Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
MACIEJ
SZPUNAR
prednesené
21. mája
2026(1)
Vec C‑242/25
S,
T,
AS SEB banka
ďalší účastník konania:
Latvijas Republikas Saeima
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavný
súd,
Lotyšsko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Hospodárska a menová
politika – Menová
politika – Oblasti
patriace
do
právomoci
Európskej
centrálnej
banky – Návrh
vnútroštátneho
právneho
predpisu – Porada s Európskou
centrálnou
bankou – Článok 127
ods. 4 ZFEÚ – Rozhodnutie
98/415 – Článok 4 – Splnenie
vnútroštátnymi
orgánmi “
I.      Úvod
1.        Tento
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavný
súd,
Lotyšsko),
sa
týka
výkladu
práva
Európskej
centrálnej
banky
(ECB)
byť
konzultovaná v procese
prijímania
vnútroštátnych
právnych
predpisov
patriacich
do
právomoci
ECB a je
pre
Súdny
dvor
príležitosťou,
aby
rozvinul
svoju
judikatúru
týkajúcu
sa
uplatniteľnosti
vnútroštátneho
právneho
predpisu
prijatého v rozpore s procesnou
požiadavkou
stanovenou
právom
EÚ.
II.    Právny rámec
A.      Rozhodnutie 98/415/ES
2.        Ustanovenia
relevantné
pre
prejednávanú
vec
predstavujú
články 2,
3 a 4
rozhodnutia
Rady z 29. júna
1998 o poradení
sa s Európskou
centrálnou
bankou
národnými
orgánmi
ohľadom
návrhu
právnych
prepisov(2).
B.      Lotyšské právo
1.      Ústava
3.        Článok 64
Latvijas Republikas Satversme (Ústava
Lotyšskej
republiky;
ďalej
len
„Ústava“) z 15. februára
1992(3) stanovuje,
že
zákonodarná
moc
patrí
Saeima (Latvian Parliament) a ľudu v súlade s postupmi a v rozsahu,
ktoré
sú
stanovené v Ústave.
4.        Podľa
článku 70
Ústavy
prezident
republiky
vyhlasuje
zákon
pomocou
tejto
formulácie:
„Saeima (teda
ľud)
prijal a prezident
republiky
vyhlásil
tento
zákon:
(znenie
zákona).“
5.        Článok 71
Ústavy
stanovuje
právo
prezidenta
republiky
požiadať o druhé
preskúmanie
zákona: v lehote
10
dní
od
prijatia
zákona v parlamente
môže
prezident
odôvodneným
listom
adresovaným
predsedovi
parlamentu
požiadať o nové
preskúmanie
zákona.
Ak
parlament
zákon
nezmení,
prezident
republiky
nemôže
vzniesť
námietky
po
druhý
raz.
2.      Rokovací poriadok parlamentu
6.        Ustanovenie § 114
ods. 1
Saeimas kārtības rullis (rokovací
poriadok
parlamentu) z 28. júla
1994(4) stanovuje,
že
návrh
zákona
sa
považuje
za
prijatý a stáva
sa
zákonom,
ak
bol
prerokovaný v troch
čítaniach a získal
absolútnu
väčšinu
hlasov
poslancov
lotyšského
parlamentu
prítomných
na
hlasovaní.
3.      Zákon o ochrane práv spotrebiteľov
7.        Ustanovenie § 8.4
Patērētāju tiesību aizsardzības likums (zákon o ochrane
práv
spotrebiteľov) z 18. marca 1999(5) v znení
uplatniteľnom
na
skutkové
okolnosti
sporu
vo
veci
samej
zaviedol
podporný
mechanizmus
pre
spotrebiteľov,
ktorí
si
vzali
hypotéky s variabilnou
úrokovou
sadzbou.
Tento
mechanizmus v podstate
pozostával z náhrady
vyplácanej
spotrebiteľom
zodpovedajúcej
časti
úrokov,
ktoré
zaplatili,
ktorá
bola
financovaná
poplatkom
uloženým
úverovým
inštitúciám a niektorým
ďalším
subjektom.
III. Skutkový stav, konanie a prejudiciálne otázky
8.        Vzhľadom
na
významné
zaťaženie
domácností
spôsobené
zvýšením
úverových
splátok a spotrebných
cien v dôsledku
nárastu
sadzby
EURIBOR a inflácie
bol
6. októbra
2023
lotyšskému
parlamentu
predložený
návrh
zákona
nazvaný
„Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā“
(zmena
zákona o ochrane
práv
spotrebiteľov;
ďalej
len
„návrh
zákona“).
