62007CC0239
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
JULIANE KOKOTT
föredraget den 12 juni 2008 (
1
)
Mål C-239/07
Lagprövningsförfarande anhängiggjort av
Julius Sabatauskas m.fl.
”Den inre marknaden för el — Direktiv 2003/54/EG — Artikel 20 — Överförings- och distributionssystem — Tillträde för tredje part — Medlemsstaternas skyldigheter — Fritt tillträde för tredje part till system för överföring och distribution av el”
I — Inledning
1.
I Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/54/EG av den 26 juni 2003 om gemensamma regler för den inre marknaden för el (direktiv 2003/54) (
2
) regleras bland annat tredje parts tillträde till elnät. Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas (Republiken Litauens författningsdomstol) har begärt tolkning av direktivet i samband med prövningen av föreskrifterna rörande anslutning till elnätet i den nationella lagstiftningen genom vilken det införlivats.
2.
I den omtvistade nationella lagstiftningen föreskrivs att kunder i första hand måste låta sig anslutas till distributionsnätet. Direkt tillgång till det överordnade överföringsnätet erhåller en kund endast då distributionsnätoperatören av tekniska skäl nekar anslutning till sitt distributionsnät. För vissa kunder vore det emellertid mer gynnsamt att fritt kunna välja att ansluta sig till överföringsnätet och därmed inte behöva bära kostnaderna för leverans av el genom distributionsnätet. Det är oklart om en motsvarande valrätt garanteras i artikel 20.1 i direktiv 2003/54, som reglerar tredje parts tillträde till elnät.
II — Tillämpliga bestämmelser
A — De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
3.
Artikel 2 i direktiv 2003/54 innehåller bland annat följande definitioner:
”3.
överföring: transport av el i sammanlänkade system med högspänningsnät samt nät med extra hög spänning för tillhandahållande till slutförbrukare eller distributörer, men inte leverans,
…
5.
distribution: transport av el i system med högspännings-, mellanspännings- och lågspänningsnät för tillhandahållande till kunder, men inte leverans,
…
12.
berättigade kunder: kunder som fritt kan välja elleverantör i den mening som avses i artikel 21 i detta direktiv,
…
18.
systemanvändare: fysiska eller juridiska personer som levererar till eller får leveranser från ett överförings- eller distributionssystem,
19.
leverans: försäljning av el till kunder, inklusive återförsäljning,
…”
4.
I Artikel 3 i direktivet regleras att medlemsstaterna får ålägga elföretaget att tillhandahålla allmännyttiga tjänster samt kundskydd. Punkterna 2, 3, 5 och 8 i bestämmelsen har i utdrag följande lydelse:
”2.   Medlemsstaterna får med beaktande till fullo av tillämpliga bestämmelser i fördraget, särskilt artikel 86 i detta, för att tillgodose det allmänna ekonomiska intresset ålägga företag som bedriver verksamhet inom elsektorn att tillhandahålla allmännyttiga tjänster, vilka kan avse tillförlitlighet, inbegripet försörjningstrygghet, regelbundenhet i leveranserna, kvalitet och pris samt miljöskydd, inbegripet klimatskydd och energieffektivitet. Dessa åligganden skall vara klart definierade, öppna, icke diskriminerande och kontrollerbara samt garantera att elföretag i EU kan nå ut till nationella konsumenter på lika villkor. …
3.   Medlemsstaterna skall inom sitt territorium se till att alla hushållskunder och, när medlemsstaterna anser det lämpligt, små företag, det vill säga företag som har färre än 50 anställda och en årlig omsättning eller balansomslutning som inte överstiger 10 miljoner euro, har rätt till samhällsomfattande tjänster, det vill säga rätt till elleveranser av en bestämd kvalitet till lätt och tydligt jämförbara och rimliga priser av ett slag som medger insyn. … Medlemsstaterna skall ålägga distributionsföretagen att ansluta kunderna till sina nät enligt villkor och tariffer som fastställts i enlighet med förfarandet i artikel 23.2.
