62005TO0150_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål T-150/05,
Markku Sahlstedt,
Karkkila (Finland),
Juha Kankkunen,
Laukaa (Finland),
Mikko Tanner,
Vihti (Finland),
Toini Tanner,
Helsingfors (Finland),
Liisa Tanner,
Helsingfors,
Eeva Jokinen,
Helsingfors,
Aili Oksanen,
Helsingfors,
Olli Tanner,
Lohja (Finland),
Leena Tanner,
Helsingfors,
Aila Puttonen,
Ristiina (Finland),
Risto Tanner,
Esbo (Finland),
Tom Järvinen, Esbo,
Runo K. Kurko, Esbo,
Maa- ja metsätaloustuottajain keskusliitto MTK ry, Helsingfors,
MTK:n säätiö,
Helsingfors,
företrädda av advokaten K. Marttinen,
sökande,
mot
Europeiska gemenskapernas kommission,
företrädd av M. van Beek och M. Huttunen, båda i egenskap av ombud,
svarande,
med stöd av
Republiken Finland,
företrädd av A. Guimaraes-Purokoski och J. Himmanen, båda i egenskap av ombud,
intervenient,
angående en begäran om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 2005/101/EG av den 13 januari 2005 om antagande, enligt rådets direktiv 92/43/EEG, av en förteckning över områden av gemenskapsintresse i den boreala biogeografiska regionen (EGT L, 40, s. 1),
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (första avdelningen)
sammansatt av ordföranden R. García-Valdecasas samt domarna I. Labucka och V. Trstenjak,
justitiesekreterare: E. Coulon,
följande
Beslut
Domskäl
Tillämpliga bestämmelser och bakgrund
1. Den 21 maj 1992 antog rådet direktiv 92/43/EEG om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (EGT L 206, s. 7; svensk specialutgåva, område 15, volym 11, s. 114) (nedan kallat livsmiljödirektivet).
2. Enligt artikel 2.1 i livsmiljödirektivet är syftet med detsamma att bidra till att säkerställa den biologiska mångfalden genom bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter i medlemsstaternas territorium som omfattas av EG-fördraget.
3. I artikel 2.2 i livsmiljödirektivet anges närmare att åtgärder som vidtas i enlighet med detsamma skall syfta till att bibehålla eller återställa en gynnsam bevarandestatus hos livsmiljöer samt arter av vilda djur och växter av gemenskapsintresse.
4. Enligt sjätte skälet i livsmiljödirektivet är det, för att säkerställa att en gynnsam bevarandestatus återställs eller upprätthålls hos livsmiljöer och arter av gemenskapsintresse, nödvändigt att utse särskilda bevarandeområden för att kunna skapa ett sammanhängande europeiskt ekologiskt nät enligt en fastställd tidsplan.
5. Enligt artikel 3.1 i livsmiljödirektivet skall detta nät, som har beteckningen Natura 2000, bestå av särskilda bevarandeområden och särskilda skyddsområden som medlemsstaterna har utsett i enlighet med rådets direktiv 79/409/EEG av den 2 april 1979 om bevarande av vilda fåglar (EGT L 103, s.1; svensk specialutgåva, område 15, volym 2, s. 161).
6. Enligt artikel 1.l i livsmiljödirektivet definieras ett särskilt bevarandeområde som ”ett område av gemenskapsintresse som medlemsstaterna har utsett genom lagar och andra författningar eller genom avtal, och där nödvändiga åtgärder genomförs för att bibehålla eller återställa en gynnsam bevarandestatus hos livsmiljöerna eller populationerna av de arter för vilka området utsetts”.
7. I artikel 4 i livsmiljödirektivet föreskrivs ett förfarande i tre etapper för att utse särskilda bevarandeområden. Enligt artikel 4.1 skall varje medlemsstat föreslå en förteckning över områden och ange vilka livsmiljötyper i bilaga 1 och vilka på dess territorium inhemska arter i bilaga 2 som finns inom dessa områden. Förteckningen skall tillsammans med upplysningar om varje område överlämnas till kommissionen inom tre år efter anmälan av direktivet.
8. Enligt artikel 4.2 i livsmiljödirektivet skall kommissionen på grundval av de kriterier som anges i bilaga 3, i samförstånd med varje medlemsstat, med utgångspunkt i medlemsstaternas listor upprätta ett utkast till en förteckning över områden av gemenskapsintresse. Förteckningen över de områden som har valts ut som områden av gemenskapsintresse skall antas av kommissionen i enlighet med förfarandet i artikel 21 i livsmiljödirektivet. Denna förteckning skall i enlighet med artikel 4.3 upprättas inom sex år efter anmälan av detta direktiv.
