62022CJ0381_RES
Kohtuasi C‑381/22 P
Japan Airlines Co. Ltd
versus
Euroopa Komisjon
Euroopa Kohtu (viies koda) 26. veebruari 2026. aasta kohtuotsus
Apellatsioonkaebus – Konkurents – Keelatud kokkulepped – Lennulastiturg – Euroopa Komisjoni otsus, milles tuvastatakse ELTL artikli 101, Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artikli 53 ning Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise õhutranspordi alase kokkuleppe artikli 8 rikkumine – Lennulastiteenuste hinna elementide (kütuse lisatasu, ohutuse lisatasu, keeldumine lisatasudelt vahendustasusid maksmast) kooskõlastamine – Saabuva lennulasti teenused – Komisjoni territoriaalne pädevus – Kindel mõju – Märkimisväärsuse tingimus – Vahetuse tingimus – Üks vältav rikkumine
Konkurents – Liidu õigusnormid – Territoriaalne kohaldamisala – Komisjoni pädevus – Lubatavus, arvestades rahvusvahelist avalikku õigust – Kuritarvitava tegevuse rakendamine või kindel mõju EMPs – Muud vahendid – Vahetu, märkimisväärse ja ootuspärase mõju kriteerium – Ulatus
(ELTL artikkel 101; EMP leping, artikkel 53)
(vt punktid 53–57 ja 75–83)
Tühistamishagi – Liidu kohtu pädevus – Ulatus – Üldkohtu pädevus asendada vaidlustatud õigusakti andja põhjendused enda omadega – Välistamine – Üldkohtu pädevus selgitada vaidlustatud akti põhjendusi vastuseks Üldkohtus esitatud argumentidele – Hõlmamine
(ELTL artikkel 263)
(vt punktid 84–88)
Konkurents – Liidu õigusnormid – Territoriaalne kohaldamisala – Komisjoni pädevus – Lubatavus, arvestades rahvusvahelist avalikku õigust – Kuritarvitava tegevuse rakendamine või kindel mõju EMPs – Muud vahendid – Vahetu, märkimisväärse ja ootuspärase mõju kriteerium – Tõendamiskoormis – Jagamine komisjoni ja asjaomaste ettevõtjate vahel
(ELTL artikkel 101; EMP leping, artikkel 53)
(vt punktid 90–94)
Apellatsioonkaebus – Väited – Asjaolude ja tõendite ebaõige hindamine – Vastuvõetamatus – Asjaolude ja tõendite hindamise kontroll Euroopa Kohtus – Välistamine, välja arvatud moonutamise korral
(ELTL artikli 256 lõike 1 teine lõik; Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõik)
(vt punktid 97–102)
Apellatsioonkaebus – Väited – Ammendavuse huvides esitatud põhjenduse vastu suunatud väide – Tulemusetu väide
(ELTL artikli 256 lõike 1 teine lõik; Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõik)
(vt punktid 111–113)
Kokkuvõte
Euroopa Kohus jättis 13 kohtuotsuses rahuldamata peaaegu kõik apellatsioonkaebused, mille olid esitanud arvukad „lennulastikartellis“ osalenud lennuettevõtjad (
1
) Üldkohtu otsuste (
2
) peale, milles lahendati nende tühistamishagid otsuse peale, millega Euroopa Komisjon määras neile selles kartellis osalemise eest trahvid (
3
). Nimelt rahuldas Euroopa Kohus osaliselt üksnes SAS Cargo Groupi esitatud apellatsioonkaebuse Üldkohtu vigade tõttu täieliku pädevuse teostamisel, kui ta arvutas sellele lennuettevõtjale määratud trahvi (
4
).
Komisjon sai 7. detsembril 2005 taotluse trahvide eest kaitse saamiseks, mille Lufthansa ja tema kaks tütarettevõtjat esitasid komisjoni 2002. aasta leebema kohtlemise teatise alusel. Taotluse kohaselt toimusid lennulastiturul tegutseva mitme ettevõtja (edaspidi „vedajad“) vahel konkurentsivastased kontaktid, mis puudutasid nende lennulastiteenuste jaoks kütuse ja ohutuse lisatasu kehtestamist ning sisuliselt keeldumist teha ekspediitoritele nende lisatasude pealt allahindlusi. Komisjoni kogutud tõendite ja uurimiste põhjal võttis ta 9. novembril 2010 vastu esimese otsuse (
5
) 21 vedaja suhtes.