…
5.   Medlemsstaterna skall vidta lämpliga åtgärder för att skydda slutförbrukare, och de skall särskilt se till att utsatta kunder skyddas, bland annat genom åtgärder för att hjälpa dem undvika avstängning från leverans.... De skall garantera en hög konsumentskyddsnivå, särskilt i form av klara och begripliga avtalsvillkor, allmän information och mekanismer för tvistlösning. Medlemsstaterna skall se till att berättigade kunder i praktiken kan byta till en ny leverantör. Åtminstone när det gäller hushållskunder skall dessa åtgärder bland annat omfatta dem som anges i bilaga A.
…
8.   Medlemsstaterna får besluta att inte tilllämpa bestämmelserna i artiklarna 6, 7, 20 och 22, om tillämpningen av dessa, rättsligt eller i praktiken, skulle hindra elföretagen från att fullgöra de förpliktelser som ålagts dem i det allmänna ekonomiska intresset och om handelns utveckling inte påverkas i en sådan utsträckning att det skulle strida mot gemenskapens intressen. Gemenskapens intressen omfattar bland annat konkurrens när det gäller berättigade kunder i enlighet med detta direktiv och artikel 86 i fördraget.”
5.
Artikel 5 i direktivet innehåller följande tekniska föreskrifter:
”Medlemsstaterna skall se till att tekniska säkerhetskriterier definieras och att det utarbetas och offentliggörs tekniska regler, i vilka de lägsta tekniska konstruktions- och driftkraven för anslutning till systemet av produktionsanläggningar, distributionssystem, direktanslutna konsumenters utrustning, sammanlänkningar för sammankoppling och direktledningar fastställs. Dessa tekniska regler skall säkerställa att systemen är driftskompatibla, och de skall vara objektiva och icke-diskriminerande....”
6.
Artikel 20 i direktivet fastlägger tredje parts tillträde till överförings- och distributionssystemen:
”1.   Medlemsstaterna skall se till att det införs en ordning för tredje parts tillträde till överförings- och distributionssystemen grundad på offentliggjorda tariffer, som skall gälla för alla berättigade kunder samt tillämpas objektivt och utan att någon diskriminerande åtskillnad görs mellan systemanvändarna. Medlemsstaterna skall se till att dessa tariffer, eller de metoder som använts för att beräkna dem, är godkända innan de träder i kraft i enlighet med artikel 23 samt att tarifferna – och metoderna om endast dessa har godkänts – offentliggörs innan de träder i kraft.
2.   Den systemansvarige för överförings- eller distributionssystemet får vägra tillträde till systemet om det saknar nödvändig kapacitet. Väl grundade skäl som särskilt tar hänsyn till artikel 3 måste anföras för en sådan vägran. Vid behov, och om tillträde till systemet har vägrats, skall medlemsstaterna se till att den systemansvarige tillhandahåller relevant information om vilka åtgärder som skulle erfordras för att förstärka systemet. Den part som begär sådan information får åläggas en rimlig avgift för att täcka kostnaderna för tillhandahållande av informationen.”
7.
Artikel 21.1 i direktivet fastlägger att öppnandet av marknaderna ska ske stegvis. Därefter var medlemsstaterna förpliktade att utöka kretsen av berättigade kunder till samtliga icke-hushållskunder senast från och med 1 juli 2004, och slutligen från och med den till samtliga kunder.
B — Den nationella lagstiftningen
8.
För att genomföra direktiv 2003/54 antogs en ny version av ellagen, som trädde i kraft den 10 juli 2004. I artikel 15.2 i lagen stadgas följande:
”Den som driver ett överföringssystem ska säkerställa att villkoren för att ansluta utrustning som tillhör anläggningar för elkraftgenerering, distributionsnätoperatörer och kunder till överföringsnätet uppfyller kraven i lagstiftningen och inte är diskriminerande. Kundutrustning får anslutas till ett överföringsnät endast i de fall då distributionsnätoperatören till följd av etablerade tekniska krav eller driftskrav nekar kunden att ansluta sin utrustning till distributionsnätet och denne befinner sig inom det geografiska område som anges i distributionsnätoperatörens licens.”
