62006CC0265
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
VERICA TRSTENJAK
esitatud 13. detsembril 2007 (
1
)
Kohtuasi C-265/06
Euroopa Ühenduste Komisjon
versus
Portugali Vabariik
„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Kaupade vaba liikumine — EÜ artiklid 28 ja 30 — EMP lepingu artiklid 11 ja 13 — Koguselised impordipiirangud — Samaväärse toimega meetmed — Mootorsõidukid — Toonkilede kinnitamine klaasidele”
I. Sissejuhatus
1.
Euroopa Ühenduste Komisjon esitas EÜ artikli 226 alusel hagi, milles palub tuvastada, et kuna Portugali Vabariik on vastu võtnud siseriiklikud õigusnormid, mis keelavad toonkilede kinnitamise sõidu- ja kaubaautode klaasidele, on ta rikkunud EÜ artiklitest 28 ja 30 ning 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingu (
2
) (edaspidi „EMP leping”) artiklitest 11 ja 13 tulenevaid kohustusi.
II. Õiguslik raamistik
A. Ühenduse õigus
1. Esmane ühenduse õigus
2.
EÜ artikkel 28 keelab liikmesriikidevahelised koguselised impordipiirangud ja kõik samaväärse toimega meetmed.
3.
EÜ artikli 30 kohaselt on lubatud impordikeelud või -piirangud, kui need on õigustatud avaliku julgeoleku ja inimeste elu ja tervise kaitsmise seisukohalt, kuivõrd need ei kujuta endast suvalise diskrimineerimise vahendit või liikmesriikidevahelise kaubanduse varjatud piiramist.
2. Direktiivid 2001/92/EÜ ja 92/22/EMÜ
4.
Direktiivi 2001/92/EÜ (
3
) (edaspidi „direktiiv 2001/92”) eesmärk on nõukogu direktiivi 92/22/EMÜ mootorsõidukite ja nende haagiste turvaklaaside ja klaasmaterjali kohta ning nõukogu direktiivi 70/156/EMÜ mootorsõidukite ja nende haagiste tüübikinnituse kohta kohandamine tehnika arenguga.
5.
Direktiivi 92/22/EMÜ (
4
) (edaspidi „direktiiv 92/22”) eesmärk on ühtlustatud tüübikinnitusmenetluse sisseviimine turvaklaaside ja klaasmaterjali suhtes, mis on mõeldud paigaldamiseks tuuleklaaside või muude klaaside või vaheplaatidena mootorsõidukitele ja nende haagistele.
6.
Direktiivi 92/22 kohaldatakse direktiiviga 2001/92 muudetud versioonis klaasidele, mille otstarve on päikesekiirguse eest kaitsmine (toonklaasid), see ei laiene aga toonkiledele, mis kinnitatakse sõidu- ja kaubaautode klaasidele alles pärast sõidukite kasutuselevõttu.
7.
Direktiivi 2001/92 põhjendus 3 ning II B lisa viitavad omakorda üld- ja erispetsifikaate, katseid ja tehnilisi nõudeid käsitlevatele sätetele, mis on kehtestatud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Euroopa Majanduskomisjoni eeskirja nr 43 Euroopa Ühenduse poolt vastuvõetud uusima redaktsiooniga (
5
) (edaspidi „eeskiri nr 43”), millest tuleneb, et turvaklaaside normaalne valgusläbilaskvus peab olema vähemalt 70%, samas ei tohi tuuleklaaside valgusläbilaskvus olla väiksem kui 75%. (
6
)
8.
Tagaakende minimaalset valgusläbilaskvust ei ole seevastu ette nähtud. See tähendab, et toonklaasidega või toonkiledega sõiduki tagaakende ja tagaklaasi valgusläbilaskvus võib olla väga nõrk, kui sõidukil on olemas kaks küljepeeglit.
B. Siseriiklik õigus
9.
Direktiiv 2001/92 võeti Portugali õigusesse üle 11. märtsi 2003. aasta dekreetseadusega nr 40/2003 (
7
) (edaspidi „dekreetseadus nr 40/2003”).
10.
Dekreetseaduse nr 40/2003 artikli 2 lõige 1 sätestab järgmist: „Toonkilede kinnitamine sõidu- ja kaubaautode klaasidele, välja arvatud nõuetekohased kleebised ja tumedad mittepeegeldavad kiled kerepindadel, on keelatud”.
11.
Dekreetseaduse nr 40/2003 artikkel 5 määrab, et alates selle sätte jõustumisest keeldub Direcção-Geral de Viação (maanteeamet) EÜ tüübikinnituse ja siseriikliku tüübikinnituse andmisest nendele sõidukimudelitele, mis ei vasta dekreetseaduse nr 40/2003 sätetele turvaklaaside kohta.
III. Kohtueelne menetlus
12.
Komisjon saatis 1. aprillil 2004 Portugali valitsusele märgukirja, milles ta järeldas, et kuna Portugali Vabariik on jõustanud dekreetseaduse nr 40/2003 artikli 2, mis keelab toonkilede kinnitamise sõidu- ja kaubaautode klaasidele, ilma et ta oleks eelnevalt komisjonile esitanud selle siseriikliku õigusakti eelnõu, on Portugali Vabariik rikkunud EÜ artiklitest 28 ja 30, EMP lepingu artiklitest 11 ja 13 ning direktiivi 98/34/EÜ (edaspidi „direktiiv 98/34”) (
8
) artiklist 8 tulenevaid kohustusi.
13.
Portugali valitsus väitis oma 28. juuni 2004. aasta kirjas, et kõnealune keeld kujutab endast sisejulgeoleku, eriti avaliku korra ja liiklusohutuse meedet, mis on EÜ artikli 30 kohaselt lubatud.
14.
Komisjon saatis 22. detsembri 2004. aasta kirjaga Portugali valitsusele põhjendatud arvamuse. Selles väljendas komisjon oma veendumust, et kuna dekreetseaduse nr 40/2003 artiklis 2 sisalduv keeld takistab mõnes teises liikmesriigis või EMP lepingu osalisriigis seaduslikult toodetud ja turule toodud toonkilede turustamist, on Portugali Vabariik rikkunud EÜ artiklitest 28 ja 30 ning EMP lepingu artiklitest 11 ja 13 tulenevaid kohustusi. Lisaks heidab komisjon uuesti ette direktiivi 98/34 artiklis 8 sisalduva teatamiskohustuse rikkumist.
15.
Komisjon kutsus Portugali valitsust võtma põhjendatud arvamuse järgimiseks vajalikke meetmeid kahe kuu jooksul arvamuse kättesaamisest.
16.
Seepeale teatas Portugali valitsus 22. juuli 2005. aasta kirjaga oma kavatsusest tühistada dekreetseaduse nr 40/2003 artikkel 2. Lisaks andis ta teada tehnilise standardi eelnõu väljatöötamisest, mis viiakse lõpule ning on valmis direktiivi 98/34 kohaseks komisjoni teavitamiseks tõenäoliselt kaks nädalat pärast suvepuhkuse lõppu.
17.
Pärast toonkilede mootorsõidukite klaasidele kinnitamise tehnilisi reegleid kehtestava määrusdekreedi eelnõu (
9
) esitamist komisjonile 21. detsembril 2005 otsustas viimane direktiivi 98/34 artikli 8 rikkumist puudutava väite tagasi võtta.
18.
Seevastu väidet, mis käsitleb dekreetseaduse nr 40/2003 artiklis 2 sätestatud toonkilede sõidu- ja kaubaautode klaasidele kinnitamise keelu vastuolu EÜ artikliga 28 ja EMP lepingu artikliga 11, peab komisjon oma hagis jätkuvalt asjakohaseks, sest temale teadaolevalt ei ole Portugali Vabariik vaidlusalust siseriiklikku sätet siiani tühistanud.
IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
19.
Komisjon palub oma hagiavalduses, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 16. juunil 2006:
1)
tuvastada, et kuna Portugali Vabariik on keelanud 11. märtsi 2003. aasta dekreetseaduse nr 40/2003 artiklis 2 toonkilede kinnitamise mootorsõidukite klaasidele, on ta rikkunud EÜ artiklitest 28 ja 30 ning EMP lepingu artiklitest 11 ja 13 tulenevaid kohustusi, sest see keeld takistab mõnes teises liikmesriigis või EMP lepingu osalisriigis seaduslikult toodetud ja/või seal turule toodud toonkilede turustamist Portugalis;
2)
mõista kohtukulud välja Portugali Vabariigilt.
20.
Portugali valitsus palub 11. septembril 2006 saabunud kostja vastuses:
1)
jätta rahuldamata hagi, milles palutakse tuvastada, et kuna Portugali Vabariik on keelanud 11. märtsi 2003. aasta dekreetseaduse nr 40/2003 artiklis 2 toonkilede kinnitamise mootorsõidukite klaasidele, on ta rikkunud EÜ artiklitest 28 ja 30 ning EMP lepingu artiklitest 11 ja 13 tulenevaid kohustusi, sest see keeld takistab mõnes teises liikmesriigis või EMP lepingu osalisriigis seaduslikult toodetud ja/või seal turule toodud toonkilede turustamist Portugalis, kuna sellel järeldusel puudub ese, sest Portugali Vabariik on otsustanud üldiselt lubada toonkilede kinnitamist mootorsõidukite klaasidele;
2)
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
21.