Cieľom
uvedeného
návrhu
zákona
bolo
doplniť
vyššie
uvedený
zákon o § 84
zavedením
podporného
mechanizmu
pre
hypotekárnych
dlžníkov.
Lotyšský
parlament
určil
za
zodpovedný
výbor
Budžeta un finanšu (nodokļu)
komisija [Výbor
pre
rozpočet a financie
(dane);
ďalej
len
„rozpočtový
výbor“].
9.        Návrh
zákona
bol
preskúmaný v Parlamente v troch
čítaniach a prerokovaný
na
13
zasadnutiach
rozpočtového
výboru,
na
ktorých
sa
zúčastnili
zástupcovia
orgánov
verejnej
moci a inštitúcií
zastupujúcich
dotknuté
odvetvie.
Verzie
návrhu
zákona
prijaté
počas
jednotlivých
čítaní
sa
navzájom
odlišovali.
10.      Dňa
30. novembra
2023
rozpočtový
výbor
preskúmal
návrh
zákona
pred
jeho
tretím a záverečným
čítaním a obrátil
sa
na
ECB,
pričom
jej
zaslal
verziu
návrhu
zákona
navrhnutú
pred
tretím
čítaním a požiadal
ju,
aby
vydala v tejto
súvislosti
stanovisko.
11.      Lotyšský
parlament
nepočkal
na
stanovisko
ECB a 6. decembra
2023
schválil v treťom
čítaní
likums „Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā“
(zákon,
ktorým
sa
mení
zákon o ochrane
práv
spotrebiteľov;
ďalej
len
„sporný
zákon“),
ktorý
zaslal
prezidentovi
republiky
na
vyhlásenie.
12.      Dňa
11. decembra
2023
ECB
prijala a zverejnila
stanovisko k dočasnému poplatku na ochranu hypotekárnych
dlžníkov,
ktorý
platia
úverové
inštitúcie
(CON/2023/42). V tomto
stanovisku
ECB
vyjadrila
opatrnú
kritiku
voči
dočasnému
poplatku
na
ochranu
hypotekárnych
dlžníkov
Lotyšskej
republiky:
varovala,
že
sporný
zákon
môže
oslabiť
prenos
menovej
politiky,
znížiť
ziskovosť a kapitál
bánk,
narušiť
hospodársku
súťaž a vyvolať
riziká
pre
finančnú
stabilitu, a odporučila
dôkladnejšie
posúdenie
vplyvu
pred
prijatím.
13.      Dňa
20. decembra
2023
bolo
stanovisko
ECB
prerokované
na
zasadnutí
rozpočtového
výboru,
na
ktorom
sa
tiež
zúčastnili
zástupcovia
orgánov
verejnej
moci a inštitúcií
zastupujúcich
dotknuté
odvetvie. V ten
istý
deň
prezident
vyhlásil
sporný
zákon,
ktorý
vstúpil
do
platnosti
1. januára
2024.
Týmto
bol
do
zákona o ochrane
práv
spotrebiteľov
vložený § 8.4.
14.      Podľa
uvedeného
ustanovenia
boli
úverové
inštitúcie a niektoré
iné
subjekty,
ktoré
pôsobia v oblasti
spotrebiteľských
úverov
(ďalej
len
„subjekty
povinné
platiť
poplatok“),
povinné
platiť
odvod
nazvaný
poplatok
na
ochranu
hypotekárnych
dlžníkov
(ďalej
len
„poplatok“).
Toto
ustanovenie
súčasne
stanovovalo
náhradu,
ktorá
sa
mala
vyplácať
hypotekárnym
dlžníkom,
ktorí
spĺňali
požiadavky
stanovené v uvedenom
ustanovení, a ktorá
by
pokryla
časť
úroku,
ktorý
platili
títo
dlžníci.
Subjekty
povinné
platiť
poplatok
mali
povinnosť
vypočítať
náhradu,
ktorá
sa
mala
vyplatiť
každému
hypotekárnemu
dlžníkovi,
ktorý
mal
na
ňu
nárok, a poskytnúť
tieto
informácie
Valsts ieņēmumu dienests (Štátna
daňová
správa;
ďalej
len
„VID“).
VID
vyplácal
raz
štvrťročne
náhradu
na
účet
dotknutých
dlžníkov z príjmov
plynúcich z poplatku.
