62002CC0457_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Antonio Niselli har i ett brottmål som är anhängigt vid Tribunale penale di Terni (brottmålsdomstolen i Terni) (nedan kallad Tribunale) anklagats för att ha transporterat skrot av järn och stål (nedan kallat järnskrot) med ett för avfallstransporten otillåtet fordon. Tribunale har därför med den aktuella begäran om förhandsavgörande önskat att domstolen skall tolka rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall(2) (nedan kallat direktiv 75/442), för att Tribunale skall kunna bedöma om de italienska införlivandebestämmelserna, i vilka avfallsbegreppet definieras närmare, överensstämmer med direktivet.
2. Enligt de vid tidpunkten för händelserna i målet gällande nationella bestämmelserna skulle järnskrotet, enligt den hänskjutande domstolens åsikt, klassificeras som avfall. I senare antagna bestämmelser undantas material som järnskrot, som skall återanvändas i samma produktions- eller konsumtionsprocess, från avfallsbegreppet. Om detta undantag skulle strida mot direktiv 75/442 skall det klarläggas vilka följder detta har för brottmålet.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Gemenskapsrätten
3. I artikel 1 a första stycket i direktiv 75/442 definieras avfall enligt följande:
”Varje föremål, ämne eller substans som ingår i de kategorier som anges i bilaga 1 och som innehavaren gör sig av med eller avser eller är skyldig att göra sig av med.”
4. I bilaga 1 till direktiv 75/442 nämns i punkt Q 14: ”Varor som innehavaren inte längre har användning för …” Bilagan innehåller vidare två uppsamlingspunkter, nämligen punkt Q 1 – ”Produktions- eller konsumtionsrester som inte specificeras närmare nedan” – samt punkt Q 16 – ”Samtliga material, ämnen och produkter som inte omfattas av någon av ovanstående kategorier”.
5. Enligt artikel 9 och artikel 10 i direktiv 75/442 måste varje inrättning eller företag som tillämpar förfaranden för bortskaffande av avfall, som avses i bilaga 2 A, respektive förfaranden som syftar till att avfall skall kunna återvinnas som avses i bilaga 2 B erhålla ett tillstånd. Inrättningar eller företag som yrkesmässigt insamlar eller transporterar avfall har en anmälningsskyldighet enligt artikel 12 i direktivet.
B – Den nationella lagstiftningen
6. I artikel 6.1 a i Decreto legislativo nr 22 av den 5 februari 1997(3) (nedan kallat lagstiftningsdekret 22/97) införlivas avfallsbegreppet i direktiv 75/442 med italiensk rätt. Bilagorna A, B, och C i lagstiftningsdekret 22/97 motsvaras av bilagorna 1, 2 A och 2 B till direktiv 75/442.
7. Enligt artikel 51 i lagstiftningsdekret 22/97 är det straffbart att åsidosätta de i artiklarna 27–33 reglerade tillstånds-, anmälnings- eller meddelandeskyldigheterna.
8. I artikel 14 i Decreto legge nr 138 av den 8 juli 2002(4) (nedan kallat lagdekret 138/02), omvandlad till lag nr 178 av den 8 augusti 2002(5), införde den italienska lagstiftaren en ”bindande tolkning” av avfallsbegreppet. Bestämmelsen har följande lydelse:
”1.
Orden ’gör sig av med’, ’avser att göra sig av med’ eller ’är skyldig att göra sig av med’ i artikel 6.1 a [i lagstiftningsdekret 22/97] ... med senare ändringar, skall förstås på följande sätt:
a) Gör sig av med: varje handling genom vilken ämnen, material eller produkter direkt eller indirekt undergår bortskaffande- eller återvinningsåtgärder i enlighet med bilagorna B och C [till lagstiftningsdekret 22/97].
b)
Avser att göra sig av med: avsikten att låta ämnen, material eller produkter undergå bortskaffande- eller återvinningsåtgärder i enlighet med bilagorna B och C [till lagstiftningsdekret 22/97].
c)
Är skyldig att göra sig av med: en skyldighet att låta ämnen, material eller produkter undergå återvinnings- eller bortskaffandeåtgärder, vilken skyldighet följer av en lagregel, ett myndighetsbeslut eller av själva arten av materialet, ämnet eller produkten eller av att dessa är upptagna i förteckningen över farligt avfall i bilaga D [till lagstiftningsdekret 22/97].
2.
De fall som avses i punkt 1 b och c ovan är inte för handen när det är fråga om ämnen, material eller produkter som utgör produktions- eller konsumtionsrester om ett av följande villkor är uppfyllt:
a)
De kan återanvändas, och faktiskt och objektivt återanvänds, i en produktions- eller konsumtionsprocess – vare sig det är samma, en därmed jämförbar eller annan process – utan att dessförinnan behöva undergå någon behandling och utan att skada miljön.
b)
De kan återanvändas, och faktiskt och objektivt återanvänds, i en produktions- eller konsumtionsprocess – vare sig det är samma, en därmed jämförbar eller annan process – efter att dessförinnan ha undergått en behandling men utan att det är nödvändigt att vidta några sådana återvinningsåtgärder som anges i bilaga C till lagstiftningsdekret 22/97.”
III – Bakgrund och tolkningsfrågor
9. Carabinieri di Terni (polismyndigheten i Terni) tog den 18 juli 2000 i beslag en påhängsvagn som tillhörde bolaget ILFER SpA, eftersom vissa formaliteter som föreskrivs i lagstiftningsdekret 22/97 inte var uppfyllda. Antonio Niselli vid ILFER var rättsligt ansvarig för transporten.
10. Lastbilen transporterade ungefär 10 m 3
skrot av järn och stål såsom maskindelar, plåt, rör/balkar, delvis lackerade profiler, delvis lackerade metallgaller, delar av kugghjulsmekanismer insmorda med olja eller andra fetter, allehanda små metalldelar, ledningsrör av stål, rördelar med skyddshölje, tomma metallbehållare, fälgar till motorfordon, plåtgaller och metallstänger. Materialet härrörde från demonterade maskiner och motorfordon eller från insamlade föremål som inte längre användes.
