62024CJ0742
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a zecea)
15 ianuarie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Controale la frontiere, azil și imigrare – Politica privind azilul – Directiva 2013/33/UE – Articolul 15 alineatul (1) – Acces la piața muncii în calitate de solicitant de protecție internațională – Respingerea unei cereri de acces la piața muncii – Motivul respingerii – Întârziere în examinarea cererii de protecție internațională care poate fi atribuită parțial solicitantului”
În cauza C‑742/24 [Havvitt] (
i
),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Supreme Court (Curtea Supremă, Irlanda), prin decizia din 23 octombrie 2024, primită de Curte la 24 octombrie 2024, în procedura
International Protection Appeals Tribunal,
Minister for Justice,
Ireland,
Attorney General
împotriva
LK,
CURTEA (Camera a zecea),
compusă din domnul J. Passer (raportor), președinte de cameră, și domnii D. Gratsias și B. Smulders, judecători,
avocat general: domnul J. Richard de la Tour,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Irlanda, Minister for Justice și Attorney General, de M. Browne, Chief State Solicitor, C. Aherne, A. Burke și A. Joyce, în calitate de agenți, asistați de N. J. Travers, SC, și P. Leonard, BL;
–
pentru LK, de C. Power, SC, H. Burgess, BL, și G. Daly, solicitor;
–
pentru Comisia Europeană, de A. Azéma și M. Debieuvre, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 15 alineatul (1) din Directiva 2013/33/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a standardelor pentru primirea solicitanților de protecție internațională (JO 2013, L 180, p. 96).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între LK, solicitant de protecție internațională, pe de o parte, și International Protection Appeals Tribunal (Tribunalul de Apel pentru Protecție Internațională, Irlanda), Minister for Justice (ministrul justiției, Irlanda), Ireland (Irlanda) și Attorney General (Procurorul General, Irlanda), pe de altă parte, în legătură cu legalitatea deciziei de respingere a cererii sale de acces la piața muncii pentru motivul că întârzierea în adoptarea unei decizii în primă instanță cu privire la cererea sa de protecție internațională (denumită în continuare „decizia în primă instanță”) îi poate fi atribuită.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2013/32/UE
3
Articolul 6 din Directiva 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale (JO 2013, L 180, p. 60), intitulat „Accesul la procedură”, prevede la alineatul (4):
„[…] se consideră că s‑a depus o cerere de protecție internațională din momentul în care un formular trimis de solicitant sau, în situația în care se prevede astfel în legislația internă, un raport oficial a parvenit autorităților competente ale statului membru vizat.”
Directiva 2013/33
4
Articolul 3 din Directiva 2013/33, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede la alineatul (1):
„Prezenta directivă se aplică tuturor resortisanților țărilor terțe și apatrizilor care depun o cerere de protecție internațională pe teritoriul unui stat membru […]”
5
Articolul 15 din această directivă, intitulat „Ocuparea forței de muncă”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre se asigură că solicitanții au acces la piața muncii în cel mult nouă luni de la data la care s‑a depus cererea de protecție internațională, dacă autoritatea competentă nu a luat o hotărâre în primă instanță și dacă întârzierea nu poate fi atribuită solicitantului.”
Dreptul irlandez
6
European Communities (Reception Conditions) Regulations 2018 [Decretul din 2018 privind Comunitățile Europene (condiții de primire)] (S.I. nr. 230/2018, denumit în continuare „Decretul din 2018”) a transpus în ordinea juridică irlandeză, cu efect de la 30 iunie 2018, dispozițiile Directivei 2013/33.
7
Articolul 11 alineatele (3) și (4) din acest decret, care pune în aplicare articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2013/33, prevede:
„(3)   Un solicitant poate depune o cerere de autorizare a accesului la piața muncii:
[…]
(b)
cel mai devreme după 8 luni de la data depunerii cererii sale [de protecție internațională].