15.      Systém
zavedený v spornom
zákone
sa
uplatňoval
do
31. decembra
2024.
16.      SEB
banka,
úverová
inštitúcia
so
sídlom v Lotyšsku, a dve
fyzické
osoby
(S a T)
podali
návrh
na
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavný
súd),
ktorý
je
vnútroštátnym
súdom
predkladajúcim
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
pričom
tvrdili,
že
sporný
zákon
je
protiústavný
najmä
preto,
že
porušuje
zásadu
riadneho
prijímania
právnym
predpisov.
Tvrdia,
že
lotyšský
parlament
si
nesplnil
povinnosť
poradiť
sa s ECB
pred
prijatím
sporného
zákona.
17.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
po
prvé
pýta,
či
je
povinnosť
poradiť
sa v príslušnej
etape s ECB,
ktorú
právo
EÚ
ukladá
orgánu
členského
štátu,
splnená,
keď
parlament
členského
štátu
prijme
zákon
pred
získaním
stanoviska
ECB,
pričom
existuje
postup
umožňujúci
ďalšie
preskúmanie
tohto
zákona
parlamentom
pred
jeho
prijatím a nadobudnutím
účinnosti.
Predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
po
druhé
pýta,
či
prípadné
nedodržanie
povinnosti
poradiť
sa s ECB v zmysle
článku 127
ods. 4 ZFEÚ a v príslušnej
etape v zmysle
článku 4
rozhodnutia
98/415
treba
považovať
za
porušenie
práva
EÚ, v dôsledku
ktorého
sa
legislatívne
ustanovenia
prijaté
členským
štátom
neuplatnia. V tomto
ohľade
predkladajúci
vnútroštátny
súd
poukazuje
na
to,
že
opakovane
rozhodol,
že
len
podstatné
procesné
vady
môžu
spôsobiť
protizákonnosť
vnútroštátneho
ustanovenia.
Uvádza,
že
judikatúra
Súdneho
dvora
zatiaľ
nevyjasnila,
aké
dôsledky
vyplynú z toho,
že v príslušnej
etape
nedôjde k porade s ECB,
pokiaľ
ide o uplatniteľnosť
právnych
predpisov
členského
štátu.
Ak
by
Súdny
dvor
rozhodol,
že
nedodržanie
povinnosti v príslušnej
etape
sa
poradiť s ECB
predstavuje
podstatnú
procesnú
vadu,
predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
po
tretie
pýta,
či
treba
zásady
prednosti
práva
EÚ a právnej
istoty
vykladať v tom
zmysle,
že
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavný
súd)
môže v rozhodnutí,
ktoré
prijme,
určiť,
že
právne
účinky
sporných
ustanovení
zostávajú
počas
obdobia
ich
platnosti
zachované.
18.      Na
základe
toho
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavný
súd,
Lotyšsko)
uznesením z 31. marca 2025,
ktoré
bolo
Súdnemu
dvoru
doručené v ten
istý
deň,
položil
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Majú
sa
článok 127
ods. 4
[ZFEÚ] a článok 4
[rozhodnutia
98/415]
vykladať v tom
zmysle,
že
povinnosť,
ktorá
je v nich
stanovená,
aby
sa
orgán
členského
štátu v príslušnej
etape
poradil s [ECB],
je
splnená,
ak
parlament
členského
štátu
prijme
zákon
pred
tým,
než
mu
bude
doručené
stanovisko
[ECB],
ale
existuje
postup, v rámci
ktorého
tento
zákon
môže
byť
predmetom
druhého
preskúmania v parlamente
pred
jeho
vyhlásením a nadobudnutím
účinnosti?
2.      V prípade,
že
je
odpoveď
na
prvú
otázku
záporná,
má
sa
vychádzať z toho,
že
porušenie
článku 127
ods. 4
[ZFEÚ] a článku 4
[rozhodnutia
98/415]
predstavuje
podstatnú
procesnú
vadu,
ktorá
spôsobuje
neuplatniteľnosť
ustanovení
vnútroštátneho
práva
prijatých v rozpore s právom
Únie?