Selles otsuses leidis komisjon, et vedajad osalesid ELTL artikli 101, Euroopa Majanduspiirkonna lepingu (edaspidi „EMP leping“) artikli 53 ja EÜ-Šveitsi õhutranspordikokkuleppe artikli 8 ühes ja vältavas rikkumises, kooskõlastades oma tegevust lennulastiteenuste hinnakujunduse valdkonnas. Üldkohus tühistas selle otsuse siiski tervikuna või osaliselt selle põhjendustes esinevate vastuolude tõttu.
Pärast mainitud tühistavaid kohtuotsuseid tuvastas komisjon vaidlusaluses otsuses ühe ja vältava rikkumise, millega 19 lennuettevõtjat kooskõlastasid ajavahemikus 1999–2006 oma tegevust lennulastiteenuste hinnakujunduse valdkonnas kogu maailmas, leppides kokku kütuse ja ohutuse lisatasude kehtestamises ning vahendustasude maksmisest keeldumises. Seetõttu määras ta neile parandusmeetmed ja trahvid nende osalemise eest selles rikkumises.
Üldkohus, kellele apellandid esitasid mitu hagi, milles nad palusid sisuliselt tühistada vaidlusalune otsus neid puudutavas osas tervikuna või osaliselt ning tühistada määratud trahvi summa või vähendada seda, jättis Martinairi, KLMi, Cargoluxi, Air France-KLMi, Air France’i, Lufthansa ja Singapore Airlinesi hagid rahuldamata. Seevastu tühistas ta osaliselt vaidlusaluse otsuse ja vähendas trahvi seoses ülejäänud apellantide rikkumises osalemisega.
Seejärel esitasid apellandid mainitud kohtuotsuste peale Euroopa Kohtule mitu apellatsioonkaebust.
Euroopa Kohtu hinnang
Apellatsioonkaebuste põhjendamiseks esitasid apellandid mitu väidet, mis puudutavad eelkõige järgmist:
1)
komisjoni pädevus tuvastada konkurentsinormide rikkumine ja karistada selle eest seoses lennulastiteenuste osutamisega kolmandates riikides asuvatest lennujaamadest liidu liikmesriikidesse või muudesse EMP osalisriikidesse, kes ei ole liidu liikmed (edaspidi „saabuva lennulasti teenused“);
2)
vaidlusaluse otsuse põhjendatuse analüüs Üldkohtu poolt;
3)
kaitseõiguste rikkumine;
4)
Üldkohtu täieliku pädevuse teostamine.
1. Komisjoni pädevus tuvastada saabuva lennulasti teenustega seotud konkurentsinormide rikkumine ja selle eest karistada
Olles täpsustanud, et kuna määruses nr 1/2003 (
6
), mida on muudetud määrusega nr 411/2004 (
7
), viidatakse liidu ja kolmandate riikide „vahelisele“ õhutranspordile, kohaldatakse seda nii liidust kolmandatesse riikidesse kui ka kolmandatest riikidest liitu suunduvale õhutranspordile, lükkas Euroopa Kohus tagasi väited, et komisjonil puudub pädevus tuvastada ELTL artikli 101 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumine ning karistada selle eest seoses saabuva lennulasti teenustega.
Sellega seoses tuletas Euroopa Kohus meelde, et komisjon võib tuvastada väljaspool liidu või EMP territooriumi toime pandud tegevuse ja selle eest karistada, tingimusel et seda rakendati sellel territooriumil (edaspidi „rakendamise kriteerium“) või oli ootuspärane, et see avaldab seal vahetut ja märkimisväärset mõju (edaspidi „kindla mõju kriteerium“).
Kuigi komisjon leidis vaidlusaluses otsuses, et mõlemad kriteeriumid olid käsitletavas asjas täidetud, piirdus Üldkohus sellega, et kinnitas komisjoni territoriaalset pädevust, tuginedes üksnes kindla mõju kriteeriumile.
Sellega seoses märkis Euroopa Kohus kõigepealt, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta kinnitas komisjoni pädevust üksnes „kindla mõju“ kriteeriumi alusel, kuna kindla mõju kriteerium ja rakendamise kriteerium on alternatiivsed.
Kuivõrd mitu apellanti heitis Üldkohtule lisaks ette, et ta järeldas kindla mõju esinemist kartelli „eesmärgilt konkurentsipiiranguks“ kvalifitseerimisest, täpsustas Euroopa Kohus seejärel, et need etteheited tulenevad vaidlustatud kohtuotsuse väärast tõlgendamisest.