Pärast komisjoni 21. novembri 2006. aasta repliigi ja Portugali valitsuse 5. veebruari 2007. aasta vasturepliigi saabumist lõpetati kirjalik menetlus.
22.
Ettevalmistavate meetmete raames esitas Euroopa Kohus pooltele kaks küsimust, millele nad on vastanud.
23.
Komisjoni ja Portugali valitsuse esindajad esitasid oma seisukohad 7. novembri 2007. aasta suulisel istungil.
V. Poolte peamised argumendid
24.
Komisjon on seisukohal, et vaidlusalune Portugali õigusnorm, mis keelab toonkilede kinnitamise mootorsõidukite klaasidele, kujutab endast EÜ artikliga 28 ja EMP lepingu artikliga 11 vastuolus olevat koguselise impordipiiranguga samaväärse toimega meedet, sest see keeld takistab mõnes teises liikmesriigis või EMP lepingu osalisriigis seaduslikult toodetud ja/või seal turule toodud toonkilede turustamist Portugalis. Võib eeldada, et potentsiaalsed huvilised, kaupmehed või üksikisikud ei osta neid kilesid, teades, et neid ei tohi mootorsõidukite klaasidele kinnitada.
25.
Komisjon möönab, et ühenduse tasandi ühtlustamismeetmete puudumisel on liikmesriikide pädevuses otsustada, millisel määral soovivad nad tagada liiklusohutuse kaitset oma territooriumil. Liikmesriikidel lasub siiski kohustus tõendada, et nende poolt kehtestatud õigusnormid on taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalikud ja proportsionaalsed, kui need võivad otseselt või kaudselt, tegelikult või potentsiaalselt liikmesriikidevahelist kaubandust takistada.
26.
Komisjon on seisukohal, et Portugali Vabariik on jätnud esitamata asjakohase teabe — näiteks uuringud, aruanded või statistika —, mis lubaks vajaduse korral järeldada, et sellised kaupade vaba liikumise piirangud nagu vaidlusalused piirangud on õigustatud EÜ artiklis 30 ja EMP lepingu artiklis 11 esitatud põhjustega või ülekaalukate üldiste huvidega ning et toonkile kasutamine olenemata selle toonist ja omadustest, eriti mis puutub valgusläbilaskvusesse, kujutab endast ohtu avalikule korrale ja/või liiklusohutusele.
27.
Portugali valitsus ei vaidlusta hagis esitatud asjaolusid. Seevastu vaidlustab ta komisjoni poolt teatud asjaoludele antud hinnangu. Ta peab vaidlustatud keeldu õigustatuks, sest liikmesriikidel on EÜ artikli 30 alusel pädevus võtta vastu vajalikke õigusnorme sisejulgeoleku ja avaliku korra ning liiklusohutuse tagamiseks.
28.
Dekreetseaduse nr 40/2003 artikli 2 lõikes 1 sätestatud keelu eesmärk oli tagada, et säilib võimalus sõidukites olevate inimeste ja kaupade jälgimiseks ja tuvastamiseks. Sel eesmärgil oli vaja keelata sõiduautode ja kaubaautode sõitjate poolt kasutatavate ruumide klaaside optiliste omaduste muutmine.
29.
Portugali valitsus käsitleb vaidlusalust keeldu sisejulgeoleku tagamise meetmena. Ta toob esile, et sõiduautodes viibijate ja kaubaautodes asuvate kaupade selge visuaalne tuvastatavus on oluline kuritegevuse ennetamise ja selle vastu võitlemise ning liiklusohutuse seisukohast, kuna see hõlbustab sõiduki istmete nõuetekohase kasutamise ning turvavöö eeskirjadele vastava kasutamise kontrolli. Ei ole olemas vähem piiravaid meetmeid, mis tagaksid sisejulgeoleku ja liiklusohutuse elluviimise eesmärgi saavutamise.
VI. Õiguslik hinnang
A. Sissejuhatavad märkused
30.
Direktiivi 92/22 põhjendustest nähtub, et ühenduse õiguse selle sätte vastuvõtmine kuulub meetmete hulka, mis võetakse, et Euroopa Ühenduse siseturu järkjärguline rajamine 31. detsembriks 1992 täieulatusliku ühtlustamise meetodit kasutades lõpule viia. Nimetatud seadusandliku algatuse eesmärk oli kõrvaldada ühtlustatud tüübikinnitusmenetluse sisseviimise ning sellega kaasneva turvaklaase käsitlevate liikmesriikide eeskirjade ühtlustamise kaudu olemasolevad erisused, mis võiksid viia kaubandustõkete tekkimiseni.
31.
EMÜ tüübikinnitusmärgi („EÜ tüübikinnitus” vastavalt direktiiviga 2001/92 kasutuselevõetud terminoloogiale) kinnitamine igale osa tüübikinnituse saanud tüübile vastavale turvaklaasitüübile tähendab, et kõnealust tüüpi turvaklaasi ei ole teistes liikmesriikides enam vaja tehniliselt kontrollida. Seega tuleb siseturu lõpuleviimise eesmärgi kõrval siiski arvesse võtta ka liiklusohutuse nõudeid, pidades silmas erinevaid riske, mis tulenevad nende klaaside kasutamisest.
32.
Dekreetseaduse nr 40/2003 artikkel 5 paneb Portugali maanteeametile kohustuse keelduda EÜ tüübikinnituse andmisest nendele sõidukimudelitele, mis ei järgi dekreetseaduse nr 40/2003 turvaklaase käsitlevaid sätteid. Seega on vaieldamatult hõlmatud dekreetseaduse nr 40/2003 artikli 2 lõike 1 kohase toonkilede sõidu- ja kaubaautode klaasidele kinnitamise keelu rikkumine.
33.
Võttes arvesse, et EÜ tüübikinnituse andmine toimub direktiivi 92/22 sätetest juhindudes, näib esmalt õige võtta see ühenduse norm käesolevas asjas võimaliku liikmesriigi kohustuste rikkumise hindamise aluseks. Selle vastu räägib siiski asjaolu, et kõnealune direktiiv, nagu eespool mainitud, laieneb küll toonklaasidele, aga mitte toonkiledele. Seda valdkonda käsitlevad siseriiklikud meetmed ei ole seega ühenduse tasandil ühtlustatud. Senikaua on liikmesriikidel ühiste või ühtlustatud sätete puudumise korral kohustus tagada asutamislepingus sätestatud põhiõiguste kaitse, mille hulka kuulub ka kaupade vaba liikumine kui üks olulisemaid põhimõtteid. (
10
)
34.
Ühtlustamise puudumise tõttu selles valdkonnas kandub materiaalõiguslik raamistik, millest lähtudes peab Euroopa Kohus hindama vaidlusaluste Portugali õigusnormide kooskõla ühenduse õigusega, seega EÜ asutamislepingu ja EMP lepingu kaupade vaba liikumist käsitlevatele esmase õiguse normidele. (
11
)
35.
Arvestades tõendamiskoormise protsessuaalset jaotust, tuleb viidata sellele, et EÜ artikli 226 kohase liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse raames lasub sellise rikkumise tõendamise koormus komisjonil. Seevastu kostjast liikmesriigi ülesanne end esitatud andmete ja nendest tulenevate järelduste vastu sisuliselt ja üksikasjalikult kaitsta. (
12
)
B. Kaupade vaba liikumise piiramine
36.
Kaupade vaba liikumine tagatakse vastavalt EÜ artiklile 28 eriti Euroopa Ühenduse liikmesriikide vaheliste koguseliste impordipiirangute ja kõigi samaväärse toimega meetmete keelamisega. EMP lepingu artikkel 11 on normatiivselt sisult ühenduse õiguse selle sättega identne. (
13
)
37.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on EÜ artiklis 28 kehtestatud koguseliste piirangutega samaväärse toimega meetmete keeluga hõlmatud liikmesriigi kõik õigusnormid, mis võivad otse või kaudselt, tegelikult või potentsiaalselt takistada ühendusesisest kaubandust. (
14
) Ka siis, kui meetme eesmärk ei ole liikmesriikidevahelise kaubanduse reguleerimine, on oluline selle mõju ühendusesisesele kaubandusele, olenemata sellest, kas see on tegelik või potentsiaalne. (
15
)
38.
Hinnates kõiki Euroopa Kohtule esitatud asjaolusid, ei ole sellest vaatepunktist mingit kahtlust, et vaidlusalune dekreetseaduse nr 40/2003 artikli 2 lõike 1 keeld kujutab endast samaväärse toimega meedet selle definitsiooni mõttes. Selline keeld, isegi kui seda rakendatakse vahetegemiseta ning sel ei ole seega diskrimineerivat iseloomu, sobib nimelt nii oma suundumuse kui ka toime poolest takistama või koguni muutma võimatuks liikmesriigis või EMP lepingu osalisriigis õiguspäraselt toodetud ja/või turustatud toonklaasidega kauplemist Portugalis.
