62024TJ0351
TRIBUNALENS DOM (sjätte avdelningen)
den 29 oktober 2025 (
*1
)
”EU-varumärke – Ogiltighetsförfarande – EU-ordmärket DEVIN – Absoluta registreringshinder – Beskrivande karaktär – Artikel 7.1 c i förordning (EG) nr 207/2009 – Rätten att yttra sig efter en dom om ogiltigförklaring från tribunalen – Särskiljningsförmåga som förvärvats till följd av användning – Artiklarna 7.3 och 52.2 i förordning nr 207/2009”
I mål T‑351/24,
Devin EAD, Devin (Bulgarien), företrädd av advokaterna B. Van Asbroeck, G. de Villegas och R. Meys,
klagande,
mot
Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO), företrädd av T. Klee, i egenskap av ombud,
motpart,
varvid motparten i förfarandet vid EUIPO:s överklagandenämnd, tillika intervenient vid tribunalen, var
Haskovo Chamber of Commerce and Industry, Haskovo (Bulgarien), företrädd av advokaterna D. Dimitrova och I. Pakidanska,
meddelar
TRIBUNALEN (sjätte avdelningen)
sammansatt, vid överläggningen, av ordföranden M.J. Costeira, samt domarna U. Öberg (referent) och P. Zilgalvis,
justitiesekreterare: V. Di Bucci,
efter den skriftliga delen av förfarandet,
med beaktande av att ingen av parterna tre veckor efter delgivningen av underrättelsen om att det skriftliga förfarandet avslutats hade inkommit med någon begäran om muntlig förhandling, och av att tribunalen således, på grundval av referentens rapport och med tillämpning av artikel 106.3 i tribunalens rättegångsregler, har beslutat att avgöra målet på handlingarna,
följande
Dom
1
Devin EAD har genom sitt överklagande med stöd av artikel 263 FEUF yrkat om ändring av det beslut som fjärde överklagandenämnden vid Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) meddelade den 7 maj 2024 (ärende R 2535/2019-4) (nedan kallat det överklagade beslutet).
Bakgrund till tvisten
2
Den 11 juli 2014 ingav intervenienten, Haskovo Chamber of Commerce and Industry (HCCI, Haskovos handels- och industrikammare, Bulgarien), till EUIPO en ansökan om ogiltighetsförklaring av det EU-varumärke som registrerades den 21 januari 2011 till följd av den ansökan som ingavs den 29 september 2010 för ordkännetecknet DEVIN.
3
De varor som registreringsansökan avsåg omfattas av klass 32 i Niceöverenskommelsen om internationell klassificering av varor och tjänster vid varumärkesregistrering av den 15 juni 1957, med ändringar och tillägg, och motsvarar följande beskrivning: ”Icke alkoholhaltiga drycker; mineralvatten; seltersvatten; drycker med fruktsmak; juicer; safter och andra preparat för framställning av drycker; aperitifviner, läsk; källvatten; smaksatt vatten; icke alkoholhaltiga fruktextrakt; Icke alkoholhaltiga drycker med fruktjuicer; bordsvatten; vatten [dryck]; seltersvatten; grönsakssafter (drycker); isotoniska drycker; alkoholfria cocktails; alkoholfri fruktnektar; sodavatten (kolsyrat vatten).”
4
Till stöd för ansökan om ogiltighetsförklaring åberopades de grunder som avses i artikel 52.1 a i rådets förordning (EG) nr 207/2009 av den 26 februari 2009 om EU-varumärken (EUT L 78, 2009, s. 1), jämförd med artikel 7.1 c, f och g i samma förordning, eftersom det omstridda varumärket är beskrivande för de varor som omfattas av varumärket, strider mot allmän ordning eller allmän moral och är ägnat att vilseleda allmänheten.
5
Den 29 januari 2016 biföll annulleringsenheten ansökan om ogiltighetsförklaring med stöd av artikel 52.1 a i förordning nr 207/2009, jämförd med artikel 7.1 c i samma förordning. Annulleringsenheten ansåg i synnerhet att det geografiska namnet Devin omfattades av nämnda bestämmelse, eftersom det uppfattades av den breda allmänheten i Bulgarien och av en del av allmänheten i grannländerna som en beskrivning av de aktuella varornas geografiska ursprung.
6
Klaganden överklagade annulleringsenhetens beslut vid EUIPO den 24 mars 2016.
7
Genom beslut av den 2 december 2016 avslog EUIPO:s andra överklagandenämnd överklagandet.
8
Klaganden överklagade överklagandenämndens beslut av den 2 december 2016 till tribunalen och yrkade att det skulle ogiltigförklaras. Överklagandet inkom till tribunalens kansli den 22 februari 2017 och det registrerades under målnummer T‑122/17.
9
Genom dom av den 25 oktober 2018, Devin/EUIPO – Haskovo (DEVIN) (T‑122/17, EU:T:2018:719), ogiltigförklarade tribunalen överklagandenämndens beslut av den 2 december 2016. Tribunalen fann att överklagandenämnden gjorde en oriktig bedömning när den slog fast att det omstridda varumärket var beskrivande för ett geografiskt ursprung vad beträffar genomsnittskonsumenten i Bulgariens grannländer, det vill säga Grekland och Rumänien, och genomsnittskonsumenten i unionens alla övriga medlemsstater, endast med undantag för Bulgarien, och att överklagandenämnden således hade åsidosatt artikel 52.1 a i förordning nr 207/2009, jämförd med artikel 7.1 c i samma förordning.
10
Genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 19 december 2018 överklagade intervenienten domen av den 25 oktober 2018, DEVIN (T‑122/17, EU:T:2018:719).
11
Genom beslut av den 11 juli 2019, Haskovo/Devin (C‑800/18 P, ej publicerat, EU:C:2019:606), ogillade domstolen överklagandet.
12
Den 11 november 2019 hänsköt ordföranden för överklagandenämnderna ärendet till första överklagandenämnden.
13
Genom beslut av den 28 maj 2020 upphävde överklagandenämnden annulleringsenhetens beslut i den del det omstridda varumärket hade förklarats ogiltigt för ”mineralvatten som uppfyller specifikationerna för [den skyddade geografiska beteckningen] Devin Natural Mineral Water” i klass 32. Vad gäller de övriga varorna fastställde överklagandenämnden annulleringsenhetens beslut och förklarade det omstridda varumärket ogiltigt.