(4)   Minister [for Justice and Equality] [(ministrul justiției și egalității, Irlanda)] poate, la primirea unei cereri formulate în conformitate cu alineatul (3), să acorde solicitantului o autorizație [de acces la piața muncii] dacă:
(a)
sub rezerva alineatului (6), a trecut o perioadă de nouă luni de la data depunerii cererii [de protecție internațională] și până la data respectivă nu a fost luată o decizie în primă instanță asupra cererii de protecție a solicitantului și
(b)
situația menționată la litera (a) nu poate fi atribuită, în tot sau în parte, solicitantului.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
8
La 2 septembrie 2019, LK, resortisant georgian, a solicitat protecție internațională în Irlanda, susținând că se expunea unui risc real de a suferi vătămări grave în cazul în care era trimis în statul său de origine.
9
International Protection Office (Oficiul pentru Protecție Internațională, Irlanda) (denumit în continuare „IPO”) a programat un interviu cu LK pentru data de 16 septembrie 2019, fără însă ca LK să fie informat despre acesta. El l‑a contactat pe asistentul său social, care a organizat un interviu cu IPO la 12 decembrie 2019. În cursul acestui interviu, LK a primit un chestionar privind protecția internațională (denumit în continuare „chestionarul IPO 2”), redactat în georgiană, care trebuia să fie completat și trimis până la data de 6 ianuarie 2020.
10
IPO i‑a acordat lui LK patru prelungiri ale termenului respectiv, până la 24 august 2020, pentru a facilita transmiterea răspunsului său la chestionarul IPO 2. O primă prelungire a termenului a fost acordată la 7 ianuarie 2020 până la 5 februarie 2020, într‑un moment în care LK nu dispunea încă de un avocat pentru a‑l asista. O a doua serie de prelungiri ale termenului au fost solicitate de avocatul desemnat în scopul de a primi instrucțiuni, care au fost acordate la 5 și la 20 februarie 2020. Astfel, întrucât LK nu vorbea limba engleză, au fost necesare serviciile unui traducător georgian pentru ca el să poată completa chestionarul IPO 2 cu asistența unui avocat. O a treia prelungire a termenului, inițial respinsă, a fost acordată la 16 martie 2020 până la 1 mai 2020 ca urmare a apariției pandemiei de Covid-19 și a dificultăților legate de organizarea serviciilor de traducere cu prezență fizică. Această prelungire a termenului a fost acordată tuturor solicitanților de protecție internațională. O a patra și ultimă prelungire a termenului a fost solicitată la 17 iulie 2020 și a fost acordată până la data de 24 august 2020. LK a asistat la o reuniune cu avocatul său, în prezența unui traducător, la 5 august 2020, iar chestionarul IPO 2 a fost transmis IPO la 25 august 2020.
11
În paralel, la 20 iunie 2020, LK a solicitat Labour Market Access Unit (Unitatea de acces la piața muncii, Irlanda) (denumită în continuare „LMAU”) autorizația de acces la piața muncii în temeiul articolului 11 alineatul (3) din Decretul din 2018.
12
Această cerere a fost respinsă la 28 august 2020 de LMAU pentru motivul că întârzierea în emiterea unei decizii în primă instanță îi poate fi atribuită lui LK. LMAU a menționat de asemenea că LK nu a trimis chestionarul IPO 2.
13
La 11 septembrie 2020, LK a solicitat reexaminarea acestei respingeri. Printr‑o decizie din 2 decembrie 2020, autoritatea competentă în această privință în cadrul Ministerului Justiției a confirmat respingerea menționată, apreciind că întârzierea în emiterea unei decizii în primă instanță îi putea fi atribuită lui LK, din moment ce acesta nu s‑a prezentat la interviul din 16 septembrie 2019 și nu a prezentat chestionarul IPO 2 într‑un termen rezonabil.
14
LK a introdus o acțiune împotriva acestei respingeri la International Protection Appeals Tribunal (Tribunalul de Apel pentru Protecție Internațională), care a fost respinsă printr‑o decizie din 3 martie 2021.
15
El a formulat atunci o cale de atac împotriva deciziei amintite la High Court (Înalta Curte, Irlanda). Prin hotărârea din 9 iunie 2022, această instanță a statuat că concluzia International Protection Appeals Tribunal (Tribunalul de Apel pentru Protecție Internațională) potrivit căreia întârzierea în emiterea unei decizii în primă instanță îi putea fi atribuită lui LK sau chiar că acesta nu a cooperat la soluționarea cererii sale era lipsită de logică și de coerență și a anulat această decizie.
