62002CC0299_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Komisija Evropskih skupnosti zahteva s predloženo tožbo, naj se ugotovi neizpolnitev obveznosti Kraljevine Nizozemske, ki izhajajo iz členov 43 ES in 48 ES, ker je registracijo morskih plovil ladij na Nizozemskem pogojevala z državljanstvom imetnikov deležev ali poslovodij družb, ki so lastnice teh ladij. Komisija dalje zahteva, naj se ugotovi, da ta država članica obveznosti ni izpolnila s tem, da je za registracijo ladij postavila pogoje, ki se nanašajo na državljanstvo in prebivališče poslovodij ladjarskih družb ter na državljanstvo fizičnih oseb, ki so pooblaščene za tekoče upravljanje družbe, v okviru katere se na Nizozemskem opravlja pomorski promet s temi ladjami.
I – Pravni okvir
A – Mednarodno pravo
2. Dve mednarodni konvenciji, ki sta trenutno v veljavi, vsebujeta določbe o registraciji morskih plovil.
3. Prva pogodba je Ženevska konvencija o odprtem morju z dne 29. aprila 1958(2) . Ta konvencija je začela veljati 30. septembra 1962. Zavezuje 62 držav pogodbenic. Evropska skupnost ni pogodbenica te konvencije, pač pa so to mnoge države članice, med njimi tudi Kraljevina Nizozemska(3) .
4. Člen 5(1) Ženevske konvencije določa, da „[v]saka država določi pogoje, pod katerimi ladjam dodeli svojo pripadnost, jih vpiše v register ladij pod svojo suverenostjo in jim priznava pravico pluti pod svojo zastavo“. V zvezi z določilom, da „[i]majo ladje pripadnost tiste države, pod katere zastavo plujejo“, velja še, da „[m]ora med državo in ladjo obstajati pristna zveza“.
5. Te določbe so bile v celoti prevzete v člen 91(1) Konvencije Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu, ki je bila podpisana 10. decembra 1982(4) v Montego Bayu. Ta konvencija je začela veljati 16. novembra 1994. 144 držav in Evropska skupnost so pogodbenice te konvencije. Skupnost je k tej konvenciji pristopila na podlagi Sklepa 98/392/ES za področja v njeni pristojnosti(5) . Vse države članice Skupnosti, razen Kraljevine Danske, so pogodbenice Konvencije iz Montego Baya. V skladu s členom 311(1) te konvencije je ta med državami pogodbenicami nad Ženevsko konvencijo(6) .
6. V nadaljevanju določb člena 10 Ženevske konvencije člen 94(1) („Obveznosti države ladijske zastave“) Konvencije iz Montego Baya zahteva, naj „vsaka država nad ladjami, ki plujejo pod njeno zastavo, učinkovito izvaja svojo suverenost in nadzor v upravnih, tehničnih in socialnih zadevah“, in v naslednjih odstavkih postavlja vrsto ukrepov, ki jih mora država ladijske zastave v ta namen sprejeti.
B – Pravo Skupnosti
7. Člen 43, drugi odstavek, ES priznava pravico državljana Skupnosti, da opravlja pridobitno dejavnost kot samozaposlena oseba, kot tudi, da ustanavlja in vodi podjetja v skladu z zakonodajo države, v kateri se taka dejavnost opravlja.
8. Po členu 48, prvi odstavek, ES se družbe ali podjetja, ustanovljena v skladu z zakonodajo države članice in ki imajo statutarni sedež(7), glavno upravo ali glavni kraj poslovanja znotraj Skupnosti, obravnavajo enako kakor fizične osebe, ki so državljani držav članic, tako da lahko te družbe enako kot državljani držav članic uveljavljajo v členu 43, drugi odstavek, ES določeno pravico do ustanavljanja.
9. Kraj poslovanja družbe, ki je v drugi državi članici kot tisti, po katere pravu je ustanovljena, ima lahko dve različni obliki, in sicer glavni kraj poslovanja ali sekundarni kraj poslovanja.
10. Za glavni kraj poslovanja gre med drugim takrat, kadar družba zato, da bi se zanjo uporabljala pravna ureditev druge države članice in ne tiste, po katere pravu je bila prvotno ustanovljena, prenese svojo glavno upravo ali je udeležena pri ustanovitvi nove družbe v tej drugi državi članici.
11. Za sekundarni kraj poslovanja gre takrat, kadar družba razširi kraj delovanja v Skupnosti preprosto s tem, da v skladu z besedilom člena 43, prvi odstavek, ES v državi sprejemnici ustanavlja agencije, podružnice ali hčerinske družbe ter ohranja (glavni) sedež v državi članici, po pravu katere je bila prvotno ustanovljena.
C – Nacionalna ureditev
12. Na Nizozemskem je registracija morskih plovil urejena z Wetboek van Koophandel (civilnim zakonikom). V skladu s členom 311(1) tega zakonika v različici z dne 1. avgusta 1994, ki je edina veljavna v obravnavanem primeru, je dodelitev pripadnosti morskega plovila Nizozemski, to je registracija na Nizozemskem, odvisna od vrste pogojev.
13. Eden od teh pogojev se nanaša na državljanstvo lastnika oziroma lastnikov ladje. Tako zahteva člen 311(1)(a) Wetboek van Koophandel, da „je ladja vsaj dvotretjinsko [v lasti] ene ali več fizičnih ali pravnih oseb, ki je državljan oziroma so državljani države članice […] ali države pogodbenice Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru“(8) .
14. Člen 311(3) Wetboek van Koophandel opredeljuje pravno osebo, ki ima pripadnost države članice ali države pogodbenice Sporazuma EGP v smislu člena 311(1)(a) kot „pravno osebo, ki je ustanovljena v skladu z zakonodajo države članice […] ali druge države pogodbenice Sporazuma [EGP] in je njen statutarni sedež, njena glavna uprava ali njen glavni kraj poslovanja na ozemlju države članice […] ali druge države pogodbenice Sporazuma [EGP], če deleži, ki predstavljajo vsaj dve tretjini vpisanega kapitala, pripadajo fizičnim osebam, ki imajo državljanstvo države članice […] ali druge države pogodbenice Sporazuma [EEE], ali pravnim osebam v smislu začetka tega odstavka, in je večina poslovodij državljanov države članice […] ali druge države pogodbenice Sporazuma [EEE]; ali so vsi poslovodje državljani države članice […] ali druge države pogodbenice Sporazuma [EEE]“.
15. Za registracijo ladje na Nizozemskem je v skladu s členom 311(1)(b) Wetboek van Koophandel dalje potrebno, da lastnik oziroma lastniki ladje (v skladu s prej navedeno opredelitvijo) pomorski promet na ozemlju Nizozemske opravlja oziroma opravljajo v okviru podjetja, ki ima na tem ozemlju sedež ali sekundarni kraj poslovanja in dejavnost opravlja pretežno iz te države članice. Člen 311(1)(c) in (d) Wetboek van Koophandel poleg tega zahteva, da tekoče posle takega podjetja upravlja ena ali več oseb z državljanstvom države članice ali druge države pogodbenice Sporazuma EGP, pooblaščena oziroma pooblaščene za vse zadeve, ki so povezane z obratovanjem ladje in se nanašajo na ladjo, njenega kapitana in ostale člane posadke.
