62024CC0496
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeni 2. oktobra 2025 (
1
)
Zadeva C‑496/24
Stichting Onderhandelingen Thuiskopievergoeding,
Stichting de Thuiskopie
proti
HP Nederland BV,
Dell BV,
Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga vložilo Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče, Nizozemska))
„Predhodno odločanje – Približevanje zakonodaj – Intelektualna lastnina – Avtorska in sorodne pravice – Direktiva 2001/29/ES – Člen 2 – Pravica reproduciranja – Člen 3 – Pravica priobčitve del javnosti – Člen 5(2)(b) in (5) – Izjeme in omejitve – Reproduciranje za privatno uporabo – Pravično nadomestilo – Dajanje del na voljo javnosti prek interneta – Plačljiva storitev pretočnega prenosa – Kopija, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja“
Uvod
1.
Avtorsko pravo Unije med številnimi izjemami od izključnih pravic avtorjev med drugim določa izjemo, ki fizičnim osebam omogoča, da brez dovoljenja reproducirajo dela za privatno uporabo. Da bi se avtorjem povrnile izgube, ki so posledica te izjeme in ki so nastale zaradi tega, ker uporabnikom ni bilo treba kupiti več primerkov del, pravo Unije določa, da se iz tega naslova plačuje nadomestilo. V praksi držav članic se to nadomestilo najpogosteje financira s tako imenovano pristojbino za privatno razmnoževanje, ki se pobira od proizvajalcev ali uvoznikov pomnilniških nosilcev in naprav, ki jih fizične osebe lahko uporabljajo za reproduciranje varovanih del. Ta pristojbina se nato prek cene teh naprav in nosilcev prevali na njihove kupce, tako da končno finančno breme nadomestila iz naslova navedene izjeme načeloma nosijo osebe, ki imajo od nje korist. Sodišče je razsodilo, da je taka ureditev združljiva s pravom Unije. (
2
)
2.
Pristojbina za privatno razmnoževanje, ki jo pobirajo in v obliki nadomestila izplačujejo organizacije, ki jih imenujejo države članice, je za avtorje znaten in stabilen vir dohodka. V zvezi s tem se pojavljajo poskusi, da bi se obseg zadevne izjeme in s tem viri prihodkov od pristojbine za privatno razmnoževanje razširili preko okvira, ki izhaja iz upoštevnih pravnih predpisov, ter preko ciljev in razlogov za uvedbo te izjeme, v skladu z ljudskim pregovorom, da je, ko imaš v rokah kladivo, vse videti kot žebelj. Zdi se, da je tako razpoloženje zaneslo tudi organizaciji, ki sta na Nizozemskem zadolženi za pobiranje pristojbine za privatno razmnoževanje, ki sta šteli, da je treba plačevati to pristojbino za storitev dajanja na voljo kopij del, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, ki jo ponujajo ponudniki storitev pretočnega prenosa na zahtevo, in da je torej ta storitev zajeta z omenjeno izjemo. (
3
)
3.
Vendar je treba upoštevati, da nadomestilo iz naslova izjeme, ki se nanaša na reprodukcijo za privatno uporabo, ni samo sebi namen. Njegov namen je nadomestiti izgube v položajih, v katerih je uporaba te izjeme dopustna in upravičena, včasih celo nujna. Namen tega nadomestila pa ni, da se nadomestijo običajni pogodbeni mehanizmi v položajih, v katerih lahko avtorji uveljavljajo svoje izključne pravice in tako ustvarijo prihodke od izkoriščanja del, čeprav ti prihodki po njihovem mnenju niso dovolj visoki. Sodišče bo imelo v tej zadevi priložnost pojasniti meje uporabe navedene izjeme glede na svojo prejšnjo sodno prakso v zvezi s podobnimi položaji.
Pravni okvir
Pravo Unije
4.
Členi 2, 3, 5 in 6 Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (
4
) med drugim določajo:
„Člen 2
Države članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma:
(a)
avtorjem za njihova dela;
[…]
Člen 3
1.   Države članice predvidijo za avtorje izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo vsakršno obliko priobčenja njihovih del javnosti, po žici ali na brezžični način, vključno z dajanjem svojih del na voljo javnosti tako, da imajo člani javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami.
[…]
Člen 5
[…]
2. Države članice lahko predvidijo izjeme in omejitve pravice reproduciranja iz člena 2 v naslednjih primerih:
[…]
(b)
v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni, ob pogoju, da imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, pri katerem se upošteva uporaba ali neuporaba tehničnih ukrepov po členu 6 na zadevnem delu ali predmetu;
[…]
5. Izjeme in omejitve iz odstavkov 1, 2, 3 in 4 naj se uporabijo le v določenih posebnih primerih, ki niso v nasprotju z normalnim izkoriščanjem dela ali drugega predmeta in ne vplivajo pretirano na legitimne interese imetnika pravic.