3.      V prípade,
že
je
odpoveď
na
druhú
otázku
kladná,
majú
sa
zásady
prednosti
práva
Únie a právnej
istoty
vykladať v tom
zmysle,
že
[Latvijas Republikas]
Satversmes tiesa (Ústavný
súd…)
môže v rozhodnutí,
ktoré
prijme,
určiť,
že
právne
účinky
sporných
ustanovení
zostávajú
počas
obdobia
ich
platnosti
zachované?“
19.      Písomné
pripomienky
predložila
SEB
banka,
lotyšská a portugalská
vláda,
ECB a Európska
komisia.
Všetci
títo
účastníci
konania
sa
zúčastnili
na
pojednávaní,
ktoré
sa
uskutočnilo
27. januára
2026.
IV.    Posúdenie
A.      Predbežné poznámky
20.      V rámci
predbežných
poznámok
by
som
rád
stručne
zasadil
konanie
na
vnútroštátnom
súde
do
kontextu a vysvetlil
pôvod
otázok
položených v konaní
na
predkladajúcom
vnútroštátnom
súde.
21.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
má
za
úlohu
posúdiť
súlad
podporného
mechanizmu
dostupného
pre
hypotekárnych
dlžníkov
podľa § 8.4
lotyšského
zákona o ochrane
práv
spotrebiteľov s článkom 1
lotyšskej
Ústavy,
so
zásadou
rovnosti
pred
zákonom
zakotvenou v prvej
vete
článku 91
Ústavy a s právom
vlastniť
majetok
zaručeným v prvej
až
tretej
vete
článku 105
Ústavy.
22.      V tejto
súvislosti
SEB
banka a S a T
tvrdia,
že § 8.4
lotyšského
zákona o ochrane
práv
spotrebiteľov
predstavuje
obmedzenie
práva
vlastniť
majetok a rozdielne
zaobchádzanie,
ktoré
nie
je
stanovené
zákonom.(6) Tvrdia,
že
uvedené
ustanovenie
zákona o ochrane
práv
spotrebiteľov
nebolo
riadne
prijaté,
keďže
lotyšský
parlament
sa
údajne
neporadil s ECB o systéme
stanovenom v zákone v príslušnej
etape
legislatívneho
procesu.
SEB
banka a S a T
namietajú,
že
došlo k porušeniu
príslušných
ustanovení
primárneho a sekundárneho
práva
EÚ:
článok 127
ods. 4 a článok 282
ods. 5 ZFEÚ,
článok 4
protokolu
(č. 4) o štatúte
Európskeho
systému
centrálnych
bánk a Európskej
centrálnej
banky
(ďalej
len
„Štatút
ESCB a ECB“) a článok 2
ods. 1 a článok 4
rozhodnutia
98/415.
23.      Keďže
právny
základ
obmedzenia
vlastníckeho
práva a rozdielneho
zaobchádzania
údajne
nebol
riadne
uzákonený,
predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
obrátil
na
Súdny
dvor.
Všetky
tri
otázky
sa
týkajú
vnútroštátneho
legislatívneho
procesu a povinnosti
poradiť
sa s ECB.
Naopak,
netýkajú
sa
hmotnoprávnej
otázky,
či
bolo
porušené
právo
vlastniť
majetok.
24.      Inštitúciou
zodpovednou
za
zákon,
ktorého
ústavnosť
je
spochybňovaná,
je
lotyšský
parlament.
Táto
inštitúcia
prirodzene
zohráva
dôležitú
úlohu v špecifickom
konaní v tejto
veci,
ktorým
je
posúdenie
súladu s ústavou.
25.      Ako
vnútroštátny
ústavný
súd
vykonávajúci
kontrolu
ústavnosti
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
usiluje
určiť
nielen
to,
či
lotyšský
parlament
porušil
ustanovenia
práva
EÚ
(otázka
1),
ale
tiež,
ak
by
to
tak
bolo,
aké
sú
právne
dôsledky
takéhoto
porušenia
(otázka
2).
Ako
ústavný
súd
má
predkladajúci
vnútroštátny
súd
právomoc
vyhlásiť
ustanovenie
vnútroštátneho
práva
za
protiústavné,
hoci
výkon
tejto
právomoci
závisí
od
prípadných
právnych
dôsledkov
vyplývajúcich z práva
EÚ.
Len
ak
by
povinnosť
vyplývajúca z práva
EÚ
znamenala,
že
(všeobecné)
vnútroštátne
súdy
sú
povinné
neuplatniť
sporný
zákon,
mohol
by
predkladajúci
vnútroštátny
súd
vyhlásiť
tento
zákon
za
protiústavný.