16. Sicer člen 8:169 Burgerlijk Wetboek (civilnega zakonika) v različici, veljavni od 1. avgusta 1994, predvideva, da „knjigovodji“, to je poslovodji ladjarske družbe, preneha mandat, če ni več državljan države članice ali druge države pogodbenice Sporazuma EGP ali če je njegovo prebivališče zunaj ozemlja suverenosti teh držav.
II – Predhodni postopek
17. Proti Kraljevini Nizozemski je bil že uveden predhodni postopek zaradi sprejetja ureditve glede morskih plovil, ki je veljala pred to, ki je obravnavana v tem primeru. Komisija je zastopala mnenje, da je bila ta ureditev v luči sodbe z dne 15. julija 1991 v zadevi Factortame in drugi. v nasprotju s pravico do ustanavljanja(9) .
18. Za tem postopkom je Kraljevina Nizozemska spremenila svojo zadevno nacionalno ureditev.
19. Komisija je bila mnenja, da je ta nova ureditev še vedno v nasprotju s pravico do ustanavljanja, ki je zagotovljena s členoma 43 ES in 48 ES, in je pozvala Kraljevino Nizozemsko, da izrazi svoje stališče. Ker pojasnila, vložena s strani Kraljevine Nizozemske, Komisije niso prepričala, je ta od Kraljevine Nizozemske 27. januarja 2000 zahtevala, naj sprejme potrebne ukrepe za izpolnitev obveznosti, izhajajočih iz členov 43 ES in 48 ES, v roku dveh mesecev.
20. Ker osnutek zakona, s katerim naj bi se neizpolnitev obveznosti končala, še ni bil sprejet, je Komisija 23. avgusta 2002 pri sodnem tajništvu vložila to tožbo.
III – Tožba
21. Komisija tožbo utemeljuje z dvema tožbenima razlogoma.
22. Prvi tožbeni razlog se nanaša na pogoje za registracijo morskih plovil glede na državljanstvo imetnikov deležev ali poslovodij družb, ki so lastnice teh ladij.
23. Drugi tožbeni razlog je razčlenjen na dva dela. Prvi del zadeva pogoje za registracijo morskih plovil, ki se nanašajo na državljanstvo fizičnih oseb, ki so pooblaščene za tekoče upravljanje družbe, v okviru katere se na Nizozemskem opravlja pomorski promet. Drugi del zadeva pogoje glede državljanstva in sedeža, od katerih je odvisno opravljanje poslovodnih nalog ladjarske družbe.
A – Prvi tožbeni razlog v zvezi s pogoji za registracijo ladij, ki se nanašajo na državljanstvo imetnikov deležev ali poslovodij družb, ki so lastnice ladij
1. Trditve strank
24. S prvim tožbenim razlogom Komisija Kraljevini Nizozemski očita, da je kršila člena 43 ES in 48 ES s tem, da je za registracijo morskih plovil na Nizozemskem določila pogoje, ki se nanašajo na državljanstvo imetnikov deležev ali poslovodij družb, ki so lastnice teh ladij.
25. Komisija pri tem spominja na to, da v skladu z omenjeno sodbo Factortame in drugi pogoji za registracijo ladij ne smejo biti v nasprotju s pravico do ustanavljanja(10) .
26. Komisija v zvezi s tem ugotavlja, da gre pri pogojih, ki so v členu 311(3) Wetboek van Koophandel določeni glede na državljanstvo imetnikov deležev ali poslovodij družb, ki so lastnice ladij, za dodatne pogoje glede na tiste, ki so določeni v članu 48 ES za to, da se družba lahko sklicuje na pravico do ustanavljanja.
27. Iz tega sledi, da je družbam, ki so lastnice morskih plovil in ne izpolnjujejo teh dodatnih pogojev, odvzeta možnost registracije takih ladij na Nizozemskem in s tem ustanovitve tamkajšnjega kraja poslovanja družbe, čeprav ustrezajo pogojem iz člena 48 ES in bi morale imeti pravico do ustanavljanja v tej državi članici.
28. Po mnenju Komisije vodijo ti dodatni pogoji k omejevanju pravice do ustanavljanja teh družb na Nizozemskem zlasti takrat, kadar slednje tam želijo ustanoviti sekundarni kraj poslovanja in država članica, na katere ozemlju je njihov sedež, takih pogojev ne predvideva. V takem primeru bi bile te družbe namreč prisiljene spremeniti sestavo poslovodnih organov ali celotno strukturo imetnikov svojih deležev, da bi lahko registrirale ladje na Nizozemskem.
29. Nizozemska vlada zanika, da bi sporni nacionalni predpis pomenil oviro za pravico do ustanavljanja. Zahteve v zvezi državljanstvom, predvidene v nizozemskem predpisu, se ne morejo primerjati s tistimi iz sodbe Factortame in drugi, pri kateri je šlo za pogoje, ki se nanašajo na državljanstvo države članice Skupnosti ali druge države pogodbenice Sporazuma EGP, ne pa na pogoje te države članice. Nizozemska vlada dalje ugotavlja, da bi sporne zahteve v zvezi z državljanstvom sicer lahko učinkovale na pravico do sekundarnega kraja poslovanja, vendar bi šlo na tej točki za nedoločen in posreden učinek, tako da bi bilo pretirano govoriti o oviri.
30. Sicer pa, celo če bi to pomenilo pravo oviro, bi bila ta ovira upravičena zaradi nujnosti, da se zagotovi pristna zveza med ladjo in državo, v kateri je registrirana, tako da ta država, kot zahteva sporazum iz Montego Baya, lahko učinkovito izvaja suverenost in nadzor nad ladjami, ki plujejo pod njeno zastavo.
31. Da je domnevna ovira za pravico do ustanavljanja upravičena in sorazmerna, po mnenju nizozemske vlade potrjuje dejstvo, da so bile primerljive zahteve v zvezi z državljanstvom na področju pomorskega prometa že uporabljene, predvidene so v več sedaj veljavnih uredbah na področju notranjega ladijskega prometa in zračnega prometa ter se znova upoštevajo na področju zračnega prometa.
2. Presoja
32. V sodbi Factortame in drugi je Sodišče izreklo, da pooblastilo za določitev pogojev za registracijo ladij pri sedanjem stanju prava Skupnosti pripada državi članici(11) . Ob upoštevanju, da na področju pomorskega prometa do danes manjkajo predpisi, izvedeni iz prava Skupnosti, ostaja ta ugotovitev za morska plovila aktualna.
