62001CC0433_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Genom beslut av den 26 september 2001 ställde Bundesgerichtshof (Förbundsrepubliken Tyskland) en fråga till domstolen angående tolkningen av artikel 5.2 i Brysselkonventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (nedan kallad Brysselkonventionen eller konventionen)(2) . Den hänskjutande domstolen vill i huvudsak få svar på om en regional eller lokal myndighet som har utbetalat underhållsbidrag till en behövande person, och som därför övertagit bidragstagarens underhållsfordran gentemot tredje man, kan åberopa den i artikel 5.2 i konventionen stadgade särskilda behörighet, vilken tillkommer domstolen på den ort där den underhållsberättigade har sin hemvist, när den väcker regresstalan mot den underhållsskyldige som inte uppfyllt sina skyldigheter.
I – Tillämpliga bestämmelser
A – Brysselkonventionen
2. Brysselkonventionens tillämpningsområde fastställs i artikel 1 i konventionen. Enligt första stycket i denna bestämmelse är konventionen”... tillämplig på privaträttens område, oberoende av vilket slag av domstol det är fråga om”.
3. I syfte att fastställa behörigheten för domstolarna i konventionsstaterna anges i konventionen som bekant såsom allmänt forum den stat där svaranden har sin hemvist (artikel 2), men det föreskrivs även flera slag av särskild behörighet. Bland dessa återfinns, såvitt är av intresse här, den i artikel 5.2 stadgade behörigheten
”om talan avser underhållsskyldighet”, enligt vilken svaranden kan stämmas in
”vid domstolen i den ort där den underhållsberättigade har sin hemvist eller vanliga vistelseort”.
B – Den nationella lagstiftningen
4. Enligt artikel 1602 i Bürgerliches Gesetzbuch (den tyska civilkoden, nedan kallad BGB) skall föräldrarna svara för sina barns underhåll. Denna skyldighet omfattar enligt artikel 1610.2 BGB alla levnadskostnader inklusive kostnaderna för en lämplig yrkesutbildning.
5. Enligt Bundesausbildungsförderungsgesetz (utbildningsstödslagen, nedan kallad BAföG) har en studerande som saknar nödvändiga medel för att tillgodose sina levnads- och utbildningskostnader rätt att kräva utbildningsstöd från behörig delstat.
6. Enligt artikel 11 BAföG skall den studerandes föräldrars underhållsskyldighet beaktas vid beräkningen av utbildningsstödet. För det fall den studerande gör gällande att föräldrarna inte uppfyller nämnda skyldigheter och att den studerandes utbildning äventyras följer av artikel 36.1 BAföG att utbildningsstödet skall beräknas utan hänsyn till föräldrarnas underhållsskyldighet.
7. Den studerandes rätt till underhållsbidrag från föräldrarna övertas enligt artikel 37.1 BAföG härvid enligt lag av den delstat som betalat ut utbildningsstödet. Övertagandet av fordran sker med maximalt det belopp som tillhandahållits och får i vart fall inte överstiga den del av föräldrarnas inkomst och förmögenhet som kan tas i anspråk för att tillgodose barnets behov enligt de villkor som uppställs i BAföG.
II ─ Bakgrund och förfarande
8. År 1976 adopterade Jan Blijdenstein och dennes hustru, bosatta i Enschede i Nederländerna, en flicka.
9. Läsåret 1993/94 påbörjade denna dotter en utbildning som läkemedelsteknisk assistent vid en privat läroanstalt i München, Bayern. År 1993 beviljades hon utbildningsstöd av Freistaat Bayern (delstaten Bayern). Utbildningsstödet beräknades utan hänsyn till det underhållsbidrag hon skulle ha fått av sina föräldrar i enlighet med vad som stadgas i artikel 36 BAföG.
10. Till följd härav väckte delstaten Bayern, som övertagit dotterns rätt till underhållsbidrag från fadern, regresstalan mot Jan Blijdenstein vid Amtsgericht i München i syfte att få tillbaka det utbildningsstöd som betalats ut till dottern för läsåret 1993/94. Talan bifölls.
11. Härefter väckte delstaten Bayern ytterligare en talan mot Jan Blijdenstein i syfte att återfå de bidrag som betalats ut för läsåren 1994/95 och 1995/96.
12. Härvid gjorde svaranden gällande att Amtsgericht i München inte var behörig. Amtsgericht i München ogillade invändningen med stöd av artikel 5.2 i Brysselkonventionen och biföll delstaten Bayerns talan.
