SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA,
predstavljeni 4. septembra 2025(1)
Zadeva C‑81/24 [Jenec](i)
LH
proti
OTP banki d. d., nekdanji NOVI KREDITNI BANKI MARIBOR
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Okrajno sodišče v Mariboru, Slovenija)
„ Predhodno odločanje – Približevanje zakonodaj – Finančne storitve – Pranje denarja in financiranje terorizma – Direktiva 2014/92/EU – Direktiva (EU) 2015/849 – Potrošnik, ki je uvrščen na seznam Urada za nadzor tujih sredstev (OFAC) – Zavrnitev banke, da izvede plačilo, in zavrnitev prošnje za odprtje osnovnega plačilnega računa “
I.      Uvod
1.        Kakšno je razmerje med pravico do bančnega računa in pravili o preprečevanju pranja denarja?
2.        Direktiva 2014/92/EU(2) določa pravico do plačilnega računa zaradi spodbujanja vključevanja, razen če so kršene določbe o preprečevanju pranja denarja in boju proti financiranju terorizma. Direktiva (EU) 2015/849(3) pa določa načela za oceno tveganja, identifikacijo strank in njihovih dejanskih lastnikov, preverjanje njihove identitete ter izvajanje ukrepov skrbnega preverjanja ob vzpostavitvi poslovnega odnosa in v celotnem času njegovega trajanja, da se prepreči uporaba finančnega sistema za pranje denarja ali financiranje terorizma.
3.        Ker je zakonodaja o preprečevanju pranja denarja osnovana na celostnem pristopu, ki temelji na tveganjih, se postavlja vprašanje, kako razumeti poseben primer, v katerem se potrošniku, ki prosi za odprtje osnovnega plačilnega računa, prošnja zavrne, ker je uvrščen na seznam sankcij tretje države, čeprav nikjer na svetu ni bil pravnomočno obsojen za kazniva dejanja, zaradi katerih je bil uvrščen na ta seznam, in proti njemu njegova država članica, Evropska unija oziroma mednarodna organizacija, katere članici sta zadevna država članica ali Unija, niso sprejele nobenega omejevalnega ukrepa.
4.        Na zahtevo Sodišča se bom v sklepnih predlogih osredotočil na prvo vprašanje, ki ga je postavilo Okrajno sodišče v Mariboru (Slovenija), ki se sprašuje, ali je mogoče člen 16(4) Direktive 2014/92 v povezavi z Direktivo 2015/849 razlagati tako, da državam članicam dovoljuje, da bankam naložijo, da zavrnejo prošnjo potrošnika za odprtje osnovnega plačilnega računa, ker je uvrščen na seznam Office of Foreign Assets Control (OFAC) [Urad za nadzor tujih sredstev (OFAC), Združene države], ki je odvisen od United States Department of the Treasury (ministrstvo za finance Združenih držav Amerike).
II.    Pravni okvir
A.      Pravo unije
1.      Direktiva 2014/92
5.        V uvodnih izjavah 34, 37 in 47 Direktive 2014/92 je navedeno:
„(34)      […] Pomembno je, da kreditne institucije zagotovijo, da njihove stranke ne uporabljajo finančnega sistema v nezakonite namene, kot so goljufije, pranje denarja ali financiranje terorizma, vendar ne bi smele omejevati potrošnikov, ki želijo izkoristiti prednosti notranjega trga s čezmejnim odprtjem in uporabo plačilnih računov. Zato določbe Direktive [2005/60/ES(4)] ne bi smele biti razlog za zavrnitev tržno manj zanimivih potrošnikov.
[…]
(37)      Države članice bi morale imeti možnost, da ob doslednem spoštovanju temeljnih svoboščin, zagotovljenih s Pogodbama, od potrošnikov, ki želijo odpreti osnovni plačilni račun na njihovem ozemlju, zahtevajo, naj dokažejo, da imajo resničen interes za to. Brez poseganja v zahteve, sprejete v skladu z Direktivo [2005/60], glede preprečevanja pranja denarja, fizična navzočnost v prostorih kreditnih institucij ne bi smela biti potrebna, da se dokaže takšen resničen interes.
[…]
(47)      Kreditne institucije bi morale zavrniti odprtje osnovnega plačilnega računa ali prekiniti pogodbo za osnovni plačilni račun samo v posebnih okoliščinah, kot je nespoštovanje zakonodaje o pranju denarja in financiranju terorizma ali preprečevanju in preiskovanju kaznivih dejanj. Tudi v teh primerih je lahko zavrnitev upravičena le, kadar potrošnik ne izpolnjuje navedene zakonodaje, ne pa zato, ker je postopek za preverjanje izpolnjevanja zakonodaje preveč obremenjujoč ali predrag. Vendar pa se lahko zgodi, da potrošnik zlorabi pravico do odprtja in uporabe osnovnega plačilnega računa. Država članica bi lahko na primer dovolila kreditni instituciji, da ukrepa proti potrošnikom, ki so storili kaznivo dejanje, kot je hujša oblika goljufije zoper kreditno institucijo, da bi preprečila ponovitev kaznivega dejanja. Takšen ukrep lahko na primer zajema, da kreditna institucija takšnemu potrošniku za določen čas omeji dostop do osnovnega plačilnega računa. Poleg tega lahko pride do primerov, v katerih je predhodna zavrnitev prošnje za plačilni račun morda potrebna zaradi identifikacije potrošnikov, ki bi jim plačilni računi po bolj ugodnih pogojih lahko koristili. Kreditna institucija bi morala v takšnem primeru potrošnika obvestiti, da lahko v primeru zavrnitve prošnje za plačilni račun, za katerega se zaračuna nadomestilo, uporabi posebni mehanizem, kot je določen v tej direktivi, da dobi dostop do osnovnega plačilnega računa. Oba takšna dodatna primera pa bi morala biti omejena, specifična in podprta z natančno opredeljenimi določbami nacionalnega prava. Pri določanju dodatnih primerov, v katerih lahko kreditne institucije zavrnejo odprtje plačilnega računa potrošnikom, bi države članice med drugim lahko navedle razloge javne varnosti ali javnega reda.“
6.        Člen 16, od (1) do (4) in (7), Direktive 2014/92 določa:
„1.      Države članice zagotovijo, da potrošnikom osnovne plačilne račune ponujajo vse kreditne institucije ali dovolj veliko število kreditnih institucij, da se vsem potrošnikom na njihovem ozemlju zagotovi dostop do njih in da se prepreči izkrivljanje konkurence. […]
2.      Države članice zagotovijo, da imajo potrošniki, ki zakonito prebivajo v Uniji, vključno s potrošniki brez stalnega naslova in prosilci za azil ter potrošniki, ki jim dovoljenje za bivanje ni bilo odobreno, vendar njihov izgon iz pravnih ali dejanskih razlogov ni mogoč, pravico do odprtja in uporabe osnovnega plačilnega računa pri kreditnih institucijah na njihovem ozemlju. Ta pravica velja ne glede na potrošnikovo prebivališče.
