62021CO0313
SKLEP SODIŠČA (osmi senat)
z dne 22. decembra 2022 (
*1
)
„Pritožba – Člen 182 Poslovnika Sodišča – Javni uslužbenci – Pokojnina – Kadrovski predpisi za uradnike Evropske unije – Člen 20 Priloge VIII – Dodelitev družinske pokojnine – Preživeli zakonec nekdanjega uradnika, ki je prejemal invalidnino – Zakonska zveza, ki je bila sklenjena po tem, ko je ta uradnik pridobil pravico do invalidnine – Pogoj, da je zakonska zveza na dan smrti uradnika trajala vsaj pet let – Člen 19 Priloge VIII – Zakonska zveza, ki je bila sklenjena, preden je ta uradnik pridobil pravico do invalidnine – Neobstoj pogoja glede minimalnega trajanja zakonske zveze – Ugovor nezakonitosti člena 20 Priloge VIII – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 20 – Načelo enakega obravnavanja – Člen 21(1) – Načelo prepovedi diskriminacije – Člen 52(1) – Neobstoj samovoljnega ali očitno neustreznega razlikovanja glede na cilj, ki ga želi doseči zakonodajalec Evropske unije“
V združenih zadevah C‑313/21 P in C‑314/21 P,
zaradi dveh pritožb na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vloženih 19. maja 2021,
Svet Evropske unije, ki ga zastopata M. Alver in M. Bauer, agenta,
pritožnik v zadevi C‑313/21 P,
druge stranke v postopku so
FI,
tožeča stranka na prvi stopnji,
Evropska komisija, ki jo zastopata T. S. Bohr in B. Mongin, agenta,
tožena stranka na prvi stopnji,
Evropski parlament,
intervenient na prvi stopnji,
ter
Evropska komisija, ki jo zastopata T. S. Bohr in B. Mongin, agenta,
pritožnica v zadevi C‑314/21 P,
druge stranke v postopku so
FI,
tožeča stranka na prvi stopnji,
Evropski parlament,
Svet Evropske unije, ki ga zastopata M. Alver in M. Bauer, agenta,
intervenienta na prvi stopnji,
SODIŠČE (osmi senat),
v sestavi M. Safjan (poročevalec), predsednik senata, N. Piçarra in N. Jääskinen, sodnika,
generalni pravobranilec: A. Rantos,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi strank in generalnega pravobranilca, da bo v zadevi odločeno z obrazloženim sklepom v skladu s členom 182 Poslovnika Sodišča,
izdaja naslednji
Sklep
1
S pritožbama Svet Evropske unije (C‑313/21 P) in Evropska komisija (C‑314/21 P) predlagata razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 10. marca 2021, FI/Komisija (T‑694/19, neobjavljena, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, EU:T:2021:122), s katero je Splošno sodišče razglasilo za nična sklepa Komisije z dne 8. marca 2019 in 1. aprila 2019, s katerima je bila zavrnjena zahteva FI za dodelitev družinske pokojnine (v nadaljevanju: sporna sklepa).
Pravni okvir
2
Člen 1d Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) določa:
„1.   Pri uporabi teh kadrovskih predpisov je prepovedana kakršna koli diskriminacija na podlagi spola, rase, barve kože, narodnostnega ali socialnega porekla, genetskih značilnosti, jezika, vere ali prepričanja, političnega ali drugega prepričanja, pripadnosti nacionalni manjšini, premoženja, rojstva, invalidnosti, starosti ali spolne usmerjenosti.
V teh kadrovskih predpisih se izvenzakonska skupnost šteje kot zakonska skupnost, če so izpolnjeni vsi pogoji, navedeni v členu 1(2)(c) Priloge VII.
2.   Da se v praksi zagotovi popolna enakost med moškimi in ženskami v poklicnem življenju, ki je bistven element, ki ga je treba upoštevati pri izvajanju vseh vidikov teh Kadrovskih predpisov načelo enakega obravnavanja ne preprečuje institucijam Evropske unije, da ohranjajo ali sprejemajo ukrepe, ki omogočajo posebne ugodnosti, da se tako manj zastopanemu spolu olajša opravljanje poklicne dejavnosti ali da se preprečijo ali nadomestijo pomanjkljivosti na poklicnih poteh.
[…]
5.   Kadar oseba, za katero veljajo ti kadrovski predpisi, ki meni, da je bila oškodovana, ker se zanjo ni uporabilo zgoraj določeno načelo enakega obravnavanja, ugotovi dejstva, iz katerih je mogoče sklepati, da gre za neposredno ali posredno diskriminacijo, nosi dokazno breme, da ni šlo za kršitev načela enakega obravnavanja, institucija. Ta določba se ne uporablja za disciplinski postopek.
6.   Treba je spoštovati načelo nediskriminacije in načelo proporcionalnosti, vse omejitve njune uporabe pa morajo biti objektivno utemeljene in usmerjene k legitimnim ciljem v splošnem interesu in v okviru kadrovske politike. S temi cilji je mogoče utemeljiti predvsem določitev obvezne upokojitvene starosti in najnižje starosti za prejemanje starostne pokojnine.“
3
Člen 35 Kadrovskih predpisov določa:
„Uradnikom se dodeli eden od naslednjih upravnih statusov:
(a)
aktivna zaposlitev;
(b)
napotitev;
(c)
dopust iz osebnih razlogov;
(d)
neaktivni status;
(e)
dopust zaradi služenja vojaškega roka;
(f)
starševski ali družinski dopust;
(g)
dopust v interesu službe.“
4
Člen 47 Kadrovskih predpisov določa:
„Delovno razmerje preneha z:
(a)
odstopom;
(b)
obveznim odstopom;
(c)
upokojitvijo v interesu službe;
(d)
odpustom zaradi nesposobnosti;
(e)
odstranitvijo z delovnega mesta;
(f)
upokojitvijo ali
(g)
smrtjo.“
5
Člen 52, prvi in drugi odstavek, Kadrovskih predpisov določa:
„Brez poseganja v določbe člena 50 se uradnik upokoji:
(a)
bodisi samodejno zadnji dan v mesecu, v katerem dopolni 66 let starosti, ali
(b)
na lastno zahtevo zadnji dan v mesecu, za katerega je vložil zahtevo, če je dosegel upokojitveno starost ali če je njegova starost med 58. letom in upokojitveno starostjo ter izpolnjuje zahteve za takojšnje izplačilo pokojnine v skladu s členom 9 Priloge VIII. Smiselno se uporablja drugi stavek drugega odstavka člena 48.
Uradnik lahko na lastno zahtevo in kadar organ za imenovanja meni, da je to v interesu službe, nadaljuje delo do 67. leta ali v izjemnih primerih do 70. leta starosti in se nato samodejno upokoji zadnji dan v mesecu, v katerem dopolni navedeno starost.“
6
Člen 53 Kadrovskih predpisov določa:
„Če invalidska komisija ugotovi, da za uradnika veljajo določbe člena 78, se samodejno upokoji zadnji dan meseca, v katerem organ za imenovanja prizna njegovo trajno nezmožnost za delo.“
7
Člen 78, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov določa:
„Uradnik ima, tako kakor je predvideno v členih 13 do 16 Priloge VIII, pravico do invalidnine v primeru popolne trajne invalidnosti, zaradi katere ne more opravljati nalog delovnega mesta v svoji funkcionalni skupini.“
8
Člen 1(2)(c) Priloge VII h Kadrovskim predpisom določa:
„Gospodinjski dodatek dobi:
[…]
(c)
uradnik, ki živi v registrirani izvenzakonski skupnosti, pod pogojem, da:
(i)
par predloži dokument, ki ga država članica ali pristojni organ države članice prizna kot pravni dokument, ki potrjuje njun status izvenzakonskih partnerjev,
(ii)
nobeden od partnerjev ni poročen ali ni v drugi izvenzakonski skupnosti,
(iii)
partnerja nista v sorodu na kateri koli od naslednjih načinov: roditelj, otrok, stari starši, vnuk/-inja, brat, sestra, teta, stric, nečak, nečakinja, zet, snaha,
(iv)
par nima pravne možnosti za poroko [sklenitev zakonske zveze] v državi članici; za namene te točke se šteje, da ima par zakonsko možnost sklenitve zakonske zveze samo, kadar oba partnerja izpolnjujeta pogoje, določene v zakonodaji države članice, ki dovoljujejo poroke [sklenitev zakonske zveze] takih parov,
[…]“
9
Priloga VIII h Kadrovskim predpisom v zvezi s „[p]okojninskim sistemom“ med drugim vključuje poglavje 4, naslovljeno „Družinska pokojnina“, ki zajema člene od 17 do 29 te priloge. Člen 17 določa:
„Če umre uradnik, ki ima enega od upravnih statusov, določenih v členu 35 Kadrovskih predpisov, ima preživeli zakonec, če je bil par v času smrti poročen vsaj eno leto in z upoštevanjem določb členov 1(1) in 22, pravico do družinske pokojnine v višini 60 % starostne pokojnine, do katere bi bil upravičen uradnik, če bi ob smrti izpolnjeval pogoje zanjo, ne glede na delovno dobo.