11. Antonio Niselli åtalades vid Tribunale, misstänkt för att ha överträtt artikel 51 fjärde stycket och första stycket a (jämförd med artikel 28) i lagstiftningsdekret 22/97. Tribunale hänsköt genom beslut av den 18 december 2002 följande frågor till domstolen för förhandsavgörande:
”1. Är det tillåtet att bestämma omfattningen av begreppet avfall genom att med tvingande verkan föreskriva att orden ’gör sig av med’, ’avser att göra sig av med’ eller ’är skyldig att göra sig av med’, vilka i Italien införlivats genom artikel 6.1 a i lagstiftningsdekret 22/97, skall förstås på följande sätt:
a)
Gör sig av med: varje handling genom vilken ämnen, material eller produkter direkt eller indirekt undergår bortskaffande- eller återvinningsåtgärder i enlighet med bilagorna B och C till lagstiftningsdekret 22/97.
b)
Avser att göra sig av med: avsikten att låta ämnen, material eller produkter undergå bortskaffande- eller återvinningsåtgärder i enlighet med bilagorna B och C till lagstiftningsdekret 22/97.
c)
Är skyldig att göra sig av med: en skyldighet att låta material, ämnen eller produkter undergå återvinnings- eller bortskaffandeåtgärder, vilken skyldighet följer av en rättsregel, ett myndighetsbeslut eller av själva arten av materialet, ämnet eller produkten, eller av att dessa är upptagna i förteckningen över farligt avfall i bilaga D till lagstiftningsdekret 22/97?
2 Är det tillåtet att med tvingande verkan föreskriva att produkter, ämnen eller material som utgör produktions- eller konsumtionsrester inte skall omfattas av avfallsbegreppet när ett av följande villkor är uppfyllt?
a)
De kan återanvändas, och återanvänds faktiskt och objektivt, i en produktions- eller konsumtionsprocess – vare sig det är samma, en därmed jämförbar eller annan process – utan att dessförinnan behöva undergå någon behandling och utan att skada miljön, eller
b)
De kan återanvändas, och återanvänds faktiskt och objektivt, i en produktions- eller konsumtionsprocess – vare sig det är samma, en därmed jämförbar eller annan process – efter att dessförinnan ha undergått en behandling men utan att det är nödvändigt att vidta någon sådan återvinningsåtgärd som anges i bilaga C till det i Italien gällande lagstiftningsdekret 22/97 (som ordagrant motsvarar bilaga 2 B till direktiv 75/442 i dess lydelse enligt direktiv 91/156/EEG).”
12. Den hänskjutande domstolen har uttalat att lagstiftaren genom att utfärda den omtvistade bestämmelsen har åsyftat att undanta järnskrot från avfallsdefinitionen. I lagens förarbeten har angetts att bestämmelsen är en reaktion på den alltför restriktiva tolkning av avfallsbegreppet som gjorts av vissa åklagarmyndigheter och vars handlingar hotade stålindustrins och andra näringsgrenars konkurrenskraft.
13. Skulle den tolkning av avfallsbegreppet som föreskrivs i lagdekret 138/02 faktiskt gälla för skrotet i fråga skall den tilltalade omedelbart frikännas. Tribunale betvivlar emellertid att den avfallsdefinition som den italienska lagstiftaren har antagit i artikel 14 i lagdekret 138/02 är förenlig med direktiv 75/442. Tvivlet beror inte minst på att kommissionen har inlett ett fördragsbrottsförfarande mot Republiken Italien till följd av denna bestämmelse.
14. I förfarandet inför domstolen har den tilltalade, den italienska regeringen, den österrikiska regeringen samt kommissionen inkommit med yttranden. Yttrandena kommer – när det är nödvändigt – att återges vid bedömningen nedan.
IV – Bedömning
A – Huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning
15. Den italienska regeringen anser att begäran inte skall tas upp till sakprövning, eftersom de ställda frågorna är irrelevanta för målet vid den nationella domstolen. Kommissionen anser att begäran visserligen kan tas upp till sakprövning, men kommissionen har i sitt skriftliga yttrande dock påpekat, att svaret på tolkningsfrågorna saknar betydelse för avgörandet i målet vid den nationella domstolen.
16. Kommissionen har i detta sammanhang pekat på domstolens rättspraxis, i vilken har uttalats ”att ett direktiv, oberoende av en medlemsstats inhemska lag som har antagits för att tillämpa det, inte i sig kan ha till effekt att straffrättsligt ansvar uppkommer eller skärps för dem som bryter mot direktivets bestämmelser”. (6)
17. Genom den omtvistade bestämmelsen utesluts att den tilltalade har begått en straffbar gärning. Även om domstolen skulle finna att en motsvarande bestämmelse inte är förenlig med direktiv 75/442 måste den nationella domstolen tillämpa bestämmelsen. I annat fall skulle straffbarheten grundas på en direkt tillämpning av direktivet.
18. Kommissionen har emellertid vid den muntliga förhandlingen hävdat motsatsen, nämligen att den hänskjutande domstolen är skyldig att inte tillämpa den senare, för den tilltalade mer fördelaktiga nationella bestämmelsen, om detta innebär att direktiv 75/442 åsidosätts.
19. Enligt fast rättspraxis ankommer det endast på den nationella domstol vid vilken målet är anhängigt och som har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i varje enskilt mål bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till domstolen. Följaktligen är domstolen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som har ställts avser tolkningen av gemenskapsrätten.(7)
20. Domstolen har likväl ansett att det i undantagsfall ankommer på den att – för att pröva sin egen behörighet – undersöka de omständigheter under vilka den nationella domstolen anhängiggjorde sin begäran om förhandsavgörande. Domstolen har endast möjlighet att vägra att avgöra en tolkningsfråga som en nationell domstol har ställt då det är uppenbart att den begärda tolkningen av gemenskapsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller föremålet för tvisten i målet vid den nationella domstolen eller när frågan är hypotetisk eller när domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som har ställts till den.(8)
21. I det aktuella målet föreligger inget av dessa fall. Frågorna har samband med föremålet för tvisten vid den nationella domstolen och avser inte heller ett hypotetiskt problem. Det är nämligen inte så självklart, som kommissionen har antagit, vilka följderna blir för avgörandet i målet vid den nationella domstolen av att direktiv 75/442 möjligen åsidosatts genom artikel 14 i lagdekret 138/02.
22.
Lagstiftningsdekret 22/97 var i gärningsögonblicket den avgörande nationella rättsakten. Det omtvistade skrotet var därför enligt den hänskjutande domstolens uppfattning att anse som avfall, med följd att Antonio Niselli gjort sig skyldig till brott. Det är först genom den efter gärningen införda begränsningen av avfallsbegreppet i artikel 14 i lagdekret 138/02 som straffbarhet eventuellt inte längre förelåg.
23. Denna situation kan inte jämställas med att brottet definierats – vilket är otillåtet – direkt genom ett direktiv. Åberopandet av direktivet medförde nämligen i detta mål endast att en bestämmelse som innebar att straff inte kunde utdömas inte tillämpades, med följd att den kriminalisering som föreskrivs i allmänna nationella bestämmelser åter tillämpades.