14
Klaganden överklagade överklagandenämndens beslut av den 28 maj 2020 till tribunalen och yrkade att det skulle ogiltigförklaras. Överklagandet inkom till tribunalens kansli den 12 augusti 2020 och det registrerades under målnummer T‑526/20.
15
Genom dom av den 14 december 2022, Devin/EUIPO – Haskovo Chamber of Commerce and Industry (DEVIN) (T‑526/20, ej publicerad, EU:T:2022:816), ogiltigförklarade tribunalen delvis det beslut som meddelades av EUIPO:s första överklagandenämnd den 28 maj 2020, i den del överklagandenämnden hade slagit fast att det omstridda varumärket skulle förklaras ogiltigt för samtliga varor med undantag för ”mineralvatten som uppfyller specifikationerna för den skyddade geografiska beteckningen Devin Natural Mineral Water”. Tribunalen fann att överklagandenämnden hade gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att inte bedöma huruvida det enligt omsättningskretsens uppfattning finns ett samband mellan det geografiska namnet Devin, som utgör det omstridda varumärket, och andra varor i klass 32 än ”mineralvatten som uppfyller specifikationerna för den skyddade geografiska beteckningen Devin Natural Mineral Water”.
16
Genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 13 februari 2023 överklagade intervenienten domen av den 14 december 2022, DEVIN (T‑526/20, ej publicerad, EU:T:2022:816).
17
I beslut av den 27 juni 2023, Haskovo Chamber of Commerce and Industry/EUIPO och Devin (C‑77/23 P, ej publicerat, EU:C:2023:519), angav domstolen att den inte meddelar prövningstillstånd.
18
Den 20 oktober 2023 hänsköt ordföranden för överklagandenämnderna ärendet till fjärde överklagandenämnden.
19
I det överklagade beslutet fastställde överklagandenämnden det omstridda varumärkets giltighet för två varor i klass 32, nämligen ”mineralvatten [och] seltersvatten”, och ogiltigförklarade nämnda varumärke med avseende på övriga varor, med stöd av artikel 52.2 i förordning nr 207/2009.
20
Överklagandenämnden prövade för det första de absoluta ogiltighetsgrunderna i artikel 52.1 a i förordning nr 207/2009, jämförd med artikel 7.1 f och g i samma förordning. På dessa punkter fastställde överklagandenämnden motiveringen i annulleringsenhetens beslut. Annulleringsenheten fann att det inte hade visats att det omstridda varumärket stred mot allmän ordning och att det kunde vilseleda omsättningskretsen. Överklagandenämnden avslog följaktligen ansökan om ogiltighetsförklaring i den del den grundade sig på dessa grunder.
21
För det andra prövade överklagandenämnden den absoluta ogiltighetsgrund som följer av artikel 52.1 a i förordning nr 207/2009, jämförd med artikel 7.1 c i samma förordning. I enlighet med domen av den 14 december 2022, DEVIN (T‑526/20, ej publicerad, EU:T:2022:816), prövade överklagandenämnden huruvida omsättningskretsen uppfattar eller i framtiden skulle kunna uppfatta det omstridda varumärket som en upplysning om det geografiska ursprunget för andra varor som omfattas av nämnda varumärke än ”mineralvatten som uppfyller specifikationerna för den skyddade geografiska beteckningen Devin Natural Mineral Water”. Överklagandenämnden konstaterade att omsättningskretsen, vid den tidpunkt då ansökan om registrering av det omstridda varumärket gavs in, kunde uppfatta detta varumärke, med avseende på samtliga varor som det omfattade, som en hänvisning till deras geografiska ursprung och eventuellt till de hälsofördelar som är förknippade med användningen av mineralvatten och källvatten från staden Devin. Vid tidpunkten för ingivandet av registreringsansökan var det omstridda varumärket således beskrivande i den mening som avses i artikel 7.1 c i förordning nr 207/2009.
22
Vad gäller den särskiljningsförmåga som förvärvats till följd av användning fann överklagandenämnden att klaganden hade gjort gällande att det hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning med avseende på ”mineralvatten [och] seltersvatten”, utan att göra gällande en sådan särskiljningsförmåga med avseende på de övriga varor som omfattas av det omstridda varumärket. Med hänvisning till den bevisning som ingetts i målet konstaterade överklagandenämnden således att det omstridda varumärket, vid tidpunkten för ansökan om registrering av det omstridda varumärket och fortfarande vid tidpunkten för ansökan om ogiltighetsförklaring, hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning för ”mineralvatten [och] seltersvatten” i klass 32.
Parternas yrkanden
23
Klaganden har yrkat att tribunalen ska
–
ändra det överklagade beslutet så att annulleringsenhetens beslut av den 29 januari 2016 ogiltigförklaras och att ansökan om ogiltighetsförklaring av det omstridda varumärket avslås helt (eller, i andra hand, delvis) och följaktligen att det förordnas att registreringen av det omstridda varumärket ska upprätthållas för följande varor:
–
i första hand samtliga varor i klass 32 som omfattas av nämnda varumärke,
–
i andra hand, varorna ”mineralvatten, seltersvatten, källvatten, bordsvatten, smaksatt vatten, drycker med fruktsmak, vatten [dryck], seltersvatten, sodavatten (kolsyrat vatten)” som det varumärket omfattar, i klass 32, och
–
förplikta EUIPO att bära sina rättegångskostnader och ersätta klagandens rättegångskostnader, samt förplikta intervenienten att bära sina rättegångskostnader.
24
EUIPO har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna för det fall det kallas till förhandling.
25
Intervenienten har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
26
Med beaktande av att dagen för ingivande av registreringsansökan i det aktuella ärendet var den 29 september 2010, vilken är avgörande för fastställandet av tillämplig materiell rätt vid prövningen av en ansökan om ogiltighetsförklaring, är det de materiella bestämmelserna i förordning nr 207/2009 som är tillämpliga i målet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 april 2020, Gugler France/Gugler och EUIPO, C‑736/18 P, ej publicerad, EU:C:2020:308, punkt 3 och där angiven rättspraxis). Vad gäller prövningen i sak kommer tribunalen följaktligen att tillämpa de relevanta materiella bestämmelserna i förordning nr 207/2009.