Euroopa Kohus lükkas tagasi ka etteheited, mille kohaselt Üldkohus asendas komisjoni põhjendused kindla mõju kriteeriumi kohaldamise kohta enda omadega. Sellega seoses tuletas Euroopa Kohus meelde, et kui Üldkohus piirdub talle esitatud argumentidele vastamisega ja seega vaidlustatud akti põhjenduste selgitamisega, ei saa asuda seisukohale, et ta asendab akti vastuvõtja põhjendused enda omadega. Lisaks ei saa põhjenduste õigusvastase asendamise olemasolu tõendada ka asjaolu, et tõendid, mis võimaldasid Üldkohtul kontrollida, kas komisjon põhjendas oma eksterritoriaalset pädevust kindla mõju kriteeriumi seisukohast, pärinesid põhjendustest, mis ei asu vaidlusaluse otsuse jaos, mis käsitleb komisjoni rahvusvahelist pädevust.
Lõpuks lükkas Euroopa Kohus tagasi eri etteheited, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta kontrollis kindla mõju kriteeriumi kohaldamist komisjoni poolt.
Sellega seoses tuletas Euroopa Kohus meelde, et kindla mõju kriteeriumi kohaselt peab komisjon tõendama, et asjaomasel tegevusel on ootuspärane, vahetu ja märkimisväärne mõju liidus või, nagu käsitletavas asjas, EMPs.
Mis puudutab asjaomase tegevuse ootuspärasust, siis rõhutas Euroopa Kohus kõigepealt, et ootuspärane on kogu kahju, mille tekkimisega peavad kartelli liikmed üldiste kogemuste põhjal arvestama, erinevalt kahjust, mis tekib vaid erandlike asjaolude kokkulangemise tõttu.
Kuna kütuse lisatasu, ohutuse lisatasu ja vahendustasude maksmisest keeldumine kujutavad endast hindade horisontaalse kindlaksmääramise salajast tegevust ning selline tegevus võib eriti mõjutada konkurentsi, leidis Euroopa Kohus, et on selge, et see tegevus toob kaasa saabuva lennulasti teenuste koguhinna tõusu. Järelikult ei olnud Üldkohus kohustatud konkreetselt kontrollima lisatasude mõju lennulastiteenuste kogu müügihinnale ega ka kindlaks tegema, kas ja mil määral olid ekspediitorid hinnatõusu tegelikult saatjatele edasi kandnud, ega seda, kas ja mil määral olid saatjad transpordikulude tõusu tegelikult tarbijatele edasi kandnud.
Arvestades tõendite kogumise üldisi eeskirju, ei pööranud Üldkohus tõendamiskoormist ümber ka siis, kui ta analüüsis, kas apellandid olid esitanud tõendeid, mis võimaldavad ümber lükata järelduse, et kõnealuse tegevuse mõju EMPs oli ootuspärane.
Mis puudutab asjaomase tegevuse vahetut mõju, siis täpsustas Euroopa Kohus seejärel, et selle tingimuse täitmiseks piisab sellest, kui kõnealusel konkurentsivastasel tegevusel võib olla liidus või EMPs vahetu mõju.
Sellega seoses lükkas Euroopa Kohus tagasi eelkõige etteheited, et apellantide tegevuse mõju konkurentsile EMPs ei olnud vahetu, kuna vahetu mõju sõltus põhjusliku seose ahela teiste osaliste, nimelt ekspediitorite ja saatjate sekkumisest, sest viimane oli turu tavapärase toimimise tõttu kõnealuse kartelli objektiivne tagajärg.
Mis puudutab küsimust, kas asjaomase tegevuse mõju oli märkimisväärne, siis lükkas Euroopa Kohus seejärel tagasi etteheited, mille kohaselt tugines Üldkohus imporditud kaupade hindadele avalduva mõju märkimisväärsuse tuvastamisel vaidlusaluse kartelli tunnustele, mida vaidlusaluses otsuses ei olnud loetletud.
Lisaks, kuna komisjon on tõendanud, et kindla mõju kriteerium oli saabuva lennulasti teenuste kooskõlastamise puhul eraldivõetuna täidetud, analüüsis Üldkohus ammendavuse huvides, kas kindla mõju kriteerium oli täidetud ühe ja vältava rikkumise kui terviku mõju seisukohast.