33. Kljub temu morajo države članice v skladu z ustaljeno sodno prakso preostala pooblastila izvajati ob upoštevanju prava Skupnosti(12) .
34. Sodišče je ugotovilo, da pogoji za registracijo ladij, določeni s strani držav članic, ne bi smeli biti v nasprotju s pravico do ustanavljanja (pri ladjah, ki so namenjene opravljanju gospodarske dejavnosti) ali s prostim gibanjem oseb (pri ladjah, ki niso namenjene opravljanju gospodarske dejavnosti)(13) .
35. V obravnavanem primeru je očitno, da je treba zadevni nizozemski predpis presojati z vidika pravice do ustanavljanja in ne z vidika prostega gibanja oseb. Ladje, na katere se nanaša zadevni nizozemski predpis, so namreč sredstva za izvajanje gospodarske dejavnosti, ki predpostavljajo ustanovitev na Nizozemskem(14), tako da v skladu s prej navedeno sodbo Factortame in drugi njihove registracije ni mogoče ločiti od pravice do ustanavljanja(15) .
36. Po mojem mnenju pogoji nizozemske vlade za dopustitev registracije morskih ladij na Nizozemskem brez dvoma učinkujejo tako, da omejujejo pravico do ustanavljanja družb, ki so lastnice teh ladij.
37. Če namreč te družbe izpolnjujejo pogoje, določene v členu 48, prvi odstavek, ES, torej so ustanovljene v skladu z zakonodajo države članice ter imajo statutarni sedež, glavno upravo ali glavni kraj poslovanja znotraj Skupnosti, so načeloma upravičene na podlagi člena 43 ES uveljavljati pravico do ustanavljanja(16) .
38. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je pri družbah uveljavljanje pravice do ustanavljanja izključeno pogojevati s tem, da morajo izpolnjevati dodatne pogoje v zvezi z državljanstvom imetnikov deležev ali poslovodij.
39. V členu 48, prvi odstavek, ES so ti pogoji implicitno, toda nujno izključeni, saj so logičen sestavni del merila pripadnosti, imenovanega „kontrolno merilo“, za katero se avtorji Pogodbe ES niso odločili(17) .
40. Ta izključitev kontrolnega merila in zahtev v zvezi z državljanstvom, ki se navezujejo na to merilo, je bila potrjena s Splošnim programom za odpravo omejitev za pravico do opravljanja storitev, ki ga je Svet sprejel 18. decembra 1961(18) .
41. Splošni program namreč uveljavljanje pravice do ustanavljanja sekundarnega kraja poslovanja družb, ki imajo znotraj Skupnosti samo statutarni sedež (pri čemer je njihova glavna uprava ali njihov glavni kraj poslovanja zunaj Skupnosti), sicer pogojuje s tem, da je njena dejavnost v „dejanski in trajni povezavi z gospodarstvom države članice“, vendar pa izrecno izključuje, da bi se ta povezava nanašala na državljanstvo, zlasti družbenikov, članov poslovodnih ali nadzornih organov ali imetnikov kapitalskih deležev (19) .
42. Iz tega sledi, da za uveljavljanje pravice do sekundarnega kraja poslovanja ni pomembno, da je družba podvržena nadzoru pristojnih organov drugih držav, ki so zunaj Skupnosti ali EGP (poslovodje ali imetniki deležev družbe). Z drugimi besedami, družbi, ki izpolnjuje s členom 48, prvi odstavek, ES določenih pogojev, ne more biti odvzeta pravica do ustanovitve sekundarnega kraja poslovanja iz preprostega razloga, da ne izpolnjuje pogojev, ki se nanašajo na državljanstvo imetnikov njenih deležev ali njenih poslovodij. Enako velja za pravico do glavnega kraja poslovanja.
43. Obravanavana nizozemska ureditev s tem, da za registracijo morskih plovil na Nizozemskem postavlja pogoje, ki se nanašajo na državljanstvo imetnikov deležev ali poslovodij družb, ki so lastnice teh ladij, poskuša omejiti osebno področje veljavnosti pravice do ustanavljanja po členu 48 ES. Poleg tega je lahko zaradi te nacionalne ureditve, kot to trdi Komisija, uporaba pravice do ustanavljanja – naj gre za glavni ali sekundarni kraj poslovanja – omejena ali manj privlačna. V nasprotju z nizozemsko vlado nisem mnenja, da so ti omejitveni učinki preveč prepuščeni naključju ali da so preveč posredni, da bi se obravnavana nacionalna ureditev lahko štela za tako, ki omogoča omejevanje pravice do ustanavljanja.
44. Če namreč družbe, ki želijo na Nizozemskem registrirati morska plovila, katerih lastnice so, spornih nacionalnih pogojev ne izpolnjujejo (kar je zelo verjetno pri družbi, ustanovljeni v drugi državi članici, če ta država članica teh pogojev ne pozna), preostane tem družbam za registracijo le možnost, da ustrezno spremenijo kapitalsko strukturo družbe ali strukturo poslovodnih organov.
45. Samoumevno je, da lahko taka sprememba prinese korenite posege znotraj družbe kot tudi izpolnjevanje številnih formalnosti, ki niso brez finančnih posledic. Ta vidik lahko zadevne družbe resno odvrne od tega, da bi uresničevale pravico do ustanavljanja, ki jim jo zagotavljata člena 43 in 48 ES, zlasti takrat, ko gre za preprost sekundarni kraj poslovanja, predvsem zato, ker je Sodišče v omenjeni Daily Mail in General Trust poudarilo, da je sekundarni kraj poslovanja običajen način uresničevanja take pravice(20) .
46. Iz tega sledi, da pomeni zadevna nizozemska ureditev omejitev pravice do ustanavljanja, ki je v nasprotju s členoma 43 ES in 48 ES.
47. Res je, da se ta ureditev, kot je navedla Komisija, uporablja brez razlike za nizozemske in take družbe, ki pripadajo pravni ureditvi drugih držav članic (v smislu člena 48, prvi odstavek, ES). V tem pogledu se ta ureditev zato razlikuje od ureditev, obravnavanih v sodbi Factortame in drugi, ker so te vsebovale diskriminacijo v škodo družb, ki so pripadale drugi državi in ne državi članici, na katero so se nanašale posamezne sporne nacionalne ureditve(21) .
48. V sodbi z dne 31. marca 1993 v zadevi Kraus(22) je Sodišče odločilo, da „člena 48 in 52 [zdaj, po spremembi, člena 39 ES in 43 ES] nasprotujeta vsaki nacionalni ureditvi […], ki se sicer uporabi, ne da bi diskriminirala na podlagi državljanstva, vendar pa omogoča, da je izvrševanje z EGS zagotovljenih temeljnih svoboščin državljanov Skupnosti ovirano ali manj privlačno […]“(23) . Sodišče je dalje navedlo, da „je stvar drugačna le v primeru, če bi se s tako ureditvijo zasledoval upravičen cilj, ki je skladen s Pogodbo EGS [ali] bi bil upravičen iz nujnih razlogov javnega interesa [in] bi uporaba te nacionalne ureditve vodila k uresničevanju njenega zastavljenega cilja ter ne bi prekoračila tega, kar je potrebno za dosego tega cilja“(24) .