13. Jan Blijdenstein överklagade till Oberlandesgericht i München, som ändrade Amtsgerichts avgörande efter att ha fastslagit att den senare domstolen saknade internationell behörighet. Enligt appellationsdomstolen var nämligen inte artikel 5.2 i Brysellkonventionen tillämplig i det förevarande fallet och delstaten Bayerns talan kunde endast prövas av behörig domstol i svarandens hemviststat i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 2 i konventionen.
14. Delstaten Bayern överklagade appellationsdomstolens avgörande till Bundesgerichtshof och yrkade att domen skulle upphävas. Bundesgerichtshof, som ifrågasatte att artikel 5.2 i konventionen var tillämplig när regresstalan väckts av en myndighet, har ställt följande tolkningsfråga till domstolen:”Kan en myndighet, som under en viss period har utbetalat utbildningsstöd till en studerande i enlighet med offentligrättsliga bestämmelser, åberopa den särskilda behörighetsregeln i artikel 5.2 i konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område när myndigheten har väckt talan med anledning av en regressrätt avseende den studerandes fordran gentemot dennes föräldrar avseende underhållsbidrag för den period under vilken utbildningsstödet har utbetalats?”
15. Under förfarandet vid domstolen har kommissionen, den österrikiska regeringen, den tyska regeringen och Förenade kungarikets regering inkommit med skriftliga yttranden.
III ─ Rättslig bedömning
Konventionens tillämplighet
16. Förenade kungariket har inledningsvis gjort gällande att en nödvändig förutsättning för myndighetens regressrätt är att det har fattats beslut om att tillerkänna det aktuella bidraget, vilket utgör myndighetsutövning. Regressrätten omfattas således inte av
”privaträtten” i den mening som avses i artikel 1 i konventionen, vilket innebär att denna bestämmelse inte är tillämplig i det förevarande målet.
17. Alla andra som inkommit med yttranden förutsätter emellertid att tvisten vid den hänskjutande domstolen ingår i konventionens tillämpningsområde [ratione mitrae]. Endast kommissionen har dock yttrat sig särskilt till stöd för denna uppfattning och har särskilt understrukit att den ifrågavarande myndigheten inte utövar offentliga maktbefogenheter när den väcker regresstalan utan gör gällande ett anspråk som regleras genom allmänna rättsregler. Kommissionen har även hänvisat till de principer som utvecklats av domstolen i dess rättspraxis(3) samt till Jenard-(4) respektive Schlosserrapporterna(5) och anser mot bakgrund av dessa principer att tvisten vid den hänskjutande domstolen med säkerhet är privaträttslig.
18. För min del skall jag först och främst, allmänt sett, erinra om att begreppet privaträtt som anges i artikel 1 i konventionen enligt domstolens fasta rättspraxis skall betraktas
”som ett autonomt begrepp som skall tolkas med hänsyn till å ena sidan konventionens syfte och uppbyggnad och å andra sidan de allmänna principer som gemensamt kan härledas ur de nationella rättsordningarna som helhet”.(6) Jag erinrar vidare, alltjämt från ett allmänt perspektiv, om att det enligt domstolen i viss mån är likgiltigt vilken karaktär de rättssubjekt som är parter i rättsförhållandet har enligt tillämplig nationell rätt när det skall avgöras om ett beslut faller inom det privaträttsliga området eller inte.(7) Det som räknas är i stället huruvida förhållandet grundas på en rättshandling som företagits av den offentliga förvaltningmyndigheten och huruvida denna rättshandling utgör myndighetsutövning.(8)
19. I överensstämmelse med denna allmänna utgångspunkt har domstolen i dom av den 14 november 2002 i målet Baten slagit fast att
”artikel 1 första stycket i Brysselkonventionen skall tolkas så att begreppet privaträttens område omfattar en regresstalan som ett offentligt organ har väckt mot ett privat rättssubjekt för att återfå belopp som det har erlagt såsom socialt bistånd ... såvida grunderna för talan och de närmare bestämmelserna om hur talan i fråga skall väckas och föras regleras genom allmänna bestämmelser om underhållsskyldighet”.(9)
20. Genom att tillämpa denna princip i förevarande mål erhålls, enligt min mening, ett rimligt svar på den brittiska regeringens invändning.
21. Det skall nämligen konstateras att det framgår av beslutet om hänskjutande att det är de allmänna bestämmelserna om underhållsskyldighet som utgör grund för den regresstalan som Freistaat Bayern ─ som är en offentlig myndighet som enligt lag har inträtt i den rätt till underhåll som dottern Blijdenstein har gentemot sina föräldrar ─ har väckt, och att ifrågavarande talan har väckts i enlighet med allmänna processrättsliga bestämmelser.
22. Härav följer således att tvisten vid den nationella domstolen är privaträttslig i den mening som avses i artikel 1 i konventionen.