2. Vaidlusaluse otsuse põhjendatuse analüüs
Mis puudutab vaidlusaluse otsuse põhjendatuse kontrollimist Üldkohtu poolt, siis esitasid teatavad apellandid etteheited, mis puudutavad eelkõige järgmist:
a)
ühe ja vältava rikkumise olemasolu ning nende osalemine selles;
b)
asjaomase tegevuse kvalifitseerimine eesmärgilt piiranguks;
c)
vaidlusaluse otsuse ainult osaline tühistamine Latam Airlines Groupi ja Lan Cargo osas;
d)
komisjoni pädevuse karistada seoses tegevusega EMP-sisestel liinidel ning liidu ja Šveitsi vahelistel liinidel aegumine.
a. Ühe ja vältava rikkumise olemasolu ning apellantide osalemine selles
Esimesena, mis puudutab asjaomase tegevuse geograafilist ulatust, siis märkis Euroopa Kohus, et vaidlusaluse otsuse resolutsiooni, milles kvalifitseeritakse kõnealuse konkurentsivastase tegevuse ulatus ülemaailmseks, ja otsuse põhjenduste vahel, mis välistavad teatavad liidu ja kolmandate riikide vahelised liinid, ei ole mingit vastuolu. Nimelt tuleb eristada mõistet „tegevus“, mis viitab faktiliste asjaolude kogumile, ja mõistet „rikkumine“, mis viitab sellele tegevusele antud õiguslikule kvalifikatsioonile. Lisaks, olenemata sellest, millistel põhjendustel liidu institutsiooni otsus põhineb, võib õiguslikke tagajärgi tekitada üksnes selle otsuse resolutsioon koos otsuse põhjendustega, mis on otsuse vajalik tugi.
Teisena meenutas Euroopa Kohus, et selleks, et kvalifitseerida eri teod üheks ja vältavaks rikkumiseks, ei ole vaja kontrollida, kas need on üksteist täiendavad, mis tähendab, et igaüks neist on suunatud lahendama üht või mitut tavapärasest konkurentsist tulenevat tagajärge, ning kas need aitavad vastastikuse toime kaudu kaasa kõikide konkurentsivastaste tagajärgede saavutamisele, mida nende tegude elluviijad on ühe eesmärgiga tervikplaani raames kavandanud. Seega, isegi kui komisjon oleks jätnud tõendamata, kas vaidlusalused kokkulepped ja tegevus täiendavad üksteist, nagu mõni apellant väidab, ei saa ainuüksi selle tegemata jätmine muuta vigaseks nende kvalifitseerimist üheks ja vältavaks rikkumiseks.
Kolmandana rõhutas Euroopa Kohus, et ta on üksnes piiratud ulatuses nõustunud võimalusega teatav konkurentsivastane tegevus ELTL artiklite 101 ja 102 kohaldamisalast välja jätta põhjusel, et see on ettevõtjatele kehtivate riigisiseste õigusnormide alusel kohustuslik või et need õigusnormid välistavad igasuguse ettevõtjatevahelise konkureerimise võimaluse. Seega, kui riigisisene seadus piirdub sellega, et õhutab ettevõtjaid autonoomsele konkurentsivastasele tegevusele või lihtsustab sellist tegevust, on ELTL artiklid 101 ja 102 nende suhtes kohaldatavad. Kuna see kohtupraktika on kohaldatav nii liikmesriikide kui ka kolmandate riikide õigusnormide puhul, peavad ettevõtjad tõendama, et asjaomaste kolmandate riikide riigisisesed õigusnormid neid mitte ei õhutanud, vaid kohustasid nii tegutsema.
Neljandana lükkas Euroopa Kohus tagasi argumendid, millega apellandid vaidlustasid oma osalemise ühes ja vältavas rikkumises, mille eest komisjon karistuse määras.
Sellega seoses tuletas Euroopa Kohus muu hulgas meelde, et mis puudutab mitu aastat kestvat rikkumist, siis asjaolu, et puuduvad otsesed tõendid selle kohta, et ettevõtja on kokkulepet teatud kindlate ajavahemike osas täitnud, ei takista siiski tuvastamast tema osalemist kokkuleppes nendel ajavahemikel, kui see tuvastatakse objektiivsete ja omavahel kooskõlas olevate kaudsete tõendite alusel. Sellisel juhul võib Üldkohus konkurentsivastase tegevuse või kokkuleppe olemasolu ja kestuse hindamisel tugineda sellistele komisjoni esitatud asjakohaste tõendite ja kaudsete tõendite kogumile antud üldhinnangule, mille hulka kuulub ka asjaomase konkurentsivastase tegevuse mõju.
