.
48.
Acest lucru implică, pe de o parte, că noțiunea de vânzări efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale poate fi invocată nu numai de instituții, pentru a neutraliza practici susceptibile să disimuleze dumpingul sau amploarea sa, ci și de operatorii vizați în prezența unor circumstanțe care afectează caracterul normal al operațiunilor în cauză (
23
).
49.
Pe de altă parte, din conținutul obiectiv al acestei noțiuni rezultă că stabilirea caracterului normal al unei operațiuni comerciale trebuie să se întemeieze pe elemente de natură obiectivă referitoare la operațiunea respectivă. Caracterul normal al unei operațiuni poate, în schimb, să fie repus în discuție în prezența unor factori de natură subiectivă care, deși pot avea un impact asupra determinării termenilor și a condițiilor unei operațiuni comerciale specifice, vizează totuși numai caracteristicile speciale proprii părților la operațiune sau uneia dintre aceste părți. În astfel de situații, luarea în considerare a acestor factori subiectivi în determinarea termenilor și a condițiilor operațiunii comerciale poate să nu reflecte caracterul normal al practicii comerciale în țara în cauză. Luarea în considerare a unor astfel de caracteristici subiective specifice la determinarea termenilor unei vânzări este, prin urmare, în opinia noastră, susceptibilă să excludă, sub rezerva unei analize de la caz la caz, posibilitatea ca această vânzare să fie calificată ca fiind o „operațiune comercială normală”.
50.
În sfârșit, considerăm de asemenea că este important să subliniem că, în aprecierea de la caz la caz care urmărește să stabilească dacă vânzările au fost efectuate sau nu au fost efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale, instituțiile trebuie să dispună de o anumită marjă de apreciere în ceea ce privește atât factorii care sunt pertinenți în fiecare caz specific, cât și evaluarea concretă a acestor factori, în funcție de particularitățile fiecărui caz.
51.
Existența acestei marje de apreciere la nivelul instituțiilor este, în opinia noastră, confirmată de terminologia utilizată de regulamentul de bază însuși în privința celor două tipuri de operațiuni menționate la punctele 39 și 40 de mai sus, care, în anumite condiții, pot să nu constituie operațiuni comerciale normale, și anume vânzările între parteneri asociați sau între părți care au încheiat un acord de compensare și vânzările efectuate la un preț inferior costurilor. Astfel, utilizarea în regulamentul de bază a verbului „a putea” în dispozițiile în cauză pledează pentru existența unei anumite marje de apreciere la nivelul instituțiilor competente în ceea ce privește calificarea concretă a acestor tipuri de vânzări ca operațiuni comerciale normale (
24
). Or, considerăm că, în cazul în care instituțiile dispun de o astfel de marjă de apreciere pentru evaluarea caracterului normal al operațiunilor incluse în tipologia operațiunilor comerciale prevăzute în mod expres de regulamentul de bază, acestea trebuie a fortiori să dispună de această marjă de apreciere pentru a evalua caracterul normal al operațiunilor care nu sunt identificate în mod explicit în regulamentul menționat.
52.
În lumina acestor considerații este necesar să analizăm, în opinia noastră, argumentele invocate de Consiliu împotriva hotărârii atacate.
53.
În ceea ce privește obiecția Consiliului potrivit căreia Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept presupunând că vânzările nu ar fi fost efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale decât dacă prețul ar fi reflectat valoarea produsului, această obiecție se întemeiază, după părerea noastră, pe o interpretare eronată a hotărârii atacate.
54.