Trajanje zakonske zveze se ne upošteva, če je imel uradnik v zakonski zvezi ali v prejšnji zakonski zvezi enega ali več otrok, ki jih vzdržuje ali jih je vzdrževal preživeli zakonec, ali če je uradnik umrl zaradi telesne okvare ali bolezni, ki je posledica opravljanja dela ali nesreče.“
10
Člen 18 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom določa:
„Če je nekdanji uradnik prejemal starostno pokojnino, ima preživeli zakonec pravico do družinske pokojnine v višini 60 % starostne pokojnine, ki jo je uradnik prejemal ob smrti, če sta bila, preden je uradnik prenehal delati v instituciji, poročen[a] vsaj eno leto in z upoštevanjem določb člena 22. Najnižja družinska pokojnina znaša 35 % zadnje osnovne plače; vendar pa znesek družinske pokojnine nikakor ne sme presegati zneska starostne pokojnine, ki jo je zakonec prejemal ob smrti.
Trajanje zakonske zveze se ne upošteva, če je imel uradnik pred prenehanjem dela v zakonu enega ali več otrok in če zanje skrbi ali je skrbel preživeli zakonec.“
11
Člen 19 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom določa:
„Če je nekdanji uradnik prejemal invalidnino, ima preživeli zakonec ob upoštevanju določb člena 22 te priloge in pod pogojem, da sta bila takrat, ko je postal upravičen do invalidnine, poročena, pravico do družinske pokojnine v višini 60 % invalidnine, ki jo je zakonec prejemal ob smrti.
Najnižja družinska pokojnina znaša 35 % zadnje osnovne plače; vendar pa znesek družinske pokojnine nikakor ne sme presegati zneska invalidnine, ki jo je zakonec prejemal ob smrti.“
12
Člen 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom določa:
„V členih 17a, 18, 18a in 19 se pogoj, ki se nanaša na trajanje zakonske zveze, ne upošteva, če je zakonska zveza, čeprav sklenjena po prenehanju delovnega razmerja, trajala vsaj pet let.“
13
Člen 27 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom določa:
„Razvezani zakonec uradnika ali nekdanjega uradnika je upravičen do družinske pokojnine, opredeljene v tem poglavju, če ob smrti bivšega zakonca lahko dokaže upravičenost do preživnine, dodeljene po odločbi sodišča ali z uradno registriranim dogovorom med njim/njo in bivšim zakoncem.
Vendar pa družinska pokojnina ne sme presegati zneska preživnine, izplačane ob smrti bivšega zakonca, pri čemer se znesek posodobi v skladu s postopkom iz člena 82 Kadrovskih predpisov.
Upravičenost razvezanega zakonca preneha, če se ponovno poroči preden bivši zakonec umre. Če se ponovno poroči po smrti bivšega zakonca, veljajo določbe člena 26.“
Dejansko stanje in sporna sklepa
14
FI je od leta 2001 živel v zunajzakonski skupnosti z uradnico institucije Unije, ki se je leta 2005 obvezno upokojila zaradi invalidnosti in pridobila pravico do invalidnine.
15
FI in ta uradnica sta 12. maja 2014 sklenila zakonsko zvezo. Zadnjenavedena je umrla 25. januarja 2019, to je manj kot pet let po sklenitvi zakonske zveze.
16
FI je kot preživeli zakonec nekdanje uradnice Unije vložil zahtevo za dodelitev družinske pokojnine na podlagi poglavja 4 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom.
17
Urad za vodenje in plačevanje posameznih pravic (PMO) pri Komisiji je s spornima sklepoma zahtevo FI zavrnil, ker ta ni izpolnjeval pogojev iz člena 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom za upravičenost do družinske pokojnine, saj je bila njegova zakonska zveza s pokojno uradnico sklenjena po prenehanju delovnega razmerja te uradnice in je trajala manj kot pet let.
18
Pritožba, ki jo je FI vložil zoper ta sklepa, je bila zavrnjena.
Tožba na prvi stopnji in izpodbijana sodba
19
FI je 9. oktobra 2019 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil tožbo za razglasitev ničnosti spornih sklepov.
20
Evropskemu parlamentu in Svetu je bila dovoljena intervencija v podporo predlogom Komisije.
21
FI v podporo tožbi navaja tri razloge, pri čemer se prvi v bistvu nanaša na nezakonitost člena 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom v zvezi z načelom enakega obravnavanja.
22
Splošno sodišče je glede tega prvega tožbenega razloga ugotovilo, da je za namene dodelitve družinske pokojnine položaj iz člena 19 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, to je položaj preživelega zakonca nekdanjega uradnika Unije, ki je prejemal invalidnino in ki je zakonsko zvezo sklenil pred ugotovitvijo invalidnosti tega nekdanjega uradnika, primerljiv s položajem iz člena 20 te priloge, to je s položajem preživelega zakonca nekdanjega uradnika, ki je prejemal invalidnino in ki je zakonsko zvezo sklenil po ugotovitvi invalidnosti. Splošno sodišče je nato ugotovilo, da gre za različno obravnavanje primerljivih položajev glede na čas sklenitve zakonske zveze, ker se družinska pokojnina preživelemu zakoncu v okviru člena 19 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom dodeli brez pogoja minimalnega trajanja zakonske zveze, v okviru člena 20 te priloge pa se mu dodeli le pod pogojem, da je zakonska zveza trajala vsaj pet let. Splošno sodišče je dodalo, da tako različno obravnavanje preživelega zakonca nekdanjega uradnika, ki je sklenil zakonsko zvezo po ugotovitvi invalidnosti tega nekdanjega uradnika, postavlja v slabši položaj v primerjavi z preživelim zakoncem nekdanjega uradnika, ki je zakonsko zvezo sklenil pred to ugotovitvijo invalidnosti.
23
Potem ko je Splošno sodišče ugotovilo, da je bilo različno obravnavanje, določeno v členu 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, določeno z zakonom v smislu člena 52(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), je preverilo, ali je ugotovljeno različno obravnavanje lahko upravičeno s ciljem v splošnem interesu in ali je sorazmerno z zastavljenim ciljem, zlasti z vidika sodne prakse, navedene v točki 48 izpodbijane sodbe.
24
V zvezi s tem je Splošno sodišče glede cilja v splošnem interesu, ki je preprečiti goljufije – ob tem, da je priznalo, da pogoj, v skladu s katerim mora zakonska zveza za to, da bi se pridobila pravica do družinske pokojnine, izpolnjevati pogoj minimalnega trajanja, omogoča, da se zagotovi, da ta zakonska zveza ne temelji izključno na razlogih, ki niso povezani s skupnim življenjem, kot so izključno finančni razlogi ali razlogi, povezani s pridobitvijo pravice do prebivanja – ugotovilo, da ni razumno šteti, da je pogoj najmanj petletnega trajanja zakonske zveze iz člena 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, ki ga v členu 19 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom ni in ki ne dopušča nobene izjeme, v okviru katere bi se lahko dokazal neobstoj goljufije, ne glede na to, kakšni objektivni dokazi bi bili predloženi, lahko nujen za uresničevanje cilja boja proti goljufijam.
25
Splošno sodišče je ugotovilo, da člen 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom krši načelo enakega obravnavanja. V teh okoliščinah je ugodilo ugovoru nezakonitosti FI in sporna sklepa razglasilo za nična.
Predlogi strank v pritožbah in postopek pred Sodiščem
26
Svet s pritožbo v zadevi C‑313/21 P Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo razveljavi;
–
dokončno odloči o sporu in tožbo na prvi stopnji zavrne kot neutemeljeno ter
–
FI naloži plačilo stroškov na prvi stopnji in v okviru pritožbe.
27
Komisija s pritožbo v zadevi C‑314/21 P Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
tožbo na prvi stopnji zavrne ter
–
FI naloži plačilo stroškov na prvi stopnji in v okviru pritožbe.
28
S sklepom predsednika Sodišča z dne 30. junija 2021 je bil postopek v teh zadevah prekinjen do izreka sodbe v združenih zadevah od C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P in C‑139/21 P. Po izreku sodbe z dne 14. julija 2022, Komisija/VW in drugi (od C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P in C‑139/21 P, EU:C:2022:557), se je postopek nadaljeval s sklepom predsednika Sodišča z dne 19. julija 2022.
29
Predsednik Sodišča je v skladu s členom 54(2) Poslovnika Sodišča 30. junija 2021 odločil, de zadevi C‑313/21 P in C‑314/21 P združi za pisni in ustni del postopka ter izdajo sodbe.
Pritožbi
Uporaba člena 182 Poslovnika
30
V skladu s členom 182 Poslovnika lahko Sodišče, če je že odločalo o enem ali več pravnih vprašanjih, ki so enaka tem, ki se zastavljajo z razlogi iz glavne ali nasprotne pritožbe, in če meni, da je pritožba očitno utemeljena, na predlog sodnika poročevalca ter po opredelitvi strank in generalnega pravobranilca z obrazloženim sklepom, v katerem je navedena upoštevna sodna praksa, pritožbo razglasi za očitno utemeljeno.
31
Komisija navaja, da uporabi tega člena ne nasprotuje.
32
Svet in FI se nista odzvala na poziv Sodišča, naj predložita pripombe v zvezi s tem.
33
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da se s pritožbenimi razlogi, navedenimi v okviru teh zadev, postavljajo pravna vprašanja, ki so enaka tistim, o katerih je Sodišče odločilo v sodbi z dne 14. julija 2022, Komisija/VW in drugi (od C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P in C‑139/21 P, EU:C:2022:557). Zato je treba v obravnavanih zadevah uporabiti člen 182 Poslovnika.
