62008CJ0442_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål C‑442/08,
angående en talan om fördragsbrott enligt artikel 226 EG, som väckts den 6 oktober 2008,
Europeiska kommissionen,
företrädd av A. Caeiros och B. Conte, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
sökande,
mot
Förbundsrepubliken Tyskland,
företrädd av M. Lumma och B. Klein, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande,
meddelar
DOMSTOLEN (fjärde avdelningen)
sammansatt av: avdelningsordföranden J.‑C. Bonichot samt domarna C. Toader (referent), K. Schiemann, P. Kūris och L. Bay Larsen,
generaladvokat: V. Trstenjak,
justitiesekreterare: enhetschefen M.-A. Gaudissart,
efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 4 februari 2010,
och efter att den 25 mars 2010 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1. Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen ska fastställa att Förbundsrepubliken Tyskland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 2, 6 och 9–11 i rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 155, s. 1; svensk specialutgåva, område 1, volym 4, s. 41) samt enligt samma artiklar i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 130, s. 1), genom att låta tullskulder preskriberas trots meddelandet om ömsesidigt bistånd, genom att betala motsvarande förfallna belopp av gemenskapernas egna medel för sent och genom att inte erlägga upplupen dröjsmålsränta.
Tillämpliga bestämmelser
Associeringsavtalet EEG–Ungern
2. Europaavtalet om upprättande av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Republiken Ungern, å andra sidan, undertecknat i Bryssel den 16 december 1991, godkändes på Europeiska gemenskapernas vägnar genom rådets och kommissionens beslut 93/742/Euratom, EKSG, EG av den 13 december 1993 (EGT L 347, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 25, s. 3) (nedan kallat associeringsavtalet EEG–Ungern). I artikel 16, med rubriken ”Allmänna villkor”, i avtalets protokoll 4, i dess lydelse enligt beslut nr 3/96 av associeringsrådet om associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Republiken Ungern, å andra sidan, av den 28 december 1996 (EGT L 92, 1997, s. 1) (nedan kallat protokoll 4), föreskrivs följande:
”1. För produkter med ursprung i gemenskapen som importeras till Ungern och produkter med ursprung i Ungern som importeras till gemenskapen skall de förmåner som är förbundna med avtalet gälla, under förutsättning av företeende av antingen:
a) ett varucertifikat EUR.1, till vilket en förlaga finns i bilaga III, eller
…”
3. I artikel 17 i protokoll nr 4, med rubriken ”Förfarande vid utfärdande av varucertifikat”, föreskrivs följande i 17.1 och 17.5:
”1. Varucertifikat EUR.1 skall utfärdas av tullmyndigheterna i exportlandet på skriftlig ansökan av exportören eller, på exportörens ansvar, av dennes befullmäktigade ombud.
…
5. De utfärdande tullmyndigheterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att kontrollera produkternas ursprungsstatus och att övriga krav i detta protokoll har uppfyllts. För det ändamålet skall de ha rätt att begära all den bevisning och utföra all den granskning av exportörens räkenskaper eller all annan kontroll som de bedömer lämplig. De utfärdande tullmyndigheterna skall också kontrollera att de blanketter som avses i punkt 2 är vederbörligen ifyllda. De skall särskilt kontrollera om utrymmet för produktbeskrivningen har fyllts i på ett sådant sätt att det utesluter varje möjlighet till bedrägliga tillägg.”
4. I artikel 31 i protokollet, med rubriken ”Ömsesidigt bistånd”, föreskrivs följande i 31.2:
”För att säkerställa att detta protokoll tillämpas på ett riktigt sätt skall gemenskapen och Ungern genom de behöriga tullmyndigheterna lämna varandra bistånd för kontroll av att varucertifikaten EUR.1 eller fakturadeklarationerna är äkta och av att de uppgifter som ingår i dessa dokument är korrekta.”
5. I artikel 32 i protokoll nr 4, med rubriken ”Kontroll av ursprungsintyg”, föreskrivs följande:
”1. Kontroll i efterhand av ursprungsintyg skall utföras stickprovsvis eller närhelst tullmyndigheterna i importlandet har rimliga tvivel beträffande äktheten av sådana dokument, berörda produkters ursprungsstatus eller att övriga krav i detta protokoll har uppfyllts.
…
3. Kontrollen skall genomföras av tullmyndigheterna i exportlandet. För detta ändamål skall de ha rätt att begära alla slag av bevisning och att utföra alla slags kontroller av exportörens räkenskaper, eller all annan kontroll som bedöms lämplig.
4. Om tullmyndigheterna i importlandet beslutar att uppskjuta beviljandet av förmånsbehandling för de berörda produkterna i avvaktan på resultatet av kontrollen, skall de erbjuda importören att få produkterna utlämnade, med förbehåll för de säkerhetsåtgärder som bedöms nödvändiga.
5. De tullmyndigheter som begärt kontrollen skall så snart som möjligt underrättas om resultatet av denna. Detta resultat måste klart utvisa om dokumenten är äkta och om de berörda produkterna kan anses vara produkter med ursprung i gemenskapen, Ungern eller i något av de andra länder som anges i artikel 4 och om de uppfyller övriga krav i detta protokoll.
6. Om rimliga tvivel föreligger och inget svar erhålls inom tio månader från den dag då kontrollen begärdes, eller om svaret inte innehåller tillräckliga uppgifter för att avgöra om dokumentet i fråga är äkta eller produkternas verkliga ursprung, skall de tullmyndigheter som begärt kontrollen vägra förmånsbehandling, utom under exceptionella omständigheter.”
6. I artikel 33 första stycket i protokoll nr 4 anges att om det i samband med de kontrollförfaranden som avses i artikel 32 uppstår tvister vilka inte kan lösas mellan de tullmyndigheter som begärt kontrollen och de tullmyndigheter som är ansvariga för att denna kontroll utförs eller om frågor uppstår angående tolkningen av detta protokoll, ska tvisterna hänskjutas till associeringskommittén.
Beslut
94/728
7. Enligt artikel 2.1 i rådets beslut 94/728/EG, Euratom av den 31 oktober 1994 om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 293, s. 9; svensk specialutgåva, område 1, volym 3, s. 192) utgör bland annat så kallade traditionella medel – som härrör från tullar och andra avgifter enligt gemensamma tulltaxan som fastställts eller kommer att fastställas av gemenskapernas institutioner för handel med tredjeland, samt tullavgifter på varor som omfattas av Fördraget om upprättandet av Europeiska kol- och stålgemenskapen – egna medel som redovisas i gemenskapernas budget.