49. Zato je treba preučiti, ali bi omejitev, ki jo postavlja obravnavana nacionalna ureditev, kot to zatrjuje nizozemska vlada, lahko zadostno ustrezala odločilnemu opravičljivemu razlogu prava Skupnosti, ki izhaja iz pravil mednarodnega prava s področja registracije ladij.
50. Želel bi spomniti na to, da je po mnenju nizozemske vlade določitev spornih zahtev v zvezi z državljanstvom potrebna, da se v skladu s členom 91(1) Konvencije iz Montego Baya zagotovi obstoj pristne zveze med Kraljevino Nizozemsko in ladjami, ki plujejo pod nizozemsko zastavo. Ugotovitev, ali so te zahteve izpolnjene, je pri registraciji ladij obvezna, da se lahko zagotovi kar se da učinkovito izvajanje jurisdikcije in nadzora nad temi ladjami s strani nizozemskih organov.
51. To mnenje nizozemske vlade se opira na določeno razlago člena 91(1) Konvencije iz Montego Baya. Vendar pa nisem prepričan o tem, da člen 91(1) Konvencije iz Montego Baya, kot to trdi nizozemska vlada(25), registracijo ladje pogojuje s tem, da je pred tem obstajala pristna zveza med državo ladijske zastave in zadevno ladjo.
52. Zdi se namreč, da je Mednarodno sodišče za pomorsko pravo (v nadaljevanju: MSPM) to razlago člena 91(1) Konvencije iz Montego Baya zavrnilo v sodbi z dne 1. julija 1999, v zadevi „Navire Saiga II“, Saint Vincent in Grenadini proti Republiki Gvineji, v kateri je šlo za to, da so gvinejski organi pregledali ladjo, ki je plula pod zastavo Saint Vincenta(26) . V tem smislu se je doktrina izrekla o tej sodbi(27) .
53. MSPM je namreč presodilo, da „bi morala določila konvencije [iz Montego Baya] glede zahteve po pristni zvezi med ladjo in državo, pod katere zastavo ta ladja pluje, zagotavljati učinkovitejše spoštovanje obveznosti držav ladijske zastave, namesto da določajo znake, na podlagi katerih lahko druge države prerekajo veljavnost registracije ladij v državi ladijske zastave“(28) .
54. Ta formulacija dopušča misel na to, da se zahteva za pristno zvezo med ladjo in državo, pod katere zastavo ta pluje, bolj nanaša na izpolnitev obveznosti države ladijske zastave, kot pa na pogoj, od katerega bi bila odvisna registracija ladje.
55. MSPM meni, da konvencija Združenih narodov o pogojih za registracijo ladij z dne 7. februarja 1986 ne dvomi o smislu te zahteve(29) . Nasprotno, to razlago člena 91 konvencije iz Montego Baya sta potrdili dve konvenciji Združenih narodov o ribolovu (iz let 1982 in 1993, še nista začeli veljati), kajti ti konvenciji se omejujeta na določanje vsebine obveznosti države ladijske zastave, ne da bi imenovali možne pogoje za registracijo ladje(30) .
56. V enakem smislu je MSPM dalje navedlo, da se Republika Gvineja ni sklicevala na določila Konvencije iz Montego Baya, ki bi lahko utemeljevala njeno mnenje, da „je eden temeljnih pogojev za registracijo ladij ta, da lastnik ali upravljalec te ladje sprejme suverenost države ladijske zastave“(31) . Ta ugotovitev pomeni potrditev stališča, zastopanega s strani St. Vincenta in Grenadinov, da „nič v tej konvenciji ne govori v prid ugotovitvi, da bi bil obstoj pristne zveze med ladjo in državo potreben pogoj za to, da se ladji dodeli pripadnost državi“(32) .
57. Po mojem mnenju prinaša ta sodba MSPM pojasnilo, s katerim je mogoče ovreči razlago člena 91(1) Konvencije iz Montego Baya (ki se vsebinsko ujema s členom 5(1) Ženevske konvencije), ki jo zastopa nizozemska vlada.
58. Ta sodba je skladna s presojo generalnega pravobranilca Tesaura, ki jo je podal v sklepnih predlogih v zadevi Komisija proti Grčiji (zgoraj navedena sodba z dne 27. novembra 1997). Generalni pravobranilec Tesauro je namreč zastopal mnenje, da pojem „pristna zveza“ ali „genuine link“ v smislu Ženevske konvencije in Konvencije iz Montego Baya opozarja na učinkovitost nadzora in suverenosti, ki ju mora država izvrševati nad ladjami, ki plujejo pod njeno zastavo. Drugače povedano, pomen pristne zveze, ki je daleč od tega, da bi bil pogoj za državno pripadnost ladje, je predvsem v obveznosti nadzora, ki izhaja iz dodelitve pripadnosti državi(33) .
59. V tej zvezi je zanimivo spomniti, da je generalni pravobranilec Tesauro premišljeno zaključil, da končna različica člena 5 Ženevske konvencije v primerjavi z različico, ki jo je pripravila Komisija Združenih narodov za mednarodno pravo, ravno zavrača mnenje, da je dodelitev pripadnosti ladje določeni državi treba pogojevati s tem, da je ladja pretežno v lasti državljanov države ladijske zastave(34) .
60. Poleg tega in v vsakem primeru neodvisno od tega, kako je treba razlagati zahtevo po pristni zvezi med ladjo in državo v smislu Ženevske konvencije in Konvencije iz Montego Baya, težko razumem, zakaj naj bi bile, kot to zatrjuje nizozemska vlada, z obravnavano nacionalno ureditvijo postavljene zahteve v zvezi z državljanstvom potrebne, da bi bilo Kraljevini Nizozemski omogočeno, da kot država ladijske zastave v skladu s členom 94 Konvencije iz Montego Baya predvidenimi zahtevami izvaja nadzor in suverenost nad ladjami, ki plujejo pod njeno zastavo.
61. Prav gotovo je mogoče meniti, da so cilji zagotavljanja varnosti na morju ali preprečevanja, zmanjševanja in nadzora onesnaževanja morja, zasledovani s členom 94 Konvencije iz Montego Baya(35), h kateri je pristopila Skupnost, nujni razlogi v javnem interesu v smislu prakse Sodišča, še celo razloge javne varnosti v smislu člena 46, prvi odstavek, ES(36) .