Utemeljenost
34
Svet v utemeljitev pritožbe v zadevi C‑313/21 P navaja tri pritožbene razloge, od katerih se prvi nanaša na napačno uporabo prava v zvezi z obstojem različnega obravnavanja, drugi na napačno uporabo prava v zvezi z obsegom sodnega nadzora Splošnega sodišča nad odločitvami zakonodajalca Unije, tretji pa na napačno uporabo prava v zvezi z upravičenostjo različnega obravnavanja.
35
Komisija v utemeljitev pritožbe v zadevi C‑314/21 P navaja tri pritožbene razloge, od katerih se prvi nanaša na napačno uporabo prava v zvezi z merili za presojo zakonitosti odločitev zakonodajalca Unije in na kršitev obveznosti obrazložitve, drugi na napačno uporabo prava pri razlagi načela prepovedi diskriminacije, tretji pa na napačno uporabo prava pri razlagi člena 52(1) Listine in več kršitev obveznosti obrazložitve.
Prvi pritožbeni razlog v zadevi C‑313/21 P ter tretji del prvega pritožbenega razloga in drugi pritožbeni razlog v zadevi C‑314/21 P
– Trditve strank
36
Svet in Komisija s temi pritožbenimi razlogi in s temi deli pritožbenih razlogov trdita, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi napačno uporabilo pravo pri razlagi načela enakega obravnavanja in načela prepovedi diskriminacije, ker je napačno ugotovilo, da sta položaja, na katera se nanašajo določbe členov 19 in 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, primerljiva in da gre zato za različno obravnavanje zaradi uporabe različnih ureditev za ta primerljiva položaja.
37
Ti instituciji menita, da je Splošno sodišče v točkah 57 in 58 izpodbijane sodbe s tem, da je štelo, da je čas sklenitve zakonske zveze edini element, ki je odločilen za uporabo člena 19 ali člena 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, in da sta zato položaja iz teh določb primerljiva, napačno uporabilo pravo. Če pa bi Splošno sodišče upoštevalo vse elemente, ki opredeljujejo te položaje, bi moralo ugotoviti, da obstaja bistvena in objektivna razlika med zaposlenimi uradniki in uradniki, ki prejemajo invalidnino in jim je delovno razmerje v institucijah Unije prenehalo. Ta razlika naj bi izhajala iz pravnega položaja teh uradnikov, zlasti glede poklicnih pravic in obveznosti, ki jih imajo prvi v nasprotju z drugimi na podlagi določb Kadrovskih predpisov ves čas svoje zaposlitve.
38
Tako Svet kot Komisija še posebej izpostavljata dejstvo, da mora zaposleni uradnik v nasprotju z nekdanjimi uradniki, ki jim ni več treba opravljati dela, plačevati prispevke v pokojninski sistem, da prejema osnovno plačo, ki je višja od starostne pokojnine, ki mu bo dodeljena, ko se bo upokojil, da mora stalno prebivati v kraju zaposlitve ter da ima pravico do izselitvenega dodatka, nadomestila za prebivanje v tujini in potnih stroškov. Ti argumenti naj bi kazali na to, da iz položaja uradnika, ki je sklenil zakonsko zvezo po ugotovitvi invalidnosti in prenehanju delovnega razmerja, ne izhaja enaka potreba, da se preživelemu zakoncu z dodelitvijo družinske pokojnine ponudi nadomestni dohodek, kot izhaja iz položaja uradnika, ki sklene zakonsko zvezo, medtem ko je zaposlen.
39
Komisija poleg tega meni, da se položaj uradnikov iz člena 19 in položaj uradnikov iz člena 20 razlikujeta z osebnega vidika. Po eni strani naj bi imeli nekdanji uradniki, ki prejemajo invalidnino, na splošno krajšo pričakovano življenjsko dobo kot uradniki, ki ne prejemajo invalidnine, pri čemer se s to omejitvijo nujno povečuje tveganje goljufije in s tem pojasnjuje zadevno različno obravnavanje. Po drugi strani Komisija trdi, da je tveganje zlorabe ali goljufije bolj omejeno v primeru, da je preživeli zakonec sklenil zakonsko zvezo pred ugotovitvijo invalidnosti zakonca in mu je nato pomagal ves čas trajanja zakonske zveze do njegove smrti, medtem ko v primeru zakonske zveze, sklenjene po ugotovitvi invalidnosti in prenehanju delovnega razmerja tega zakonca ne bi bilo očitno neprimerno zahtevati, da zakonska zveza traja pet let, da se počaka, da se objektivno vzpostavita solidarnost in medsebojna pomoč zakoncev.
40
Svet in Komisija dodajata, da je Splošno sodišče v točki 55 izpodbijane sodbe storilo napako, ker ni izpeljalo posledic iz točke 33 svoje sodbe z dne 17. junija 1993, Arauxo-Dumay/Komisija (T‑65/92, EU:T:1993:47), v kateri je poudarilo obstoj razlike med položajema, urejenima v členu 19 oziroma členu 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom. Logiko, na kateri temelji ta sodba, naj bi bilo namreč mogoče na obravnavano zadevo prenesti kljub razlikam v zadevnih dejanskih stanjih.
41
Komisija poleg tega trdi, da Splošno sodišče v točki 56 izpodbijane sodbe v svoji analizi napačno ni upoštevalo namena minimalnega trajanja zakonske zveze, določenega v členu 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, ki je, kot to izhaja iz točk 87 in 88 sodbe z dne 19. decembra 2019, HK/Komisija (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), da se preprečijo dedne pogodbe in torej sklepanje zakonskih zvez z edinim ciljem pridobitve družinske pokojnine, ne da bi taka zakonska zveza ustrezala kakršni koli resničnosti in stabilnosti razmerij med zadevnima osebama. Splošno sodišče naj tako ne bi upoštevalo merila, v skladu s katerim je treba pri presoji primerljivosti položajev upoštevati vse njihove značilnosti in vsa pravna pravila, ki urejajo elemente vsakega od položajev, ki jih je treba primerjati. Zlasti naj bi Splošno sodišče s tem, da je v tej isti točki izpodbijane sodbe menilo, da zakonska zveza, ki je bila sklenjena po pridobitvi pravice do invalidnine, ne spreminja bistveno položaja preživelega zakonca glede njegovih premoženjskih pravic v primerjavi s položajem iz člena 19 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom – poleg popolnega neobstoja obrazložitve te ugotovitve – prezrlo tveganje, da bo taka zakonska zveza zgolj izgovor za sklenitev dedne pogodbe. Ni namreč mogoče zanikati, da je glede na položaj uradnika, ki je zakonsko zvezo sklenil po taki pridobitvi, tveganje goljufije in zlorabe večje kot v primeru uradnika, ki je zakonsko zvezo sklenil pred navedeno pridobitvijo.
– Presoja Sodišča
42
Uvodoma je treba spomniti na ustaljeno sodno prakso Sodišča, iz katere izhaja, da je enakost pred zakonom, določena v členu 20 Listine, splošno načelo prava Unije, ki zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je taka obravnava objektivno utemeljena (sodba z dne 14. julija 2022, Komisija/VW in drugi, od C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P in C‑139/21 P, EU:C:2022:557, točka 95 in navedena sodna praksa).
43
Zahtevo, da morajo biti položaji primerljivi, je treba v okviru ugotavljanja obstoja kršitve načela enakega obravnavanja presojati glede na vse značilnosti teh položajev ter zlasti z vidika predmeta in namena akta, s katerim se vzpostavlja zadevno razlikovanje, pri čemer je treba za to upoštevati načela in cilje področja, na katero ta akt spada. Če položaja nista primerljiva, z različnim obravnavanjem zadevnih položajev ni kršena enakost pred zakonom, določena v členu 20 Listine (sodba z dne 14. julija 2022, Komisija/VW in drugi, od C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P in C‑139/21 P, EU:C:2022:557, točka 96 in navedena sodna praksa).
44
Ob upoštevanju te sodne prakse je treba preučiti trditve Sveta in Komisije, in sicer da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi napačno ugotovilo, da sta položaja, na katera se nanašajo določbe členov 19 in 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, primerljiva in da gre za različno obravnavanje teh primerljivih položajev glede na čas sklenitve zakonske zveze.
45
V zvezi s tem je treba poudariti, da je Splošno sodišče v točkah 50, 51 in 54 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je namen členov 19 in 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, ob upoštevanju pogoja minimalnega trajanja zakonske zveze, določenega v drugi od teh določb, dodelitev družinske pokojnine preživelemu zakoncu zgolj na podlagi pravne narave vezi tega zakonca z umrlim zakoncem. Splošno sodišče je navedlo tudi, da je cilj navedenih določb, da se preživelemu zakoncu prizna nadomestni dohodek, namenjen delni nadomestitvi izgube dohodkov umrlega zakonca, ki je bil pred smrtjo nekdanji uradnik, ki ni več zaposlen.
46
Zato je Splošno sodišče v bistvu menilo, da imata ti določbi Priloge VIII h Kadrovskim predpisom v bistvenem enak predmet in cilj glede na sodno prakso, navedeno v točki 43 tega sklepa, na katero se je Splošno sodišče samo sklicevalo v točki 44 izpodbijane sodbe. Po mnenju Splošnega sodišča je glavni element, ki je značilen za zadevne družinske pokojnine, pravna narava vezi med preživelim zakoncem kot osebo, ki ji je z navedenimi določbami podeljena pravica, in nekdanjim uradnikom. Prav tako se po mnenju Splošnega sodišča uporaba členov 19 in 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom razlikuje le, kot to nedvoumno izhaja iz točke 52 izpodbijane sodbe, glede na to, ali je bila zakonska zveza sklenjena pred dnem pridobitve pravice uradnika do invalidnine ali po njem, pri čemer člen 20 te priloge v nasprotju s členom 19 navedene priloge določa pogoj minimalnega trajanja zakonske zveze.
