62010CC0510
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
VERICA TRSTENJAK
esitatud 17. jaanuaril 2012 (
1
)
Kohtuasi C-510/10
DR,
TV2 Danmark A/S
versus
NCB
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Østre Landsret (Taani))
„Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused — Direktiiv 2001/29/EÜ — Artikli 5 lõike 2 punkt d — Reprodutseerimisõigusest erandi tegemise tingimused — Teoste ajutised salvestised, mille ringhäälinguorganisatsioon teeb oma vahenditega ning oma saadete tarbeks — Ringhäälinguorganisatsioon, kes tellis organisatsioonivälistelt ja iseseisvatelt telesaadete tootjatelt salvestised eesmärgiga neid oma saadetes levitada”
I. Sissejuhatus
1.
Käesolev Taani Østre Landsret’i (Taani piirkondlik kohus) eelotsusetaotlus käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas (
2
) (edaspidi „direktiiv 2001/29” või „infoühiskonna direktiiv”) artikli 5 lõike 2 punkti d tõlgendamist.
2.
Viidatud õigusnorm annab liikmesriikidele võimaluse piirata direktiivi 2001/29 artiklis 2 ette nähtud intellektuaalomandi õigusega kaitstud teoste reprodutseerimisõigust seoses teoste niinimetatud ajutiste salvestistega, (
3
) mille ringhäälinguorganisatsioonid on teinud oma vahenditega ning oma saadete tarbeks.
3.
Ka pärast direktiivi 2001/29 ülevõtmist ei täpsusta Taani autoriõiguse seadus tingimusi, mille alusel tuleb kindlaks määrata, kas ringhäälinguorganisatsioon on teinud salvestised „oma vahenditega ning oma saadete tarbeks”. (
4
) See on peamine probleem põhikohtuasjas, kus siseriiklikul kohtul tuleb käsitleda direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti d kohaldamist telesaadetele, mille ringhäälinguorganisatsioon on tellinud organisatsioonivälistelt tootjatelt.
4.
Neil asjaoludel soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ja – jaatava vastuse korral – millistel tingimustel tuleb pidada telesaadete tootja tehtud salvestist, kui ringhäälinguorganisatsioon on nimelt selle salvestise tootjalt tellinud oma saadete tarbeks, direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti d kohaselt koostoimes nimetatud direktiivi põhjendusega 41 salvestiseks, mille on teinud ringhäälinguorganisatsioonid „oma vahenditega ning oma saadete tarbeks”.
II. Õiguslik raamistik
A. Liidu õigus
5.
Direktiivi 2001/29 artikkel 2 („Reprodutseerimisõigus”) sätestab:
„Liikmesriigid näevad ette, et ainuõigus lubada või keelata otsest või kaudset ajutist või alalist reprodutseerimist mis tahes viisil või vormis, osaliselt või täielikult, on:
a)
autoritel nende teoste osas;
[…]”
6.
Direktiivi 2001/29 artikkel 3 („Õigus teoseid üldsusele edastada ja muid objekte üldsusele kättesaadavaks teha”) sätestab:
„1.   Liikmesriigid näevad ette, et autoritel on ainuõigus lubada või keelata oma teoste edastamist üldsusele kaabel- või kaablita sidevahendite kaudu, sh nende teoste sellisel viisil kättesaadavaks tegemist, et isik pääseb neile ligi enda valitud kohas ja enda valitud ajal.
[…]”
7.
Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõige 2 sätestab:
„Liikmesriigid võivad artiklis 2 sätestatud reprodutseerimisõiguse puhul näha ette erandeid ja piiranguid järgmistel juhtudel, kui kõne all on:
[…]
d)
teoste ajutised salvestised, mille on teinud ringhäälinguorganisatsioonid oma vahenditega ning oma saadete tarbeks; [...]”
8.
Direktiivi põhjenduses 41 on mõiste „oma vahendid” kohta märgitud järgmist:
„Erandi või piirangu kohaldamisel ringhäälinguorganisatsioonide tehtavate ajutiste salvestuste suhtes käsitatakse ringhäälinguorganisatsiooni vahendite hulka kuuluvana ka selle isiku vahendeid, kes tegutseb ringhäälinguorganisatsiooni nimel ja (
5
) vastutusel.”
9.
Nõukogu ühise seisukoha (EÜ) nr 48/2000 (
6
) punktis 27 on selgitatud:
„Euroopa Parlamendi ettepanekul (muudatus 39) lisati komisjoni muudetud ettepanekus erandite loetellu artikli 5 lõike 2 punkt d. Nõukogu on [...] lisanud sellesse alapunkti teise tingimuse, et säte oleks kooskõlas Berni konventsiooni artikli 11a sõnastusega. Nõukogu on uues põhjenduses 41 samuti selgitanud määratlust „oma vahenditega”, et liikmesriikidele jääks võimalus piisavaks paindlikkuseks oma õiguse kohandamisel turul toimuvate muutustega.”
B. Rahvusvaheline õigus
10.
Berni kirjandus- ja kunstiteoste kaitse konventsiooni (Pariisi 1971. aasta 24. juuli redaktsioon), muudatustega 1979. aasta 28. septembrist, (edaspidi „Berni konventsioon”) artikkel 11a näeb ette:
„(1)   Kirjandus- ja kunstiteoste autoritele kuulub ainuõigus lubada:
(i)
nende teoste ülekandmist raadio või televisiooni vahendusel või üldsusele edastamist mis tahes vahendite abil, mis on mõeldud märkide, helide või kujundite kaablita levitamiseks;
(ii)
teose ülekande edastamist kaabli kaudu või kordusülekannet, kui edastamist teostab algsest organisatsioonist erinev organisatsioon;
(iii)
üldsusele edastamist valjuhääldi või analoogsete vahenditega, mis edastavad märkide, helide või kujundite abil teose ülekannet.
[…]
(3)   Kui ei ole lepitud kokku vastupidises, ei tähenda luba, mis on antud vastavalt käesoleva artikli 1. lõikele, luba salvestada ülekantud teost helisid ja kujundeid salvestavate vahenditega. Liitu kuuluvate riikide seadusandlus määrab aga kindlaks eeskirjad ajutiste salvestiste kohta, mida teevad raadio- ja televisiooniorganisatsioonid oma tehniliste vahenditega ja vaid enda poolt kasutamiseks. Liitu kuuluvate riikide seadusandlus võib lubada selliste salvestiste säilitamist ametlikes arhiivides nende eranditult dokumentaalset iseloomu omaval alusel.”
C. Siseriiklik õigus
11.
Taani autoriõiguse seaduse (
7
) § 31 sätestab:
„(1)   Raadio- ja teleringhäälinguorganisatsioonid võivad enda saadete jaoks salvestada teoseid heli- ja filmilindile või mis tahes muule taasesitust võimaldavale kandjale tingimusel, et neile kuulub kõnealuste teoste edastamise õigus. Nende salvestatud teoste üldsusele kättesaadavaks tegemine peab toimuma kooskõlas kehtiva õigusega.
(2)   Kultuuriminister võib kehtestada nende salvestiste tegemise ning kasutamise ja säilitamise tingimused.”
12.
Eelotsusetaotluse kohaselt (
8
) lähtus Taani seadusandja direktiivi 2001/29 ülevõtmisel sellest, et nimetatud direktiivi artikli 5 lõike 2 punktile d vastav erand sisaldub kehtiva autoriõiguse seaduse §-s 31. Seega ei andnud direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti d ülevõtmine alust muuta Taani autoriõiguse seaduse § 31 ja samuti ei võtnud Taani seadusandja seisukohta sama direktiivi põhjenduse 41 olulisuse küsimuses.
III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
13.
Põhikohtuasjas on vaidlus selle üle, kuidas tuleb tõlgendada Taani autoriõiguse seaduse §-s 31 ette nähtud erandit ülekandmiseks mõeldud salvestiste kohta, kui salvestis tehakse seoses telesaatega, mille on kolmandalt isikult tellinud ringhäälinguorganisatsioon, edastamaks seda oma ülekannetes.
14.
Eelkõige tekib küsimus, kas ja millises ulatuses mõjutab kõnealuse § 31 rakendamist tõlgendus kooskõlas direktiiviga 2001/29 ja kuidas tuleb üksikasjalikult mõista ringhäälinguorganisatsioone käsitlevaid direktiivi sätteid.