62. Vendar pa okoliščina, da ladja večinsko pripada eni ali več družbam, katerih imetniki kapitalskih deležev ali vodstvo so pretežno državljani tretjih držav, ne izključuje, da bi država članica kot država ladijske zastave učinkovito izvrševala suverenost in nadzor nad to ladjo. Ta okoliščina je za sprejetje ukrepov, kot so ogled ladje(37), vodenje ladijskega registra, ki vključuje posamezne podatke v zvezi z ladjo,(38) ocena usposobljenosti in delovnih pogojev posadk(39), kot tudi začetek in vodenje preiskave nesreče na morju ali drugega, s plovbo povezanega dogodka na odprtem morju, brez pomena(40) .
63. Nasprotno pa je lahko v tem smislu koristno zahtevati, kot to predvideva nizozemska vlada(41), naj se upravljanje ladje, ki pluje pod nizozemsko zastavo, v prvi vrsti zagotovi iz Nizozemske(42) . Sodišče je v zvezi s pravico do ustanavljanja dopustilo tak pogoj za registracijo ladij(43) .
64. Po mojem mnenju zato sporne zahteve v zvezi z državljanstvom, v nasprotju z trditvami nizozemske vlade, niso potrebne za to, da bi se Kraljevini Nizozemski kot državi ladijske zastave v skladu s členom 94 Konvencije iz Montego Baya omogočila izpolnitev obveznosti.
65. Te ugotovitve kažejo na to, da zahteve v zvezi z državljanstvom, določene s sporno nizozemsko ureditvijo, nimajo podlage v veljavnih pravilih mednarodnega prava s področja registracije ladij, kot so predvideni z Ženevsko konvencijo in Konvencijo iz Montego Baya.
66. Glede na vse navedeno se nagibam k sklepu, da je prvi tožbeni razlog utemeljen.
67. Kljub temu menim, da pri sedanjem stanju zadeve še naprej ostaja dvom o manjkajoči utemeljitvi spornih zahtev v zvezi z državljanstvom.
68. Kot to upravičeno poudarja nizozemska vlada, so namreč primerljive zahteve v zvezi z državljanstvom na področjih notranjega ladijskega prometa ali zračnega prometa predvidene v več trenutno veljavnih uredbah.
69. Na področju notranjega ladijskega prometa je tako pri Uredbi Sveta (EGS) št. 2919/85 z dne 17. oktobra 1985 o določitvi pogojev za dostop do ureditve po Revidirani konvenciji o plovbi po Renu za plovila, pooblaščena za opravljanje prevozov po Renu(44), pri Uredbi Sveta (EGS) št. 3921/91 z dne 16. decembra 1991 o določitvi pogojev, pod katerimi lahko tuji prevozniki prevažajo blago ali potnike po celinskih plovnih poteh znotraj države članice(45), ter pri Uredbi Sveta (ES) št. 1356/96 z dne 8. julija 1996 o skupnih pravilih, ki se uporabljajo za prevoz blaga ali potnikov po celinskih plovnih poteh med državami članicami z namenom vzpostavitve svobode opravljanja teh prevoznih storitev(46) . Na področju zračnega prometa je tako pri Uredbi Sveta (EGS) št. 2407/92 z dne 23. julija 1992 o licenciranju letalskih prevoznikov(47) .
70. Sicer okoliščina, da vse te uredbe v okviru skupne prometne politike (v glavnem na področju svobode opravljanja storitev) predvidevajo zahteve v zvezi z državljanstvom, ki so primerljive obravnavanim v tem primeru, sama zase ne more upravičiti tega, da država članica enostransko postavi take pogoje (na področju pravice do ustanavljanja) v drugih prometnih sektorjih od tistih, ki so vsebovani v obravnavanih uredbah(48) .
71. V takem položaju pa bi bilo najmanj paradoksalno domnevati, da sporne nacionalne določbe ne zadostijo nobenemu zadevnemu opravičljivemu razlogu prava Skupnosti s področja pomorskega prometa, saj so v različnih drugih prometnih sektorjih v trenutno veljavnih uredbah Skupnosti predvidene enake vrste določb, razen če je treba izhajati iz tega, da se na zračni promet in notranji ladijski promet nanašajo bistveno drugačne zahteve kot te, ki zadevajo pomorski promet, ali bi se celo zastavilo vprašanje o zakonitosti teh uredb v zvezi s spornimi določbami(49) .
72. Komisija je v zvezi s tem podala malo pojasnitvenih opornih točk. Iz tega zaključujem, da ni zadostno izkazala, da omejitev pravice do ustanavljanja, ki izhaja iz sporne nizozemske ureditve, ni upravičena. Vendar je v skladu z ustaljeno sodno prakso Komisija tista, ki mora dokazati obstoj zatrjevane neizpolnitve obveznosti, tako da Sodišču posreduje oporne točke, potrebne za ugotavljanje obstoja neizpolnitve obveznosti(50) .
73. Glede na to menim, da pri sedanjemu stanju zadeve prvi tožbeni razlog ni utemeljen.
B – Drugi tožbeni razlog glede pogojev v zvezi z državljanstvom fizičnih oseb, ki so pooblaščene za tekoče upravljanje družbe, v okviru katere se na Nizozemskem opravlja pomorski promet, kot tudi v zvezi z državljanstvom in prebivališčem poslovodij ladjarskih družb
1. Trditve strank
74. Kot sem že pojasnil, se ta tožbeni razlog deli na dva dela. Prvi del se nanaša, tako kot prvi tožbeni razlog, na določene pogoje, od katerih je odvisna registracija morskih plovil na Nizozemskem, namreč na pogoje v zvezi z državljanstvom fizičnih oseb, ki so pooblaščene za tekoče opravljanje poslov družbe, v okviru katere se v tej državi opravlja pomorski promet. Drugi del se nanaša na pogoje državljanstva in prebivališča, od katerih je odvisno opravljanje nalog poslovodje ladjarske družbe.
75. V obeh delih drugega tožbenega razloga Komisija očita Kraljevini Nizozemski, da je kršila člena 43 ES in 48 ES, ker sporni nacionalni pogoji pomenijo neupravičeno omejitev pravice do ustanavljanja v drugi državi članici ustanovljenim družbam.
76. Družbe, ki teh pogojev ne izpolnjujejo, namreč po nizozemski ureditvi niso upravičene niti na Nizozemskem registrirati ladje, katere lastnice so, in s tem tam opravljati pomorski promet niti v tej državi članici ustanoviti ali upravljati ladjarske družbe za ladje, ki so pri nizozemskih organih že registrirane.
77. V nasprotju z navajanjem nizozemske vlade sporna nacionalna ureditev ne bi bila utemeljena z mednarodnimi predpisi o obveznostih države ladijske zastave.
