Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
RIMVYDAS NORKUS
esitatud 5. märtsil 2026(1)
Kohtuasi C‑575/24
Vodovody a kanalizace Přerov, a.s.
versus
Úřad pro ochranu osobních údajů
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Městský soud v Praze (Praha linnakohus, Tšehhi Vabariik))
Eelotsusetaotlus – Õigusaktide ühtlustamine – Avaandmed ja avaliku sektori valduses oleva teabe taaskasutamine – Direktiiv (EL) 2019/1024 – Artikli 2 punkt 3 – Mõiste „riigi osalusega äriühing“ – Mitme avalik-õigusliku asutuse rahaline osalus ettevõtjas – „Valitseva mõju“ eeldamine – Hindamiskriteeriumid
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolevas eelotsusetaotluses, mille Městský soud v Praze (Praha linnakohus, Tšehhi Vabariik) on Euroopa Kohtule ELTL artikli 267 alusel esitanud, palutakse tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. juuni 2019. aasta direktiivi (EL) 2019/1024 avaandmete ja avaliku sektori valduses oleva teabe taaskasutamise kohta(2) artikli 2 punkti 3.
2.        Taotlus on esitatud vaidluses, mille pooled on äriühing Vodovody a kanalizace Přerov, a.s. (edaspidi „kaebaja“) ja Úřad pro ochranu osobních údajů (isikuandmete kaitse amet, Tšehhi Vabariik; edaspidi „amet“). Vaidlus puudutab kaebaja organite koosolekute protokollidega tutvumise taotlust. Tutvumise võimalust ei antud põhjendusel, et kaebajat ei saa kvalifitseerida riigisiseste õigusnormide kohaselt kohustatud asutuseks. Nendes õigusnormides, mille eesmärk on võtta riigisisesesse õigusesse üle direktiiv 2019/1024, on ette nähtud, et „riigi osalusega äriühingud“ on kohustatud edastama teatava teabe, kui nende puhul on täidetud direktiivi artikli 2 punktis 3 sätestatud tingimustele vastavad tingimused. Täpsemalt on tegemist tingimustega, mis puudutavad avalik-õiguslike asutuste „valitseva mõju“ esinemist. Nende tingimuste kohta on esitatud kaks eelotsuse küsimust.
3.        Et käesolev kohtuasi puudutab avalikkuse juurdepääsu teabele, mida reguleerib riigisisene õigus, mitte teabe taaskasutamist direktiivi 2019/1024 tähenduses, tekib küsimus, kas Euroopa Kohus on pädev võtma seisukohta mõiste „riigi osalusega äriühing“ kohta. Asjaolu, et riigisisene seadusandja on võtnud sõnaselgelt üle liidu õiguse mõiste, kõneleb põhimõtteliselt selle kasuks, et Euroopa Kohtul on tõlgendamispädevus. Kohtuotsusest Dzodzi(3) tuleneva kohtupraktika kohaselt võib liidu huvi olemasolu õigustada selle mõiste ühetaolist tõlgendamist, tingimusel et kahe asjaomase õigusliku regulatsiooni vahel valitseb funktsionaalne seos. Kuigi avalikkuse juurdepääs teabele võib teatavatel juhtudel viia teabe taaskasutamiseni, on nende kahe õigusliku regulatsiooni eesmärgid siiski osaliselt erinevad. Neid aspekte ongi analüüsitud käesolevas ettepanekus, milles on Euroopa Kohtu palvel keskendutud pädevuse küsimusele.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Liidu õigus
1.      Direktiiv 2014/25
4.        Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/25/EL, milles käsitletakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate üksuste riigihankeid ja millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2004/17/EÜ(4) artikli 3 „Avaliku sektori hankijad“ lõikes 1 on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi kohaldamisel on „avaliku sektori hankijad“ riik, piirkondlikud või kohalikud omavalitsused, avalik-õiguslikud isikud, ühe või mitme sellise omavalitsuse või avalik-õigusliku isiku moodustatud ühendused.“
5.        Direktiivi artikli 4 „Võrgustiku sektori hankijad“ lõikes 2 on ette nähtud:
„Mõiste „avalik-õiguslik äriühing“ tähendab äriühingut, millele avaliku sektori hankijad võivad omandiõiguse, rahalise osaluse või selle reguleerimise eeskirjade alusel otseselt või kaudselt avaldada valitsevat mõju.
Eeldatakse, et hankijatel on valitsev mõju ühel järgmisel juhul, kui kõnealused hankijad otseselt või kaudselt:
a)      omavad enamust äriühingu märgitud kapitalist;
b)      omavad kontrolli äriühingu emiteeritud aktsiatega määratud häälte enamuse üle;
c)      võivad nimetada rohkem kui poole äriühingu haldus-, juhtimis- või järelevalveorgani liikmetest.“
2.      Direktiiv 2019/1024
6.        Direktiivi 2019/1024 artiklis 1 „Reguleerimisese ja kohaldamisala“ on sätestatud:
„1.      Avaandmete kasutamise edendamiseks ning toodete ja teenuste innovatsiooni stimuleerimiseks kehtestatakse käesoleva direktiiviga miinimumnormid, mis reguleerivad järgmiste dokumentide ja andmete taaskasutamist ja nende taaskasutamist soodustavate praktiliste vahendite kasutuselevõttu:
a)      liikmesriikide avaliku sektori asutuste valduses olemas olevad dokumendid;
b)      olemasolevad dokumendid, mis on sellise riigi osalusega äriühingu valduses, kes:
i)      tegutseb direktiivis 2014/25/EL määratletud valdkondades,
[…]
c)      teadusandmed artiklis 10 sätestatud tingimustel.
2.      Käesolevat direktiivi ei kohaldata:
[…]
b)      riigi osalusega äriühingute valduses olevate järgmiste dokumentide suhtes:
i)      dokumendid, mille koostamine ei kuulu liikmesriigi õiguses või muudes siduvates õigusnormides määratletud üldhuviteenuste pakkumise alla;
ii)      dokumendid, mis on seotud tegevusega, mis on otseselt avatud konkurentsile ja mille suhtes seetõttu vastavalt direktiivi 2014/25/EL artiklile 34 hanke-eeskirju ei kohaldata;
[…]
d)      dokumentide, näiteks tundlikke andmeid sisaldavate dokumentide suhtes, millele juurdepääs on liikmesriikide juurdepääsukorra kohaselt välistatud, sealhulgas järgmistel põhjustel:
i)      riikliku julgeoleku (st riigi julgeoleku) kaitse, riigikaitse või avaliku julgeoleku kaitse;
ii)      statistiliste andmete konfidentsiaalsus;
iii)      ärisaladus (sealhulgas äri-, kutseala- või äriühingu saladused);
[…]
f)      dokumentide suhtes, millele juurdepääs on liikmesriikide juurdepääsukorraga piiratud, sealhulgas juhud, kus dokumentidele juurdepääsu saamiseks peavad kodanikud või juriidilised isikud tõendama oma konkreetse huvi olemasolu;
[…]
3.      Käesolev direktiiv rajaneb liidu ja liikmesriikide juurdepääsukordadel ega piira nende kohaldamist.
[…]
7.      Käesolev direktiiv reguleerib liikmesriikide avaliku sektori asutuste ja riigi osalusega äriühingute valduses olemas olevate dokumentide taaskasutamist […]“.
7.        Direktiivi artikkel 2 „Mõisted“ on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)      „avaliku sektori asutus“ – riigiasutused, piirkondlikud asutused ja kohalikud asutused, avalik-õiguslikud isikud või ühest või mitmest kõnealusest asutusest või avalik-õiguslikust isikust koosnevad ühendused;
2)      „avalik-õiguslik isik“ – isik, mis vastab kõigile järgmistele tingimustele:
a)      see on asutatud konkreetse eesmärgiga rahuldada vajadusi, mille rahuldamine on üldistes huvides, ega tegele tööstuse või kaubandusega;
b)      sellel on juriidilise isiku staatus, ning
c)      seda rahastavad suuremas osas riigiasutused, piirkondlikud asutused või kohalikud asutused või muud avalik-õiguslikud isikud; või selle juhtimine toimub kõnealuste asutuste või isikute järelevalve all; või sellel on haldus-, juhtimis- või järelevalveorgan, mille liikmetest üle poole nimetavad riigiasutused, piirkondlikud asutused või kohalikud asutused või muud avalik-õiguslikud isikud;
3)      „riigi osalusega äriühing“ – artikli 1 lõike 1 punktis b määratletud valdkondades tegutsev äriühing, mille suhtes võivad avaliku sektori asutused otseselt või kaudselt kasutada valitsevat mõju omandiõiguse, finantsosaluse või äriühingu suhtes kehtivate õigusnormide alusel. Eeldatakse, et avaliku sektori asutustel on valitsev mõju järgmistel juhtudel, kui need asutused otseselt või kaudselt:
a)      omavad enamust äriühingu märgitud kapitalist;
b)      omavad kontrolli äriühingu emiteeritud aktsiatega määratud häälte enamuse üle;
c)      võivad nimetada rohkem kui pooled äriühingu haldus-, juhtimis- või järelevalveorgani liikmetest;
[…]
6)      „dokument“ –
a)      igasugune andmesisu mis tahes andmekandjal (nii paberil kui elektroonilises vormis või heli-, visuaal- või audiovisuaalsalvestisena);
b)      osa sellisest andmesisust;
[…]
11)      „taaskasutamine“ – järgmiste dokumentide kasutamine füüsiliste ja juriidiliste isikute poolt:
a)      dokumendid, mis on avaliku sektori asutuste valduses ärilisel või mitteärilisel eesmärgil, mis ei lange kokku algse eesmärgiga, mille täitmiseks dokumendid avalik-õigusliku ülesande raames loodi, välja arvatud avaliku sektori asutuste vaheline dokumentide vahetamine puhtalt avalik-õiguslike ülesannete täitmiseks; või
b)      dokumendid, mis on riigi osalusega äriühingute valduses ärilisel või mitteärilisel eesmärgil, mis ei lange kokku algse eesmärgiga osutada üldhuviteenuseid, mille jaoks dokumendid koostati, välja arvatud riigi osalusega äriühingute ja avaliku sektori asutuste vaheline dokumentide vahetamine puhtalt avaliku sektori asutuste avalik-õiguslike ülesannete täitmiseks;
[…]“.