15.
Kohtuvaidluse pooled on ühelt poolt Nordisk Copyright Bureau ning teiselt poolt kaks ringhäälinguorganisatsiooni – DR ja TV2 Danmark.
16.
Nordisk Copyright Bureau (edaspidi „NCB”) on Põhjamaade ja Balti riikide ühing, kes koostöös sarnaste autoriõiguse ühingutega kogu maailmas haldab heliloojate, laulusõnade autorite ja muusikatootjate nimel muusika salvestamist ja kopeerimist CD-le, DVD-le, filmi, videosse, internetti jne – see tähendab niinimetatud mehaanilisi autoriõigusi.
17.
DR on Taani üleriigiline raadio- ja teleringhäälinguorganisatsioon, mida rahastatakse kasutusloatasudest. TV2 Danmark (edaspidi „TV2”) on kommertsalustel tegutsev üleriigiline teleringhäälinguorganisatsioon, mida rahastatakse telereklaamist saadavate vahendite arvelt.
18.
DR-i ja TV2 poolt edastatavate raadio- ja/või telesaadete hulka kuuluvad ka saated, mille tootjaks on kolmas isik DR-iga või TV2-ga sõlmitud konkreetse lepingu alusel, nii et saate kannab esimest korda üle DR või TV2. DR toodab oma saateid küll tavaliselt ise, kuid vastavalt DR-i ning kultuuriministri vahel sõlmitud avaliku teenuse lepingule eratootmise edendamiseks on DR kohustatud tellima üha rohkem telesaateid kolmandatelt isikutelt. TV2 tegevus põhineb seevastu põhimõtteliselt niinimetatud „ettevõtlusmudelil”, mille kohaselt kõik saated peale uudiste, päevakajaliste saadete ja litsentsilepingutega hõlmatud mängufilmide tuleb tellida kolmandatelt isikutelt.
19.
Asjaolu, et DR ja TV2 esitavad üha rohkem tellimusi organisatsioonivälistele ja iseseisvatele telesaadete tootjatele, on süvendanud poolte pikaajalist vaidlust küsimuse üle, kas seaduses ette nähtud erand hõlmab ka salvestisi, mille on teinud iseseisvad kolmandast isikust telesaadete tootjad siis, kui salvestuse on neilt tellinud DR või TV2 esmakordseks ülekandmiseks DR-i või TV2 kanalil.
20.
Vaidlus puudutab konkreetselt muusikateoseid, mida saab kasutada telesaadete põhikomponendina või vähem tähtsa elemendina nagu taustamuusika, ning nendega seonduvaid teatavate kollektiivse esindamise organisatsioonide rahalisi nõudeid. (
9
)
21.
Neil asjaoludel otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti d mõistet „oma vahenditega” ja (
10
) selle direktiivi preambuli põhjenduse 41 määratlust „ringhäälinguorganisatsiooni nimel ja vastutusel” tuleb tõlgendada siseriiklikust õigusest või Euroopa Liidu õigusest lähtudes?
2.
Kas direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti d sõnastus on „ringhäälinguorganisatsiooni nimel ja vastutusel” näiteks taani- inglis- ja prantsuskeelse sõnastuse põhjal või „ringhäälinguorganisatsiooni nimel või vastutusel” näiteks saksakeelse sõnastuse põhjal?
3.
Kui esimeses küsimuses viidatud mõistet ja määratlust tuleb tõlgendada Euroopa Liidu õigusest lähtudes, siis millistest kriteeriumidest peab lähtuma siseriiklik kohus, hinnates konkreetselt seda, kas raadio- või teleringhäälinguorganisatsiooni poolt ülekandmiseks kolmanda isiku (edaspidi „tootja”) poolt tehtud salvestis tehti „oma vahenditega” ja „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel”, nii et salvestis on hõlmatud direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis d ette nähtud erandiga?”
Seoses kolmanda küsimusega nõuavad vastust eelkõige järgmised küsimused:
a)
Kas direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti d mõistet „oma vahendid” tuleb mõista nii, et raadio- ja teleringhäälinguorganisatsiooni ülekannetes kasutamiseks tootja poolt tehtud salvestis on hõlmatud artikli 5 lõike 2 punktis d ette nähtud erandiga ainult siis, kui raadio- ja teleringhäälinguorganisatsioon vastutab suhetes kolmandate isikutega selle salvestisega seotud tootja tegevuse või tegemata jätmise eest nii, nagu siis, kui tegemist oleks ringhäälinguorganisatsiooni enda tegevuse või tegemata jätmisega?
b)
Kas tingimus, et salvestis peab olema tehtud „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel”, on täidetud siis, kui ringhäälinguorganisatsioon on tellinud tootjalt salvestise tegemise selleks, et ringhäälinguorganisatsioon saaks kõnealust salvestist üle kanda tingimusel, et ringhäälinguorganisatsioonil on kõnealuse salvestise edastamise õigus?
Kas kolmanda küsimuse punktile b vastamisel võib arvesse võtta järgmisi asjaolusid, või peab nendega arvestama, ning kui see nii on, siis millist tähtsust need omavad:
i)
Kas lõpliku ja määrava kunstilist külge/toimetamist puudutava otsuse tellitud saate kohta teeb pooltevahelise kokkuleppe põhjal ringhäälinguorganisatsioon või tootja.
ii)
Kas salvestist puudutavate tootja kohustustega seoses lasub vastutus suhetes kolmandate isikutega ringhäälinguorganisatsioonil nii, nagu siis, kui tegemist oleks ringhäälinguorganisatsiooni enda tegevuse või tegemata jätmisega.
iii)
Kas tootjal on ringhäälinguorganisatsiooniga sõlmitud kokkuleppe alusel lepinguline kohustus anda kõnealune saade ringhäälinguorganisatsioonile üle kokkulepitud hinna eest ja katta selle hinna arvelt kõik salvestise tegemisega seotud kulud.
iv)
Kas suhetes kolmandate isikutega lasub vastutus salvestuse eest ringhäälinguorganisatsioonil või tootjal.
c)
Kas tingimus, mille kohaselt peab salvestis olema tehtud „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel”, on täidetud siis, kui ringhäälinguorganisatsioon on tootjalt tellinud salvestise tegemise selleks, et ringhäälinguorganisatsioon saaks kõnealust salvestist üle kanda – tingimusel, et kõnealusel ringhäälinguorganisatsioonil on selle salvestise edastamise õigus –, juhul kui ringhäälinguorganisatsiooniga sõlmitud, salvestust käsitleva kokkuleppe alusel on tootja enda kanda võtnud rahalise ja õigusliku vastutuse (i) kõigi salvestusega seotud kulude kandmise eest eelnevalt kokku lepitud tasu eest, (ii) õiguste omandamise eest ja (iii) ettenägematute asjaolude eest, sh viivitus salvestise tegemisel ja lepingu rikkumine, kuid ringhäälinguorganisatsioon ei vastuta suhetes kolmandate isikutega salvestust puudutavate tootja kohustuste eest nii, nagu siis, kui tegemist oleks ringhäälinguorganisatsiooni enda tegevuse või tegemata jätmisega?
IV. Eelotsuse küsimuste vastuvõetavus
22.
Euroopa Kohus võib keelduda siseriikliku kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamisest vaid juhul, kui liidu õiguse tõlgendamine, mida siseriiklik kohus on taotlenud, ei ole ilmselgelt kuidagi seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega või kui kõnealune probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtul puudub teave faktiliste ja õiguslike asjaolude kohta, mida ta vajab kohtule esitatud küsimustele kohase vastuse andmiseks. (
11
)
23.
Põhikohtuasjas olid pooled erineval seisukohal küsimuses, kas direktiiv 2001/29, mille tõlgendamist eelotsuse küsimused käsitlevad, on eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleliolevas kohtuasjas üldse asjakohane.
24.
Teleringhäälinguorganisatsioonid märkisid, et direktiivis 2001/29 sisalduvat väljendit „oma vahenditega ning oma saadete tarbeks” ei ole Taani autoriõiguse seaduse §-s 31 kasutatud, mistõttu ei saa seda põhikohtuasjas rakendada. Pealegi ei ole direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkt d vahetult kohaldatav ja tingimust salvestada „oma vahenditega” ei saa autoriõiguse seaduse §-le 31 tõlgendamise teel lisada, kui Taani seadusandja ei ole seda ette näinud.