16
Respectiva hotărâre a făcut obiectul unui apel la Supreme Court (Curtea Supremă, Irlanda), care este instanța de trimitere.
17
Această instanță consideră că nicio întârziere nu îi poate fi atribuită lui LK pentru perioada cuprinsă între 2 septembrie 2019, dată la care acesta a solicitat protecție internațională, până la expirarea unui termen rezonabil după 28 ianuarie 2020, dată la care Legal Aid Board (Comisia de asistență judiciară, Irlanda) i‑a desemnat un avocat pentru a‑l asista în pregătirea răspunsului său la chestionarul IPO 2.
18
Ea observă totuși că, la 4 martie 2020, deși i‑au fost din nou acordate lui LK prelungiri ale termenului la 5 și la 20 februarie 2020 pentru a răspunde la acest chestionar, acesta din urmă tot nu a fost completat. Instanța de trimitere arată că o nouă prelungire a termenului a fost acordată, la 16 martie 2020, tuturor solicitanților de protecție internațională numai ca urmare a apariției pandemiei de Covid-19 și a restricțiilor ulterioare, ceea ce i‑a permis lui LK să beneficieze de un termen suplimentar până la 1 mai 2020. Or, chestionarul IPO 2 nu a fost prezentat de LK nici la această dată și abia la 17 iulie 2020 acesta din urmă a solicitat o nouă prelungire a termenului.
19
Această instanță apreciază că faptul că IPO a consimțit să acorde un anumit număr de prelungiri ale termenului este lipsit de relevanță, dat fiind că, în lipsa furnizării de către LK a informațiilor necesare într‑un chestionar IPO 2 completat în mod corespunzător, cererea de protecție internațională nu putea fi examinată.
20
Ea consideră că, chiar ținând seama de pandemia de Covid-19, întârzierea lui LK în prezentarea chestionarului IPO 2 rămâne fără o explicație satisfăcătoare.
21
În ceea ce privește cererea de autorizare a accesului la piața muncii formulată de LK la 20 iunie 2020, instanța de trimitere subliniază că, la acea dată, LK nu furnizase IPO informațiile necesare pentru examinarea cererii sale de protecție internațională. În această privință, ea apreciază că, dacă chestionarul IPO 2 ar fi fost prezentat în timp util, nimic nu permite să se considere că cererea de protecție internațională a lui LK nu ar fi putut fi soluționată în termenul de nouă luni menționat la articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2013/33, care curgea de la 2 septembrie 2019.
22
Instanța amintită apreciază că s‑ar putea afirma că întârzierea în examinarea cererii de protecție internațională a lui LK îi poate fi atribuită în întregime acestuia din urmă, dat fiind că, în lipsa cooperării sale cu IPO, cererea sa nu putea fi examinată. Totuși, în opinia sa, nu este mai puțin adevărat că o parte din întârzierea intervenită de la 2 septembrie 2019 nu îi poate fi atribuită lui LK.
23
În aceste condiții, instanța menționată ridică problema modului în care trebuie atribuite diferitele elemente constitutive ale întârzierii în examinarea cererii de protecție internațională a lui LK. Ea arată în această privință că Directiva 2013/33 nu furnizează indicații cu privire la actele care pot constitui o întârziere ce poate fi atribuită unui solicitant de protecție internațională.
24
Ea ridică de asemenea problema dacă și în ce măsură introducerea în decretul din 2018 a expresiei „atribuită în […] parte” implică faptul că Irlanda nu a transpus în mod corect Directiva 2013/33 în ordinea juridică națională, ținând seama de marja de apreciere de care dispun statele membre în cadrul punerii în aplicare a acestei directive.
25
În aceste condiții, Supreme Court (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
În Hotărârea din 14 ianuarie 2021, The International Protection Appeals Tribunal ș.a. (C‑322/19 și C‑385/19, EU:C:2021:11), Curtea a arătat că Directiva [2013/33] nu oferă nicio indicație cu privire la tipul de comportamente care pot constitui o întârziere ce poate fi atribuită solicitantului de protecție internațională în sensul articolului 15 alineatul (1) din directivă. În cadrul examinării tipului de comportamente care pot constitui o întârziere ce poate fi atribuită unui solicitant, trebuie să se țină seama de faptul că un solicitant precum [LK] nu a furnizat nicio informație (sub forma unui răspuns la chestionar) pentru o perioadă care depășește termenul de nouă luni prevăzut la articolul 15 din directivă?