Člen 6
[…]
3. Za namene te direktive izraz ‚tehnični ukrepi‘ pomeni vsakršno tehnologijo, napravo ali komponento, ki je ob običajnem obratovanju namenjena preprečevanju ali oviranju dejanj v zvezi z deli in predmeti sorodnih pravic, ki jih ni dovolil imetnik pravic avtorske ali katere koli sorodne pravice, predvidene v zakonu […]. Tehnični ukrepi se štejejo za ‚dejanske‘, kadar uporabo varovanega dela ali predmeta sorodnih pravic nadzorujejo imetniki pravic z uporabo nadzorovanega dostopa ali zaščitnega postopka, na primer šifriranja, kodiranja ali druge transformacije dela oziroma predmeta sorodnih pravic ali mehanizma za nadzor razmnoževanja, ki doseže cilj zaščite.“
Nizozemsko pravo
5.
Direktiva 2001/29 je bila v nizozemsko pravo prenesena z Auteurswet 1912 (zakon o avtorskih pravicah iz leta 1912). Izjema, ki se nanaša na reproduciranje v privatne namene, je določena v členu 16c tega zakona. Odstavek 2 tega člena predvideva, da se subjektom, ki so upravičeni do pravičnega nadomestila, izplača dajatev, ki se financira iz sredstev, zbranih s pristojbino za privatno razmnoževanje, ki se pobira od uvoznikov in proizvajalcev pomnilniških naprav in nosilcev, ki se lahko uporabljajo za reproduciranje za privatno uporabo. Člena 16d in 16e navedenega zakona določata, da je za pobiranje te pristojbine pristojna ustanova Stichting de Thuiskopie (v nadaljevanju: SdT), medtem ko osnovo in znesek pristojbine določa Stichting Onderhandelingen Thuiskopievergoeding (v nadaljevanju: SONT), ki je ustanova nizozemskega prava, v kateri imajo predstavnike organizacije imetnikov avtorskih pravic in zavezanci za plačilo navedene pristojbine. Tarifa pristojbine za privatno razmnoževanje za leta od 2018 do 2020, ki jo je določila ustanova SONT, je kot „vir, ki ga je treba upoštevati“, med drugim vključevala „plačljive pretočne storitve“.
Dejansko stanje, postopek in vprašanja za predhodno odločanje
6.
Družbi HP Nederland B.V. in Dell B.V. sta dolžni plačevati pristojbino za privatno razmnoževanje. Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers zastopa vse zavezance za plačilo te pristojbine. Ti subjekti so pri Rechtbank Den Haag (sodišče v Haagu, Nizozemska) zoper ustanovi SdT in SONT vložili tožbo, s katero so predlagali, naj se ugotovi, da pristojbina za privatno razmnoževanje ne zajema storitve dajanja na voljo kopij, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja (offline streaming copies), ki se zagotavlja v zvezi s storitvijo pretočnega prenosa glasbenih ali avdiovizualnih del na zahtevo iz spleta.
7.
Iz dejanskega stanja, ki ga je ugotovilo predložitveno sodišče, izhaja, da taka storitev pomeni, da lahko naročnik storitve pretočnega prenosa na zahtevo v katalogu del, ki so na voljo, izbere nekatera od njih, da jih bo uporabljal brez dostopa do omrežja (offline). Ponudnik storitve nato ustvari kopijo izbranih del v določenem delu pomnilnika naročnikove naprave ali naprav, ki je bil v ta namen dan na voljo ponudniku storitve. Ta kopija je šifrirana tako, da lahko naročnik delo praviloma uporablja le prek aplikacije ponudnika storitev, vendar z njim ne more razpolagati, kar pomeni, da ne more ustvariti dodatnih kopij, spremeniti njegove lokacije ali ga samovoljno prenesti na drugo napravo ali drug nosilec. Po izteku roka, za katerega je bila kopija dana na voljo, in v vsakem primeru ob koncu opravljanja glavne storitve (pretočnega prenosa) se kopija odstrani z naprave. Poleg tega jo lahko ponudnik odstrani v primerih, določenih v splošnih pogojih zagotavljanja storitve.
8.
Rechtbank Den Haag (sodišče v Haagu) je tožbo zavrnilo s sodbo z dne 18. septembra 2019. Vendar je Gerechtshof Den Haag (pritožbeno sodišče v Haagu, Nizozemska) s sodbo z dne 22. marca 2022 to odločbo razveljavilo. To sodišče je namreč menilo, da v primeru storitve dajanja na voljo kopij, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, kot je opisana zgoraj v točki 7, ne gre za reproduciranje za privatno uporabo v smislu člena 16c zakona o avtorskih pravicah in člena 5(2)(b) Direktive 2001/29. Ustanovi SdT in SONT sta zoper zadnjenavedeno sodbo vložili kasacijsko pritožbo pri predložitvenem sodišču.