25.
NCB väidab seevastu, et infoühiskonna direktiivi artikli 5 lõike 2 punktist d tuleneb tingimus, et salvestis peab olema tehtud „oma vahenditega” ja et see tingimus on Taani õiguse alusel kohaldatav, kuna autoriõiguse seaduse § 31 tuleb tõlgendada kooskõlas selle direktiiviga.
26.
Kui siseriiklik õigus välistaks õiguslikel põhjustel põhimõtteliselt võimaluse võtta põhikohtuasja lahendamisel Taani kohtus arvesse direktiivi kõnealust sätet, mistõttu ei oleks siseriikliku õiguse vahenditega direktiiviga kooskõlas olev tõlgendamine võimalik, siis tuleks kaaluda eelotsusetaotluse vastuvõetavust, kuna sellisel juhul ei ole küsimused põhikohtuasja seisukohalt olulised. (
12
)
27.
Siiski on ELTL artiklis 267 sätestatud Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute koostöö raames väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ainult siseriiklikul kohtul, kelle lahendada on vaidlus ja kes vastutab langetatava kohtuotsuse eest, pädevus kohtuasja eripära arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Kui esitatud küsimused puudutavad liidu õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus reeglina kohustatud eelotsuse tegema. (
13
)
28.
Käesoleval juhul puudutavad küsimused liidu õiguse tõlgendamist ja ei ole alust arvata, et vähemalt ühel viisil ei ole võimalik tõlgendada siseriiklikku õigust kooskõlas direktiiviga. Eespool käesoleva ettepaneku punktis 12 öeldu pigem ei toeta ringhäälinguorganisatsioonide poolt vaidlustatud seisukohta, et direktiivi asjaomase sätte arvessevõtmine põhikohtuasjas on välistatud. Seda seetõttu, et kui siseriiklik seadusandja jättis direktiivi ülevõtmisel autoriõiguse seaduse § 31 muutmata, arvates, et kõnealune säte on senisel kujul liidu õigusega kooskõlas, siis on tõlgendamisel asjakohane järgida seadusandja tahet, kuigi see seaduse tekstis võib-olla piisavalt ei väljendu. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole igal juhul väljendanud sõnaselget seisukohta, et kõnealune tõlgendus ei ole võimalik. Seega tuleb järgida siseriikliku kohtu hinnangut eelotsuse küsimuste asjakohasuse osas põhikohtuasja lahendamisel ja lähtuda eeldusest, et küsimused on seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega ega ole hüpoteetilised. (
14
)
V. Eelotsuse küsimuste sisuline hindamine
29.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu õigusküsimused puudutavad peamiselt mõistet „oma vahenditega” ja selle mõiste tõlgendamist direktiivi 2001/29 kontekstis.
A. Esimene küsimus
30.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib esimese küsimusega teada, kas määratlusi „oma vahenditega” ja „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel” tuleb tõlgendada siseriiklikust õigusest või liidu õigusest lähtudes.
1. Poolte argumendid
31.
Esimese küsimuse suhtes on pooled eri arvamusel: ringhäälinguorganisatsioonid pooldavad tõlgendamist ainult siseriikliku õiguse alusel, sest kõnealune direktiiv ei sisalda selles osas mõistete määratlusi ja selle eesmärk ei ole ühtlustamine, (
15
) aga Hispaania valitsus, komisjon ja NCB peavad korrektseks autonoomset tõlgendamist liidu õiguse alusel.
2. Eelotsuse küsimuse hindamine
32.
Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis d toodud määratluse „oma vahenditega” ja sama direktiivi põhjenduses 41 toodud määratluse „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel” tõlgendamine siseriikliku õiguse alusel ei vii minu arvates käesolevas asjas eesmärgile ega saa eelkõige rajaneda sellele, et direktiivis ei määratleta mõisteid – näiteks loendi – kujul.
33.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleneb nimelt liidu õiguse ühetaolise kohaldamise vajadusest ja võrdsuse põhimõttest, et liidu õigusnorme, mis ei viita otseselt liikmesriikide õigusele nende tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramiseks, tuleb tavaliselt tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt kogu Euroopa Liidus. (
16
)
34.
Esiteks puudub määratluse „oma vahenditega” kohta mis tahes viide siseriiklikule õigusele ja teiseks on seda määratlust – kui ka ainult osaliselt – täpsustatud direktiivi 2001/29 põhjenduses 41, mis rõhutab, et liidu õigus ise püüab kõnealust mõistet õigusaktisiseselt selgitada ja pakub selleks põhjenduses 41 abi tõlgendamisel.
35.
Kolmandaks näitavad ka direktiivi 2001/29 ese ja eesmärk ilmekalt, et liidusiseste ja piiriüleste majanduslike sidemete tõttu on liidu õiguse mõiste autonoomne tõlgendamine ka temaatiliselt asjakohane. Selles osas võib viidata Euroopa Kohtu hiljutistele seisukohtadele otsustes kohtuasjades Brüstle ja Padawan. (
17
)
36.
Kuna on ilmne, et ei ole alust distantseeruda autonoomse ja ühtse tõlgendamise põhimõttest, siis tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis d toodud mõistet „oma vahenditega” ja selle direktiivi põhjenduses 41 toodud määratlust „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel” tuleb tõlgendada liidu õigusest lähtudes.
37.
Kas ja mil määral tuleb autonoomse ja ühtse liidu õiguse mõiste selgitamisel viidata parameetritele, sisulistele juhistele või isegi rahvusvahelise õiguse allikatele, (
18
) näiteks Berni konventsioonile, võib esimesele küsimusele vastamisel jääda lahtiseks ja seda selgitatakse teisele küsimusele vastamise raames.
B. Teine küsimus
38.
Teise küsimuse teema on keeleversioonide erinevused. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib nimelt teada, kas direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti d sõnastust tuleb lugeda „ringhäälinguorganisatsiooni nimel ja vastutusel” või „ringhäälinguorganisatsiooni nimel või vastutusel”. Küsimus on ebatäpselt sõnastatud, kuna selles on viidatud direktiivi 2001/29 artiklile 5, kuid ilmselt on silmas peetud põhjendust 41, mida arvestades tuleb nimetatud artiklit 5 tõlgendada. Seda seetõttu, et erinevused kõnealuste keeleversioonide vahel esinevad direktiivi 2001/29 põhjendustes, mitte selle artiklis 5.
1. Poolte argumendid
39.
Kui komisjon rõhutab, et kõik ametlikud keeled on põhimõtteliselt samaväärsed, ja pooldab teleoloogilist käsitlust, mille tulemus on lahtine, siis on NCB sarnaselt Hispaania valitsusega kindlalt seisukohal, et asjakohane on kitsas käsitus, mis osutab saksakeelse versiooni ainulaadsusele ja toetab loogikale rajanevat kumulatiivset tõlgendust. (
19
) Ka DR ja TV2 tuginevad loogikale, kuid jõuavad täpselt vastupidise järelduseni. (
20
)
2. Eelotsuse küsimuse hindamine
40.
Minu arvates on erinevate keeleversioonide arvuline suhe (
21
) vaidlusaluste sidesõnade („ja” (
22
) või „või” (
23
)) sisalduse osas niisama vähe tähtis kui üksikasjalikud keelelised erinevused, määrava tähtsusega on siiski asjaomaste õigusnormide konteksti mõte ja eesmärk. (
24
)
a) Põhimõte: ükski konkreetne keeleversioon ei ole tõlgendamisel ülimuslik
41.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale keelab liidu õigusakti ühetaolise kohaldamise nõue põhimõtteliselt käsitleda kahtluse korral selle akti ühte versiooni teistest versioonidest eraldiseisvana, eeldades pigem selle akti tõlgendamist ja kohaldamist teisi ametlikke keeleversioone arvesse võttes. (
25
) Seejuures on üksiku sõna väljendusjõud liidu õiguse tekstides seoses mitmekeelsusest tingitud ebatäpsustega väiksem, kui see oleks ühekeelses keskkonnas. (
26
)
b) Tõlgendamise eripära seoses viidetega Berni konventsioonile ja WIPO lepingutele?