8.        Direktiivi artikli 4 „Taaskasutamistaotluste menetlemine“ lõigetes 1 ja 6 on sätestatud:
„1.      Avaliku sektori asutused menetlevad taaskasutamistaotlusi elektrooniliselt, kui see on võimalik ja asjakohane, ning teevad dokumendi taotlejale taaskasutamiseks kättesaadavaks või, kui vaja on litsentsi, esitavad taotlejale litsentsipakkumise mõistliku aja jooksul, mis peab olema vastavuses dokumentidele juurdepääsu taotluste menetlemiseks kehtestatud tähtaegadega.
[…]
6.      Käesolevat artiklit ei pea järgima järgmised üksused:
a)      riigi osalusega äriühingud;
[…]“.
B.      Tšehhi õigus
9.        Seaduse nr 106/1999, mis käsitleb vaba juurdepääsu teabele (zákon č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím) (edaspidi „teabeseadus“), § 2 lõikes 1 on sätestatud:
„Kohustatud isikuteks, kes käesoleva seaduse alusel on kohustatud esitama teavet oma tegevuse kohta, on riigiasutused, kohaliku omavalitsuse üksused ja nende organid ning avalik-õiguslikud asutused.“
10.      Seaduse §‑s 2a on nähtud ette:
„1.      Kohustatud isik on ka riigi osalusega äriühing, mille all käesoleva seaduse tähenduses mõistetakse juriidilist isikut, kes ei ole kohustatud isik § 2 lõike 1 kohaselt, ja
a)      kes
1)      teeb asjaomaseid toiminguid vastavalt riigihangete seadusele,
2)      tegutseb avaliku teenuse osutajana vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu [23. oktoobri 2007. aasta] määruse (EÜ) nr 1370/2007 (mis käsitleb avaliku reisijateveoteenuse osutamist raudteel ja maanteel ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 1191/69 ja (EMÜ) nr 1107/70 [(ELT 2007, L 315, lk 1)]) artiklile 2,
3)      tegutseb lennuettevõtjana, kes täidab avaliku teenindamise kohustusi vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu [24. septembri 2008. aasta] määruse (EÜ) nr 1008/2008 (ühenduses lennuteenuste osutamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta [(ELT 2008, L 293, lk 3)]) artiklile 16, või
4)      tegutseb laevaomanikuna, kes osutab avalikku teenust vastavalt nõukogu [7. detsembri 1992. aasta] määruse (EMÜ) nr 3577/92, millega kohaldatakse teenuste osutamise vabaduse põhimõtet meretranspordis liikmesriikides (merekabotaaž) [(EÜT 1992, L 364, lk 7; ELT eriväljaanne 06/02, lk 10)], artiklile 4, ja
b)      kelle suhtes saab § 2 lõike 1 kohaselt kohustatud isik otseselt või kaudselt valitsevat mõju teostada tulenevalt osalusest selles juriidilises isikus või selle tegevust reguleerivatest eeskirjadest.
2.      Valitseva mõju tingimus loetakse täidetuks, kui § 2 lõike 1 kohaselt kohustatud üksus otseselt või kaudselt
(a)      omab enamusosalust riigi osalusega äriühingu märgitud kapitalist;
(b)      omab enamikku riigi osalusega äriühingu emiteeritud aktsiatega esindatud häältest või
(c)      võib nimetada rohkem kui poole riigi osalusega äriühingu haldus-, juhtimis- või järelevalveorgani liikmetest.“
11.      Seaduse nr 241/2022, millega muudetakse seadust nr 106/1999, mis käsitleb vaba juurdepääsu teabele, muudetud kujul, seadust nr 123/1998 keskkonnateabe saamise õiguse kohta, muudetud kujul, ja seadust nr 130/2002 teadusuuringute, eksperimentaalse arengu ja innovatsiooni edendamise kohta riiklikest vahenditest ning teatavate sellega seotud seaduste muutmise kohta (teadusuuringute, eksperimentaalse arengu ja innovatsiooni edendamise seadus), muudetud kujul (zákon č. 241/2022 Sb., kterým se mění zákon č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 123/1998 Sb., o právu na informace o životním prostředí, ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 130/2002 Sb., o podpoře výzkumu, experimentálního vývoje a inovací z veřejných prostředků a o změně některých souvisejících zákonů) (zákon o podpoře výzkumu, experimentálního vývoje a inovací), ve znění pozdějších předpisů), millega Tšehhi Vabariik võttis Tšehhi õiguskorda üle direktiivi 2019/1024, seletuskirjas on märgitud:
„Juba alates esimese avaliku sektori valduses oleva teabe taaskasutamist käsitleva direktiivi [(Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. novembri 2003. aasta direktiiv 2003/98/EÜ avaliku sektori valduses oleva teabe taaskasutamise kohta (ELT 2003, L 345, lk 90; ELT eriväljaanne 13/32, lk 701))] ülevõtmisest peale on Tšehhi Vabariik valinud lahenduse, mis on seadusandlikus plaanis teabe taaskasutamise asutusele siduv (selle eesmärk ei ole lihtsalt öeldes mitte riigivõimu avalik kontroll, vaid kogutud andmete mitteärilise ja ärilise kasutamise muud viisid, nende töötlemine jms) poliitilise teabeõiguse kasutamisel [Tšehhi Vabariigi] põhiõiguste harta § 17 lõike 5 tähenduses (mille võtmetegur on riigi avalik-õiguslik kontroll, eriti mis puudutab vara kasutamist). Kui teavet andma kohustatud asutused kohaldavad teabeseadust, ei ole neil reaalset ja tegelikku võimalust (v.a mõne kohtupraktikaga kindlaks määratud erandi korral) analüüsida teabe küsija põhjendusi ega tema kavatsusi viisi osas, kuidas saadud teavet töödeldakse (mis põrkub põhiseadusega poliitilise teabeõiguse puhul ette nähtud piiridele). Praktikas on peaaegu võimatu nende kahe juurdepääsu vormi vahel vahet teha. Et teabeõigus on aga põhiseadusliku tasandi õigus, tuleb ka „tavalistele“ teabe küsijatele pakkuda samasuguseid tagatisi nagu isikutele, kes küsivad teavet selle taaskasutamiseks direktiivi tähenduses, ning seega tuleb säilitada ühetaoline regulatsioon. Lahendus, mille puhul ühendatakse need kaks õiguslikku regulatsiooni, on seega optimaalne teavet andma kohustatud isikutele ja kokkuvõttes teabe küsijatele.“
III. Vaidluse taust, põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
12.      Kaebaja on Tšehhi õiguse alusel asutatud aktsiaselts, kes tegutseb veevarustuse ja reovee käitlemise valdkonnas. Ta kuulub peaaegu 100% ulatuses Tšehhi linnadele ja valdadele, kuid ühelgi aktsionäril ei ole siiski enamusosalust.
13.      Talle esitati teabeseaduse alusel teabenõue tema organite koosolekute mitme protokolli kohta.
14.      Leides, et ta ei pea seda teavet andma seepärast, et ta ei ole „teavet andma kohustatud asutus“ teabeseaduse tähenduses, jättis kaebaja selle nõude rahuldamata.
15.      Selle otsuse peale esitati kaebus ametile, kes kohustas 7. märtsi 2023. aasta otsusega kaebajat menetlema teabenõuet kooskõlas teabeseadusega.
16.      Kaebaja esitas selle viimase otsuse peale kaebuse Městský soud v Prazele (Praha linnakohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
17.      Nimetatud kohus leiab, et vaidluse lahendamiseks peab ta tegema kindlaks, kas kaebaja tuleb kvalifitseerida „riigi osalusega äriühinguks“ teabeseaduse § 2a lõike 1 tähenduses.
18.      Ta täpsustab, et see teavet andma kohustatud asutuste kategooria on lisatud teabeseadusesse seadusega, millega võeti üle direktiiv 2019/1024.
19.      Městský soud v Praze (Praha linnakohus) hinnangul puudutab põhikohtuasi eelkõige küsimust, kas valitsevat mõju ettevõtjale peab avaldama ainult üks asutus või võivad seda avaldada mitu niisugust avalik-õiguslikku isikut nagu kohaliku omavalitsuse üksused põhikohtuasjas.
20.      Amet väidab eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et teabeseaduse § 2a lõiget 1 tuleb tõlgendada kooskõlas direktiiviga 2019/2014 selles mõttes, et piisab, kui enamusosalus kaebajas kuulub ühiselt mitmele avalik-õiguslikule isikule ja nad avaldavad nii valitsevat mõju.
21.      Kaebaja kinnitab seevastu, et direktiiv 2019/2014 ei kinnita niisugust tõlgendust ja et valitseva mõju olemasolu saab tuvastada ainult siis, kui ühele kohaliku omavalitsuse üksusele kuulub üksi enamusosalus või kui ei ole mingit kahtlust, et mitu avalik-õiguslikku isikut, kellele kuulub ühiselt niisugune osalus, tegutsevad kooskõlastatult.
22.      Nendel asjaoludel otsustas Městský soud v Praze (Praha linnakohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [direktiivi 2019/1024] artikli 2 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et riigi osalusega äriühing on ka äriühing, milles mitu avaliku sektori asutust võivad ühiselt avaldada valitsevat mõju tulenevalt oma omandist, rahalisest osalusest selles või selle tegevust reguleerivatest eeskirjadest?