2. Presoja
78. Menim, da sta oba dela tega tožbenega razloga utemeljena.
79. Kar zadeva prvi del tega tožbenega razloga glede pogojev za registracijo ladij v zvezi z državljanstvom fizičnih oseb, ki so pooblaščene za tekoče opravljanje poslov družbe, v okviru katere se na Nizozemskem opravlja pomorski promet(51), zlasti napotujem na svoje zaključke k prvemu tožbenemu razlogu, pri čemer je treba jasno povedati, da uredbe št. 2919/85, 3921/91, 2407/92 in 1356/96 v tem smislu ne predvidevajo enakih zahtev v zvezi z državljanstvom.
80. Kot pogoji za registracijo ladij v zvezi z državljanstvom imetnikov deležev ali poslovodij družb, ki so lastnice morskih plovil, vsebovani v prvem tožbenem razlogu, tudi pogoji iz prvega dela drugega tožbenega razloga na Nizozemskem lahko pomenijo oviro za izvrševanje pravice do ustanavljanja ali napravijo pravico do ustanavljanja manj privlačno – v smislu glavnega ali sekundarnega kraja poslovanja. Družbe, ki želijo v okviru izvrševanja pravice do ustanavljanja v tej državi članici registrirati ladje, katerih lastnice so, nimajo za to namreč nobene druge možnosti, kot da ustrezno prilagodijo svojo politiko zaposlovanja, da izključijo, da bi se med zaposlenimi, na katere se nanaša sporna nizozemska ureditev, znašli državljani drugih držav kot držav Skupnosti ali EGS.
81. Taka omejitev pravice ustanavljanja je v nasprotju s členoma 43 ES in 48 ES tudi, če se brez razlikovanja uporabi za nizozemske družbe in družbe, ki pripadajo pravnemu redu druge države članice kot Kraljevine Nizozemske, kajti ta omejitev ni utemeljena z nobenim zadevnim opravičljivim razlogom, ki bi izhajal zlasti iz prej obravnavanih mednarodnopravnih predpisov. Dejstvo, da tekoče posle družbe, ki je lastnica ladij, s katerimi na Nizozemskem opravlja pomorski promet, v celoti ali deloma opravljajo državljani drugih držav kot držav Skupnosti ali EGS, ne nasprotuje temu, da država članica kot država ladijske zastave v skladu s členom 94 Konvencije iz Montego Baya učinkovito izvaja nadzor nad to ladjo.
82. Iz tega sklepam, da je prvi del drugega tožbenega razloga utemeljen.
83. Kar zadeva drugi del drugega tožbenega razloga(52), veljajo enake ugotovitve za zahteve v zvezi z državljanstvom poslovodij ladjarskih družb, katerih ladje so registrirane na Nizozemskem. Zaradi te zahteve glede državljanstva je namreč ustanovitev ali upravljanje ladjarskih družb s takimi ladjami v tej državi članici lahko ovirano ali manj privlačno. Taka omejitev ne temelji – tudi če ni diskriminatorna – na nobenem opravičljivem razlogu prava Skupnosti, ki bi izhajal iz že navedenih mednarodnopravnih predpisov, pri čemer je treba jasno povedati, da uredbe št. 2919/85, 3921/91, 2407/92 in 1356/96 v tem smislu ne predvidevajo nobenih takih zahtev v zvezi z državljanstvom.
84. Kar zadeva pogoj v zvezi z prebivališčem poslovodij ladjarskih družb, se strinjam s Komisijo, da lahko ta pogoj družbe s sedežem v drugi državi članici kot na Nizozemskem (v smislu člena 48 ES) odvrača od tega, da bi se združile z ladjarskimi družbami pod nizozemsko suverenostjo. Če hočejo namreč družbe s sedežem v kakšni drugi državi članici izvesti tako združitev in njihovi poslovodje ne prebivajo ali ne prebivajo več v državi članici Skupnosti ali EGS, nimajo te družbe nobene druge možnosti kot to, da zamenjajo poslovodje, razen če ti ustrezno spremenijo prebivališče. Iz tega sledi, da pomeni ta sporna zahteva v zvezi s prebivališčem omejitev pravice do ustanavljanja. Ta omejitev je v nasprotju s členoma 43 ES in 48 ES, tudi če ni diskriminatorna, ker ni utemeljena z nobenim zadevnim opravičljivim razlogom prava Skupnosti, ki bi izhajal zlasti iz že navedenih mednarodnopravnih predpisov.
85. Na podlagi tega ugotavljam, da sta tako prvi kot drugi del drugega tožbenega razloga utemeljena.
IV – Predlog
86. Glede na navedeno predlagam Sodišču, naj:
1. ugotovi, da Kraljevina Nizozemska ni izpolnila obveznosti iz členov 43 ES in 48 ES s tem, da je:
– sprejela ureditev, po kateri je registracija morskih plovil v tej državi članici odvisna od pogoja, da so fizične osebe, ki so pooblaščene za tekoče opravljanje poslov družbe, v okviru katere se opravlja pomorski promet s temi ladjami na ozemlju pod nizozemsko suverenostjo, državljani ene izmed držav članic Evropske skupnosti ali Evropskega gospodarskega prostora,
– sprejela ureditev, po kateri je izvajanje nalog poslovodje ladjarske družbe odvisno od tega, da je ta državljan ene izmed držav članic Evropske skupnosti ali Evropskega gospodarskega prostora in ima tam prebivališče;
2. v preostalem tožbo zavrne;
3. naloži Kraljevini Nizozemski tako plačilo svojih stroškov kot tudi stroškov Komisije Evropskih skupnosti.
(1) .
(2)
–	Zbirka pogodb Združenih narodov, zvezek 450, št. 6465, str. 11 (v nadaljevanju: Ženevska konvencija).
(3)
–	Države članice, ki so pogodbenice Ženevske konvencije, so: Kraljevina Belgija, Kraljevina Danska, Zvezna republika Nemčija, Kraljevina Španija, Italijanska republika, Kraljevina Nizozemska, Republika Avstrija, Portugalska republika, Republika Finska, Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska.
(4)
–	V nadaljevanju: Konvencija iz Montego Baya.
(5)
–	Sklep Sveta z dne 23. marca 1998 o sklenitvi Konvencije Združenih narodov o pomorskem pravu z dne 10. decembra 1982 in Sporazuma o izvajanju dela XI Konvencije z dne 28. julija 1994 s strani Evropske skupnosti (UL L 179, str. 1). Besedilo Konvencije iz Montego Baya je v Prilogi I k temu sklepu.
(6)
–	Posledično učinki Ženevske konvencije ostajajo načeloma med državami, ki so podpisnice te konvencije, ne pa tudi podpisnice Konvencije iz Montego Baya .
(7)
–	To sklicevanje na statutarni sedež sovpada dejansko s prejšnjim sklicevanjem na ustanovitev družbe in njeno združljivost z zakonodajo države članice.
(8)
–	Sporazum z dne 2. maja 1992 (UL 1994, L 1, str. 3, v nadaljevanju: Sporazum EGP).
(9)
–	C-221/89, Recueil, str. I‑3905.