42.
Direktiivi 2001/29 põhjendusega 41 seonduva artikli 5 lõike 2 punkti d sõnastus (
27
) rajaneb Berni konventsiooni artikli 11a lõikel 3.
43.
Berni konventsiooniga on Ülemaailmse Intellektuaalse Omandi Organisatsiooni (WIPO) (
28
) veebilehe andmetel tänaseks ühinenud 165 riiki, teiste hulgas kõik Euroopa Liidu liikmesriigid. Erinevalt WIPO lepingutest (
29
) võivad Berni konventsiooniga ühineda ainult riigid.
44.
Berni konventsiooni artikli 37 lõike 1 punkti c kohaselt tuleb juhul, kui arvamused erinevate tekstide tõlgendamisel ei ühti, juhinduda prantsuskeelsest tekstist.
45.
Käesoleva kohtuasja liidu õigust käsitlevas kontekstis ei saa aga prantsuskeelset versiooni analoogiliselt Berni konventsiooni artikli 37 lõike 1 punktis c sätestatuga teistele keeleversioonidele eelistada.
46.
Direktiivi 2001/29 tuleb küll võimalust mööda tõlgendada kooskõlas rahvusvahelise õigusega, (
30
) võttes eelkõige arvesse Berni konventsiooni ja WIPO autoriõiguse lepingut. Direktiivi 2001/29 eesmärk on muu hulgas nimelt rakendada seda lepingut, (
31
) mille artikli 1 lõikes 4 on lepingupooli kohustatud järgima Berni konventsiooni artikleid 1–21. (
32
) Berni konventsiooni asjaomane säte, mis kohustab kahtluse korral juhinduma prantsuskeelsest tekstist, on toodud aga konventsiooni artikli 37 lõike 1 punktis c ega kuulu seega normide hulka, millele viitab WIPO autoriõiguse leping, millest tulenevaid kohustusi tuleb direktiivi 2001/29 kohaselt arvesse võtta.
47.
Samuti oleks asjakohatu ja isegi ebamõistlik kanda ainult seetõttu, et direktiiv viitab WIPO autoriõiguse lepingule, WIPO autoriõiguse lepingu artiklis 24 toodud keelte loetelu teataval määral üle direktiivile 2001/29 ja pidada asjaomaseid keeli ka direktiivi tõlgendamisel esinevate kahtluste korral määravaks. Selgituseks piisab märkusest, et WIPO autoriõiguse lepingu artiklis 24 on nimetatud kuus samaväärse tähtsusega keelt, teiste hulgas, nagu viidatud lepingu puhul ootuspärane, prantsuse, inglise ja hispaania keele kõrval – mis on liidu ametlikud keeled – ka vene, araabia ja hiina keel, mis ei ole kõnealuse direktiivi tõlgendamisel de lege lata asjakohased.
48.
Olenemata rahvusvahelisest kontekstist, millesse direktiiv 2001/29 kuulub, ei ole ükski ametlik keel nimetatud direktiivi tõlgendamisel esinevate kahtluste korral teiste suhtes ülimuslik.
c) Tõlgendamine arvestades direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 ettevalmistavaid materjale, seost ja eesmärki koostoimes põhjendusega 41
49.
Eeltoodu põhjal kehtib üldine põhimõte, et kui liidu sätte keeleversioonides on erinevusi, tuleb sätet tõlgendada vastavalt seda normi sisaldava õigusakti üldisele ülesehitusele ja eesmärgile. (
33
) Käesolevas asjas on sel puhul abiks ka kõnealuse õigusakti ettevalmistavad materjalid.
i) Rangelt eristatavate mõistete puudumine
50.
Selleks et valmistada ette süstemaatilis-teleoloogilist käsitlust, ei ole põhjenduses 41 kasutatud sõnade, mis on seotud sidesõnadega „ja” või „või”, eraldi analüüsimisest esialgu abi. Nimelt puudub väljenditel „nimel” ja „vastutusel” esmapilgul selgesti piiritletav sisu, mis võiks olla kumulatiivse või siis alternatiivse tõlgendamise ese või mis võimaldaks neid teatavas seoses järjestada. Kõnealused sõnad kattuvad suurel määral ega ole rangelt eristatavad.
51.
Siiski meenutab see mõistete paar mõneti näiteks Saksa õiguses tuntud „ehtsa” ja „ebaehtsa” tellimustootmise eristamist. Ebaehtsa tellimustootmise puhul tegutseb tootja „algusest peale ringhäälinguorganisatsiooni nimel ja[ (
34
)] eest, mistõttu viimane omandab kõik autoriõigusega kaasnevad ja kasutusõigused. Sellisel juhul ei ole tootja mitte iseseisev filmitootja, [...] vaid ainult ringhäälinguorganisatsiooni abistav isik[ (
35
)]”. Kui direktiivi 2001/29 põhjendusega 41 oleks siiski soovitud sellist eristamist kohaldada ka ajutistele salvestistele, mille all on niigi raske mõista filmiteose pikaajaliseks säilitamiseks tehtud salvestisi, ja jätta „oma vahendite” mõiste alt välja ainult selline tootmine, mille puhul tootja toodab saateid oma nimel (ja võib olla ka enda vastutusel) ning peab autoriõigusega kaasnevad ja kasutusõigused hiljem üle kandma ringhäälinguorganisatsioonile, siis oleks seadusandja sellist soovi direktiivi põhjendustes selgemini väljendanud.
52.
Kuna kõnealuses sättes kasutatud mõisted ise ei võimalda teha selgeid järeldusi seadusandja tahte kohta, tuleb järgnevalt uurida direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 ettevalmistavaid materjale ja kontrollida, kas need aitavad selgitada kõnealuse sätte mõtet ja eesmärki.
ii) Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 kui erandi ettevalmistavad materjalid
53.
Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 ettevalmistavad materjalid ulatuvad lõppkokkuvõttes tagasi Berni konventsioonini, kust on üle võetud mõiste „oma vahenditega”.
54.
Direktiivi 2001/29 vaidlusaluse põhjenduse 41, mis selgitab artikli 5 lõike 2 punkti d, ettevalmistavaid materjale on võimalik uurida seadusandliku menetluse üksikasjaliku dokumentatsiooni alusel (
36
) ja mõiste „oma vahenditega” ulatuse osas toob see esile vastandlikud tendentsid õigusloomemenetluses osalenud isikute käsitustes.
55.
Kõnealuse sätte ja seda selgitava põhjenduse ettevalmistavad materjalid näitavad nimelt kõigepealt, et Euroopa Parlament soovis eelkõige eelistada selliseid reprodutseerimise toiminguid, mille ainus eesmärk on võimaldada edastada saateid õiguspäraselt. (
37
) Sellest hoolimata sooviti siiski esiteks juhinduda Berni konventsiooni sõnastusest, teiseks aga just uuesti lahti mõtestada ja laiendada selles konventsioonis sarnases vormis toodud kitsast (ja aegununa tunduvat) mõistet „oma vahenditega”. Arvestada tuli tehnilisi ja praktilisi arenguid. Samasugusele käsitusviisile osutab ka eespool osaliselt ära toodud ühine seisukoht.
56.
Seega tuleks põhimõtteliselt kitsalt tõlgendatavat erandit direktiivi 2001/29 põhjenduse 41 alusel ettevaatlikult laiendada, ilma et erandi piirid seetõttu ebaselgeks muutuksid. Seetõttu toetab ajaloolis-teleoloogiline tõlgendus olenemata sellest, et eriti direktiivi 2001/29 erandeid tuleb põhimõtteliselt tõlgendada kitsalt, (
38
) põhjenduse 41 paindlikku avatud mõistmist, kusjuures sisuliselt on kõnealune põhjendus siiski esitatud näite kujul, mis ei kujuta endast kohustuslikku ammendavat määratlust.
iii) Teleoloogilis-süstemaatilised järeldused
57.
Eeltoodud kaalutluste põhjal tekib küsimus, kas neist tuleneb juhiseid teises eelotsuse küsimuses tõstatatud süntaktilise probleemi lahendamiseks.
58.