2)
Noțiunea de întârziere în sensul articolului 15 alineatul (1) din Directiva [2013/33] se referă doar la o întârziere care poate fi atribuită în întregime și exclusiv solicitantului de protecție internațională sau cuprinde orice formă de întârziere care nu este neglijabilă și care poate fi atribuită solicitantului sau care poate fi considerată drept «lipsă de cooperare» din partea solicitantului?
3)
În condițiile în care se produce o întârziere semnificativă inexplicabilă din partea unui solicitant de protecție internațională și în care s‑a produs, de asemenea, o întârziere din partea statului însuși, precum și o întârziere datorată unor factori externi, cum ar fi cei provocați de Covid-19, poate o parte din întârzierea totală să fie «atribuită solicitantului» în sensul Directivei [2013/33] sau orice întârziere în examinarea cererii trebuie să fie exclusiv imputată solicitantului?
4)
Includerea expresiei «atribuită […] în parte» în articolul 11 alineatul (4) litera (b) din [Decretul din 2018] implică faptul că Irlanda nu a transpus în mod corect Directiva [2013/33], dată fiind marja de apreciere de care se bucură statele membre în ceea ce privește modul în care aleg să transpună directiva respectivă și în condițiile în care nu rezultă că includerea acestei expresii face practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea unui drept conferit de ordinea juridică a Uniunii?”
Cu privire la întrebările preliminare
26
Prin intermediul celor patru întrebări, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea termenilor „întârziere [care] nu poate fi atribuită solicitantului”, în sensul articolului 15 din Directiva 2013/33.
Cu privire la primele trei întrebări
27
Prin intermediul primelor trei întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită Curții în esență să stabilească dacă articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2013/33 trebuie interpretat în sensul că, pe de o parte, constituie o întârziere care poate fi atribuită solicitantului în sensul acestei dispoziții faptul că un solicitant de protecție internațională nu a furnizat nicio informație care să permită autorităților competente să examineze cererea sa de protecție internațională pentru o perioadă care depășește termenul de nouă luni prevăzut de dispoziția menționată și, pe de altă parte, dacă această întârziere care poate fi atribuită solicitantului vizează numai întârzierea sau partea din întârziere ce poate fi atribuită exclusiv acestui solicitant sau și o întârziere care are cauze mixte, cu alte cuvinte care se datorează atât comportamentului acestui solicitant, cât și statului membru și/sau unor factori externi.
28
Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea unei norme de drept al Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (Hotărârea din 6 octombrie 2021, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, punctul 27 și jurisprudența citată).
29
În această privință, din moment ce termenul de nouă luni prevăzut la articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2013/33 începe să curgă de la depunerea cererii de protecție internațională, prezenta cerere de decizie preliminară se întemeiază în mod necesar pe premisa că depunerea cererii de protecție internațională a lui LK, în sensul articolului 6 alineatul (4) din Directiva 2013/32, a intervenit la 2 septembrie 2019. Curtea trebuie să examineze primele trei întrebări preliminare pe baza acestei premise factuale, a cărei exactitate este necesar să fie verificată de instanța de trimitere.
30
În conformitate cu articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2013/33, în lipsa unei decizii în primă instanță adoptate de autoritatea competentă în termen de nouă luni de la data la care a fost depusă cererea de protecție internațională, solicitantul trebuie să poată obține, fără întârziere și cu excepția cazului în care această cerere îi poate fi atribuită, o autorizație de acces la piața muncii din partea statului membru gazdă. Astfel cum reiese din considerentul (23) al directivei menționate, accesul solicitanților la piața muncii urmărește să promoveze autonomia solicitanților și să limiteze discrepanțele mari dintre statele membre.