24. Därefter skall en annan sakprövningsförutsättning undersökas, det vill säga i vilken mån den för den tilltalade förmånligare senare tillkomna lagen över huvud taget skall tillämpas. Domstolen har i sin hittillsvarande rättspraxis ansett detta vara en fråga för nationell rätt som skall bedömas av den hänskjutande domstolen.(9) Det är emellertid även möjligt att betrakta principen om att för den tilltalade förmånligare senare strafflag skall tillämpas som en gemenskapsrättslig princip.(10) Det är i vilket fall som helst ännu inte klarlagt huruvida denna princip även kan göra anspråk på oinskränkt giltighet, när den förmånligare strafflagen strider mot gemenskapsrätten.(11)
25. Det skall avslutningsvis påpekas att domstolen i liknande situationer hittills alltid ansett att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning. Domstolen har således i det av kommissionen anförda beslutet i målet Caterino(12) hänvisat till rättspraxis, enligt vilken straffansvar inte kan grundas på en direkt tillämpning av ett direktiv, utan att besvara frågan om tolkningen av själva avfallsdirektivet. Domstolen avgjorde målet genom beslut (enligt artikel 104.3 i rättegångsreglerna), eftersom svaret tydligt kunde härledas från rättspraxis och inte på grund av att begäran om förhandsavgörande var av hypotetiskt slag och därmed inte kunde tas upp till sakprövning.(13) I domen i de förenade målen C‑74/95 och C-129/95(14) har domstolen nöjt sig med en hänvisning till ovannämnda rättspraxis och i anslutning till detta besvarat tolkningsfrågorna.
26. Det förhöll sig annorlunda i målen Arcaro(15) och Kolpinghuis Nijmegen.(16) I dessa mål var frågan om begäran om förhandsavgörande kunde tas upp till sakprövning ovidkommande, redan eftersom det ställts uttryckliga frågor om direktivs verkan i brottmål till domstolen.
27. Den aktuella begäran om förhandsavgörande kan på grund av de skäl som anförts ovan tas upp till sakprövning. För att ge den nationella domstolen ett användbart svar skall utöver tolkningen av direktiv 75/442 kompletterande utredas, om och i vilken omfattning direktivet kan ges direkt tillämpning i ett brottmål under de omständigheter som föreligger i målet vid den nationella domstolen.
B – Den första tolkningsfrågan
28. Den hänskjutande domstolen önskar med sin första fråga få klarlagt om direktiv 75/442 utgör hinder för en nationell bestämmelse som konkretiserar innebörden av avfallsbegreppet och i vilken det uttalas att innehavaren av ett ämne eller en produkt gör sig av med, avser eller är skyldig att göra sig av med ämnet eller produkten, om ämnet eller produkten undergår sådana bortskaffande- eller återvinningsåtgärder som avses i bilaga 2 A och 2 B till direktivet och i likalydande nationella bestämmelser respektive när det föreligger en motsvarande avsikt eller en motsvarande skyldighet.
29. Det skall vid besvarandet av denna fråga därefter erinras om att direktiv 75/442 enligt direktivets tredje skäl syftar till att skydda människors hälsa och miljön mot skadliga effekter som uppkommer i samband med insamling, transport, behandling, förvaring och deponering av avfall. Enligt artikel 174.2 EG skall gemenskapens miljöpolitik syfta till en hög skyddsnivå och bygga på försiktighetsprincipen och på principen att förebyggande åtgärder bör vidtas. Domstolen har tillfogat att det därav följer att avfallsbegreppet inte kan tolkas restriktivt.(17)
30. Enligt artikel 1 a första stycket i direktiv 75/442 definieras avfall som alla ämnen, substanser eller föremål som ingår i de kategorier som anges i bilaga 1 och som innehavaren gör sig av med eller avser eller är skyldig att göra sig av med. Denna bilaga liksom även den europeiska avfallsförteckningen(18) exemplifierar och förtydligar avfallsdefinitionen genom förteckningar över ämnen och föremål som kan betecknas som avfall. Förteckningarna är emellertid enligt domstolens uppfattning endast exemplifierande.(19)
31. Vad som är avgörande är om innehavaren av ett föremål gör sig av med, avser eller är skyldig att göra sig av med föremålet. Enligt domen i målet ARCO Chemie Nederland m.fl. skall detta avgöras med hänsyn till samtliga omständigheter, med beaktande av syftet med direktiv 75/442 och behovet av att säkerställa att dess verkan inte begränsas.(20)
32. Det kan visserligen finnas ett behov av att närmare konkretisera detta mycket diffusa begrepp och därmed ge avfallsbegreppet klarare konturer. Därvidlag får dock inte syftet med direktiv 75/442 lämnas utan avseende, som är att få till stånd en tillnärmning av de nationella bestämmelserna om avfall(21) och ge avfallshanteringen inom gemenskapen en gemensam terminologi.(22) Nationella bestämmelser får således inte i något fall definiera det för avfallsbegreppet centrala rekvisitet ”göra sig av med” på ett sådant sätt att det medför att det nationella avfallsbegreppet avviker från det gemenskapsrättsliga begreppet och därmed utgör en fara för verkan hos direktiv 75/442 och artikel 175 EG.(23)
33. Enligt de omtvistade italienska bestämmelserna skall rekvisiten ”göra sig av med”, ”avser att göra sig av med” och ”är skyldig att göra sig av med” alltid och endast då anses föreligga när ett ämne, ett material eller en produkt direkt eller indirekt undergår bortskaffande- eller återvinningsåtgärder i den mening som avses i bilagorna B och C till lagstiftningsdekret 22/97, som motsvarar bilaga 2 A och 2 B till direktivet respektive när det föreligger en motsvarande avsikt eller en motsvarande skyldighet.
34. Domstolen har däremot funnit att genomförandet av en åtgärd som avses i bilaga 2 A eller 2 B till direktiv 75/442 inte i sig gör det tillåtet att beteckna ett ämne eller ett föremål som avfall.(24) Det övervaknings- och hanteringssystem som infördes genom direktiv 75/442 avser nämligen att omfatta samtliga föremål, ämnen och substanser som ägaren gör sig av med, även om de har ett marknadsvärde och insamlas yrkesmässigt för återvinning, vidareutnyttjande eller återanvändning.(25)
35. Om den nationella definitionen, tvärtemot domstolens rättspraxis, medför att ett ämne endast klassificeras som avfall när innehavaren låter ämnet undergå angivna återvinnings- eller bortskaffandeåtgärder har avfallsbegreppet begränsats på ett otillåtet sätt. Den italienska regeringen har visserligen med rätta påpekat att de återvinnings- och bortskaffandeåtgärder som nämns i bilagorna till direktivet ger flera möjligheter att hantera avfall. För det första är dessa uppräkningar inte uttömmande. För det andra nämns i dessa inte att avfall återanvänds utan att det dessförinnan undergår återvinning.