47
V teh okoliščinah je lahko Splošno sodišče, ne da bi napačno uporabilo pravo, ugotovilo, po eni strani v točki 57 izpodbijane sodbe, da sta položaja, na katera se nanašajo določbe členov 19 in 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, primerljiva, in po drugi strani v točkah 52 in 58 izpodbijane sodbe, da se položaja, za katera se uporabljajo te določbe, razlikujeta samo, kar zadeva čas sklenitve zakonske zveze glede na dan pridobitve pravice uradnika do invalidnine.
48
Vendar Svet in Komisija na prvem mestu trdita, da se položaja iz členov 19 in 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom bistveno in objektivno razlikujeta glede tega, da uradnik v okviru prve določbe na dan sklenitve zakonske zveze opravlja svoje funkcije v instituciji Unije, v okviru druge določbe pa zaradi ugotovitve invalidnosti in pridobitve pravice do invalidnine svojih funkcij ne more več opravljati. Splošno sodišče naj tako pri presoji primerljivosti položajev ne bi dovolj upoštevalo tega značilnega elementa.
49
Vendar kot je Splošno sodišče pravilno navedlo v točki 53 izpodbijane sodbe, se pravna narava vezi med preživelim zakoncem in umrlim uradnikom ne razlikuje glede na to, ali je uradnik na dan sklenitve zakonske zveze opravljal poklicno dejavnost, ali glede na znesek prispevkov v pokojninski sistem Unije, ki so bili plačani ali so še dolgovani. Prav tako, kot je Splošno sodišče ugotovilo v točki 56 izpodbijane sodbe, okoliščina, da je pokojni uradnik sklenil zakonsko zvezo pred pridobitvijo pravice do invalidnine ali po njej, ne more bistveno spremeniti položaja preživelega zakonca glede njegovih premoženjskih pravic, med katerimi je kot nadomestni dohodek tudi pravica do družinske pokojnine.
50
Čas sklenitve zakonske zveze je namreč odvisen le od volje bodočih zakoncev. Ta odločitev izhaja iz proste izbire uradnika na podlagi več premislekov, ki niso niti nujno niti izključno povezani z upoštevanjem okoliščin, povezanih z opravljanjem ali neopravljanjem poklicne dejavnosti. V nasprotju s trditvami Sveta in Komisije dejstvo, da je bila za uradnika na ta datum ugotovljena invalidnost ali ne in da posledično ne more opravljati svojih funkcij ali jih lahko, zato ne more odločilno vplivati na presojo primerljivosti zadevnih položajev z vidika meril, navedenih v točki 43 tega sklepa, ter zlasti ne na presojo predmeta in cilja členov 19 in 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, kot sta navedena v točki 45 tega sklepa. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da razlogovanje Splošnega sodišča, navedeno v prejšnji točki tega sklepa, v bistvu temelji na tem predmetu in tem cilju ter na elementu, ki je značilen za pravico do družinske pokojnine iz točke 46 tega sklepa.
51
Res je, kot izhaja iz navedene točke 46 tega sklepa, da dejstvo, da ima uradnik na dan sklenitve zakonske zveze pravico do invalidnine ali ne in da zato ne more opravljati svojih funkcij ali jih lahko, vpliva na pogoj minimalnega trajanja zakonske zveze. Čeprav se ta pogoj ne zahteva v primeru, da je zakonska zveza sklenjena, ko uradnik še ni pridobil pravice do invalidnine in zato opravlja svoje funkcije, mora zakonska zveza trajati najmanj pet let v primeru, da uradnik sklene zakonsko zvezo po tem, ko je pridobil pravico do te invalidnine in zato ne more več opravljati svojih funkcij.
52
Vendar kot izhaja iz točk 49 in 50 tega sklepa, niti vprašanje opravljanja funkcij niti čas sklenitve zakonske zveze nista elementa, ki bi bila upoštevna v fazi presoje primerljivosti položajev, ker ta nimata neposredne zveze s predmetom, ciljem in glavnim značilnim elementom pravice do družinske pokojnine iz členov 19 in 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom.
53
Zato je treba na podlagi analogije šteti, kot je Sodišče v zvezi z družinsko pokojnino iz člena 17 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom navedlo v točki 70 sodbe z dne 19. decembra 2019, HK/Komisija (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), da je dodelitev družinske pokojnine zaradi svoje narave odvisna „le“ od pravne narave vezi, ki zadevno osebo povezujejo z umrlim uradnikom, in to kljub temu, da je Sodišče v točki 89 te sodbe priznalo, da je tudi minimalno trajanje zakonske zveze pogoj za to, da preživeli zakonec pridobi pravico do družinske pokojnine.
54
Sistem družinskih pokojnin javnih uslužbencev Unije namreč temelji na pravni naravi vezi med zakoncema, saj je ta pogoj za dodelitev skupen vsem družinskim pokojninam iz členov od 17 do 20 in člena 27 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom. Pogoj minimalnega trajanja zakonske zveze pa je postranski glede na pogoj v zvezi s pravno naravo vezi med zakoncema, saj se nanaša le na določitev obdobja, v katerem mora trajati pravna vez, da bi se lahko dodelila družinska pokojnina. Ta postranski pogoj se poleg tega ne zahteva pri nekaterih družinskih pokojninah, kot so te iz členov 19 in 27 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom.
55
Splošno sodišče je torej v točkah 51 in 53 izpodbijane sodbe v obrazložitvi pravilno vztrajalo pri pomenu pravne vezi med zakoncema kot glavnega elementa, ki je značilen za sistem družinskih pokojnin Unije, in ugotovilo, da pridobitev pravice do invalidnine ali opravljanje funkcij na to vez ne vpliva.
56
Svet in Komisija na drugem mestu trdita, da iz položaja nekdanjega uradnika, ki sklene zakonsko zvezo po pridobitvi pravice do invalidnine in ki ne more več opravljati svojih funkcij, ne izhaja enaka potreba, da se preživelemu zakoncu ponudi nadomestni dohodek, kot izhaja iz položaja uradnika, ki zakonsko zvezo sklene, ko še opravlja svoje funkcije. V zvezi s tem zadostuje opozoriti, kot je Splošno sodišče pravilno navedlo v točki 56 izpodbijane sodbe, pri čemer se je sklicevalo na točko 69 sodbe z dne 19. decembra 2019, HK/Komisija (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), da za pravico do družinske pokojnine iz členov 18 in 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom ne veljajo pogoji glede sredstev ali premoženja, iz katerih bi bilo razvidno, da se preživeli zakonec ne more preživljati in da je bil torej v preteklosti finančno odvisen od pokojnika.
57
Komisija na tretjem mestu trdi, da Splošno sodišče ni upoštevalo cilja minimalnega trajanja zakonske zveze, določenega v členu 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, ki naj bi bil v nasprotju s členom 19 te priloge, kot naj bi izhajalo iz točke 89 sodbe z dne 19. decembra 2019, HK/Komisija (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), preprečevanje goljufij in zlorab s sklepanjem dednih pogodb, pri čemer se v okviru takega tveganja zlorab in goljufij na osebni ravni razlikujeta položaja, zajeta v teh dveh členih. V zvezi s tem zadostuje poudariti, da ta vidik ni upošteven v fazi presoje primerljivosti položajev. Ta trditev se namreč nanaša na utemeljitev pogoja minimalnega trajanja zakonske zveze, ki se zahteva, tako da se lahko uveljavlja šele v fazi presoje sorazmernosti različnega obravnavanja, če se ugotovi, da gre za tako obravnavanje.
58
Iz zgoraj navedenih preudarkov izhaja, da v nasprotju s tem, kar trdita Komisija in Svet, Splošno sodišče pri ugotovitvah, ki jih je navedlo v točkah 57 in 58 izpodbijane sodbe, ni napačno uporabilo prava.
59
V teh okoliščinah je treba kot brezpredmetno opredeliti trditev Sveta in Komisije, da je Splošno sodišče v točki 55 izpodbijane sodbe storilo napako, ker ni izpeljalo posledic iz točke 33 sodbe z dne 17. junija 1993, Arauxo-Dumay/Komisija (T‑65/92, EU:T:1993:47). Tudi če bi bila ta trditev utemeljena, je treba namreč ugotoviti, da ugotovitve Splošnega sodišča v zvezi s primerljivostjo položajev zadostno temeljijo na obrazložitvi, navedeni v točkah od 50 do 54 in 56 izpodbijane sodbe, neodvisno od preudarkov, navedenih v točki 55 te sodbe.
60
Iz tega izhaja, da je treba prvi pritožbeni razlog v zadevi C‑313/21 P ter tretji del prvega pritožbenega razloga in drugi pritožbeni razlog v zadevi C‑314/21 P zavrniti kot neutemeljene.
Drugi pritožbeni razlog v zadevi C‑313/21 P ter prva dva dela prvega pritožbenega razloga v zadevi C‑314/21 P
– Trditve strank
61
Svet in Komisija s tema pritožbenima razlogoma Splošnemu sodišču v bistvu očitata, da je v izpodbijani sodbi napačno uporabilo pravo v zvezi z obsegom sodnega nadzora.