2.      Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, kas valitsevat mõju direktiivi 2019/1024 viidatud sätte kohaselt eeldatakse ka siis, kui mitu avaliku sektori asutust omavad ühiselt enamust äriühingu märgitud kapitalist, kontrollivad enamust äriühingu poolt emiteeritud aktsiatega seotud hääleõigustest või võivad määrata üle poole äriühingu haldus-, juhtimis- või järelevalveorgani liikmetest, või tuleb uurida, kas need avaliku sektori asutused tegutsevad ka tegelikult kooskõlastatult ja neil on ühised huvid?“
IV.    Menetlus Euroopa Kohtus
23.      Eelotsusetaotlus, mis kannab 23. juuli 2024. aasta kuupäeva, saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 28. augustil 2024.
24.      Põhikohtuasja pooled, Tšehhi valitsus ja Euroopa Komisjon esitasid kirjalikke seisukohti Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikliga 23 kindlaks määratud tähtaja jooksul.
25.      Euroopa Kohus otsustas 7. oktoobri 2025. aasta üldkoosolekul jätta kohtuistungi kodukorra artikli 76 lõike 2 alusel pidamata.
26.      Euroopa Kohus saatis 21. oktoobril 2025 eelotsusetaotluse esitanud kohtule selgituste päringu, millele vastati 12. novembri 2025. aasta kirjaga.
V.      Õiguslik analüüs
A.      Sissejuhatavad märkused
1.      Euroopa avaandmete poliitika
27.      Direktiiviga 2019/1024 püütakse edendada avaliku sektori valduses oleva teabe taaskasutamist ja soodustada selle kättesaadavust kogu Euroopa Liidus. See rajaneb põhimõttel, et avalik-õiguslike asutuste valduses olevad andmed kujutavad endast digimajanduse, innovatsiooni ja kodanikuühiskonna strateegilist vahendit.(5) Direktiiviga püütakse ühtlustatud õigusliku raamistiku kehtestamise läbi kaotada avaliku teabe taaskasutamise takistused ja soodustada selle teabe vaba liikumist siseturul.(6)
28.      Direktiivi 2019/1024 üks põhieesmärke seisneb avaandmete kättesaadavaks tegemise ja taaskasutamise tehniliste ja õiguslike tingimuste ühtlustamises. Sellega on kehtestatud niisugused ühised miinimumnõuded nagu avaandmevormingute kasutamine, masinloetavus ja nii palju kui võimalik, tasuta taaskasutamine või piirkulu, et tagada koostalitlusvõime ja tõhus andmekasutus. Reguleerides taaskasutamise viise, standardlitsentse ja võimalikke kulusid, on direktiiviga kehtestatud raamistik, mis soodustab Euroopa avaandmete ökosüsteemi arengut.(7)
29.      Direktiivi 2019/1024 üks põhiosa puudutab väärtuslikke andmestikke, millel on kõrge majandusliku ja ühiskondliku kasu loomise potentsiaal. Need andmestikud tuleb teha kättesaadavaks tasuta, standardvormingutes ja masinloetavana ning vajaduse korral rakendusliideste (API) kaudu. Komisjoni ülesanne on täpsustada neid andmekategooriaid rakendusaktides. Selle lähenemise eesmärk on stimuleerida innovatsiooni, eelkõige tehisaru, digiteenuste ja teadusuuringute valdkonnas.(8)
30.      Lõpuks tuleb märkida, et direktiiv 2019/1024 on osa avaliku teenistuse moderniseerimise ja läbipaistvuse arendamise üldisest strateegiast. See toob esile avaandmete rolli demokraatliku osalemise edendamises ja avalik-õiguslike asutuste vastutuse tugevdamises. Kehtestades selge, ühtse ja tehnoloogilistele arengutele kohandatud õigusliku raamistiku, aitab direktiiv kaasa kaasava ja kestliku andmemajanduse tekkimisele, tagades samas avaliku teabe taaskasutamise õiglase raamistiku kodanike, ettevõtjate ja teaduskogukonna huvides.(9)
2.      Direktiivi 2019/1024 ülevõtmine liikmesriikide poolt
31.      Selle direktiiviga asendati direktiiv 2003/98 avaliku sektori valduses oleva teabe taaskasutamise kohta (avaliku sektori teabe direktiiv) ja kaasajastati seda. Liikmesriigid pidid võtma direktiivi 2019/1024 riigisisesesse õigusesse üle hiljemalt 17. juuliks 2021. Selleks kuupäevaks olid paljud liikmesriigid juba need sätted üle võtnud, samas kui teised olid sellega hiljaks jäänud. Komisjon algatas siis mitme liikmesriigi vastu liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlused direktiivi üle võtmata jätmise või ebapiisava ülevõtmise tõttu. Euroopa Kohus tuvastas lõpuks, et oma kohustusi on rikkunud Belgia Kuningriik, Bulgaaria Vabariik, Läti Vabariik ja Madalmaade Kuningriik, kellelt ta mõistis välja põhisummad.(10)
32.      Ehkki käesolev menetlus ei ole ELTL artikli 258 alusel algatatud liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus, vaid see kujutab endast ELTL artikli 267 alusel esitatud eelotsusetaotluse menetlemist, annab see siiski teataval määral teavet, kuidas liikmesriigid on direktiivi 2019/1024 oma riigisisesesse õiguskorda üle võtnud. Mõned neist, näiteks Tšehhi Vabariik otsustasid andmete taaskasutamist reguleerida koos juurdepääsuga teabele ühtses õigusaktis,(11) ehkki normatiivne pädevus on nendes kahes valdkonnas eraldi pädevus ja nende kahe regulatsiooni eesmärgid kattuvad ainult osaliselt.
33.      Kui juurdepääsu teabele reguleeritakse peale teatavate sektorite regulatsioonide liikmesriikide õigusega,(12) siis andmete taaskasutamist reguleeritakse liidu õigusega, käsitletaval juhul direktiiviga 2019/1024. Nii otsustas Euroopa Kohus kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus HP – Hrvatska pošta(13), et taotlus tutvuda avaliku sektori asutuse valduses olevate dokumentidega ei kuulu selle direktiivi kohaldamisalasse. Selles kontekstis ja et Euroopa Kohus on pädev ainult tõlgendama liidu õigust talle antud volituste piires,(14) tekitab see, kui liikmesriigi kohus esitab talle küsimuse juurdepääsu teabele reguleerivate õigusnormide kohta, delikaatseid Euroopa Kohtu pädevuse küsimusi.
B.      Euroopa Kohtu pädevus
34.      Kõigepealt tuleb meenutada, et ELTL artiklis 267 sätestatud Euroopa Kohtu ja liikmesriigi kohtute koostöö raames on ainult liikmesriigi kohtul, kelle lahendada on vaidlus ja kes peab asjas otsuse tegema, pädevus kohtuasja erisusi arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Seega, kui esitatud küsimused puudutavad liidu õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud otsuse tegema.(15)
35.      Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ka nii, et Euroopa Kohus peab oma pädevuse hindamiseks tegema kindlaks need asjaolud, mille tõttu liikmesriigi kohus talle eelotsusetaotluse esitas.(16) On seega loogiline, et ta viib niisuguse analüüsi läbi olukorras, kus liidu õiguse ja riigisisese õiguse vahel valitseb – nagu käsitletaval juhul – eriline suhe viisi tõttu, kuidas liikmesriigi seadusandja on otsustanud direktiivi oma riigisisesesse õigusesse üle võtta.
1.      Kohtupraktika, mis käsitleb viitamist riigisiseses õiguses liidu õigusele
36.      Sellega seoses tuleb märkida, et Tšehhi seadusandja on kehtestanud teabele juurdepääsemise õiguse ka üksuste suhtes, kes vastavad mõistele „riigi osalusega äriühing“ direktiivi 2019/1024 tähenduses. Selle viitega võttis ta riigisisesesse õigusesse üle liidu õigusele omase mõiste, kuid kohaldades seda olukordade suhtes, mida direktiivi esemeline kohaldamisala ei hõlma. See laiendamine tekitab kahe a priori eraldi õigusliku regulatsiooni osalise kattumise – regulatsioonid, mille omavahelist suhet võib täielikult mõista ainult siis, kui analüüsida neid kummagi konkreetset eesmärki arvesse võttes. Tulen selle juurde hiljem tagasi.
37.      Põhimõtteliselt on Euroopa Kohtu tõlgendamispädevus rangelt piiratud direktiivi 2019/1024 sätetega, mis on tõesti riigisisesesse õigusesse üle võetud ja vaidluse lahendamisel asjakohased. Eelotsusemenetlust reguleerivate tingimuste range tõlgendamine peaks seega viima selleni, et välistatakse Euroopa Kohtu pädevus tõlgendada mõistet „riigi osalusega äriühing“, kui seda kasutatakse ainult kohtuvaidluse raames, mis puudutab riigisisest teabele juurdepääsemise õigust nagu käsitletaval juhul. Kohtupraktika kohaselt on erand siiski lubatud, kui liikmesriigi seadusandja on tahtlikult üle võtnud liidu õiguse mõisteid, et reguleerida muud valdkonda, kui hõlmab teisene õigus. Niisuguses kontekstis võib liidu huvi tagada nende mõistete ühetaoline kohaldamine õigustada Euroopa Kohtu poole pöördumist.
38.      Just sellesse perspektiivi asetubki kohtupraktika, mis tuleneb kohtuotsusest Dzodzi ja mille kohaselt võib juhtuda, et Euroopa Kohus peab tõlgendama riigisisesesse õiguskorda lõimitud liidu õigusnormi vältimaks, et riigisisesed lahknevused kahjustavad ühtlustamist, mida liidu tasandil soovitakse saavutada. Niisugune pädevuse laiendamine jääb siiski rangelt reguleerituks. See eeldab esiteks, et asjaomane säte on riigisisesesse õigusesse üle võetud või lõimitud, ja teiseks, et eksisteerib liidu objektiivne huvi tagada selle sätte ühetaoline tõlgendamine. Lihtsalt viitest liidu õiguse kontseptuaalsele kategooriale ei piisa: tuleb tõendada funktsionaalse seose olemasolu liidu õiguse esemelise kohaldamisala ja riigisiseste õigusnormide vahel, millesse on selle sõnastus üle võetud.