27
Vad beträffar förfaranderegler, anses de enligt fast rättspraxis i allmänhet vara tillämpliga vid den tidpunkt då de träder i kraft (se dom av den 11 december 2012, kommissionen/Spanien, C‑610/10, EU:C:2012:781, punkt 45 och där angiven rättspraxis). Det är således förfarandereglerna i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1001 av den 14 juni 2017 om EU-varumärken (EUT L 154, 2017, s. 1) som är tillämpliga i målet. Eftersom överklagandet till överklagandenämnden ingavs den 24 mars 2016, är förfarandereglerna i avdelning V i kommissionens delegerade förordning (EU) 2018/625 av den 5 mars 2018 om komplettering av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1001 om EU-varumärken och om upphävande av delegerad förordning (EU) 2017/1430 (EUT L 104, 2018, s. 1) inte tillämpliga i förevarande fall. Det är i stället bestämmelserna i kommissionens förordning (EG) nr 2868/95 av den 13 december 1995 om genomförande av rådets förordning (EG) nr 40/94 om gemenskapsvarumärke (EGT L 303, 1995, s. 1), i dess lydelse enligt förordning nr 1041/2005 (EUT L 172, 2005, s. 4), som är tillämpliga på överklagandeförfarandet vid överklagandenämnden.
Huruvida den bevisning som åberopats för första gången vid tribunalen kan tillåtas
28
Tribunalen ska inledningsvis pröva huruvida den bevisning som klaganden har lagt fram vid tribunalen kan tillåtas, vilket har bestritts av EUIPO och intervenienten. EUIPO och intervenienten har nämligen gjort gällande att den bevisning som återfinns i bilagorna A.9.a–A.9.g till ansökan inte kan tas upp till prövning, eftersom den ingavs för första gången vid tribunalen.
29
Klaganden har i detta avseende gjort gällande att nämnda kompletterande bevisning kan tillåtas, eftersom den syftar till att ifrågasätta överklagandenämndens bedömning att det omstridda varumärket till följd av användning endast har förvärvat särskiljningsförmåga för ”mineralvatten [och] seltersvatten”. Denna bedömning gjordes på eget initiativ och utan att klagandens argument avseende den särskiljningsförmåga som det omstridda varumärket förvärvat till följd av användning beaktades fullt ut.
30
I bilaga A.9.a anges försäljningsvolymerna för källvatten och mineralvatten mellan åren 2011 och 2013. Bilaga A.9.b avser en undersökning av Market Links avseende hur framgångsrikt det omstridda varumärket var i Bulgarien, daterad år 2010. Bilagorna A.9.c och A.9.d, som avser perioden 2007–2011 respektive perioden 2010–2014, innehåller rapporter med rubriken ”Översikt av marknaden för icke alkoholhaltiga drycker i Bulgarien”, som utarbetats av Canadean. Bilaga A.9.e avser en rapport från Nielsen Bulgaria från år 2014 om försäljningsvolymerna för vatten. Bilaga A.9.f innehåller en skrivelse från generaldirektören för den bulgariska föreningen för icke alkoholhaltiga drycker av den 1 juli 2024 och bilaga A.9.g innehåller en kopia av etiketterna på smaksatt och kolsyrat vatten med det omstridda varumärket.
31
Det ska framhållas att den bevisning som nämns i punkt 30 ovan ingavs för första gången vid tribunalen.
32
Tribunalen erinrar om att artikel 188 i dess rättegångsregler har rubriken ”Saken i målet vid tribunalen” och bestämmer omfattningen av tribunalens prövning av EUIPO:s beslut. I denna bestämmelse anges att ”[d]e inlagor som rättegångsdeltagarna ger in i målet vid tribunalen [inte] får … ändra saken i ärendet vid överklagandenämnden”.
33
Det är således utifrån saken i ärendet vid överklagandenämnden som det ska avgöras vilka omständigheter som får bli föremål för tribunalens prövning.
34
Det framgår av domstolens praxis att en klagande måste kunna bestrida överklagandenämndens slutsatser vid tribunalen. Det framgår nämligen av artikel 263 FEUF, jämförd med artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, att en klagande vid unionsdomstolen måste kunna framföra kritik med avseende på varje rätts- eller sakfråga som ett unionsorgan lägger till grund för sina beslut (dom av den 18 juni 2020, Primart/EUIPO, C‑702/18 P, EU:C:2020:489, punkt 46).
35
En klagande har dessutom rätt att vid tribunalen inge handlingar till stöd för eller bestrida riktigheten av ett notoriskt faktum (dom av den 12 december 2014, Ludwig Schokolade/harmoniseringskontoret – Immergut (TrinkFix), T‑105/13, ej publicerad, EU:T:2014:1070, punkt 128).
36
Tillämpligheten av den rättspraxis enligt vilken en bevisuppgift, som inte tidigare har åberopats vid överklagandenämnden, inte ska tillåtas, utan att det är nödvändigt att pröva dess bevisvärde, beror således på huruvida den omständighet som intygas genom den nya bevisningen ingår i de faktiska omständigheterna i förfarandet, såsom dessa har definierats av parterna vid överklagandenämnden, eller om de senare tvärtom avser att motsäga en bedömning av de faktiska omständigheterna som överklagandenämnden har gjort på eget initiativ och som återgetts för första gången i det överklagade beslutet, i vilket fall denna rättspraxis inte är tillämplig (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 april 2018, Convivo/EUIPO – Porcesadora Nacional de Alimentos (M’Cooky), T‑288/16, ej publicerad, EU:T:2018:231, punkterna 22–26 och där angiven rättspraxis).
37
Eftersom det i förevarande fall ankom på klaganden att i förekommande fall lägga fram all sin bevisning till stöd för sitt påstående att det omstridda varumärket hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning för samtliga varor som omfattades, inom ramen för förfarandet vid EUIPO, konstaterar tribunalen att de omständigheter som intygas i bilagorna A.9.a–A.9.g till överklagandet ingår bland de faktiska omständigheterna i förfarandet vid överklagandenämnden och varken syftar till att motsäga överklagandenämndens bedömning av de faktiska omständigheterna eller till att styrka eller bestrida riktigheten av ett notoriskt faktum i den mening som avses i den rättspraxis som anges i punkterna 34 och 35 ovan. Följaktligen ska dessa bilagor inte tas upp till prövning, och det är inte nödvändigt att pröva deras bevisvärde.
Saken i målet
38
Klaganden har genom sitt första yrkande gjort gällande att det överklagade beslutet ska ändras. I artikel 72.4 i förordning 2017/1001 föreskrivs att ”[v]ar och en som varit part i förfarandet vid överklagandenämnden ska ha rätt att överklaga beslut som gått denne emot”.