Države članice lahko ob doslednem spoštovanju temeljnih svoboščin, zagotovljenih s Pogodbama, od potrošnikov, ki želijo odpreti osnovni plačilni račun na njihovem ozemlju, zahtevajo, naj dokažejo, da imajo resničen interes za to.
Države članice zagotovijo, da uveljavljanje te pravice ni preveč težavno ali obremenjujoče za potrošnika.
3.      Države članice zagotovijo, da kreditne institucije, ki ponujajo osnovne plačilne račune, osnovni plačilni račun odprejo ali prošnjo potrošnika za osnovni plačilni račun zavrnejo brez nepotrebnega odlašanja in najpozneje v desetih delovnih dneh od prejema popolne prošnje.
4.      Države članice zagotovijo, da kreditne institucije zavrnejo prošnjo za osnovni plačilni račun, kadar bi odprtje takšnega računa povzročilo kršitev določbe o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma iz Direktive [2005/60].
[…]
7.      Države članice zagotovijo, da v primerih iz odstavk[a] 4 […] kreditna institucija po sprejetju odločitve potrošnika nemudoma pisno in brezplačno obvesti o zavrnitvi in konkretnem razlogu za zavrnitev, razen če bi bilo takšno razkritje v nasprotju s cilji nacionalne varnosti, javnim redom ali Direktivo [2005/60]. Kreditna institucija v primeru zavrnitve potrošnika seznani s postopkom pritožbe zoper zavrnitev in o pravici potrošnika, da naveže stik z zadevnim pristojnim organom in organom, imenovanim za alternativno reševanje sporov, ter navede ustrezne kontaktne podatke.“
2.      Direktiva 2015/849
7.        V uvodni izjavi 22 Direktive 2015/849 je navedeno:
„Tveganje pranja denarja in financiranja terorizma ni enako v vseh primerih. Zato bi bilo treba uporabiti celosten pristop, ki temelji na tveganju. Pristop, ki temelji na tveganju, ni prekomerno permisivna možnost za države članice in pooblaščene subjekte. Vključuje učinkovitejše sprejemanje odločitev na podlagi dokazov za boljšo ciljno usmeritev na tveganja pranja denarja in financiranja terorizma, s katerimi se soočajo Unija in tisti, ki v njej delujejo.“
8.        Člen 1(1) te direktive določa:
„Cilj te direktive je preprečiti uporabo finančnega sistema Unije za namene pranja denarja in financiranja terorizma.“
9.        Člen 8 navedene direktive določa:
„1.      Države članice zagotovijo, da pooblaščeni subjekti sprejmejo ustrezne ukrepe za prepoznavo in oceno tveganj pranja denarja in financiranja terorizma ob upoštevanju dejavnikov tveganja, vključno s tistimi, ki so povezani z njihovimi strankami, državami ali geografskimi območji ter proizvodi, storitvami, transakcijami ali distribucijskimi potmi. Ti ukrepi so sorazmerni z naravo in velikostjo pooblaščenih subjektov.
2.      Ocene tveganj iz odstavka 1 se dokumentirajo, redno posodabljajo ter dajo na voljo ustreznim pristojnim organom in zadevnim samoregulativnim organom. Pristojni organi se lahko odločijo, da posamezne dokumentirane ocene tveganj niso potrebne, kadar so specifična tveganja, ki so neločljivo povezana s sektorjem, jasna in razumljena.
3.      Države članice zagotovijo, da imajo pooblaščeni subjekti vzpostavljene politike, kontrole in postopke za učinkovito blažitev in obvladovanje ocen tveganj pranja denarja in financiranja terorizma, prepoznanih na ravni Unije, države članice in pooblaščenega subjekta. Te politike, kontrole in postopki so sorazmerni z naravo in velikostjo pooblaščenih subjektov.
4.      Politike, kontrole in postopki iz odstavka 3 vključujejo:
(a)      razvoj notranjih politik, kontrol in postopkov, vključno z referenčnimi praksami obvladovanja tveganj, skrbnim preverjanjem strank, poročanjem, vodenjem evidenc, notranjim nadzorom, zagotavljanjem skladnosti s predpisi, vključno z imenovanjem uradne osebe za zagotavljanje skladnosti s predpisi na vodstveni ravni, kadar je to primemo glede na obseg in naravo poslovanja, in varnostnim preverjanjem zaposlenih;
(b)      neodvisno revizijsko funkcijo za preskušanje notranjih politik, kontrol in postopkov iz točke (a), kadar je to primemo glede na obseg in naravo poslovanja.
5.      Države članice od pooblaščenih subjektov zahtevajo, da pridobijo odobritev njihovega višjega vodstva za politike, kontrole in postopke, ki jih uvedejo, ter da spremljajo in po potrebi okrepijo sprejete ukrepe.“
10.      Člen 13 Direktive 2015/849 določa:
„1.      Skrbno preverjanje strank vključuje:
(a)      identifikacijo stranke in preverjanje njene identitete na podlagi dokumentov, podatkov ali informacij, pridobljenih od zanesljivega in neodvisnega vira […];
(b)      identifikacijo dejanskega lastnika in sprejetje razumnih ukrepov za preverjanje identitete te osebe, tako da pooblaščeni subjekt meni, da ve, kdo je dejanski lastnik, vključno s tem, da se za pravne osebe, sklade, družbe, fundacije in podobne pravne ureditve sprejmejo razumni ukrepi za poznavanje lastništva in nadzorne strukture stranke […];
(c)      oceno in po potrebi pridobivanje informacij o namenu in predvideni naravi poslovnega odnosa;
(d)      stalno spremljanje poslovnega odnosa, vključno s pregledovanjem transakcij, ki se izvajajo v času odnosa, s čimer se zagotovi, da so opravljene transakcije v skladu s poznavanjem stranke s strani pooblaščenega subjekta, poslovnega profila in profila tveganj, po potrebi tudi s poznavanjem izvora sredstev, ter zagotavljanje, da se listine, podatki ali informacije redno posodabljajo.