39.      Praktikas kohaldatakse seda kohtupraktikat, kui vaidlus jääb oma laadi poolest väljapoole liidu õiguse kohaldamisala, kuid selle raames on asjaomastes riigisisestes õigusnormides otseselt ja tingimusteta viidatud liidu õigusnormidele, luues nõnda selle funktsionaalse seose liidu õigusnormide ja riigisisese õiguse vahel. Niisugusel juhul on Euroopa Kohtu pädevus õigustatud, sest nõnda kohaldatavaks muudetud liidu õigusnormi ja riigisiseste õigusnormide vahel eksisteerib piisavalt tihe seos, mistõttu sõltub vaidluse lahendamine selle liidu sätte tõlgendamisest.(17)
40.      Euroopa Kohtu niisugune lähenemine näitab, et isegi kui vaidlus kuulub peamiselt riigisisese õiguse kohaldamisalasse, võib liidu õigusest pärit mõistete tahtlik lisamine sellesse tekitada ala, kus Euroopa Kohus sekkub, tingimusel et liidu huvi tagada ühetaoline tõlgendamine on selgelt tõendatud. Sellega seoses tuleb märkida, et nii liidu kui ka liikmesriikide huvides on vältida seda, et sama mõistet tõlgendatakse kahel erineval viisil, millest ühte tõlgendust kohaldatakse liidu õiguse rakendamisel, teist puhtalt riigisiseses kontekstis.(18) Eelotsusetaotlus jääb ikkagi rangelt funktsionaalseks, sest Euroopa Kohus ei võta seisukohta puhtalt riigisisestes küsimustes, vaid ainult küsimustes, mille puhul võib tõlgendus mõjutada liidu õiguse ühetaolist kohaldamist. Niisugune nõue võimaldab kokku sobitada subsidiaarsuse põhimõtte ning nõude kaitsta teisese õiguse tõhusust ja ühtsust.
41.      Kohtupraktika kohaselt peavad konkreetsed asjaolud, mis võimaldavad tuvastada, et liidu õigusnormid on riigisisese õigusega muudetud vahetult ja tingimusteta kohaldatavaks, nähtuma eelotsusetaotlusest(19) või vähemalt eelotsusetaotluse esitanud kohtu vastusest Euroopa Kohtu vastavale selgituste päringule.(20) Minu analüüs rajaneb seega peamiselt teabel, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus on andnud Tšehhi õigusaktide eripärade kohta. See teave, mis võimaldab mõista, mil viisil on Tšehhi seadusandja soovinud direktiivi 2019/1024 oma riigisisesesse õiguskorda üle võtta, on seejuures eriti tähtis.
42.      Nendest kaalutlustest lähtudes tulebki käesolevas kohtuasjas analüüsida, kas sellest kohtupraktikast tulenevad tingimused on täidetud, et teha kindlaks Euroopa Kohtu pädevus.
2.      Viitamist liidu õigusele puudutava kohtupraktika kohaldamine käsitletaval juhul
a)      a.      Liidu õigusnormi ülevõtmine või lõimimine riigisisesesse õigusesse
43.      Esiteks on tarvis, et liidu õigusnorm oleks riigisisesesse õiguskorda vormiliselt üle võetud või lõimitud. See tähendab, et liikmesriigi seadusandja on asjaomase liidu õigusnormi, mis kuulus esialgu ainult liidu pädevusalasse, üle võtnud – olgu siis seaduse, määruse või muu riigisisese õigusaktiga.
44.      See tingimus on käsitletaval juhul ilmselgelt täidetud, sest nagu ma eespool märkisin, on Tšehhi seadusandja mõiste „riigi osalusega äriühing“, mis pärineb liidu riigihankeid käsitlevatest õigusnormidest(21) ja on hiljem üle võetud direktiivi 2019/1024, lõiminud teabeseadusesse. Seega tuleb asuda seisukohale, et see mõiste on muudetud riigisiseses õiguses kohaldatavaks, isegi kui seda kasutatakse valdkonnas, mis erineb a priori valdkonnast, mida pidas silmas liidu seadusandja ja milleks on avalikkuse õigus teabele.
b)      b.      Otsese ja tingimusteta viite olemasolu liidu õigusnormidele
45.      Teiseks on kohtupraktikas nõutud, et riigisisene õigus sisaldaks „otsest“ ja „tingimusteta“ viidet liidu õigusnormidele, mida tõlgendada palutakse, et teha kindlaks tegelik õiguslik seos riigisisese õigusnormi ja riigiülese õigusnormi vahel.(22) See nõue tagab, et riigisisese sätte kohaldamine sõltub rangelt liidu õigusest, mis võimaldab seega Euroopa Kohtul aidata kaasa selle ühetaolisele tõlgendamisele ja vältida ükskõik missugust lahknevust liikmesriikide vahel.
46.      Selle tingimuse kohaselt peab Euroopa Kohus seisukoha võtma üksnes juhul, kui tema sekkumine osutub vajalikuks, et tagada ühtlustamine liidu tasandil, mitte igas asjas, milles on tegemist liidu õigusest pärinevate sätetega. Kohtupraktikast tuletatud kriteeriumid on seega vahendid, mille eesmärk on teha kindlaks kohaldamisjuhtumid. Et neid konkreetsel juhtumil õigesti kohaldada, tuleb eelnevalt täpsustada mõistete „otsene viide“ ja „tingimusteta viide“ tähendust ja ulatust.
1)      1.      Otsene viide
47.      Terminit „otsene“ tuleb mõista nii, et viide peab olema sõnaselge ja ühemõtteline.(23) Need omadused eeldavad, et riigisisestes õigusaktides on väljendatud piisavalt selgelt seadusandja kavatsust viidata liidu õigusnormide sisule. Ei ole siiski nõutud, et viide liidu asjakohastele sätetele oleks sõnaselgelt olemas kohaldatava riigisisese õigusnormi tekstis, kui see on sõnastatud piisavalt täpselt ja ühemõtteliselt.
48.      Selles küsimuses tuleb märkida, et teabeseaduse artiklis 1 on märgitud, et selle seadusega „võetakse üle Euroopa Liidu asjakohased õigusnormid ning kehtestatakse teabe andmist käsitlevad sätted ja teabele vabalt juurdepääsemise õiguse kasutamise tingimused“ (kohtujuristi kursiiv).(24) Esimese joonealuse märkusega on selles tehtud mõned täpsustused, juhtides tähelepanu, et liidu õigusnormid, mis selle seadusega üle võetakse, on direktiivi 2019/1024 sätted. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab seda ka oma vastuses Euroopa Kohtu selgituste päringule.
49.      Mis puudutab konkreetsemalt „riigi osalusega äriühingu“ määratlust kõnesoleva seaduse §‑s 2a, siis tuleb märkida, et sellesse on üle võetud direktiivi 2019/1024 artikli 2 lõikes 3 esitatud määratluse sisu põhielemendid. Niisugune vastavus ilmneb eelkõige kriteeriumist, milleks on „valitsev mõju“, mida avalik-õiguslikud asutused asjaomasele ettevõtjale avaldavad – kriteerium, mille tõlgendamine ongi eelotsusetaotluse esitanud kohtu eelotsusetaotluse ese.
50.      Selgituste kohaselt, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus andis oma vastuses Euroopa Kohtu selgituste päringule, otsustas Tšehhi seadusandja tahtlikult „kohandada teabeseaduse isikuline kohaldamisala direktiivi omaga“. Seda kinnitavad ka asjakohaste sätete ja seletuskirja peaaegu identne sõnastus ning seadusele nr 241/2022 lisatud võrdlev tabel „Vastavus liidu õigusele“.
51.      Tšehhi seadusandja kavatsust luua „otsene“ viide direktiivi sätetele Euroopa Kohtu praktika tähenduses kinnitavad ettevalmistavad materjalid, millest ilmneb, et teabeseaduse esialgse redaktsiooni eesmärk oli juba võtta üle direktiiv 2003/98, st varasem normatiivakt(25). Selle õigusakti uuesti läbivaatamise järel pidas Tšehhi seadusandja vajalikuks lõimida muutmisseadusega direktiiviga 2019/1024 tehtud kohandused, et tagada riigisisese õigusliku raamistiku järjepidevus ja vastavus liidu õigusele.
52.      Seega tuleb asuda seisukohale, et Euroopa Kohtu praktikas kindlaks määratud esimene tingimus on käsitletaval juhul täidetud.
2)      2.      Tingimusteta viide
53.      Mis puudutab terminit „tingimusteta“, siis seda tuleb mõista nii, et see hõlmab kahte eraldi nõuet. See eeldab esiteks, et liidu õigusnormid, millele viidatakse, on olukorra suhtes, millega on põhikohtuasjas tegemist, piiranguteta kohaldatavad(26) ning seega ei saa eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtu tõlgendusest kõrvale kalduda.(27) Niisugune tõlgendus tuleneb kohtupraktikast, mille kohaselt on tarvis, et Euroopa Kohtu otsusel oleks põhikohtuasjas kohustuslik toime.(28)
54.      See esimene nõue on käsitletaval juhul täidetud, võttes arvesse eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitusi, millest ilmneb, et direktiivi 2019/1024 asjakohaseid sätteid kohaldatakse põhikohtuasjas piiranguteta. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, et ta isegi leidis, et ei saa Euroopa Kohtu tõlgendusest kõrvale kalduda. Liidu õiguslikes huvides on seega, et liidu õigusnorme tõlgendataks ühetaoliselt, et vältida tulevikus lahknevusi tõlgendamisel. Esitatud teave kinnitab, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab seda, kuidas Euroopa Kohus mõistet „riigi osalusega äriühing“ käesolevas kohtuasjas tõlgendab, kindlasti järgima, ehkki see puudutab konkreetselt juurdepääsuõigust.