36. I andra avseenden är den nationella definitionen av rekvisitet ”göra sig av med” för extensiv och avviker således från motsvarande begrepp i direktiv 75/442. Visserligen kan det förhållande att ett ämne eller en substans undergår en åtgärd som nämns i bilaga 2 A och 2 B till direktiv 75/442 vara ett tecken på att det är fråga om att göra sig av med ämnet och att det därmed skall betraktas som avfall. Den omständighet att återvinnings- och bortskaffandeåtgärder för avfall beskrivs i dessa bilagor, medför inte nödvändigtvis att varje ämne som har hanterats enligt någon av dessa metoder skall betraktas som avfall.(26) Många av de åtgärder som nämns i bilagorna kan nämligen även tillämpas på ämnen som inte utgör avfall. Således kan nästan varje föremål eller fast ämne lagras på marken (punkt D 1 i bilaga 2 A). Som bränsle (punkt R 1 i bilaga 2 B) används framför allt kol, råolja och naturgas, utan att dessa råvaror därför utgör avfall.
37. Utgår man från att medlemsstaterna enligt artikel 176 EG kan införa eller behålla en högre skyddsnivå än vad som föreskrivs i direktiv 75/442 skulle det vara tillåtet att ge avfallsbegreppet en motsvarande mera extensiv innebörd i nationell rätt. Mot detta talar dock att direktivet även syftar till att undvika att konkurrensen snedvrids till följd av att olika skyddsnivåer tillämpas.(27)
38. I domen i målet Fornasar m.fl.(28), som den italienska regeringen har hänvisat till, har domstolen visserligen ansett det vara tillåtet att medlemsstaterna under vissa omständigheter kan införa en högre skyddsnivå än den gemenskapsrättsliga skyddsnivån enligt direktiv 91/689 om farligt avfall.(29) Medlemsstaterna får följaktligen beteckna ytterligare ämnen, som inte har tagits upp i den motsvarande gemenskapsförteckningen, som farligt avfall. Denna rättspraxis är emellertid inte tillämplig i det aktuella målet, eftersom det i direktiv 91/689 uttryckligen föreskrivs en sådan möjlighet och det uppställs konkreta villkor som måste vara uppfyllda för ämnen som medlemsstaterna önskar inkludera i direktivets tillämpningsområde, utöver de ämnen som anges i gemenskapsförteckningen.
39. Den hänskjutande domstolen och de parter och övriga som beretts tillfälle att yttra sig har dessutom åberopat domstolens dom i målet ARCO Chemie Nederland m.fl. i vilken det uttalas att ”medlemsstaterna, i avsaknad av gemenskapsrättsliga bestämmelser, fritt kan välja vilka bevismedel som krävs för de olika begrepp och omständigheter som fastställs i de direktiv som de införlivar, såvitt detta inte inkräktar på gemenskapsrättens effektivitet. Effektiviteten av artikel 130 r i fördraget [nu artikel 174 EG] och av direktivet [75/442] skulle begränsas om den nationella lagstiftaren som bevismedel skulle använda sådana lagliga presumtioner som skulle få till följd att direktivets tillämpningsområde begränsades och att ämnen, substanser och produkter som motsvarar definitionen av begreppet ’avfall’ i den mening som avses i direktivet inte skulle omfattas.”(30)
40. Den österrikiska regeringen anser att en sådan definition som den som anges i artikel 14.1 i lagdekret 138/02 utgör tillåtna bevisregler i den mening som avses ovan.
41. Detta synsätt kan inte godtas. De nämnda bestämmelserna reglerar inte det tillvägagångssätt som krävs för att bevisa att rekvisiten ”göra sig av med”, ”avser att göra sig av med” eller ”är skyldig att göra sig av med” är uppfyllda, vilket den hänskjutande domstolen med rätta har framhållit. Det handlar snarare om att närmare definiera rättsbegreppen i fråga. Även om bestämmelserna vore bevisregler skulle de, som redan har konstaterats, begränsa omfattningen av de motsvarande gemenskapsrättsliga begreppen på ett otillåtet sätt.
42. Svaret på den första frågan är således att direktiv 75/442 utgör hinder för att en medlemsstat i en rättsregel konkretiserar avfallsbegreppet på ett sådant sätt att innehavaren av ett ämne eller ett föremål gör sig av med, avser eller är skyldig att göra sig av med ämnet eller föremålet (endast) om ämnet eller föremålet undergår sådana återvinnings- eller bortskaffandeåtgärder som avses i bilaga 2 A och 2 B till direktivet och i likalydande nationella bestämmelser respektive när det föreligger en motsvarande avsikt eller en motsvarande skyldighet.
C – Den andra tolkningsfrågan
43. Den hänskjutande domstolen önskar med den andra frågan att få klarlagt om direktiv 75/442 utgör hinder för att en medlemsstat i en rättsregel konkretiserar avfallsbegreppet på ett sådant sätt att produktions- eller konsumtionsrester inte utgör avfall om
– de kan återanvändas, och faktiskt och objektivt återanvänds, i en produktions- eller konsumtionsprocess – vare sig det är samma, en därmed jämförbar eller annan process – utan att dessförinnan behöva undergå någon behandling och utan att skada miljön, eller
– de kan återanvändas, och faktiskt och objektivt återanvänds i en produktions- eller konsumtionsprocess – vare sig det är samma, en därmed jämförbar eller annan process – efter att dessförinnan ha undergått en behandling men utan att det är nödvändigt att vidta någon sådan återvinningsåtgärd som anges i bilaga 2 B till direktivet och i likalydande nationella bestämmelser.
44. Som redan har framhållits är det avgörande för om ett ämne skall anses vara avfall eller inte om innehavaren gör sig av med, avser eller är skyldig att göra sig av med ämnet. Huruvida detta är fallet skall avgöras med hänsyn till samtliga omständigheter, med beaktande av syftet med direktiv 75/442 och behovet av att säkerställa att dess verkan inte begränsas.(31)
45. Vilka bearbetnings- eller användningsmetoder som utnyttjats beträffande ett ämne eller föremål är inte avgörande för om ämnet eller föremålet skall betraktas som avfall eller inte.(32) Även det förhållande att materialet kan ha blivit föremål för ekonomisk återanvändning eller att en återvinning har skett utan att miljön skadats saknar betydelse för frågan om materialet utgör avfall eller inte.(33)
46. Domstolen anser däremot att ett viktigt kriterium, för att klarlägga om det är fråga om avfall, är huruvida det är fråga om en produktionsrest, det vill säga ett ämne som man inte eftersträvat att framställa.(34) Det är endast under vissa restriktiva villkor som ämnen som uppkommit vid produktion kan anses som biprodukter, som inte utgör avfall, nämligen när ämnenas återanvändning ”utan föregående bearbetning i den fortsatta produktionen är säkerställd”.(35) Det förhållande att ett föremål eller ett ämne efter en konsumtions- eller användningsprocess inte längre kan användas för sitt ursprungliga syfte, är likaså ett tydligt tecken på att innehavaren avser att göra sig av med föremålet eller ämnet.