8. I artikel 2.3 i beslut 94/728 föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall behålla 10 % av de belopp som avses i punkt 1 a) och b) för att täcka kostnaderna för uppbörden.”
9. Av artikel 8.1 i beslut 94/728 framgår följande:
”Gemenskapens egna medel enligt artikel 2.1 a) och b) skall uppbäras av medlemsstaterna enligt deras respektive nationella lagar och andra författningar vilka vid behov skall anpassas för att uppfylla gemenskapsbestämmelsernas krav. Kommissionen skall med jämna mellanrum granska de nationella bestämmelser som den underrättats om av medlemsstaterna, meddela till medlemsstaterna de anpassningar som den anser behövs för att de nationella bestämmelserna skall följa gemenskapsbestämmelserna samt rapportera till den budgetansvariga myndigheten. Medlemsstaterna skall ställa medlen enligt artikel 2.1 a)–d) till kommissionens förfogande.”
Förordningarna nr 1552/89 och 1150/2000
10. I det andra skälet till förordning nr 1552/89, som har liknande lydelse som det andra skälet i förordning nr 1150/2000, anges följande:
”Gemenskapen bör få möjlighet att på bästa möjliga villkor disponera över de egna medel som avses i artikel 2 i [rådets] beslut 88/376/EEG, Euratom [av den 24 juni 1988 om systemet för gemenskapens egna medel (EGT L 185, s. 24)] …”
11. Bortsett från den omständigheten att det i förordning nr 1552/89 hänvisas till beslut 88/376 och i förordning nr 1150/2000 till beslut 94/728, är artiklarna 2, 6, 9–11 och 17.1 i dessa förordningar i huvudsak identiska.
12. I artikel 2 i förordning nr 1552/89 föreskrivs följande:
”1. Vid tillämpning av denna förordning skall gemenskapens anspråk på egna medel enligt artikel 2.1 a och b i beslut 88/376/EEG, Euratom anses fastställda så snart som medlemsstatens behöriga organ har underrättat den betalningsskyldige om det belopp som han skall betala. Sådan underrättelse skall lämnas så snart som den betalningsskyldige är känd och gemenskapens anspråk kan beräknas av de behöriga administrativa myndigheterna i enlighet med alla relevanta gemenskapsbestämmelser.
2. Punkt 1 skall tillämpas när en underrättelse måste rättas.”
13. Denna bestämmelse ändrades med verkan från och med den 14 juli 1996 genom rådets förordning (Euratom, EG) nr 1355/96 av den 8 juli 1996 (EGT L 175, s. 3), vars innehåll har återgetts i artikel 2 i förordning nr 1150/2000, i vilken det föreskrivs följande:
”1. Vid tillämpningen av denna förordning skall gemenskapens anspråk på egna medel enligt artikel 2.1 a och b i beslut 88/376/EEG, Euratom anses fastställda så snart som villkoren i tullföreskrifterna uppfyllts i fråga om bokföring av anspråksbeloppet och underrättelse till den betalningsskyldige om beloppet.
1a. Fastställandet enligt punkt 1 skall anses ha skett dagen för bokföring enligt tullföreskrifterna.
…”
14. I artikel 6.1 och 6.2 i förordning nr 1552/89, nu artikel 6.1 och 6.3 i förordning nr 1150/2000, föreskrivs följande:
”1. Räkenskaper över egna medel skall föras av respektive medlemsstats finansförvaltning eller av det organ som utsetts av respektive medlemsstat och skall delas upp på typ av medel.
2. a)	De anspråk som fastställs enligt artikel 2 skall, om inte annat följer av b, bokföras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställs.
b) Fastställda anspråk som inte är bokförda enligt a på grund av att de inte har uppburits och ingen säkerhet har ställts, skall anges i särskilda räkenskaper inom den tid som fastställs i a. Medlemsstaterna får använda detta förfarande när det har rests invändningar mot fastställda anspråk för vilka säkerhet har ställts och dessa anspråk kan komma att förändras när tvisten har lösts.
…”
15. I artikel 9.1 i förordningarna nr 1552/89 och nr 1150/2000 föreskrivs följande:
”I enlighet med förfarandet i artikel 10 skall varje medlemsstat kreditera egna medel på det konto som för detta syfte i kommissionens namn öppnats i medlemsstatens finansförvaltning eller hos ett organ utsett av medlemsstaten.”
16. Artikel 10.1 i förordningarna nr 1552/89 och nr 1150/2000 har följande lydelse:
”Efter avdrag på 10 % som kostnader för uppbörd enligt artikel 2.3 i [besluten 88/376 respektive 94/728] skall de egna medel som avses i artikel 2.1 a och b i det beslutet krediteras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställdes enligt artikel 2.
... ”
17. I artikel 11 i dessa förordningar föreskrivs följande:
”En försening av en kreditering på det konto som avses i artikel 9.1 medför att den berörda medlemsstatens skall betala ränta till den räntesats som på förfallodagen är tillämplig på medlemsstatens penningmarknad för kortfristig finansiering, ökad med två procentenheter. Denna räntesats skall ökas med 0,25 procentenheter för varje månad som krediteringen försenas. Den ökade räntesatsen skall tillämpas på hela förseningsperioden.”
18. Slutligen framgår följande av artikel 17.1 i nämnda förordningar:
”Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att det belopp som motsvarar de enligt artikel 2 fastställda anspråken tillhandahålls kommissionen enligt denna förordning.”
Tullkodexen
19. I artikel 78.3 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4) (nedan kallad tullkodexen), föreskrivs följande:
”Om granskningen av deklarationen eller kontrollen i efterhand tyder på att de bestämmelser som gäller det berörda tullförfarandet har tillämpats på basis av felaktiga eller bristfälliga upplysningar, skall tullmyndigheterna i enlighet med fastställda bestämmelser vidta de åtgärder som krävs för att reglera situationen med hänsyn till de nya upplysningar som föreligger.”
20. Enligt artikel 201.1 a i tullkodexen uppkommer en tullskuld vid import när tullpliktiga varor övergår till fri omsättning.