39.
Portugali valitsus tunnistab, et sellisel keelul on toime, mis seab kõnealuste toonkilede turustamise Portugalis halvemasse või ebasoodsamasse olukorda kui enne dekreetseaduse nr 40/2003 jõustumist. Seega ei ole vaidlustatud kõnealuse sätte piiravat iseloomu.
40.
Tegelikult võib taoline ulatuslik keeld nagu dekreetseaduse nr 40/2003 artikli 2 lõikes 1 sätestatu sundida potentsiaalseid ostjaid loobuma sellistest toonkiledest juba enne nende ostmist, mitte aga lihtsalt enne nende kasutamist. Nagu komisjon õigesti osundab, võib eeldada, et potentsiaalsed huvilised, sealhulgas kaupmehed ning eraisikud, hoiduvad nende kilede ostmisest, teades, et nad ei tohi kilesid mootorsõidukite klaasidele kinnitada. (
16
)
41.
See kehtib seda enam, et poolte argumentide hindamisest nähtub, et kõnealuste kilede teistsugune eesmärgipärane kasutamine, näiteks suurtel klaaspindadel kodumajapidamises, talveaedades või kasvuhoonetes, ei tule kõne alla. Komisjoni teabe kohaselt erinevad need kiled nii oma koostismaterjali kui ka tööstusliku tootmise viisi poolest tavaliselt kodumajapidamises või üldiselt hoonetes kasutatavatest kaitsekiledest. Lisaks on mõlemal kilede liigil nende vormi, värvi ja valgusläbilaskvuse osas teistsugused tehnilised omadused, millest tulenevalt ei saa neid mingil juhul käsitleda teineteist asendavana. Portugali valitsuse väide — mille kohaselt on tootja ülesanne määrata toote kasutuseesmärk üksikjuhul — ei kummuta mingil juhul seda järeldust. Just eeldatava kasutuseesmärgi määramisel peab tootja reeglina jälgima selliseid olulisi aspekte nagu esteetiline välimus, ilmastikutingimused ning pinnastruktuuri erisused, ning seega peab ta toote selliselt kavandama ja tootma, et sel oleksid soovitavad omadused. Järelikult võib vaidlusalune keeld sulgeda kõik tootja ja kaupmehe müügivõimalused.
42.
Tagasi tuleb lükata Portugali valitsuse vastuväide, mille kohaselt ei eksisteeri pärast Portugali tagantjärele loobumist sellest keelust enam mingit seaduslikku piirangut, mis võiks takistada selliste toonkilede turustamist Portugalis. Vastab küll tõele, et Portugali Vabariik oli algul valmis täitma põhjendatud arvamuses esitatud komisjoni üleskutset selle keelu tühistamiseks, kui ta otsustas muuta toonkilede mootorsõidukite klaasidele kinnitamise tehnilisi reegleid kehtestava määrusdekreedi eelnõu, (
17
) mis reguleeris nüüdsest tüübikinnituse andmist sellistele toonkiledele, dekreetseaduse eelnõuks. (
18
) Portugali valitsuse andmetel pidi õigusliku vormi muutmine tagama, et õigusakt omandab Portugali õiguskorras seaduse jõu, millega viidaks selgelt ja formaalselt lõpule dekreetseaduse nr 40/2003 artikli 2 lõikes 1 sätestatud keelu tühistamine. Nagu Portugali valitsus aga ise tunnistab, on see plaan esialgu edasi lükatud seniks, kuni komisjon annab oma seisukoha vaidlusaluse seadusesätte ümbersõnastatud teksti kohta.
43.
Selles osas tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb liikmesriigi kohustuste rikkumise olemasolu hinnata põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemisel liikmesriigis esineva olukorra alusel ning hiljem aset leidnud muutusi Euroopa Kohus arvestada ei saa. (
19
) Siiski ei ole välistatud, et kuna asjaomaseid siseriiklikke õigusakte on põhjendatud arvamuse täitmiseks sätestatud tähtaja möödumise ning liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitamise vahelisel perioodil oluliselt muudetud, võib see muutunud olukord muuta Euroopa Kohtu poolt tehtud otsuse suures osas kasutuks. Sellises olukorras võiks olla soovitatav, et komisjon ei esitaks mitte hagi, vaid uue põhjendatud arvamuse, milles ta täpsustab neid väiteid, mida ta muutunud olukorras jätkuvalt soovib esitada. (
20
) Käesolevas asjas ei ole selline oluline hilisem muudatus siiski üheselt jõustunud, sest Portugali Vabariik ei ole dekreetseaduse nr 40/2003 artikli 2 lõikega 1 kehtestatud keeldu dekreetseaduse andmisega tühistanud, nagu algselt kindlalt lubatud, vaid on jätnud selle edasi kehtima. (
21
)
44.
Arvestades Portugali Vabariigi kõhklevat hoiakut seoses vaidlusaluse keelu väljakuulutatud tühistamisega ning Portugali valitsuse osaliselt vastukäivaid väiteid seadusandliku menetluse praeguses etapis, olen ma seisukohal, et Portugali kehtiv õiguslik olukord ei vasta õiguskindluse ja õigusselguse põhimõtetele.
45.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad liikmesriigid selleks, et tagada ühenduse õiguse täielik rakendamine, viima oma õigusaktid kooskõlla ühenduse õigusega ja looma lisaks sellele sedavõrd kindla, selge ja läbipaistva olukorra, et isikud suudavad oma õigusi täies ulatuses mõista ja võivad neile siseriiklikus kohtus tugineda. (
22
) Nagu ma olen juba selgitanud oma ettepanekus kohtuasjas C-319/06: komisjon vs. Luksemburg, (
23
) kehtib see põhimõte seda enam juhul, kui liikmesriigi õigusest tulenevad isikule kohustused, mille täitmata jätmine toob kaasa karistuse. Käesoleval juhul on kindel, et Portugali maanteeamet peab vastavalt dekreetseaduse nr 40/2003 artiklile 5 seaduserikkumise korral EÜ tüübikinnituse andmisest keelduma. Lisaks sellele on toonkilede kasutamise keelu rikkumine politsei- või haldussanktsioonidega karistatav. (
24
) Dekreetseaduse nr 40/2003 artikli 2 lõige 2 näeb selle puhul ette 30–150 euro suuruse rahatrahvi, kusjuures lõike 3 kohaselt on karistatav ka hooletus.
C. Õigustus
46.
Tuleb siiski kontrollida, kas seda sätet võib hoolimata tema piiravast mõjust ühendusesisesele kaubandusele õigustada mõnega EÜ artiklis 30 loetletud põhjustest või Euroopa Kohtu praktikas tunnustatud ülekaaluka üldise huviga, ning vajadusel seda, kas selline piirang on taotletud eesmärgi saavutamiseks sobiv ega lähe kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks vajalik. (
25
)
47.
Käesolevas õigusvaidluses väidab Portugali valitsus, et kõnealune dekreetseaduse nr 40/2003 artikli 2 lõike 1 keeld on põhjendatud nii siseriikliku avaliku julgeoleku kui ka liiklusohutuse seisukohalt. Keeld on kehtestatud eesmärgiga tagada eeldused väljastpoolt sõiduki sisse nägemiseks. Seega ei olnud keelu eesmärk tagada klaaside valgusläbilaskvuse säilitamisega autojuhile sobiv hea nähtavus, vaid võimaldada pädevatel ametiasutustel teostada liikluseeskirjadest kinnipidamise vahetut kontrolli lihtsalt mootorsõidukite ja nendes viibijate jälgimise teel. Portugali valitsus toob esile, et sõiduautodes viibijate ja kaubaautodes asuvate kaupade selge visuaalne tuvastatavus on oluline kuritegevuse ennetamise ja selle vastu võitlemise ning liiklusohutuse seisukohast, kuna see hõlbustab sõiduki istmete nõuetekohase kasutamise ning turvavöö eeskirjadele vastava kasutamise kontrolli.
48.
Portugali valitsus toetub seega kahele erinevale õigustavale alusele, esiteks kuritegevuse ennetamise ja selle vastu võitlemise vajadusele, teiseks liiklusohutuse nõuetele, mida tuleb süsteemse käsitluse huvides eraldi hinnata, hoolimata sellest, et mõlemad alused pärinevad avaliku korra ja julgeoleku valdkonnast. (
26
)
1. Kuritegevuse ennetamise ja selle vastu võitlemise vajadus
49.
Riiklik huvi tõhusa kuritegevusvastase võitluse vastu kuulub avaliku korra ja julgeoleku valdkonda, kusjuures mõlemad mõisted on õigustavate alustena sõnaselgelt nimetatud EÜ artiklis 30 ja EMP lepingu artiklis 13.
50.