47. De omtvistade bestämmelserna står i ett diametralt motsatsförhållande till dessa utsagor. Bestämmelserna avser produktions- eller konsumtionsrester, som redan prima facie
är att anse som avfall. Bestämmelserna lämnar inget utrymme för att beakta samtliga omständigheter utan lägger avgörande vikt vid att materialet skall användas (med eller utan föregående bearbetning) i en jämförbar produktions- eller konsumtionsprocess, fastän detta enligt rättspraxis inte besvarar frågan om det är fråga om avfall eller inte. I rättspraxis undantas från avfallsdefinitionen till och med sådana produktions- eller konsumtionsrester som innan de kan återanvändas måste undergå ytterligare ”behandling” (som dock inte får vara återvinning).
48. Som kommissionen klart har visat skulle en tillämpning av de omtvistade bestämmelserna innebära att många ämnen undantogs från avfallsdefinitionen, vilka enligt den europeiska avfallsförteckningen(36) utan tvivel skall klassificeras som avfall. Kommissionen nämner som exempel: metallförpackningar (kod 15 01 04), metall från uttjänta fordon (16 01 17 och 16 01 18), metallhaltigt bygg- och rivningsavfall (17 09), förpackningsavfall av papper (15 01 01), papper och papp från mekanisk bearbetning av avfall (19 12 01) och som kommunalt avfall separat insamlat papper (20 01 01). Även om omnämnandet i avfallsförteckningen inte är avgörande i rättsligt hänseende för om ämnet skall klassificeras som avfall, så är omnämnandet dock ett tecken på detta.
49. Det skall i detta sammanhang även hänvisas till domstolens dom i målet Mayer Parry Recycling(37) . Målet gällde frågan vid vilken tidpunkt metallskrot från förpackningar inte längre skulle anses vara avfall. Domstolen fann att upparbetnin g av metallskrot genom förminskning och sortering inte påverkade det förhållande att skrotet ansågs utgöra avfall. Först när skrotet smälts i en masugn vid framställning av stålblock, tunnplåt eller ståltråd blir avfallet till en ny produkt.
50. Enligt bestämmelserna i artikel 14 i lagdekret 138/02 undantas det material som domstolen i domen i målet Mayer Parry Recycling otvivelaktigt klassificerat som avfall från avfallsdefinitionen.(38) De uttjänta metallförpackningarna var nämligen en konsumtionsrest som uppstod efter en förbearbetning (förminskning och sortering) i en jämförbar produktionsprocess (smältning i masugn). Detta exempel visar i all sin enkelhet att den aktuella italienska bestämmelsen även i praktiken får följder som inte överensstämmer med de gemenskapsrättsliga bestämmelserna om avfall.
51. Svaret på den andra frågan är således att bestämmelserna i direktiv 75/442 utgör hinder för att en medlemsstat i en rättsregel konkretiserar avfallsbegreppet på ett sådant sätt att produktions- eller konsumtionsrester inte utgör avfall om
– de kan återanvändas, och faktiskt och objektivt återanvänds, i en produktions- eller konsumtionsprocess – vare sig det är samma, en därmed jämförbar eller annan process – utan att dessförinnan behöva undergå någon behandling och utan att skada miljön, eller
– de kan återanvändas, och faktiskt och objektivt återanvänds, i en produktions- eller konsumtionsprocess – vare sig det är samma, en därmed jämförbar eller annan process – efter att dessförinnan ha undergått en behandling men utan att det är nödvändigt att vidta någon sådan återvinningsåtgärd som anges i bilaga 2 B till direktivet och i likalydande nationella bestämmelser.
D – Följderna för det brottmål som har anhängiggjorts i målet vid den nationella domstolen av att direktiv 75/442 har åsidosatts i de nationella bestämmelserna
52. För att kunna ge den hänskjutande domstolen ett svar som är användbart för att kunna fälla ett avgörande i målet vid den nationella domstolen skall det undersökas vilken verkan den tolkning av direktiv 75/442 som har föreslagits ovan har i ett brottmål.
53. Det har redan klarlagts i rättspraxis att ett direktiv inte i sig självt, oberoende av en medlemsstats inhemska lag som har antagits för att tillämpa det, kan ha till effekt att straffrättsligt ansvar uppkommer eller skärps för dem som bryter mot direktivets bestämmelser.(39)
54. För det första följer detta av den straffrättsliga legalitetsprincipen ( nullum crimen, nulla poena sine lege )(40) som tillhör de principer som är gemensamma för de konstitutionella traditionerna i medlemsstaterna och som är förankrade(41) i artikel 7 i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och i artikel 49.1 första meningen i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.(42) Som följd av denna princip, enligt vilken det även är förbjudet att tolka bestämmelser i strafflag extensivt till nackdel för en tilltalad, har det satts snäva gränser för användandet av en direktivkonform tolkning i brottmål.(43)
55. Domstolen har för det andra motiverat regeln att direktiv inte kan åberopas direkt för att grunda eller skärpa ett straffrättsligt ansvar med att ett direktiv inte i sig kan skapa några skyldigheter för en enskild.(44)
56. Generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer har nyligen i domen i målet Pfeiffer ifrågasatt principen att ett direktiv inte kan skapa skyldigheter för en enskild, såvitt gäller förhållandet mellan två privatpersoner.(45) Han har visserligen påpekat att andra kriterier gäller om det är staten som är den enskildes motpart i ett brottmål.(46) Det kvarstår således att ett direktivs direkta effekt i brottmål i varje fall inte kan medföra att det skapas skyldigheter för den enskilde.
57. I det aktuella målet har dock ingen av de grunder gjorts gällande som domstolen har anfört för att begränsa direktivs direkta tillämpning i brottmål.
58. För det första berörs inte den straffrättsliga legalitetsprincipen, eftersom den direkta tillämpningen av direktiv 75/442 i målet vid den nationella domstolen inte skulle ha den effekten att straffrättsligt ansvar endast grundades på direktivet och oberoende av de nationella rättsregler som antagits för dess införlivande.(47) Om det först efter gärningen införda lagdekretet 138/02 inte tillämpats beror straffansvaret på de i gärningsögonblicket gällande nationella bestämmelserna, nämligen på den då ännu tillämpliga generella bestämmelse som antagits för att införliva direktiv 75/442 (artikel 6 i lagstiftningsdekret 22/97). Direktivet skulle endast få till effekt att en bestämmelse om straffrihet som antagits efter gärningen inte tillämpas.
59. I domen i målet Tombesi(48), där det nationella rättsläget var helt jämförbart med det nu aktuella, anförde domstolen följande:
”Det framgår för övrigt av besluten om hänskjutande att de gärningar som varit föremål för prövning vid de nationella domstolarna torde ha varit straffbara enligt nationell rätt när de begicks. De lagdekret, enligt vilka dessa gärningar inte längre kunde beivras med stöd av presidentdekret nr 915/82 trädde inte i kraft förrän senare. Mot denna bakgrund saknas anledning att undersöka vilka följder den straffrättsliga legalitetsprincipen skulle kunna få för tillämpningen av förordning nr 259/93.”