21. I artikel 217.1 första stycket i tullkodexen föreskrivs följande:
”Varje belopp avseende importtullar eller exporttullar som kommer från en tullskuld … skall av tullmyndigheterna beräknas så snart de fått nödvändiga uppgifter och föras in i räkenskaperna eller något annat likvärdigt medium (bokföring).”
22. Av artikel 220.1 i tullkodexen framgår följande:
”Om ett tullbelopp som härrör från en tullskuld inte har bokförts enligt artiklarna 218 och 219 eller har bokförts med ett lägre belopp än det belopp som skulden lagligen uppgår till, skall det belopp som skall utkrävas eller återstår att kräva bokföras inom två dagar efter det att myndigheterna blivit medvetna om situationen och har möjlighet att beräkna vad beloppet lagligen uppgår till samt fastställa vem som är gäldenär (bokföring i efterhand). Denna tidsfrist kan förlängas enligt artikel 219.”
23. Artikel 221 i tullkodexen har följande lydelse:
”1. Gäldenären skall på lämpligt sätt underrättas om tullbeloppet så snart detta bokförts.
…
3. Underrättelse till den gäldenären skall inte ske senare än tre år efter den dag då tullskulden uppkom … ”
24. I artikel 224 i tullkodexen föreskrivs följande:
”Under förutsättning att det tullbelopp som personen i fråga skall betala avser varor som deklarerats för ett tullförfarande so m innebär skyldighet att betala denna tull, skall tullmyndigheterna på begäran av denna person bevilja anstånd med betalning av detta belopp enligt de villkor som fastställs i artikel 225–227.”
25. Vidare anges följande i artikel 236 i tullkodexen:
”1. Import- eller exporttullar skall återbetalas i den utsträckning som det fastställs att tullbeloppet då tullen betalades inte var det som lagligen skulle betalas eller att beloppet har bokförts i strid med artikel 220.2.
Import- eller exporttullar skall efterges i den utsträckning som det fastställs att tullbeloppet då tullen bokfördes inte var det som lagligen skulle betalas eller att beloppet har bokförts i strid med artikel 220.2.
Ingen återbetalning eller eftergift skall beviljas när de omständigheter som medförde betalning eller bokföring av ett belopp som inte var det som lagligen skulle betalas är en följd av en medveten handling av den person det gäller.
2. Import- eller exporttullar skall återbetalas eller efterges på ansökan som inges till vederbörande tullkontor inom en tid av tre år från den dag då gäldenären underrättades om tullbeloppet.
Denna tid skall förlängas om den person det gäller framlägger bevis på att han var förhindrad att inge sin ansökan inom nämnda tid på grund av oförutsebara omständigheter eller force majeure.
Om tullmyndigheterna inom denna tid själva upptäcker att någon av de situationer som beskrivs i punkt 1 första och andra stycket föreligger, skall de på eget initiativ återbetala eller efterge tullbeloppet.”
26. I artikel 244 i tullkodexen föreskrivs följande:
”Överklagande skall inte medföra att verkställigheten av det ifrågasatta beslutet uppskjuts.
Tullmyndigheterna skall dock uppskjuta verkställigheten av det beslutet i sin helhet eller delvis, om de har goda skäl att anta att det ifrågasatta beslutet är oförenligt med tullagstiftningen eller att den person det gäller riskerar att åsamkas skada som inte kan repareras.
Om det ifrågasatta beslutet medför att import- eller exporttull skall debiteras, får verkställigheten av beslutet uppskjutas förutsatt att säkerhet ställs eller har ställts. Säkerhet behöver emellertid inte krävas, om detta krav sannolikt skulle medföra allvarliga ekonomiska eller sociala svårigheter på grund av gäldenärens förhållanden.”
Förordning
(EG) nr 515/97
27. I avdelning III i rådets förordning (EG) nr 515/97 av den 13 mars 1997 om ömsesidigt bistånd mellan medlemsstaternas administrativa myndigheter och om samarbete mellan dessa och kommissionen, för att säkerställa en korrekt tillämpning av tull- och jordbrukslagstiftningen (EGT L 82, s. 1) regleras förhållandet mellan medlemsstaternas tullmyndigheter och kommissionen. Enligt artikel 17.2 i denna avdelning ska kommissionen till de behöriga myndigheterna i varje medlemsstat överlämna alla uppgifter som gör det möjligt för dem att säkerställa att tull- och jordbrukslagstiftningen efterlevs.
28. Kommissionen ska enligt artikel 20.1 och 20.3 i denna förordning underrätta medlemsstaterna om resultaten av de tjänsteresor till tredjeländer som genomförs för administrativt samarbete och administrativa undersökningar.
Bakgrund till målet
29. Från och med år 1994 importerades motorfordon av märkena Suzuki och Subaru till Tyskland från Ungern. Denna import skedde inom ramen för en förmånsbehandling i tullhänseende med 0 procent som tillämplig tullsats enligt associeringsavtalet EEG–Ungern, under företeende av varucertifikat EUR.1 som intygade att fordonen hade sitt ursprung i Ungern.
30. Kommissionens enhet för samordning av åtgärderna i kampen mot bedrägeri (nedan kallad UCLAF) upplyste de tyska myndigheterna, genom ett meddelande om ömsesidigt bistånd som översändes i dess engelska lydelse den 13 juni 1996 och i dess tyska lydelse den 28 november 1996, om sina tvivel gällande huruvida importen uppfyllde villkoren i ursprungsreglerna. UCLAF uppmanade de tyska myndigheterna att inleda ett förfarande för kontroll i efterhand av ursprungsdeklarationerna vid de ungerska myndigheterna, begära betalningsgarantier eller deposition för tullarna och att vidta alla rättsliga åtgärder för att avbryta preskriptionsfristen samt tillvarata möjligheten att uppbära tull i efterhand. Därpå genomförde kommissionen själv ytterligare undersökningar, bland annat en kontroll på plats i Ungern.