9.
V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali se lahko reprodukcija z značilnostmi, opisanimi v točki 7 [teh sklepnih predlogov] (pretočno prenesena kopija brez povezave), tudi ob upoštevanju tristopenjskega preizkusa (člen 5(5) Direktive [2001/29]) šteje za reprodukcijo, ‚ki [jo] izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni‘, iz člena 5(2)(b) [te direktive]?
2.
Ali cilji Direktive [2001/29], vključno z visoko ravnjo varstva avtorskih pravic, pravičnim ravnotežjem interesov imetnika pravic in interesov uporabnika ter dosledno in tehnološko nevtralno uporabo izjem in omejitev s strani držav članic, nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero izjema za zasebne kopije ne vključuje pretočno prenesenih kopij brez povezave?
3.
Ali je za odgovor na eno ali več prejšnjih vprašanj pomembno, ali imetniki pravic prejmejo nadomestilo za vsako izdelano pretočno preneseno kopijo brez povezave ali pa prejmejo nadomestilo, ki temelji na tem, kolikokrat uporabnik pretočne storitve predvaja pretočno preneseno kopijo brez povezave?“
10.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe je na Sodišče prispel 17. julija 2024. Pisna stališča so predložile stranke v postopku v glavni stvari, francoska vlada in Evropska komisija. Iste stranke so bile zastopane na obravnavi 19. junija 2025.
Analiza
11.
Predložitveno sodišče je oblikovalo tri vprašanja za predhodno odločanje, vendar se nanašajo na isto problematiko, zato predlagam, da se obravnavajo skupaj. To sodišče želi v bistvu ugotoviti, ali je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da naročnik storitve, v okviru katere se mu na zahtevo s pretokom prek interneta dajo na voljo varovana dela, ta dela reproducira za privatno uporabo v smislu te določbe, kadar uporablja dopolnilno storitev dajanja teh del na voljo za uporabo brez dostopa do omrežja, v okviru katere se ta dela shranijo v pomnilniku naročnikove naprave, ponudnik storitve pa s tehničnimi ukrepi v smislu člena 6 te direktive obdrži popoln nadzor glede lokacije, kamor se bodo ta dela shranila, ter kopiranja in brisanja teh del, tako da jih lahko naročnik na zadevni napravi v obdobju, za katerega so mu bila dana na voljo, le uporablja (posluša ali gleda). Predlagam, da se odgovor na to vprašanje dopolni z razlago člena 3 navedene direktive.
12.
Moja analiza temelji na predpostavki, da sta izpolnjena oba pogoja za uporabo izjeme iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, za katera se zdi, da v postopku v glavni stvari nista sporna, in sicer, da je zadevni naročnik fizična oseba in da zadevno storitev uporablja v privatne namene.
13.
Prav tako ni sporno, da naročnik dela ne reproducira sam, ampak da to na zahtevo naročnika opravi ponudnik storitve. Vendar pa je Sodišče dovolilo, da se v takem primeru uporabi izjema iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, saj je menilo, da izraz „reprodukcije […], ki jih izdela fizična oseba“ iz te določbe zajema tudi položaj, v katerem ta fizična oseba uporablja storitve tretje osebe. (
5
)
14.
Fizična oseba pa je lahko upravičena do te izjeme le, če je predhodno pridobila dostop do dela v obliki, ki je vir reprodukcije (
6
), pri čemer mora biti ta dostop zakonit, se pravi pridobljen z dovoljenjem imetnikov avtorskih pravic (
7
). Če pa fizična oseba dostop do dela pridobi šele po njegovem reproduciranju, za to reprodukcijo ni mogoče šteti, da jo je izdelala ta fizična oseba v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29. Reproduciranje v tem primeru namreč opravi oseba, ki omogoča dostop do dela, in – če je opravljeno na daljavo, v dematerializirani obliki in zunaj zasebne sfere osebe, ki omogoča dostop – pomeni dajanje na voljo del javnosti v smislu člena 3 te direktive. (
8
)
15.
Prav to velja za storitev, opisano v točki 7 teh sklepnih predlogov, saj naročnik dostop do kopije, ki jo lahko uporablja brez dostopa do omrežja (offline streaming copy), pridobi šele po izdelavi te kopije. V zvezi s tem ni pomembno, da lahko do istih del dostopa s pretočnim predvajanjem, saj pretočno predvajanje ni vir reprodukcije in dejanska uporaba pretočnega predvajanja za dostop do konkretnih del ni pogoj za pridobitev kopije teh del, ki se lahko uporablja brez omrežne povezave. (
9
)
16.