Veel lükkas Euroopa Kohus tagasi Air Canada väite, milles heidetakse Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnorme, kui ta tuvastas Air Canada vastutuse lennuliinidel, mida ta ei teeninda või ei saa teenindada, nimelt EMP-sisestel liinidel ning liidu ja Šveitsi vahelistel liinidel.
Selles küsimuses märkis Euroopa Kohus, et vaidlustatud kohtuotsuses esitatud Üldkohtu järeldustest nähtub, et Air Canada soovis oma tegevusega panustada kõigi osalejate ühistesse eesmärkidesse ning et ta oli teadlik kavandatavast õigusvastasest tegevusest või teiste ettevõtjate poolt samadel eesmärkidel ellu viidud õigusvastasest tegevusest. Seega ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta järeldas sellest, et komisjon võis põhjendatult pidada Air Canadat vastutavaks ühe ja vältava rikkumise eest osas, milles see puudutas EMP-siseseid liine ning liidu ja Šveitsi vahelisi liine, sõltumata sellest, kas ta oli nendel liinidel potentsiaalne konkurent.
Viiendana toonitas Euroopa Kohus, et kuigi komisjon peab koguma piisavalt täpseid ja üksteist toetavaid tõendeid, mille põhjal saaks veenduda, et rikkumine on toime pandud, ei ole Üldkohus kohustatud komisjoni otsust tühistama pelgalt seetõttu, et komisjon tõi välja faktilised asjaolud, mis ei kujuta endast otseseid tõendeid asjaomase ettevõtja osalemise kohta etteheidetavas rikkumises. Nimelt piisab, kui Üldkohus kontrollib – nagu ta tegi käsitletavas asjas –, kas kõik uuritud asjaolud kinnitasid järeldust, et asjaomane ettevõtja osales ühes ja vältavas rikkumises. Sellega seoses täpsustas Euroopa Kohus veel, et tõendid rikkumisperioodist varasemate kontaktide või tegevuse kohta, mis ei kuulu komisjoni pädevusse, võivad kinnitada rikkumisperioodiga seotud muude tõendite tõlgendamist, et need konteksti asetada või tõendada teatavat liiki tegevuse või praktika kordumist.
Kuuenda ja viimasena lükkas Euroopa Kohus tagasi Cargoluxi väite, mille kohaselt rikkus Üldkohus võrdse kohtlemise põhimõtet, kui ta kinnitas tema osalemist rikkumise osas, mis puudutas keeldumist vahendustasusid maksmast, välistades samas British Airwaysi osalemise selles osas, kuna need kaks vedajat ei olnud sarnases olukorras tõendite poolest, mida nende suhtes arvesse võeti, et tõendada nende osalemist rikkumise selles osas.
Samuti ei kujuta Üldkohtu otsus, millega ei vähendatud Cargoluxi trahvi samaväärselt SAS Cargo Groupi trahviga, endast võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist, kuna SAS Cargo Groupi trahvi vähendati selle järelduse tühistamise tõttu, et SAS Cargo Group osales rikkumise osas, mis puudutas keeldumist vahendustasusid maksmast.
b. Asjaomase tegevuse kvalifitseerimine eesmärgilt piiranguks
Esimesena tuletas Euroopa Kohus meelde, et selleks, et hinnata, kas ettevõtjatevaheline kokkulepe või ettevõtjate ühenduse otsus kahjustab konkurentsi piisavas ulatuses, et seda saaks pidada eesmärgilt konkurentsipiiranguks ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses, tuleb väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tähelepanu pöörata nende tingimuste sisule, eesmärkidele, mida sellega soovitakse saavutada, ning majanduslikule ja õiguslikule kontekstile, millesse see kuulub. Kokkulepete või kooskõlastatud tegevuse puhul, mis kujutavad endast eriti raskeid konkurentsirikkumisi, nagu käsitletavas asjas horisontaalne hindade kindlaksmääramise kokkulepe, võib komisjon siiski piirduda tegevuse majandusliku ja õigusliku konteksti analüüsimisel sellega, mis on eesmärgilt konkurentsipiirangu olemasolu tuvastamiseks tingimata vajalik.