31. Genom ett meddelande om ömsesidigt bistånd av den 26 juni 1998 informerade UCLAF medlemsstaterna om att ”de ungerska myndigheterna i juni 1998 delgav kommissionen resultatet av kontrollen som genomförts i Ungern avseende fordonen av märket Magyar Suzuki rt [nedan kallat Magyar Suzuki], som exporterats inom gemenskapen under certifikat EUR.1”. Myndigheterna konstaterade att ”58 006 fordon inte hade ungerskt ursprung varför varucertifikat EUR.1 hade utfärdats felaktigt för dessa fordon”. Vad beträffar importen till Tyskland framgår det av bilagan till detta meddelande att 14 440 fordon av märket Suzuki och 4 683 fordon av märket Subaru, det vill säga sammanlagt 19 123 fordon, inte uppfyllde villkoren i ursprungsreglerna.
32. I samma meddelande angavs att UCLAF förfogade över ”bevisning som insamlats under tjänsteresor för administrativt samarbete” samt ”det officiella svaret från generaldirektoratet för de ungerska tullmyndigheterna, med kompletterande bevisning (datafiler och pappershandlingar)”. Dessutom angavs att medlemsstaterna ”som hade begärt en kontroll i efterhand av certifikaten EUR.1 i enlighet med [protokoll nr 4] direkt skulle underrättas om de svar som berör dem”.
33. UCLAF delgav även de fjorton medlemsstaterna som berördes av den ifrågavarande importen ”kopian av följebrevet från juni 1998 tillsammans med samtliga datafiler och bilagda handlingar”, ”översättningen av skriftväxlingen med generaldirektoratet för de ungerska tullmyndigheterna” samt ”datafiler, sammanfattande utdrag för verksamheten/per land, som utarbetats av UCLAF med den ursprungliga ungerska filen som utgångspunkt”.
34. UCLAF delgav dessa handlingar och datafiler genom en skrivelse vars engelska version sändes till de tyska myndigheterna den 13 juli 1998 och den tyska översättningen den 18 augusti 1998. Vidare delgavs även skrivelsen av den 26 maj 1998, varigenom de ungerska myndigheterna underrättade UCLAF om slutsatserna av sina kontroller samt översände handlingar och datafiler som identifierar de fordon för vilka ursprungsreglerna inte hade iakttagits.
35. Det framgick av skrivelsen av den 26 maj 1998 att de ungerska myndigheterna hade slutfört ursprungskontrollen avseende fordonen som tillverkats av Magyar Suzuki och uppgifterna som förekom i certifikaten EUR.1 den 15 maj 1998. Dessa myndigheter konstaterade i slutet av sin kontroll att ursprungsreglerna inte hade iakttagits för en del av de importerade fordonen. Myndigheterna angav emellertid att Magyar Suzuki hade väckt talan avseende ursprungsreglernas tillämpning. De ungerska myndigheterna klargjorde även att de direkt skulle underrätta de medlemsstater, som hade begärt kontrollen i efterhand av vissa certifikat EUR.1 i enlighet med protokoll nr 4, om resultaten av denna kontroll.
36. Efter att ha erhållit skrivelsen av den 18 augusti 1998 begärde Förbundsrepubliken Tyskland ett flertal gånger att slutrapporten avseende kommissionens kontroll i Ungern skulle översändas. Denna rapport inkom till myndigheterna den 2 mars 1999.
37. Den 15 april 1999 började de tyska tullmyndigheterna bokföra tullbeloppen för de motorfordon som enligt de ungerska tullmyndigheterna inte var produkter med ursprung i Ungern. På grund av den frist på tre år som föreskrivs i artikel 221.3 första meningen i tullkodexen för att underrätta gäldenären, kunde det inte fastställas någon importtull för motorfordon som hade importerats före den 15 april 1996. De egna medel som avsåg denna tidsperiod har varken upptagits i räkenskaperna eller ställts till kommissionens förfogande.
38. Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (nedan kallad OLAF), som från den 1 juni 1999 ersatte UCLAF, underrättade genom ett meddelande om ömsesidigt bistånd av den 27 oktober 1999 medlemsstaterna om att de ungerska myndigheterna den 23 juli 1999 hade tillkännagett sitt ”nya ställningstagande i ärendet [Magyar Suzuki]”, till följd av ett avgörande från behörig ungersk domstol. Enligt detta nya ställningstagande skulle en del av de fordon som de ungerska myndigheterna tidigare inte ansåg uppfyllde villkoren i ursprungsreglerna ändå anses ha ungerskt ursprung.
39. OLAF erinrade i detta avseende om att UCLAF i juli 1998 hade delgett de ungerska myndigheterna slutsatser ”från den gemensamma och fördjupade kontrollen som utförts med kommissionens tjänstemän det första kvartalet av 1998”. I februari 1999 hade UCLAF vidare översänt ”sin allmänna utredningsrapport som innehöll dess egen bedömning och egna slutsatser på grundval av egna handlingar och egen bevisning som insamlats i och utanför Ungern” och som överensstämde med de ungerska myndigheternas slutsatser.
40. OLAF ansåg att ”den ungerska domstolens bedömningar i samband med avgörandet av tvisten mellan den ungerska tullmyndigheten och den ungerska exportören inte hade någon direkt rättslig verkan på den granskning som görs av medlemsstaternas tullmyndigheter av varor som importerats av aktörer inom gemenskapen”.
41. OLAF ansåg inte att ”nya uppgifter som åberopats flera år efter det att granskningen inleddes och flera månader efter den fördjupade kontrollen kunde beaktas”, bestred formellt den ungerska åklagarens resonemang och vidhöll sin bedömning som bilagts utredningsrapporten för februari månad 1999.
42. Följaktligen anmodade OLAF uttryckligen medlemsstaterna att inleda förfaranden för uppbörd och att ”bedömningarna i gemenskapsrapporten för februari 1999 skulle ligga till grund för deras handlingar”.
43. De tyska myndigheterna återbetalade därefter importtullen avseende de fordon vars ungerska ursprung bekräftats av myndigheterna i exportstaten till följd av de domar som avkunnats i denna stat.
Det administrativa förfarandet
44. Kommissionens tjänstemän upptäckte, i samband med en kontroll av gemenskapens egna medel som genomfördes i Tyskland under maj år 2000, att de tyska myndigheterna hade underlåtit att i efterhand uppbära tullbelopp omedelbart efter det att ungerska myndigheter hade upphävt ursprungsdeklarationer för de importerade fordonen i fråga och således inte hade erlagt egna medel.