[…]
2.      Države članice zagotovijo, da pooblaščeni subjekti uporabljajo vse zahteve skrbnega preverjanja strank, določene v odstavku 1. Vendar pooblaščeni subjekti lahko obseg takšnih ukrepov določijo z upoštevanjem tveganja.
3.      Države članice zahtevajo, da pooblaščeni subjekti pri oceni tveganj pranja denarja in financiranja terorizma upoštevajo vsaj spremenljivke iz Priloge I.
4.      Države članice zagotovijo, da lahko pooblaščeni subjekti pristojnim ali samoregulativnim organom prikažejo, da so ukrepi ustrezni glede na tveganja pranja denarja in financiranja terorizma, ki so bila prepoznana.
[…]“
11.      Člen 14(4), prvi pododstavek, te direktive določa:
„Države članice zahtevajo, da pooblaščeni subjekt, ki ne more zagotoviti skladnosti z zahtevami skrbnega preverjanja strank, določenimi v točki (a), (b) ali (c) prvega pododstavka člena 13(1), ne izvede transakcije prek bančnega računa, ne vzpostavi poslovnega odnosa ali ne izvede transakcije ter prekine poslovni odnos in razmisli, da bi [finančnoobveščevalni enoti Unije] podala poročilo o sumljivi transakciji v zvezi s stranko v skladu s členom 33.“
12.      Člen 48(8) navedene direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da pristojni organi upoštevajo stopnjo prostega preudarka, ki je dovoljena za pooblaščeni subjekt, ter ustrezno pregledajo ocene tveganj, na katerih temelji ta stopnja, ter ustreznost in izvajanje njegovih notranjih politik, kontrol in postopkov.“
3.      Smernice Evropskega bančnega organa (EBA) o dejavnikih tveganja pranja denarja in financiranja terorizma
13.      Smernica št. 1 iz smernic EBA z dne 1. marca 2021 na podlagi členov 17 in 18(4) Direktive [2015/849] o ukrepih skrbnega preverjanja strank in dejavnikih, ki bi jih kreditne in finančne institucije morale upoštevati pri oceni tveganja pranja denarja in financiranja terorizma, povezanega s posameznimi poslovnimi odnosi in občasnimi transakcijami (smernice o dejavnikih tveganja pranja denarja in financiranja terorizma), ki razveljavljajo in nadomeščajo smernice JC/2017/37,(5) naslovljena „Ocene tveganja: ključna načela za vsa podjetja“, v točki 1.30(c) določa:
„Podjetja bi morala vedno upoštevati naslednje vire informacij:
[…]
(c)      informacije vlad, kot so vladne ocene tveganja na nacionalni ravni, nacionalne politike in opozorila ter obrazložitveni memorandumi k ustrezni zakonodaji.“
14.      Smernica EBA št. 2, naslovljena „Opredelitev dejavnikov tveganja [pranja denarja in financiranja terorizma (PD/FT)]“, v točkah 2.3. in 2.5.
določa:
„2.3.      Podjetja bi morala pri prepoznavanju tveganja, povezanega z njihovimi strankami in tudi dejanskimi lastniki njihovih strank, upoštevati tveganje, povezano z:
[…]
(b)      ugledom stranke in dejanskega lastnika stranke,
[…]
2.5.      Pri prepoznavanju tveganja, povezanega z ugledom stranke ali dejanskega lastnika, so lahko pomembni naslednji dejavniki tveganja:
(a)      Ali obstajajo negativna medijska poročila ali drugi ustrezni viri informacij o stranki, na primer, ali obstajajo kakršne koli obtožbe proti stranki ali dejanskem lastniku glede kaznivih dejanj ali terorizma? Če obstajajo, ali so zanesljive in verodostojne? Podjetja bi morala pri ugotavljanju verodostojnosti obtožb med drugim upoštevati kakovost in neodvisnost vira podatkov ter trajanje poročanja o teh obtožbah. Upoštevati bi morala, da zgolj nekaznovanost morda ni dovolj, da se zavrnejo obtožbe glede nezakonitega ravnanja.
(b)      Ali ima stranka, dejanski lastnik ali katera koli oseba, za katero je javno znano, da je z njima tesno povezana, zamrznjena sredstva zaradi upravnih ali kazenskih postopkov ali obtožb glede terorizma ali financiranja terorizma? Ali lahko podjetje utemeljeno sumi, da je stranka, dejanski lastnik ali katera koli oseba, za katero je javno znano, da je z njima tesno povezana, v preteklosti zaradi tega že imela zamrznjena sredstva?[…]“
15.      Smernica EBA št. 3, naslovljena „Ocena tveganja PD/FT“, v točkah 3.2. in 3.3. določa:
„3.2.      Podjetja bi morala imeti celosten pregled nad dejavniki tveganja PD/FT, v zvezi s katerimi so opredelila, da bodo skupaj določali stopnjo tveganja PD/FT, povezanega s poslovnim odnosom, občasno transakcijo ali poslovanjem.
3.3.      Razen če v [Direktivi 2015/849] ali nacionalni zakonodaji ni določeno drugače, bi morala podjetja upoštevati, da ni nujno, da se zaradi prisotnosti enega dejavnika tveganja odnos samodejno uvrsti v višjo ali nižjo kategorijo tveganja.“
16.      Smernica EBA št. 4, naslovljena „Ukrepi skrbnega preverjanja strank, ki bi jih morala izvajati vsa podjetja“, v točkah 4.9., 4.10. in 4.66. določa:
„4.9.      Zmanjševanje tveganj se nanaša na odločitev podjetij, da ne bodo več ponujala storitev nekaterim kategorijam strank, povezanim z višjim tveganjem PD/FT. Ker se tveganje, povezano s posameznimi poslovnimi odnosi, razlikuje tudi znotraj ene kategorije, uporaba pristopa, ki temelji na tveganju, ne pomeni, da morajo podjetja zavrniti ali prekiniti poslovne odnose s celotnimi kategorijami strank, za katere se šteje, da pomenijo višje tveganje PD/FT. Podjetja bi morala skrbno uravnoteževati potrebo po finančni vključenosti in potrebo po blažitvi tveganja PD/FT.