Teisena lükkas Euroopa Kohus tagasi argumendi, et kõnealune kooskõlastatud tegevus puudutas vaid ühte osa asjaomase kauba või teenuse hinnast, kuna see asjaolu ei tõenda kuidagi, et see tegevus ei kujuta endast kooskõlastamise vormi, mida tuleb juba oma laadilt pidada tavapärase konkurentsi toimimist kahjustavaks. Vastupidi, selline tegevus toob juba oma olemuselt kaasa hinnatõusu, mis viib ressursside halva jaotuseni eelkõige tarbijate kahjuks.
Argument, et vahendustasu maksmisest keeldumine oli lennuettevõtjate õiguspärane vastus ekspediitorite väidetavalt õigusvastasele tegevusele, ei ole samuti veenev, kuna seadusest tulenevate nõuete järgimise peavad tagama ametiasutused, mitte eraõiguslikud ettevõtjad. Seega, isegi kui eeldada, et see asjaolu on tõendatud, ei saa see mingil juhul muuta õiguspäraseks ELTL artikli 101 rikkumist ja ammugi mitte kooskõlastatud tegevust, mille puhul tuvastati, et see kahjustab konkurentsi piisaval määral, et kvalifitseerida see eesmärgilt piiranguks.
c. Vaidlusaluse otsuse üksnes osaline tühistamine Latam Airlines Groupi ja Lan Cargo osas
Kohtuotsuses Latam Airlines Group ja Lan Cargo vs. komisjon tühistas Üldkohus vaidlusaluse otsuse osas, mis puudutas Latam Airlines Groupi ja Lan Cargo osalemist ühe ja vältava rikkumise osades, mis käsitlesid ohutuse lisatasu ja keeldumist vahendustasusid maksmast, kuna komisjon leidis ekslikult, et Lan Cargo oli rikkumise nendest osadest teadlik.
Latam Airlines Group ja Lan Cargo põhjendasid oma apellatsioonkaebust sellega, et Üldkohus tühistas nende suhtes vaidlusaluse otsuse vaid osaliselt, samas kui komisjoni viga oleks pidanud viima selle otsuse täieliku tühistamiseni.
Sellega seoses tuletas Euroopa Kohus meelde, et järeldus, et komisjon ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud, et osaledes ühes konkurentsivastastest tegevustest, mis moodustavad ühe ja vältava rikkumise, oli ettevõtja teadlik muudest konkurentsivastastest tegevustest, mille teised kartelliosalised olid toime pannud samadel eesmärkidel, või võis seda mõistlikult ette näha ja oli valmis seda riski võtma, ei saa viia selleni, et see ettevõtja vabaneb vastutusest tegevuste selle osa eest, mille puhul on tõendatud, et ta selles osales, või mille puhul on selge, et teda võib pidada vastutavaks. Sellisel juhul peab liidu kohus piirduma selles kohtus vaidlustatud komisjoni otsuse osalise tühistamisega.
Sellest järeldub, et kuna Lan Cargo osalemist kütuse lisatasu puudutavas teabevahetuses ei seatud kahtluse alla, ei teinud Üldkohus vigu, kui ta tühistas vaidlusaluse otsuse vaid osaliselt.
Lisaks ei muuda asjaolu, et komisjon ei tõendanud, et Lan Cargo oli teadlik ohutuse lisatasu puudutavast teabevahetusest või vahendustasude maksmisest keeldumist puudutavast teabevahetusest, tuvastatud ühe ja vältava rikkumise laadi, kuigi seda rikkumist ei saanud sellele vedajale siiski tervikuna süüks panna.
d. Komisjoni pädevuse karistada seoses tegevusega EMP-sisestel liinidel ning liidu ja Šveitsi vahelistel liinidel aegumine
Euroopa Kohus lükkas tagasi ka etteheited, mille kohaselt oleks Üldkohus pidanud omal algatusel tuvastama, et komisjoni karistamispädevus oli vastavalt määruse nr 1/2003 artiklile 25 aegunud tegevuse suhtes, mis puudutab EMP-siseseid ning liidu ja Šveitsi vahelisi liine.
Sellega seoses märkis Euroopa Kohus, et määruse nr 1/2003 sõnastusest, kontekstist ja sellega taotletavatest eesmärkidest tuleneb, et muu hulgas määruse artiklis 25 ette nähtud tähtajad kujutavad endast aegumistähtaegu. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb aga, et aegumistähtaja järgimist ei saa liidu kohus omal algatusel tõstatada, vaid selle peab tõstatama asjaomane pool.