Astfel, la punctele 36-39 din hotărârea respectivă, pe baza considerațiilor formulate la punctele 27-30 din aceeași hotărâre, Tribunalul s‑a limitat să aprecieze că luarea în considerare a unei prime precum cea în cauză în cadrul determinării valorii normale avea ca efect introducerea în calculul acestei valori a unui factor care nu avea vocația de a stabili prețul la care produsul ar fi fost vândut în țara de origine în condiții normale, ci care viza exclusiv capacitatea financiară a cumpărătorului intern determinat. Includerea acestui element în calculul valorii normale ar implica, potrivit Tribunalului, o majorare artificială a rezultatului calculului menționat, astfel încât rezultatul respectiv nu ar mai reflecta în modul cel mai fidel posibil prețul de vânzare al unui produs, după cum ar fi cazul dacă produsul în cauză ar fi vândut în țara de origine în cursul unor operațiuni comerciale normale.
55.
Acest raționament nu este, în opinia noastră, afectat de nicio eroare de drept. Astfel, nu se contestă că prima în discuție în speță nu viza un element obiectiv care are un impact asupra formării prețului, ci privea mai degrabă un factor subiectiv care viza, potrivit formulării utilizate de Tribunal, „exclusiv capacitatea financiară a cumpărătorului intern determinat” (
25
).
56.
Or, deși capacitatea financiară a cumpărătorului produselor în cauză poate în mod cert să constituie un factor susceptibil să aibă un impact asupra formării prețului unei vânzări specifice (sau asupra altor condiții ale operațiunii), aceasta vizează totuși numai o caracteristică specifică acestei părți a operațiunii comerciale în cauză. Or, astfel cum am apreciat la punctul 49 de mai sus, prezența în cadrul unei vânzări a unor factori subiectivi de acest tip se opune calificării acestei vânzări ca fiind „normală”, sub rezerva unei analize de la caz la caz a tuturor elementelor relevante în lumina finalității proprii a noțiunii de operațiune comercială normală menționată la punctul 43 de mai sus.
57.
Contrar celor susținute de Consiliu, în opinia noastră, din hotărârea atacată nu rezultă însă că Tribunalul ar fi apreciat în această hotărâre că vânzările nu sunt efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale decât dacă prețul de vânzare reflectă valoarea produsului.
58.
Desigur, la punctul 36 din hotărârea atacată, Tribunalul a precizat că prima în cauză nu reprezenta „o parte din valoarea produsului vândut și nici nu [avea] legătură cu caracteristicile acestuia” și chiar a calificat prima respectivă la punctul 38 din aceeași hotărâre ca fiind „un element care nu reflectă o parte din valoarea produsului vândut”. Cu toate acestea, în opinia noastră, este greșit să se interpreteze aceste puncte din hotărârea atacată în sensul că Tribunalul ar fi formulat în hotărârea respectivă afirmații de principiu potrivit cărora caracterul normal al vânzărilor ar depinde neapărat de faptul că prețul lor reflectă valoarea produsului.
59.
Având în vedere considerațiile pe care le‑am formulat la punctele 36-51 de mai sus, apreciem că astfel de afirmații de principiu ar fi într‑adevăr eronate, întrucât noțiunea de operațiune comercială normală vizează caracterul vânzărilor considerate ca atare și presupune o analiză de la caz la caz a mai multor factori, prețul fiind numai unul dintre aceștia.
60.
Afirmațiile formulate de Tribunal la punctele 36 și 38 din hotărârea atacată, departe de a constitui expresia unui principiu, trebuie, în opinia noastră, să fie înțelese ca făcând trimitere la faptul că, în circumstanțele speciale al cauzei, prima în discuție nu reflecta un element obiectiv cu impact asupra formării prețului – precum valoarea produsului sau caracteristicile sale – ci privea mai degrabă un factor subiectiv, și anume capacitatea financiară a cumpărătorului intern determinat.
61.