45. De tyska myndigheterna ingav nämligen de första ansökningarna om uppbörd i efterhand först den 15 april 1999 för import som skett mellan december 1996 och november 1997, och den 20 april 1999 för import som skett mellan april och november 1996. Eftersom de tullskulder som avsåg import som skett före den 15 april 1996 redan hade preskriberats fastställdes inte de egna medlen som var hänförliga till dessa skulder.
46. Genom skrivelse av den 14 september 2001 förklarade de tyska myndigheterna att de tullskulder som preskriberades vid inledandet av förfarandet för uppbörd i efterhand inte hade fastställts.
47. Kommissionen framhöll i mötesprotokollet av den 12 juni 2003 samt i skrivelse av den 23 oktober 2003 att de berörda medlemsstaterna, däribland Förbundsrepubliken Tyskland, kunde identifiera den betalningsskyldige och fastställa det tullbelopp som lagligen skulle betalas senaste den 18 augusti 1998, vilket är det datum då den slutgiltiga språkversionen av de handlingar och datafiler som hör samman med meddelandet om ömsesidigt bistånd av den 26 juni 1998 översändes. Eftersom medlemsstaterna inte hade agerat inom en frist på tre månader beräknat från detta datum, borde de följaktligen vara skyldiga att erlägga de tullbelopp som preskriberats från och med den 18 november 1998.
48. Kommissionen begärde dessutom att de berörda medlemsstaterna skulle tillhandahålla närmare information om den ifrågavarande importtullen. Kommissionen meddelade att detta skulle följas av ett formellt kravbrev. Slutligen slogs det fast att en betalning inom den fastlagda fristen skulle förhindra uppkomsten av dröjsmålsränta.
49. Förbundsrepubliken Tyskland meddelade kommissionen genom skrivelse av den 30 mars 2005 att den ifrågavarande importtullen uppgick till 408 735,53 euro.
50. Kommissionen begärde att denna medlemsstat inom två månader skulle ställa detta belopp till dess förfogande och meddelade att dröjsmålsräntan skulle beräknas efter det att beloppet hade erlagts.
51. Genom skrivelse av den 8 november 2005 underrättade Förbundsrepubliken Tyskland kommissionen om att betalningen hade gjorts den 31 oktober 2005 ”med förbehåll för att EU-domstolen skulle bekräfta kommissionens rättsliga ståndpunkt” och enbart för att undvika dröjsmålsränta.
52. Förbundsrepubliken Tyskland uttryckte genom skrivelse av den 13 juni 2006 sin vägran att betala den dröjsmålsränta som kommissionen hade fastställt till 571 011,21 euro och upprepade sin invändning mot uppkomsten av en tullskuld och skyldigheten att uppbära den.
53. Kommissionen inledde genom skrivelse av den 18 oktober 2006 det fördragsbrottsförfarande som föreskrivs i artikel 226 EG och anmodade Förbundsrepubliken Tyskland att inkomma med yttrande.
54. Då kommissionen fann att det svar den mottog den 19 februari 2007 var otillfredsställande, beslutade den att avge ett motiverat yttrande den 29 juni 2007, vilket medlemsstaten besvarade genom skrivelse av den 24 augusti 2007.
55. Kommissionen lät sig inte nöja med detta svar och väckte därför förevarande talan.
Talan
Parternas argument
56. Kommissionen har i huvudsak klandrat Förbundsrepubliken Tyskland för att ha underlåtit att uppbära de ifrågavarande tullskulderna, för att ha ställt de egna medel som avser dessa skulder till kommissionens förfogande för sent och för att ha underlåtit att erlägga upplupen dröjsmålsränta.
57. Vad beträffar den omständigheten att de egna medlen har ställts till förfogande för sent, har kommissionen erinrat om att medlemsstaterna, enligt förordningarna nr 1552/89 och 1150/2000 samt enligt tullkodexen, är skyldiga att uppbära de tullskuldsbelopp som lagligen ska betalas samt fastställa och kreditera de egna medel som avser dessa skulder, så snart de besitter tillräckliga uppgifter för att kunna avgöra vem som är betalningsskyldig och vilket tullbelopp som ska betalas.
58. I förevarande fall underrättades de tyska myndigheterna genom skrivelsen av den 18 augusti 1998 om att vissa ursprungsdeklarationer hade återkallats. Denna skrivelse innehöll tillsammans med tidigare meddelanden och handlingar alla nödvändiga uppgifter för att uppbära de ifrågavarande tullskulderna.
59. Förbundsrepubliken Tyskland borde, innan fristen på tre månader från översändandet av denna skrivelse löpte ut, ha fastställt de belopp som lagligen skulle betalas och underrättat de betalningsskyldiga om dem även om de därefter på grund av den anhängiggjorda tvisten i Ungern skulle bli tvungna att tillfälligt avstå betalning eller återbetala de uppburna beloppen. De egna medlen borde ha krediterats på gemenskapernas konto senast den 20 januari 1999.
60. Vad beträffar dröjsmålsräntan erinrar kommissionen om att medlemsstaterna enligt artikel 11 i förordningarna nr 1552/89 och 1150/2000 är skyldiga att erlägga dröjsmålsränta, även om anspråken på egna medel, på grund av deras underlåtelse, inte längre kan fastställas. Förbundsrepubliken Tyskland borde således ha erlagt ränta för perioden den 20 januari 1999–31 oktober 2005, utan att kunna åberopa skyddet för berättigade förväntningar.
61. Förbundsrepubliken Tyskland har i första hand gjort gällande att det är bestämmelserna i artikel 32.1 och 32.5 i protokoll nr 4, och inte de i förordningarna nr 1552/89 och 1150/2000 som är tillämpliga.
62. I strid med kraven i denna artikel angavs emellertid inte tydligt huruvida exporthandlingarna var autentiska eller om de berörda varorna hade ursprungsstatus enligt de ungerska myndigheternas bedömning. Dessa myndigheter hade vidare åberopat det rättsliga förfarande som inletts av Magyar Suzuki och angav endast att kontrollens slutgiltiga resultat skulle meddelas senare.