4.10.      V tem okviru bi morala podjetja vzpostaviti ustrezne politike in postopke, ki upoštevajo tveganje, da bi zagotovila, da njihov pristop k izvajanju ukrepov skrbnega preverjanja strank legitimnim strankam ne bi neupravičeno preprečeval dostopa do finančnih storitev. Kadar ima stranka legitimne in verodostojne razloge, zaradi katerih ne more zagotoviti tradicionalnih identifikacijskih dokumentov, bi morala podjetja preučiti možnosti za blažitev tveganja PD/FT na druge načine, med drugim s
[…]
(b)      ponujanjem le osnovnih finančnih produktov in storitev, ki omejujejo možnost, da bi uporabniki te produkte in storitve zlorabili za namene finančnega kriminala. Taki osnovni produkti in storitve lahko poleg tega podjetjem olajšajo prepoznavanje neobičajnih transakcij ali vzorcev transakcij, vključno z nenamerno uporabo produkta; vendar je pomembno, da so vse omejitve sorazmerne in da dostop strank do finančnih produktov in storitev ni pretirano ali po nepotrebnem omejen.
[…]
4.66.      Podjetja ne bi smela skleniti poslovnega odnosa, če ne morejo izpolniti zahtev glede skrbnega preverjanja strank, če niso prepričana, ali sta namen in narava poslovnega odnosa legitimna, ali če niso prepričana, da lahko učinkovito upravljajo tveganje, da bi se ti odnosi lahko uporabili za namene PD/FT. Če je tak poslovni odnos že sklenjen, bi ga podjetja morala prekiniti ali opustiti transakcije, dokler ga ne bo mogoče prekiniti, in sicer v skladu z navodili organov pregona, kadar je to ustrezno.“
B.      Slovensko pravo
1.      Zakon o plačilnih storitvah, storitvah izdajanja elektronskega denarja in plačilnih sistemih
17.      Člen 180(1) Zakona o plačilnih storitvah, storitvah izdajanja elektronskega denarja in plačilnih sistemih(6) z dne 7. februarja 2018 v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, določa:
„Potrošnika, ki zakonito prebiva v EU, in ki zaprosi za odprtje osnovnega plačilnega računa v EU ali do njega dostopa, banka ne sme razlikovati, zlasti na podlagi državljanstva, prebivališča, spola, rase, barve kože, etničnega ali družbenega porekla, genetskih značilnosti, jezika, vere ali prepričanja, političnega ali drugega mnenja, pripadnosti narodni skupnosti, narodni manjšini iz druge države, premoženja, rojstva, invalidnosti, starosti ali spolne usmerjenosti. Pogoji, ki veljajo za odprtje in dostop do osnovnega plačilnega računa, na noben način ne smejo biti neutemeljeno razlikovalni.“
18.      Člen 181 tega zakona določa:
„1.      Osnovni plačilni račun morajo potrošnikom ponujati vse banke, ki vodijo plačilne račune potrošnikov.
[…]
3.      Potrošnik, ki zakonito prebiva v EU, vključno s potrošnikom brez stalnega naslova in prosilcem za azil ter potrošnikom, ki mu dovoljenje za bivanje ni bilo odobreno, vendar njegov izgon iz pravnih ali dejanskih razlogov ni mogoč, ima pravico do odprtja in uporabe osnovnega plačilnega računa pri banki. Ta pravica velja ne glede na potrošnikovo stalno prebivališče.
4.      Banka postopek odpiranja osnovnega plačilnega računa oblikuje tako, da uveljavljanje te pravice ni preveč težavno ali obremenjujoče za potrošnika. Banka osnovni plačilni račun odpre brez nepotrebnega odlašanja oziroma najpozneje v desetih delovnih dneh od prejema popolne prošnje potrošnika za odprtje osnovnega plačilnega računa.
5.      Rok iz prejšnjega odstavka velja tudi v primeru zavrnitve prošnje potrošnika za odprtje osnovnega plačilnega računa.
6.      Banka zavrne prošnjo potrošnika za odprtje osnovnega plačilnega računa, kadar bi odprtje takšnega računa povzročilo kršitev določb zakona, ki ureja preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma
[…] Banka v tem primeru ukrepa v skladu z zakonom, ki ureja področje preprečevanja pranja denarja in financiranja terorizma.
[…]
8.      V primerih iz šestega in sedmega odstavka tega člena banka po sprejetju odločitve o zavrnitvi prošnje za odprtje osnovnega plačilnega računa potrošnika nemudoma pisno in brezplačno obvesti o zavrnitvi prošnje in konkretnem razlogu za zavrnitev, razen če je to prepovedano na podlagi drugih predpisov.
9.      Banka v primeru zavrnitve prošnje za odprtje osnovnega plačilnega računa potrošnika obvesti o postopku pritožbe zoper zavrnitev prošnje o odprtju osnovnega plačilnega računa, pravici, da o zavrnitvi prošnje za odprtje osnovnega plačilnega računa seznani Banko Slovenije, in o pravici do izvensodnega reševanja sporov v skladu z 286. členom tega zakona. V obvestilu banka navede tudi ustrezne kontaktne podatke.