62
Ti instituciji menita, da je Splošno sodišče v drugem stavku točke 48 izpodbijane sodbe uporabilo sodno prakso Unije, ki se je razvila v okoliščinah, ki so bistveno drugačne od odločitev, ki se v okviru kadrovske politike sprejemajo v položajih, v katerih ima zakonodajalec na voljo več možnosti. Tako naj bi Splošno sodišče med drugim v točki 80 izpodbijane sodbe napačno ugotovilo, da je odločitev zakonodajalca Unije glede minimalnega trajanja zakonske zveze iz člena 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom preprosto „nerazumna“. S tem naj bi opravilo nadzor, ki presega „očitno neprimernost ali neustreznost“ zadevne določbe glede na cilj, ki ga želijo doseči pristojne institucije, to je v obravnavanem primeru preprečevanje zlorabe prava in goljufij. Splošno sodišče naj bi tako s svojo presojo nadomestilo presojo zakonodajalca Unije in naj bi torej prekoračilo meje nadzora zakonitosti.
63
Komisija poleg tega trdi, da se je Splošno sodišče, čeprav naj bi trdilo, da je svojo presojo zakonitosti člena 20 Priloge VIII oprlo na člena 20 in 21 Listine, odstopilo od sodne prakse Sodišča, v skladu s katero presoja zakonitosti akta Unije z vidika temeljnih pravic nikakor ne more temeljiti na trditvah, ki se opirajo na posledice tega akta v posameznem primeru. Splošno sodišče naj bi namreč v točki 77 izpodbijane sodbe svojo ugotovitev, da je člen 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom nezakonit, oprlo na dejanske okoliščine obravnavanega primera.
– Presoja Sodišča
64
Navesti je treba, da je Splošno sodišče v točkah od 46 do 48 izpodbijane sodbe opozorilo na zahteve iz člena 52(1) Listine in na sodno prakso, ki se uporablja pri nadzoru sorazmernosti različnega obravnavanja. Nato je v točki 49 izpodbijane sodbe presodilo, da mora, če sta položaja iz členov 19 in 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom primerljiva, preveriti, ali stališče zakonodajalca, da je lahko vzpostavljeno razlikovanje primerno in nujno za uresničitev cilja v splošnem interesu, ki se želi doseči s pogojem minimalnega trajanja zakonske zveze iz člena 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, ni nerazumno. Ker je ugotovilo, da sta položaja primerljiva, je to analizo opravilo v točki 62 in naslednjih izpodbijane sodbe.
65
Kot pa trdita Svet in Komisija, iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je, če gre za pravila iz Kadrovskih predpisov, kot je to v obravnavani zadevi, in ob upoštevanju širokega polja proste presoje, ki ga ima zakonodajalec Unije v zvezi s tem, načelo enakega obravnavanja, kot je določeno v členu 20 Listine, kršeno le, če je zakonodajalec Unije uvedel samovoljno ali očitno neustrezno razlikovanje glede na cilj, ki se želi doseči z zadevno ureditvijo (sodba z dne 14. julija 2022, Komisija/VW in drugi, od C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P in C‑139/21 P, EU:C:2022:557, točka 127 in navedena sodna praksa).
66
Ta sodna praksa se uporablja v okviru preizkusa zahteve po sorazmernosti, določene v členu 52(1) Listine (sodba z dne 14. julija 2022, Komisija/VW in drugi, od C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P in C‑139/21 P, EU:C:2022:557, točka 128).
67
V obravnavanem primeru je Splošno sodišče v točki 49 izpodbijane sodbe menilo, da mora preveriti, ali stališče zakonodajalca, da je vzpostavljeno razlikovanje lahko primerno in nujno za uresničitev cilja v splošnem interesu, ki se želi doseči s pogojem minimalnega trajanja zakonske zveze iz člena 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, ni nerazumno.
68
Toda v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah 65 in 66 tega sklepa, bi se moralo omejiti le na preverjanje, ali razlikovanje iz te določbe v povezavi s členom 19 te priloge ni samovoljno ali očitno neustrezno glede na cilj v splošnem interesu, ki se želi doseči. Splošno sodišče je s tem, da je nepravilno preizkusilo zahtevo po sorazmernosti, kršilo obseg svojega sodnega nadzora, s čimer je napačno uporabilo pravo. Brez te napake bi se namreč Splošno sodišče morda odločilo za drugačno razlogovanje in bi morda prišlo do drugačnih ugotovitev od teh, ki so navedene v točkah 80, 81 in 83 izpodbijane sodbe.
69
Ta kršitev obsega sodnega nadzora je ponovljena tudi v točki 67 izpodbijane sodbe. Splošno sodišče si je namreč od te točke zadalo nalogo, da preveri, ali je pogoj najmanj petletnega trajanja zakonske zveze iz člena 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, obravnavan ločeno in neodvisno od člena 19 te priloge, glede na člen 52(1) Listine sorazmeren v smislu, da ne presega očitno tega, kar je potrebno za uresničitev cilja, ki ga želi doseči zakonodajalec Unije. Kot pa izhaja iz točke 66 tega sklepa, bi se moralo Splošno sodišče tudi v okviru te določbe Listine omejiti le na preučitev vprašanja, ali je treba razlikovanje, ki je bilo ugotovljeno v obravnavani zadevi – to je dejstvo, da se pogoj minimalnega trajanja zakonske zveze zahteva v položajih, za katere velja člen 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, medtem ko ta pogoj ni določen za položaje iz člena 19 te priloge, pri čemer so vsi ti položaji poleg tega primerljivi – šteti za samovoljno ali očitno neustrezno glede na cilj, ki je skupen tema določbama in ga želi doseči zakonodajalec Unije.
70
V teh okoliščinah in ne da bi bilo treba preučiti druge trditve Sveta in Komisije, je treba ugoditi drugemu pritožbenemu razlogu v zadevi C‑313/21 P in drugemu delu prvega pritožbenega razloga v zadevi C‑341/21 P.
71
Zato je treba, ne da bi bilo treba preučiti tretji pritožbeni razlog v zadevi C‑313/21 P ter prvi del prvega pritožbenega razloga in tretji pritožbeni razlog v zadevi C‑314/21 P, pritožbama ugoditi in izpodbijano sodbo razveljaviti.
Tožba pred Splošnim sodiščem
72
V skladu s členom 61, prvi odstavek, drugi stavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko to v primeru razveljavitve odločitve Splošnega sodišča samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje.
73
V obravnavani zadevi je treba zlasti ob upoštevanju okoliščine, da ničnostna tožba v zadevi T‑694/19 temelji na tožbenih razlogih, ki so bili predmet kontradiktorne razprave pred Splošnim sodiščem in katerih preučitev ne zahteva izvedbe nobenega dodatnega ukrepa procesnega vodstva ali pripravljalnega ukrepa, ugotoviti, da stanje postopka dovoljuje odločanje o tej tožbi in da je treba o njej dokončno odločiti.
74
FI je v utemeljitev tožbe pred Splošnim sodiščem navedel štiri tožbene razloge, od katerih se je prvi nanašal na nezakonitost člena 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, drugi na napačno uporabo prava pri uporabi členov 18 in 20 te priloge, tretji na napačno razlago pojma „zakonec“, kot se uporablja v sistemu Unije v zvezi z družinskimi pokojninami, četrti pa na očitno napako pri presoji zaradi neupoštevanja njegovega posebnega položaja.
Prvi tožbeni razlog: nezakonitost člena 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom
75
FI s prvim tožbenim razlogom trdi, da se s členom 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom s tem, da določa pogoj najmanj petletnega trajanja zakonske zveze, kršita načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije na podlagi starosti, na podlagi narave pravne vezi, ki izhaja iz življenjske skupnosti, in na podlagi invalidnosti.
Prvi del prvega tožbenega razloga: kršitev načela enakega obravnavanja
76
S tem delom FI trdi, da se s členom 20 te priloge s tem, da izključuje izplačilo družinske pokojnine preživelemu zakoncu, če je zakonska zveza, sklenjena po pridobitvi pravice njegovega zakonca do invalidnine, trajala manj kot pet let, medtem ko se v skladu s členom 19 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom ta pogoj minimalnega trajanja zakonske zveze ne zahteva, če je bila zakonska zveza sklenjena pred to pridobitvijo, krši načelo enakega obravnavanja, določeno med drugim v členu 20 Listine in členu 1d Kadrovskih predpisov, in je zato nezakonit.
77
Komisija ob podpori Parlamenta in Sveta te trditve izpodbija.
78
Najprej je treba spomniti, da člen 52(1) Listine določa, da mora biti kakršno koli omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava Listina, predpisano z zakonom ter spoštovati bistveno vsebino teh pravic in svoboščin. Ob upoštevanju načela sorazmernosti so omejitve dovoljene samo, če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih.
79
Poleg tega je načelo enakega obravnavanja splošno načelo prava Unije, urejeno v členu 20 Listine, katerega poseben izraz je načelo prepovedi diskriminacije, določeno v členu 21(1) Listine. Ti načeli sta navedeni tudi v členu 1d Kadrovskih predpisov (sodba z dne 14. julija 2022, Komisija/VW in drugi, od C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P in C‑139/21 P, EU:C:2022:557, točka 140 ter navedena sodna praksa).