9. I artikel 4.4 i livsmiljödirektivet föreskrivs att när ett område av gemenskapsintresse har valts ut i enlighet med förfarandet i punkt 2 skall den berörda medlemsstaten så snart som möjligt och senast inom sex år utse området till särskilt bevarandeområde, varvid prioriteringar skall fastställas mot bakgrund av den betydelse området har, för att möjliggöra att en gynnsam bevarandestatus hos en livsmiljötyp i bilaga 1 eller en art i bilaga 2 bibehålls eller återställs och för att Natura 2000 skall bli sammanhängande, och mot bakgrund av den risk för försämring eller förstörelse som området är utsatt för.
10. I artikel 4.5 i livsmiljödirektivet anges närmare att så snart ett område har förts upp på den förteckning över områden av gemenskapsintresse som upprättats av kommissionen skall det omfattas av bestämmelserna i artikel 6.2–6.4.
11. Artikel 6 i livsmiljödirektivet har följande lydelse:
”1. För de särskilda bevarandeområdena skall medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för bevarande, vilket om så krävs innefattar utarbetande av lämpliga skötsel- och förvaltningsplaner särskilt för områdena eller integrerade i andra utvecklingsplaner, samt lämpliga lagar och andra författningar eller avtal, som motsvarar de ekologiska behoven hos de livsmiljötyper i bilaga 1 och de arter i bilaga 2 som finns i områdena.
2. Medlemsstaterna skall i de särskilda bevarandeområdena vidta lämpliga åtgärder för att förhindra försämring av livsmiljöerna och habitaten för arterna samt störningar av de arter för vilka områdena har utsetts, om sådana störningar kan ha betydande konsekvenser för målen med detta direktiv.
3. Alla planer eller projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område, men som enskilt eller i kombination med andra planer eller projekt kan påverka området på ett betydande sätt, skall på lämpligt sätt bedömas med avseende på konsekvenserna för målsättningen vad gäller bevarandet av området. Med ledning av slutsatserna från bedömningen av konsekvenserna för området och om inte annat följer av punkt 4, skall de behöriga nationella myndigheterna godkänna planen eller projektet först efter att ha försäkrat sig om att det berörda området inte kommer att ta skada och, om detta är lämpligt, efter att ha hört allmänhetens åsikt.
4. Om en plan eller ett projekt, på grund av att alternativa lösningar saknas, trots en negativ bedömning av konsekvenserna för området måste genomföras av tvingande orsaker som har ett väsentligt allmänintresse, inbegripet orsaker av social eller ekonomisk karaktär, skall medlemsstaten vidta alla nödvändiga kompensationsåtgärder för att säkerställa att Natura 2000 totalt sett förblir sammanhängande. Medlemsstaten skall underrätta kommissionen om de kompensationsåtgärder som vidtagits.
Om det berörda området innehåller en prioriterad livsmiljötyp eller en prioriterad art, är de enda faktorer som får beaktas sådana som berör människors hälsa eller den allmänna säkerheten, betydelsefulla konsekvenser för miljön eller, efter ett yttrande från kommissionen, andra tvingande orsaker som har ett allt överskuggande allmänintresse.”
12. Kommissionens beslut 2005/101/EG av den 13 januari 2005 om antagande enligt rådets direktiv 92/43/EEG av en förteckning över områden av gemenskapsintresse i den boreala biografiska regionen (EGT L, 40, s. 1) antogs på grundval av artikel 4.2 tredje stycket i detta direktiv. Förteckningen innehåller bland annat följande områden av gemenskapsintresse:
− FI 0100040 Nuuksio,
– FI 0100050 Haaviston alueet,
– FI 0200011 Varesharju,
− FI 0900013 Hietasyrjänkangas-Sirkkaharju.
13. Sökanden Maa- ja metsätaloustuottajain keskusliitto MTK ry (nedan kallad MTK ry) är en sammanslutning av och centralorganisation för jordbrukare och skogsägare, till vilken 163 000 ekonomiska aktörer inom jord- och skogsbruket är anslutna. Sökanden MTK:n säätiö (stiftelsen MTK) äger mark på område FI 0200011. De övriga sökandena är privata jordägare vars mark ingår i områden av gemenskapsintresse i den boreala biogeografiska regionen (FI 0100050, FI 0900013 et FI 0100040).