În ceea ce privește mai exact argumentul Consiliului întemeiat pe riscul de abuz, trebuie menționat, pe de o parte, că, astfel cum am subliniat la punctele 50 și 51 de mai sus, instituțiile dispun de o anumită marjă de apreciere în ceea ce privește stabilirea factorilor de natură obiectivă care sunt relevanți pentru a fi luați în considerare. În plus, o eventuală argumentare invocată de operatorii vizați de anchetă și care urmărește să pună la îndoială caracterul normal al uneia sau al mai multe operațiuni comerciale ar trebui să fie susținută de informații sau de documente care să constituie probe ale circumstanțelor invocate. Or, le revine instituțiilor înseși sarcina de a evalua elementele furnizate în susținerea acestor afirmații având în vedere că, potrivit articolului 18 alineatul (1) din regulamentul de bază, ele sunt autorizate să nu ia în considerare informațiile false sau care induc în eroare. În această privință, trebuie menționat că, în speță, însuși regulamentul în litigiu atestă fiabilitatea informațiilor furnizate (
26
).
62.
În ceea ce privește argumentul Consiliului referitor la caracterul pretins eronat al trimiterii realizate de Tribunal la articolul 2 alineatul (10) litera (k) din regulamentul de bază, considerăm că acesta este inoperant. Astfel, chiar dacă s‑ar fi stabilit că respectiva trimitere era eronată, acest lucru nu ar avea niciun impact asupra exactității interpretării noțiunii de vânzări efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale reținute de Tribunal în hotărârea atacată și, prin urmare, nu ar putea, prin ea însăși, să conducă la anularea hotărârii atacate.
63.
Din toate aceste considerații rezultă că, întrucât se bazează pe o interpretare eronată a hotărârii atacate, obiecția Consiliului întemeiată pe o eroare de drept în interpretarea noțiunii de vânzări efectuate în cursul unor operațiuni comerciale normale trebuie respinsă. În plus, înțeleasă în această manieră, analiza Tribunalului nu poate crea nicio insecuritate juridică, astfel încât obiecția Consiliului întemeiată pe încălcarea principiului securității juridice trebuie de asemenea respinsă.
64.
Din analiza de mai sus rezultă de asemenea că motivarea hotărârii atacate menționează în mod clar și neechivoc raționamentul Tribunalului, ceea ce dă posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile deciziei luate, iar Curții, să își exercite controlul jurisdicțional (
27
). În opinia noastră, reiese că obiecția întemeiată pe încălcarea obligației de motivare, care de altfel nu este susținută de niciun argument specific, trebuie de asemenea respinsă.
65.
Având în vedere cele de mai sus, propunem respingerea unicului motiv de recurs invocat de Consiliu și, prin urmare, a recursului în întregime.
VI – Cu privire la cheltuielile de judecată
66.
În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din același regulament, persoana care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Consiliul a căzut în pretenții cu privire la unicul motiv invocat și întrucât Alumina a solicitat obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată, se impune admiterea acestei cereri.
VII – Concluzie
67.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să se pronunțe după cum urmează:
1)
Respinge recursul.
2)
Consiliul Uniunii Europene suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Alumina d.o.o.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	T‑304/11, EU:T:2013:224.
(
3
)	JO L 125, p. 1.
(
4
)	JO L 343, p. 51.
(
5
)	JO C 40, p. 5.
(
6
)	JO L 298, p. 27.
(
7
)	A se vedea considerentele (3), (10) și (11) ale regulamentului provizoriu.
(
8
)	A se vedea considerentele (21)-(26) ale regulamentului provizoriu.
(
9
)	A se vedea considerentul (20) al regulamentului în litigiu.
(
10
)	A se vedea Hotărârea Consiliul/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:471, punctul 55 și jurisprudența citată).
(
11
)	JO L 336, p. 103, Ediție specială, 11/vol. 10, p. 112, Acord cuprins în anexa 1A la Acordul de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului (OMC), semnat la Marrakech la 15 aprilie 1994 și aprobat prin Decizia 94/800/CE a Consiliului din 22 decembrie 1994 privind încheierea, în numele Comunității Europene, referitor la domeniile de competența sa, a acordurilor obținute în cadrul negocierilor comerciale multilaterale din Runda Uruguay (1986-1994) (JO L 336, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 10, p. 3).