Tolkningsfrågan
23. Alla som har inkommit med yttranden har föreslagit att domstolen skall ge Bundesgerichtshofs tolkningsfråga ett nekande svar eftersom de anser att en myndighet som utbetalat ett bidrag till en behövande person och som övertagit denna persons rätt till underhållsbidrag gentemot tredje man, inte kan åberopa den särskilda behörigheten i artikel 5.2 i konventionen när myndigheten för talan gentemot tredje man i hans egenskap av underhållsskyldig.
24. Jag vill redan nu säga att detta resonemang verkar övertygande.
25. Jag skall först, liksom de tyska och brittiska regeringarna och liksom kommissionen gjort, erinra om att enligt fast rättspraxis skall de begrepp som används i konventionen tolkas självständigt i ljuset av konventionens syften och uppbyggnad i syfte att säkerställa en enhetlig tillämpning av konventionen i samtliga konventionsstater.(10) Domstolen har vid flera tillfällen erinrat om att bestämmelser avseende särskild behörighet skall tolkas restriktivt eftersom de innebär att svaranden inte skall svara vid sitt normala forum.(11)
26. Detta kriterium är således även tillämpligt för att fastställa tillämpningsområdet för den särskilda behörigheten beträffande underhåll som anges i artikel 5.2 med hänsyn till att denna behörighet också utgör ett undantag från svarandens hemvist, som ju annars är huvudregel.
27. Efter att ha klarlagt ovanstående konstaterar jag i likhet med samtliga som inkommit med yttranden att det huvudsakliga syftet med den ifrågavarande bestämmelsen är att erbjuda den svagare parten i förhållandet avseende underhåll, den underhållsberättigade, fördelen av ett närliggande forum och således också av effektiv tillgång till domstol.
28. Visserligen har bestämmelsen också andra syften, bland annat att tillämplig rätt och behörig domstol skall tillhöra samma nationella rättssystem eller att prövningen av tvisten skall hänföras till den domstol som verkar bäst lämpad att bedöma den underhållsberättigades behovssituation.
29. Det rör sig emellertid uppenbarligen om accessoriska syften som skall läggas till det här aktuella syftet och som i någon mån motiverar de konventionsslutande parternas val. Dessa syften skulle dock inte vara, och är inte, i sig tillräckliga för att rättfärdiga valet av kriterium för den särskilda behörigheten eller för att frångå huvudregeln om svarandens forum.(12)
30. Ett liknande resonemang återfinns för övrigt i domen från 1997 i målet Farrel. Efter att ha fastställt att artikel 5.2 skall tolkas i ljuset av syftet med denna bestämmelse inom ramen för konventionens systematik har nämligen domstolen i denna dom klarlagt att
”[d]et undantag som föreskrivs i artikel 5.2 har särskilt som mål att ge den som för talan om underhåll, som anses som den svagaste parten i ett sådant förfarande, en alternativ behörighetsgrund. Genom att förfara på detta sätt har upphovsmännen till konventionen velat ge detta syfte företräde framför det syfte som eftersträvas med artikel 2 första stycket, nämligen att skydda svaranden som allmänt sett är den svagare parten, eftersom det är mot denne som sökanden väcker talan.”(13)
31. Jag tillägger att denna tolkning finner stöd av betydelse även i den av professor Schlosser utarbetade utredande rapporten beträffande 1978 års anslutningskonvention.
32. Efter att det har klarlagts att också en talan, genom vilken en offentlig myndighet som utbetalat underhållsbidrag till en behövande person gör gällande en regressrätt gentemot den underhållsskyldige, som inte uppfyllt sin skyldighet, omfattas av konventionens tillämpningso mråde preciseras i punkt 97 i rapporten att
”med den särskilda behörighetsregel som anges i artikel 5.2 avses emellertid inte att domstolens behörighet också vid regressyrkanden skall utgöras av den ort på vilken den underhållsberättigade har sitt hemvist eller rättare sagt där myndigheten har sitt säte”.(14)
33. Det verkar följaktligen som om artikel 5.2 i konventionen skall tolkas på så sätt att den särskilda behörighet som föreskrivs i konventionen endast kan åberopas av den som är berättigad till underhållsbidraget, eftersom syftet med detta bidrag huvudsakligen är att säkerställa att den person som är beroende av att bidraget utbetalas för att kunna tillgodose sina grundläggande behov skall ha effektiv tillgång till domstol.