Förfarandet
14. Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 18 april 2005 har sökandena väckt förevarande talan.
15. Genom skrivelse som inkom till förstainstansrättens kansli den 5 juli 2005 framställde kommissionen i enlighet med artikel 114.1 i förstainstansrättens rättegångsregler en invändning om rättegångshinder. Sökandena inkom med yttranden över denna invändning den 13 oktober 2005.
16. Genom skrivelse som inkom till förstainstansrättens kansli den 18 juli 2005 begärde Republiken Finland (nedan kallad intervenienten) att få intervenera i målet till stöd för kommissionen. Ordföranden på förstainstansrättens första avdelning beslutade den 27 september 2005 att tillåta interventionen. Intervenienten inkom den 8 november 2005 med en inlaga som endast gällde frågan om upptagande till sakprövning. Sökandena inkom med sina yttranden över denna inlaga den 13 januari 2006.
Parternas yrkanden
17. Kommissionen har i sin invändning om rättegångshinder yrkat att förstainstansrätten skall:
– avvisa talan,
– förplikta sökandena att erlägga rättegångskostnaderna.
18. Intervenienten har i sin interventionsinlaga yrkat att förstainstansrätten skall avvisa talan.
19. Sökandena har i sina yttranden över invändningen om rättegångshinder yrkat att förstainstansrätten skall:
– i första hand:
– ogilla invändningen om rättegångshinder,
– ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet,
– i andra hand:
– ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet såvitt det innehåller en klassificering av områden av gemenskapsintresse i Finland,
– subsidiärt ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet såvitt det i beslutet görs en klassificering av områden av gemenskapsintresse i bilaga I med referenserna FI 0100040 Nuuksio, FI 0100050 Haaviston aluet, FI 0200011 Varesharju och FI 0900013 Hietasyrjänkangas-Sirkkaharju,
– som en åtgärd för bevisupptagning förelägga kommissionen att förete Republiken Finlands förslag på områden av gemenskapsintresse alla de upplysningar av vetenskaplig art som åsyftas i skäl 5 i det ifrågasatta beslutet samt den förteckning över deltagare i de biogeografiska seminarier som anges i skäl 10 i det ifrågasatta beslutet och över ledamöterna i den i skäl 13 i det ifrågasatta beslutet nämnda habitatkommittén,
– vidare:
– ogilla kommissionens yrkande avseende rättegångskostnaderna,
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna jämte ränta enlig lag.
Rättslig bedömning
20. Om en part begär det får förstainstansrätten enligt artikel 114 i rättegångsreglerna meddela beslut i frågan rörande rättegångshinder utan att pröva själva sakfrågan. Återstoden av förfarandet skall vara muntligt om inte förstainstansrätten bestämmer annat. I förevarande mål anser förstainstansrätten att den har erhållit tillräckliga upplysningar genom handlingarna i målet och har beslutat att pröva yrkandet utan att inleda det muntliga förfarandet.
Parternas argument
21. Kommissionen har inledningsvis ställt frågan huruvida det ifrågasatta beslutet, med avseende på de olika skeden som finns föreskrivna i direktivet för att dess syften skall kunna förverkligas, utgör en rättsakt eller ett beslut som kan bli föremål för en talan om ogiltighet i den mening som avses i artikel 230 EG (domstolens dom av den 11 november 1981 i mål 60/81, IBM mot kommissionen, REG 1981, s. 2639; svensk specialutgåva volym 6, s. 225, punkt 10). Det ifrågasatta beslutet är enligt komm issionen endast en mellanliggande åtgärd vid genomförandet av livsmiljödirektivets syften. Några eventuella rättsverkningar för sökandena kan således endast uppstå till följd av åtgärder som har föreskrivits av medlemsstaterna.
22. Kommissionen har erinrat om att medlemsstaterna var skyldiga att föreskriva relevanta skyddsåtgärder långt innan kommissionen antog det ifrågasatta beslutet. Såsom framgår av domstolens dom av den 13 januari 2005 i mål C-117/03, Dragaggi m.fl. (REG 2005, s. I-167), punkterna 26, 27 och 29, åläggs medlemsstaterna genom livsmiljödirektivet att, redan från och med den tidpunkt då de kommer med förslag på områden som skall tas upp i den nationella förteckning som överlämnas till kommissionen, tillämpa skyddsåtgärder på desamma, i deras egenskap av områden som kan identifieras som områden av gemenskapsintresse.