39
I punkterna 1 och 2 i beslutsdelen i det överklagade beslutet biföll överklagandenämnden delvis klagandens överklagande och upphävde annulleringsenhetens beslut i den del den hade förklarat det omstridda varumärket ogiltigt med avseende på ”mineralvatten [och] seltersvatten” i klass 32.
40
Klaganden har således, i sitt överklagande, yrkat att punkt 3 i beslutsdelen i det överklagade beslutet ska ändras, det vill säga i den del överklagandenämnden avslog överklagandet av annulleringsenhetens beslut med avseende på övriga varor som omfattas av det omstridda varumärket (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 februari 2015, 9Flats/harmoniseringskontoret – Tibesoca (9flats.com), T‑713/13, ej publicerad, EU:T:2015:114, punkterna 16–19, och dom av den 4 maj 2018, Bernard Krone Holding/EUIPO (Mega Liner), T‑187/17, ej publicerad, EU:T:2018:254, punkterna 15–18).
41
Mot bakgrund av innehållet i överklagandet ska yrkandet om ändring av punkt 3 i beslutsdelen i det överklagade beslutet tolkas så, att det med nödvändighet omfattar ett yrkande om ogiltigförklaring av nämnda beslut i den del det avser denna punkt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 februari 2014, Advance Magazine Publishers/harmoniseringskontoret – Nanso Group (TEEN VOGUE), T‑509/12, EU:T:2014:89, punkterna 15–16 och där angiven rättspraxis).
Prövning i sak
42
Till stöd för överklagandet har klaganden åberopat två grunder. Den första grunden avser åsidosättande av artikel 52.1 a i förordning nr 207/2009, jämförd med artikel 7.1 c i samma förordning, genom att överklagandenämnden gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den på eget initiativ slog fast att det omstridda varumärket var beskrivande för ”källvatten”. Den andra grunden avser åsidosättande av artikel 52.1 a i förordning nr 207/2009, jämförd med artikel 7.3 i samma förordning eller artikel 59.2 i förordning 2017/1001, genom att överklagandenämnden gjorde en oriktig bedömning av den särskiljningsförmåga som förvärvats till följd av användning av det omstridda varumärket. Den tredje grunden avser åsidosättande av rätten till försvar och principen om processekonomi, genom att överklagandenämnden antog det överklagade beslutet utan att bereda parterna tillfälle att yttra sig. Den fjärde grunden avser åsidosättande av principerna om likabehandling, rättssäkerhet och skydd för berättigade förväntningar, genom att överklagandenämnden bedömde samma bevisning på olika sätt vad gäller mineralvatten och övriga varor som omfattas av det omstridda varumärket.
Den första grunden: Felaktig rättstillämpning genom att överklagandenämnden på eget initiativ prövade huruvida det omstridda varumärket är beskrivande för ”källvatten” i klass 32
43
Klaganden har genom den första grunden gjort gällande att överklagandenämnden åsidosatte artikel 52.1 a i förordning nr 207/2009, jämförd med artikel 7.1 c i samma förordning, genom att den på eget initiativ prövade huruvida det omstridda varumärket är beskrivande för ”källvatten” i klass 32 och genom att slå fast att varumärket är beskrivande för den varan. Klaganden har angett att ett EU-varumärke presumeras vara giltigt enligt artiklarna 59 och 62 i förordning 2017/1001.
44
Det ankommer på den person som ansökt om ogiltighetsförklaring att åberopa de faktiska omständigheter, den bevisning och de argument som gör det möjligt att ifrågasätta det aktuella varumärkets giltighet. Intervenienten har emellertid, åtminstone underförstått, begränsat sitt påstående att det omstridda varumärket är beskrivande till att avse andra varor som omfattas av nämnda varumärke än ”källvatten”. Överklagandenämndens prövning, som ledde till att den fann att det omstridda varumärket är beskrivande för denna vara, omfattade dock inte desto mindre mer än de åberopade faktiska omständigheterna, bevisningen och argumenten.
45
EUIPO och intervenienten har bestritt klagandens argument.
46
Tribunalen framhåller inledningsvis att även om klaganden har åberopat ett åsidosättande av artikel 52.1 a i förordning nr 207/2009, jämförd med artikel 7.1 c i samma förordning, ska dess argument tolkas så, att de avser ett åsidosättande av artikel 95 i förordning 2017/1001.
47
Det ska härvidlag erinras om att det i artikel 95 i förordning 2017/1001, med rubriken ”Prövning av sakförhållandena på eget initiativ”, närmare bestämt i artikel 95.1, föreskrivs att EUIPO, vid förfarande vid denna, utan särskilt yrkande ska pröva sakförhållandena. I ogiltighetsförfaranden enligt artikel 59 i samma förordning ska EUIPO begränsa sin prövning till de grunder och argument som parterna åberopat.
48
I förevarande fall har intervenienten i sin ansökan om ogiltighetsförklaring gjort gällande att ”omsättningskretsen kommer att uppfatta det omstridda varumärket i förhållande till de varor som det beskriver som det geografiska namnet på byn Devin, namnet på mineralfyndigheten Devin och den registrerade geografiska beteckningen för naturligt mineralvatten” och att ”[d]et är uppenbart att det ur omsättningskretsens synvinkel finns ett tillräckligt direkt och specifikt samband mellan kännetecknet och samtliga varor i klass 32”.
49
I motsats till vad klaganden har påstått gjorde intervenienten i sin ansökan om ogiltighetsförklaring således gällande att omsättningskretsen ansåg att det fanns ett samband mellan det geografiska namnet Devin och samtliga varor som omfattades av det omstridda varumärket. Intervenienten åberopade följaktligen en ogiltighetsgrund avseende varumärkets beskrivande karaktär för samtliga varor som det omfattade, inbegripet ”källvatten”.
50
Denna slutsats påverkas inte av klagandens argument att intervenienten, genom att lägga fram de faktiska omständigheterna, bevisningen och de specifika argumenten för alla andra varor som omfattas av det omstridda varumärket men inte för ”källvatten”, åtminstone underförstått har begränsat sitt påstående om att detta varumärke är beskrivande. Såsom EUIPO med rätta har gjort gällande, kompletterade dessa omständigheter, denna bevisning och dessa specifika argument helt enkelt intervenientens argument och bevisning avseende samtliga varor som omfattas av det omstridda varumärket.
51
Härav följer att överklagandenämnden, när den prövade huruvida det omstridda varumärket var beskrivande för ”källvatten”, begränsade sin prövning till de faktiska omständigheter, den bevisning och de argument som parterna hade anfört. Överklagandenämnden gjorde sig således inte skyldig till felaktig rättstillämpning när den prövade huruvida det omstridda varumärket var beskrivande för ”källvatten”.