Zato me ne prepriča trditev ustanov SdT in SONT, da pretočni dostop naročnikov do del zadostuje za ugotovitev, da je dajanje na voljo kopij, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, zajeto z izjemo iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29. Res je, da je s komercialnega vidika storitev dajanja na voljo kopij, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, pomožna storitev, ki je povezana z glavno pretočno storitvijo, saj so lahko do prve storitve upravičeni le naročniki te druge storitve in obe omogočata dostop do istega kataloga del. Vendar je to tehnično ločena in neodvisna storitev. (
10
) Povedano drugače, gre za dva načina potencialnega dostopa do istih del, vendar sta neodvisna in pri enem ne gre za reprodukcijo drugega. Z vidika avtorske pravice ti storitvi pomenita ločeni dejanji izkoriščanja del, zlasti ker se pogoji uporabe teh del v obeh primerih bistveno razlikujejo. Pretočna storitev namreč zahteva stalen dostop do dovolj hitre internetne povezave in pogosto zanjo veljajo tudi geografske omejitve (geoblocking). Kopije, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, pa teh dveh pomanjkljivosti nimajo.
17.
Položaj je torej podoben položaju v zadevi, v kateri je bila izdana sodba VCAST. Za reproduciranje, do katerega pride v okviru te storitve, ni mogoče šteti, da so ga opravile fizične osebe (naročniki) v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, temveč ga je treba pripisati ponudniku storitev, ki dela na ta način daje na voljo svojim naročnikom. To reproduciranje je torej del dajanja teh del na voljo javnosti, tako, da imajo pripadniki javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami, v smislu člena 3 te direktive, to dejanje pa opravi ponudnik storitev.
18.
V zvezi s tem ni pravilno stališče ustanov SdT in SONT ter francoske vlade, da kopija, ki se uporablja brez dostopa do omrežja, pomeni reprodukcijo, ki jo izdela fizična oseba, v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, ker je naročnik tisti, ki povzroči, da se ta kopija izdela. Dajanje del na voljo javnosti tako, da imajo pripadniki javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami, iz člena 3 te direktive, se izvede na zahtevo uporabnika. Ta mora torej začeti postopek dajanja na voljo tako, da poda to zahtevo, v obravnavanem primeru zahtevo za izdelavo kopije, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja. Vendar to ne pomeni, da gre pri vsakem dajanju kopije dela na voljo, ki se opravi na zahtevo uporabnika, vedno za reprodukcijo, ki jo fizična oseba izdela za privatno uporabo v smislu člena 5(2)(b) navedene direktive. Takšna razlaga bi namreč povzročila, da bi bil velik del ureditve iz člena 3 te direktive nesmiseln.
19.
Med obravnavano zadevo in zadevo, v kateri je bila izdana sodba VCAST, pa obstajata dve pomembni razliki. Prvič, dejavnost iz zadnjenavedene zadeve se je opravljala brez dovoljenja imetnikov avtorskih pravic, v obravnavani zadevi pa nič ne kaže na to, da je storitev dajanja na voljo kopij, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, nezakonita. Po drugi strani, za razliko od zadeve, v kateri je bila izdana sodba VCAST, v obravnavanem primeru ne gre za primarno in sekundarno dajanje na voljo s strani dveh različnih subjektov. Tako pretočno dajanje na voljo del kot dajanje na voljo kopij, ki se lahko uporabljajo brez omrežne povezave, izvaja isti subjekt in sta primarne narave: dela v digitalni obliki se prenašajo neposredno s strežnika ponudnika storitev na naročnikovo napravo. Zato se tukaj ne uporablja sodna praksa Sodišča, v skladu s katero se šteje, da je dajanje na voljo avtorskopravno varovanih del priobčitev javnosti, če je namenjeno novi javnosti ali če se opravi z uporabo posebne tehnične metode. (
11
) To pravilo se namreč uporablja le v primeru sekundarne priobčitve del, ki jih je tretja oseba že prej dala na voljo javnosti. (
12
)
20.
Zato se strinjam s stališčem Komisije, da položaja v postopku v glavni stvari ni treba obravnavati z vidika člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, temveč na podlagi njenega člena 3.
21.
V prid taki razlagi govori več dodatnih argumentov.
22.