Leian, et mõistepaaris „nimel [ja/või] vastutusel”, kuna see on laiem kui määratlus „nimel”, mis samuti kaudselt sisaldab vastutusega seonduvat omistamise elementi, domineerib vastutuse mõiste. Vastutuse mõistet võib tõlgendada kitsalt või laialt, kusjuures sellel võib olla eri keeleversioonides erinev varjund.
59.
Arvestades asjaolu, et konkreetses kontekstis tuleb hinnata kolmandast isikust ettevõtja tellimustootmist, iseloomustab käesoleva kohtuasjaga sarnast olukorda küsimus, kas ringhäälinguorganisatsioon vastutab – mingilgi moel – kolmandast isikust ettevõtja poolt ringhäälinguorganisatsiooni tellimusel saate tootmise või ajutiste salvestiste eest või mitte.
60.
Vastutuse mõiste tähendust tuleb järgnevalt uurida süstemaatilis-teleoloogiliste kaalutluste alusel.
61.
Süstemaatilise tõlgenduse osas tuleb arvesse võtta, et mõiste „vastutus” lai tõlgendus avaldab vahetut mõju direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktile d: mida enam ettevõtjaid tuleb pidada tegutsevaks „ringhäälinguorganisatsiooni vastutusel”, seda enam salvestisi on tehtud „oma vahenditega” direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti d tähenduses (koostoimes põhjendusega 41) ja nende puhul saab kohaldada ajutistele salvestistele tehtavat erandit. (
39
)
62.
Seetõttu peab direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti d ja väljendi „nimel [ja/või] vastutusel” tõlgendamisel rohkem kui põhjenduste mis tahes keelenüansse arvesse võtma seda, et mõiste „oma vahenditega”, mida tuleb vastutuse määratlusest lähtuvalt edasi arendada, kuid mitte moonutada, on laenatud Berni konventsiooni sättest, mille järgimine on kohustuslik ka liidu jaoks. (
40
)
63.
Berni konventsiooni käsitlevas erialakirjanduses tõlgendatakse oma vahendite mõistet kui erandit kitsalt, (
41
) mis omakorda räägib selle poolt, et kontseptsiooni õõnestamise ennetamise huvides tuleb esitada kõrgeid nõudmisi vastutuse põhimõttele. Sellega tuleb põhimõtteliselt nõustuda, sest vastasel juhul tekib oht, et kitsalt tõlgendatava erandi piirid muutuvad häguseks.
64.
Eespool punktis 61 märgitut arvesse võttes tuleb käesoleval juhul direktiiviga 2001/29 teostada õigusliku tõlgendamise köietrikk: (
42
) ühelt poolt viitavad direktiivi 2001/29 ettevalmistavates materjalides esinevad suundumused asjaomaste mõistete tahtlikult laiale tõlgendusele, teiselt poolt järgib aga Berni konventsioon, milles sisalduvaid hinnanguid tuleb põhimõtteliselt arvesse võtta, kitsast lähenemisviisi.
65.
See, et ringhäälinguorganisatsiooni vastutusel tegutsevaks saab pidada ainult sellesse organisatsiooni integreeritud ja seega ühtlasi abistavaid isikuid – nagu näiteks alalised või ajutised töötajad –, parimal juhul veel ka tütarettevõtteid, ja ringhäälinguorganisatsiooni poolt tootmise mis tahes viisil väljast tellimine jääb direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti d kontekstist välja, (
43
) näib mulle siiski – olenemata tihedast terminoloogilisest seosest Berni konventsiooniga – olevat liiga pealiskaudne, samuti ei oleks see Berni konventsiooni arvestades kohustuslik ning seda oleks raske kooskõlla viia tegelike asjaoludega, mille arengut kõnealuse direktiivi paindlik tõlgendus sõnaselgelt soovib arvesse võtta.
66.
Kui eitada „ringhäälinguorganisatsiooni vahendite” tingimuse täidetust eelkõige selliste meediakontsernide puhul, milles näiteks ühise emaettevõtte juhtimisel üks tütarettevõte korraldab saadete edastamist ja teine tütarettevõtte toodab näiteks teenuse osutamise korras salvestise, siis koheldaks neid majanduslikult raskesti mõistetaval ja võimalik, et ebavõrdsel viisil võrreldes avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonidega, kes täidavad nimetatud funktsioone iseseisvalt tegutsevate, kuid õiguslikult sama isiku alla kuuluvate eraldi osakondade kaudu.
67.
Seetõttu teen ma ettepaneku käsitleda teise küsimuse esemeks olevat süntaktilist probleemi teleoloogiliselt ja hinnata direktiivi 2001/29 põhjendust 41, mida arvesse võttes tuleb nimetatud direktiivi artikli 5 lõike 2 punkti d tõlgendada, sel viisil, et selles põhjenduses nimetatud vahendid hõlmavad esemeid, mida kasutavad kolmandad isikud üksnes eesmärgiga võimaldada konkreetsel ringhäälinguorganisatsioonil edastada ajutiste salvestiste abil õiguspärane saade, kui salvestamine toimub ringhäälinguorganisatsiooni vastutusel.
68.
Vastutuse mõiste praktiline tähendus on oluline viimase eelotsuse küsimuse hindamisel.
C. Kolmas küsimus
69.
Kolmanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt hinnata teatavaid tegelikke olukordi ja nende alusel välja selgitada kriteeriumid, mis võivad osutuda oluliseks, et vastata jaatavalt küsimusele, kas tingimused „oma vahenditega” või „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel” on täidetud.
70.
Lõppkokkuvõttes on küsimus selles, kas mis tahes kolmanda isiku poolt tema ja ringhäälinguorganisatsiooni vahelise – võimalik, et ulatuslikku kunstilist vabadust pakkuva – lepingu alusel tehtud salvestis on hõlmatud direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis d ette nähtud erandiga, mille suhtes kohaldatakse soodsamat kohtlemist, või toetab eelkõige tunnus „ringhäälinguorganisatsiooni vastutusel” kitsamat käsitust, mille puhul on tähtis, kas ja millises ulatuses peab ringhäälinguorganisatsioon vastutama kolmandast isikust tootja mis tahes vigade eest.
1. Poolte argumendid
71.
Komisjon peab otsustavaks salvestamise eesmärki ja märgib, et kõnealune erand hõlmab ainult ajutisi salvestisi. Mahukama filmitootmise puhul ei ole sellega tõenäoliselt tegemist, kuid iga konkreetse olukorra hindamine on siseriikliku kohtu ülesanne. Seevastu pooldavad DR ja TV2 ringhäälinguorganisatsioone toetavat laia, kuid Hispaania valitsus ja NCB kitsast käsitust, kusjuures NCB ei pea piisavaks lepingulist seost kolmanda isikuga, kui sellega ei kaasne ringhäälinguorganisatsiooni vastutust välissuhtes. Vastutuse konkreetne ese jääb seejuures lahtiseks.
2. Eelotsuse küsimuse hindamine
72.
Kui kanda teisele küsimusele vastamisel läbitud arutluskäigu tulemus üle kolmandale küsimusele, võib tõdeda, et hinnates konkreetselt seda, kas raadio- või teleringhäälinguorganisatsioonile ülekandmiseks kolmanda isiku (edaspidi „tootja”) poolt tehtud salvestis tehti „oma vahenditega” ja „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel”, mille tõttu on salvestis hõlmatud direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis d ette nähtud erandiga, tuleb lähtuda sellest, et vahendite kasutamise ainus eesmärk on võimaldada konkreetsel ringhäälinguorganisatsioonil edastada ajutiste salvestiste abil õiguspäraselt saade, kui salvestamine toimub ringhäälinguorganisatsiooni vastutusel.
73.
Tingimused, mille korral tuleb vastutuse olemasolu jaatada, on järgmise alaküsimuse ese.
a) Kolmanda küsimuse punkt a
74.
Selle alaküsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas mõistet „oma vahendid” tuleb mõista nii, et salvestis on erinormiga hõlmatud vaid juhul, kui raadio- ja teleringhäälinguorganisatsioon vastutab suhetes kolmandate isikutega tootja tegevuse või tegemata jätmise eest nii, nagu siis, kui tegemist oleks ringhäälinguorganisatsiooni enda tegevuse või tegemata jätmisega.