[…]“
2.      Zakon o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma
19.      Člen 4(1), točka 1, Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma(7) z dne 4. aprila 2022 določa:
„Ukrepe za odkrivanje in preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma, določene v tem zakonu, pred oziroma pri sprejemanju, izročitvi, zamenjavi, hrambi, razpolaganju oziroma drugem ravnanju z denarjem ali drugim premoženjem in pri sklepanju poslovnih razmerij izvajajo banke in njihove podružnice v državah članicah, podružnice bank tretjih držav in bank držav članic, ki ustanovijo podružnico v Republiki Sloveniji.“
III. Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
20.      LH, tožeča stranka, je 22. oktobra 2017 na bencinskem servisu poskušala plačati položnico s transakcijskega računa svoje soproge, odprtega pri NOVI
KREDITNI BANKI MARIBOR d. d. (v nadaljevanju: NKBM). To plačilo je bilo po vnosu njenih osebnih podatkov v sistem blokirano. Tožeča stranka tako ni mogla opraviti plačila z računa svoje žene, NKBM pa je to blokiranje obrazložila s tem, da je sprejela vrsto strožjih ukrepov za izpolnitev obveznosti, ki izhajajo iz zakonodaje s področja preprečevanja financiranja terorizma in pranja denarja, vključno s prepovedjo sodelovanja s stranko, uvrščeno na listo omejevalnih ukrepov (Evropska unija, OFAC, Združeni narodi, interna lista). Tudi drugi interni akti NKBM(8) vsebujejo podobne zahteve v zvezi z osebami, uvrščenimi na seznam OFAC.
21.      Med postopkom pred predložitvenim sodiščem, ki ga je tožeča stranka sprožila proti NKBM, da bi dosegla odprtje osnovnega plačilnega računa in prejela odškodnino, se je tožeča stranka 23. marca 2022 osebno zglasila v poslovalnici NKBM in zaprosila za odprtje takega računa. Uslužbenka NKBM ji je po predložitvi veljavne osebne izkaznice sporočila, da sistem ne omogoča odprtja transakcijskega računa na njeno ime. Tožeča stranka v desetih dneh od prošnje za odprtje računa ni prejela nobenega pisnega odgovora.
22.      Specializirano državno tožilstvo Republike Slovenije pa je 23. februarja 2015 zadevo, ki se je vodila zoper tožečo stranko in se je nanašala na ista kazniva dejanja, za katera je bila zoper njo razpisana mednarodna tiralica, zaključilo in arhiviralo. Tožeča stranka ni bila nikjer na svetu obsojena za kaznivo dejanje, zaradi katerega je uvrščena na seznam OFAC, zoper njo pa Združeni narodi, Unija ali Republika Slovenija niso sprejeli nobenega omejevalnega ukrepa.
23.      Predložitveno sodišče navaja, da se stranki ne strinjata glede tega, ali zgolj uvrstitev na seznam OFAC brez kakršne koli kazenske obsodbe za kaznivo dejanje, zaradi katerega je tožeča stranka na tem seznamu, oziroma kakršnega koli omejevalnega ukrepa Združenih narodov, Unije ali države članice pomeni kršitev določb o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma, ki lahko upraviči zavrnitev odprtja osnovnega plačilnega računa. Dodaja, da ta uvrstitev sicer pomeni posebno okoliščino, ki upravičuje okrepljen nadzor, vendar ni jasno, ali lahko upraviči zavrnitev odprtja osnovnega plačilnega računa. Če je takšna zavrnitev upravičena, se predložitveno sodišče sprašuje o spoštovanju pravice do domneve nedolžnosti, varovane s členom 48 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah(9).
24.      V teh okoliščinah je Okrajno sodišče v Mariboru prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali določba četrtega odstavka člena 16 Direktive [2014/92] državam članicam dopušča, da bankam naložijo zavrnitev prošnje za osnovni plačilni račun potrošniku, ker je ta uvrščen na seznam OFAC […], ker bi v primeru odprtja takšnega računa šlo za kršitev določbe o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma iz Direktive [2015/849]?
2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali obstoji izjema v primeru, ko ta potrošnik nikjer na svetu ni bil obsojen za kaznivo dejanje, zaradi katerega se nahaja na navedenem seznamu in/ali če zoper takšnega potrošnika niso bili s strani zadevne države članice, [Unije] ali druge mednarodne organizacije, katere članica je zadevna država članica ali [Unije], sprejeti nobeni omejevalni ukrepi?
3.      Ali pritrdilen odgovor na prvo vprašanje pomeni neskladje s členom 48 [Listine], ki določa pravico do domneve nedolžnosti?
4.      Ali nikalen odgovor na drugo vprašanje pomeni neskladje s členom 48 [Listine], ki določa pravico do domneve nedolžnosti?“
25.      Pisna stališča so predložili tožeča stranka, NKBM, slovenska vlada, Svet Evropske unije, Evropski parlament in Evropska komisija.
IV.    Analiza
26.      V skladu z željo Sodišča se bom v sklepnih predlogih osredotočil na prvo vprašanje za predhodno odločanje.
27.      Predložitveno sodišče se namreč sprašuje, ali člen 16(4) Direktive 2014/92 državam članicam dovoljuje, da bankam naložijo obveznost, da potrošniku zavrnejo odprtje osnovnega plačilnega računa, ker je ta potrošnik uvrščen na seznam OFAC in ker bi odprtje takega računa pomenilo kršitev določb o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma na podlagi Direktive 2015/849.
28.      V členu 15 Direktive 2014/92 je opozorjeno, da pri obravnavi prošnje za odprtje plačilnega računa potrošnik, ki zakonito prebiva v Uniji na podlagi državljanstva ali prebivališča, ne sme biti diskriminiran. Člen 16 te direktive določa pravico dostopa do osnovnega plačilnega računa(10) in pojasnjuje nekatere elemente za zagotovitev učinkovitosti te pravice.
29.      Tako odstavek 1 tega člena 16 med drugim določa, da države članice zagotovijo, da osnovne plačilne račune ponuja dovolj veliko število kreditnih institucij in da teh plačilnih računov ne ponujajo le kreditne institucije, ki take račune zagotavljajo izključno v obliki spletnih storitev. V odstavku 2, prvi pododstavek, navedenega člena 16 je tudi pojasnjeno, kaj pomeni „potrošnik, ki zakonito prebiva v Uniji“. Nazadnje, v odstavku 3 istega člena 16 je navedeno, da se osnovni plačilni račun odpre ali zavrne brez nepotrebnega odlašanja in najpozneje v desetih delovnih dneh od prejema popolne prošnje.