Prvič, stališče, ki sta ga ustanovi SdT in SONT navedli na obravnavi, da se za uporabo člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 ne zahteva, da imetniki pravic izgubijo nadzor nad uporabo del, ni pravilno. Izguba nadzora je neločljiva značilnost izjeme od avtorske pravice, saj je vsebina te izjeme ta, da lahko uporabniki dejanja, ki običajno spadajo na področje uporabe avtorskega monopola, izvajajo brez dovoljenja, torej brez nadzora imetnikov avtorskih pravic. Izjema iz navedene določbe fizičnim osebam dovoljuje reproduciranje del za privatno uporabo. Po eni strani se torej reproduciranje na podlagi te izjeme že po definiciji izvaja zunaj nadzora imetnikov pravic. Po drugi strani pa morajo imeti uporabniki tehnično možnost, da to reproduciranje izvedejo, to pomeni, da morajo imeti (zakonit, kot poudarja Sodišče) dostop do dela v obliki, ki omogoča njegovo kopiranje.
23.
V obravnavanem primeru ni tako. Zaradi uporabljenih tehnoloških sredstev ponudniki pretočnih storitev, ki v imenu imetnikov avtorskih pravic delujejo kot pridobitelji njihovih licenc, ohranijo nadzor nad reproduciranjem del, ki se dajejo na voljo v obliki kopij, ki se lahko uporabljajo brez omrežne povezave. Te kopije namreč izdela ponudnik storitev in jih shrani na aparat uporabnika pod natančno določenimi in učinkovito nadzorovanimi pogoji. Tehnološki ukrepi torej niso namenjeni, kot trdijo ustanovi SdT in SONT ter francoska vlada, zaščiti pred tem, da bi uporabniki prekoračili meje izjeme iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, temveč služijo temu, da se uporabnikom prepreči že to, da bi uporabili to izjemo, tako da bi reproducirali dela brez soglasja imetnikov pravic. Ne gre torej za uporabo izjeme od avtorskih pravic, temveč za običajno uporabo teh pravic.
24.
Popolnoma napačno je tudi stališče ustanov SdT in SONT, da soglasje imetnikov avtorskih pravic za izdelavo kopij, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, nima pravne veljave in da imetniki pravic iz tega naslova ne morejo prejemati pristojbine, ker za izdelavo teh kopij velja izjema iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 in so zato imetniki pravic upravičeni do pravičnega nadomestila iz te določbe.
25.
Ti stranki namreč že vnaprej predpostavljata, da izdelava kopij, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, spada na področje uporabe navedene izjeme, in na podlagi te premise sklepata, da so možnosti imetnikov avtorskih pravic omejene s to izjemo. To pa je v resnici ravno obratno: vir, iz katerega se izdela kopija, ki se lahko uporablja brez dostopa do omrežja, ni v posesti uporabnikov, temveč je pri subjektu, ki je pridobil licenco od imetnikov avtorskih pravic, zaradi česar uporabniki ne morejo izdelovati reprodukcij na podlagi omenjene izjeme in se morajo za pridobitev dostopa do kopije obrniti na tega imetnika licence, ki lahko za to zaračuna pristojbino.
26.
Sodbi, na kateri se sklicujeta ustanovi SdT in SONT (
13
), pa se ne nanašata na določitev področja uporabe izjeme iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, temveč na izračun v njej predvidenega pravičnega nadomestila. Torej se molče opirata na predpostavko, da so pogoji za uporabo te izjeme izpolnjeni, v tem okviru pa je Sodišče ugotovilo, da morebitno soglasje imetnikov pravic ne vpliva na pravico do pravičnega nadomestila. Kot je namreč navedlo Sodišče, „če torej imetnik pravice fizični osebi dovoli uporabo [datotek, ki vsebujejo varovana dela,] tako, da ji jih da na voljo, že možnost, da uporabi te datoteke za reproduciranje varovanih del, upravičuje uporabo pristojbine za [privatno razmnoževanje]“. (
14
) V obravnavani zadevi pa gre za položaj, v katerem imetnik avtorske pravice ali pridobitelj njegove licence fizičnim osebam daje na voljo datoteke, ki vsebujejo varovana dela, vendar te osebe nimajo možnosti, da bi te datoteke uporabljale za reproduciranje teh del, zaradi česar tudi ni podlage za uporabo nadomestila za privatno razmnoževanje.
27.
Poleg tega dodajam, da Direktiva 2001/29 državam članicam izrecno ne dopušča, da bi sprejemale predpise, ki bi imetnike avtorskih pravic prisilile k opustitvi tehničnih zaščitnih ukrepov v položaju, kakršen je obravnavani. Medtem ko drugi pododstavek odstavka 4 člena 6 te direktive v povezavi s prvim pododstavkom tega odstavka državam članicam omogoča, da sprejmejo predpise, ki varujejo pravico uporabnikov, da uveljavljajo izjemo iz člena 5(2)(b) te direktive, pa četrti pododstavek tega odstavka to možnost izključuje za dela, ki so dana na voljo javnosti tako, da so pripadnikom javnosti na voljo s kraja in ob času, ki si ju sami izberejo, kar je položaj, kakršen je ta v obravnavani zadevi. Če bi država članica uvedla izjemo s takšnim obsegom uporabe, kot jo zagovarjata ustanovi SdT in SONT, bi bilo to tako v nasprotju z obveznostjo varstva tehničnih ukrepov iz člena 6(1) te direktive.