31
Pentru a interpreta această dispoziție, trebuie amintit că Curtea a statuat deja că este necesar să se țină seama de normele de procedură comune pentru acordarea unei protecții internaționale instituite prin Directiva 2013/32 și că din articolul 31 alineatul (3) din această directivă rezultă că o întârziere în examinarea cererii sale de protecție internațională poate fi atribuită solicitantului atunci când acesta nu respectă obligațiile care îi revin în temeiul articolului 13 din directiva respectivă. Or, acest din urmă articol prevede că solicitantul are obligația de a coopera cu autoritățile competente în vederea stabilirii identității sale și a celorlalte elemente prevăzute la articolul 4 alineatul (2) din Directiva 2011/95/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind standardele referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau pentru persoanele eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate (JO 2011, L 337, p. 9), și anume vârsta, trecutul său, inclusiv al rudelor relevante, cetățenia sau cetățeniile, țara sau țările, precum și localitatea sau localitățile în care a avut reședința anterioară, cererile anterioare de azil, itinerarul, documentele de călătorie, precum și motivele care justifică cererea sa de protecție internațională. Curtea a precizat de asemenea că obligația de cooperare care revine solicitantului presupune ca acesta să furnizeze, în măsura posibilului, documentele justificative solicitate și, dacă este cazul, explicațiile și informațiile solicitate (Hotărârea din 14 ianuarie 2021, The International Protection Appeals Tribunal ș.a., C‑322/19 și C‑385/19, EU:C:2021:11, punctele 76 și 77, precum și jurisprudența citată).
32
Totodată, Curtea a statuat că articolul 13 din Directiva 2013/32 permite de asemenea statelor membre să impună solicitantului alte obligații necesare examinării cererii sale, printre altele să îi impună să informeze autoritățile competente despre prezența sa sau să se prezinte în fața acestora la o dată și la un loc precizate, să informeze autoritățile despre reședința sa sau să fie percheziționat și fotografiat, iar declarațiile sale să fie înregistrate (Hotărârea din 14 ianuarie 2021, The International Protection Appeals Tribunal ș.a., C‑322/19 și C‑385/19, EU:C:2021:11, punctul 78).
33
Prin urmare, o întârziere în examinarea unei cereri de protecție internațională poate fi atribuită solicitantului atunci când acesta a omis să coopereze cu autoritățile naționale competente (Hotărârea din 14 ianuarie 2021, The International Protection Appeals Tribunal ș.a., C‑322/19 și C‑385/19, EU:C:2021:11, punctul 79).
34
Așadar, faptul că un solicitant nu furnizează nicio informație care să permită autorităților competente să examineze cererea sa de protecție internațională pentru o perioadă care depășește termenul de nouă luni de la depunerea acestei cereri constituie o lipsă totală de cooperare care justifică faptul că acest solicitant nu poate obține acces la piața muncii în temeiul articolului 15 alineatul (1) din Directiva 2013/33 la expirarea acestei perioade. Această lipsă totală de cooperare are deci drept consecință că termenul maxim de nouă luni al dispoziției menționate nu a putut începe să curgă.
35
Totuși, spre deosebire de lipsa totală de cooperare în termenul maxim de nouă luni prevăzut la articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2013/33, o lipsă de cooperare din partea solicitantului într‑un interval de timp în cursul acestui termen nu poate avea o asemenea consecință.
36
Astfel, într‑o atare situație, întârzierea în examinarea cererii sale trebuie să aibă drept consecință numai prelungirea aceluiași termen de nouă luni până la concurența duratei intervalului de timp în care lipsa cooperării solicitantului respectiv a determinat această întârziere, pentru a stabili data de la care, în lipsa unei decizii în primă instanță, respectivul solicitant are dreptul să obțină o autorizație de acces la piața muncii. În schimb, intervalele de timp în cursul acestui termen în care întârzierea menționată poate fi atribuită exclusiv altor cauze decât comportamentul solicitantului amintit nu pot fi luate în considerare pentru prelungirea termenului în cauză.
37
Cu toate acestea, în speță, instanța de trimitere ridică problema imputabilității în sarcina solicitantului de protecție internațională a unei întârzieri ale cărei cauze sunt mixte, cu alte cuvinte care pot fi atribuite atât solicitantului, cât și statului membru gazdă sau unor factori externi, precum o pandemie.