III — Målet vid den nationella domstolen, tolkningsfrågan och förfarandet
9.
I Litauen har de allra flesta elkunder sin utrustning ansluten till det distributionssystem som tillhör en av de båda distributionsnätoperatörerna. Därutöver förfogar fem industriföretag över en fördelningslicens och de driver lokala nät för att försörja befolkningen inom ett mycket litet område eller de egna företagen. Till överföringsnätet är, vid sidan av de systemansvariga för distributionssystemet, (
3
) sex industriföretag med hög strömförbrukning anslutna. Deras anslutning skedde redan då Sovjetunionen fortfarande existerade och ingen åtskillnad gjordes mellan distributions- och överföringsnät. Efter omarbetningen av ellagen från år 2004 fortsatte dessa företag att vara anslutna till överföringsnätet. Nyanslutningar till detta nät är sedan dess endast möjliga i enlighet med artikel 15.2 i lagen.
10.
Den 28 oktober 2004 ansökte en grupp ledamöter av Seimas (litauiska parlamentet) (nedan kallade sökandena) om att Konstitucinis Teismas skulle pröva huruvida bestämmelsen i artikel 15.2 i ellagen är förenlig med den litauiska grundlagen och med direktiv 2003/54.
11.
Enligt sökandena medför direktivet en rätt för kunden att fritt välja till vilket nät denne vill bli ansluten. Seimas, som ytterligare deltagare i förfarandet, anser däremot att frågan inte omfattas av direktivets tillämpningsområde, utan får regleras fritt av medlemsstaterna. I detta sammanhang hänvisas till skrivelse D/1255 av den 21 december 2005 av A. Piebalgs, ledamot av Europeiska gemenskapernas kommission, med ansvar för energifrågor. I denna klargjorde kommissionären efter en förfrågan från ett företag att ”direktiv 2003/54 inte innefattar något krav på att kunden skall ges rätt att efter eget önskemål välja mellan anslutning till ett överföringssystem och anslutning till ett distributionssystem. Kunden har rätt att bli ansluten till ett elsystem; detaljerna i genomförandet beslutas på lägsta lämpliga nivå.”
12.
Enligt den hänskjutande domstolens uppfattning bekräftar ordalydelsen i artikel 20.1 i direktiv 2003/54 sökandenas ståndpunkt. Å andra sidan hänvisar domstolen till de sociala ändamål som eftersträvas av gemenskapslagstiftaren, särskilt i artikel 3 i direktivet. Genom den nationella regleringen skyddas nämligen små kunder mot höjda nätavgifter. Nätavgifterna fördelas så enhetligt på samtliga kunder som nyttjar ström genom respektive nät. Om storkunder obegränsat kunde låta sig anslutas till överföringsnätet i stället för distributionsnätet, skulle detta leda till en minskning av den strömmängd som leds genom distributionsnätet, och därmed en höjning av nätkostnaderna för de kvarvarande kunderna.
13.
På grund av denna osäkerhet angående tolkningen har Konstitucinis Teismas hänskjutit följande fråga till domstolen för förhandsavgörande:
”Ska artikel 20 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/54/EG av den 26 juni 2003 om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv 96/92/EG tolkas så, att den innebär en skyldighet för medlemsstaterna att införa rättsliga bestämmelser enligt vilka varje tredje part har rätt att efter eget önskemål, förutsatt att elsystemet har ’nödvändig kapacitet’, välja det system – för elöverföring eller eldistribution – som denne vill ansluta sig till och att den som driver systemet då är skyldig att ge tillträde till nätet?”
14.
I förfarandet vid domstolen har sökandena i målet vid den nationella domstolen, den litauiska, den italienska och den finländska regeringen samt Europeiska gemenskapernas kommission inkommit med skriftliga yttranden och samtliga har, med undantag av den italienska regeringen, yttrat sig vid den muntliga förhandlingen.
IV — Rättslig bedömning
A — Upptagande till sakprövning
15.
Enligt fast rättspraxis framgår det av artikel 234 EG att de nationella domstolarna endast kan begära förhandsavgörande av domstolen under förutsättning att de ska fälla avgörande inom ramen för ett förfarande som är avsett att leda till ett avgörande av rättskipningskaraktär. (
4
)
16.