30.      Člen 16 Direktive 2014/92 določa tudi, kdaj se odprtje osnovnega plačilnega računa zavrne, pri čemer razlikuje tri primere. V prvem primeru gre za zavrnitev, kadar bi odprtje računa povzročilo kršitev določbe o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma iz Direktive 2015/849.(11) V drugem primeru lahko države članice kreditnim institucijam dovolijo, da zavrnejo odprtje osnovnega plačilnega računa, kadar potrošnik že ima tak račun na njihovem ozemlju.(12) V tretjem primeru lahko države članice opredelijo omejene in dodatne primere, v katerih bi kreditne institucije lahko bile zavezane zavrniti prošnjo za osnovni plačilni račun ali pa bi lahko same sklenile, da ga zavrnejo, če takšni primeri temeljijo na določbah nacionalnega prava, ki se uporablja na njihovem ozemlju, njihov namen pa je potrošnikom zagotoviti lažji dostop do brezplačnega osnovnega računa ali preprečiti, da bi potrošniki zlorabljali pravico do dostopa do osnovnega plačilnega računa.(13) V teh treh primerih zavrnitve morajo kreditne institucije potrošnika nemudoma pisno in brezplačno obvestiti o konkretnih razlogih za zavrnitev, razen če bi bilo takšno razkritje v nasprotju s cilji nacionalne varnosti, javnim redom ali cilji ureditve Unije na področju pranja denarja in financiranja terorizma.(14)
31.      Tako Direktiva 2014/92 določa minimalno harmonizacijo primerov zavrnitve odprtja osnovnega plačilnega računa, pri čemer državam članicam pušča polje proste presoje, razen če bi to odprtje povzročilo kršitev določb o preprečevanju pranja denarja in boju proti terorizmu iz Direktive 2015/849. V tem primeru države članice nimajo polja proste presoje, kar se odraža v formulaciji „[d]ržave članice zagotovijo, da“.
32.      Vendar je v uvodni izjavi 34 Direktive 2014/92 pojasnjeno, da določbe Direktive 2015/849(15) ne bi smele biti razlog za zavrnitev tržno manj zanimivih potrošnikov.
33.      V uvodni izjavi 47 Direktive 2014/92 je navedeno, da je v primeru tveganja nespoštovanja zakonodaje o pranju denarja in financiranju terorizma zavrnitev odprtja računa lahko upravičena le takrat, kadar potrošnik ne izpolnjuje navedene zakonodaje, ne pa zgolj zato, ker je postopek za preverjanje izpolnjevanja zakonodaje preveč obremenjujoč ali predrag.
34.      Težava pri vprašanju, ki je bilo postavljeno Sodišču, izhaja iz dejstva, da je Direktiva 2015/849 tudi direktiva o minimalni harmonizaciji.
35.      V nekaterih določbah te direktive je namreč določeno, da lahko države članice za preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma ob upoštevanju omejitev prava Unije sprejmejo strožje ukrepe.(16) Navedena direktiva tudi določa, da imajo države članice možnosti, in sicer, da, na primer, pooblaščenim subjektom dovolijo, da uporabijo poenostavljene ukrepe skrbnega preverjanja, če država članica ali pooblaščeni subjekt prepozna področja manjšega tveganja,(17) oziroma da subjekti sami določijo obseg ukrepov skrbnega preverjanja strank z upoštevanjem tveganja.(18) Ta ohlapnost je povezana s pristopom na podlagi tveganja, ki je bil uporabljen kot temelj Direktive 2015/849.(19)
36.      S tega vidika je treba torej preučiti, katera kršitev zakonodaje o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma bi lahko upravičila zavrnitev odprtja osnovnega plačilnega računa v smislu Direktive 2014/92.
37.      Člen 14(4) Direktive 2015/849 izrecno določa le en primer, v katerem poslovnega odnosa ni mogoče vzpostaviti: kadar pooblaščeni subjekt ne more zagotoviti skladnosti z zahtevami skrbnega preverjanja strank, določenimi v členu 13(1), prvi pododstavek, točke (a), (b) ali (c) te direktive. Naj spomnim, da se te zahteve skrbnega preverjanja nanašajo na identifikacijo stranke in preverjanje njene identitete (člen 13(1)(a) navedene direktive), identifikacijo dejanskega lastnika in sprejetje razumnih ukrepov za preverjanje identitete te osebe (člen 13(1)(b) iste direktive) ter oceno in po potrebi pridobivanje informacij o namenu in predvideni naravi poslovnega odnosa (člen 13(1)(c) Direktive 2015/849). Zdi se – kar mora preveriti predložitveno sodišče – da v obravnavani zadevi nobeden od teh elementov ne manjka, saj je stranka identificirana, ne zatrjuje se, da sta dejanski lastnik in stranka različni osebi, in poslovni odnos, ki se želi vzpostaviti, je odprtje osnovnega plačilnega računa. Zato na prvi pogled na podlagi te direktive ni mogoče upravičiti zavrnitve želenega odprtja računa.
38.      Poleg tega slovenska vlada pojasnjuje, da v okviru strožjih ukrepov, ki jih je mogoče uvesti na podlagi člena 5 Direktive 2015/849, ni določila obveznosti zavrnitve sklenitve poslovnega razmerja v primeru uvrstitve na seznam OFAC. Zato je razvidno, da NKBM z zavrnitvijo odprtja osnovnega bančnega računa zgolj zato, ker je potencialna stranka uvrščena na seznam OFAC, presega meje prava Unije, ki postavlja okvir polju proste presoje držav članic.(20)
39.      Kot je poleg tega pravilno navedel Parlament, tudi v primeru omejevalnih ukrepov, sprejetih na podlagi prava Unije, regulativni okvir Unije določa, da je s posebnim dovoljenjem finančne storitve mogoče opravljati za osebe, proti katerim so bili sprejeti taki omejevalni ukrepi.(21) Cilj boja proti financiranju terorizma in pranju denarja tako ne prepoveduje popolnoma uporabe bančnega sistema.
40.      Zato zakonodajalec Unije s tem, da določa prepoved sklenitve poslovnega odnosa le v zgoraj navedenih primerih (neidentifikacija stranke ali dejanskega lastnika, neobstoj ocene namena in narave poslovnega odnosa), tehta med interesi pravice do odprtja osnovnega plačilnega računa na eni strani ter boja proti pranju denarja in financiranju terorizma na drugi.