63. Förbundsrepubliken Tyskland har i andra hand påpekat att UCLAF:s utredning är resultatet av en kontroll på plats som genomförts med stöd av förordning nr  515/97. Förbundsrepubliken Tyskland hade emellertid, i egenskap av medlemsstat som inte deltog i kontrollen på plats, rätt att invänta rapporten från kontrollen innan förfaranden för uppbörd inleddes, i enlighet med punkt 4.5 i kommissionens riktlinjer för kommissionens kontroller enligt förordning nr  515/97. I enlighet med denna bestämmelse ska de medlemsstater som inte deltar i en kontroll på plats begära att få ta del av undersökningsrapporten innan någon åtgärd vidtas mot importörerna. I sitt meddelande om ömsesidigt bistånd av den 27 oktober 1999 anmodade OLAF själv medlemsstaterna om att låta undersökningsrapporten ligga till grund för deras agerande.
64. Förbundsrepubliken Tyskland har för det tredje anfört att den saknade rätt att kräva in tullbeloppen innan utgången av domstolsprövningen i Ungern tillkännagavs och har till stöd för detta åberopat domstolens dom av den 9 februari 2006 i de förenade målen C‑23/04–C‑25/04, Sfakianakis (REG 2006, s. I‑1265, punkt 21). Preskriberingen av tullskulderna var således i vissa fall oundviklig.
65. Vad beträffar dröjsmålsräntan har Förbundsrepubliken Tyskland gjort gällande att eftersom det inte förelåg någon skyldighet att ställa egna medel till förfogande saknas det grund för denna accessoriska skyldighet.
66. Denna medlemsstat har alternativt gjort gällande att kommissionen har skapat berättigade förväntningar på att någon skyldighet att erlägga dröjsmålsränta inte skulle uppkomma, eftersom kommissionen i den handling som delades ut under kommittémötet avseende egna medel den 2 juli 2003 hade angett att ”dröjsmålsränta inte ska fastställas om betalning sker inom förelagd frist”.
67. Förbundsrepubliken Tyskland anser dessutom att eftersom det inte finns någon specifik bestämmelse i förordning nr  1150/2000 i detta hänseende är det kommissionen som ska fastställa förfallodagen för kreditering när tullskuldsbeloppen inte har uppburits. I förevarande fall har kommissionen emellertid endast fastställt en frist för tillhandahållandet av egna medel genom handlingen av den 12 jun i 2003. Det är således först från och med utgången av denna frist som dröjsmålsräntan bör beräknas.
Domstolens bedömning
Tillhandahållandet av egna medel
68. Produkter med ursprung i Ungern som importeras till gemenskapen ska enligt artikel 16.1 i protokoll nr 4 behandlas förmånligt i tullhänseende under förutsättning att ett ursprungsintyg i form av ett varucertifikat EUR.1 företes.
69. För att säkerställa att bestämmelserna i ovannämnda protokoll genomförs har ett system för administrativt samarbete inrättats mellan de ungerska myndigheterna å ena sidan och gemenskapsmyndigheterna samt medlemsstaternas myndigheter å andra sidan.
70. Detta system bygger dels på en uppgiftsfördelning, dels på ett ömsesidigt förtroende mellan myndigheterna i den berörda medlemsstaten och myndigheterna i Republiken Ungern (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Sfakianakis, punkt 21).
71. Enligt denna fördelning av uppgifter är det de ungerska myndigheterna som har behörighet att kontrollera ursprungsstatus för produkter som kommer från Ungern. Eftersom dessa myndigheter har de bästa förutsättningarna för att direkt kontrollera de omständigheter som avgör de ifrågavarande produkternas ursprung är de, enligt artikel 17.4, 17.5 och 32.3 i protokoll nr 4, ansvariga för att säkerställa att ursprungsreglerna efterlevs när certifikat EUR.1 utfärdas samt när de utför kontroller i efterhand.
72. Det system för administrativt samarbete som inrättats genom protokoll nr 4 kan emellertid endast fungera om tullmyndigheterna i importstaten godtar de bedömningar som myndigheterna i exportstaten lagenligt har gjort (se domen i det ovannämnda målet Sfakianakis, punkt 23).
73. Tullmyndigheterna i importstaten bör i detta hänseende erkänna giltigheten av certifikat EUR.1, som intygar produkternas ungerska ursprung (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Sfakianakis, punkt 37). Vidare gäller de bedömningar som de ungerska myndigheterna gör vid en kontroll i efterhand även den importerande medlemsstaten.
74. När de ungerska myndigheterna till följd av en kontroll i efterhand i enlighet med artikel 32.5 i protokoll nr 4 tydligt anger att de ifrågavarande fordonen inte kan anses ha ungerskt ursprung och således ger myndigheterna i importstaten tillräckliga upplysningar för att kunna konstatera att de ifrågavarande certifikaten har återkallats, förutsätts dessa myndigheter inte längre bevilja sådan förmånsbehandling som avses i artikel 16.1 i protokoll nr 4.
75. Myndigheterna i den importerande medlemsstaten är under dessa omständigheter skyldiga att enligt förordningarna 1550/89 och 1150/2000 samt tullkodexen säkerställa att gemenskapens egna medel snabbt och effektivt ställs till förfogande samt att utan dröjsmål uppbära tullanspråken i efterhand och fastställa de egna medel som dessa anspråk avser.
76. Medlemsstaterna är nämligen skyldiga att fastställa ett anspråk för gemenskaperna på de egna medlen så snart som tullmyndigheterna har möjlighet att beräkna det tullbelopp som följer av en tullskuld och fastställa vem som är gäldenär (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 november 2005 i mål C‑392/02, kommissionen mot Danmark, REG 2005, s. I‑9811, punkt 61). Medlemsstaterna är således skyldiga att bokföra anspråken i räkenskaperna enligt de villkor som föreskrivs i artikel 6 i förordning nr 1552/89 (se dom av den 5 oktober 2006 i mål C‑312/04, kommissionen mot Nederländerna, REG 2006, s. I‑9923, punkt 61).
77. Förbundsrepubliken Tyskland har i förevarande fall anfört att de ungerska myndigheterna, såsom framgår av punkt 62 i denna dom, inte tydligt hade angett att ursprungsreglerna åsidosatts vad avser de fordon som importerats till Tyskland och att det således fortfarande förelåg en skyldighet att medge förmånsbehandling i tullhänseende för de ifrågavarande produkterna.