Det råder inget tvivel om Konstitucinis Teismas status som domstol. Även författningsdomstolar omfattas av domstolsbegreppet i enlighet med artikel 234 EG. (
5
)
17.
Dessutom har Konstitucinis Teismas anmodats att fälla ett avgörande av rättskipningskaraktär i målet. För detta är det inte avgörande om det normkontrollförfarande som sker på begäran av en grupp parlamentsledamöter från Seimas är av omtvistad karaktär. (
6
) Snarare är det för det första avgörande att det inte rör sig om ett förvaltningsförfarande mellan den enskilde och domstolen i egenskap av myndighet. (
7
) För det andra får domstolen inte vara verksam i en rent rådgivande funktion. (
8
)
18.
Det kan således fastslås att målet vid den nationella domstolen syftar till att pröva en lag som redan har trätt i kraft. Det gäller alltså inte en granskning av författningsdomstolen under det pågående lagstiftningsarbetet. Vid detta normkontrollförfarande har författningsdomstolen tvärtom befogenhet att ogiltigförklara den nationella lagen med verkan erga omnes, vilket den hänskjutande domstolen klargjort.
19.
Begäran om förhandsavgörande kan därmed tas upp till sakprövning.
B — Tolkningsfrågan
20.
I många medlemsstater rådde områdesvisa monopol för elföretagen före liberaliseringen av elmarknaden. Ett företag stod för alla nödvändiga tjänster för försörjningen av kunderna inom sitt område. Det producerade och sålde el, samt levererade denna via det egna elnätet till alla anslutna kunder.
21.
För att liberalisera den inre marknaden för el förskrevs redan i direktiv 96/92 (
9
) att fler och fler kunder som ”berättigade kunder” fritt skulle kunna välja elleverantör. Detta centrala element i liberaliseringen uttrycks för närvarande i skälen 4 och 20 i direktiv 2003/54:
”4.
De friheter som de europeiska medborgarna garanteras genom fördraget – fri rörlighet för varor, friheten att tillhandahålla tjänster och etableringsfriheten – kan endast säkras på en fullständigt öppnad marknad där alla konsumenter fritt kan välja leverantör och där alla leverantörer kan leverera fritt till sina kunder.
…
20.
Elkunderna bör fritt kunna välja leverantör. …”
22.
För att göra det möjligt för kunden att fritt välja leverantör, måste det naturliga monopol för de etablerade företagen, som uppkommit som ett resultat av kontrollen över nätet, upphävas genom att tredje part beviljas ett icke-diskriminerande tillträde till nätet. Öppningen av näten för tredje part är därmed den avgörande förutsättningen för upprättandet av den inre marknad för el, vilket lagstiftaren särskilt betonar i skäl 7 i direktiv 2003/54. (
10
) Därigenom är kunden inte längre enbart beroende av försörjningen från det företag till vars nät han är ansluten. Han kan i stället välja att ett annat elföretag levererar ström till honom genom detta nät.
23.
Ordalydelsen i artikel 20.1 i direktiv 2003/54, vilken reglerar tillträde till elnätet för tredje part, är dock inte helt entydig i vissa avseenden. Först måste det utredas om begreppet tredje part endast syftar på de företag som producerar och levererar el, eller om även kunderna omfattas. Den avgörande frågan är sedan vad som omfattas av begreppet tillträde till överförings- och distributionssystem. Det är här omtvistat om detta även omfattar en rätt för kunden att fritt välja till vilket nät denne vill vara ansluten.
Angående begreppet tredje part som avses i artikel 20.1 i direktiv 2003/54
24.
Den finländska regeringen anser att begreppet tredje part i artikel 20.1 i direktiv 2003/54 avser ett företag som producerar eller levererar el, och som inte tillhör det vertikalt integrerade företag som driver det aktuella nätet och som både producerar och levererar el. (
11
) Bestämmelsen tillåter inte att ett vertikalt integrerat företag missgynnar tredje man vid dennes tillträde till näten gentemot den egna grenen för produktion och leverans av el. Bestämmelsen omfattar ingen tillträdesrätt för kunden.