Práve
preto
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd v otázke
2
usiluje
zistiť,
či
vnútroštátny
súd
musí
vylúčiť
uplatnenie
ustanovení
vnútroštátneho
zákona
prijatého v rozpore s procesnými
ustanoveniami
práva
EÚ.
B.      Prvá otázka
26.      Prvou
otázkou
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd v podstate
usiluje
zistiť,
či v situácii
patriacej
do
„oblastí
pôsobnosti“
ECB
sa
má
článok 127
ods. 4 ZFEÚ a článok 4
rozhodnutia
98/415
vykladať
tak,
že
povinnosť
poradiť
sa s ECB
ohľadom
návrhu
legislatívneho
ustanovenia
podľa
týchto
ustanovení
je
splnená v situácii,
keď
parlament
členského
štátu
prijme
zákon
pred
získaním
stanoviska
ECB,
pokiaľ
existuje
vnútroštátny
postup,
podľa
ktorého
môže
byť
daný
zákon
predmetom
druhého
preskúmania v parlamente,
skôr
než
je
vyhlásený a nadobudne
účinnosť.
27.      Aby
som
Súdnemu
dvoru
mohol
poskytnúť
návrh
na
odpoveď
na
túto
otázku,
rád
by
som
najprv
vysvetlil
postup
konzultácií s ECB
vo
vnútroštátnych
legislatívnych
konaniach a následne
preskúmam,
či
bol
tento
postup v prejednávanej
veci
dodržaný.
1.      Povinnosť poradiť sa s ECB podľa inter alia článku 127 ods. 4 ZFEÚ
28.      ECB
je
jednou
zo
siedmich
inštitúcií
Európskej
únie(7) a hlavné
ustanovenia,
ktoré
sa
jej
týkajú,
sa
nachádzajú v Zmluve o FEÚ a v Štatúte
ESCB a ECB.
Na
tento
účel
článok 127
ods. 1 ZFEÚ
stanovuje,
že
hlavným
cieľom
ESCB
je
udržať
cenovú
stabilitu a že
bez
toho,
aby
bol
tento
cieľ
dotknutý,
ESCB
podporuje
všeobecné
hospodárske
politiky v Únii
so
zámerom
prispieť k dosiahnutiu
cieľov
Únie,
ako
sú
vymedzené v článku 3 ZEÚ. V článku 127
ods. 2 ZFEÚ
sa
uvádza,
že
základnými
úlohami
ESCB
je:
definovať a uskutočňovať
menovú
politiku
Únie,
riadiť
devízové
operácie,(8) udržiavať a spravovať
oficiálne
devízové
rezervy
členských
štátov a podporovať
plynulé
fungovanie
platobných
systémov.
29.      Tri
ustanovenia
primárneho
práva,
ktoré
majú
takmer
totožné
znenie(9),
upravujú
povinnosť
poradiť
sa s ECB o navrhovaných
aktoch
Únie a vnútroštátnych
návrhov
právnych
predpisov:
článok 127
ods. 4 ZFEÚ,
článok 4
Štatútu
ESCB a ECB a článok 282
ods. 5 ZFEÚ.
Okrem
toho
ustanovenie
sekundárneho
práva
stanovuje
ďalšie
podrobnosti o uvedenom
konzultačnom
postupe:
článok 4
rozhodnutia
98/415.
a)      Článok 127 ods. 4 ZFEÚ: všeobecný postup a odôvodnenie
30.      Článok 127
ods. 4 ZFEÚ
stanovuje
povinnosť(10) poradiť
sa s ECB
pri
všetkých
návrhoch
aktov
Únie(11) a zo
strany
vnútroštátnych
orgánov
pri
návrhoch
právnych
predpisov(12) v oblasti
jej
pôsobnosti.
Pokiaľ
ide
špecificky o konzultácie
zo
strany
vnútroštátnych
orgánov,
toto
ustanovenie
stanovuje,
že
sa
musia
uskutočniť v medziach a za
podmienok
stanovených
Radou v súlade s postupom
podľa
článku 129
ods. 4 ZFEÚ.
Článok 4
Štatútu
ESCB a ECB,
nazvaný
„Poradné
funkcie“,
má
rovnaké
znenie
ako
článok 127
ods. 4 ZFEÚ.