52
Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den första grunden.
Den andra grunden: Felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna genom att överklagandenämnden gjorde en felaktig bedömning när den fann att klaganden endast hade gjort gällande att särskiljningsförmåga förvärvats till följd av användning med avseende på ”mineralvatten [och] seltersvatten” i klass 32
53
Klaganden har genom den andra grunden gjort gällande att överklagandenämnden gjorde en felaktig bedömning när den fann att klaganden endast hade gjort gällande att särskiljningsförmåga förvärvats till följd av användning med avseende på ”mineralvatten [och] seltersvatten” i klass 32. Klaganden har uttryckligen, eller åtminstone underförstått men med nödvändighet, vid annulleringsenheten gjort gällande att det omstridda varumärket har förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning i Bulgarien för samtliga varor som omfattas av varumärket och förebringat bevisning i detta avseende. Eftersom överklagandenämnden fann att den bevisning som klaganden hade förebringat var tillräcklig för att dra slutsatsen att särskiljningsförmåga hade förvärvats till följd av användning med avseende på ”mineralvatten [och] seltersvatten”, borde den enligt klaganden ha dragit samma slutsats med avseende på de övriga varor som omfattas av nämnda varumärke.
54
EUIPO och intervenienten har bestritt klagandens argument.
55
I punkt 80 i det överklagade beslutet fann överklagandenämnden inledningsvis att klaganden hade gjort gällande att varumärket hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning för ”mineralvatten” och ”kolsyrat mineralvatten eller seltersvatten”, men inte för de övriga varor som omfattas av det omstridda varumärket. Överklagandenämnden gjorde därefter en bedömning av den bevisning som lagts till handlingarna i målet och fann, i punkt 88 i nämnda beslut, att det omstridda varumärket, vid tidpunkten för ansökan om registrering av det varumärket och fortfarande vid tidpunkten för ansökan om ogiltighetsförklaring, hade förvärvat särskiljningsförmåga i omsättningskretsens ögon för samma varor.
56
Tribunalen erinrar om att enligt artikel 7.3 i förordning nr 207/2009 och artikel 52.2 i samma förordning har innehavaren av det aktuella varumärket bevisbördan för att särskiljningsförmåga har förvärvats till följd av användning (dom av den 22 mars 2023, Beauty Biosciences/EUIPO – Société de Recherche Cosmétique (BIO-BEAUTÉ), T‑750/21, ej publicerad, EU:T:2023:147, punkt 43). Det har särskilt slagits fast att när en klagande gör gällande att ett varumärke har förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning, ankommer det på vederbörande att tillhandahålla konkreta och välgrundade upplysningar som styrker att varumärket har förvärvat särskiljningsförmåga (dom av den 25 oktober 2007, Develey/harmoniseringskontoret, C‑238/06 P, EU:C:2007:635, punkt 50).
57
Härav följer att när ett varumärke har registrerats i strid med artikel 7.1 b, c eller d i förordning nr 207/2009, kan registreringen av det omstridda varumärket endast upprätthållas med avseende på de varor och tjänster för vilka det har styrkts att varumärket har förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning.
58
Det ska således prövas huruvida överklagandenämnden gjorde en riktig bedömning när den begränsade sin bedömning av den särskiljningsförmåga som förvärvats till följd av användning av det omstridda varumärket till ”mineralvatten [och] seltersvatten”.
59
Det ska inledningsvis påpekas att intervenienten vid överklagandenämnden har gjort gällande att klagandens argument avseende den särskiljningsförmåga som förvärvats till följd av användning av det omstridda varumärket för andra varor än ”mineralvatten [och] seltersvatten” inte kan tas upp till prövning. Intervenienten har i detta avseende grundat sig på annulleringsenhetens påstådda slutsats att klaganden endast åberopat särskiljningsförmåga som förvärvats till följd av användning med avseende på mineralvatten och att den är rättskraftig.
60
När det gäller principen om rättskraft, enligt vilken det inte med framgång kan ifrågasättas att ett domstolsavgörande vunnit laga kraft, ska det inledningsvis påpekas att den inte är tillämplig på beslut av EUIPO som är av administrativ karaktär och inte av rättskipningskaraktär (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 februari 2025, Alberts/EUIPO – Techtex (Pappkartonger (emballage)), T‑245/24, ej publicerad, EU:T:2025:145, punkt 30 och där angiven rättspraxis).
61
Om intervenientens argument ska förstås så, att annulleringsenheten konstaterade att klaganden hade gjort gällande särskiljningsförmåga till följd av användning endast för mineralvatten och att detta konstaterande, i avsaknad av bestridande av detta konstaterande i klagandens överklagande till överklagandenämnden, skulle ha vunnit laga kraft och blivit rättskraftigt, kan det under alla omständigheter konstateras att intervenienten tycks hänvisa till annulleringsenhetens sammanfattning av klagandens argument, vilken klaganden inte bestred under förfarandet vid EUIPO. En sammanfattning av en av parternas argument utgör emellertid inte en sak- eller rättsfråga som annulleringsenheten har avgjort och kan därför inte anses ha rättskraft (se, för ett liknande resonemang och analogt, beslut av den 28 november 1996, Lenz/kommissionen, C‑277/95 P, EU:C:1996:456, punkt 50).
62
I förevarande fall har klaganden därefter upprepade gånger, i sitt yttrande till annulleringsenheten, angett att det omstridda varumärket har förvärvat särskiljningsförmåga ”för de varor som ingår i klass 32, det vill säga mineralvatten”. Klaganden upprepade i sitt senare yttrande till annulleringsenheten detta påstående om att det omstridda varumärket, som var begränsat till mineralvatten, hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning.
63
De allmänna påståenden som klaganden gjorde i sitt yttrande till annulleringsenheten om att det omstridda varumärket är ett välkänt varumärke i Bulgarien och således har förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning, utan att de hänför sig till de varor som omfattas av nämnda varumärke, kan inte anses utgöra ett påstående om särskiljningsförmåga som förvärvats till följd av användning i den mening som avses i artikel 7.3 i förordning nr 207/2009.
64
Det ska dessutom påpekas att klagandens argument under det administrativa förfarandet vid EUIPO avseende den särskiljningsförmåga som förvärvats till följd av användning och den bevisning som klaganden har åberopat i detta avseende nästan helt hänför sig till ”mineralvatten [och] seltersvatten”.