78. Detta argument kan emellertid inte godtas. Efter att ha slutfört kontrollen i efterhand som efterfrågats av vissa medlemsstater och kommissionen har de ungerska myndigheterna, såsom framgår i punkt 35 i denna dom, nämligen tydligt angett i sin skrivelse av den 26 maj 1998 att ursprungsreglerna hade åsidosatts avseende de fordon som importerats till Tyskland och som förekom i de bilagda handlingarna och datafilerna. De ungerska myndigheterna gav således myndigheterna i importstaten tillräckliga upplysningar för att kunna konstatera att de ifrågavarande certifikaten hade återkallats. Dessa bedömningar var enligt skrivelsen slutgiltiga.
79. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 64 i sitt förslag till avgörande, kan det konstateras att bestämmelserna i protokoll nr 4 i förevarande fall inte längre utgjorde ett hinder för de tyska myndigheterna att neka de ifrågavarande produkterna förmånsbehandling.
80. De tyska myndigheterna kunde dessutom, på grundval av de uppgifter som de ungerska myndigheterna hade tillhandahållit, fastställa vem som är gäldenär och beräkna tullskuldens belopp.
81. Mot denna bakgrund kan det konstateras att Förbundsrepubliken Tyskland, efter mottagandet av kommissionens skrivelse av den 18 augusti 1998 som innehöll översättningen till tyska av de ungerska myndigheternas skrivelse av den 26 maj 1998 samt de bilagda handlingarna och datafilerna, var skyldig att i efterhand bokföra den importtull som lagligen skulle betalas samt underrätta gäldenären om dessa belopp inom den frist på tre månader som fastställts av kommissionen.
82. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 66 i sitt förslag till avgörande påverkar den omständigheten – att det är kommissionen och inte de tyska myndigheterna som har begärt den kontroll som utfördes av de ungerska myndigheterna – inte alls skyldigheten för myndigheterna i importstaten att ta hänsyn till det slutliga resultatet av kontrollen. Denna kontroll kan, såsom domstolen slagit fast i punkt 31 i domen i det ovannämnda målet Sfakianakis, antingen utföras på begäran av myndigheterna i importstaten eller på begäran av kommissionen, vilken enligt artikel 211 EG ska säkerställa en korrekt tillämpning av associeringsavtalet EEG–Ungern och dess protokoll.
83. I motsats till vad Förbundsrepubliken Tyskland har anfört kan inväntandet av ytterligare uppgifter från de ungerska myndigheterna eller ett slutligt avgörande i det rättsliga förfarande som Magyar Suzuki inlett i Ungern, eller ännu mindre en slutlig rapport från den undersökning som UCLAF genomför parallellt, inte i förevarande fall motivera att de ifrågavarande tullanspråken ställs till förfogande för sent.
84. Även om de ungerska myndigheterna i sin skrivelse av den 26 maj 1998 tillkännagav att de individuellt besvarade de medlemsstater som begärt en kontroll i efterhand av certifikaten EUR.1 enligt protokoll nr 4, är det, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 67 i sitt förslag till avgörande, ändå ostridigt att de tyska myndigheterna inte ingår bland dem som hade begärt ett genomförande av en sådan kontroll och de kan således inte göra gällande att de inväntade ett sådant svar.
85. Vad vidare beträffar Förbundsrepubliken Tysklands argument som grundar sig på domen i det ovannämnda målet Sfakianakis, enligt vilket den inte skulle ha rätt att uppbära tullanspråken innan domstolsprövningen i Ungern har avgjorts, påpekar domstolen att detta mål gällde grekiska myndigheters uppbörd i efterhand av tull avseende import från Ungern av fordon av märket Suzuki under år 1995. Denna uppbörd skedde på grundval av bedömningar som gjorts med anledning av en kontroll i efterhand av certifikat EUR.1 som utförts av ungerska myndigheter med stöd av protokoll nr 4. Dessa bedömningar omprövades sedan av ungerska domstolar.
86. Det är i detta sammanhang som domstolen, i punkt 43 i domen i det ovannämnda målet Sfakianakis, har slagit fast att den ändamålsenliga verkan av upphävandet av tullar som föreskrivs i associeringsavtalet EEG–Ungern utgör hinder för att tullmyndigheterna i importstaten fattar beslut om påförande av tull, skatter och avgifter innan de underrättats om den slutliga utgången av förfaranden rörande talan som väckts angående resultatet av kontrollen i efterhand, så länge som exportstatens myndigheters ursprungliga beslut att utfärda certifikaten EUR.1 inte har återkallats eller upphävts.
87. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 56 och 57 i sitt förslag till avgörande, beaktades härvid den omständigheten att de ungerska myndigheterna inte förfogade över tillräckliga uppgifter för att kunna konstatera att de aktuella EUR.1-certifikaten hade återkallats. Det framgår nämligen av punkt 41 i denna dom att de ungerska myndigheterna särskilt påpekade för de grekiska myndigheterna att de EUR. 1-certifikat som omfattade bilarna i fråga, beträffande vilka tillverkaren formellt hade erkänt ett utländskt ursprung, hade återkallats. Myndigheterna hade däremot inte lämnat några sådana upplysningar avseende de certifikat som var föremål för tvisten, och de hade till och med, såsom framgår i punkt 11 i denna dom, anmodat de behöriga grekiska myndigheterna att avvakta med uppbörden av tullarna.
88. Det kan konstateras att så inte är fallet i förevarande mål. De ungerska myndigheterna hade nämligen tydligt genom sin skrivelse av den 26 maj 1998 angett att de ifrågavarande fordonen inte kunde anses vara produkter med ursprung i Ungern och hade således försett importstatens myndigheter med tillräckliga uppgifter för att kunna konstatera att de ifrågavarande certifikaten hade återkallats. Såsom påpekats i punkt 73 i förevarande dom gäller emellertid de bedömningar som exportstatens myndigheter gör vid en kontroll i efterhand även den importerande medlemsstaten. Den omständigheten att de ungerska myndigheterna har tillkännagett att bedömningarna med anledning av kontrollen i efterhand var föremål för en domstolsprövning kan, i motsats till vad Förbundsrepubliken Tyskland har gjort gällande, inte påverka de tyska myndigheternas skyldighet att bokföra och delge den ifrågavarande tullskulden samt fastställa de egna medel som denna skuld avsåg.