Podobne
článok 282
ods. 5 ZFEÚ
stanovuje,
že v oblastiach
jej pôsobnosti
sa s ECB
uskutočnia
konzultácie o všetkých
navrhovaných
aktoch
Únie,
ako
aj o všetkých
návrhoch
právnych
predpisov
na
vnútroštátnej
úrovni, a môže
predkladať
stanoviská. V tejto
súvislosti
to
chápem
tak,
že
článok 282
ods. 5 ZFEÚ
má
len
deklaratórnu
povahu,
keďže
toto
ustanovenie
len
opakuje,
hoci
nedokonalým
spôsobom,(13) to,
čo
už
stanovuje
článok 127
ods. 4 ZFEÚ.(14) V dôsledku
toho,
pokiaľ
ide o primárne
právo,
budem
odteraz
odkazovať
len
na
článok 127
ods. 4 ZFEÚ.
31.      Dôvod
povinnej
konzultácie
zo
strany
inštitúcií
EÚ
aj
vnútroštátnych
orgánov
je
dvojaký:
má
zabezpečiť,
(i)
aby
boli
odborné
znalosti
ECB
zohľadnené v relevantných
právnych
predpisoch
EÚ a vnútroštátnych
právnych
predpisoch a (ii)
aby
bola
ECB v počiatočnej
fáze
informovaná o akýchkoľvek
zmenách
právnej
situácie,
ktoré
sa
jej
týkajú.(15) Normotvorca
má
prospech z vysokého
stupňa
odbornosti
ECB,(16) čo
slúži
na
zlepšenie
kvality
právnych
predpisov
ako
celku.(17)
32.      Okrem
toho a v širšom
kontexte
to
zároveň
chápem
tak,
že z článku 127
ods. 4 ZFEÚ
vyplýva,
že
slúži
na
ochranu
výsad a právomocí
ECB.
ECB
musí
mať
také
postavenie,
aby
mohla
zabezpečiť,
že
jej
právomoci
nebudú
ohrozené.
Práve z tohto
dôvodu
má
ECB
skutočné
právo
byť
konzultovaná,
ktorého
dôsledkom
je
povinnosť
EÚe a vnútroštátneho
zákonodarcu
poradiť
sa s ňou.
33.      Na
základe
článku 127
ods. 4
druhej
zarážky
ZFEÚ
Rada
rozhodnutím
stanovuje
medze a podmienky
práva
ECB
byť
konzultovaná.
b)      Rozhodnutie 98/415: podrobnosti o postupe
34.      Pokiaľ
ide o postup,
ktorý
treba
dodržať,
rozhodnutie
98/415
stanovuje
toto.
35.      Po
prvé,
keďže
členské
štáty
majú
všeobecnú
povinnosť
zabezpečiť
účinné
dodržiavanie
rozhodnutia
98/415,
zabezpečia,
aby
sa
príslušný
orgán v príslušnej
etape
poradil s ECB,
čím
sa
umožní
orgánu
podávajúcemu
návrh
legislatívneho
ustanovenia
vziať
do
úvahy
stanovisko
ECB,
skôr
než
rozhodne z vecného
hľadiska. O stanovisku
ECB
musí
byť
informovaný
prijímajúci
orgán,
ak
nie
je
orgánom,
ktorý
pripravil
príslušné
legislatívne
ustanovenia.(18)
36.      V tejto
súvislosti
chcem
poukázať
na
to,
že
rozhodnutie
98/415
jasne
rozlišuje
medzi
orgánom,
ktorý
iniciuje
návrh
legislatívneho
ustanovenia, a orgánom,
ktorý
legislatívne
ustanovenie
prijíma.
Takéto
rozlíšenie
je v súlade s logikou
každého
(vnútroštátneho)
legislatívneho
postupu.
Hoci
je
samozrejmé,
že
všeobecná
organizácia
legislatívnych
postupov v kontexte
rozhodnutia
sa
riadi
vnútroštátnym
ústavným
právom a vnútroštátne
postupy
sa
môžu
výrazne
líšiť,
dá
sa
povedať,
že
vždy
sa
rozlišuje
medzi
navrhujúcim a prijímajúcim
orgánom. V skutočnosti
je
typické,
že
právne
systémy v určitej
forme
rozlišujú
medzi
orgánom
navrhujúcim(19) a orgánom
prijímajúcim(20) právny
predpis.(21)
37.      Z článku 4
rozhodnutia
98/415
vyvodzujem,
že
porada s ECB
má
prebehnúť v najskoršej
možnej
fáze
legislatívneho
konania,
t. j. v čase,
keď
orgán
iniciujúci
návrh
právneho
predpisu
vypracoval
prvý
návrh,
ktorý
je
následne
postúpený
orgánu
prijímajúcemu
právny
predpis,
zvyčajne
na
prvé
čítanie.