Põhivabadusi piiravate liikmesriikide meetmete põhjendustena on avaliku korra ja julgeoleku kaitse Euroopa Kohtu praktikas esmajoones tunnustatud töötajate vaba liikumise, (
27
) asutamisvabaduse, teenuste vaba liikumise, ühenduse kolmandate riikidega assotsieerumisõiguse (
28
) ning, kuigi vähem, ka kaupade vaba liikumise raames. (
29
) Legitiimsete eesmärkide hulka, mis õigustavad kaupade vaba liikumise piiramist avaliku korra kaitse tõttu vastavalt EÜ artiklile 30, kuuluvad näiteks varastatud sõidukitega tehtavate tehingute avastamine ja jälitamine, (
30
) käibest maha võetud hõbemüntide kogumine riigi poolt ümbersulatamise eesmärgil (
31
) ning võitlus eksporditoetustega seotud pettuste vastu. (
32
)
51.
Põhimõtteliselt võivad liikmesriigid edaspidigi peamiselt ise vabalt ja vastavalt oma siseriiklikele vajadustele määrata, mis on avaliku korra ja julgeoleku tagamiseks vajalik. Seejuures tuleb aga alati silmas pidada, et avaliku korra ja julgeoleku mõistete puhul on tegemist ühenduse õiguse autonoomsete mõistetega, mis osalevad põhivabaduste kohaldamisala kindlaksmääramises ning mida tuleb seetõttu määratleda iseseisvalt, mitte aga tuginedes ühele või mitmele siseriiklikule õiguskorrale. (
33
) Mõistete liikmesriikide õiguskordadest tulenevate tähenduste kasutamine on keelatud eriti siis, kui tegemist on mõistetega, mis lubavad liikmesriikidel piirata põhivabadusi või muid individuaalseid õigusi. Seega oleks väär tuua paralleele näiteks siseriikliku politseiõigusliku avaliku korra ja julgeoleku mõistega, ilma et võetaks arvesse ühenduse õiguse ja asutamislepingu eesmärkide eripära. (
34
) Minu arvates ei ole sisulist põhjust kanda traditsioonilist siseriikliku õiguse alusel toimuvat kuritegevuse ennetamise kui politsei ohuennetamise meetmete ja repressiivsete meetmete kui kuritegevusvastase võitluse meetmete eristamist üle ühenduse õigusesse; seega tuleb ka Portugali valitsuse poolt nimetatud kuritegevuse ennetamise politseimeetmed, eriti kui need on nii määratlemata ja eristamata nagu käesolevas asjas, subsumeerida EÜ artiklis 30 ja EMP lepingu artiklis 13 sisalduva avaliku korra mõiste alla.
52.
Avaliku korra ja julgeoleku mõisted alluvad Euroopa Kohtu tõlgendamisele, (
35
) seega on liikmesriikidel keelatud nende mõistete ulatust ühepoolselt määrata, ilma et seda kontrolliksid ühenduse institutsioonid. Neid tuleb kitsalt tõlgendada kui erandeid põhivabadustest. See ei välista, et erilised asjaolud õigustavad tuginemist avaliku korra ja julgeoleku mõistetele, seetõttu tuleb liikmesriikidele teatud asjaoludel anda asutamislepinguga ettenähtud piirides kaalutlusruum. (
36
)
53.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldab see, kui siseriiklik ametiasutus tugineb avaliku korra mõistele, et lisaks igasuguse seadusrikkumisega kaasnevale ühiskondliku korra häirimisele esineb reaalne ja piisavalt tõsine oht, mis ähvardab mõnda ühiskonna põhihuvi. (
37
) Käesolevas kohtuasjas ei ole Portugali valitsus siiski toonud esile midagi, mis võiks viidata taolisele avaliku korra ohustamisele Portugalis. Järelikult on välistatud EÜ artiklile 30 ja EMP lepingu artiklile 13 tuginemine, et õigustada dekreetseaduse nr 40/2003 artikli 2 lõike 1 keeldu kuritegevuse ennetamise ja selle vastase võitlemise põhjustega.
2. Liiklusohutuse nõuded
54.
Kuna Portugali valitsus väidab, et kõnealune keeld kehtestati eesmärgiga tagada sõidukijuhtide turvalisus, tuleb tuvastada, et seda põhjendust ei ole EÜ artiklis 30 ega EMP lepingu artiklis 13 sõnaselgelt nimetatud. Sellest hoolimata kujutab liiklusohutus endast vaieldamatult ühenduse õigusega taotletavat eesmärki. (
38
) Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on liiklusohutus üks ülekaalukaist üldistest huvidest, mis võib õigustada kaupade vaba liikumise piirangut. (
39
)
55.
Lisaks kuulub EÜ artiklis 30 ja EMP lepingu artiklis 13 nimetatud põhjenduste alla ka inimeste elu ja tervise kaitse. Siinjuures on tegemist õigushüvedega, mille kaitse on üleühenduselise liiklusõnnetuste ennetamise keskmes. (
40
) Kuna liiklusohutuse mõiste hõlmab muu hulgas nii inimeste elu kui tervise kaitse seoses liikluse asjaoludega, tuleb järgnevalt lähtuda nende õigushüvede vahelisest erisuhtest, mistõttu peavad õigusliku hinnangu aluseks olema eelkõige liiklusohutusest tulenevad põhjendused.
56.
Mootorsõidukite turvaklaaside ja tuuleklaaside kõrgem valgusläbilaskvus hõlbustab politseikontrollide läbiviimist ning aitab kaasa liiklusohutusele, kuna ta võimaldab politseiametnikel lihtsalt liikluse vaatlemise abil kontrollida, et ei ületataks sõiduki istekohtade maksimaalset lubatavat mahutavust ning peetaks kinni turvavöö kasutamise kohustusest. (
41
) Selles mõttes on toonkilede sõidukite klaasidele kinnitamise keeld kindlasti liiklusohutuse tagamise eesmärgi saavutamiseks sobiv.
57.
Siiski jõuan ma järeldusele, et vaidlusalune dekreetseaduse 40/2003 artikli 2 lõike 1 keeld ei läbi õiguslikku kontrolli tema vastavuse suhtes ühenduse õigusega, sest ta rikub proportsionaalsuse põhimõtet.
D. Proportsionaalsus
58.
Ühest küljest on vaieldamatu, et ühtlustatud normide puudumisel on liikmesriikide ülesanne otsustada asutamislepingu nõuete piires inimeste elu ja tervise kaitse soovitava taseme üle. (
42
) Sama vaieldamatu on, et selliste äärmiselt oluliste õigushüvede nagu tervise ja elu või täpsemalt liiklusohutuse tõhus kaitse eeldab liikmesriigi ametiasutuste mitmekülgseid preventiivseid meetmeid, nii et põhimõtteliselt on liikmesriigi pädevuses määrata, kui range peab olema läbiviidav kontroll. (
43
)
59.
Teisalt ei muuda see midagi asjaolus, et erandi tegemine kaupade vaba liikumise põhimõttest on EÜ artikli 30 või ülekaalukate üldiste huvide alusel õigustatud üksnes juhul, kui liikmesriigi asutused näitavad, et selline erand on vajalik ühe või mitme eelmainitud eesmärgi saavutamiseks ning on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega. (
44
) Lisaks pean ma selles kontekstis möödapääsmatuks viidata sellele, et õigustustega, millele liikmesriik võib tugineda, peavad kaasnema ka kohased tõendid või analüüs selle liikmesriigi võetud piirava meetme sobivuse ja proportsionaalsuse kohta ning argumentatsiooni toetavad täpsed asjaolud. (
45
)
60.
Portugali Vabariik on jätnud Euroopa Kohtule esitamata asjakohase teabe — näiteks uuringud, aruanded või statistika —, mis lubaks vajaduse korral järeldada, et sellised kaupade vaba liikumise piirangud nagu vaidlusalused piirangud on õigustatud EÜ artiklis 30 ja EMP lepingu artiklis 11 esitatud põhjustega või ülekaalukate üldiste huvidega ning et toonkile kasutamine olenemata selle toonist ja omadustest, eriti mis puutub valgusläbilaskvusesse, kujutab endast ohtu liiklusohutusele.
61.
Sellise ohu tõendamine oleks olnud seda nõutavam, et Portugali Vabariik ei keela toonklaaside kasutamist, kuigi need — sarnaselt vaidlusaluste toonkiledega — ei taga sajaprotsendilist nähtavust. Põhimõtteliselt samade asjaolude erinev käsitlemine seab kaupade vaba liikumise piiramise põhjendamisele kõrged nõuded. Järelikult ei ole Portugali Vabariik ei kohtueelse menetluse ega ka Euroopa Kohtu menetluse ajal täitnud tal lasuvat tõendamiskoormist.
62.
Vaatamata sellele osutub kõnealuste kilede absoluutne keelamine liiklusohutuse tagamiseks ebaproportsionaalseks meetmeks, sest nagu komisjon õigesti selgitab, võivad liikmesriigid direktiivi 2001/92 alusel igal juhul nõuda, et B-piilari minimaalne valgusläbilaskvus oleks vähemalt 70% ja tuuleklaasi puhul vähemalt 75%. Eeskiri nr 43 omab nimelt õigusmõju ühenduse õiguskorras ning seega ka kõigi liikmesriikide õiguskordades. Ühest küljest on eeskiri nr 43 nõukogu 27. novembri 1997. aasta otsusega 97/836/EÜ Euroopa Ühenduse ühinemise kohta ÜRO Euroopa Majanduskomisjoni 20. märtsi 1958. aasta muudetud kokkuleppega (
46
) alates 24. märtsist 1998 ühenduse õigusesse üle võetud. EÜ artikli 300 lõike 7 kohaselt on kokkulepe ja eeskiri nr 43 nii ühendusele kui ka selle liikmesriikidele siduvad. Lisaks sellele viitab direktiiv 2001/92 põhjenduses 3 ning II B lisas eeskirjale nr 43, mis kehtestab erinevaid tehnilisi nõudeid klaaside ehituse ja paigaldamise kohta, sealhulgas ka eespool viidatud valgusläbilaskvuse normid; seega tuleb neid tehnilisi spetsifikatsioone direktiivi 92/22 kohase kinnitamismenetluse raames vastavalt ka silmas pidada.