55.      Teiseks nõuab termin „tingimusteta“, et viide puudutaks asjaomase õigusnormi kogu normatiivset konteksti ehk tehnilisemalt väljendudes liidu regulatsiooni tervikuna.(29) Järelikult ei saa liikmesriigi seadusandja viidet liidu õigusaktidest tulenevale üksikule põhimõttele kvalifitseerida „tingimusteta“ viiteks, sest Euroopa Kohtu praktika kohaldamisel niisuguse juhtumi suhtes ja seega vastusel eelotsuse küsimusele võib puududa seos põhikohtuasjaga ning see võib niisiis olla puhtalt hüpoteetiline.(30) Nõude eesmärk on vältida seda, et Euroopa Kohtule esitatakse küsimusi, millel ei ole piisavat funktsionaalset seost liidu õiguse tegeliku kohaldamisega. See nõue väljendab kohtupraktikas korduvalt üle korratud soovi piirata liidu kohtu pädevust juhtumitega, mil riigisiseste õigusaktidega muudetakse asjakohased liidu õigusnormid tõesti kohaldatavaks, mitte juhtumitega, mil nendest ammutatakse inspiratsiooni või võetakse üle lihtsalt mõned nende kontseptuaalsed elemendid.(31)
56.      Käsitletava juhtumi suhtes kohaldatuna viib see nõue selle tuvastamiseni, et Tšehhi seadusandja on võtnud direktiivi 2019/1024 teabeseadusesse üle. Ta ei piirdunud selle toimingu puhul siiski liidu õigusest tulenevate ülevõtmiskohustuste range täitmisega. Ta laiendas direktiivi esemelist kohaldamisala vastupidi aspektidele, mis puudutavad juurdepääsu teabele – valdkond, mis kuulub põhimõtteliselt riigisisesesse normatiivsesse pädevusse. Niisuguse laiendamisega laiendas liikmesriigi seadusandja direktiivi normatiivset ulatust, mistõttu määrab juurdepääsu teabele käsitletavad õigusnormid teataval määral ära liidu õigus. Niisugune algatus annab tunnistust soovist tagada riigisisese õigusliku raamistiku ühtsus ja järjepidevus liidu õiguskorra strukturaalsete nõuetega, mis ületab lihtsalt kõnealuse direktiiviga kehtestatud miinimumnõudeid.
57.      Nagu ilmneb ettevalmistavatest materjalidest, leidis Tšehhi seadusandja, et on objektiivselt „võimatu teha vahet teabele juurdepääsemise taotluse ja taaskasutamistaotluse vahel“.(32) Seega tuli pakkuda taotlejatele mõlemal juhul võrdse kohtlemise tagatisi ja võimalusi. Et üksustel, kelle ülesanne on neid taotlusi läbi vaadata, ei ole võimalust tunda huvi taotlejate põhjenduste ja kavatsuste vastu ega neid kontrollida, leidis Tšehhi seadusandja, et tuleb kehtestada ühtne õiguslik regulatsioon. Niisugust lähenemist pidasid sobivaimaks nii asutused, kelle suhtes need kohustused kehtivad, kui ka viimaks taotlejad ise.
58.      Tšehhi seadusandja otsus valida mõiste „riigi osalusega äriühing“ sama määratlus nii juurdepääsuõiguse kui ka taaskasutamise puhul kujutab riigisisest õiguslikku raamistikku struktureerivat elementi. Mõistete ühtlustamisega tagas ta esemelise ühtsuse nende kahe, traditsiooniliselt erineva regulatsiooni vahel, kehtestades riigi osalusega äriühingute suhtes samas kahekordse läbipaistvuskohustuse: kohustuse anda teavet, mis on nende valduses, ja kohustuse lubada seda taaskasutada. Niisugune lähenemine aitab lihtsustada õiguslikku raamistikku ja hoida ära lahknevused tõlgendamisel, mille erinevate regulatsioonide paralleelne kohaldamine võib kaasa tuua. Sellel on siiski ka üks peenekoelisem tagajärg: see laiendab kaudselt liidu õiguse kohaldamisala olukordadele, mis kuuluvad põhimõtteliselt ainult teabele juurdepääsemise õiguse alla. Seega on direktiivi 2019/1024 loogika lõimitud riigisisese halduslikku läbipaistvust käsitleva regulatsiooni keskmesse endasse, tugevdades süsteemi kui terviku ühtsust.(33)
59.      Nendel asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et seos Tšehhi õigusnormide ja liidu õiguse vahel on „tingimusteta“ Euroopa Kohtu praktika tähenduses. Riigisiseses seaduses ei ole piirdutud inspiratsiooni ammutamisega direktiivist 2019/1024, vaid on tagatud selle tegelik kohaldamine, laiendades selle normatiivseid tagajärgi riigisisese õigusega reguleeritud olukordadele. Niisugune esemeline ja süsteemi puudutav viide direktiivile, kombineerituna selle mõistete ja põhimõtete otsese lõimimisega, annab liidu õigusele määrava normatiivse mõju riigisisese õiguse tõlgendamisel ja kohaldamisel. Tehtud viide on seega „tingimusteta“, sest on seotud direktiivi kogu normatiivse kontekstiga, mitte ühega selle abstraktsetest põhimõtetest.
c)      c.      Liidu huvi tagada asjaomaste liidu õigusnormide ühetaoline kohaldamine
60.      Nagu eespool märkisin, on liidu õigusnormidele „otsese“ ja „tingimusteta“ viitamise nõude eesmärk sisuliselt teha kindlaks olukorrad, kus ilmneb liidu konkreetne huvi tagada nende liidu õiguse mõistete – mille liikmesriigi seadusandja on üle võtnud – ühtne ja ühetaoline tõlgendamine, et hoida ära tulevased lahknevused kohtupraktikas.
61.      Hoolimata sellest, et minu analüüsis välja toodud seos Tšehhi õigusaktide ja direktiivi 2019/1024 vahel on otsene ja tingimusteta, on ikka vaja käsitleda liidu võimalikku objektiivset huvi mõiste „riigi osalusega äriühing“ ühetaolise kohaldamise vastu käesolevas kohtuasjas.(34) Minu arvates tuleb nende kriteeriumide tegelik ulatus täielikult ilmsiks ainult siis, kui mõista selle liidule omase huvi laadi. See nõue tuleneb eelotsusetaotluse loogikast endast, sest Euroopa Kohtu pädevus on põhjendatud ainult osas, milles tekkinud küsimus ületab lihtsalt riigisisese õigusliku raamistiku.
62.      Euroopa Kohus aitab oma tõlgendamispädevust kasutades kaasa liidu õiguskorra ühtsele ja harmoonilisele ülesehitamisele. Panust, mille Euroopa Kohus peab käsitletaval juhul andma, ja tagajärgi, mis on selle pädevuse võimalikul kasutamata jätmisel, tuleb seega hinnata niisugusest funktsioonist lähtudes. Nagu ma käesolevas ettepanekus näitan, on huvi tagada ühetaoline tõlgendamine selles kohtuasjas siin ilmne.
63.      Vajadus teha kindlaks liidu huvi tõlgendada teatavat sätet, mille liikmesriigi seadusandja on üle võtnud, on seletatav sellega, et kohtupraktikast tulenevad kriteeriumid on näitlikud. Nagu juba märkisin, on need vahendid, mille eesmärk on teha kindlaks olukorrad, kus on niisugust tõlgendust tarvis.(35) Kui need kriteeriumid on täidetud, kaldutakse üldjuhul eeldama funktsionaalset seost liidu õiguskorraga, kuid niisuguse seose puudumise korral võib selle eelduse siiski ümber lükata.
64.      Et vältida juhul, kui need kriteeriumid on täidetud üksnes vormiliselt, Euroopa Kohtu pädevuse tunnustamist olukorras, kus liidul ei ole tegelikku huvi, tuleb analüüsida põhjalikumalt sätet, mille liikmesriigi seadusandja on liidu õiguskorrast üle võtnud. Seejuures on eriti tähtis selle suhe õigusnormidega, millega on võetud üle direktiiv 2019/1024.
1)      1.      Olemuslik ja lahutamatu seos teabele juurdepääsu ja teabe hilisema taaskasutamise vahel
65.      Esimesena tuleb märkida, et mõiste „riigi osalusega äriühing“ niisugusena, nagu see on üle võetud Tšehhi õigusaktidesse, on säilitanud otstarbe ja ulatuse, mis on talle antud liidu õiguses, sest see määrab ära üksused, kellel on läbipaistvuskohustus ja kohustus teha kättesaadavaks teave, mida saab taaskasutada. Selle mõiste tõlgendamist ei saa, isegi teabele juurdepääsemise õiguse kontekstis, lahutada tõlgendamisest direktiivi 2019/1024 raames, vastasel korral kahjustatakse liidu õigusliku regulatsiooni ühtsust avaandmete avatuse alal.
66.      Juurdepääs teabele on nimelt igasuguse taaskasutamisvõimaluse hädavajalik eeltingimus. Taaskasutamine direktiivi 2019/1024 tähenduses võib puudutada ainult teavet, mis on eelnevalt kättesaadavaks tehtud, st mille avalik-õiguslik asutus või riigi osalusega äriühing on teinud kättesaadavaks, austades kodanike juurdepääsuõigust. Direktiivi asjakohaste sätete teleoloogiline tõlgendus, millele heidavad valgust selle põhjendused, kinnitab muide olemusliku ja lahutamatu seose olemasolu teabele juurdepääsu ja selle hilisema taaskasutamise vahel, nagu ma tagapool näitan.