75.
See alaküsimus rajaneb põhimõttel, et vastutust kannab ringhäälinguorganisatsioon. See on kooskõlas direktiivis 2001/29 sätestatud vastutuse põhimõttega ja lausa tingimata vajalik, et säilitada mõiste „oma vahenditega” piirid.
76.
Seega tuleb direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti d mõistet „oma vahendid” kooskõlas vastutuse põhimõttega mõista nii, et ringhäälinguorganisatsiooni ülekannetes kasutamiseks tootja poolt tehtud salvestis on hõlmatud artikli 5 lõike 2 punktis d ette nähtud erandiga ainult siis, kui raadio- ja teleringhäälinguorganisatsioon vastutab suhetes kolmandate isikutega selle salvestisega seotud tootja tegevuse ja tegemata jätmise eest nii, nagu siis, kui tegemist oleks ringhäälinguorganisatsiooni enda tegevuse või tegemata jätmisega.
77.
Põhjenduses 41 sisalduv vastutuse põhimõte oleks nimelt sisutühi, kui ringhäälinguorganisatsiooni garantiikohustus ei oleks kohustuslik tingimus. Põhjenduses 41 on küll soovitud kujundada oma vahendite mõiste koosmõjus vastutuse põhimõttega paindlikult ja võimaldada selle kohandamist vastavalt muutuvale raamolukorrale, kuid sellega peab siiski kaasnema see, et ka oma vahenditega tehtud toimingud peavad lõppkokkuvõttes ka välissuhtes viima just selle isiku garantiikohustuseni, kelle vahendeid kasutati või kellele kuuluvaiks neid vahendeid peetakse. Vahendite mõiste laiendamine vastutuse mõiste kaudu osutab seega ringhäälinguorganisatsiooni garantiikohustusele, mis ei ole üksikasjalikult välja töötatud, küll aga postuleeritud.
78.
Niisuguse käsitusviisi puhul jääb lahtiseks see, kui konkreetne on vastutus, eelkõige küsimus, kas tegemist on vastutuse laiendamisega või solidaarvastutusega, samuti see, kas see on lepinguväline või lepingust tulenev vastutus, nagu näiteks kohustusega ühinemine või kohustuse ülevõtmine.
79.
Selle tõlgenduse puhul on ringhäälinguorganisatsiooni põhimõtteline garantiikohustus mõistet „oma vahenditega” laiendav korrelaat, millel ei tohiks juhul, kui tootmises osalev kolmas isik käitub õiguspäraselt, praktikas üldjuhul tagajärgi olla.
b) Kolmanda küsimuse punkt b
80.
Selle küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada, kas tingimus, et salvestis peab olema tehtud „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel”, on täidetud siis, kui ringhäälinguorganisatsioon on tellinud tootjalt salvestise tegemise selleks, et ringhäälinguorganisatsioon saaks kõnealust salvestist üle kanda tingimusel, et ringhäälinguorganisatsioonil on kõnealuse salvestise edastamise õigus.
81.
See alaküsimus lähtub niisiis diametraalselt vastupidisest olukorrast ja soovib sisuliselt selgitada, kas ka ringhäälinguorganisatsiooni garantiikohustuse puudumise korral on võimalik vastata jaatavalt küsimusele vastutuse mõiste kohta.
82.
Vastavalt eespool punktis 75 märgitule ei ole tingimus, et salvestis peab olema tehtud „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel”, alati täidetud juba siis, kui ringhäälinguorganisatsioon on tellinud tootjalt salvestise tegemise selleks, et ringhäälinguorganisatsioon saaks kõnealust salvestist üle kanda tingimusel, et ringhäälinguorganisatsioonil on kõnealuse salvestise edastamise õigus.
83.
Siinkohal omab tähtsust konkreetse lepingulise suhte sisu, selle mõju väljapoole ja lõpuks ka see, kas tuleb vastata jaatavalt küsimusele, et ringhäälinguorganisatsioonil on garantiikohustus ka kolmanda isiku suhtes – nagu märgitud eespool punktis 75.
84.
Järgnevad alaküsimused käsitlevad direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti d arvestades ringhäälinguorganisatsiooni ja tootja vahelise võimaliku lepingu täiendavaid üksikasju ja neile tuleb vastata kooskõlas eespool kirjeldatud tingimustega.
i) Kolmanda küsimuse punkti b alapunkt i
85.
Selle alaküsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas kunstilist külge/toimetamist puudutava otsuse tegemise õigus võib olla tunnuse „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel” üks kriteerium.
86.
Sellele küsimusele tuleb vastata eitavalt.
87.
Küsimus, kes teeb lõpliku ja määrava kunstilist külge/toimetamist puudutava otsuse tellitud saate sisu kohta, ei ole määrava tähtsusega, sest direktiivis 2001/29 sätestatud erand puudutab ühelt poolt ainult salvestist, see tähendab tehnilist reprodutseerimist, ja teiselt poolt võib lähtuda sellest, et kunstiline juhtimine on välissuhtes vastutuse seisukohast ebaoluline. Ainult ringhäälinguorganisatsiooni vastutusest tingitud garantiikohustus on aga määrava tähtsusega.
ii) Kolmanda küsimuse punkti b alapunkt ii
88.
Selle alaküsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada, kas tähtis on see, kas ringhäälinguorganisatsioon vastutab suhetes kolmandate isikutega selle salvestisega seotud tootja kohustuste eest nii, nagu siis, kui tegemist oleks ringhäälinguorganisatsiooni enda tegevuse või tegemata jätmisega.
89.
Vastavalt mõiste „oma vahenditega” kohta eespool punktis 75 märgitule tuleb tõdeda, et garantiikohustus on tunnuse „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel” suhtes oluline ja määrava tähtsusega.
iii) Kolmanda küsimuse punkti b alapunkt iii
90.
Selle alaküsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas tunnuse „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel” puhul on oluline, kas tootja kannab ringhäälinguorganisatsiooniga sõlmitud lepingu alusel kogu majandusriski tellitud saate eest.
91.
Sellele küsimusele tuleb vastata eitavalt.
92.
Ei ole tähtis, kas tootjal on ringhäälinguorganisatsiooniga sõlmitud kokkuleppe alusel lepinguline kohustus anda kõnealune saade ringhäälinguorganisatsioonile üle kokkulepitud hinna eest ja katta selle hinna arvelt kõik salvestise tegemisega seotud kulud. Viimasel ei ole nimelt välissuhtes vastutuse tekkimise seisukohast tähtsust.
iv) Kolmanda küsimuse punkti b alapunkt iv
93.
Selle alaküsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas tingimuse, et salvestis tuleb teha „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel”, täitmise puhul on oluline, kas suhetes kolmandate isikutega lasub vastutus salvestise eest ringhäälinguorganisatsioonil või tootjal.
94.
Sellele küsimusele tuleb vastata jaatavalt.
95.
Eespool öeldu põhjal ei ole tähtis, kas suhetes kolmandate isikutega lasub vastutus salvestise eest ringhäälinguorganisatsioonil või tootjal, kusjuures vastutada võivad ka mõlemad solidaarselt. Ringhäälinguorganisatsiooni garantiikohustuse puhul on igal juhul asjakohane lähtuda tootja tegevusest „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel”, lisaks ei tule kahjuks tootja täiendav solidaarne vastutus.
c) Kolmanda küsimuse punkt c
96.
Tingimus, mille kohaselt peab salvestis olema tehtud „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel”, ei ole eeltoodud kaalutlustel täidetud juba siis, kui ringhäälinguorganisatsioon on tootjalt tellinud salvestise tegemise selleks, et ringhäälinguorganisatsioon saaks kõnealust salvestist üle kanda – tingimusel, et kõnealusel ringhäälinguorganisatsioonil on selle salvestise edastamise õigus –, juhul kui ringhäälinguorganisatsiooniga sõlmitud, salvestust käsitleva kokkuleppe alusel on tootja enda kanda võtnud rahalise ja õigusliku vastutuse (i) kõigi salvestusega seotud kulude kandmise eest eelnevalt kokku lepitud tasu eest, (ii) õiguste omandamise eest ja (iii) ettenägematute asjaolude eest, sh viivitus salvestise tegemisel ja lepingu rikkumine, kuid ringhäälinguorganisatsioon ei vastuta suhetes kolmandate isikutega salvestust puudutavate tootja kohustuste eest nii, nagu siis, kui tegemist oleks ringhäälinguorganisatsiooni enda tegevuse või tegemata jätmisega.