(10)
–	Zgoraj navedena sodba Factortame in drugi (točki 22 in 23).
(11)
–	Točki 13 in 17. Glej tudi sodbo z dne 4. oktobra 1991 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu (C-246/89, Recueil, str. I‑4585, točki 11 in 15).
(12)
–	Glej, zlasti na področju registracije ladij, zgoraj navedeni sodbi Factortame in drugi (točka 14) in Komisija proti Združenemu kraljestvu (točka 12); sodbe z dne 7. marca 1996 v zadevi Komisija proti Franciji (C-334/94, Recueil, str. I‑1307, točka 14); z dne 12. junija 1997 v zadevi Komisija proti Irski (C-151/96, Recueil, str. I‑3327, točka 12), in z dne 27. novembra 1997 v zadevi Komisija proti Grčiji (C-62/96, Recueil, str. I‑6725, točka 18).
(13)
–	V zvezi s tem razlikovanjem glej zgoraj navedene sodbe Factortame in drugi (točki 21 in 22); Komisija proti Združenemu kraljestvu (točki 22 in 23); Komisija proti Franciji (točke 12 ter od 20 do 22); Komisija proti Irski (točki 12 in 13), in Komisija proti Grčiji (točke od 18 do 20).
(14)
–	Nizozemska vlada je pojasnila, da sporna nacionalna ureditev zadeva registracijo ladij trgovske mornarice (duplika, točka 2).
(15)
–	Glej zgoraj navedene sodbe Factortame in drugi (točka 22) in Komisija proti Združenemu kraljestvu (točka 23).
(16)
–	Statutarni sedež, glavna uprava ali glavni kraj poslovanja družb so, kot državljanstvo pri fizičnih osebah, namenjeni temu, da se določi njihova pripadnost pravnemu redu države članice. Ta alternativna merila odsevajo različne zakonodaje držav članic na tem področju. Glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 28. januarja 1986 v zadevi Komisija proti Franciji (C-270/83, Recueil, str. 273, točka 18); z dne 10. julija 1986 v zadevi Segers (79/85, Recueil, str. 2375, točka 13); z dne 27. septembra 1988 v zadevi Daily Mail in General Trust (81/87, Recueil, str. 5483, točke od 19 do 21); z dne 13. julija 1993 v zadevi Commerzbank (C-330/91, Recueil, str. I‑4017, točka 13); z dne 16. julija 1998 v zadevi ICI (C-264/96, Recueil, str. I‑4695, točka 20), in z dne 9. marca 1999 v zadevi Centros (C-212/97, Recueil, str. I‑1459, točka 20).
(17)
–	Kontrolno merilo pomeni, da je pripadnost družbe pravnemu redu države članice določena z državljanstvom oseb, ki imajo v tej družbi določena pooblastila, kot so družbeniki, člani upravljalskih ali nadzornih organov in imetniki kapitalskega deleža. Avtorji Pogodbe pa so izbrali drugo merilo, in sicer tako imenovano „merilo ustanovitve“. Po tem merilu pripada družba tisti državi članici, po katere pravu je ustanovljena, in na ozemlju katere ima statutarni sedež, čeprav bi bil njen dejanski sedež (to je glavna uprava ali glavni kraj poslovanja) v drugi državi članici.
(18)
–	UL 1962, 2, str. 36 (v nadaljevanju: Splošni program). V skladu s splošno veljavno formulacijo daje Splošni program oporne točke, koristne za uresničevanje določb Pogodbe, ki se nanašajo na pravico do ustanavljanja. V tem smislu glej zlasti sodbi z dne 28. aprila 1977 v zadevi Thieffry (71/76, Recueil, str. 765, točka 14); z dne 18. junija 1985 v zadevi Steinhauser (197/84, Recueil, str. 1819, točka 15); zgoraj navedeno sodbo Segers, (točka 15);sodbi z dne 30. maja 1989 v zadevi Komisija proti Grčiji (305/87, Recueil, str. 1461, točki 22 in 25), in z dne 10. marca 1993 v zadevi Komisija proti Luksemburgu (C-111/91, Recueil, str. I‑817, točka 17).
(19)
–	Primerjaj poglavje z naslovom „Upravičenci“, četrta alineja Splošnega programa. V teh določbah uporabljeni izraz „v dejanski in trajni povezavi z gospodarstvom države članice“ v Splošnem programu ni natančno opredeljen. V tej zvezi glej zlasti Aussant, G., Fornasier, R., Louis, J.‑V., Séché, J.‑C., Van Raepenbusch, S., Commentaire Mégret, volume 3, 2. izdaja, 1990 (str. 38, točka 6); Loussouarn, Y., „Le rattachement des sociétés et la Communauté économique européenne“, v Études de droit des Communautés européennes, Mélanges offerts à Pierre Teitgen, Paris, 1984 (str. 247); Schapira, J., Le Tallec, G., Blaise, J.‑B., Idot, L., v Droit européen des affaires,
tome 2, PUF, 5. izdaja, 1999 (str. 571 in 572), ter sklepne predloge generalnega pravobranilca La Pergole za zgoraj navedeno sodbo Centros (opomba 16).
(20)
–	Točka 17.
(21)
–	Kar zadeva pogoje v zvezi z državljanstvom imetnikov kapitalskega deleža in poslovodij glej zgoraj navedene sodbe Factortame in drugi (točka 30) in Komisija proti Združenemu kraljestvu (točka 31); z dne 7. marca 1996 Komisija proti Franciji (točka 17); Komisija proti Irski (točka 12), in z dne 27. novembra 1997 Komisija proti Grčiji (točki 18 in 27).
(22)
–	C-19/92, Recueil, str. I‑1663.
(23)
–	Točka 32.
(24)
–	Idem . V istem smislu, kar zadeva pravico do ustanavljanja, glej zlasti sodbo z dne 30. novembra 1995 v zadevi Gebhard (C-55/94, Recueil, str. I‑4165, točka 37), in zgoraj navedeno sodbo Centros (točka 34).
(25)
–	V dupliki (točka 18).
(26)
–	Recueil des arrêts, avis consultatifs et ordonnances,
zvezek 3, 1999.
(27)
–	Glej zlasti Kamto, M., „La nationalité des navires en droit international“, v Mélanges offerts à L. Lucchini et J.‑P. Quéneudec, éd. La mer et son droit, A. Pédone, oktober 2003 (str. 347 in naslednje, še posebej točki 29 in 31). Ta avtor je kritičen do razlage pojma „pristna zveza“, na katerem je MSPM utemeljilo sodbo v prej navedeni sodbi Navire Saiga II, in na podlagi katerega zahteva za pristno zvezo ni pogoj za zagotovitev pripadnosti ladje državi.
(28)
–	Zgoraj navedena sodba Navire Saiga II (točka 83).