41.      Nasprotno pa se lahko že uvrstitev na seznam OFAC upošteva pri oceni stopnje skrbnega preverjanja, ki jo je treba uporabiti za poslovni odnos, ko je enkrat sklenjen.
42.      Direktiva 2015/849 namreč določa več stopenj skrbnega preverjanja, ki jih je treba uporabiti za poslovni odnos, saj je stalno spremljanje tega odnosa del običajnih dolžnosti skrbnega preverjanja.(22)
43.      Na eni strani členi od 15 do 17 te direktive določajo primere, v katerih lahko države članice pooblaščenemu subjektu dovolijo poenostavljeno dolžnost skrbnega pregleda.
44.      Na drugi strani je v členih od 18 do 24 navedene direktive določeno okrepljeno skrbno preverjanje strank. V Prilogi III k tej direktivi je navedeno, vsaj katere dejavnike morebitnega večjega tveganja morajo upoštevati države članice in pooblaščeni subjekti. To okrepljeno skrbno preverjanje je povezano z dejavniki geografskega tveganja (tretje države z visokim tveganjem ali čezmejni odnosi, ki vključujejo tretjo državo) bodisi v zvezi s produkti, storitvami, transakcijami ali distribucijskimi potmi (med drugim uporaba novih tehnologij) bodisi v zvezi s stranko (na primer politično izpostavljene osebe).
45.      Glede dejavnikov tveganja v zvezi s stranko niti besedilo Direktive 2015/849 niti besedilo Priloge III k tej direktivi ne določata primera uvrstitve na seznam sankcij. Vendar je v smernicah EBA ta organ navedel, da bi bilo treba za ta dejavnik tveganja upoštevati tveganje, povezano z ugledom stranke,(23) in da je pri tem mogoče med drugim upoštevati negativna medijska poročila ali druge ustrezne vire informacij, vendar zgolj neobstoj pravnomočne obsodbe ne zadostuje za zavrnitev obtožb glede nezakonitega ravnanja,(24) oziroma dejstvo, da je stranka zaradi upravnega ali kazenskega postopka že imela zamrznjena sredstva, tudi v preteklosti.(25) EBA poleg tega priporoča upoštevanje informacij vlad.(26) Zato bi uvrstitev na seznam OFAC lahko ustrezala tem dejavnikom tveganja v zvezi s stranko.
46.      Poleg tega EBA pojasnjuje, da morajo finančne institucije imeti celosten pregled nad ugotovljenimi dejavniki tveganja(27) in da bi morala – razen če v Direktivi 2015/849 ali nacionalni zakonodaji ni določeno drugače – upoštevati, da ni nujno, da se zaradi prisotnosti enega dejavnika tveganja odnos samodejno uvrsti v višjo ali nižjo kategorijo tveganja.(28)
47.      Zato velja, da kadar je pooblaščeni subjekt banka, mora imeti celostno in uravnoteženo analizo stopnje tveganja, ki ga povzroča nov poslovni odnos, da se oceni, katero stopnjo skrbnega preverjanja je treba uporabiti zanj. Zato bi glede na okoliščine obravnavane zadeve in ob pridržku presoje predložitvenega sodišča uvrstitev na seznam OFAC lahko upravičila okrepljene ukrepe skrbnega preverjanja.
48.      Vendar člen 8(3) Direktive 2015/849 določa, da morajo države članice zagotoviti, da imajo pooblaščeni subjekti vzpostavljene politike, kontrole in postopke za učinkovito blažitev in obvladovanje tveganj pranja denarja in financiranja terorizma, prepoznanih na ravni Unije, države članice in pooblaščenega subjekta, ter da so te politike, kontrole in postopki sorazmerni z naravo in velikostjo pooblaščenih subjektov.
49.      Zato se je treba vprašati, kolikšen je manevrski prostor banke, ki meni, da njene politike, kontrole in postopki ne zadostujejo za učinkovito ublažitev in obvladovanje tveganja, ki ga je prepoznala z ukrepi, sorazmernimi z njeno naravo in velikostjo. Ali gre pri tem lahko za še en legitimen primer zavrnitve odprtja osnovnega plačilnega računa?
50.      Tako kot Komisija menim, da bi bil člen 16(4) Direktive 2014/92 o zavrnitvi odprtja osnovnega plačilnega računa, če bi odprtje takega računa povzročilo kršitev določb na področju boja proti pranju denarja in financiranju terorizma, dejansko lahko podlaga za tako zavrnitev, če banka ne bi mogla obvladovati tveganja pranja denarja ali financiranja terorizma. Smernice EBA izrecno določajo tak primer.(29)
51.      Vendar bi morala NKBM za to, da bi sprejela to odločitev, po mojem mnenju v svoji analizi upoštevati več elementov.
52.      Na prvem mestu, v prid odločitvi, da se osnovni plačilni račun kljub vsemu odpre, EBA v svojih smernicah na eni strani jasno navaja, da se s ponudbo zgolj osnovnih finančnih produktov in storitev omejuje možnost uporabnikov, da te produkte in storitve zlorabijo za finančni kriminal.(30) Tako lahko prošnja za odprtje zgolj osnovnega plačilnega računa tveganje omeji. Na drugi strani, kot sem opozoril zgoraj,(31) zgolj vprašanje stroškov kontrole ne more upravičiti zavrnitve odprtja osnovnega plačilnega računa.
53.      Na drugem mestu, Direktiva 2015/849 jasno določa, da če banka kljub preučitvi teh elementov meni, da je treba odprtje takega računa zavrniti, njen prosti preudarek ni neomejen. Prvič, člen 48(8) te direktive določa, da „[d]ržave članice zagotovijo, da pristojni organi upoštevajo stopnjo prostega preudarka, ki je dovoljena za pooblaščeni subjekt, ter ustrezno pregledajo ocene tveganj, na katerih temelji ta stopnja, ter ustreznost in izvajanje njegovih notranjih politik, kontrol in postopkov.“ Drugič, člen 16(7) Direktive 2014/92 določa, da mora banka v primeru zavrnitve odprtja osnovnega plačilnega računa potrošnika seznaniti s postopkom pritožbe zoper zavrnitev in s pravico potrošnika, da naveže stik z zadevnim pristojnim organom in organom, imenovanim za alternativno reševanje sporov. Zato je prosti preudarek banke pod nadzorom pristojnega organa vsake države članice.