Sellega seoses lükkas Euroopa Kohus tagasi ka argumendid, mille kohaselt tuleb väide, et komisjoni karistamispädevuse aegumistähtaeg on möödunud, samastada väitega, et komisjonil puudus pädevus apellantidele trahve määrata. Nimelt, kuigi määruse nr 1/2003 artikkel 25 kohustab komisjoni määrama konkreetse rikkumise eest karistuse teatava tähtaja jooksul, ei ole selle sätte eesmärk võtta komisjonilt ära tema pädevust määrata karistusi muude rikkumiste eest kui need, mis on aegunud, ning see ei ole ka selle sätte tagajärg. Lisaks, isegi kui komisjoni karistamisvolituste aegumistähtaeg on möödunud, on tal endiselt pädevus tuvastada aegunud rikkumine, tingimusel et ta tõendab õigustatud huvi võtta vastu otsus, milles tuvastatakse, et rikkumine on toime pandud.
Euroopa Kohtu hinnangul ei saa asjaomased apellandid ka väita, et rikutud on nende võrdse kohtlemise põhimõtet võrreldes Üldkohtus vaidluse võitnud lennuettevõtjatega, kes tuginesid komisjoni meetme osalisele aegumisele, sest erinev kohtlemine on tingitud üksnes objektiivsest asjaolust, et apellandid ei esitanud seda väidet, kuigi nad oleksid saanud seda teha.
Euroopa Kohus rõhutas veel, et aegumistähtaeg ei ole võrreldav ka menetlustähtaegadega, sest viimased kehtestati selleks, et tagada korrakohane õigusemõistmine ning õiguslike olukordade selgus ja kindlus. Nii ei ole see aga aegumistähtaja puhul, mille peamine eesmärk on tagada asjaomaste ettevõtjate kaitse.
Lisaks ei tähenda asjaolu, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel määratud trahvid tuleb kvalifitseerida „karistusõiguslikeks“ Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 6 tähenduses, iseenesest seda, et komisjoni karistamispädevuse aegumisega taotletakse avaliku huvi eesmärki, mis läheb kaugemale asjaomaste ettevõtjate kaitsest.
3. Kaitseõiguste rikkumine
Seoses hagejate kaitseõiguste tagamisega tõdes Euroopa Kohus, et pelk asjaolu, et komisjon ei võimaldanud täielikku ja automaatset juurdepääsu teiste kartelliosaliste vastustele vastuväiteteatisele, ei kujuta endast asjaomaste ettevõtjate kaitseõiguste rikkumist, kuna nad peavad esitama esimese kaudse tõendi selle kohta, et dokumendid, mida neile ei edastatud, on nende kaitse jaoks tarvilikud. Ta meenutas sellega seoses, et haldusmenetluses ei ole toimikule täielikku ja automaatset juurdepääsu.
Lisaks märkis Euroopa Kohus, et komisjon ei riku vastuväiteteatise adressaatideks olevate ettevõtjate kaitseõigusi, eelkõige nende õigust olla ära kuulatud osas, mis puudutab komisjoni rahvusvahelist pädevust karistada väljaspool liidu või EMP territooriumi toime pandud konkurentsivastase tegevuse eest, ainuüksi seetõttu, et vastuväiteteatises ei ole sõnaselgelt märgitud kriteeriumi, millele komisjon kavatseb selle tegevuse eest karistuse määramisel tugineda, kuna vastuväiteteatises on täpsustatud, et komisjon kavatseb selle adressaadiks olevaid ettevõtjaid karistada ELTL artikli 101 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumise eest ning selles on välja toodud peamised asjaolud, mida ta kavatseb selleks arvesse võtta.
4. Üldkohtu täieliku pädevuse teostamine
Seoses Üldkohtu täieliku pädevuse teostamisega märkis Euroopa Kohus, et kuigi täieliku pädevuse teostamine ei tohi trahvisummade kindlaksmääramisel kaasa tuua konkurentsinormide rikkumises osalenud ettevõtjate diskrimineerimist, ei riku Üldkohus võrdse kohtlemise põhimõtet, kui ta vähendab sellise ettevõtja trahvi, kelle vastava väitega nõustuti, vähendamata sarnasel viisil teiste ettevõtjate trahvi, kes on sarnases olukorras, kuid kes ei ole talle sellist väidet esitanud.