23. Kommissionen har betonat att enligt Luonnonsuojelulaki (1096/1996) (Naturvårdslagen) var den mark som nämns i bilagan till det ifrågasatta beslutet redan föremål för skyddsåtgärder långt innan dess att det ifrågasatta beslutet antogs. Republiken Finland lade fram sitt förslag på områden av gemenskapsintresse under perioden januari 2003–augusti 2004, trots att en del av dessa områden redan flera år tidigare hade godkänts för att införlivas i nätet Natura 2000 tack vare Naturvårdslagen av den 20 december 1996.
24. Kommissionen har funnit att det följer av det ovan anförda att det ifrågasatta beslutet inte har påverkat sökandenas intressen genom att ändra deras rättsliga ställning. Följaktligen är de, i brist på berättigat intresse av att få beslutet prövat, inte behöriga att väcka talan om ogiltighet av detsamma i enlighet med artikel 230 EG fjärde stycket.
25. Kommissionen anser vidare att sökandena inte är direkt och personligen berörda av det ifrågasatta beslutet.
26. När det gäller frågan huruvida sökandena är direkt berörda, har kommissionen angett att sökandena förefaller utgå från premissen att enbart det faktum att de är ägare till områden som finns upptagna i bilagan till det ifrågasatta beslutet automatiskt ger dem rätt att väcka talan.
27. Kommissionen har härvidlag erinrat om att beslutet enligt fast rättspraxis för att direkt beröra sökandena även måste ha verkningar som gäller deras rättsliga ställning och inte endast deras faktiska ställning (förstainstansrättens dom av den 27 juni 2000 i de förenade målen T-172/98 och T-175/98–T-177/98, Salamander m.fl. mot parlamentet och rådet, REG 2000, s. II‑2487, punkt 62). Således kan sökandena exempelvis inte göra gällande att det åsidosatta beslutet kan påverka det ekonomiska värdet på den av dem ägda marken.
28. Kommissionen anser att medlemsstaterna genom bestämmelserna i livsmiljödirektivet åläggs en skyldighet att vidta åtgärder som är klart åtskilda från det ifrågasatta beslutet inom vars ram de förfogar över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning. Genomförandet av beslutet sker således inte helt och hållet automatiskt. Det är inte förrän medlemsstaten har genomfört de ovannämnda reglerna inom ramen för det utrymme för skönsmässig bedömning som dessa erbjuder som det är möjligt att undersöka om sökandenas ställning har kunnat påverkas. Det anges inte i det ifrågasatta beslutet vilken typ av eventuella åtgärder som i tid skall tillämpas på varje område och inte heller vilken typ av verkningar som dessa åtgärder skulle kunna ha på jordägarnas ställning.
29. Vad beträffar den individuella påverkan har kommissionen gjort gällande att sökandena inte har preciserat på vilket sätt det beslut som de bestrider berör dem personligen. Såvitt kommissionen har förstått motiveringarna till talerätten, såsom de framförs i ansökan, har MTK ry åberopat sina medlemmars intressen. De övriga sökandena har åberopat den omständigheten att de äger en del av den mark som finns angiven i bilaga I till det ifrågasatta beslutet.
30. Kommissionen har gjort gällande att äganderätten till marken inte på ett tydligt sätt har specificerats, förutom avseende två av sökandena. MTG ry förefaller inte vara ägare till någon mark men den stiftelse som ägs av organisationen innehar vissa områden som finns angivna i bilagan till det ifrågasatta beslutet.
31. Den omständigheten att andra sökande än MTK äger en del av den mark som omfattas av tillämpningsområdet för det ifrågasatta beslutet påverkar enligt kommissionen inte dessa jordägare i en sådan utsträckning att det skulle kunna anses att beslutet berör dem personligen. Sökandena tillerkänns inte några som helst rättigheter eller skyldigheter genom beslutet, lika litet som deras äganderättsliga ställning förändras. De berörda områdena definieras med hjälp av biologiska kriterier.
32. Kommissionen anser att det är tydligt att en definition av områdena med utgångspunkt i äganderätten till marken avsevärt skulle komplicera genomförandet av direktivets syften.