63.
Võttes arvesse asjaolu, et üleühenduseline minimaalsete valgusläbilaskvuse normide sisseviimine on kantud liiklusohutuse tagamise püüdlusest, (
47
) oleks selle eesmärgi saavutamiseks täiesti piisav olnud nõuda, et neid piirväärtusi ei ületataks ka kõnealuste kilede nõuetekohasel kasutamisel, st pärast sõidukite klaasidele kinnitamist. See viiks lõpuks välja praegu kehtiva keelu piiramiseni sel moel, et keelatuks jääks ainult nende kilede kasutamine, mis ebapiisava valgusläbilaskvuse tõttu ei vasta kehtestatud piirmääradele. Järgnevalt tuleks ette näha selle keelu edasine ruumiline piiramine, mis hõlmaks neid klaase, mis võimaldavad tegelikkuses liikluse politseikontrolli läbiviimist. See keeld puudutaks nii sõiduki tuuleklaasi kui ka sõidukis viibijate istekohtade ääres asuvaid klaase, siiski mitte tagaklaasi. Selle abil tagataks mitte üksnes liiklejate politseikontroll lihtsa jälgimise teel, vaid sellise meetme mõju oleks erinevalt vaidlusalusest keelust kaupade vabale liikumisele pea olematu. Kõnealuste kilede kasutamise absoluutse keeluga dekreetseaduse nr 40/2003 artikli 2 lõike 1 alusel läheb Portugali regulatsioon selgelt kaugemale sellest, mis on vajalik taotletava eesmärgi saavutamiseks. Järelikult ei saa seda liikmesriigi meedet pidada liiklusohutuse tagamise seisukohalt ei vajalikuks ega ka proportsionaalseks.
64.
Ilmselgelt ei vaidle Portugali valitsus sellele ka tõsiseltvõetavalt vastu, kui ta oma repliigis märgib, et on võimalik kaaluda ka teisi, vajaduse korral ka mittenormatiivseid lahendusvõimalusi. Sellest hoolimata ei ole ta tõendanud oma väidet, et need alternatiivsed võimalused ei ole liiklusohutuse tagamiseks sobivad.
65.
Dekreetseaduse nr 40/2003 artikli 2 lõikes 1 sisalduvat siseriiklikku õigusnormi ei saa proportsionaalsuse põhimõte rikkumise tõttu õigustada liiklusohutusega seotud põhjustega. Seega tuleb see säte tunnistada EÜ artikliga 28 ja EMP lepingu artikliga 11 vastuolus olevaks.
66.
Seetõttu järeldan ma, et kuna Portugali Vabariik on keelanud 11. märtsi 2003. aasta dekreetseaduse nr 40/2003 artikli 2 lõikes 1 toonkilede kinnitamise mootorsõidukite klaasidele, on ta rikkunud EÜ artiklitest 28 ja 30 ning EMP lepingu artiklitest 11 ja 13 tulenevaid kohustusi, sest see keeld takistab mõnes teises liikmesriigis või EMP lepingu osalisriigis seaduslikult toodetud ja/või seal turule toodud toonkilede turustamist Portugalis.
VII. Kohtukulud
67.
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna Portugali Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista Portugali Vabariigilt.
VIII. Ettepanek
68.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
1)
tuvastada, et kuna Portugali Vabariik on keelanud 11. märtsi 2003. aasta dekreetseaduse nr 40/2003 artikli 2 lõikes 1 toonkilede kinnitamise mootorsõidukite klaasidele, on ta rikkunud EÜ artiklitest 28 ja 30 ning EMP lepingu artiklitest 11 ja 13 tulenevaid kohustusi, sest see keeld takistab mõnes teises liikmesriigis või EMP lepingu osalisriigis seaduslikult toodetud ja/või seal turule toodud toonkilede turustamist Portugalis;
2)
mõista kohtukulud välja Portugali Vabariigilt.
(
1
)	Algkeel: saksa.
(
2
)	EÜT 1994, L 1, lk 3; ELT eriväljaanne 11/52, lk 3.
(
3
)	Komisjoni 30. oktoobri 2001. aasta direktiiv 2001/92/EÜ, millega kohandatakse tehnika arenguga nõukogu direktiivi 92/22/EMÜ mootorsõidukite ja nende haagiste turvaklaaside ja klaasmaterjali kohta ja direktiivi 70/156/EMÜ mootorsõidukite ja nende haagiste tüübikinnituse kohta (EÜT L 291, lk 24; ELT eriväljaanne 07/06, lk 3).
(
4
)	Nõukogu 31. märtsi 1992. aasta direktiiv 92/22/EMÜ mootorsõidukite ja nende haagiste turvaklaaside ja klaasmaterjali kohta (EÜT L 129, lk 11; ELT eriväljaanne 07/01, lk 377).
(
5
)	Alates 50ndate aastate lõpust ühtlustatakse rahvusvahelisel tasandil mootorsõidukite tehnonõudeid, kaotamaks tarbijate hüvanguks takistused mootorsõidukite ja nende varuosade turustamisel. Alusdokumendiks on 20. märtsil 1958 Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Euroopa Majanduskomisjoni raames sõlmitud kokkulepe, mille muudatused jõustusid 16. oktoobril 1995. Kokkuleppega („Kokkuleppe, milles käsitletakse ratassõidukile ning sellele paigaldatavale ja/või sellel kasutatavale varustusele ja osadele ühtsete tehnonõuete kehtestamist ning nende nõuete alusel väljastatud tunnistuste vastastikust tunnustamist, 2. muudetud versioon”) on praeguseks ühinenud 47 osalist, sh Euroopa Ühendus (vt selle kohta Sündermann, B., „Internationale Harmonisierung der technischen Vorschriften für Kraftfahrzeuge und Übernahme in deutsches Recht”, Straßenverkehrsrecht — Zeitschrift für die Praxis des Verkehrsjuristen, 2006, lk 49, eelkõige lk 50). Selle kokkuleppe alusel võeti vastu eeskiri nr 43, mis kehtestab ühtlustatud kinnitusnõuded turvaklaaside materjali ning turvaklaaside sõidukitele paigaldamise kohta. Eeskirja kohaldamisala käsitlevate sätete kohaselt kehtib eeskiri turvaklaaside materjalidele, mis on mõeldud paigaldamiseks tuuleklaaside või muude klaaside või vaheplaatidena mootorsõidukitele ja nende haagistele, samuti nende paigaldamisele; eeskiri ei kehti valgustusseadmete, signaaltulede ja armatuurlaua klaasmaterjalidele, samuti erilistele kuulikindlatele klaasidele. See eeskiri ei kehti ka topeltklaasidele.
(
6
)	Eeskiri nr 43, ühtlustatud kinnitamisnõuded turvaklaaside materjali ning turvaklaaside paigaldamise kohta sõidukitele, lisa 21, punkt 4 „Spetsiaalsed nõuded M ja N kategooria sõidukitele” (vt punktid 4.1.1, 4.2.1.1, 4.2.2.1).
(
7
)	Dekreetseadus nr 40/2003, Diário da República I, A-seeria, nr 59, 11.3.2003.
(
8
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. juuni 1998. aasta direktiiv 98/34/EÜ, millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest teatamise kord (EÜT L 204, lk 37; ELT eriväljaanne 13/20, lk 337.
(
9
)	Toonkilede mootorsõidukite klaasidele kinnitamise tehnilisi reegleid kehtestava määrusdekreedi eelnõu (Projecto de decreto regulamentar que establece condições técnicas para a afixação de películas coloridas nos vidros dos veículos automóveis).
(
10
)	EÜ artikli 3 lõike 1 punktis c on sätestatud, et Euroopa Ühenduse tegevus hõlmab siseturgu, mida iseloomustab kaupade vaba liikumise takistuste kõrvaldamine liikmesriikide vahel. Samuti on EÜ artikli 14 lõikes 2 sätestatud: „[s]iseturg hõlmab sisepiirideta ala, mille ulatuses tagatakse kaupade […] vaba liikumine vastavalt käesoleva lepingu sätetele”. Need sätted sisalduvad eelkõige EÜ artiklis 28 jj. Vt selle kohta 9. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-265/95: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 1997, lk I-6959, punkt 24 jj). EMP lepingu eesmärk on selle artikli 1 lõike 1 kohaselt „lepinguosaliste vaheliste kaubandus- ja majandussuhete püsiv ja tasakaalustatud tugevdamine võrdsetes konkurentsitingimustes ja ühesuguste eeskirjade järgimine, et luua ühtne Euroopa Majanduspiirkond”. Artikli 1 lõike 2 punkti a kohaselt hõlmab assotsiatsioon nende eesmärkide elluviimiseks mh kaupade vaba liikumist. Seda valdkonda reguleeritakse juhindudes artikli 8 jj sätetest. Vt selles osas EFTA kohtu 16. detsembri 1994. aasta otsus kohtuasjas E-1/94: Restamark (Report of EFTA Court 1994–1995, lk 14, punkt 46 jj).