25.
Den tyska ordalydelsen av artikel 20.1 i direktivet verkar inte i förstone utesluta denna tolkning. Särskilt skulle man kunna tolka formuleringen ”die Zugangsregelung gilt für alle zugelassenen Kunden” så, att tillträdet för tredje producenter eller leverantörer gäller med avseende på alla berättigade kunder. (
12
) Med andra ord skulle nätoperatören kunna neka tillträde för producenter och leverantörer i den mån dessa har för avsikt att leverera till icke-berättigade kunder (
13
). I vissa andra språkversioner verkar hänvisningen till de berättigade kunderna endast gälla med hänsyn till regleringen av tariffer för användandet av nätet och inte för själva rätten till tillträde. (
14
)
26.
Man får emellertid inte se den citerade passagen lösryckt ur sitt sammanhang. Det måste istället beaktas att det i bestämmelsen vidare föreskrivs att ”ordning för tredje parts tillträde … tillämpas objektivt och utan att någon diskriminerande åtskillnad görs mellan systemanvändarna” (min kursivering).
27.
Sökandena har med rätta hänvisat till att begreppet systemanvändare enligt artikel 2.18 i direktiv 2003/54 omfattar såväl personer som levererar elektricitet till ett överförings- eller distributionssystem som personer som får leveranser från detta system. Genom att tillämpningsområdet för artikel 20.1 i direktivet omfattar alla systemanvändare, så är följaktligen även kunden berättigad till icke-diskriminerande tillträde till nätet.
28.
Som den litauiska regeringen har betonat i detta sammanhang, så är det nödvändigt för att kunna förverkliga direktivets syfte, nämligen att göra det möjligt för kunden att fritt kunna välja leverantör, (
15
) att båda inblandade parter i detta leveransförhållande har obehindrat tillträde till nätet. (
16
) För ett elföretag skulle det vara värdelöst med tillträde till nätet om kunden som det ska leverera till inte var berättigad till ett sådant tillträde.
29.
Den motsatta ståndpunkt som företräds av den finländska regeringen kan därför inte godtas.
Bestämmelser i artikel 20.1 i direktiv 2003/54 angående nättillträde samt nätanslutning
30.
Enligt artikel 15.2 i ellagen föreligger en rätt till icke-diskriminerande anslutning till överföringsnätet bara när distributionsnätoperatörer nekar den berörda kunden anslutning. Innan det kan prövas om denna inskränkning av rätten att välja nät strider mot artikel 20.1 i direktivet, måste det först utredas om bestämmelsen överhuvudtaget reglerar anslutning till elnät.
31.
Till skillnad från sökandena och även den italienska regeringen är nämligen den litauiska och den finländska regeringen samt kommissionen av den uppfattningen att man måste skilja mellan anslutning och tillträde, och att endast tillträde regleras i artikel 20 i direktivet. I det skriftliga yttrandet delade kommissionen fortfarande sökandenas ståndpunkt att inskränkningar av rätten att välja nät strider mot rätten till icke-diskriminerande tillträde enligt artikel 20 i direktivet. I den muntliga förhandlingen övergav kommissionen dock denna uppfattning och anslöt sig till Finland och Litauen.
32.
Denna åsikt från den litauiska och den finländska regeringen samt kommissionen har stöd i ordalydelsen i artikel 20.1 i direktivet, som endast nämner tillträdet. Därigenom kan tillträde och anslutning inte anses vara synonyma begrepp. Som de nämnda parterna med rätta har åberopat har dessa båda begrepp olika betydelser i direktivet.
33.
Detta visar sig särskilt tydligt i artikel 23.2 a i direktivet, som tilldelar tillsynsmyndigheterna uppgiften att fastställa eller godkänna ”villkoren för anslutning och tillträde till nationella nät, inklusive överförings- och distributionstariffer …” före ikraftträdandet. Om begreppen anslutning och tillträde hade haft samma betydelse skulle de inte ha nämnts sida vid sida där.
34.