33. Det är heller inte möjligt att på grundval av det beslut som är föremål för denna talan eller åtminstone inte på grundval av de uppgifter som kommissionen använde vid utarbetandet av detsamma, identifiera ägarna till de områden som finns på förteckningen. I de formulär som kommissionen upprättade i enlighet med artikel 4.2 i direktivet anges möjligheten att lämna upplysningar om äganderättsförhållanden men det är frivilligt att lämna sådana upplysningar. Denna möjlighet har inte heller använts och följaktligen är den information som finns att tillgå ganska allmänt hållen. Det skulle röra sig om en ägarförteckning eftersom det till ett enda område som föreslås föras upp på förteckningen kan finnas ett betydande antal ägare.
34. Det är i vart fall uppenbart att de områden som har förts upp på förteckningen även angår andra aktörer än markägarna, såsom byggnadsföretag, icke-statliga organisationer och enskilda medborgare. Det är således inte möjligt att identifiera sökandena på samma sätt som medlemsstaterna, till vilka beslutet är riktat, endast på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem från andra ekonomiska aktörer och, i synnerhet, från sådana personer som åtnjuter samma rättigheter (förstainstansrättens dom av den 11 september 2002 i mål T-13/99, Pfizer Animal Health mot rådet (REG 2002, s. II‑3305, punkt 105). Beslutet påverkar inte i något fall sökandena på ett sådant sätt att de berövas nyttjanderätten till sin egendom (domstolens dom av den 18 maj 1994 i mål C-309/89, REG 1994, s. I-1853; punkt 21; svensk specialutgåva, volym 15, s. 141). De restriktioner i samband med markanvändningen som eventuellt kan vara tillämpliga kräver att relevanta nationella beslut i varje enskilt fall fattas senare.
35. I motsats till vad sökandena verkar anse, regleras emellertid enligt kommissionen vare sig jordägarnas rättigheter eller skyldigheter i det ifrågasatta beslutet. Beslutet består enbart av en förteckning över områden som, om det är nödvändigt, kan bli föremål för alla skyddsåtgärder som anses vara relevanta och som skall fastställas fall för fall i enlighet med nationella bestämmelser.
36. Intervenienten har instämt i kommissionens argumentation och konstaterat att sökandena har olika intressen att försvara vad beträffar de områden som nämns i bilagan till beslutet Det bör emellertid understrykas att frågan om talans upptagande till sakprövning uteslutande skall prövas mot bakgrund av EG‑fördraget och gemenskapsdomstolarnas rättspraxis på området.
37. Sökandena anser att det ifrågasatta beslutet bekräftar kommissionens slutgiltiga ställningstagande enligt vilket de områden som anges i beslutet skall betraktas som områden av gemenskapsintresse och att medlemsstaterna ovillkorligen skall beteckna nämnda områden som särskilda bevarandeområden. Det ifrågasatta beslutet är således inte förberedande till sin karaktär och följaktligen kan talan väckas mot detsamma.
38. Sökandena har bestritt kommissionens argument att det ifrågasatta beslutet inte har några verkningar av betydelse för sökandenas rättsliga ställning. Nämnda beslut medför avsevärda skyldigheter och restriktioner som direkt drabbar de jordägare vars mark omnämns i det ifrågasatta beslutet.
39. Vad angår den skyldighet som åvilar medlemsstaterna att skydda områdena innan förteckningen över områden av gemenskapsintresse godkänns, anser sökandena att kommissionen har tolkat domen i det ovannämnda målet Dragaggi m.fl. på ett felaktigt sätt. Enligt sökandena framgår det av denna dom att de skyddsåtgärder som föreskrivs i artikel 6 punkterna 2–4 i livsmiljödirektivet uppkommer uteslutande i samband med det ifrågasatta beslutets antagande.
40. Sökandena har, vad gäller betydelsen av genomförandet av skyddsåtgärder från Republiken Finlands sida, gjort gällande att det inte är relevant huruvida medlemsstaten genomförde skyddsåtgärder eller ej för att skydda områdenas ekologiska värde innan det ifrågasatta beslutet antogs. Sökandena har under åberopande av bestämmelserna i Naturvårdslagen understrukit att de rättsverkningar som är förbundna med de i livsmiljödirektivet nämnda skyddsområdena enligt finsk rätt inte blir slutgiltiga i förhållande till en jordägare förrän kommissionen har godkänt området på förteckningen.
41. Sökandena har vidare hävdat att de är direkt och personligen berörda av det ifrågasatta beslutet.
42. Vad gäller den direkta inverkan har sökandena anmärkt att medlemsstaten enligt artikel 4.4 i livsmiljödirektivet inte är fri att bedöma huruvida den skall beteckna ett område av gemenskapsintresse som ett särskilt bevarandeområde och att härav följer att denna bestämmelse är automatiskt tillämplig.