67.      Asjaolu, et juurdepääs teabele kujutab endast selle taaskasutamise olulist tingimust, ilmneb selgelt juba direktiivi 2019/1024 põhjendusest 5, milles on meenutatud, et teabele juurdepääs on põhiõigus, mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste hartas ning kätkeb endas vabadust saada ja levitada teavet avaliku võimu sekkumiseta. Viide sellele põhiõigusele oleks kasutu, kui see õigus ei aitaks saavutada direktiivis silmas peetud taaskasutuseesmärki. Põhjendus 18 kinnitab seda suhet nende kahe valdkonna vahel, täpsustades, et Euroopa taaskasutuspoliitika puudutab „kättesaadavaid avalikke andmeid“, mis eeldab eelneva juurdepääsu olemasolu.
68.      Direktiivi põhjenduses 23 on ka rõhutatud, et liikmesriigid peavad tegema kõik olemasolevad dokumendid taaskasutatavaks, välja arvatud juhul, kui juurdepääs on piiratud või välistatud riigisiseste juurdepääsu reguleerivate eeskirjade alusel, täpsustades, et direktiiv 2019/1024 rajaneb liikmesriikide olemasoleval juurdepääsukorral ega muuda riigisiseseid dokumentidele juurdepääsu norme. Need põhimõtted peegelduvad ka direktiivi artikli 1 lõike 2 mitmes sättes, mille kohaselt sõltub juurdepääs teatavat liiki dokumentidele riigisisestest õigusnormidest, samas kui selle artikli lõige 3 kinnitab taas viimaste kehtivust. Seega võimaldab direktiivi 2019/1024 artikli 4 lõige 3 avalik-õiguslikel asutustel jätta andmete taaskasutamise taotluse rahuldamata asjaomases liikmesriigis kehtivate õigusnormide või direktiivi ülevõtmise sätete alusel, mis välistavad juurdepääsu teatavatele dokumendikategooriatele. Lõpuks tuleb tõdeda, et direktiivi põhjendustes 27 ja 28 on mainitud, et liikmesriigid peavad tagama juurdepääsu andmetele, eelkõige teaduslikel eesmärkidel ning töötama välja strateegiad, mis on nõutavad nende kättesaadavaks tegemiseks.
69.      Teisena tuleb märkida, et mõlemad valdkonnad, mis on küll oma vahetu eseme poolest erinevad – üks puudutab halduslikku läbipaistvust, teine avalike andmete majanduslikku ja ühiskondlikku väärindamist –, jäävad kohaldamisel tihedalt kokkupuutuvaks ja teineteisest sõltuvaks. Direktiivi 2019/1024 analüüsist ilmneb küll, et teabele juurdepääsemise õigus, mida tunnustatakse mitme liikmesriigi õiguskorras ja rakendatakse eri haldusseadustega, nagu see on ka Tšehhi Vabariigis, peab võimaldama kodanikel ka teostada demokraatlikku kontrolli halduse üle.(36) See eesmärk ei välista siiski kuidagi, et sellel juurdepääsuõigusel võiks olla muidki eesmärke, eelkõige nõnda kättesaadavaks tehtud teabe taaskasutamine eesmärkidel, mis on samuti avaliku huvi eesmärgid ja direktiiviga hõlmatud, nagu näitab põhjenduste lugemine.
70.      Esiteks nähtub direktiivi 2019/1024 põhjendusest 14, et avaliku sektori asutuse valduses olevate dokumentide taaskasutamise võimalusega „edendatakse läbipaistvust ja vastutust“. Teiseks ilmneb direktiivi põhjendusest 16, et avaandmete põhimõtted, mille eesmärk on avaliku sektori valduses oleva teabe laialdane kättesaadavus ja taaskasutamine ärilisel või mitteärilisel eesmärgil minimaalsete õiguslike, tehniliste või rahaliste piirangutega või mingite piiranguteta ning mis edendavad teave liikumist mitte ainult majandustegevuses osalejate, vaid eelkõige üldsuse huvides, võivad mängida olulist rolli „sotsiaalse kaasatuse edendamisel“. Niisugune kinnitus osutab minu arvates kodanike huvile osaleda poliitilise tahte kujundamise protsessis demokraatlikus ühiskonnas. See avalik huvi läbipaistvuse vastu ei ole siiski vastuolus direktiivi 2019/1024 reguleerimiseesmärgiga; seda tuleb vastupidi pidada selle eesmärgiga suuresti kooskõlas olevaks.(37)
71.      Direktiiv 2019/1024 rajaneb kaudselt nende kahe valdkonna sellisel suhtel, sest sellega ei ole loodud autonoomset teabele juurdepääsemise õigust, vaid see eeldab, et igas liikmesriigis eksisteerib riigisisene tegeliku juurdepääsu regulatsioon. Liidu seadusandja soovis nimelt lõimida mõiste „taaskasutamine“ lähedasse normatiivsesse raamistikku, mille liikmesriigi seadusandja on juba loonud. Nende valdkondade kodifitseerimisega ühtses õiguslikus vahendis püüdis viimane omalt poolt hõlbustada nende lõimimist riigisissesse õiguskorda. Kumbki aitas nõnda kaasa selle lõimitud õigusliku raamistiku ühtsusele, mis koosneb korraga riigisisese õiguse ja liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluvatest elementidest.
72.      Sellest järeldub seoses käesoleva kohtuasjaga, et nendele kahele valdkonnale ühiste mõistete, eelkõige mõiste „riigi osalusega äriühing“ tõlgendamisele tuleb läheneda ühtselt, et vältida igasugust vastuolu asjakohaste õigusnormide kohaldamisel. Nende kahe regulatsiooni kunstlik lahutamine kahjustaks nimelt direktiivi 2019/1024 eesmärki tagada avaliku sektori valduses oleva teabe võimalikult ulatuslik, läbipaistev ja majanduslikult kasulik avatus. Eksisteerib seega ühetaolise tõlgendamise vajadus, mille saab tagada ainult Euroopa Kohus.
2)      2.      Lahknevate tõlgenduste oht
i)      Euroopa ühtse andmeala loomist ähvardavad ohud
73.      Kolmandana tuleb märkida, et lahknevate tõlgenduste oht juhul, kui Euroopa Kohus peaks järeldama, et ta ei ole käesolevas kohtuasjas pädev eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele vastama, ei ole sugugi teoreetiline. Autonoomne riigisisene tõlgendus võib viia selleni, et piiratakse või vastupidi laiendatakse põhjendamatult nende üksuste ringi, kes on kohustatud oma teabe kättesaadavaks tegema, kahjustades nii direktiiviga 2019/1024 taotletavat ühtlustamise eesmärki.
74.      Asjaolu, et Tšehhi seadusandja on võtnud sõnaselgelt üle mõiste „riigi osalusega äriühing“ niisugusena, nagu on määratletud direktiivis 2019/1024, et tagada juurdepääs teabele ja selle taaskasutamine, eeldab, et selle tõlgendamine riigisisesel tasandil on olemuslikult seotud liidu õiguses valitud tõlgendusega. Kui liikmesriigi kohtud peaksid seda mõistet siiski tõlgendatama autonoomselt, valitseks märkimisväärne nii terminoloogiliste kui ka funktsionaalsete lahknevuste oht. Niisugune areng viiks paratamatult selleni, et tekivad ebaühtlased riigisisesed regulatsioonid, mis rajanevad eri kriteeriumidel, mille põhjal tehakse kindlaks üksused, kes on kohustatud oma teabe kättesaadavaks tegema. Riigisisesed kohtud võivad nimelt tõlgendada seda mõistet mitte üksnes selles valdkonnas, vaid ka osas, mis puudutab õigust teabe taaskasutamisele, oma vastavate riigisiseste õiguste põhjal, mis tooks kaasa selle, et liidu õiguses sätestatud nõuetelt võetakse nende täielik tõhusus. Niisugused lahknevused kahjustaksid üldist ühtsust, mida liidu seadusandja soovib saavutada, ja kahjustaksid direktiiviga 2019/1024 taotletavate ühtlustamiseesmärkide saavutamist.(38)
75.      Liiga kitsas kontseptsioon viiks selleni, et teatavad olulised üksused – näiteks strateegilistes sektorites tegutsevad riigi osalusega äriühingud – vabastatakse andmete kättesaadavaks tegemise kohustustest, võttes kasutajatelt ja ettevõtjatelt nii peamised ressursid. Ja vastupidi, liiga lai kontseptsioon võib tuua kaasa nende kohustuste ülemäärase kohaldamise üksuste suhtes, keda ei tuleks liidu õiguse kohaselt kvalifitseerida „riigi osalusega äriühinguteks“, mis võib takistada ebaproportsionaalselt nende majanduslikku toimimist. Mõlemal juhul hävitataks Euroopa avaliku sektori valduses oleva teabe taaskasutamise regulatsiooni ühtsus ja tõhusus.
76.      Peale nende ohtude võivad tõlgendamislahknevused liikmesriikide vahel tekitada ka konkurentsimoonutusi siseturul. Eri liikmesriikides asuvatele konkureerivatele riigi osalusega äriühingutele võidakse kehtestada radikaalselt erinevaid kättesaadavaks tegemise kohustusi olenevalt ulatusest, mille iga riigisisene seadusandja sellele mõistele omistab. Niisugune killustumine tooks kaasa tasakaalustamatuse haldus‑ ja majanduskoormustes, mis nendel üksustel lasuvad, tekitades nii kunstlikke konkurentsieeliseid, millel ei ole mingit alust liidu seadusandja kavatsuses. Eesmärk tagada võrdsus konkurentsitingimustes, mis on kogu avatud ja ühtlustatud andmepoliitika aluseks, satuks seega tõsiselt ohtu.