65
Såsom framgår av den rättspraxis som anges i punkt 56 ovan ankommer det på klaganden att tillhandahålla konkreta och välgrundade upplysningar som styrker att det omstridda varumärket har förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning.
66
Klagandens allmänna synpunkter beträffande erkännandet av det omstridda varumärket och den omständigheten att den bevisning som klaganden lade fram vid annulleringsenheten inte uteslutande avsåg ”mineralvatten [eller] seltersvatten”, gjorde det således inte möjligt för överklagandenämnden att dra slutsatsen att klagandens överklagande avsåg samtliga varor i klass 32, i motsats till klagandens uttryckliga påståenden i detta avseende.
67
Tribunalen kan följaktligen inte godta klagandens argument att klaganden har gjort gällande att det omstridda varumärket har förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning med avseende på samtliga varor som omfattas av varumärket.
68
Klagandens argument föranleder inte någon annan bedömning.
69
Vad för det första gäller klagandens argument att sammanfattningen av klagandens argument i överklagandenämndens beslut av den 2 december 2016 visar att klaganden gjorde gällande särskiljningsförmåga till följd av användning med avseende på samtliga varor som omfattas av det omstridda varumärket, räcker det att konstatera att domen av den 25 oktober 2018, DEVIN (T‑122/17, EU:T:2018:719), retroaktivt undanröjde överklagandenämndens beslut av den 2 december 2016 från rättsordningen (se, analogt, dom av den 1 september 2021, Gruppe Nymphenburg Consult/EUIPO (Limbic® Types), T‑96/20, EU:T:2021:527, punkt 28).
70
Vad för det andra gäller klagandens argument att bolaget i sitt överklagande i det mål som avgjordes genom domen av den 14 december 2022, DEVIN (T‑526/20, ej publicerad, EU:T:2022:816), upprepade sitt påstående om särskiljningsförmåga som förvärvats till följd av användning för samtliga varor som omfattas av det omstridda varumärket, erinrar tribunalen om att enligt artikel 188 i rättegångsreglerna får parternas inlagor i förfarandet vid tribunalen inte ändra saken i ärendet vid överklagandenämnden.
71
Vad för det tredje gäller klagandens argument att tribunalen i sin dom av den 14 december 2022, DEVIN (T‑526/20, ej publicerad, EU:T:2022:816), uttryckligen bekräftade räckvidden av klagandens påstående om att det omstridda varumärket hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning, konstaterar tribunalen, i likhet med EUIPO, att tribunalen i det målet inte prövade omfattningen av yrkandet om särskiljningsförmåga som förvärvats till följd av användning av nämnda varumärke.
72
Vad slutligen gäller den ytterligare bevisning som klaganden har åberopat för att styrka särskiljningsförmåga som förvärvats genom användning av det omstridda varumärket för andra varor än mineralvatten (bilagorna A.9.a–A.9.g till överklagandet), kan denna bevisning inte tas upp till prövning, såsom har påpekats i punkt 37 ovan.
73
Av det ovan anförda följer att överklagandet inte kan vinna bifall på den andra grunden.
Den tredje grunden: Åsidosättande av rätten till försvar, rätten att yttra sig och principen om processekonomi
74
Klagandens tredje grund avser åsidosättande av artikel 94.1 i förordning 2017/1001, artikel 70.2 i samma förordning och artikel 27.2 i delegerad förordning 2018/625. Denna grund består av två delgrunder. Klaganden har för det första gjort gällande att överklagandenämnden åsidosatte klagandens rätt till försvar genom att upphäva annulleringsenhetens beslut utan att bereda parterna tillfälle att yttra sig. För det andra har klaganden gjort gällande att överklagandenämnden åsidosatte principen om processekonomi genom att anta det överklagade beslutet på eget initiativ och utan att ge parterna möjlighet att yttra sig efter domen av den 14 december 2022, DEVIN (T‑526/20, ej publicerad, EU:T:2022:816).
– Den tredje grundens första del: Åsidosättande av rätten till försvar
75
Klaganden har gjort gällande att överklagandenämnden åsidosatte klagandens rätt till försvar genom att upphäva annulleringsenhetens beslut utan att ge parterna tillfälle att yttra sig efter domen av den 14 december 2022, DEVIN (T‑526/20, ej publicerad, EU:T:2022:816). Enligt klaganden hade bedömningen i det överklagade beslutet av huruvida det omstridda varumärket hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning kunnat leda till ett annat resultat än det som slutligen valdes, om klaganden hade beretts tillfälle att yttra sig.
76
EUIPO och intervenienten har bestritt klagandens argument.
77
Enligt artikel 94.1 andra meningen i förordning 2017/1001 får besluten från EUIPO endast grunda sig på omständigheter som parterna har haft tillfälle att yttra sig över. Denna bestämmelse utgör en specifik tillämpning av den allmänna principen om skydd för rätten till försvar, som dessutom slås fast i artikel 41.2 a i stadgan om de grundläggande rättigheterna, enligt vilken personer vars intressen påverkas av offentliga myndigheters beslut ska ges tillfälle att på ett ändamålsenligt sätt framföra sina synpunkter (dom av den 13 december 2016, Guiral Broto/EUIPO – Gastro & Soul (Café del Sol), T‑548/15, ej publicerad, EU:T:2016:720, punkt 30).
78
Rätten att yttra sig omfattar alla faktiska och rättsliga omständigheter som ligger till grund för beslutet, men inte det slutgiltiga ställningstagandet som förvaltningen avser att göra (se dom av den 3 december 2003, Audi/harmoniseringskontoret (TDI), T‑16/02, EU:T:2003:327, punkt 75 och där angiven rättspraxis).
79
I detta sammanhang följer det av fast rättspraxis att det enligt artikel 94.1 andra meningen i förordning 2017/1001 inte på något sätt krävs att klaganden, efter det att förfarandet vid EUIPO återupptagits som en följd av att tribunalen ogiltigförklarat överklagandenämndens beslut, på nytt ska beredas tillfälle att yttra sig över rättsliga och faktiska omständigheter som klaganden redan haft möjlighet att yttra sig över under det tidigare skriftliga förfarandet. Överklagandenämnden har nämligen övertagit handlingarna i ärendet (se dom av den 25 november 2020, Group/EUIPO – Iliev (GROUP Company TOURISM & TRAVEL), T‑57/20, EU:T:2020:559, punkt 31 och där angiven rättspraxis).