43. Sökandena har erinrat om att i överensstämmelse med artikel 4.5 i livsmiljödirektivet fick antagandet av beslutet till följd att de skyddssyften som eftersträvas i artikel 6 styckena 2–4 i detta direktiv blev tillämpliga med avseende på de i det ifrågasatta beslutet angivna områdena. De har framhållit att skyldigheten att göra en konsekvensbedömning och förbudet i artikel 6.3 i livsmiljödirektivet mot att ett projekt leder till att området tar skada får avsevärda konsekvenser för områdenas jordägare såväl vad gäller deras rättsliga som faktiska ställning.
44. Enligt sökandena beror varken verkningarna eller den tidpunkt då dessa börjar uppträda på att de nationella myndigheterna använder sig av sin befogenhet att göra en skönsmässig bedömning. Dessa myndigheter förfogar inte över något utrymme för skönsmässig bedömning vare sig i fråga om det lämpliga i att göra en konsekvensbedömning, innehållet i bedömningen eller villkoren för genomförandet av ett projekt som på ett uttömmande sätt regleras i artikel 6.3 och 6.4 i direktivet.
45. Sökandena har hävdat att det ifrågasatta beslutet inte lämnar något utrymme för skönsmässig bedömning åt de nationella myndigheterna som kan hindra de berörda jordägarna från att utöva sin talerätt i enlighet med artikel 230 EG fjärde stycket. Sökandena har preciserat att deras ställning bestäms av de direkta rättverkningarna av det ifrågasatta beslutet på de områden som de äger och som utmynnar i en skyldighet att göra en konsekvensbedömning och inskränkningar i markanvändningen.
46. Sökandena har noterat att det åsidosatta beslutet personligen berör alla jordägare som äger mark belägen inom de områden som nämns på den av kommissionen godkända förteckningen eller inom områden som exempelvis gränsar direkt till de berörda områdena där de projekt som genomförs, på grund av sina verkningar, kan ge upphov till en skyldighet att göra en bedömning i enlighet med artikel 6.3 i livsmiljödirektivet och med avseende på vilka förbudet mot att området tar skada är tillämpligt.
47. Sökandena anser att skyldigheten att göra en konsekvensbedömning och förbudet mot att området tar skada i denna bestämmelse utgör tvingande rättsverkningar som har en långtgående inverkan på deras rättigheter. Kommissionens argument att områdena utses endast på grundval av biologiska kriterier saknar relevans.
48. Sökandena har konstaterat att frågan huruvida kommissionen har haft tillgång till upplysningar om ägarna till de områden som finns uppförda på förteckningen inte är relevant för bedömningen av huruvida talan kan upptas till sakprövning. Det är nödvändigt att få klarhet i om det är möjligt att särskilja de personer som berörs av det ifrågasatta beslutet efter det att det antagits. Äganderätten till den mark som ingår i de områden av gemenskapsintresse över vilka det har fastställts en förteckning i det ifrågasatta beslutet är vad som särskiljer de sökande som är jordägare från byggnadsföretag, icke-statliga organisationer och enskilda medborgare.
49. Sökandena anser att medlemmarnas intressen ligger till grund för den talerätt som tillkommer sökandeorganisationen, det vill säga MTK ry. Merparten av organisationens medlemmar är jordägare vars mark ingår i områden av gemenskapsintresse. Det ifrågasatta beslutet har samma inverkan på merparten av organisationens medlemmar som på de sökande, som är privatpersoner.
Förstainstansrättens bedömning
50. Artikel 230 EG fjärde stycket har följande lydelse: ”Varje fysisk eller juridisk person får … väcka talan mot ett beslut som är riktat till honom eller mot ett beslut som, även om det utfärdats i form av en förordning eller ett beslut riktat till en annan person, direkt och personligen berör honom.”
51. Då det är ostridigt att det ifrågasatta beslutet inte är riktat till sökandena skall det undersökas om det förhåller sig så att de är direkt och personligen berörda av beslutet.