60. För det andra är det dessutom inte nödvändigt med en direktivkonform tolkning, som skulle kunna kränka förbudet mot en extensiv tolkning till men för den tilltalade. Straffansvaret grundas endast – genom att lagdekret 138/02 inte får tillämpas – på lagstiftningsdekret 22/97, som innehåller samma avfallsdefinition som direktiv 75/442 och som således inte behöver tolkas extensivt för att motsvara direktivet.
61. Avslutningsvis grundas i den aktuella situationen inga skyldigheter för enskilda på direktiv 75/442. Frågan vilka skyldigheter som åvilar den enskilde skall avgöras med utgångspunkt i det rättsläge som förelåg när de relevanta gärningarna ägde rum, eftersom skyldigheter endast kan åläggas med avseende på framtida handlingar. Skyldigheter kan inte åläggas retroaktivt. När den skrottransport som är tvisteföremålet i målet vid den nationella domstolen genomfördes återfanns de tillämpliga bestämmelserna och definitionerna emellertid uteslutande i lagstiftningsdekret 22/97, utan att det var nödvändigt att direkt åberopa direktivet.
62. En annan bedömning skulle kunna komma i fråga om gärningarna ägt rum efter att lagdekret 138/02 offentliggjorts. Bestämmelserna i lagdekretet har bland annat lett till begränsningar av skyldigheterna vid hantering av produktions- och konsumtionsrester. Skulle lagdekret 138/02 inte tillämpas på gärningar som företagits under denna period kunde man tala om att skyldigheterna grundades på en direkt tillämpning av direktivet.
63. I den aktuella situationen skulle emellertid en direkt tillämpning av direktivet strida mot principen att mildare strafflag skall tillämpas om en sådan trätt i kraft i stället för den strafflag som gällde vid tidpunkten för gärningen.
64. Bestämmelsen om att mildare strafflag skall tillämpas retroaktivt, som erkänns i de flesta medlemsstaters rättsordningar (emellertid inte i exempelvis Irland och i Förenade kungariket), har även upptagits i artikel 49.1 tredje meningen i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Bestämmelsen har dessutom influtit i gemenskapens sekundärrätt genom bestämmelserna om administrativa sanktioner vid oegentligheter till nackdel för gemenskapens finansiella intressen.(49)
65. I domen i målet Allain(50) har domstolen indirekt erkänt denna rättsprincip, genom att fastslå att en handling genom vilken gemenskapsrätten först hade åsidosatts och därför var straffbar enligt nationell rätt kan bli föremål för en ny bedömning med tillämpning av nationella processrättsliga principer (framför allt principen att mildare strafflag skall tillämpas retroaktivt) om de faktiska och rättsliga förhållandena senare ändras.
66. Det följer av vad som anförts ovan att denna princip inte endast skall betraktas som en rent nationell princip utan även som en allmän gemenskapsrättslig princip som den hänskjutande domstolen måste säkerställa vid tolkningen av nationella bestämmelser som antagits för att införliva direktiv 75/442.(51)
67. Även om lagdekret 138/02 inte innehåller någon straffbestämmelse medför lagdekretet ändå en för den tilltalade förmånlig tolkning av avfallsbegreppet och följaktligen påverkar dekretet även det straffansvar som regleras i lagstiftningsdekret 22/97 i vilket det förutsätts att det är fråga om avfall.
68. Det är emellertid uteslutet att lagdekret 138/02 i dess egenskap av ”mildare strafflag” kan tillämpas retroaktivt på gärningar som begåtts innan lagdekretet offentliggjorts, om detta innebär att direktiv 75/442 åsidosätts.
69. Skälet för att tillämpa mildare strafflag retroaktivt är att den åtalade inte skall kunna dömas på grund av en gärning som till följd av lagstiftarens (ändrade) åsikt inte längre är straffbar vid huvudförhandlingen. De förändrade straffskalorna skall således komma den tilltalade till godo. Därmed säkerställs rättsordningens inre sammanhang. Principen att tillämpa mildare strafflag retroaktivt beaktar dessutom den omständigheten att den allmän- och specialprevention som är straffets syfte har bortfallit när gärningen inte längre är straffbar.
70. Detta visar att de billighetsskäl som ytterst utgör principens motivering inte har samma höga rang som skälen för den straffrättsliga legalitetsprincipen (rättsstatsprincipen och rättssäkerhetsprincipen). I många nationella rättsordningar tillåts därför undantag från principen, såsom när straffansvaret grundas på en från början tidsbegränsad lag.
71. I ett mål som avser gemenskapsrätten skall emellertid beaktas huruvida de betraktelsesätt hos den nationella lagstiftaren som låg bakom den senare antagna mildare strafflagen strider mot gemenskapslagstiftarens bedömningar och dessa ligger till grund för en reglering av det aktuella området. På denna punkt skulle man kunna säga att en senare antagen lag överhuvudtaget inte utgör någon tillämplig strafflag.
72.
Det saknas en uppenbar grund till varför ändrade värderingar hos den nationella lagstiftaren retroaktivt skall komma den enskilde till godo när dessa strider mot gällande gemenskapsrättsliga bestämmelser som inte har ändrats.(52) Rättsordningens inre sammanhang kräver i stället tvärtom att gemenskapsrätten, vilken har företräde framför nationell rätt, beaktas. De allmän- och specialpreventiva syftena har dessutom inte bortfallit om en handling fortfarande är straffbelagd enligt gemenskapsrätten.
73. Domstolens dom i målet Allain(53) utgör inget hinder för ovannämnda uppfattning. I målet Allain hade i motsats till det här aktuella målet de faktiska och gemenskapsrättsliga ramarna senare ändrats till den tilltalades fördel. Denna situation kan inte jämföras med att en för den tilltalade mildare reglering som strider mot gemenskapsrätten införs på nationell nivå.
74. Principen om mildare strafflags retroaktiva tillämpning utgör lika lite som den straffrättsliga legalitetsprincipen hinder för direkt tillämpning av direktiv 75/442 i målet vid den nationella domstolen. Det uppkommer inte heller några skyldigheter till följd av att direktivet beaktas, utan direktivet har endast indirekt negativa följder för den tilltalade. Dessa följder befriar dock inte den nationella domstolen från dess skyldighet enligt artikel 249.3 EG och artikel 10 EG att säkerställa att direktiv 75/442 iakttas.(54)
75. Sammanfattningsvis kan det följaktligen konstateras att den hänskjutande domstolen är skyldig att säkerställa att direktiv 75/442 iakttas och därför inte skall tillämpa en mildare strafflag som har antagits efter att gärningen begåtts när denna lag är oförenlig med direktivet.