77.      Pealegi oleks mõiste „riigi osalusega äriühing“ ühetaolise tõlgendamise puudumine eriti problemaatiline selle struktureeriva rolli tõttu direktiivis 2019/1024. See mõiste määrab nimelt ära ühe keskse elemendi direktiivi isikulises kohaldamisalas ja sellest sõltub nende isikute kindlakstegemine, kellel on avatuse tagamise ja taaskasutamise kohustused. Killustumine tõlgendamise läbi tekitaks õiguslikku ebakindlust nii avalik-õiguslikele asutustele kui ka eraõiguslikele osalejatele ning põhjustaks ohu, et pärsitakse uuendusalgatusi, mis rajanevad avalike andmete piiriülesel taaskasutamisel. See läheks vastuollu direktiivi põhieesmärgiga soodustada avaliku sektori andmete ulatuslikku, läbipaistvat ja majanduslikult kasulikku kättesaadavaks tegemist kogu liidus.(39)
78.      See püüdlus eeldab, et luuakse Euroopa ühtne andmeala, mis rajaneb ühistel kriteeriumidel ja vastastikusel usaldusel nende kohustuste ulatusse, mis avalik-õiguslikel üksustel lasuvad. Igasugune lahknevus mõiste „riigi osalusega äriühing“ määratlemisel takistaks selle ala loomist, piirates andmete koostalitlusvõimet, takistades piiriüleseid taaskasutamisi ning vähendades ettevõtjate võimekust arendada toimivaid digiteenuseid ja ‑tooteid kogu liidus. Selle mõiste ühetaoline tõlgendamine ei ole niisiis kaugeltki lihtsalt terminoloogiline arutelu, vaid see kujutab endast avaliku sektori valduses oleva teabe taaskasutamise suhtes kohaldatava Euroopa õigusliku raamistiku ühtsuse ja tõhususe panti.
ii)    Ohud riigisisesele normatiivsele ühtsusele
79.      Mõiste „riigi osalusega äriühing“ ühetaolise tõlgendamise kasuks otsustamine on hädavajalik eelkõige selleks, et kaitsta riigisisest normatiivset ühtsust. Selle mõiste diferentseeritud mõistmine samas riigisiseses õiguskorras olenevalt sellest, kas tegemist on teabele juurdepääsu või teabe taaskasutamisega, viiks nimelt nendel kahel eesmärgil esitatavate taotluste suhtes kohaldatavate menetluslike tingimuste mitmekesisuseni. Selline olukord sobiks siiski raskesti kokku süsteemi ühtsuse nõuetega, sest nagu juba märkisin, eeldab teabe taaskasutamine loogiliselt, et eelnevalt anti sellele juurdepääs.(40) Mulle näib, et samasuguste kaalutluste tulemusena kehtestaski Tšehhi seadusandja ühtlustatud regulatsiooni.(41)
80.      Õiguskindluse põhimõtte järgimine kõneleb samuti selle kasuks, et mõistet „riigi osalusega äriühing“ tuleb samas riigisiseses õiguskorras tõlgendada ühetaoliselt. Õigussubjektid peavad saama selgitada kindlalt välja, kas nad kuuluvad asjakohaste õigusnormide kohaldamisalasse. Kui seda mõistet tõlgendada erinevalt olenevalt asjaomasest reguleeritavast valdkonnast, oleks tulemuseks normatiivse ennustamatuse olukord, mis takistaks asjaomastel üksustel oma õigusi ja kohustusi väga hästi teada. Niisugune õiguskindlusetus oleks aga vastuolus õigusnormi ettenähtavuse ja stabiilsuse üldpõhimõttega, millel on liidu õiguses eriline tähtsus. Üksnes ühtne ja läbiv tõlgendus võimaldab tagada, et asjaomased üksused suudavad oma teabe või juurdepääsu andmise kohustusi täpselt hinnata.(42)
81.      Lisaks nõuab liidu õiguses kohaldatav võrdse kohtlemise põhimõte, et mõiste „riigi osalusega äriühing“ määratletaks ühetaoliselt. Lahknevad tõlgendused olenevalt õiguslikust kontekstist võivad viia selleni, et objektiivselt sarnaseid üksusi kohaldatakse erinevalt lihtsalt olenevalt sellest, kas taotleja tugineb teabele juurdepääsemise õigusele või taaskasutamisõigusele. Niisugune erinev kohtlemine ei oleks õigustatud ja võib kujutada endast sarnaste olukordade erinevat käsitamist. Võrdse kohtlemise põhimõte kohustab vastupidi käsitama samalaadseid olukordi samamoodi, kui puuduvad mõjuvad põhjused, mis vahetegemist õigustaksid.(43) Määratluse killustamine asjaomaste valdkondade kaupa on sellega selgelt vastuolus.
82.      Üks teine argument tuleneb tõhususe põhimõttest, mille kohaselt peavad liidu õigusnormid olema täielikult tõhusad. Mõiste „riigi osalusega äriühing“ lahknev tõlgendamine võib seada ohtu asjaomaste direktiivide eesmärgid, st läbipaistvuse ja avaliku vastutuse edendamise ning funktsionaalse teabe siseturu loomise. Kui üksusi kvalifitseeritaks olenevalt õigusvaldkonnast erinevalt, võib see praktikas kaasa tuua märkimisväärseid takistusi juurdepääsul teabele ja teabe taaskasutamisel. Niisugune killustumine kahjustaks liidu õiguse tõhususe saavutamist ja võtaks õigusnormidelt nende soovitava toime. Ja vastupidi, ühetaoline tõlgendus tagab asjaomaste õigusnormide ühtse kohaldamise ja täieliku tõhususe.
83.      Eelnevates punktides esitatud põhjustel leian, et liidul on endiselt ilmne huvi tagada kõnesoleva mõiste ühetaoline tõlgendamine – avaliku sektori valduses oleva teabe läbipaistvust ja taaskasutamist reguleeriva raamistiku üldise ühtsuse hädavajalik tingimus. Niisugusest vaatevinklist peab Euroopa Kohus seda nõuet arvesse võtma ja aitama ise kaasa sellele ühtsusele, kasutades täielikult oma tõlgendamispädevust.
3.      Vahejäreldus
84.      Sellest järeldub, et Euroopa Kohus on pädev võtma seisukohta mõiste „riigi osalusega äriühing“ tõlgendamise küsimuses põhikohtuasja kontekstis. Otsese ja tingimusteta seose olemasolu riigisiseste õigusaktide ja direktiivi 2019/1024 vahel koos liidu ilmse huviga tagada selle mõiste ühetaoline tõlgendamine õigustab seda, et pidada küsimust, mis tekib, Euroopa Kohtu eelotsusepädevusse kuuluvaks. Seega tuleb sisulistes küsimustes analüüsida ulatust, mis peab olema mõistel „riigi osalusega äriühing“, lähtudes selle direktiivi normatiivsest raamistikust ja selle lõimimisest Tšehhi õigusesse.
VI.    Ettepanek
Euroopa Kohus on pädev vastama küsimustele, mille Městský soud v Praze (Praha linnakohus, Tšehhi Vabariik) on oma 23. juuli 2024. aasta otsusega esitanud.
1      Algkeel: prantsuse.
2      ELT 2019, L 172, lk 56.
3      18. oktoobri 1990. aasta kohtuotsus Dzodzi (C‑297/88 ja C‑197/89, edaspidi „kohtuotsus Dzodzi“, EU:C:1990:360).
4      ELT 2014, L 94, lk 243.
5      Avaandmete (Open Data) liikumine sai alguse Ameerika Ühendriikides 1957. ja 1958. aastal, kui rahvusvahelisel geofüüsika aastal loodi rahvusvaheline võrgustik World Data Center System, et koguda ja muuta vabalt kättesaadavaks suured teadusandmestikud. Seejärel, 1966. aastal sai see õigusliku aluse õigusakti Freedom of Information Act näol – õiguslik alus, mida tugevdati 2007. aastal Open Government Actiga, millega tehti läbipaistvusest ja avaandmete levitamisest valitsuse prioriteedid. Seejärel laienes liikumine Euroopasse, eelkõige Ühendkuningriiki ja Prantsusmaale, kus riikide algatused õhutasid avaandmete avatust ja taaskasutamist. See areng tegi Open Data’st järk-järgult ülemaailmse ürituse, mille eesmärk on parandada juurdepääsu teadmistele, soodustada innovatsiooni ja tugevdada kodanike osalemist (Noyer, J.‑M., ja Carmes, M., „Le mouvement „Open data“ dans la grande transformation des intelligences collectives“, Les débats du numérique, Paris 2013, lk 137).
6      Vt eelkõige direktiivi 2019/1024 põhjendused 3, 7, 15, 18, 36, 47, 61 ja 65.
7      Vt eelkõige direktiivi 2019/1024 põhjendused 2, 15, 17–19, 34, 66 ja 68.
8      Vt eelkõige direktiivi 2019/1024 põhjendused 3, 14, 27, 31, 32, 36, 46, 66–69.
9      Vt eelkõige direktiivi 2019/1024 põhjendused 6, 11, 16, 23, 26, 49, 52 ja 70.
10      Vt 22. mai 2025. aasta kohtuotsused komisjon vs. Läti (avaandmete ja avaliku sektori valduses oleva teabe taaskasutamise direktiiv) (C‑238/23, EU:C:2025:374), komisjon vs. Bulgaaria (avaandmete ja avaliku sektori valduses oleva teabe taaskasutamise direktiiv) (C‑237/23, EU:C:2025:373), komisjon vs. Belgia (avaandmete ja avaliku sektori valduses oleva teabe taaskasutamise direktiiv) (C‑215/23, EU:C:2025:371), komisjon vs. Madalmaad (avaandmete ja avaliku sektori valduses oleva teabe taaskasutamise direktiiv) (C‑213/23, EU:C:2025:370).
11      Mitu teist liikmesriiki – eelkõige Eesti Vabariik, Horvaatia Vabariik, Portugali Vabariik, Rumeenia, Slovaki Vabariik ja Soome Vabariik – näivad olevat samuti otsustanud reguleerida andmete taaskasutamist ja juurdepääsu teabele ühtlustatud õigusliku raamistiku raames.