52. Vad avser den direkta inverkan på de sökande som är fysiska personer, erinrar förstainstansrätten om att kravet på direkt inverkan förutsätter att den påtalade gemenskapsåtgärden har direkt inverkan på den enskildes rättsliga ställning och att den inte lämnar dem till vilka åtgärden riktar sig och som skall genomföra den något utrymme för skönsmässig bedömning, eftersom åtgärden har en rent automatisk karaktär och endast följer av gemenskapslagstiftningen utan att några mellanliggande regler skall tillämpas (se domstolens dom av den 5 maj 1998, i mål C-386/96 P, Dreyfus mot kommissionen, REG 1998, s. I‑2309, punkt 43, och där angiven rättspraxis, samt domen i de ovannämnda förenade målen Salamander m.fl. mot parlamentet och rådet, punkt 52).
53. Detta innebär att i det fall då en institution riktar en gemenskapsrättsakt till en medlemsstat och de åtgärder som medlemsstaten skall vidta till följd av rättsakten har en automatisk karaktär, eller om det under alla omständigheter inte råder någon tvekan om vilket resultatet blir, berör rättsakten således direkt vilken person som helst som påverkas av dessa åtgärder. Om medlemsstaten enligt rättsakten däremot har möjlighet att vidta åtgärder eller inte vidta åtgärder, är det åtgärderna eller underlåtenheten att vidta åtgärder som direkt berör den person som påverkas, och inte rättsakten i sig (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens beslut av den 10 september 2002 i mål T-223/01, Japan Tobacco och JT International mot parlamentet och rådet, REG 2002, s. II‑3259, punkt 46).
54. Förstainstansrätten anser att det inte är tänkbart att det ifrågasatta beslutet, i vilket områden i Finland i vilka sökandena äger mark betecknas som områden av gemenskapsintresse, i sig ger upphov till rättsverkningar för sökandena. Det ifrågasatta beslutet innehåller inte några som helst bestämmelser om ett system för bevarande av områden eller om förfaranden för beviljande av tillstånd. Det påverkar således varken jordägarnas rättigheter eller skyldigheter och inte heller utövandet av dessa rättigheter. I motsats till vad sökandena har påstått medför uppförandet av dessa områden på förteckningen för områden av gemenskapsintresse inte några skyldigheter för ekonomiska aktörer och privatpersoner.
55. Det preciseras i artikel 4.4 i livsmiljödirektivet att när ett område har valts ut av kommissionen som ett område av gemenskapsintresse skall den berörda medlemsstaten inom sex år utse området till särskilt bevarandeområde. Det föreskrivs i artikel 6.1 i livsmiljödirektivet att medlemsstaterna skall vidta nödvändiga bevarandeåtgärder för de särskilda bevarandeområdena som motsvarar de ekologiska behoven hos de livsmiljötyper som finns i områdena.
56. I artikel 4.5 i livsmiljödirektivet anges även att så snart ett område har förts upp på förteckningen över områden av gemenskapsintresse skall de omfattas av bestämmelserna i artikel 6.2–6.4.
57. Det föreskrivs således i artikel 6.2 i livsmiljödirektivet att medlemsstaterna, i de särskilda bevarandeområdena, skall vidta lämpliga åtgärder för att förhindra försämring av livsmiljöerna och habitaten samt störningar av de arter för vilka områdena har utsetts, om sådana störningar kan få betydande konsekvenser för syftena med detta direktiv.
58. Likaledes föreskrivs det i artikel 6.3 i livsmiljödirektivet att alla planer eller projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område, men som enskilt eller i kombination med andra planer eller projekt kan påverka området på ett betydande sätt, på lämpligt sätt skall bedömas med avseende på konsekvenserna för målsättningen vad gäller bevarandet av området. Med ledning av slutsatserna från bedömningen av konsekvenserna för området skall de behöriga nationella myndigheterna godkänna planen eller projektet först efter att ha försäkrat sig om att det berörda området inte kommer att ta skada. Det förtydligas härvidlag i artikel 6.4 i direktivet att en om en sådan plan eller ett sådant projekt måste genomföras av tvingande orsaker som har ett väsentligt allmänintresse skall medlemsstaten vidta alla nödvändiga kompensationsåtgärder för att säkerställa att Natura 2000 totalt sett blir sammanhängande.
59. Mot bakgrund av ovannämnda skyldigheter som åligger de berörda medlemsstaterna när väl områden av gemenskapsintresse har utsetts genom det ifrågasatta beslutet, konstaterar förstainstansrätten att inte någon av dessa skyldigheter är direkt tillämplig på sökandena. Alla dessa skyldigheter kräver nämligen att den berörda medlemsstaten antar en rättsakt i syfte att precisera på vilket sätt den avser att verkställa ifrågavarande skyldighet, antingen det rör sig om nödvändiga åtgärder för bevarande (artikel 6.1 i livsmiljödirektivet), lämpliga åtgärder för att förhindra försämring av området (artikel 6.2 i livsmiljödirektivet) eller ett godkännande från de behöriga nationella myndigheternas sida av en plan eller ett projekt som kan påverka området på ett betydande sätt (artikel 6.3 och 6.4 i livsmiljödirektivet).