28.
Drugič, člen 5(5) Direktive 2001/29 zahteva, da se izjeme od izključnih pravic, predvidene v tej direktivi, (1) uporabijo le v določenih posebnih primerih, (2) ki niso v nasprotju z normalnim izkoriščanjem dela in (3) ne vplivajo pretirano na legitimne interese imetnika pravic. Gre za tako imenovani tristopenjski test, ki izvira iz mednarodnega prava, ki veže Unijo. (
15
)
29.
Če bi se z izjemo iz člena 5(2)(b) te direktive zajele tudi storitve dajanja na voljo kopij, ki se lahko uporabljajo brez omrežne povezave, bi bilo to po mojem mnenju v nasprotju z drugim delom navedenega testa. Taka storitev namreč pomeni normalno izkoriščanje del, od katerih lahko imetniki avtorskih pravic pridobijo finančno korist, pri čemer je ta uporaba neodvisna od dajanja del na voljo s pretočnim predvajanjem. Vključitev takih kopij v navedeno izjemo bi motilo tako izkoriščanje, saj bi pri uporabnikih povzročilo zmedo in bi povzročilo dvom o utemeljenosti tega, da imetniki avtorskih pravic ali pridobitelji njihovih licenc pobirajo dodatna nadomestila za dajanje teh kopij na voljo. Člen 5(5) Direktive 2001/29 torej nasprotuje temu, da bi bila storitev, ki je predmet te zadeve, zajeta v zadevni izjemi.
30.
Nazadnje, tretjič, zdi se, da samo besedilo člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 nasprotuje temu, da bi se za storitve pretočnega predvajanja, zaradi uporabe storitve dajanja na voljo kopij, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, zaračunavalo nadomestilo za privatno razmnoževanje. V tej določbi je namreč pojasnjeno, da je treba pri v njej določenem pravičnem nadomestilu, ki se financira iz pristojbine za privatno razmnoževanje, upoštevati uporabo tehničnih ukrepov iz člena 6 te direktive. V primeru storitev dajanja na voljo del, ki se izvajajo v okoliščinah, opisanih v točki 7 teh sklepnih predlogov, pa uporabljeni tehnični ukrepi imetnikom avtorskih pravic ali pridobiteljem njihove licence omogočajo, da ohranijo popoln nadzor nad reproduciranjem del in da zato nimajo izgub, ki bi nastale zaradi tega, ker uporabniki izdelujejo kopije v zasebne namene. Zato v tem primeru tudi ni podlage za pravično nadomestilo.
31.
Tudi cilji Direktive 2001/29, navedeni v drugem vprašanju za predhodno odločanje, kot so visoka raven varstva avtorskih pravic, pravično ravnotežje med interesi imetnikov avtorskih pravic in interesi uporabnikov ter dosledna in tehnološko nevtralna uporaba izjem s strani držav članic, ne nasprotujejo razlagi, ki jo predlagam.
32.
Kot sem navedel zgoraj, imetniki avtorskih pravic ali pridobitelji njihove licence z uporabo tehničnih ukrepov izvajajo popoln nadzor nad dajanjem na voljo in uporabo kopij, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, in lahko od te oblike izkoriščanja del ustvarjajo prihodke. Če bi za to obliko dajanja na voljo veljala izjema iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, bi bilo to neposredno v nasprotju z njihovimi interesi in s tem z visoko stopnjo varstva avtorskih pravic, ki se želi doseči s to direktivo.
33.
Prav tako ne gre za poseganje v legitimne interese uporabnikov ali v pravično ravnovesje med njihovimi interesi in interesi imetnikov avtorskih pravic. Izjema iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 je namenjena legalizaciji dejanj, ki jih uporabniki opravljajo v zasebni sferi, na katero ti imetniki nimajo vpliva. Ponudnik pretočne storitve daje delo na voljo brez dostopa do omrežja v okviru razmerja med tem ponudnikom in uporabnikom, torej zunaj zasebne sfere uporabnika, in pod nadzorom imetnikov avtorskih pravic. Uporabniki torej nimajo nobenega utemeljenega interesa za pridobitev take kopije v okviru izjeme od avtorske pravice.
34.
Kar zadeva tehnološko nevtralnost pa je, v nasprotju s trditvami ustanov SdT in SONT, položaj v primeru pretočne storitve s tehnološkega vidika popolnoma drugačen kot pri tehnologijah, na katere se sklicujeta ti stranki, kot so CD-ji in DVD-ji ali celo radiodifuzija.