97.
Viimati nimetatud garantiikohustus välissuhtes on nimelt määrava tähtsusega. See ei tohi puududa.
VI. Ettepanek
98.
Eeltoodud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimustele järgnevalt:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 5 lõike 2 punkti d mõistet „oma vahenditega” ja sama direktiivi põhjenduse 41 määratlust „ringhäälinguorganisatsiooni nimel ja vastutusel” tuleb tõlgendada Euroopa Liidu õigusest lähtudes.
2.
Põhjendust 41, mida peab arvesse võtma direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti d tõlgendamisel, tuleb mõista nii, et selles põhjenduses nimetatud vahendid hõlmavad esemeid, mille kasutamise ainus eesmärk on võimaldada konkreetsel ringhäälinguorganisatsioonil edastada ajutiste salvestiste abil õiguspärane saade, kui salvestamine toimub ringhäälinguorganisatsiooni vastutusel.
3.
Hinnates konkreetselt seda, kas ringhäälinguorganisatsiooni poolt ülekandmiseks kolmanda isiku (edaspidi „tootja”) poolt tehtud salvestis tehti „oma vahenditega” ja „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel”, mistõttu on salvestis hõlmatud direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis d ette nähtud erandiga, tuleb lähtuda sellest, et vahendite kasutamise ainus eesmärk on võimaldada konkreetsel ringhäälinguorganisatsioonil edastada ajutiste salvestiste abil õiguspärane saade, kui salvestamine toimub ringhäälinguorganisatsiooni vastutusel.
a)
Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti d mõistet „oma vahendid” tuleb mõista nii, et ringhäälinguorganisatsiooni ülekannetes kasutamiseks tootja poolt tehtud salvestis on hõlmatud artikli 5 lõike 2 punktis d ette nähtud erandiga ainult siis, kui ringhäälinguorganisatsioon vastutab suhetes kolmandate isikutega selle salvestisega seotud tootja tegevuse või tegemata jätmise eest nii, nagu siis, kui tegemist oleks ringhäälinguorganisatsiooni enda tegevuse või tegemata jätmisega.
b)
Tingimus, et salvestis peab olema tehtud „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel”, ei ole alati täidetud juba siis, kui ringhäälinguorganisatsioon on tellinud tootjalt salvestise tegemise selleks, et ringhäälinguorganisatsioon saaks kõnealust salvestist üle kanda tingimusel, et ringhäälinguorganisatsioonil on kõnealuse salvestise edastamise õigus.
Kolmanda küsimuse punktile b vastamise seisukohalt
i)
ei ole tähtis, kas lõpliku ja määrava kunstilist külge/toimetamist puudutava otsuse tellitud saate kohta teeb pooltevahelise kokkuleppe põhjal ringhäälinguorganisatsioon või tootja;
ii)
on oluline, kas salvestist puudutavate tootja kohustustega seoses lasub vastutus suhetes kolmandate isikutega ringhäälinguorganisatsioonil nii, nagu siis, kui tegemist oleks ringhäälinguorganisatsiooni enda tegevuse või tegemata jätmisega;
iii)
ei ole tähtis, kas tootjal on ringhäälinguorganisatsiooniga sõlmitud kokkuleppe alusel lepinguline kohustus anda kõnealune saade ringhäälinguorganisatsioonile üle kokkulepitud hinna eest ja katta selle hinna arvelt kõik salvestise tegemisega seotud kulud;
iv)
on tähtis, kas suhetes kolmandate isikutega lasub vastutus salvestuse eest ringhäälinguorganisatsioonil või tootjal, vastutada võivad ka mõlemad solidaarselt.
c)
Tingimus, mille kohaselt peab salvestis olema tehtud „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel”, ei ole täidetud juba siis, kui ringhäälinguorganisatsioon on tootjalt tellinud salvestise tegemise selleks, et ringhäälinguorganisatsioon saaks kõnealust salvestist üle kanda – tingimusel, et kõnealusel ringhäälinguorganisatsioonil on selle salvestise edastamise õigus –, juhul kui ringhäälinguorganisatsiooniga sõlmitud, salvestust käsitleva kokkuleppe alusel on tootja enda kanda võtnud rahalise ja õigusliku vastutuse (i) kõigi salvestusega seotud kulude kandmise eest eelnevalt kokku lepitud tasu eest, (ii) õiguste omandamise eest ja (iii) ettenägematute asjaolude eest, sh viivitus salvestise tegemisel ja lepingu rikkumine, kuid ringhäälinguorganisatsioon ei vastuta suhetes kolmandate isikutega salvestust puudutavate tootja kohustuste eest nii, nagu siis, kui tegemist oleks ringhäälinguorganisatsiooni enda tegevuse või tegemata jätmisega.
(
1
)	Ettepaneku algkeel: saksa; kohtumenetluse keel: taani.
(
2
)	EÜT L 167, lk 10; ELT eriväljaanne 17/01, lk 230.
(
3
)	Asjaomane mõiste tuleneb Berni kirjandus- ja kunstiteoste kaitse konventsioonis toodud ajutiste salvestiste mõistest, mis lisati konventsioon 1948. aastal. See tähistab ringhäälingule tüüpilist fenomeni: ajalises nihkes eetrisse mineva saate ettevalmistamiseks on vajalik, et ringhäälinguorganisatsiooni poolt angažeeritud autorite ja kunstnike teosed salvestatakse eelnevalt mehaanilistele seadmetele. Sel viisil toodetud salvestisi nimetatakse ajutisteks salvestisteks, kusjuures Berni konventsioonist ei selgu, kui pikka aega neid võib säilitada. Kõnealused salvestised on ühtlasi aktsessoorsed, sest nende tootmise eesmärk on ainult teostada salvestatud teoste edastamise õigust ja neid ei tohi muul viisil kasutada (Ruijsenaars, H., „Zur Vergänglichkeit von ‚ephemeren Aufnahmen’”, ZUM 1999, lk 707, 708).
(
4
)	Vt eelotsusetaotlus, lk 6.
(
5
)	Erinevad keeleversioonid ei ole viidatud osas siiski ühtsed, millele viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus teises eelotsuse küsimuses. Seejuures on saksakeelse versiooniga sarnased keeleversioonid, kus on kasutatud alternatiive väljendavaid sõnu siduvat sidesõna „või” arvulises vähemuses võrreldes nende keeleversioonidega, kus on kasutatud kumulatiivset sidesõna („ja”).
(
6
)	Nõukogu 28. septembri 2000. aasta ühine seisukoht (EÜ) nr 48/2000, toimides asutamislepingu artiklis 251 sätestatud korras, eesmärgiga võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas (EÜT C 344, lk 1).
(
7
)	Terviktekst nr 202 avaldatud 27. veebruaril 2010.
(
8
)	Vt eelotsusetaotlus, lk 6.
(
9
)	Vt selle kohta NCB kirjalikud märkused, punktid 5 ja 6; DR ja TV2 kirjalikud märkused, punktid 2–10, ning komisjoni kirjalikud märkused, punktid 4–7.
(
10
)	Tegelikkuses kuulub direktiivi 2001/29 taanikeelne versioon nende keeleversioonide hulka, mis sisaldavad põhjenduses 41 kumulatiivset sõnastust sidesõnaga „ja” („Når undtagelsen eller indskrænkningen gælder efemere optagelser foretaget af radio- og fjernsynsforetagender, antages radio- og fjernsynsforetagendets egne midler at omfatte midler tilhørende en person, der handler på radio- og fjernsynsforetagendets vegne og under dette foretagendes ansvar.” [kohtujuristi kursiiv]).
(
11
)	Euroopa Kohtu 18. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-341/05: Laval un Partneri (EKL 2007, lk I-11767, punkt 46 ja selles viidatud kohtupraktika).