V – Förslag till avgörande
76. Mot bakgrund av vad som ovan anförts, föreslår jag att domstolen skall besvara de tolkningsfrågor som ställts av Tribunale penale di Terni på följande sätt:
1. Rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall utgör hinder för att en medlemsstat antar rättsregler avseende avfallsdefinitionen enligt vilka rekvisiten ”gör sig av med”, ”avser att göra sig av med” eller ”är skyldig att göra sig av med” endast är uppfyllda om ett ämne, ett material eller ett föremål undergår sådana bortskaffande- eller återvinningsåtgärder som avses i bilaga 2 A och 2 B till direktivet och i likalydande nationella bestämmelser eller när det föreligger en motsvarande avsikt eller motsvarande skyldighet.
2. Direktiv 75/442 utgör hinder för att en medlemsstat i en rättsregel konkretiserar avfallsbegreppet på ett sådant sätt att produktions- eller konsumtionsrester inte utgör avfall om
– de kan återanvändas, och faktiskt och objektivt återanvänds, i en produktions- eller konsumtionsprocess – vare sig det är samma, en därmed jämförbar eller annan process – utan att dessförinnan behöva undergå någon behandling och utan att skada miljön, eller
– de kan återanvändas, och faktiskt och objektivt återanvänds, i en produktions- eller konsumtionsprocess – vare sig det är samma, en därmed jämförbar eller annan process – efter att dessförinnan ha undergått en behandling men utan att det är nödvändigt att vidta någon sådan återvinningsåtgärd som anges i bilaga 2 B till direktivet och i likalydande nationella bestämmelser.
3. Medlemsstaternas domstolar är skyldiga att säkerställa att direktiv 75/442 iakttas och får således inte tillämpa en mildare strafflag som har antagits efter att gärningen begåtts, om den senare antagna lagen är oförenlig med direktivet.
(1) .
(2)
–	Rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall (EGT L 194, s. 39; svensk specialutgåva, område 15, volym 13 s. 238) i dess ändrade lydelse enligt rådets direktiv 91/156/EEG av den 18 mars 1991 om ändring av direktiv 75/442/EEG om avfall (EGT L 78, s. 32; svensk specialutgåva, område 15, volym 10, s. 66) och kommissionens beslut 96/350/EG av den 24 maj 1996 om anpassning av bilagorna 2 A och 2 B till rådets direktiv 75/442/EEG om avfall (EGT L 135, s. 32).
(3)
–	GURI nr 38 av den 15 februari 1997 (ordinarie tillägg nr 33).
(4)
–	GURI nr 158 av den 8 juli 2002.
(5)
–	GURI nr 187 av den 10 augusti 2002.
(6)
–	Dom av den 26 september 1996 i mål C-168/95, Arcaro (REG 1996, s. I-4705), punkt 37.
(7)
–	Dom av den 15 december 1995 i mål C-415/93, Bosman (REG 1995, s. I-4921), punkt 59.
(8)
–	Dom av den 13 mars 2001 i mål C-379/98, PreussenElektra (REG 2001, s. I-2099), punkt 39.
(9)
–	Jämför dom av den 26 september 1996 i mål C-341/94, Allain (REG 1996, s. I-4631), punkt 12, och beslut av den 15 januari 2004 i mål C-235/02, Saetti och Frediani (REG 2004, s. I-0000), punkt 26, i vilket domstolen hänvisade till utsagor som emellertid inte var helt klara i domen av den 25 juni 1997 i de förenade målen C-304/94, C-330/94, C-342/94 och C-224/95, Tombesi m.fl. (REG 1997, s. I-3561), punkterna 42 och 43.
(10)
–	Se punkterna 64 och 66 i detta förslag till avgörande.
(11)
–	Se punkt 67 i detta förslag till avgörande.
(12)
–	Beslut av den 29 maj 2001 i mål C-311/99, Caterino (ej publicerat).
(13)
–	Jämför även beslutet i målet Saetti och Frediani (ovan fotnot 9).
(14)
–	Dom av den 12 december 1996 i de förenade målen C-74/95 och C-129/95, X (REG 1996, s. I‑6609).
(15)
–	Ovan fotnot 6.
(16)
–	Dom av den 8 oktober 1987 i mål C-80/86, Kolpinghuis Nijmegen (REG 1987, s. 3969; svensk specialutgåva, volym 9, s. 213).
(17)
–	Dom av den 15 juni 2000 i de förenade målen C-418/97 och C-419/97, ARCO Chemie Nederland m.fl. (REG 2000, s. I-4475), punkt 38 och följande punkter, av den 18 april 2002 i mål C‑9/00, Palin Granit och Vehmassalon Kansanterveystyön Kuntayhtymän hallitus (REG 2002, s. I‑3533), punkt 23, liksom mitt förslag till avgörande av den 29 januari 2004 inför dom i mål C‑1/03, Van de Walle (REG 2004, s, I-0000), punkt 25.
(18)
–	Kommissionens beslut 2000/532/EG av den 3 maj 2000 om ersättning av beslut 94/3/EG om en förteckning över avfall i enlighet med artikel 1 a i rådets direktiv 75/442/EEG om avfall och rådets beslut 94/904/EG om upprättande av en förteckning över farligt avfall i enlighet med artikel 1.4 i rådets direktiv 91/689/EEG om farligt avfall (EGT L 226, 2000, s. 3), som senast ändrades genom rådets beslut 2001/532/EG av den 23 juli 2001 om ändring vad gäller förteckningen i kommissionens beslut 2000/532/EG (EGT L 203, 2001, s. 18).
(19)
–	Jämför domen i målet Palin Granit (ovan fotnot 17), punkt 22, liksom förslaget till avgörande i målet Van de Walle (ovan fotnot 17), punkt 26.
(20)
–	Domen i de förenade målen ARCO Chemie Nederland m.fl. (ovan fotnot 17), punkt 73, och domen i målet Palin Granit (ovan fotnot 17), punkt 24.
(21)
–	Skäl 1 till direktiv 75/442.
(22)
–	Skäl 3 till direktiv 91/156 om ändring av direktiv 75/442 (ovan fotnot 2).
(23)
–	Jämför domen i de förenade målen ARCO Chemie Nederland m.fl. (ovan fotnot 17), punkt 42.
(24)
–	Domen i de förenade målen ARCO Chemie Nederland m.fl. (ovan fotnot 17), punkt 82, och domen i målet Palin Granit (ovan fotnot 17), punkt 27.
(25)
–	Domen i målet Tombesi (ovan fotnot 9), punkt 52, och domen i målet Palin Granit (ovan fotnot 17), punkt 29.
(26)
–	Domen i de förenade målen ARCO Chemie Nederland m.fl. (ovan fotnot 17), punkt 49. Se även domen i målet Palin Granit (ovan fotnot 17), punkt 27.
(27)
–	Första skälet i direktiv 75/442.
(28)
–	Dom av den 22 juni 2000 i mål C-318/98, Fornasar m.fl. (REG 2000, s. I-4785), punkt 46 och följande punkter.