(
11
)	See järeldub ümberpööratult Euroopa Kohtu praktikast, mille kohaselt juhul, kui mingi valdkond on ühenduse tasandil täielikult ühtlustatud, tuleb selle valdkonna siseriikliku meetme hindamisel lähtuda ühtlustamismeetme sätetest, mitte esmase õiguse sätetest. Vt selle kohta 12. oktoobri 1993. aasta otsus kohtuasjas C-37/92: Vanacker ja Lesage (EKL 1993, lk I-4947, punkt 9); 13. detsembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C-324/99: DaimlerChrysler (EKL 2001, lk I-9897, punkt 32); 11. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-322/01: Deutscher Apothekerverband (EKL 2003, lk I-14887, punkt 64) ja 14. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-309/02: Radlberger Getränkegesellschaft ja S. Spitz (EKL 2004, lk I-11763, punkt 53). Vt selle kohta ka Dubois, L., Blumann, C., Droit matériel de l’Union européenne, 4. tr, Pariis 2006, punkt 430, lk 275, mille kohaselt ühtlustamisnorm piirab EÜ artikli 30 kohast liikmesriikide pädevust. Samal ajal kui täielik ühtlustamine keelab neil kaupade vaba liikumist piirata, annab osaline ühtlustamine neile ühtlustatud õiguse piirides teatud otsustamisruumi.
(
12
)	22. septembri 1988. aasta otsus kohtuasjas 272/86: komisjon vs. Kreeka (EKL 1988, lk 4875, punkt 21).
(
13
)	Vt EFTA kohtu 16. detsembri 1994. aasta otsus E-1/94: Restamark (Report of EFTA Court 1994–1995, lk 14, punkt 46) ja 27. juuni 1997. aasta otsus kohtuasjas E-6/96: Tore Willemsen (Report of EFTA Court 1997, lk 3, punkt 43), mille kohaselt on EMP lepingu artikkel 11 EÜ artikliga 28 sisuliselt identne. Vt ka 8. novembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-143/06: Ludwigs-Apotheke (EKL 2007, lk I-9623, punkt 43), mille kohaselt „EMP lepingu artiklites 11 ja 13 ette nähtud kaupade vaba liikumise piiranguid käsitlevad sätted on sisuliselt identsed EÜ artiklitega 28 ja 30”.
(
14
)	Vt 11. juuli 1974. aasta otsus kohtuasjas 8/74: Dassonville (EKL 1974, lk 837, punkt 5); 24. novembri 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-267/91 ja C-268/91: Keck ja Mithouard (EKL 1993, lk I-6097, punkt 11); 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-217/99: komisjon vs. Belgia (EKL 2000, lk I-10251, punkt 16); 19. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C-420/01: komisjon vs. Itaalia (EKL 2003, lk I-6445, punkt 25); 23. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-192/01: komisjon vs. Taani (EKL 2003, lk I-9693, punkt 39); 2. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-41/02: komisjon vs. Madalmaad (EKL 2004, lk I-11375, punkt 39); 10. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-147/04: De Groot en Slot Allium ja Bejo Zaden (EKL 2006, lk I-245, punkt 71); 26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-65/05: komisjon vs. Kreeka (EKL 2006, lk I-10341, punkt 27); 15. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas C-54/05: komisjon vs. Soome (EKL 2007, lk I-2473, punkt 30) ja 20. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-297/05: komisjon vs. Madalmaad (EKL 2007, lk I-7467, punkt 53).
(
15
)	Vt kohtujurist Mazáki 8. veebruari 2007. aasta ettepanek 7. juuni 2007. aasta kohtuasjas C-254/05: komisjon vs. Belgia (EKL 2007, lk I-4269, punkt 39).
(
16
)	Vt komisjoni hagiavalduse punkt 20.
(
17
)	Toonkilede mootorsõidukite klaasidele kinnitamise tehnilisi reegleid kehtestava määrusdekreedi eelnõu (Projecto de decreto regulamentar que establece condições técnicas para a afixação de películas coloridas nos vidros dos veículos automóveis).
(
18
)	Määrusdekreedi eelnõu põhjendustest (hagiavalduse IV lisa), mille Portugali alaline esindus Euroopa Liidu juures esitas Euroopa Komisjonile 21. detsembri 2005. aasta kirjaga, nähtub, et komisjoni arvates on Portugali Vabariik kehtestanud kaupade vaba liikumise piirangud, mis rikuvad EÜ asutamislepingut. Lisaks võib lugeda, et Portugali Vabariik on valmis komisjoni nõuet täitma, kehtestades sõidukite klaasidele toonkilede kinnitamise miinimumnõuded, mille puhul võetakse arvesse nii liiklusohutuse nõudeid kui ka kaupade vaba liikumist. Eelnõu artikli 8 lõige 1 sätestab, et kiledele, mis vastavad selle õigusakti sätetele, antakse siseriiklik tüübikinnitus. Vastavalt artikli 8 lõikele 1 tunnustatakse teistes liikmesriikides antud tüübikinnitusi samaväärsetena. Artikkel 9 näeb ette, et nendel kiledel peab vastav tüübikinnitusmärk olema nähtav.
(
19
)	Eespool 15. joonealuses märkuses viidatud 7. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs. Belgia, punkt 39; 18. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-119/04: komisjon vs. Itaalia (EKL 2006, lk I-6885, punkt 27); 6. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas C-211/02: komisjon vs. Luksemburg (EKL 2003, lk I-2429, punktid 6 ja 28); 7. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas C-29/01: komisjon vs. Hispaania (EKL 2002, lk I-2503, punkt 11); 15. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C-147/00: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2001, lk I-2387, punkt 26); 21. juuni 2001. aasta otsus kohtuasjas C-119/00: komisjon vs. Luksemburg (EKL 2001, lk I-4795, punkt 14); 30. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-384/99: komisjon vs. Belgia (EKL 2000, lk I-10633, punkt 16); 3. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C-60/96: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 1997, lk I-3827, punkt 15); 17. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C-289/94: komisjon vs. Itaalia (EKL 1996, lk I-4405, punkt 20) ja 12. detsembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C-302/95: komisjon vs. Itaalia (EKL 1996, lk I-6765, punkt 13).
(
20
)	9. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-177/03: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2004, lk I-11671, punkt 21); 1. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas C-203/03: komisjon vs. Austria (EKL 2005, lk I-935, punktid 27–32).
(
21
)	Selles osas ei muuda midagi asjaolu, et — nagu suulises menetluses esitatud — Portugali valitsus kiitis 31. oktoobril 2007 heaks seaduseelnõu, mis näeb ette dekreetseaduse nr 40/2003 artikli 2 lõike 1 tühistamise. Portugali valitsuse teatel jõustub see seadus alles pärast avaldamist Portugali Vabariigi ametlikus teatajas.
(
22
)	Vt selle kohta direktiividega seotud 28. veebruari 1991. aasta otsus kohtuasjas C-360/87: komisjon vs. Itaalia (EKL 1991, lk I-791, punkt 12) ja 15. juuni 1995. aasta otsus kohtuasjas C-220/94: komisjon vs. Luksemburg (EKL 1995, lk I-1589, punkt 10). Vt lisaks 18. jaanuari 2001. aasta otsus kohtuasjas C-162/99: komisjon vs. Itaalia (EKL 2001, lk I-541, punktid 22–25); 6. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas C-478/01: komisjon vs. Luksemburg (EKL 2003, lk I-2351, punkt 20) ning 14. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-275/03: komisjon vs. Portugal (kohtulahendite kogumikus ei avaldamata, punkt 33).
(
23
)	Vt minu 13. septembri 2007. aasta ettepanek Euroopa Kohtu menetluses olevas kohtuasjas C-319/06: komisjon vs. Luksemburg, punkt 75.
(
24
)	Nagu Lanord Farinelli, M., „La norme technique: une source du droit légitime”, Revue française de droit administratif, 2005, nr 4, lk 740 jj õigesti selgitab, on tehnilise standardi eesmärk inimeste käitumist suunata, ilma et see saaks selliselt käituma sundida. Viimane on võimalik üksnes siis, kui see omandab õigusnormi inkorporeerimise kaudu õiguslikult siduva iseloomu ning nimetatud õigusnorm näeb selle rikkumise korral ette sanktsiooni. Need sanktsioonid võivad olla haldus-, tsiviil- või koguni kriminaalõiguslikud.