34. Däremot befinner sig, såsom samtliga som inkommit med yttranden helt riktigt har påpekat, inte en myndighet, som har betalat ett bidrag till en behövande person i en svagare position i förhållande till den underhållsskyldige, gentemot vilken den för regresstalan, och kan följaktligen inte åberopa bidragstagarens hemvistforum vilket uppställs som specialforum i den omstridda bestämmelsen.(15)
35. Jag anser således att Bundesgerichtshofs tolkningsfråga bör besvaras på så sätt att den särskilda behörighet som föreskrivs i artikel 5.2 i Brysselkonventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, i ändrad lydelse, inte är tillämplig på en talan varmed en myndighet, vilken har betalat ett bidrag till en behövande person och som övertagit denna persons rätt gentemot tredje man, regressvis gör gällande denna rätt gentemot tredje man i hans egenskap av underhållsskyldig.
II – Förslag till avgörande
36. Mot bakgrund av vad som framgått föreslår jag att domstolen skall fastställa följande:
Den särskilda behörighet som föreskrivs i artikel 5.2 i Brysselkonventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, i ändrad lydelse, är inte tillämplig på en talan varmed en myndighet, vilken har utbetalat ett bidrag till en behövande person och som övertagit denna persons rätt gentemot tredje man, regressvis gör gällande denna rätt gentemot tredje man i hans egenskap av underhållsskyldig.
(1) .
(2)  –	EGT C 27, 1998, s. 1.
(3)  –	Särskilt i dom av den 14 oktober 1976 i mål 29/76, LTU mot Eurocontrol (REG 1976, s. 1541; svensk specialutgåva, volym 3, s. 195), punkt 4, och i dom av den 21 april 1993 i mål C-172/91, Sonntag mot Waidmann (REG 1993, s. I-1963), punkt 18 och följande punkter.
(4)  –	Rapport angående konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (undertecknad i Bryssel den 27 september 1968), utarbetad av P. Jenard (EGT C 59, 1979, s. 1─65), s. 13.
(5)  –	Rapport angående Konungariket Danmarks, Irlands och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirlands anslutning till konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område samt protokoll angående domstolens tolkning därav (undertecknad i Luxemburg den 9 oktober 1978), utarbetad av P. Schlosser (EGT C 59, 1979, s. 71─144), punkterna 60 och 97.
(6)  –	Se domen i det ovannämnda målet LTU mot Eurocontrol, punkt 3. Se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 februari 1979 i mål 133/78, Gourdain mot Nadler (REG 1979, s. 733) punkt 3, och av den 16 december 1980 i mål 814/79, nederländska staten mot Rüffer (REG 1980, s. 3807), punkterna 7 och 8, samt domen i det ovannämnda målet Sonntag mot Waidman, punkt 18.
(7)  –	Se domarna i de ovannämnda målen LTU mot Eurocontrol, punkt 4, och nederländska staten mot Rüffer, punkt 8.
(8)  –	Se domarna i de ovannämnda målen LTU mot Eurocontrol, punkt 4, och Sonntag mot Waidman, punkt 20. Se vidare generaladvokaten Darmons förslag till avgörande i det ovannämnda målet Sonntag mot Waidman, punkt 43.
(9)  –	Dom av den 14 november 2002 i mål C-271/00, Baten (REG 2002, s. I-0000), punkt 37.
(10)  –	Jämför bland annat dom av den 19 januari 1993 i mål C-89/91, Shearson Lehmann Hutton (REG 1993, s. I-139), punkt 13, och de där citerade domarna.
(11)  –	Jämför dom av den 13 juli 2000 i mål C-412/98, Group Josi (REG 2000, s. I-5925), punkt 49, av den 27 oktober 1998 i mål C-51/97, Réunion européenne m.fl. (REG 1998, s. I-6511), punkt 16, av den 3 juli 1997 i mål C-269/95, Benincasa (REG 1997, s. I-3767), punkt 13; av den 19 januari 1993 i det ovannämnda målet Shearson Lehmann Hutton, punkterna 15 och 16, och av den 17 juni 1992 i mål C-26/91, Handte (1992, s. I-3967; svensk specialutgåva, volym 7, s. I‑137), punkt 14.
(12)  –	Se i litteraturen Geimer R., Shütze, R.A., Europäisches Zivilverfahrensrecht, München, 1997, s. 144, punkt 108; Kropholler J., Europäisches Zivilprozeßrecht, sjunde upplagan, Heidelberg, 2002, s. 147.
(13)  –	Dom av den 20 mars 1997 i mål C-295/95, Farrell (REG 1997, s. I-1683), punkt 19.
(14)  –	Se den ovannämnda Schlosserrapporten, punkt 97.
(15)  –	Jämför i litteraturen Geimer R., Shütze R.A., Europäisches Zivilverfahrensrecht, s. 145, punkt 111, Kropholler J., Europäisches Zivilprozeßrecht, s. 148, och Mari L., Il diritto processuale civile della Convenzione di Bruxelles, I, Il sistema della competenza, Padova, 1999, s. 373.