Seevastu, mis puudutab SAS Cargo Groupile määratud trahvi arvutamist Üldkohtu poolt, siis tõdes Euroopa Kohus, et Üldkohus rikkus oma täieliku pädevuse teostamisel mitut õigusnormi, kui ta arvas selle trahvi arvutamise aluse hulka ettevõtja käibe riigisisestel liinidel, et tagada võrdne kohtlemine teiste süüdistatud vedajatega. Täpsemalt ei nähtu talle esitatud tõenditest kuidagi, et kõigi süüdistatud lennuettevõtjate puhul, kes vaidlustasid vaidlusaluse otsuse, arvati erinevalt SAS Cargo Groupist nende võimalik käive liinidel, mida teenindati üheainsa EMPsse kuuluva riigi piires, nende müügi väärtuse hulka, mis oli nende trahvide arvutamise alus. Üldkohtul ei olnud seega teavet, mis oleks võimaldanud tal kindlalt tuvastada võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise, mille ta oleks pidanud heastama.
Seetõttu tühistas Euroopa Kohus osaliselt Üldkohtu otsuse kohtuasjas SAS Cargo Group jt ning tehes selles vaidluses lõpliku otsuse, määras neile ettevõtjatele vaidlustatud kohtuotsuses määratud trahvidest väiksema trahvi.
Kõike eeltoodut arvestades jättis Euroopa Kohus seevastu kõik ülejäänud „lennulasti“ kartellis osalenud lennuettevõtjate apellatsioonkaebused rahuldamata.
(
1
)	Käsitletaval juhul Air Canada, Air France-KLM, Société Air France (edaspidi „Air France“), Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (edaspidi „KLM“), British Airways plc, Cargolux Airlines International SA (edaspidi „Cargolux“), Cathay Pacific Airways Ltd, Deutsche Lufthansa AG (edaspidi „Lufthansa“), Japan Airlines International Co. Ltd (edaspidi „Japan Airlines“), Latam Airlines Group SA ja Lan Cargo SA, Martinair Holland NV (edaspidi „Martinair“), SAS Cargo Group jt (edaspidi „SAS Cargo Group“), Singapore Airlines Ltd ja Singapore Airlines Cargo Pte Ltd (edaspidi „Singapore Airlines“) (edaspidi koos „apellandid“).
(
2
)	30. märtsi 2022. aasta kohtuotsused Martinair Holland vs. komisjon (T‑323/17, EU:T:2022:174), Koninklijke Luchtvaart Maatschappij vs. komisjon (T‑325/17, EU:T:2022:176), Air Canada vs. komisjon (T‑326/17, EU:T:2022:177), Cargolux Airlines vs. komisjon (T‑334/17, EU:T:2022:178), Air France-KLM vs. komisjon (T‑337/17, EU:T:2022:179), Air France vs. komisjon (T‑338/17, EU:T:2022:180), Japan Airlines vs. komisjon (T‑340/17, EU:T:2022:181), British Airways vs. komisjon (T‑341/17, EU:T:2022:182), Deutsche Lufthansa jt vs. komisjon (T‑342/17, EU:T:2022:183), Cathay Pacific Airways vs. komisjon (T‑343/17, EU:T:2022:184), Latam Airlines Group ja Lan Cargo vs. komisjon (T‑344/17, EU:T:2022:185), Singapore Airlines ja Singapore Airlines Cargo vs. komisjon (T‑350/17, EU:T:2022:186).
(
3
)	Komisjoni 17. märtsi 2017. aasta otsus C(2017) 1742 (final) ELTL artiklis 101, EMP lepingu artiklis 53 ning Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahel sõlmitud õhutranspordikokkuleppe artiklis 8 sätestatud menetluse kohta (juhtum AT.39258 – lennulastiteenused) (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
(
4
)	30. märtsi 2022. aasta kohtuotsus SAS Cargo Group jt vs. komisjon (T‑324/17, EU:T:2022:175).
(
5
)	Komisjoni 9. novembri 2010. aasta otsus C(2010) 7694 (final) ELTL artiklis 101, EMP lepingu artiklis 53 ning Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise õhutranspordikokkuleppe artiklis 8 sätestatud menetluse kohta (juhtum COMP/39258 – lennulastiteenused).
(
6
)	Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määrus (EÜ) nr 1/2003 [ELTL] artiklites [101] ja [102] sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT L 2003, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205).
(
7
)	Nõukogu 26. veebruari 2004. aasta määrus (EÜ) nr 411/2004, millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 3975/87 ning muudetakse määruseid (EMÜ) nr 3976/87 ja (EÜ) nr 1/2003 seoses ühenduse ja kolmandate riikide vahelise õhutranspordiga (ELT 2004, L 68, lk 1).