(
25
)	Kuigi vaidlusalune keeld kuulub EÜ artikli 28 kohaldamisalasse, tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et liikmesriigi õigusnorme, mis kujutavad endast koguselise piiranguga samaväärse toimega meedet, võib õigustada mõnega EÜ artiklis 30 loetletud üldistest huvidest või kohustuslike nõuetega (vt selle kohta eespool 14. joonealuses märkuses viidatud 19. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs. Itaalia, punkt 29, ja 5. veebruari 2004. aasta otsus kohtuasjas C-270/02: komisjon vs. Itaalia, EKL 2004, lk I-1559, punkt 21). Igal juhul peab liikmesriigi säte olema taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega tohi minna kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks vajalik (vt eelkõige 20. juuni 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-388/00 ja C 429/00: Radiosistemi, EKL 2002, lk I-5845, punktid 40–42; 8. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C-14/02: ATRAL, EKL 2003, lk I-4431, punkt 64; 8. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-40/04: Yonemoto, EKL 2005, lk I-7755, punkt 55, ja 10. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-432/03: komisjon vs. Portugal, EKL 2005, lk I-9665, punkt 42).
(
26
)	Leible, S., Grabitz, Hilf, Das Recht der Europäischen Union, I kd, EÜ artikkel 30, punktide 12 ja 15 kohaselt on liikmesriikidel avaliku korra ja julgeoleku mõistete sisustamisel eriti ulatuslik kaalutlusõigus. Kaupade vabast liikumisest tulenev avaliku korra riive viib reeglina ka elu ja tervise ohustamiseni ning seda on võimalik hõlpsasti ka viimase mõiste alla subsumeerida. Sama kehtib ka liiklusohutuse ohustamise kohta (vt 11. juuni 1987. aasta otsus kohtuasjas 406/85: Goffette, EKL 1987, lk 2525, milles subsumeeriti liiklusohutus juba enne selle tunnustamist üldisest huvist tuleneva kohustusliku nõudena EÜ artikli 30 alla).
(
27
)	Euroopa Kohus on sageli toonitanud, et avaliku korra erandit kui isikute vaba liikumise aluspõhimõttest tehtavat erandit tuleb tõlgendada kitsalt ja nii, et selle ulatust ei saaks liikmesriigid ühepoolselt määrata (28. oktoobri 1975. aasta otsus kohtuasjas 36/75: Rutili, EKL 1975, lk 1219, punkt 27; 27. oktoobri 1977. aasta otsus kohtuasjas 30/77: Bouchereau, EKL 1977, lk 1999, punkt 33; 27. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-441/02: komisjon vs. Saksamaa, EKL 2006, lk I-3449, punkt 34, ning 7. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C-50/06: komisjon vs. Madalmaad, EKL 2007, lk I-4383, punkt 42).
(
28
)	Sama leidis Euroopa Kohus EMP-Türgi Assotsiatsiooninõukogu otsuse nr 1/80 artikli 14 lõikes 1 sätestatud avaliku korra erandi ulatuse määratlemise osas. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb EÜ artiklite 39–41 raames kehtestatud põhimõtteid kohaldada Türgi päritolu töötajatele, kellel on otsuses nr 1/80 sätestatud õigused. Sellest järeldub, et otsuse nr 1/80 artikli 14 lõikes 1 ette nähtud avaliku korra erandi ulatuse määratlemisel on asjakohane viidata samale erandile ühenduse liikmesriikide kodanikest töötajate vaba liikumise kontekstis antud tõlgendusele. Kõnealune tõlgendus on seda põhjendatum, et nimetatud säte on sõnastatud peaaegu identselt EÜ artikli 39 lõikega 3. Vt 4. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-349/06: Polat (EKL 2007, lk I-8167); 16. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-502/04: Torun (EKL 2006, lk I-1563); 10. veebruari 2000. aasta otsus kohtuasjas C-340/97: Nazli (EKL 2000, lk I-957, punkt 56) ja 11. novembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-467/02: Cetinkaya (EKL 2004, lk I-10895, punkt 43).
(
29
)	Vt avaliku korra mõiste kohta ühenduse õiguses minu 13. septembri 2007. aasta ettepanek Euroopa Kohtu menetluses olevas kohtuasjas C-319/06: komisjon vs. Luksemburg, punktid 40–44. 14. oktoobri 2004. aasta otsuses kohtuasjas C-36/02: Omega (EKL 2004, lk I-9609, punkt 26) on Euroopa Kohus kontrollinud avaliku korra kaitsest lähtuvat õigustust majandusliku tegevuse siseriiklikule keelule, mis põhines selles tegevuse pidamisel inimväärikust rikkuvaks, võttes aluseks üksnes asutamislepingu teenuste vaba liikumise sätted ja sellega seotud erisätted (EÜ artikkel 55 koosmõjus EÜ artikli 46 lõikega 1), kuigi ta pidas põhimõtteliselt asjakohaseks ka kaupade vaba liikumist käsitlevaid sätteid. Müller-Graff, P.-C., Kommentar zum Vertrag über die Europäische Union und zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft (Schriftleitung Angela Bardenhewer-Rating jt), 6. tr, Baden-Baden 2003–2004, EÜ artikkel 30, punkt 49, arvates tuleb avaliku korra mõistet — enamasti seoses avaliku julgeoleku mõistega — käsitada kõikehõlmava iseloomuga mõistena. Sellele kaitsehuvile saab seega viidata üksnes juhtudel, mil ei ole asjassepuutuv ükski teine EÜ artiklis 30 nimetatud õigushüvedest. Autori sõnul on liikmesriigid senises praktikas hoidunud kaubandustõkete õigustamisel tuginemast avaliku korra häiringutele. Fischer, P., Köck, H, Karollus, M., Europarecht, 4. tr, Viin 2002, lk 756, punkt 1579, viitab samuti sellele, et avalik kord on EÜ artikli 30 kohaldamisalas suhteliselt harvaesinev.
(
30
)	17. juuni 1987. aasta otsus kohtuasjas 154/85: komisjon vs. Itaalia (EKL 1987, lk 2717, punkt 13 jj) ja 30. aprilli 1991. aasta otsus kohtuasjas C-239/90: Boscher (EKL 1991, lk I-2023, punkt 23).
(
31
)	23. novembri 1978. aasta otsus kohtuasjas 7/78: Thompson (EKL 1978, lk 2247, punktid 32 ja 34).
(
32
)	22. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C-426/92: Deutsche Milchkontor (EKL 1994, lk I-2757, punkt 44).
(
33
)	2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C-296/95: EMU Tabac (EKL 1998, lk I-1605, punkt 30); 23. märtsi 1982. aasta otsus kohtuasjas 53/81: Levin (EKL 1982, lk 1035, punktid 10–12) ning 14. jaanuari 1982. aasta otsus kohtuasjas 64/81: Corman (EKL 1982, lk 13, punkt 8). Ühenduse õiguse mõisteid ei tohi määratleda liikmesriikide õigusaktidele viitamise kaudu. Mõistete liikmesriikide õiguskordadest tulenevate tähenduste kasutamine on keelatud eriti siis, kui tegemist on mõistetega, mis lubavad liikmesriikidel piirata põhivabadusi või muid individuaalseid õigusi (vt Schütz, H.-J, Bruha, T., König, D., Casebook Europarecht, München 2004, lk 451 jj).
(
34
)	J. Bröhmeri arvates, kirjastuse Calliess ja Ruffert väljaanne, Kommentar zu EUV/EGV, 3. kd, 2007, artikkel 46, punkt 4, lk 801, on nt siseriikliku politseiõigusliku avaliku korra ja julgeoleku mõistetega tõmmatud paralleelid ühenduse õiguse mõistete „avalik kord ja julgeolek” määratlemiseks kasutatavad üksnes osaliselt. Piska, C., Kommentar zu EU- und EG-Vertrag, Viin 2003, 3. tr, EÜ artikkel 30, punkt 26, arvates ei ole ühenduse õiguse avaliku korra mõiste siseriikliku õiguse mõttes politseiõigusliku iseloomuga.
(
35
)	Vt eespool 27. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsused Rutili, punkt 27, ja Bouchereau, punkt 33; 29. aprilli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-482/01 ja C-493/01: Orfanopoulos ja Oliveri (EKL 2004, lk I-5257, punktid 64 ja 65); 31. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-503/03: komisjon vs. Hispaania (EKL 2006, lk I-1097, punkt 45); eespool 27. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsused komisjon vs. Saksamaa, punkt 34, ja komisjon vs. Madalmaad, punkt 42.
(
36
)	Vt 14. detsembri 1974. aasta otsus kohtuasjas 41/74: Van Duyn (EKL 1974, lk 1337, punktid 18 ja 19).
(
37
)	Eespool 27. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsused Rutili, punkt 28; Bouchereau, punkt 35; 14. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C-54/99: Scientology (EKL 2000, lk I-1335, punkt 17); 9. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C-355/98: komisjon vs. Belgia (EKL 2000, lk I-1221, punkt 28); 19. jaanuari 1999. aasta otsus kohtuasjas C-348/96: Calfa (EKL 1999, lk I-11, punktid 21 ja 23); eespool 35. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsused Orfanopoulos ja Oliveri, punkt 66, ning komisjon vs. Hispaania, punkt 46; eespool 27. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsused komisjon vs. Saksamaa, punkt 35, ja komisjon vs. Madalmaad, punkt 43.