80
Kot je bilo že navedeno v točki 42 tega sklepa, splošno načelo enakega obravnavanja od zakonodajalca Unije v skladu z zahtevami iz člena 52(1) Listine zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je tako obravnavanje objektivno utemeljeno. Različno obravnavanje je utemeljeno, če temelji na objektivnem in razumnem merilu, torej če je povezano z zakonito dopustnim ciljem, ki se želi doseči z zadevno ureditvijo, in če je ta različnost sorazmerna s ciljem, ki se z zadevnim obravnavanjem želi doseči (sodba z dne 14. julija 2022, Komisija/VW in drugi, od C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P in C‑139/21 P, EU:C:2022:557, točka 142 in navedena sodna praksa).
81
Kot je bilo navedeno v točki 43 tega sklepa, je treba zahtevo, da morajo biti za to, da bi se lahko štelo, da gre za kršitev načela enakega obravnavanja, položaji primerljivi, presojati glede na vse značilnosti teh položajev ter zlasti z vidika predmeta in namena akta, s katerim se zadevno razlikovanje vzpostavlja, pri čemer je treba upoštevati načela in cilje področja, na katero ta akt spada. Če položaja nista primerljiva, z različnim obravnavanjem zadevnih položajev ni kršena enakost pred zakonom, določena v členu 20 Listine.
82
Poleg tega je treba opozoriti na sodno prakso Sodišča, navedeno v točki 65 tega sklepa, v skladu s katero je, če gre za pravila iz Kadrovskih predpisov, kot je to v obravnavani zadevi, in ob upoštevanju širokega polja proste presoje, ki ga ima zakonodajalec Unije v zvezi s tem, načelo enakega obravnavanja kršeno le, če je zakonodajalec Unije uvedel samovoljno ali očitno neustrezno razlikovanje glede na cilj, ki se želi doseči z zadevno ureditvijo.
83
Ugovor nezakonitosti člena 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, na katerega se sklicuje FI glede na načelo enakega obravnavanja, ki je določeno v členu 20 Listine in navedeno v členu 1d Kadrovskih predpisov, je treba preučiti z vidika te sodne prakse in zahtev iz člena 52(1) Listine.
84
Na prvem mestu je treba glede primerljivosti položajev iz členov 19 in 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom iz razlogov, navedenih v točkah od 45 do 60 tega sklepa, ugotoviti, da sta ta položaja primerljiva.
85
Na drugem mestu je treba ugotoviti, da je zakonodajalec Unije s tem, da v nasprotju s členom 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom v členu 19 te priloge ni določil pogoja minimalnega trajanja zakonske zveze, primerljiva položaja obravnaval različno.
86
Na tretjem mestu je treba preučiti, ali je to različno obravnavanje skladno s členom 20 Listine, ker izpolnjuje merila iz člena 52(1) Listine, na katera je bilo opozorjeno v točki 78 tega sklepa.
87
Prvič, ni sporno, da je to različno obravnavanje predpisano z zakonom v smislu člena 52(1) Listine, ker izhaja iz člena 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom v povezavi s členom 19 te priloge. Medtem ko zadnjenavedeni člen ne določa pogoja minimalnega trajanja zakonske zveze, pa člen 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom natančno številčno določa pogoj minimalnega trajanja zakonske zveze, ki opredeljuje obseg omejevanja uresničevanja pravice do enakega obravnavanja (v zvezi z obsegom zahteve, da mora biti kakršno koli omejevanje uresničevanja temeljnih pravic predpisano z zakonom, glej sodbo z dne 26. aprila 2022, Poljska/Parlament in Svet, C‑401/19, EU:C:2022:297, točka 64 ter navedena sodna praksa).
88
Drugič, omejitev, ki je bila v sistem družinskih pokojnin vnesena z zadevnim različnim obravnavanjem, spoštuje bistveno vsebino načela enakega obravnavanja, kot se zahteva s členom 52(1) Listine. Ta omejitev namreč ne posega v to načelo kot tako, ker se nanaša le na ozko vprašanje minimalnega trajanja zakonske zveze, ki ga morajo preživeli zakonci umrlih uradnikov ali nekdanjih uradnikov izpolniti, da bi lahko prejemali družinsko pokojnino, ali ne, ne da bi bila zakoncem iz člena 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom odvzeta možnost prejemanja take pokojnine, tako kot imajo to možnost zakonci iz člena 19 te priloge.
89
Tretjič, navedena omejitev ustreza cilju v splošnem interesu v smislu člena 52(1) Listine, in sicer cilju preprečevanja zlorab prava in goljufij, pri čemer je prepoved takih dejanj splošno načelo prava Unije, ki ga morajo posamezniki spoštovati (glej v tem smislu sodbo z dne 6. februarja 2018, Altun in drugi, C‑359/16, EU:C:2018:63, točka 49). Sodišče je namreč že presodilo, da je namen pogoja, da mora zakonska zveza trajati nekaj časa, preden je preživeli zakonec upravičen prejemati družinsko pokojnino, zagotoviti resničnost in trajnost odnosov med zadevnimi osebami (glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2019, HK/Komisija, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, točka 89). Gre za enotno merilo, ki se brez razlikovanja uporablja za vse preživele zakonce, za katere velja člen 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, in katerega namen ni vzpostaviti domnevo, da je preživeli zakonec storil zlorabo ali goljufijo, temveč take zlorabe ali goljufije preprečevati.
90
Četrtič, v zvezi s preizkusom sorazmernosti je treba v okviru nadzora zakonitosti določbe prava Unije z vidika načela enakega obravnavanja in ob upoštevanju širokega polja proste presoje, ki ga ima zakonodajalec Unije na področju pravil iz Kadrovskih predpisov, preveriti, kot je bilo opozorjeno v točkah 65 in 82 tega sklepa, ali s tem, da mora preživeli zakonec, ki je sklenil zakonsko zvezo z uradnikom po pridobitvi pravice tega uradnika do invalidnine, izpolniti minimalno trajanje zakonske zveze petih let, medtem ko člen 19 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom ne določa takega pogoja, če gre za zakonsko zvezo, ki je sklenjena z uradnikom pred tako pridobitvijo, člen 20 te priloge določa samovoljno ali očitno neustrezno razlikovanje glede na cilj v splošnem interesu, ki je naveden v prejšnji točki tega sklepa.
91
Kot je Komisija ob podpori Parlamenta in Sveta v bistvu navedla v svojih pisnih vlogah, je treba ugotoviti, da to, da člen 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom zahteva minimalno trajanje zakonske zveze, medtem ko člen 19 te priloge ne zahteva takega pogoja trajanja, ni niti samovoljno niti očitno neustrezno. V primeru iz tega člena 20, za katerega je značilno, da je bila zakonska zveza sklenjena po tem, ko je uradnik pridobil pravico do invalidnine, je namreč lahko spodbuda za zlorabo ali goljufijo na eni strani večja zaradi položaja šibkosti in odvisnosti, v katerem se lahko znajde uradnik, ki je hudo zbolel, tako da je bil priznan za invalida in posledično ne more opravljati svojih funkcij v smislu člena 78(1) Kadrovskih predpisov, po drugi strani pa zaradi finančnih posledic, ki lahko izhajajo iz te invalidnosti, saj je lahko zakonec uradnika spodbujen k sklenitvi zakonske zveze v upanju, da bo glede na bolezen, za katero trpi ta uradnik, njegova pričakovana življenjska doba bistveno krajša od povprečne in mu bo tako omogočila uživanje družinske pokojnine v zgodnji starosti in za potencialno zelo dolgo obdobje.
92
Nasprotno, dejstvo, da člen 19 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom v nasprotju s členom 20 te priloge ne določa pogoja minimalnega trajanja zakonske zveze, je pojasnjeno, kot je razvidno iz pisnih vlog Komisije in Parlamenta, z dejstvom, da se – glede na to, da je ugotovitev invalidnosti uradnika Unije za par, ki je že poročen, najpogosteje nepredvidljiva in popolnoma spremeni položaj tega para –zdi tveganje zlorabe ali goljufije zanemarljivo, zato zakonodajalec Unije ni želel določiti tega pogoja, tako kot ga ni določil tudi v okviru člena 17, drugi pododstavek, in člena 18, drugi pododstavek, Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, da bi po eni strani upošteval položaje, v katerih je po eni strani uradnikova smrt posledica telesne okvare ali bolezni, ki je posledica opravljanja dela ali nesreče, in po drugi strani preživeli zakonec preživlja ali je preživljal otroke iz zakonske zveze, sklenjene pred prenehanjem delovnega razmerja uradnika.
93
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da zakonodajalec Unije s tem, da je v okviru svojega širokega polja proste presoje v členu 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom zaradi preprečevanja zlorab in goljufij določil najmanj petletno trajanje zakonske zveze, čeprav v položajih, na katere se nanaša člen 19 te priloge, minimalno trajanje zakonske zveze ni določeno, ni vzpostavil samovoljnega ali očitno neustreznega razlikovanja.
94
Iz navedenega izhaja, da je različno obravnavanje, uvedeno s členom 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, skladno s členom 20 Listine in da je treba zato prvi del prvega tožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
Drugi del prvega tožbenega razloga: kršitev načela prepovedi diskriminacije na podlagi starosti
95
FI zatrjuje kršitev načela prepovedi diskriminacije na podlagi starosti, ki je določeno v členu 21(1) Listine in navedeno v členu 1d(1) Kadrovskih predpisov, saj člen 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom zajema starejše uradnike, ker ti sklenejo zakonsko zvezo po upokojitvi, medtem ko se člen 19 te priloge uporablja, če je zakonska zveza sklenjena pred pridobitvijo pravice uradnika do invalidnine, in tako zajema uradnike, ki so še vedno zaposleni in torej veliko mlajši. To, da se v primerih, da je bila zakonska zveza sklenjena po prenehanju delovnega razmerja pokojnega uradnika, določi pogoj minimalnega trajanja zakonske zveze, kot to predpisuje člen 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, tako pare, za katere ta določba velja, diskriminira na podlagi njihove starosti.