(29)
–	Ibidem
(točka 84). Ta konvencija (objavljena v International Transport Treaties,
zvezek 12, maj 1988) še do danes ni začela veljati.
(30)
–	Zgoraj navedena sodba Navire Saiga II (točka 85), ki se sklicuje na eni strani na Sporazum o uporabi določb Konvencije Združenih narodov o pomorskem pravu glede ohranjanja in upravljanja čezconskih staležev rib in izrazito selivskih staležev rib z dne 4. decembra 1995 in na drugi strani na Sporazum o pospeševanju usklajevanja ribiških plovil na odprtem morju z mednarodnimi ukrepi za ohranjanje in upravljanje z dne 24. novembra 1993.
(31)
–	Zgoraj navedena sodba Navire Saiga II (točka 84).
(32)
–	Ibidem
(točka 77).
(33)
–	Točka 13 sklepnih predlogov.
(34)
–	Idem .
(35)
–	Cilj varnosti na morju je izrecno naveden v členu 94(3) Konvencije iz Montego Baya. Cilj preprečevanja, zmanjševanja in nadzora onesnaževanja morja je izrecno naveden v členu 94(4)(c) ter v členu 211(2) te konvencije.
(36)
–	Na področju kopenskega prometa je v skladu z ustaljeno sodno prakso zagotavljanje cestnoprometne varnosti
nujen razlog javnega interesa, s katerim je mogoče upravičiti omejitev temeljnih svoboščin, zagotovljenih s Pogodbo ES. Glej sodbe z dne 5. oktobra 1994 v zadevi Van Schaik (C-55/93, Recueil, str. I‑4837, točka 19); z dne 12. oktobra 2000 v zadevi Snellers (C-314/98, Recueil, str. I‑8633, točka 55), in z dne 10. julija 2003 v zadevi Komisija proti Nizozemski (C-246/00, Recueil, str. I‑7485, točka 67). Na področju pomorskega prometa je Sodišče v zvezi s pilotskimi in nadzornimi storitvami zavzelo stališče, da je zagotavljanje javne varnosti v obalnih in pristaniških vodah razlog javnega interesa v smislu člena 46, prvi odstavek, ES. Glej sodbi z dne 18. junija 1998 v zadevi Corsica Ferries France (C-266/96, Recueil, str. I‑3949, točki 60 in 61) in z dne 13. junija 2002 v zadevah Sea‑Land Service in Nedlloyd Lijnen (C-430/99 in C-431/99, Recueil, str. I‑5235, točki 41 in 42).
(37)
–	Člen 94(3)(a) in (4)(a) Konvencije iz Montego Baya.
(38)
–	Člen 94(2)(a) Konvencije iz Montego Baya.
(39)
–	Člen 94(3)(b) in (4)(b) in (c) Konvencije iz Montego Baya.
(40)
–	Člen 94(7) Konvencije iz Montego Baya.
(41)
–	Člen 311(1)(b) Wetboek van Koophandel.
(42)
–	V istem smislu glej zlasti točko 13 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Tesaura za zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Grčiji z dne 27. novembra 1997.
(43)
–	Glej zgoraj navedeno sodbo Factortame in drugi (točke od 34 do 36).
(44)
–	UL L 280, str. 4. Člen 3(1)(c)(cc) ter člena 2 in 4 iz Priloge k Uredbi št. 2919/85.
(45)
–	UL L 373, str. 1. Člen 2(1)(b)(ii) Uredbe št. 3921/91.
(46)
–	UL L 175, str. 7. Člen 2, četrta alinea (ki napotuje na pogoje v členu 2 Uredbe št. 3921/91), Uredbe št. 1356/96.
(47)
–	UL L 240, str. 1. Člen 4(2) Uredbe št. 2407/92.
(48)
–	V tej zvezi je treba opozoriti na to, da veljajo splošne določbe Pogodbe v prometnem sektorju – skupaj z morskim prometom – ne glede na to, ali je v tem sektorju uvedena skupna politika
(s pridržkom izjeme, za področje prostega pretoka storitev izrecno predvidene v členu 51(1) ES). V tem smislu glej sodbo z dne 4. aprila 1974 v zadevi Komisija proti Franciji (167/73, Recueil, str. 359, točke od 21 do 33) glede določb Pogodbe s področja prostega gibanja oseb ter sodbo z dne 30. aprila 1986 v zadevi Asjes in drugi (od 209/84 do 213/84, Recueil, str. 1425, točke od 37 do 39) v zvezi z določbami Pogodbe ES o konkurenci. Posledično so države članice na področju pomorskega prometa dolžne upoštevati splošne določbe Pogodbe s področja pravice do ustanavljanja.
(49)
–	Če Svet v okviru skupne prometne politike sprejme sekundarno zakonodajo, je zadolžen tudi za izvedbo splošnih določb Pogodbe, skupaj s tistimi na področju svobode opravljanja storitev. V sodbi z dne 22. maja 1985 v zadevi Parlament proti Svetu (13/83, Recueil, str. 1513, točka 62) se je Sodišče namreč sklicevalo na to, da v skladu členom 51(1) ES za svobodo opravljanja storitev na področju prometa veljajo določbe iz poglavja o prometu. Iz tega je sklepalo, da mora biti na podlagi Pogodbe „[u]poraba posebej v členih 59 [zdaj, po spremembi, člen 49 ES] in 60 [zdaj, po spremembi,
člen 50 ES] Pogodbe EGS določenih temeljnih načel svobode opravljanja storitev […] dosežena z uresničitvijo skupne prometne politike, in sicer predvsem z razlago skupnih pravil za mednarodni promet in pogojev za dostop k opravljanju prometa prometni podjetjem, ki niso iz te države, kot so predvideni v členu 75(1)(a) in (b) [zdaj, po spremembi, člen 71(1)(a) in (b) ES] in
nujno zadevajo svobodo opravljanja storitev“. Glej v tem smislu tudi zgoraj navedeno sodbo Asjes in drugi (točka 37) in sodbo z dne 13. decembra 1989 v zadevi Corsica Ferries France (C-49/89, Recueil, str. I‑4441, točka 11).
(50)
–	Glej zlasti sodbe z dne 25. maja 1982 v zadevi Komisija proti Nizozemski (96/81, Recueil, str. 1791, točka 6); z dne 19. marca 1991 v zadevi Komisija proti Belgiji (C-249/88, Recueil, str. I‑1275, točka 6); z dne 16. decembra 1992 v zadevi Komisija proti Grčiji (C-210/91, Recueil, str. I‑6735, točka 22), in z dne 29. maja 1997 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu (C-300/95, Recueil, str. I‑2649, točka 31).
(51)
–	Pogoji so predvideni v členu 311(1)(c) Wetboek van Koophandel.
(52)
–	Iz drugega dela drugega tožbenega razloga obravnavani pogoji v zvezi z državljanstvom in prebivališčem so v členu 8:169 Burgerlijk Wetboek.