Begreppet nättillträde omfattar därmed rätten att använda ett nät för att leda genom eller köpa ström mot ersättning. Artikel 20 är den centrala bestämmelsen i direktivet rörande tillträde till elnätet, utan vilken liberaliseringen av elmarknaden inte vore möjlig. Den systemansvarige för överförings- eller distributionssystemet får endast vägra tillträde till systemet enligt artikel 20.2 i direktivet om nätet saknar nödvändig kapacitet.
35.
Specifika bestämmelser för anslutning till nätet återfinns däremot i artikel 3.3 tredje stycket i direktivet, vilket ålägger distributionsföretag en (allmännyttig) skyldighet att ansluta alla hushållskunder och andra småförbrukare till sina nät. Dessutom åläggs medlemsstaterna enligt artikel 5 i direktivet att utfärda tekniska föreskrifter för anslutningen till elnätet, vilka ska säkerställa att systemen är driftskompatibla samt objektiva och icke-diskriminerande. Slutligen har tillsynsmyndigheterna enligt artikel 23.1 c och f vissa tillsynsplikter rörande villkoren för anslutning till elnätet.
36.
Sammantaget framgår det av dessa bestämmelser att begreppet anslutning innebär upprättandet av en faktisk förbindelse mellan ett nät och kundens anläggningar, produktionsanläggningar, andra nät och övriga anordningar.
37.
Följaktligen regleras anslutningen till ett elnät inte omedelbart enligt den klara ordalydelsen i artikel 20.1 i direktivet. Det återstår emellertid för det första att pröva om en oinskränkt rätt till anslutning till överföringsnätet följer av bestämmelserna om nätanslutning. (
17
) För det andra kunde indirekta riktlinjer om anslutningen följa av artikel 20.1 i direktivet, eftersom anslutning till ett nät är en förutsättning för att kunna utöva tillträdesrätten.
38.
Bestämmelserna om anslutning till elnätet är huvudsakligen av teknisk natur och förlänar ingen allmän rätt till anslutning till ett nät enligt kundens val. Endast av artikel 3.3 tredje stycket i direktivet kunde det följa en rätt till anslutning till distributionsnätet för bestämda kunder, men inte till överföringsnätet.
39.
För övrigt åläggs medlemsstaterna att utfärda icke-diskriminerande regler över anslutningen till elnätet i artikel 5. Därav följer att jämförbara kunder, alltså särskilt kunder som köper en motsvarande mängd med liknande egenskaper, också måste ansluta sig till ett bestämt nät på lika villkor. När den motsvarande nationella bestämmelsen strider mot detta diskrimineringsförbud har den missgynnade systemanvändaren eventuellt, med direkt stöd av direktivet, ett anspråk på likabehandling med den gynnade gruppen. Detta kan dock endast bedömas i det konkreta fallet.
40.
Dessutom kunde bestämmelsen om tillträde till elnätet i artikel 20.1 i direktivet medföra en indirekt valrätt beträffande anslutningen till nätet, om avsaknad av en sådan valrätt även kunde inverka negativt på tillträdet.
41.
Som redan nämnts utgör syftet med nättillträde för tredje part att kunden fritt kan välja från vilken leverantör han köper el. Det fria valet av elleverantör står emellertid inte i omedelbart samband med det nät till vilket kunden är ansluten. Visserligen kan ström även principiellt levereras till slutförbrukare genom överföringsnätet, vilket framgår av artikel 2.3 i direktivet. Valet av leverantör säkerställs dock även när kunden är ansluten till ett distributionsnät, eftersom elleverantören ha rätt att leda ström till kunden genom överförings- och distributionsnätet.
42.
Det system för tillträde för tredje part till överförings- och distributionsnäten som medlemsstaterna måste införa enligt artikel 20.1 i direktivet, förutsätter därför inte att varje kund har rätt att ansluta sig till överföringsnätet. Medlemsstaterna står snarare med hänsyn till de tekniska omständigheterna fria att gestalta systemet så, att varje kund är ansluten till ett lämpligt elnät genom vilket kunden kan köpa ström av den elleverantör som denne har valt.