38
În această privință, reiese din dosarul transmis Curții că faptele aflate la originea cauzei principale cuprind astfel de situații, în special pentru perioada ulterioară datei de 28 ianuarie 2020, dată la care Comisia de asistență judiciară a desemnat un avocat pentru a‑l asista pe LK în pregătirea răspunsului său la formularul IPO 2 și înainte de care instanța de trimitere consideră că trecerea timpului nu poate, în orice caz, să îi fie imputată lui LK.
39
În plus, referitor la perioada ulterioară datei de 28 ianuarie 2020, instanța de trimitere observă că, deși nu se poate pune problema de a‑i imputa lui LK o întârziere în ceea ce privește intervalul de timp rezonabil necesar pentru a‑i permite să completeze chestionarul IPO 2, totuși, la 4 martie 2020, acest chestionar nu a fost transmis încă la IPO, deși lui LK îi fuseseră acordate termene suplimentare la 5 și la 20 februarie 2020. Această instanță arată, de altfel, că doar ca urmare a apariției pandemiei de Covid-19 a fost acordată o nouă prelungire, la 16 martie 2020, tuturor solicitanților de protecție internațională, ceea ce i‑a permis lui LK să beneficieze de o prelungire a termenului până la 1 mai 2020. Totuși, ea observă că, la acea dată, chestionarul menționat nu era încă trimis la IPO și că abia la 17 iulie 2020, respectiv două luni și jumătate mai târziu, a fost solicitată o nouă prelungire și aceasta a fost acordată până la 24 august 2020. Ulterior, LK a asistat, la 5 august 2020, la o reuniune cu avocatul său și cu traducătorul său și a prezentat chestionarul IPO 2 completat la 25 august 2020.
40
În această privință, este necesar să se arate că imputabilitatea unei întârzieri unui solicitant de protecție internațională presupune să se stabilească, în lumina tuturor împrejurărilor relevante ale speței, existența unei legături de cauzalitate între comportamentul acestuia din urmă și întârzierea constatată, astfel încât el nu poate fi considerat responsabil decât pentru întârzierile care rezultă din fapta sa. Rezultă că, în cazul unei întârzieri ale cărei cauze s‑a stabilit că sunt mixte, trebuie să se poată determina partea din această întârziere care poate fi atribuită solicitantului menționat.
41
În ipoteza în care o asemenea determinare este posibilă, revine autorității competente a statului membru gazdă sarcina de a lua în considerare nu totalitatea intervalului de timp a cărui scurgere se explică prin cauze mixte, ci o fracțiune din acest interval de timp care corespunde părții de responsabilitate care poate fi atribuită solicitantului de protecție internațională, în vederea prelungirii, până la concurența acestei fracțiuni, a termenului de nouă luni prevăzut la articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2013/33, începând de la care acest solicitant are dreptul de acces la piața muncii și în care statul membru nu și‑ar îndeplini obligațiile în cazul în care nu i‑ar acorda o autorizație în acest scop.
42
O asemenea interpretare permite să se asigure echilibrul între, pe de o parte, dreptul solicitantului, în lipsa unei decizii în primă instanță în termenul de nouă luni prevăzut la articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2013/33, de a avea acces la piața muncii și, pe de altă parte, interesele statului membru gazdă, căruia nu i se poate reproșa o neacordare a acestui acces de la expirarea termenului amintit atunci când solicitantul respectiv este, în parte, responsabil de neadoptarea unei decizii în primă instanță în termenul menționat.
43
În aceste condiții, este necesar să se răspundă la primele trei întrebări că articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2013/33 trebuie interpretat în sensul că întârzierea care poate fi atribuită solicitantului de protecție internațională, în sensul acestei dispoziții, vizează nu numai întârzierea sau partea din întârziere care poate fi atribuită exclusiv acestui solicitant, ci și, în prezența unui interval de timp a cărui împlinire se explică prin cauze mixte, cu alte cuvinte a cărui origine poate fi atribuită atât comportamentului acestui solicitant, cât și statului membru gazdă și/sau unor factori externi precum, printre altele, o pandemie, fracțiunea din acest interval de timp care pare, în lumina tuturor circumstanțelor speței, ca fiind corespunzătoare părții de responsabilitate care poate fi atribuită solicitantului menționat.