(
12
)	Vastuvõetavusega seotud analoogilise –, aga raamotsuse tõlgendamisega seotud – probleemi kohta hiljutine Euroopa Kohtu 15. septembri 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-483/09 ja C-1/10: Gueye (EKL 2011, lk I-8263, punktid 34–45) ja kohtujurist Kokott’i ettepanek samas kohtuasjas, punktid 21–32, milles ta käsitleb siseriikliku õiguse contra legem tõlgendamise võimalikkuse küsimust.
(
13
)	Eespool 12. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Gueye, punkt 39 ja selles viidatud kohtupraktika.
(
14
)	Seejuures ei ole vaja täpsustada, kas Taani siseriikliku õiguse pakutavate instrumentide abil on võimalik arendada kehtivat siseriiklikku õigust selle sõnastusest erinevalt, aga kooskõlas direktiiviga – nii nagu Saksa Bundesgerichtshof Euroopa Kohtu 17. aprilli 2008. aasta otsuse põhjal kohtuasjas C-404/06: Quelle (EKL 2008, lk I-2685) (vt selle kohta Bundesgerichtshofi 26. novembri 2008. aasta otsus kohtuasjas VIII ZR 200/05, avaldatud muu hulgas väljaandes ZGS 2009, 85).
(
15
)	DR ja TV2 kirjalikud märkused, punktid 46–51 ja punkt 127.
(
16
)	Vt hiljutine 18. oktoobri 2011. aasta otsus kohtuasjas C-34/10: Brüstle (EKL 2011, lk I-9821, punkt 25 ja selles viidatud kohtupraktika); direktiivi 2001/29 artikli 5 lõikes 2 toodud mõiste „õiglane hüvitis” autonoomselt ja ühetaoliselt tõlgendamise kohta vt 21. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas C-467/08: Padawan (EKL 2010, lk I-10055, punktid 32–37 ja resolutsiooni punkt 1) ning mõiste „üldsusele edastamine” autonoomselt ja ühetaoliselt tõlgendamise kohta direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses vt 7. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-306/05: SGAE (EKL 2006, lk I-11519).
(
17
)	Vt mõiste „embrüo” ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. juuli 1998. aasta direktiivi 98/44/EÜ biotehnoloogialeiutiste õiguskaitse tõlgendamise kohta eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Brüstle, punkt 26 jj; direktiivi 2001/29 artikli 5 lõikes 2 toodud mõiste „õiglane hüvitis” autonoomselt ja ühetaoliselt tõlgendamise kohta vt eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Padawan, punktid 32–37.
(
18
)	Vt hiljutine 4. oktoobri 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-403/08 ja C-429/08: Football Association Premier League jt (EKL 2011, lk I-9083, punkt 189 ja selles viidatud kohtupraktika).
(
19
)	Hispaania valitsuse kirjalike märkuste punkt 25.
(
20
)	DR ja TV2 kirjalike märkuste punkt 131.
(
21
)	Vt ainult ühe keeleversiooni erinevuse erijuhtumi kohta 19. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas C-63/06: Profisa (EKL 2007, lk I-3239, punktid 13 ja 14 ning neis viidatud kohtupraktika).
(
22
)	Nii näiteks bulgaaria-, taani-, inglis-, eesti-, soome-, prantsus-, kreeka-, läti-, leedu-, hollandi-, poola-, rumeenia-, rootsi-, slovaki-, sloveeni-, hispaania-, ungarikeelne versioon.
(
23
)	Nii näiteks saksa-, itaalia-, malta-, portugali- ja tšehhikeelne versioon.
(
24
)	Vt selle kohta 27. oktoobri 1977. aasta otsus kohtuasjas C-30/77: Bouchereau (EKL 1977, lk 1999, punkt 14) ja 7. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-449/93: Rockfon (EKL 1995, lk I-4291, punkt 28), samuti minu 8. märtsi 2003. aasta ettepanek kohtuasjas C-466/03: Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft (EKL 2007, lk I-5357, punkt 62 ja joonealune märkus 32); liidu õiguse tõlgendamise probleemide kohta vt Stotz, R., „Die Rechtsprechung des EuGH” teoses: Europäische Methodenlehre (väljaandja Riesenhuber, K.), 2. tr, Walter de Gruyter, 2010, § 22, punkt 13 jj.
(
25
)	Eespool 21. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Profisa, punkt 13, ja hiljutine 7. juuli 2011. aasta otsus kohtuasjas C-445/09: IMC Securities (EKL 2011, lk I-5917, punkt 25 ja selles viidatud kohtupraktika).
(
26
)	Vt Colneric, N., „Auslegung des Gemeinschaftsrechts und gemeinschaftsrechtskonforme Auslegung”, ZEuP, 2005, lk 225, 227.
(
27
)	Vt eespool punktis 9 viidatud 28. septembri 2000. aasta ühine seisukoht nr 48/2000 ja käesoleva ettepaneku punkt 10.
(
28
)	Kättesaadav aadressil: http://www.wipo.int/treaties/en/ip/berne/.
(
29
)	Silmas on peetud WIPO autoriõiguse lepingut (WCT) ning WIPO esituste ja fonogrammide lepingut (WPPT). Need kaks lepingut kiideti ühenduse nimel heaks 14. detsembril 2009. Vt selle kohta nõukogu 16. märtsi 2000. aasta otsus 2000/278/EÜ, WIPO autoriõiguse lepingu ning WIPO esituste ja fonogrammide lepingu heakskiitmise kohta Euroopa Ühenduse nimel (EÜT L 89, lk 6; ELT eriväljaanne 11/33, lk 208).
(
30
)	Selles tähenduses ka direktiivi põhjendus 44.
(
31
)	Nii sõnaselgelt direktiivi 2001/29 põhjendus 15.
(
32
)	Eespool 18. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Football Association Premier League jt, punkt 189.
(
33
)	Eespool 21. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Profisa, punkt 14; eespool 24. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Bouchereau, punkt 14; 7. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-482/98: Itaalia vs. komisjon (EKL 2000, lk I-10861, punkt 49) ja 1. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-1/02: Borgmann (EKL 2004, lk I-3219, punkt 25).
(
34
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
35
)	Schack, H., Urheber- und Urhebervertragsrecht, 5. tr, Mohr Siebeck, Tübingen, 2010, punkt 1225.
(
36
)	Ülevaade DR ja TV2 kirjalikes märkustes, punkt 30 jj; vt ka Mayer, H.-P., „Richtlinie 2001/29/EG zur Harmonisierung bestimmter Aspekte des Urheberechts und der verwandten Schutzrechte in der Informationsgesellschaft”, EuZW 2002, lk 325.
(
37
)	Vt direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 kohta Euroopa Parlamendi õigusloomega seotud resolutsiooni muudatus 39 ettepaneku kohta Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas vastuvõtmiseks (KOM(97)0628 – C4-0079/98 – 97/0359(COD) (ELT 1999, C 150, lk 171, 179).
(
38
)	Vt nt 16. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas C-5/08: Infopaq International (EKL 2009, lk I-6569, punktid 56–59) ja 1. detsembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C-145/10: Painer (EKL 2011, lk I-12533, punktid 109 ja 110).
(
39
)	Juhul kui on täidetud ka tingimus „oma saadete tarbeks”.
(
40
)	Vt direktiivi 2001/29 põhjendus 44.
(
41
)	Berni konventsiooni ja ingliskeelse väljendi „by means of its own facilities” kohta vt von Lewinski, S., International Copyright Law and Policy, Oxford, 2008, lk 165.
(
42
)	„Konventsiooni oluliste põhimõtete” kohta, mis räägivad oma vahendite mõiste „sõnastuse laiendava tõlgendamise” vastu, arvestades põhjendust 41, vt Melichar, F., teoses: Urheberrecht, Kommentar (väljaandjad Schricker, G. ja Loewenheim, U.), 4. tr, C. H. Beck, München, 2011, § 55, punkt 5 ja selles viidatud allikad.
(
43
)	Walter, M. M. ja von Lewinski, S., European Copyright Law, A Commentary, Oxford, 2010, lk 1039, seevastu ei toeta Berni konventsiooni sätetele tuginedes mingisugust väljast tellimist kujul „recording activity to another company”. Berni konventsiooni ja ingliskeelse väljendi „by means of ist own facilities” kohta vt eespool 41. joonealuses märkuses viidatud von Lewinski, lk 165, punkt 5.191: „[…] this excludes the possibility of the organization putting someone else in charge of this task”.