(
12
)	În special, această noțiune este prezentă atât la articolul 2 alineatul (1) primul paragraf din regulamentul de bază, care prevede că valoarea normală se stabilește de obicei pe baza prețurilor plătite sau care urmează să fie plătite, în cadrul operațiunilor comerciale normale, de către cumpărători independenți din țara exportatoare, cât și la articolul 2 alineatele (3) și (6) din același regulament, care se referă la determinarea valorii normale care trebuie stabilită în funcție de date reale privind producția și vânzările produsului similar în cadrul operațiunilor comerciale normale ale exportatorului sau producătorului care fac obiectul anchetei.
(
13
)	A se vedea în acest sens punctul 139 din Raportul Organului de apel al OMC din 24 iulie 2001 în cauza DS 184, intitulat „Statele Unite – Măsuri antidumping privind anumite produse din oțel laminate la cald din Japonia”.
(
14
)	În ceea ce privește prețurile practicate între părți care au încheiat între ele acorduri de compensare, a se vedea Hotărârea Petrotub și Republica (C‑76/00 P, EU:C:2003:4, în special punctul 85).
(
15
)	Această dispoziție corespunde dispoziției de la articolul 2.2.1 din acordul antidumping.
(
16
)	A se vedea, de exemplu, considerentul (13) al Regulamentului (CEE) nr. 2818/91 al Comisiei din 23 septembrie 1991 de impunere a unei taxe antidumping provizorii privind importurile de fire de bumbac originare din Brazilia, Egipt și Turcia și de închidere a procedurii privind firele de bumbac originare din India și din Thailanda (JO L 271, p. 17) sau considerentul (11) al Regulamentului (CE) nr. 837/2000 al Comisiei din 19 aprilie 2000 de instituire a unei taxe antidumping provizorii privind importurile de anumite tuburi catodice pentru receptoarele de televiziune color originare din India, Malaysia, Republica Populară Chineză și Republica Coreea (JO L 102, p. 15).
(
17
)	C‑105/90, EU:C:1992:69, punctul 13.
(
18
)	C‑76/98 P și C‑77/98 P, EU:C:2001:234, punctul 39.
(
19
)	A se vedea în acest sens de asemenea punctul 140 din Raportul Organului de apel al OMC din 24 iulie 2001, citat la nota de subsol 13 din prezentele concluzii.
(
20
)	Această abordare, care privește o analiză de la caz la caz, este urmată de asemenea de către United States Court of International Trade. A se vedea în această privință CEMEX SA împotriva United States, 19 cit 587 (1995), NTN Bearing Corp. of America împotriva United States, 23 cit 486 (1999), și Bergerac NC împotriva United States, 102 F. supp. 2e 497 (2000).
(
21
)	A se vedea în acest sens de asemenea punctul 142 din Raportul Organului de apel al OMC din 24 iulie 2001, citat la nota de subsol 13 din prezentele concluzii.
(
22
)	A se vedea Hotărârea Petrotub și Republica (EU:C:2003:4, punctul 87).
(
23
)	A se vedea punctele 29 și 30 din hotărârea atacată.
(
24
)	În această privință, trebuie menționat că verbul „a putea” („may” în versiunea în limba engleză) este utilizat de asemenea la articolul 2.2.1 din acordul antidumping, care, astfel cum am precizat la nota de subsol 15 din prezentele concluzii, corespunde articolului 2 alineatul (4) din regulamentul de bază.
(
25
)	Punctul 36 in
fine din hotărârea atacată. Menționăm că, în această privință, chiar dacă aprecierea respectivă ar fi contestată, ar fi vorba, în orice caz, despre o apreciere de fapt care nu este supusă controlului Curții.
(
26
)	A se vedea punctul 20 din regulamentul în litigiu și punctul 11 de mai sus.
(
27
)	A se vedea în această privință Hotărârea Areva și alții/Comisia (C‑247/11 P, EU:C:2014:257, punctul 54 și jurisprudența citată).