Cu privire la a patra întrebare
44
Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2013/33 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări a unui stat membru în temeiul căreia autoritatea națională competentă să acorde autorizațiile de acces la piața muncii din acest stat membru poate refuza acordarea unei astfel de autorizații unui solicitant de protecție internațională a cărui cerere, depusă de cel puțin nouă luni în același stat membru, nu a făcut încă obiectul unei decizii în primă instanță pentru motive care pot fi atribuite „în parte” acestui solicitant.
45
Or, din răspunsul la primele trei întrebări rezultă că, în prezența unei întârzieri în adoptarea unei decizii în primă instanță, articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2013/33 autorizează acest stat membru să stabilească dacă există o legătură de cauzalitate între comportamentul unui solicitant de protecție internațională și această întârziere, inclusiv atunci când întârzierea respectivă poate fi atribuită numai în parte acestui solicitant, în scopul de a prelungi dincolo de cele nouă luni prevăzute de această dispoziție termenul la expirarea căruia statul membru menționat este obligat să acorde solicitantului amintit accesul la piața muncii până la concurența intervalului de timp pentru care a fost stabilită această legătură de cauzalitate sau, în prezența unei întârzieri care are cauze mixte, a fracțiunii din acest interval de timp care corespunde părții de responsabilitate care poate fi atribuită acestui solicitant.
46
Prin urmare, trebuie să se răspundă la a patra întrebare că articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2013/33 trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări a unui stat membru în temeiul căreia autoritatea națională competentă să acorde autorizațiile de acces la piața muncii poate refuza acordarea unei astfel de autorizații unui solicitant de protecție internațională a cărui cerere, depusă de cel puțin nouă luni în acest stat membru, nu a făcut încă obiectul unei decizii în primă instanță pentru motive care pot fi atribuite „în parte” acestui solicitant, în măsura în care numai intervalul de timp pentru care s‑a constatat o legătură de cauzalitate între comportamentul acestui solicitant și survenirea acestei întârzieri sau, în prezența unui interval de timp a cărui împlinire se datorează unor cauze mixte, fracțiunea din acest interval corespunzătoare părții de responsabilitate care poate fi atribuită solicitantului menționat este luată în considerare pentru a justifica acest refuz.
Cu privire la cheltuielile de judecată
47
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:
1)
Articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2013/33/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a standardelor pentru primirea solicitanților de protecție internațională
trebuie interpretat în sensul că
întârzierea care poate fi atribuită solicitantului de protecție internațională, în sensul acestei dispoziții, vizează nu numai întârzierea sau partea din întârziere care poate fi atribuită exclusiv acestui solicitant, ci și, în prezența unui interval de timp a cărui împlinire se explică prin cauze mixte, cu alte cuvinte a cărui origine poate fi atribuită atât comportamentului acestui solicitant, cât și statului membru gazdă și/sau unor factori externi precum, printre altele, o pandemie, fracțiunea din acest interval de timp care pare, în lumina tuturor circumstanțelor speței, ca fiind corespunzătoare părții de responsabilitate care poate fi atribuită solicitantului menționat.
2)
Articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2013/33
trebuie interpretat în sensul că
nu se opune unei reglementări a unui stat membru în temeiul căreia autoritatea națională competentă să acorde autorizațiile de acces la piața muncii poate refuza acordarea unei astfel de autorizații unui solicitant de protecție internațională a cărui cerere, depusă de cel puțin nouă luni în acest stat membru, nu a făcut încă obiectul unei decizii în primă instanță pentru motive care pot fi atribuite „în parte” acestui solicitant, în măsura în care numai intervalul de timp pentru care s‑a constatat o legătură de cauzalitate între comportamentul acestui solicitant și survenirea acestei întârzieri sau, în prezența unui interval de timp a cărui împlinire se datorează unor cauze mixte, fracțiunea din acest interval corespunzătoare părții de responsabilitate care poate fi atribuită solicitantului menționat este luată în considerare pentru a justifica acest refuz.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.