89. Eftersom den slutgiltiga bekräftelsen från de ungerska myndigheterna att ursprungsreglerna åsidosatts utgjorde tillräcklig grund för de tyska myndigheterna för att inleda förfaranden för uppbörd av de ifrågavarande tullskulderna, kan dessa myndigheter inte med framgång hävda att det inte föreligger något slutgiltigt ställningstagande från UCLAF eller, i synnerhet att det saknas en slutgiltig undersökningsrapport avseende kontrollen i Ungern, som UCLAF själv genomfört med anledning av samma import och i nära samband med de ungerska tullmyndigheternas kontroll i efterhand, till försvar för att uppbörden och tillhandahållandet av egna medel skett för sent.
90. Förbundsrepubliken Tysklands argument, enligt vilka OLAF själv, genom meddelandet om ömsesidigt bistånd av den 27 oktober 1999, borde ha anmodat medlemsstaterna att grunda sitt agerande på UCLAF:s undersökningsrapport, kan dessutom inte godtas. Denna medlemsstat har, såsom generaladvokaten har framhållit i punkterna 90 och 91 i sitt förslag till avgörande, grundat sina argument på en restriktiv tolkning av detta meddelande utan att beakta i vilket sammanhang meddelandet har utfärdats.
91. De ungerska myndigheterna hade nämligen till följd av den nationella domstolens avgörande omprövat sitt ställningstagande att ursprungsreglerna hade åsidosatts vad avser de exporterade fordonen. OLAF instämde, i sitt meddelande om ömsesidigt bistånd av den 27 oktober 1999, inte med dessa myndigheters ställningstagande och anmodade de berörda medlemsstaterna att fortsätta uppbära de ifrågavarande tullanspråken. Det är enbart för att underbygga sin ståndpunkt som OLAF har åberopat de bedömningar som gjorts vid den kontroll som genomfördes av UCLAF.
92. Det ska även påpekas att de tyska myndigheternas uppbörd av de ifrågavarande tullanspråken, efter det att de tog del av de ungerska myndigheternas bedömning att ursprungsreglerna hade åsidosatts, inte var sådan att den på ett oåterkalleligt sätt påverkade gäldenärernas intressen. Tullmyndigheterna är nämligen enligt artiklarna 224–230 i tullkodexen behöriga att bevilja gäldenärerna betalningslättnader. För det fall det därefter framkommer att tullbeloppen inte lagligen skulle betalas är tullmyndigheterna vidare enligt artikel 236 i tullkodexen skyldiga att återbetala beloppen. I förevarande fall kan det påpekas att de tyska myndigheterna, som hade påbörjat uppbörden innan avgörandet från den ungerska domstolen och det nya ställningstagandet från myndigheterna i exportstaten blev kända, faktiskt återbetalade de tullbelopp som inte lagligen skulle betalas.
Dröjsmålsräntan
93. Det följer av fast rättspraxis att det finns ett oupplösligt samband mellan skyldigheten att fastställa gemenskapernas egna medel, skyldigheten att inom föreskrivna tidsfrister kreditera dessa medel på kommissionens konto och, slutligen, skyldigheten att betala dröjsmålsränta. Denna sistnämnda skyldighet föreligger vidare oavsett skälet till att inbetalningen av egna medel på kommissionens konto har skett för sent (se, bland annat, dom av den 21 september 1989 i mål 68/88, kommissionen mot Grekland, REG 1989, s. 2965, punkt 17, svensk specialutgåva, volym 10, s. 153, av den 12 juni 2003 i mål C‑363/00, kommissionen mot Italien, REG 2003, s. I‑5767, punkterna 43 och 44, och av den 22 januari 2009 i mål C‑150/07, kommissionen mot Portugal, punkt 62).
94. Enligt artikel 11 i förordning nr 1552/89 medför varje försening av en kreditering på det konto som avses i artikel 9.1 i samma förordning att den berörda medlemsstaten ska betala dröjsmålsränta under hela förseningsperioden (se dom av den 14 april 2005 i mål C‑460/01, kommissionen mot Nederländerna, REG 2005, s. I‑2613, punkt 91, och av den 19 mars 2009 i mål C‑275/07, kommissionen mot Italien, REG 2009, s. I‑2005, punkt 66).
95. Av ordalydelsen i nämnda artikel 11 följer dessutom att en försening av tillhandahållandet av egna medel inte är avhängig en sådan frist som kommissionen fastställt för när dessa medel ska ställas till förfogande, såsom den frist som nämns i punkt 67 i förevarande dom.
96. Förbundsrepubliken Tysklands argument att det fanns legitima skäl att förvänta sig att någon dröjsmålsränta inte skulle betalas kan inte heller godtas.
97. Såsom generaladvokaten har anfört i punkterna 112–114 i sitt förslag till avgörande kunde Förbundsrepubliken Tyskland mot bakgrund av de klara och tydliga bestämmelserna i artiklarna 10 och 11 i förordning nr 1552/89, det tvetydiga innehållet i mötesprotokollet av den 12 juni 2003, det betydande räntebelopp som skulle betalas samt bakgrunden till detta ärende inte anse sig ha mottagit preciserade, ovillkorliga och samstämmiga försäkringar som kan leda till berättigade förväntningar.
98. Mot bakgrund av ovanstående överväganden bedömer domstolen att Förbundsrepubliken Tyskland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 2, 6 och 9–11 i förordning nr 1552/89 samt enligt samma artiklar i förordning nr 1150/2000, genom att låta tullskulder preskriberas trots meddelandet om ömsesidigt bistånd, genom att betala motsvarande förfallna belopp av gemenskapernas egna medel för sent och genom att inte erlägga upplupen dröjsmålsränta.
Rättegångskostnader
99. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Förbundsrepubliken Tyskland ska ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Förbundsrepubliken Tyskland har tappat målet ska kommissionens yrkande bifallas.
Domslut
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:
1) Förbundsrepubliken Tyskland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 2, 6 och 9–11 i rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel samt enligt samma artiklar i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel, genom att låta tullskulder preskriberas trots meddelandet om ömsesidigt bistånd, genom att betala motsvarande förfallna belopp av gemenskapernas egna medel för sent och genom att inte erlägga upplupen dröjsmålsränta.
2) Förbundsrepubliken Tyskland ska ersätta rättegångskostnaderna.