60. Det framgår således av livsmiljödirektivet, på vars grund det ifrågasatta beslutet antogs, att en medlemsstat är bunden av detsamma vad avser det resultat som skall uppnås, samtidigt som de nationella myndigheterna ges behörighet att besluta vilka åtgärder för bevarande som skall vidtas och vilka godkännandeförfaranden som skall iakttas. Denna slutsats mister inte sin giltighet till följd av att det utrymme för skönsmässig bedömning som medlemsstaterna tillerkänns skall användas i överensstämmelse med livsmiljödirektivets syften.
61. Vidare, vad gäller den direkta inverkan på sökandeorganisationen, anger förstainstansrätten att MTK ry har gjort gällande att organisationen företräder medlemmarnas intressen och att det ifrågasatta beslutet har samma inverkan på merparten av organisationens medlemmar som på de övriga sökande som är fysiska personer. Under dessa förhållanden anser förstainstansrätten att den eventuella inverkan på medlemmarnas rättsliga ställning inte kan vara annorlunda beskaffad än den inverkan som de enskilda sökandena har påstått sig vara utsatta för i förevarande mål. Härav följer, såsom förstainstansrätten redan har funnit, att eftersom de enskilda sökandena i detta mål inte kan anses vara direkt berörda av det ifrågasatta beslutet, inte heller medlemmarna i organisationen kan vara det. Dessutom har sökandeorganisationen inte visat att den har ett eget intresse av att beslutet överklagas, exempelvis en förhandlingsposition som påverkas av det ifrågasatta beslutet (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 2 februari 1988 i de förenade målen 67/85, 68/85 och 70/85, Van der Kooy m.fl. mot kommission, REG 1988, s. 219, punkt 20 och följande punkter; svensk specialutgåva, volym 9, s. 305, och av den 24 mars 1993 i mål C-313/90, CIRFS mot kommissionen, REG 1993, s. I‑1125, punkt 30; svensk specialutgåva, volym 14, s. 83).
62. Av det ovan anförda följer att sökandena inte är direkt berörda av det ifrågasatta beslutet i den mening som avses i artikel 230 EG fjärde stycket. Följaktligen måste yrkandena om ogiltigförklaring av det ifrågasatta beslutet avvisas utan att det är nödvändigt att behandla frågan huruvida sökandena är personligen berörda av ifrågavarande beslut.
63. Trots att sökandena saknar möjlighet att begära att det ifrågasatta beslutet skall ogiltigförklaras kan de invända mot åtgärder vidtagna med tillämpning av artikel 6 i livsmiljödirektivet som berör dem, och i detta sammanhang har de kvar möjligheten att åberopa direktivets ogiltighet vid en nationell domstol som i sin tur skall iaktta artikel 234 EG (domstolens dom av den 17 november 1998 i mål C-70/97 P, Kruidvat mot kommissionen, REG 1998, s. I‑7183, punkterna 48 och 49, och förstainstansrättens dom av den 12 juli 2000 i mål T-45/00, Conseil national des professions de l’automobile m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. II‑2927, punkt 26).
64. Följaktligen skall även sökandens yrkande att förstainstansrätten skall förordna om åtgärder för bevisupptagning avslås (se punkt 19 ovan). Med beaktande av det ovan anförda skulle nämligen de begärda åtgärderna inte på något sätt vara till gagn för lösningen av tvisten. Således skall talan i sin helhet avvisas.
Rättegångskostnader
65. Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att sökandena skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökandena har tappat målet skall kommissionens yrkande bifallas.
66. Enligt artikel 87.4 första stycket i rättegångsreglerna skall medlemsstater som har intervenerat i ett mål bära sina rättegångskostnader. Republiken Finland som har intervenerat till förmån för kommissionen skall därför bära sin rättegångskostnad.
Domslut
Mot denna bakgrund beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (första avdelningen)
följande:
1) Talan avvisas.
2) Sökandena skall bära sina rättegångskostnader samt ersätta kommissionens rättegångskostnad.
3) Republiken Finland skall bära sin rättegångskostnad.
Luxemburg den 22 juni 2006