96
Komisija ob podpori Parlamenta in Sveta te trditve izpodbija.
97
V zvezi s tem je treba ugotoviti, kot je Komisija navedla v odgovoru na tožbo pred Splošnim sodiščem, da drugi del prvega tožbenega razloga FI temelji na napačni predpostavki.
98
Kot namreč izhaja iz točke 47 tega sklepa, se položaja, ki ju urejata člena 19 in 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, z vidika datuma sklenitve zakonske zveze ne razlikujeta glede na datum prenehanja delovnega razmerja uradnika zaradi upokojitve, ampak glede na datum pridobitve pravice tega uradnika do invalidnine.
99
Toda pridobitev pravice uradnika do invalidnine ni odvisna od starosti uradnika, saj so do take invalidnine lahko upravičeni uradniki katere koli starosti.
100
To velja tudi v primeru, da se uradnik v skladu s členom 53 Kadrovskih predpisov, tako kot v obravnavani zadevi, obvezno upokoji hkrati z ugotovitvijo invalidnosti in pridobitvijo pravice do invalidnine. V takem primeru upokojitev namreč ne temelji na upokojitveni starosti iz člena 52 Kadrovskih predpisov, ampak le na datumu pridobitve pravice do invalidnine, do katere, kot je navedeno v prejšnji točki, lahko pride pri kateri koli starosti.
101
Iz navedenega izhaja, da domnevna kršitev enakega obravnavanja, na katero se sklicuje FI, ne temelji na starosti v smislu člena 21(1) Listine in člena 1d(1) Kadrovskih predpisov ter da zato ni mogoče šteti, da je člen 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom nezakonit zaradi diskriminacije na podlagi merila starosti. Zato je treba drugi del prvega tožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
Tretji del prvega tožbenega razloga: kršitev načela prepovedi diskriminacije na podlagi narave pravne vezi, ki izhaja iz življenjske skupnosti
102
FI v okviru tega dela po eni strani trdi, da je bil diskriminiran na podlagi zakonskega stanu zaradi razlikovanja v členu 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom med poročenimi zakonci in zakonci, ki živijo v zunajzakonski skupnosti, saj naj bi bil dejanski, realni in konkretni vsakdanji položaj teh kategorij zakoncev popolnoma enak.
103
Po drugi strani FI opozarja, da je bilo področje uporabe Kadrovskih predpisov s členom 1d(1), drugi pododstavek, Kadrovskih predpisov in členom 1(2)(c) Priloge VII h Kadrovskim predpisom razširjeno na druge oblike skupnega življenja, ki niso civilna zakonska zveza, in sicer na nekatere registrirane zunajzakonske skupnosti. V teh okoliščinah naj bi bilo treba načelo prepovedi diskriminacije razlagati v skladu s spreminjajočimi se družbenimi običaji in uporabiti člen 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom za vse zunajzakonske pare, ki so v primerljivem položaju in jih je zato treba obravnavati na enak način.
104
Komisija ob podpori Parlamenta in Sveta te trditve izpodbija.
105
V zvezi s tem zadostuje opozoriti, da je Sodišče že razsodilo, da neregistrirani zunajzakonski partnerji v zvezi z družinsko pokojnino niso v položaju, ki bi bil primerljiv s položajem poročenih oseb ali s položajem partnerjev, ki so sklenili registrirano zunajzakonsko skupnost v smislu člena 1d(1), drugi pododstavek, Kadrovskih predpisov, za uporabo člena 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom in da ta določba torej ne krši niti splošnega načela enakega obravnavanja niti načela prepovedi diskriminacije. Poleg tega FI nikakor ne trdi, da bi neregistrirana zunajzakonska skupnost v nacionalnem pravu, ki zanj velja, pomenila nastanek enakih obveznosti, kakršne so tiste, ki izhajajo iz zakonske zveze (glej po analogiji sodbo z dne 19. decembra 2019, HK/Komisija, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, točke 80, 84 in 85).
106
Poleg tega zaradi enakih preudarkov, kot so navedeni v točkah od 91 do 94 sklepa z dne 22. decembra 2022, Komisija/KM in Svet/KM (C‑341/21 P in C‑357/21 P), par, ki živi v zunajzakonski skupnosti, ki mu tako kot FI in njegovemu zakoncu pred sklenitvijo zakonske zveze ni odvzeta možnost sklenitve zakonske zveze v državi članici, v kateri živi, ni v položaju, ki je primerljiv s položajem istospolnega para v registrirani zunajzakonski skupnosti, ki pa nima take možnosti, in zato člen 20 Priloge VIII ne more biti nezakonit zaradi kršitve načela prepovedi diskriminacije na podlagi spolne usmerjenosti.
107
V zvezi s širšo razlago načela prepovedi diskriminacije in člena 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, ki jo predlaga FI zaradi spreminjajočih se družbenih običajev v smislu, da bi moral zadnjenavedeni zajemati vse zunajzakonske pare, vključno s pari, ki živijo v zunajzakonski skupnosti, zadostuje opozoriti, da se trenutno v različnih državah članicah Unije še vedno ne izvaja splošno izenačevanje med zakonsko zvezo na eni strani ter drugimi oblikami zakonske skupnosti in dejanske življenjske skupnosti na drugi strani. Ker je zakonodajalec Unije nameraval pravico do družinske pokojnine pridržati izključno za poročene osebe in osebe, ki so sklenile registrirano zunajzakonsko skupnost v smislu člena 1d(1), drugi pododstavek, Kadrovskih predpisov, sodišče Unije ne sme razlagati Kadrovskih predpisov tako, da je treba pravne ali dejanske položaje, ki se razlikujejo od zakonske zveze in takih zunajzakonskih skupnosti, enačiti z njimi. Nasprotno, zakonodajalec je izključno odgovoren, da po potrebi v ta namen sprejme ukrepe za spremembo (glej po analogiji sodbo z dne 31. maja 2001, D in Švedska/Svet, C‑122/99 P in C‑125/99 P, EU:C:2001:304, točke 37, 38 in 50).
108
Iz zgornjih ugotovitev je razvidno, da je treba tretji del prvega tožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
Četrti del prvega tožbenega razloga: kršitev načela prepovedi diskriminacije na podlagi invalidnosti
109
S tem delom, kot je pojasnjeno tudi v stališčih FI na intervencijski vlogi Parlamenta in Sveta ter v odgovoru FI z dne 23. novembra 2020 na vprašanja Splošnega sodišča za pisni odgovor, FI po eni strani meni, da ker so preživeli zakonci, za katere velja člen 19 oziroma člen 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, v enakem položaju, saj so pomagali invalidnemu uradniku, ki je v času smrti prejemal invalidnino, druga od teh določb krši načelo prepovedi diskriminacije na podlagi invalidnosti, ker se z njo preživelim zakoncem, kot je FI, odvzame pravica do družinske pokojnine le zaradi dejstva, da so zakonsko zvezo s takim uradnikom sklenili po pridobitvi pravice zadnjenavedenega do invalidnine.
110
FI po drugi strani meni, da je bil zaradi invalidnosti pokojne žene „sodiskriminiran“, in se v zvezi s tem sklicuje na sodbo z dne 17. julija 2008, Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:415). FI naj bi namreč vsakodnevno in s polnim delovnim časom skrbel za invalidno osebo, kot da bi bil par poročen od prvega dne skupnega življenja, in z enako predanostjo, kot jo izkazujejo preživeli zakonci iz člena 19 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom. FI v zvezi s tem pojasnjuje, da je bila invalidnost njegove žene dejanski vzrok, ki je zaradi dejstva, da je imela prednost pred vsemi drugimi vidiki v zvezi s pravnim položajem para, privedel do pozne sklenitve njune zakonske zveze.
111
Komisija ob podpori Parlamenta in Sveta te trditve izpodbija.
112
Opozoriti je treba, da se v skladu s sodno prakso Sodišča z vsakim primerom diskriminacije na podlagi invalidnosti v smislu člena 21(1) Listine in člena 1d(1) Kadrovskih predpisov predpostavlja, da v primerljivih okoliščinah oseba trpi ali je trpela za posebno neugodno obravnavo ali prikrajšanjem zaradi invalidnosti, za katero trpi ta oseba ali njen družinski član (glej v tem smislu in po analogiji sodbi z dne 17. julija 2008, Coleman, C‑303/06, EU:C:2008:415, točka 56, ter z dne 26. januarja 2021, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, točka 29).
113
Vendar tudi ob predpostavki, da bi bolezen, zaradi katere je bila ugotovljena invalidnost zakonca FI in zaradi katere je ta zakonec pridobil pravico do invalidnine, lahko opredelili kot invalidnost, domnevna kršitev enakega obravnavanja, katere žrtev naj bi bil FI zaradi invalidnosti svojega zakonca, nikakor ne temelji na tej invalidnosti.