54.      V obravnavani zadevi bo moralo predložitveno sodišče presoditi, ali je bila odločitev o zavrnitvi odprtja osnovnega plačilnega računa utemeljena z drugimi dejavniki tveganja, razen z uvrstitvijo na seznam OFAC, in ali bi NKBM v primeru odprtja računa lahko zagotovila stalno spremljanje poslovnega odnosa.
55.      Skratka, predlagam, naj se na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba člen 16(4) Direktive 2014/92 v povezavi z določbami Direktive 2015/849 razlagati tako, da banka ne sme zavrniti odprtja osnovnega plačilnega računa zgolj zato, ker je ime potrošnika, ki želi odpreti tak račun, navedeno na seznamu OFAC. Vendar mora nacionalno sodišče preveriti, ali je v nacionalnem pravu določeno, da se pri zavrnitvi odprtja osnovnega plačilnega računa izrecno upošteva uvrstitev na seznam OFAC ali ne.
V.      Predlog
56.      Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj na prvo vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Okrajno sodišče v Mariboru (Slovenija), odgovori:
Člen 16(4) Direktive 2014/92/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. julija 2014 o primerljivosti nadomestil, povezanih s plačilnimi računi, zamenjavi plačilnih računov in dostopu do osnovnih plačilnih računov v povezavi z določbami Direktive (EU) 2015/849 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2015 o preprečevanju uporabe finančnega sistema za pranje denarja ali financiranje terorizma, spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive 2005/60/ES Evropskega parlamenta in Sveta in Direktive Komisije 2006/70/ES, kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2019/2177 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2019,
je treba razlagati tako, da
banka ne sme zavrniti odprtja osnovnega plačilnega računa zgolj zato, ker je ime potrošnika, ki želi odpreti tak račun, navedeno na seznamu Office of Foreign Assets Control (OFAC) (Urad za nadzor tujih sredstev (OFAC), Združene države), ki je odvisen od United States Department of the Treasury (ministrstvo za finance Združenih držav Amerike).
Vendar mora nacionalno sodišče preveriti, ali je v nacionalnem pravu določeno, da se pri zavrnitvi odprtja osnovnega plačilnega računa izrecno upošteva uvrstitev na seznam OFAC ali ne.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
i      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
2      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. julija 2014 o primerljivosti nadomestil, povezanih s plačilnimi računi, zamenjavi plačilnih računov in dostopu do osnovnih plačilnih računov (UL 2014, L 257, str. 214).
3      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2015 o preprečevanju uporabe finančnega sistema za pranje denarja ali financiranje terorizma, spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive 2005/60/ES Evropskega parlamenta in Sveta in Direktive Komisije 2006/70/ES (UL 2015, L 141, str. 73), kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2019/2177 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2019 (UL 2019, L 334, str. 155) (v nadaljevanju: Direktiva 2015/849).
4      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. oktobra 2005 o preprečevanju uporabe finančnega sistema za pranje denarja in financiranje terorizma (UL 2005, L 309, str. 15). Ta direktiva je bila razveljavljena in nadomeščena z Direktivo 2015/849.
5      EBA/GL/2021/02, v nadaljevanju: smernice EBA. Trenutno je v veljavi nova različica teh smernic, in sicer smernice EBA z dne 31. marca 2023 o politikah in kontrolah za učinkovito obvladovanje tveganj pranja denarja in financiranja terorizma (PD/FT) pri zagotavljanju dostopa do finančnih storitev (EBA/GL/2023/04).
6      Uradni list RS, št. 7/18 in št. 9/18.
7      Uradni list RS, št. 48/22.
8      Na primer Navodila za vzpostavitev poslovnega razmerja s fizično osebo, Politika sprejemljivosti strank, Metodologija za področje omejevalnih ukrepov ter Kodeks ravnanja.
9      V nadaljevanju: Listina.
10      Naj spomnim, da so osnovne storitve podrobno opisane v členu 17(1) Direktive 2014/92 in med drugim zajemajo storitve za vse postopke, potrebne za odprtje, vodenje in zaprtje plačilnega računa, storitve pologa sredstev na plačilni račun, storitve dviga gotovine v Uniji s plačilnega računa ter storitve, ki omogočajo izvrševanje transakcij z direktno obremenitvijo, transakcij s plačilno kartico oziroma kreditnih plačil v Uniji.
11      Glej opombo 4 teh sklepnih predlogov. Glej člen 16(4) Direktive 2014/92.
12      Glej člen 16(5), prvi pododstavek, Direktive 2014/92.
13      Glej člen 16(6) Direktive 2014/92.
14      Glej člen 16(7) Direktive 2014/92.
15      Glej opombo 4 teh sklepnih predlogov.
16      Glej zlasti člena 5 in 18 Direktive 2015/849 ter sodbi z dne 17. novembra 2022, Rodl & Partner (C‑562/20, EU:C:2022:883, točke od 46 do 48), in z dne 2. marca 2023, PrivatBank in drugi (C‑78/21, EU:C:2023:137, točki 63 in 64).
17      Glej člen 15(1) Direktive 2015/849.
18      Glej člen 13(2) Direktive 2015/849.
19      Glej uvodno izjavo 22 Direktive 2015/849.
20      Glej točko 35 teh sklepnih predlogov.
21      Glej zlasti člen 6(1) Uredbe Sveta (ES) št. 2580/2001 z dne 27. decembra 2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 18, zvezek 1, str. 207), ki določa možnost izjem od prepovedi opravljanja finančnih storitev iz člena 2(2) te uredbe.
22      Glej člen 13(1)(d) Direktive 2015/849.
23      Glej smernice EBA, točka 2.3(b).
24      Glej smernice EBA, točka 2.5(a).
25      Glej smernice EBA, točka 2.5(b).
26      Glej smernice EBA, točka 1.30(c).
27      Glej smernice EBA, točka 3.2.
28      Glej smernice EBA, točka 3.3.
29      Glej smernice EBA, točka 4.66.
30      Glej smernice EBA, točka 4.10(b).
31      Glej točko 33 teh sklepnih predlogov.