80
Dessutom föreskrivs det i artikel 70.2 i förordning 2017/1001 att överklagandenämnden, vid prövningen av överklagandet, vid behov ska anmoda parterna att inom viss tid avge yttrande över skrivelser från överklagandenämnden eller inlaga från annan part.
81
I förevarande fall är det utrett att överklagandenämnden inte anmodade parterna att inkomma med ytterligare synpunkter med avseende på den särskiljningsförmåga som förvärvats till följd av användning av det omstridda varumärket för andra varor än ”mineralvatten som uppfyller specifikationerna för den skyddade geografiska beteckningen Devin Natural Mineral Water”, till följd av domen av den 14 december 2022, DEVIN (T‑526/20, ej publicerad, EU:T:2022:816).
82
Tribunalen konstaterar emellertid att klaganden under det administrativa förfarandet vid EUIPO gavs möjlighet att yttra sig över de olika aspekterna av intervenientens ogiltighetsförfarande, inbegripet den särskiljningsförmåga som förvärvats till följd av användning av det omstridda varumärket.
83
Överklagandenämnden var följaktligen i förevarande fall inte skyldig att på nytt låta klaganden yttra sig om den särskiljningsförmåga som förvärvats till följd av användning av det omstridda varumärket och närmare bestämt om förvärvet av denna särskiljningsförmåga med avseende på andra varor än ”mineralvatten som uppfyller specifikationerna för den skyddade geografiska beteckningen Devin Natural Mineral Water”, innan den gjorde sin egen bedömning i det överklagade beslutet.
84
Därmed kan överklagandet inte vinna bifall såvitt avser den tredje grundens första del.
– Den tredje grundens andra del: Åsidosättande av principen om processekonomi
85
Klaganden har gjort gällande att överklagandenämnden åsidosatte principen om processekonomi genom att anta det överklagade beslutet på eget initiativ och utan att ge parterna möjlighet att yttra sig efter domen av den 14 december 2022, DEVIN (T‑526/20, ej publicerad, EU:T:2022:816). Överklagandenämnden lämnade således klaganden utan något annat val än att inge ett överklagande till tribunalen för tredje gången.
86
EUIPO och intervenienten har bestritt klagandens argument.
87
Tribunalen konstaterar inledningsvis, såsom påpekats i punkt 83 ovan, att överklagandenämnden i förevarande fall inte var skyldig att på nytt låta klaganden yttra sig över den särskiljningsförmåga som förvärvats till följd av användning av det omstridda varumärket innan den gjorde sin egen bedömning i det överklagade beslutet.
88
Även om det i domstolens praxis erkänns att principen om processekonomi är tillämplig under det administrativa förfarandet vid EUIPO, förefaller denna rättspraxis vara begränsad till vissa fall. Domstolen har bland annat slagit fast att det skulle strida mot denna princip att tvinga den part som har väckt ett genkäromål att inleda ett nytt förfarande vid EUIPO om huvudkäranden återkallar sin talan (dom av den 13 oktober 2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, punkt 56).
89
Domstolen har dessutom slagit fast att det skulle strida mot principen om processekonomi att anse att ett genkäromål som grundar sig på en ogiltighetsgrund som avses i artikel 7.1 a–m i förordning 2017/1001, som avser samtliga varor eller tjänster som omfattas av registreringen av detta varumärke, endast kan leda till en delvis ogiltigförklaring av det varumärke som ligger till grund för det aktuella intrångsförfarandet (dom av den 8 juni 2023, LM (Genkäromål om ogiltighetsförklaring), C‑654/21, EU:C:2023:462, punkt 44).
90
Klaganden har visserligen i förevarande fall hänvisat till domen av den 8 juni 2023, LM (Genkäromål om ogiltighetsförklaring) (C‑654/21, EU:C:2023:462). Det kan emellertid konstateras att dess yrkande inte är ett genkäromål i den mening som avses i förordning 2017/1001, utan det har gjorts gällande att det omstridda varumärket har förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning. Den rättspraxis som klaganden har åberopat kan följaktligen inte överföras, vare sig direkt eller analogt, på förevarande fall.
91
Härav följer att överklagandenämnden i förevarande mål inte åsidosatte principen om processekonomi genom att anta det överklagade beslutet utan att ge parterna möjlighet att yttra sig efter domen av den 14 december 2022, DEVIN (T‑526/20, ej publicerad, EU:T:2022:816), särskilt som det inte fanns något som hindrade dem från att yttra sig på eget initiativ.
92
Mot bakgrund av det ovan anförda kan överklagandet inte vinna bifall såvitt avser den tredje grundens andra del och således inte såvitt avser någon del av den tredje grunden.
Den fjärde grunden: Åsidosättandet av likabehandlingsprincipen och rättssäkerhetsprincipen
93
Klagandens fjärde grund, avseende åsidosättande av principerna om likabehandling och rättssäkerhet, består av två delar. Klaganden har för det första gjort gällande att överklagandenämnden har åsidosatt likabehandlingsprincipen genom att behandla jämförbara situationer olika. Klaganden har för det andra gjort gällande att överklagandenämnden har åsidosatt rättssäkerhetsprincipen och den därmed sammanhängande principen om skydd för berättigade förväntningar genom att anse att den bevisning som klaganden lagt fram var tillräcklig för att styrka att det omstridda varumärket hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning för ”mineralvatten [och] seltersvatten”, men inte för övriga varor som omfattas av nämnda varumärke.
– Den fjärde grundens första del: Åsidosättande av likabehandlingsprincipen
94
Klaganden har åberopat principen om likabehandling, som slås fast i artiklarna 20 och 21 i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Klaganden har i detta avseende gjort gällande att den har åberopat särskiljningsförmåga som förvärvats till följd av användning med avseende på samtliga varor som omfattas av det omstridda varumärket och förebringat bevisning i detta avseende. Genom att slå fast att det omstridda varumärket hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning endast för ”mineralvatten [och] seltersvatten”, och inte för de andra varor som omfattas av det omstridda varumärket, behandlade överklagandenämnden jämförbara situationer olika utan att objektivt motivera detta. Överklagandenämnden ansåg närmare bestämt att samma bevisning, som innehöll likvärdiga upplysningar om huruvida det omstridda varumärket hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning i Bulgarien, var tillräcklig för att styrka särskiljningsförmåga för ”mineralvatten [och] seltersvatten”, men inte för de övriga varor som omfattades av nämnda varumärke.
95
EUIPO och intervenienten har bestritt klagandens argument.