(
38
)	Liiklusohutuse parandamine on Euroopa Liidus erilise tähtsusega, võttes arvesse 1,3 miljonit üle 40000 hukkunu ja 1,7 miljoni kannatanuga liiklusõnnetust igal aastal. Seoses sellega on komisjon teinud oma 12. septembri 2001. aasta valges raamatus (KOM(2001) 370 (lõplik)) ettepaneku, et Euroopa Liit seab eesmärgiks vähendada aastaks 2010 liiklusõnnetustes hukkunute arvu poole võrra. Kõigil liikmesriikidel on samad liiklusohutuse probleemid: suured sõidukiirused, alkoholi tarbimine, turvavööde mittekasutamine, ebapiisav kaitse kokkupõrgete eest, eriti liiklusohtlikud lõigud maanteedel, sõidu- ja puhkeaegadest mittekinnipidamine ning halvad nähtavustingimused. EÜ artikli 71 lõike 1 punkt c sisaldab spetsiaalset pädevusalust liiklusohutuse meetmete vastuvõtmiseks. See on tihedalt seotud tehniliste standardite ühtlustamisega ning seega ka konkurentsitingimuste harmoneerimisega. Ühendus on vastu võtnud hulga asjakohaseid õigusnorme. Need puudutavad muu hulgas mootorsõidukite kasutuselevõttu, juhtimisseadmete tüübikinnitust, piduriseadmeid, mootori võimsust või ohtlike veoste transpordiks mõeldud sõidukite seisukorda. Lisaks käsitletakse ohtlike heitgaaside emissiooniväärtusi, kütusekulu ja CO2 emissiooni arvestusi, lubatud mürataset või teatud sõidukite mõõtmeid ja kaalu. Selles valdkonnas on ühtlustamise põhiraskus ühenduse tasandil. Laiemas mõttes kuulub liiklusohutuse alla ka Euroopa juhiloa reguleerimise raamistik. Lisaks on ühenduse tasandil reguleeritud turvavöö kasutamise kohustus teatud sõidukites ja keskkonnapoliitikast tõuke saanud meetmed, näiteks pliivaba bensiini kohustuslik müük. Ka suveaja üleeuroopalist regulatsiooni põhjendati liikluspoliitikaga (vt selle kohta Oppermann, T., Europarecht, 3. tr, § 22, punkt 21, lk 470).
(
39
)	Vt eelkõige eespool 14. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Soome, punkt 40; 5. oktoobri 1994. aasta otsus kohtuasjas C-55/93: Van Schaik (EKL 1994, lk I-4837, punkt 19); 12. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-314/98: Snellers (EKL 2000, lk I-8633, punkt 55) ja 21. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas C-451/99: Cura Anlagen (EKL 2002, lk I-3193, punkt 59). Vt kohtujurist Léger’ 5. oktoobri 2006. aasta ettepanek Euroopa Kohtu menetluses olevas kohtuasjas C-110/05: komisjon vs. Itaalia, punkt 44.
(
40
)	Vt ka eespool viidatud kohtujurist Léger’ 5. oktoobri 2006. aasta ettepanek Euroopa Kohtu menetluses olevas kohtuasjas C-110/05: komisjon vs. Itaalia, punkt 46.
(
41
)	Turvavöö kohustuslik kasutamine on ühenduses reguleeritud 16. detsembri 1991. aasta direktiiviga 91/671/EMÜ alla 3_5tonnistes sõidukites turvavööde kohustuslikku kasutamist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 373, lk 26; ELT eriväljaanne 07/01, lk 353), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. aprilli 2003. aasta direktiiviga 2003/20/EÜ (ELT L 115, lk 63; ELT eriväljaanne 07/07, lk 277).
(
42
)	27. juuni 1996. aasta otsus kohtuasjas C-293/94: Brandsma (EKL 1996, lk I-3159, punkt 11); eespool 25. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Portugal, punkt 44, ja eespool 15. joonealuses märkuses viidatud 7. juuni 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia, punkt 35.
(
43
)	Eespool 11. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Deutscher Apothekerverband, punkt 103, ja eespool 25. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas komisjon vs. Portugal, punkt 44.
(
44
)	30. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 227/82: Van Bennekom (EKL 1983, lk I-3883, punkt 40); 13. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas C-358/95: Morellato (EKL 1997, lk I-1431, punkt 14); 8. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C-14/02: ATRAL (EKL 2003, lk I-4431, punkt 67) ja eespool 25. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Itaalia, punkt 22. Liikmesriikides rahvatervise kaitse eesmärgil EMP lepinguga loodud õiguskorraga kooskõlas võetud kaupade vaba liikumist piiravate meetmete proportsionaalsuse olulisuse kohta vt EFTA kohtu 27. juuni 1997. aasta otsus kohtuasjas E-6/96: Tore Wilhelmsen AS vs. Oslo kommune (Report of the EFTA Court 1997, lk 53, punktid 79, 87, 91 ja 92) ning 25. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas E-4/04: Pedicel vs. Sosial- og helsedirektoratet (Report of the EFTA Court 2005, lk 1, punktid 55 ja 56).
(
45
)	13. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-42/02: Lindman (EKL 2003, lk I-13519, punkt 25); 18. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C-8/02: Leichtle (EKL 2004, lk I-2641, punkt 45); 7. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-147/03: komisjon vs. Austria (EKL 2005, lk I-5969, punkt 63); 16. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-137/04: Rockler (EKL 2006, lk I-1441, punkt 25); 16. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-185/04: Öberg (EKL 2006, lk I-1453, punkt 22) ja eespool 15. joonealuses märkuses viidatud 7. juuni 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia, punkt 36. Kingreen, T., kirjastus Calliess ja Ruffert, Kommentar zu EUV/EGV, 3. tr, 2007, EÜ artiklid 28–30, punkt 199, sõnul ei tohi liikmesriigid inimeste elu ja tervise kaitsmisel toetuda üksnes oletustele. Tulenevalt proportsionaalsuse põhimõttest sõltub motiveerimiskohustus sellest, kui suur on eriti üksikjuhul ähvardav oht ja kui tõenäoliselt see realiseerub. Ei ole nõutav, et kahju oleks juba tekkinud, sest tõhus kaitse eeldab erinevaid preventiivseid meetmeid. Siiski eksisteerib meetme vajalikkuse kontrollimise raames kohustus veenvalt tõendada sekkumise vajalikkust, viidates teaduslikele andmetele või Euroopa või rahvusvahelistele standarditele.
(
46
)	Nõukogu 27. novembri 1997. aasta otsus 97/836/EÜ Euroopa Ühenduse ühinemise kohta ÜRO Euroopa Majanduskomisjoni kokkuleppega, milles käsitletakse ratassõidukile ning sellele paigaldatavatele ja/või sellel kasutatavatele seadmetele ja osadele ühtsete tehnonõuete kehtestamist ja nende nõuete alusel väljastatud tunnistuste vastastikust tunnustamist (1958. aasta muudetud kokkulepe) (EÜT L 346, lk 78; ELT eriväljaanne 11/27, lk 52). Selle otsuse II lisa sätestab, et Euroopa Ühendus kavatseb muudetud kokkuleppega ühinemisel seoses ratassõidukite, nendele paigaldatavate ja/või nendel kasutatavate seadmete ja osadega piirata oma liitumist teatud, tabelis loetletud ÜRO Euroopa Majanduskomisjoni sätete, koos näidatud muudatustega, mis kehtisid liitumise hetkel, tunnustamise ja kinnitamisega. Tabelis on nimetatud Euroopa Majanduskomisjoni eeskiri nr 43 „Turvaklaas”. Eespool 5. joonealuses märkuses viidatud B. Sündermanni (lk 51, punkt 54) kohaselt ei ole EÜ artikli 300 lõike 7 koosmõjus artikli 1 lõikega 4 (uute sätete kohaselt) ja artikli 1 lõikega 7 (1958. aasta muudetud kokkuleppe kehtivate sätete kohaselt) alusel tarvis mingit täiendavat õigusakti, millega need sätted või sätete muudatused tuleks siseriiklikku õigusesse üle võtta. Seega on kokkulepe ja ÜRO Euroopa Majanduskomisjoni eeskiri nr 43 kohustuslikud nii ühendusele kui ka tema liikmesriikidele.
(
47
)	Mootorsõidukite tehniliste eeskirjade ühtlustamine ÜRO Euroopa Majanduskomisjoni eestvedamisel ning ühenduse tasandil taotleb peamiselt kolme eesmärki: liikluse turvalisus, keskkonnakaitse ja mootorsõidukitega kauplemiseks turulepääsu tagamine tehniliste kaubandustõkete kaotamisega. Vt eespool 5. joonealuses märkuses viidatud Sündermann, B., lk 49, 50 ja 55; eespool 38. joonealuses märkuses viidatud Oppermann, T., § 22, punkt 21, lk 470, ja § 18, punkt 43, lk 388; Langner, „Technische Vorschriften und Normen“, kirjastus Dauses, Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts, C. VI., punktid 1 ja 4, lk 118.