35.
V primeru nosilcev CD in DVD uporabnik plača enkratno ceno, v zameno za katero prejme zapis omejenega števila del (običajno nekaj ali dober ducat glasbenih del ali eno avdiovizualno delo) skupaj s fizičnim nosilcem. Ta dela lahko uporablja na kakršen koli način v svoji zasebni sferi, vključno z izdelavo njihovih reprodukcij na podlagi izjeme iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29. Radiodifuzija pa je linearna storitev, pri kateri se organizacija, ki oddaja program, odloči, katera dela se bodo predvajala in ob kateri uri, radijski poslušalci ali televizijski gledalci pa se lahko odločijo, da bodo program ob tem času poslušali ali gledali. Program lahko tudi posnamejo za privatno uporabo, vendar samo tista dela, ki se oddajajo, in samo v času njihovega oddajanja ter pod pogojem, da je to tehnično izvedljivo.
36.
Nasprotno pa je pretočna storitev, ki se obravnava v tej zadevi, storitev na zahtevo, ki se zagotavlja prek interneta in v okviru katere imajo lahko uporabniki po razmeroma nizki pavšalni ceni (
16
) kadar koli dostop do zelo velikega števila del. V okviru te storitve pa ni mogoče snemati vsebin, ki se dajejo na voljo pretočno, saj bi s tako možnostjo celoten podjem postal ekonomsko nevzdržen, ker bi lahko prejemniki storitev v kratkem času skopirali dela, ki jih zanimajo, in se odpovedali naročnini. Storitev pretočnega prenosa na zahtevo torej funkcionalno ni primerljiva s CD-ji ali DVD-ji ali z radiodifuznim oddajanjem. Tudi z vidika avtorske pravice gre za popolnoma različna področja izkoriščanja del. Načelo tehnološke nevtralnosti torej ne zahteva, da se pretočna storitev in drugi dve tehnologiji obravnavajo enako.
37.
Tega, da bi za storitve dajanja na voljo kopij, ki se lahko uporabljajo brez povezave, veljala izjema iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 in bi se uporabljalo v tem členu določeno pravično nadomestilo, tudi ni mogoče utemeljiti s težavo, na katero opozarjata ustanovi SdT in SONT, da naj bi bile nagrade, ki jih imetniki licenc za to dajanje na voljo ali, širše, za izkoriščanje del v obliki storitve pretoka na zahtevo plačujejo imetnikom avtorskih pravic, prenizke. Kot sem navedel v uvodu teh sklepnih predlogov, je namen tega nadomestila nadomestiti škodo, ki imetnikom pravic nastane zaradi legalizacije dejanj, ki jih uporabniki storijo v svoji zasebni sferi, nad katero ti imetniki nimajo nadzora. Njen namen pa ni nadomestiti običajnih mehanizmov izkoriščanja del in plačil, ki jih imetniki avtorskih pravic prejemajo iz tega naslova. Če ta plačila ne zadostujejo, bi morale države članice sprejeti ustrezne ukrepe za reševanje te težave v skladu s členom 18 in naslednjimi Direktive (EU) 2019/790 (
17
).
38.
Glede na navedeno predlagam, naj se na vprašanja za predhodno odločanje odgovori, da je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da naročnik storitve, v okviru katere se mu na zahtevo s pretokom prek interneta dajo na voljo varovana dela, teh del ne reproducira za privatno uporabo v smislu te določbe, kadar uporablja dopolnilno storitev dajanja teh del na voljo za uporabo brez dostopa do omrežja, v okviru katere se ta dela shranijo v pomnilniku naročnikove naprave, ponudnik storitve pa s tehničnimi ukrepi v smislu člena 6 te direktive obdrži popoln nadzor glede lokacije, kamor se bodo ta dela shranila, ter kopiranja in brisanja teh del, tako da jih lahko naročnik na zadevni napravi v obdobju, za katerega so mu bila dana na voljo, le uporablja (posluša ali gleda); člen 3 te direktive je treba razlagati tako, da to dajanje na voljo pomeni dajanje del na voljo javnosti tako, da imajo pripadniki javnosti do njih dostop s kraja in ob času, ki si ju izberejo sami, v smislu te določbe, ki ga opravi ponudnik storitve.
Predlog
39.
Glede na navedeno predlagam, naj se na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče, Nizozemska), odgovori:
1.
Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi
je treba razlagati tako, da
naročnik storitve, v okviru katere se mu na zahtevo s pretokom prek interneta dajo na voljo varovana dela, teh del ne reproducira za privatno uporabo v smislu te določbe, kadar uporablja dopolnilno storitev dajanja teh del na voljo za uporabo brez dostopa do omrežja, v okviru katere se ta dela shranijo v pomnilniku naročnikove naprave, ponudnik storitve pa s tehničnimi ukrepi v smislu člena 6 te direktive obdrži popoln nadzor glede lokacije, kamor se bodo ta dela shranila, ter kopiranja in brisanja teh del, tako da jih lahko naročnik na zadevni napravi v obdobju, za katerega so mu bila dana na voljo, le uporablja (posluša ali gleda).
2.
Člen 3 te direktive
je treba razlagati tako, da
dajanje del na voljo za uporabo brez dostopa do omrežja iz točke 1 pomeni dajanje del na voljo javnosti tako, da imajo pripadniki javnosti do njih dostop s kraja in ob času, ki si ju izberejo sami, v smislu te določbe, ki ga opravi ponudnik storitve.
(
1
)	Jezik izvirnika: poljščina.
(
2
)	Glej sodbo z dne 21. oktobra 2010, Padawan (C‑467/08, EU:C:2010:620, točka 2 izreka).
(
3
)	Ta storitev zajema dajanje del na voljo na spletu tako, da se s strani ponudnika storitve posredovani paketi podatkov, ki sestavljajo datoteko, ki vsebuje delo, shranijo v predpomnilniku (cache) naprave prejemnika storitve in reproducirajo brez čakanja na prejem celotne datoteke, nato pa se nadomestijo z naslednjimi paketi. To omogoča takojšnjo uporabo dela, vendar zahteva stalen dostop do omrežja (uporabnik mora biti vedno „online“).
(
4
)	UL 2001, L 167, str. 10.
(
5
)	Glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 29. novembra 2017, VCAST (C‑265/16, EU:C:2017:913, v nadaljevanju: sodba VCAST, točka 35) (moj poudarek).
(
6
)	Glej v tem smislu sodbo VCAST (točka 39).
(
7
)	Sodba z dne 10. aprila 2014, ACI Adam in drugi (C‑435/12, EU:C:2014:254, točka 31).
(
8
)	Glej v tem smislu sodbo VCAST (točke od 40 do 52).
(
9
)	V zvezi s tem za namene te zadeve ni pomembno, da obstajajo tehnične možnosti za snemanje vsebin, danih na voljo s pretočnim prenosom. Ta zadeva se namreč nanaša na storitev, kot je opisana v točki 7 teh sklepnih predlogov, v okviru katere kopije dela ne izdela uporabnik s snemanjem pretočnega prenosa, ampak ponudnik storitev z reproduciranjem dela na napravi uporabnika.
(
10
)	Na primer, pravilnik Spotify Premium o dobavi storitev, ki je tipičen primer pretočne storitve na zahtevo, omogoča možnost shranitve kopij, ki se lahko uporabljajo brez dostopa do omrežja, za največ 10.000 del na največ pet napravah, pri čemer je edina zahteva ta, da se je treba na omrežje priključiti vsaj enkrat vsakih 30 dni, da se preveri veljavnost naročniškega razmerja. To torej v praksi omogoča popolno neodvisnost od zagotavljanja del s pretočnim predvajanjem.
(
11
)	Glej nazadnje sodbo z dne 20. junija 2024, GEMA (C‑135/23, EU:C:2024:526, točka 43).
(
12
)	Glej sodbi z dne 7. decembra 2006, SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764, točke od 40 do 42), in z dne 7. marca 2013, ITV Broadcasting in drugi (C‑607/11, EU:C:2013:147, točke od 24 do 26, 37 in 38).
(
13
)	Sodbi z dne 27. junija 2013, VG Wort in drugi (od C‑457/11 do C‑460/11, EU:C:2013:426), in z dne 5. marca 2015, Copydan Båndkopi (C‑463/12, EU:C:2015:144).
(
14
)	Sodba z dne 5. marca 2015, Copydan Båndkopi (C‑463/12, EU:C:2015:144, točka 64) (moj poudarek).
(
15
)	Glej člen 10(2) Pogodbe Svetovne organizacije za intelektualno lastnino o avtorski pravici, ki je bila sprejeta 20. decembra 1996 v Ženevi in priznana v imenu Evropske skupnosti s Sklepom Sveta 2000/278/ES z dne 16. marca 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 33, str. 208).
(
16
)	Na primer, trenutno posamična mesečna naročnina na storitev Spotify Premium v Luksemburgu stane približno 13 EUR, kar je manj od povprečne cene CD-ja.
(
17
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. aprila 2019 o avtorski in sorodnih pravicah na enotnem digitalnem trgu in spremembi direktiv 96/9/ES in 2001/29/ES (UL 2019, L 130, str. 92).