43.
Därvid kan medlemsstaten även ta hänsyn till allmännyttiga intressen som till exempel en jämn belastning av infrastrukturen och att kostnaderna för nätet blir skäligt fördelade, utan att behöva tillämpa undantaget i artikel 3.8 i direktivet. Detta skulle endast vara nödvändigt om den nationella regleringen avvek från artikel 20.1.
44.
Enligt artikel 20.1 andra stycket måste ordningen för tredje parts nättillträde visserligen tillämpas objektivt och utan att någon diskriminerande åtskillnad görs mellan systemanvändarna. Detta utesluter dock inte att vissa kunder har direkt tillträde till överföringsnätet (exempelvis systemansvariga för distributionssystem eller vissa storkunder), medan andra endast har indirekt tillträde till överföringsnätet genom distributionsnätet. Vid beviljande av direkt tillträde till överförings- eller distributionssystemen får den respektive systemansvarige inte göra någon villkorlig åtskillnad, utan måste hålla sig till objektiva kriterier som inköpsmängd eller karakteristik.
45.
Sökandena anför även att ellagen från år 2004 ger utrymme för manipulation vid fastställandet av driftskostnaderna för distributionssystemet. Genom möjligheten att ansluta sig till överföringssystemet i stället för till distributionssystemet kunde orättmätiga systemkostnader undvikas.
46.
Detta påstående, som inte återfinns i begäran om förhandsavgörande, skulle inte kunna påverka den här företrädda åsikten, även om det var korrekt. För att kunna säkerställa en rimlig beräkning av systemavgifterna och en kontroll av de därmed förbundna kostnaderna som ska beaktas, har det införts en kostnadsreglering i direktiv 2003/54. En ”konkurrens mellan elnäten” är däremot ingen ändamålsenlig lösning för att motverka missbruk vid utformningen av kostnadsstrukturen för systemdriften. Att byta till ett annat system (överföringsnätet) med korrekt avgiftsberäkning, vilket vore tekniskt möjligt för vissa storkunder, skulle inte ändra på den orättmätiga belastningen för övriga kunder, utan förstärka denna ytterligare.
V — Förslag till avgörande
Jag föreslår således att den tolkningsfråga som ställts av Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas besvaras på följande sätt:
Artikel 20.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/54/EG av den 26 juni 2003 om gemensamma regler för den inre marknaden för el utgör inte hinder för en nationell lagstiftning i vilken det på ett icke-diskriminerande sätt föreskrivs att en kunds utrustning endast får anslutas till ett överföringsnät i de fall då distributionsnätoperatören till följd av etablerade tekniska krav eller driftskrav nekar kunden att ansluta sin utrustning till distributionsnätet och denne befinner sig inom det geografiska område som anges i distributionsnätoperatörens licens.
(
1
)	Originalspråk: tyska.
(
2
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/54/EG av den 26 juni 2003 om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv 96/92/EG – Uttalanden om verksamheter som rör nedläggning och avfallshantering (EUT L 176, s. 37).
(
3
)	Det kan inte klart utläsas av beslutet om hänskjutande huruvida samtliga företag med en fördelningslicens, det vill säga de fem industriföretagen, är anslutna till distributionsnätet.
(
4
)	Beslut av den 5 mars 1986 i mål 318/85, Greis Unterweger (REG 1986, s. 955), punkt 4, dom av den i mål C-111/94, Job Centre (REG 1995, s. I-3361), punkt 9, av den i mål C-178/99, Salzmann (REG 2001, s. I-4421), punkt 14, av den i mål C-165/03, Längst (REG 2005, s. I-5637), punkt 25, och av den i mål C-96/04, Standesamt Niebüll (REG 2006, s. I-3561), punkt 13.
(
5
)	Så har exempelvis österrikiska författningsdomstolen och den belgiska Cour d’arbitrage, numera Cour constitutionnelle, återupprepade gånger begärt förhandsavgörande av domstolen utan att deras domstolsstatus har ifrågasatts (se bland annat dom av den 20 maj 2003 i de förenade målen C-465/00, C-138/01 och C-139/01, Österreichischer Rundfunk m.fl., REG 2003, s. I-4989, och av den i mål C-212/06, Gouvernement de la Communauté française och Gouvernement wallon, REG 2008, s. I-1683).