12      Õigus tutvuda dokumentidega, mis on eranditult riigi ametiasutuste valduses, kuulub liidu õiguse praeguses arenguetapis liikmesriikide reguleerimispädevusse, nemad määravad kindlaks selle õiguse ulatuse ja kasutamise korra oma riigisiseste läbipaistvust käsitlevate õigusnormidega. Liidul ei ole mingit üldist regulatsiooni, millega kehtestataks otse kohustusi liikmesriigi ametiasutustele; ainult mõnes konkreetset sektorit käsitlevas õigusaktis – eelkõige keskkonnateabe ja avaliku sektori valduses oleva teabe alal – on ette nähtud miinimumnõuded. Niisuguseid reguleerimisi ei saa siiski tõlgendada nõnda, et nendega nähakse ette üldine õigus tutvuda riigi haldusdokumentidega, ning seega on see õigus suuresti ühtlustamata ja seda reguleerib riigisisene õigus.
13      21. novembri 2024. aasta kohtuotsus HP – Hrvatskapošta (C‑336/23, EU:C:2024:979).
14      Vt 15. novembri 2016. aasta kohtuotsus Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, punkt 40).
15      Vt kohtuotsus Dzodzi (punktid 34 ja 35), 14. veebruari 2019. aasta kohtuotsus Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, punkt 47) ning 10. detsembri 2020. aasta kohtuotsus J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:1011, punkt 31).
16      Vt 16. juuni 2016. aasta kohtuotsus RodríguezSánchez (C‑351/14, EU:C:2016:447, punkt 55), 10. detsembri 2020. aasta kohtuotsus J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:1011, punkt 32), 5. detsembri 2024. aasta kohtuotsus Tallinna Kaubamaja Grupp ja KIA Auto (C‑606/23, EU:C:2024:1004, punkt 17) ning 19. juuni 2025. aasta kohtuotsus Hôtel Plaza (C‑419/24, EU:C:2025:464, punkt 29).
17      Vt 24. novembri 2022. aasta kohtuotsus Cafpi ja Aviva assurances (C‑691/21, EU:C:2022:926, punktid 30–32) ning 13. novembri 2025. aasta kohtuotsus Šiľarský (C‑197/24, EU:C:2025:876, punktid 35–37).
18      Vt kohtujurist Bobeki ettepanek kohtuasjas J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, punkt 61).
19      Vt 16. novembri 2023. aasta kohtuotsus BG (ilma loata laenude andmine) (C‑427/22, EU:C:2023:877, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
20      Vt näiteks 16. juuni 2016. aasta kohtuotsus RodríguezSánchez (C‑351/14, EU:C:2016:447, punkt 63), 30. jaanuari 2020. aasta kohtuotsus Generics (UK) jt (C‑307/18, EU:C:2020:52, punkt 28), 24. novembri 2022. aasta kohtuotsus Cafpi ja Aviva assurances (C‑691/21, EU:C:2022:926, punktid 29 ja 33) ning 5. juuli 2024. aasta kohtumäärus EUROCASH1 (C‑788/23, EU:C:2024:589, punkt 20).
21      Konkreetsemalt mõiste, mida on silmas peetud direktiivi 2014/25 artikli 4 lõikes 2.
22      Vt kohtuotsus Dzodzi (punktid 34 ja 36), 28. märtsi 1995. aasta kohtuotsus KleinwortBenson (C‑346/93, EU:C:1995:85, punkt 16) ning 13. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Baltijas StarptautiskāAkadēmija ja Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 ja C‑318/21, EU:C:2022:785, punkt 35).
23      Vt 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Cicala (C‑482/10, EU:C:2011:868, punkt 25) ja 7. novembri 2013. aasta kohtuotsus Romeo (C‑313/12, EU:C:2013:718, punktid 19–38). Vt ka kohtujurist Cruz Villalóni ettepanek kohtuasjas Allianz HungáriaBiztosító jt (C‑32/11, EU:C:2012:663, punkt 29).
24      Tšehhikeelne originaalversioon: „Tento zákon zapracovává příslušné předpisy Evropské unie a upravuje pravidla pro poskytování informací a dále upravuje podmínky práva svobodného přístupu k těmto informacím.“
25      Vt käesoleva ettepaneku punkt 31.
26      Vt 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Cicala (C‑482/10, EU:C:2011:868, punkt 27).
27      Vt 9. septembri 2014. aasta kohtumäärus Parva InvestitsionnaBanka jt (C‑488/13, EU:C:2014:2191, punkt 29).
28      Vt 28. märtsi 1995. aasta kohtuotsus KleinwortBenson (C‑346/93, EU:C:1995:85, punktid 23 ja 24), 17. juuli 1997. aasta kohtuotsus Leur-Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, punkt 27 jj) ning 17. juuli 1997. aasta kohtuotsus Giloy (C‑130/95, EU:C:1997:372, punkt 24 jj).
29      Vt selle kohta kohtujurist Cruz Villalóni ettepanek kohtuasjas Allianz HungáriaBiztosító jt (C‑32/11, EU:C:2012:663, punkt 29) ning kohtujurist Pikamäe ettepanek liidetud kohtuasjades Deutsche Post jt (C‑203/18 ja C‑374/18, EU:C:2019:502, punkt 49).
30      Vt selle kohta kohtujurist Jacobsi ettepanek kohtuasjas Leur-Bloem (C‑28/95, EU:C:1996:332, punkt 75) ja kohtujurist Tizzano ettepanek kohtuasjas Adam (C‑267/99, EU:C:2001:190, punkt 34). Vt ka kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomeri kohtuasjas Kofisa Italia (C‑1/99 ja C‑226/99, EU:C:2000:498) esitatud ettepaneku punkt 32, mille kohaselt „peab Euroopa Kohus seisukoha võtma ainult juhul, kui vaidluse faktiline ja õiguslik kontekst kuuluvad ühenduse normi kohaldamisalasse“.
31      Vt 10. detsembri 2020. aasta kohtuotsus J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:1011, punkt 44 jj), milles Euroopa Kohus välistas otsese ja tingimusteta viite olemasolu põhjendusel, et riigisisestes õigusnormides piirduti mõistete laenamisega liidu õigusest, muutmata kohaldatavaks õiguslikku raamistikku tervikuna. Konkreetselt ei soovinud liikmesriigi seadusandja laiendada isikuandmete kaitse üldmäärust väljapoole sellele omast kohaldamisala, vaid muutis selle eset ja ulatust, kohandades seda teistsugusele õiguslikule kontekstile.
32      Vt käesoleva ettepaneku punkt 11.
33      Käsitletava juhtumi eripäral on teatav analoogia juhtumiga, mil liikmesriigi seadusandja võtab liidu õigusnorme üle omal algatusel, et tagada puhtalt riigisiseste olukordade suhtes ja liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluvate olukordade suhtes kohaldatava regulatsiooni ühtlustamine (vt 21. novembri 2019. aasta kohtuotsus Deutsche Post jt, C‑203/18 ja C‑374/18, EU:C:2019:999, punkt 40).
34      Siin valitud lähenemine vastab laias laastus lähenemisele, mille valis kohtujurist Bobek oma ettepanekus kohtuasjas J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, punkt 60 jj). Ta tõstatas põhjendatult küsimuse, kas niisugune liidu huvi peab olema kinnitust leidnud kõigil juhtudel või peab analüüs olema diferentseeritud olenevalt iga juhtumi konkreetsetest asjaoludest. Selle lähenemise kohaselt peab Euroopa Kohus konkreetselt kindlaks tegema niisuguse huvi olemasolu igal üksikjuhtumil.
35      Vt käesoleva ettepaneku punkt 46.
36      Oma vastuses Euroopa Kohtu selgituste päringule seletab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et teabeseaduse eesmärk on tagada avalikkuse põhiseaduslik õigus avalik-õiguslike asutuste, kohalike omavalitsuste ning muude avalik-õiguslike institutsioonide ja riigi osalusega äriühingute valduses olevale teabele. Alates 2016. aastast sisaldab see seadus ka avaandmeid käsitlevat üldsätet, millega selle eesmärki laiendatakse avaliku sektori valduses oleva teabe taaskasutamise edendamisele.
37      Vt käesoleva ettepaneku punkt 30.
38      Lenaerts, K., Gutman, K., ja Nowak, J. T., EU Procedural Law, 2e éd, Oxford 2023, punkt 6.29, lk 259; autorid selgitavad, et tunnustades oma tõlgendamispädevust, väldib Euroopa Kohus seda, et asjaomased liidu õigusnormid hakkavad oma elu elama. Niisugune oleks aga just vältimatu tulemus, kui Euroopa Kohus peaks käesolevas kohtuasjas mitte kasutama oma pädevust tõlgendada mõistet „riigi osalusega äriühing“, sh juurdepääsuõigusest lähtudes.
39      Vt käesoleva ettepaneku punkt 27 jj.
40      Vt käesoleva ettepaneku punkt 66 jj.
41      Vt käesoleva ettepaneku punkt 57.
42      Euroopa Kohus on pidevalt otsustanud, et õiguskindluse nõude täitmiseks on eriti oluline, et eraõiguslike isikute õiguslik olukord oleks selge ja täpne, võimaldades neil teada kõiki oma õigusi ja kohustusi ning neile tugineda, vajaduse korral liikmesriigi kohtutes (vt 15. novembri 2001. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia, C‑49/00, EU:C:2001:611, punkt 22, ja 20. novembri 2003. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa, C‑296/01, EU:C:2003:626, punkt 55).
43      Vt 15. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Gualtierivs. komisjon (C‑485/08 P, EU:C:2010:188, punkt 70) ja 20. novembri 2025. aasta kohtuotsus Siegfried PharmaChemikalien (C‑617/24, EU:C:2025:908, punkt 40).