96
Principen om likabehandling innebär att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (se dom av den 15 juli 2021, DK/Europeiska utrikestjänsten, C‑851/19 P, EU:C:2021:607, punkt 47 och där angiven rättspraxis).
97
I förevarande fall har klaganden gjort gällande att överklagandenämnden åsidosatte principen om likabehandling när den fann att ”samma bevisning som innehöll likvärdiga upplysningar om huruvida det [omstridda] varumärket [hade] förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning i Bulgarien för samtliga varor som [nämnda varumärke avsåg]” endast var tillräcklig för att styrka särskiljningsförmåga för ”mineralvatten [och] seltersvatten”, och inte för de övriga varor som omfattas av detta varumärke.
98
Tribunalen påpekar inledningsvis, såsom har slagits fast i punkterna 56–73 ovan, att klaganden inte har gjort gällande, och än mindre styrkt, att särskiljningsförmåga har förvärvats till följd av användning av det omstridda varumärket för andra varor än ”mineralvatten [och] seltersvatten”.
99
Under alla omständigheter kan det dessutom konstateras att klaganden inte har förklarat vare sig vilken bevisning eller vilka uppgifter klaganden avser med detta påstående. Klaganden har i detta avseende endast hänvisat till punkterna 41–47 i överklagandet, i vilka klaganden har angett att den har lagt fram bevis för att särskiljningsförmåga har förvärvats till följd av användning.
100
Det är visserligen riktigt att klaganden, i punkt 41 i överklagandet, åberopade viss bevisning som den lade fram tillsammans med sitt yttrande till annulleringsenheten, bland annat avseende källvatten och buteljerat vatten. Klaganden har emellertid inte visat att det rör sig om ”samma bevisning som [innehåller] likvärdiga upplysningar” som den bevisning på grundval av vilken överklagandenämnden konstaterade att särskiljningsförmåga hade förvärvats till följd av användning för ”mineralvatten [och] seltersvatten”.
101
Även om klagandens anmärkning har framställts i överklagandet, innehåller överklagandet inte några argument till stöd för den. Överklagandet innehåller således inte tillräckligt precisa uppgifter för att tribunalen ska kunna utföra sin prövning och för att EUIPO ska kunna förbereda sitt försvar.
102
Av detta följer, för det första, att det inte ankommer på tribunalen att i bilagorna söka efter vad som skulle kunna vara klagandens argument avseende den aktuella anmärkningen (se dom av den 22 juni 2017, Biogena Naturprodukte/EUIPO (ZUM wohl), T‑236/16, EU:T:2017:416, punkt 12 och där angiven rättspraxis) och för det andra att anmärkningen inte kan godtas med tillämpning av artikel 177.1 d i rättegångsreglerna, eftersom den inte innehåller de väsentliga uppgifter som gör det möjligt för tribunalen att utföra sin prövning och för att motparten ska kunna förbereda sitt försvar.
103
Därmed kan överklagandet inte vinna bifall såvitt avser den fjärde grundens första del.
– Den fjärde grundens andra del: Åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen och den därmed sammanhängande principen om skydd för berättigade förväntningar
104
Klaganden har gjort gällande att överklagandenämnden, genom att i punkt 85 i det överklagade beslutet slå fast att den bevisning som klaganden lagt fram var tillräcklig för att styrka att särskiljningsförmåga hade förvärvats till följd av användning av det omstridda varumärket för varor i klass 32, väckte berättigade förväntningar hos klaganden om att nämnda varumärke skulle upprätthållas inte bara för ”mineralvatten [och] seltersvatten”, utan även för övriga varor i klass 32 som omfattas av det omstridda varumärket. Överklagandenämnden åsidosatte dessa berättigade förväntningar i strid med rättssäkerhetsprincipen.
105
EUIPO och intervenienten har bestritt klagandens argument.
106
Rättssäkerhetsprincipen, som utgör en del av unionsrättens allmänna principer, kräver att rättsreglerna är klara och precisa samt förutsägbara vad avser vilka följder de kan få, så att berörda parter kan förstå de situationer och rättsförhållanden som omfattas av unionens rättsordning (dom av den 8 december 2011, France Télécom/kommissionen, C‑81/10 P, EU:C:2011:811, punkt 100, och dom av den 9 oktober 2014, Traum, C‑492/13, EU:C:2014:2267, punkt 28).
107
Den med denna princip sammanhängande principen om skydd för berättigade förväntningar kan åberopas av varje enskild person som befinner sig i en situation av vilken det framgår att unionsadministrationen, genom att från en behörig och tillförlitlig källa ge tydliga, ovillkorliga och samstämmiga försäkringar, har väckt grundade förhoppningar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 juli 2008, Reber/harmoniseringskontoret – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, EU:T:2008:268, punkt 64 och där angiven rättspraxis).
108
Klaganden har bland annat gjort gällande att överklagandenämnden åsidosatte rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar när den i punkt 88 i det överklagade beslutet konstaterade att det omstridda varumärket hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning endast med avseende på ”mineralvatten [och] seltersvatten”, trots att överklagandenämnden i punkt 85 i det överklagade beslutet hade funnit att nämnda varumärke hade förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning, utan att begränsa detta konstaterande till en av de varor som omfattas av varumärket.
109
I detta avseende räcker det att konstatera att punkt 85 i det överklagade beslutet inte innehåller några försäkringar, än mindre tydliga, ovillkorliga och samstämmiga försäkringar i den mening som avses i den rättspraxis som anges i punkt 107 ovan, om att det omstridda varumärket har förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning för samtliga varor som det omfattar.
110
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den fjärde grundens andra del och följaktligen inte såvitt avser någon del av den fjärde grunden.
111
Av det ovan anförda följer att överklagandet inte kan vinna bifall på någon av de grunder som klaganden har åberopat och att överklagandet således ska ogillas i dess helhet.
Rättegångskostnader
112
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande rättegångsdeltagare förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
113
EUIPO har yrkat att klaganden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klaganden har tappat målet, ska EUIPO:s yrkande bifallas. EUIPO har däremot endast yrkat att klaganden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna för det fall att det kallas till förhandling. EUIPO ska därför bära sina rättegångskostnader, eftersom det inte hållits någon förhandling.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (sjätte avdelningen)
följande:
1)
Överklagandet ogillas.
2)
Devin EAD ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de rättegångskostnader som uppkommit för Haskovo Chamber of Commerce and Industry.
3)
EUIPO ska bära sina rättegångskostnader.
Costeira
Öberg
Zilgalvis
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 29 oktober 2025.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.