(
6
)	Dom av den 17 maj 1994 i mål C-18/93, Corsica Ferries (REG 1994, s. I-1783; svensk specialutgåva, volym 15, s. I-113), punkt 12, och domen i målet Standesamt Niebüll (ovan fotnot 4), punkt 13.
(
7
)	Se domarna i målen Job Centre (ovan fotnot 4), punkt 11, Salzmann (ovan fotnot 4), punkt 15 och Standesamt Niebüll (ovan fotnot 4), punkt 14.
(
8
)	Se beslut Greis Unterweger (ovan fotnot 4), punkt 4.
(
9
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 96/92/EG av den 19 december 1996 om gemensamma regler för den inre marknaden för el (EGT L 27, 1997, s. 20).
(
10
)	Skäl 7 lyder: ”För att fullborda den inre marknaden för el är det av avgörande betydelse att tillträdet till nätet tillhörande den systemansvarige för överförings- eller distributionssystemet är icke-diskriminerande. Den systemansvarige för överförings- eller distributionssystemet kan utgöras av ett eller flera företag.” Jämför dom av den 22 maj 2008 i mål C-439/06, citiworks (REG 2008, s. I-3913), punkterna 42–44, samt generaladvokaten Mazáks förslag till avgörande av den i samma mål, punkterna 72–74. Se också allmänt, angående betydelsen av ett icke-diskriminerande tillträde till nätet för tredje part, i dom av den i mål C-17/03, VEMW m.fl. (REG 2005, s. I-4983), punkterna 42–46.
(
11
)	Se definitionen av begreppet ”vertikalt integrerat företag” i artikel 2.21 i direktiv 2003/54.
(
12
)	Se i detta avseende även den franska språkversionen: ”Les États membres veillent à ce que soit mis en place, pour tous les clients éligibles, un système d’accès des tiers aux réseaux de transport et de distribution. Ce système, fondé sur des tarifs publiés, doit être appliqué objectivement et sans discrimination entre les utilisateurs du réseau.”
(
13
)	Eftersom det, under förutsättning att direktiv 2003/54 har blivit genomfört i vederbörlig ordning, inte längre finns några icke-berättigade kunder efter 1 juli 2007, saknar denna situation numera praktisk betydelse.
(
14
)	Se till exempel de italienska och spanska språkversionerna av artikel 20.1 första stycket i direktiv 2003/54:
”Gli Stati membri garantiscono l’attuazione di un sistema di accesso dei terzi ai sistemi di trasmissione e di distribuzione basato su tariffe pubblicate, praticabili a tutti i clienti idonei, ed applicato obiettivamente e senza discriminazioni tra gli utenti del sistema.”
”Los Estados miembros garantizarán la aplicación de un sistema de acceso de terceros a las redes de transporte y distribución basado en tarifas publicadas, aplicables a todos los clientes cualificados de forma objetiva y sin discriminación entre usuarios de la red.”
(
15
)	Se ovan punkt 22.
(
16
)	Se, för ett liknande resonemang, domen i målet citiworks (ovan fotnot 10), punkt 43, med där förekommande hänvisning till punkt 72 i generaladvokaten Mazáks förslag till avgörande i samma mål.
(
17
)	Visserligen har den hänskjutande domstolen inte frågat om tolkningen av andra föreskrifter i direktiv 2003/54 än artikel 20. Enligt fast rättspraxis kan dock EG-domstolen, för att kunna ge den domstol som begärt förhandsbesked ett relevant svar, gå in på gemenskapsrättsliga föreskrifter som den hänskjutande domstolen inte har hänvisat till (dom av den 20 mars 1986 i mål 35/85, Tissier, REG 1986, s. 1207, punkt 9, av den i mål C-107/98, Teckal, REG 1999, s. I-8121, punkt 39, och av den i mål C-2/07, Abraham m.fl., REG 2008, I-1197, punkt 24).