114
Kot je namreč Komisija pojasnila v pisnih vlogah pred Splošnim sodiščem, njena zavrnitev dodelitve družinske pokojnine FI ni bila povezana z invalidnostjo njegovega zakonca, temveč z dejstvom, da se je par odločil ostati v zunajzakonski skupnosti in skleniti zakonsko zvezo, ki je trajala manj kot pet let pred smrtjo zakonca, šele, ko je ta zakonec pridobil pravico do invalidnine.
115
V zvezi z domnevnim vplivom invalidnosti zakonca FI na njuno odločitev o pozni sklenitvi zakonske zveze zadostuje poudariti, da je, kot je navedeno v točki 50 tega sklepa, datum sklenitve zakonske zveze odvisen izključno od volje bodočih zakoncev, pri čemer je njuna odločitev stvar svobodne izbire na podlagi več preudarkov, ki ne vključujejo nujno ali izključno upoštevanja okoliščin v zvezi z invalidnostjo enega od njiju. Drugače bi lahko bilo le v izjemnih okoliščinah, kot je nezmožnost invalidne osebe, da izrazi svojo željo po sklenitvi zakonske zveze, vendar pa FI v obravnavani zadevi ni navajal takih okoliščin.
116
Zato je treba četrti del prvega tožbenega razloga in torej prvi tožbeni razlog v celoti, ki se nanaša na nezakonitost člena 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom glede načel enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije, zavrniti kot neutemeljena.
Drugi in tretji tožbeni razlog: napačna uporaba prava pri uporabi členov 18 in 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom ter napačna razlaga pojma „zakonec“ v smislu sistema, določenega s Kadrovskimi predpisi za družinske pokojnine
117
FI s tema tožbenima razlogoma, ki ju je treba obravnavati skupaj, trdi, da je treba člene Kadrovskih predpisov v zvezi s sistemom družinskih pokojnin, kot sta člena 18 in 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, razlagati tako, da se nanašajo na skupno življenje para v zakonsko sklenjeni življenjski skupnosti ali dejanski življenjski skupnosti. Zlasti naj bi bilo treba enake pravice priznati osebam, ki so – ne da bi bile v zakonski zvezi ali registrirani zunajzakonski zvezi v smislu člena 1d(1), drugi pododstavek, Kadrovskih predpisov – v petletnem obdobju, določenem v členu 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, živele v življenjski skupnosti z uradnikom Unije, ki je medtem umrl.
118
Izenačevanje pojma „zakonec“ z vsemi oblikami zakonsko sklenjene življenjske skupnosti ali dejanske življenjske skupnosti naj bi bilo poleg tega utemeljeno z družbenim razvojem v zadnjih letih, zaradi katerega naj bi številne države članice izenačile zakonsko zvezo z drugimi oblikami zvez ali vsaj približale premoženjskopravni položaj zakoncev premoženjskopravnemu položaju zunajzakonskih partnerjev, tako da pojma „par“ ni več mogoče omejiti le na razmerje, ki temelji na civilni zakonski zvezi. FI dodaja, da je zakonodajalec Unije sam spremljal ta razvoj in spremenil Kadrovske predpise tako, da se v okviru sistema zdravstvenega zavarovanja za uradnike Unije zunajzakonski partner uradnika obravnava enako kot zakonec.
119
Komisija ob podpori Parlamenta in Sveta te trditve izpodbija.
120
Najprej je treba pojasniti, da čeprav se FI v okviru drugega tožbenega razloga sklicuje na napačno uporabo prava pri uporabi členov 18 in 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, je iz logične strukture tožbe in iz pojasnil, ki jih je predložil FI v odgovoru z dne 23. novembra 2020 na vprašanja Splošnega sodišča za pisni odgovor, razvidno, da je FI v svoje trditve nameraval vključiti tudi člen 19 te priloge, saj členi od 18 do 20 navedene priloge tvorijo sklop pravil, ki so neločljivo povezana. Glede na to, da sta tudi instituciji v pisnih vlogah razumeli, da se drugi tožbeni razlog FI nanaša tudi na člen 19 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, je treba šteti, da FI v okviru tega tožbenega razloga Komisiji očita, da je napačno uporabila člen 20 te priloge v povezavi s členoma 18 in 19 zadnjenavedene.
121
Kar zadeva utemeljenost, je treba iz enakih razlogov, kot so navedeni v točkah od 105 do 107 tega sklepa, drugi in tretji tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljena, pri čemer glede na trditev FI v zvezi z izenačevanjem zunajzakonskega partnerja uradnikov z zakonci v okviru sistema zdravstvenega zavarovanja uradnikov Unije zadostuje navesti, da to izenačevanje, ki je omejeno na določeno področje Kadrovskih predpisov, izhaja izključno iz volje zakonodajalca in da se ob neobstoju izrecnih sprememb, ki bi jih zadnjenavedeni vnesel v preostali del Kadrovskih predpisov, na navedeno izenačevanje ni mogoče sklicevati za posplošitev na preostali del Kadrovskih predpisov.
Četrti tožbeni razlog: očitna napaka Komisije pri presoji zaradi neupoštevanja posebnega položaja FI
122
FI opozarja, da je do smrti zakonca leta 2019 z njo živel v zunajzakonski skupnosti, preden je par sklenil zakonsko zvezo, ki je trajala skoraj pet let, do česar so manjkali približno trije meseci. FI navaja, da je ves čas skupnega življenja skrbel za ženo. Tako se zdi zaradi dejstva, da je v takih okoliščinah živel z njo, zavrnitev dodelitve družinske pokojnine na podlagi tega, da mu do izpolnitve pogoja najmanj petletnega trajanja zakonske zveze, določenega v členu 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, manjkajo manj kot štirje meseci, še posebej nepravična. S tem naj bi Komisija storila očitno napako pri presoji.
123
Komisija ob podpori Parlamenta te trditve izpodbija, ne da bi prerekala dejstva, ki jih je predstavil FI.
124
Opozoriti je treba, kot je navedeno v točki 89 tega sklepa, da je pogoj najmanj petletnega trajanja zakonske zveze, določen v členu 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, enotno merilo, ki se brez razlikovanja uporablja za vse preživele zakonce, za katere velja ta določba, in katerega namen ni vzpostaviti domnevo, da je preživeli zakonec storil zlorabo ali goljufijo, temveč take zlorabe ali goljufije preprečevati.
125
Prav tako je treba navesti, da v pravu Unije – brez poseganja v posebne primere, ki jih je izrecno določil zakonodajalec Unije – ne obstaja splošno pravno načelo, po katerem ni mogoče uporabiti veljavnega pravila prava Unije, kadar to pravilo zainteresirano stranko veže na način, ki bi se mu zakonodajalec Unije očitno želel izogniti, če bi se ga ob sprejemanju pravila zavedal (sodba z dne 26. maja 2016, Ezernieki, C‑273/15, EU:C:2016:364, točka 56 in navedena sodna praksa).
126
Poleg tega je Sodišče že razsodilo, da čeprav bi iz obrobnih položajev izhajale naključne nevšečnosti uvedbe neke splošne in abstraktne ureditve, zakonodajalcu ni mogoče očitati kategorizacije, razen – kot je bilo razsojeno v točkah od 78 do 116 tega sklepa v zvezi s členom 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom – če je ta po svoji naravi diskriminatorna glede na cilj, ki se z njo uresničuje (sodba z dne 15. aprila 2010, Gualtieri/Komisija, C‑485/08 P, EU:C:2010:188, točka 81 in navedena sodna praksa).
127
V teh razmerah Komisiji ni mogoče očitati, da je s tem, da FI ni dodelila družinske pokojnine, ker pogoj najmanj petletnega trajanja zakonske zveze, določen v členu 20 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, ni bil izpolnjen, storila očitno napako pri presoji.
128
Iz tega izhaja, da je treba četrti tožbeni razlog in posledično tožbo FI v celoti zavrniti kot neutemeljena.
Stroški
129
Sodišče v skladu s členom 184(2) Poslovnika odloči o stroških, če je pritožba utemeljena in samo dokončno odloči v sporu.
130
V skladu s členom 138(1) Poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
131
Ker FI zaradi ugoditve pritožbama ni uspel ter ker sta Svet in Komisija predlagala, naj se mu naloži plačilo stroškov, se FI naloži, da poleg svojih stroškov nosi tudi stroške teh institucij na prvi stopnji ter v okviru obravnavanih pritožb.
132
Čeprav Parlament ni sodeloval v pritožbenem postopku, je bil intervenient na prvi stopnji pred Splošnim sodiščem. Po razveljavitvi izpodbijane sodbe in odločitvi o zadevi T‑694/19 v tem sklepu je treba ponovno odločiti o stroških te institucije na prvi stopnji v skladu s povezanimi določbami člena 137 in člena 184(2) Poslovnika.
133
V zvezi s tem na podlagi člena 140(1) Poslovnika države članice in institucije, ki so se kot intervenientke udeležile postopka, nosijo svoje stroške. V teh okoliščinah Parlament nosi svoje stroške na prvi stopnji.
Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) sklenilo:
1.
Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 10. marca 2021, FI/Komisija (T‑694/19, neobjavljena, EU:T:2021:122), se razveljavi.
2.
Tožba FI v zadevi T‑694/19 se zavrne.
3.
FI nosi svoje stroške ter stroške Sveta Evropske unije in Evropske komisije v zadevi T‑694/19 ter v zadevah C‑313/21 P in C‑314/21 P.
4.
Evropski parlament nosi svoje stroške v zadevi T‑694/19.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.