(29)
–	Rådets direktiv 91/689/EEG av den 12 december 1991 om farligt avfall (EGT L 377, 1991, s. 20; svensk specialutgåva, område 15, volym 10, s. 199) i dess lydelse enligt rådets direktiv 94/31/EG av den 27 juni 1994 (EGT L 168, 1994, s. 28; svensk specialutgåva, område 15, volym 13, s. 200).
(30)
–	Domen i de förenade målen ARCO Chemie Nederland m.fl. (ovan fotnot 17), punkterna 41 och 42.
(31)
–	Se ovan punkt 31 i detta förslag till avgörande.
(32)
–	Domen i de förenade målen ARCO Chemie Nederland m.fl. (ovan fotnot 17), punkt 64.
(33)
–	Dom av den 28 mars 1990 i de förenade målen C-206/88 och C-207/88, Vessoso och Zanetti (REG 1990, s. I-1461), punkt 9, och dom av den 18 december 1997 i mål C-129/96, Inter-Environnement Wallonie (REG 1997, s. I-7411), punkt 31.
(34)
–	Domen i målet Palin Granit (ovan fotnot 17), punkt 32, och domen i de förenade målen ARCO Chemie Nederland m.fl. (ovan fotnot 17), punkterna 83–87.
(35)
–	Domen i målet Palin Granit (ovan fotnot 17), punkt 36. Domstolen har nyligen i beslutet i målet Saetti och Frediani godtagit att vissa biprodukter vid oljeraffinering (petroleumkoks), vilka framställs i syfte att användas som bränsle, under vissa omständigheter inte skall klassificeras som avfall (ovan fotnot 9), punkt 42 och följande punkter.
(36)
–	Ovan fotnot 18.
(37)
–	Dom av den 19 juni 2003 i mål C-444/00, Mayer Parry Recycling (REG 2003, s. I-6163).
(38)
–	Att definitionen av materialåtervinning, som saken gällde även i detta sammanhang, ingår i Europaparlamentets och rådets direktiv 94/62/EG av den 20 december 1994 om förpackningar och förpackningsavfall (EGT L 365, 1994, s. 10; svensk specialutgåva, område 15, volym 13, s. 266) utesluter inte att domstolens uttalanden om innebörden av avfallsbegreppet är relevanta i det aktuella målet. I direktiv 94/62 hänvisas nämligen till direktiv 75/442 vad gäller avfallsdefinitionen.
(39)
–	Dom av den 11 juni 1987 i mål 14/86, Pretore di Salò/X (REG 1987, s. 2545; svensk specialutgåva, volym 9, s. 111), punkt 20, domen i målet Arcaro (ovan fotnot 6), punkt 36, och dom av den 7 januari 2004 i mål C-60/02, X (REG 2004, s. I-0000), punkt 61.
(40)
–	Förslag till avgörande av generaladvokaten Ruiz-Jarabo Colomer av den 18 juni 1996 inför dom i de förenade målen C-74/95 och C-129/95, X (REG 1996, s. I-6612), punkt 43. Förslag till avgörande av generaladvokaten Jacobs av den 24 oktober 1996 i de förenade målen C-304/94, C-330/94, C-342/94 och C-224/95, Tombesi m.fl. (REG 1997, s. I-3564), punkt 37.
(41)
–	Domen i de förenade målen C-74/95 och C-129/95 (ovan fotnot 14), punkt 25, med hänvisning till dom från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna av den 25 maj 1993, Kokkinakis (Serie A, nr 260-A, § 52), och till dom av den 22 november 1995, S.W. mot Förenade kungariket (Serie A, nr 335-B, § 35 och nr 335-C, § 33). Jämför även dom av den 10 juli 1984 i mål 63/83, Kirk (REG 1984, s. 2689; svensk specialutgåva, volym 7, s. 623), punkt 22.
(42)
–	 EGT C 364, 2000, s. 1.
(43)
–	Se framför allt domen i de förenade målen C-74/95 och 129/95 (ovan fotnot 14), punkterna 24–25, vidare domen i målet Kolpinghuis Nijmegen (ovan fotnot 16), punkt 13, och domen i målet Arcaco (ovan fotnot 6), punkt 42.
(44)
–	Domen i målet Pretore di Salò (ovan fotnot 39), punkt 19, och domen i målet Arcaro (ovan fotnot 6), punkt 36, varje gång med hänvisning till dom av den 26 februari 1986 i mål 152/84, Marshall (REG 1986, s. 723; svensk specialutgåva, volym 8, s. 457), punkt 48. Se vidare domen i målet Tombesi (ovan fotnot 9), punkt 42, och domen i de förenade målen C-74/93 och C-129/93 (ovan fotnot 14), punkt 23.
(45)
–	Förslag till avgörande av den 6 maj 2003 inför dom i de förenade målen C-397/01–C-403/01 (REG 2003, s. I-0000) . Eftersom domstolen tog upp principfrågan om direktivs direkta effekt mellan enskilda hänsköt domstolen målet till plenum och återupptog den muntliga förhandlingen. Generaladvokaten bekräftade sin ståndpunkt i sitt andra förslag till avgörande av den 27 april 2004.
(46)
–	Punkt 38 i (det andra) förslaget till avgörande av den 27 april 2004 inför domen i de förenade målen C-397/01–C-403/01, Pfeiffer.
(47)
–	Se beviset i fotnot 39.
(48)
–	Ovan fotnot 9, punkt 43. Se vidare beslutet i målet Saetti och Frediani (ovan fotnot 9), punkt 26.
(49)
–	Jämför artikel 2.2 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 2988/95 av den 18 december 1995 om skydd av Europeiska gemenskapens finansiella intressen (EGT L 312, 1995, s. 1).
(50)
–	Ovan fotnot 9.
(51)
–	Frågan om det är tal om en gemenskapsrättslig princip har generaladvokaten Fennelly redan tagit upp, men inte besvarat, i sitt förslag till avgörande av den 7 mars 1996 inför dom i målet C-341/94, Allain (REG 1996, s. I-4633), punkt 43.
(52)
–	Saken är annorlunda om den strafflag som gällde i gärningsögonblicket var mildare. I denna situation skall det straff tillämpas som följer av denna lag enligt den straffrättsliga legalitetsprincipen, även om det innebär att ett direktiv åsidosätts (jämför domen i målet C‑60/02 (ovan fotnot 30), punkt 63).
(53)
–	Ovan fotnot 9.
(54)
–	Dom av den 7 januari 2004 i mål C-201/02, Delena Wells (REG 2004, s. I-0000), och mitt förslag till avgörande av den 29 januari 2004 inför dom i mål C-127/02, Landelijke Vereniging tot Behoud van de Waddenzee m.fl (REG 2004, s. I-0000), punkt 146 och följande punkter.