Vďaka
tomu
môže
ECB
pomocou
svojho
stanoviska
zmysluplne
ovplyvniť
vnútroštátny
legislatívny
proces.
38.      Po
druhé
ECB
okamžite
po
prijatí
akéhokoľvek
návrhu
právneho
prepisu
upovedomí
dotknutý
orgán,
či
podľa
jej
názoru
patrí
takéto
ustanovenie
do
jej
právomoci.(22)
39.      Po
tretie
orgány
členských
štátov,
ktoré
pripravujú
legislatívne
ustanovenie,
môžu,
ak
to
považujú
za
potrebné,
určiť
ECB
lehotu
na
predloženie
stanoviska,
ktorá
nemôže
byť
kratšia
ako
jeden
mesiac
odo
dňa,
keď
prezident
ECB
prijme
oznámenie v tejto
veci.(23) V prípade
mimoriadnej
naliehavosti
sa
môže
časová
lehota
skrátiť,
pričom v tomto
prípade
orgán
žiadajúci o konzultáciu
uvedie
príčiny
tejto
naliehavosti.(24) ECB
môže
včas
požiadať o predĺženie
lehoty
až o štyri
týždne,
pričom
túto
požiadavku
nemá
orgán
žiadajúci o konzultáciu
bezdôvodne
odmietnuť.(25) Po
uplynutí
lehoty
neposkytnutie
stanoviska
nebráni
ďalšej
činnosti
vnútroštátneho
orgánu
žiadajúceho o konzultáciu;
pokiaľ
by
bolo
stanovisko
ECB
prijaté
po
lehote,
členské
štáty
napriek
tomu
zabezpečia,
aby
sa s ním
vnútroštátne
orgány
oboznámili.(26)
c)      „Oblasti pôsobnosti“ ECB
40.      Ako
som
preukázal,
povinnosť
poradiť
sa s ECB
teda
vzniká v dôsledku
predmetu
právneho
predpisu.
Východiskom
na
vymedzenie
„oblastí
pôsobnosti“
ECB
je
článok 127
ods. 1 a 2 ZFEÚ,
ako
aj
články 3
až
12
Štatútu
ESCB a ECB.
Podľa
článku 127
ods. 1 ZFEÚ
je
„hlavným
cieľom“
ESCB
udržať
cenovú
stabilitu.
Bez
toho,
aby
bol
tento
cieľ
dotknutý,
ESCB
podporuje
všeobecné
hospodárske
politiky
Únie.
Článok 127
ods. 2 ZFEÚ
definuje
„základné
úlohy“
ESCB, a to
definovať a uskutočňovať
menovú
politiku
Únie,
riadiť
devízové
operácie,
udržiavať a spravovať
oficiálne
devízové
rezervy
členských
štátov a podporovať
plynulé
fungovanie
platobných
systémov.
41.      Navyše
článok 2
ods. 1
rozhodnutia
98/415
definuje
oblasti
pôsobnosti
ECB
ako
najmä
menové
záležitosti
(prvá
zarážka),
platobné
prostriedky
(druhá
zarážka),
vnútroštátne
centrálne
banky
(tretia
zarážka),
zber,
spracovanie a poskytovanie
štatistických
údajov o mene,
financiách,
bankách,
platobných
systémoch a platobnej
bilancii
(štvrtá
zarážka),
platobné a zúčtovacie
systémy
(piata
zarážka) a pravidlá
platné
pre
finančné
inštitúcie,
pokiaľ
podstatne
ovplyvňujú
stabilitu
finančných
inštitúcií a trhov
(šiesta
zarážka).
2.      Prejednávaná vec: povinnosť poradiť sa s ECB nie je splnená
42.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
bude
musieť
uplatniť
navrhovaný
výklad
dotknutých
legislatívnych
ustanovení
na
vec,
ktorú
prejednáva.
Na
základe
informácií
uvedených v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania a počas
konania
na
Súdnom
dvore
však
môžem
bez
rizika
usmerniť
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pri
tejto
činnosti
na
základe
nasledujúcich
predpokladov.
43.      Po
prvé
treba
zdôrazniť,
že
otázka,
či § 8.4
lotyšského
zákona o ochrane
práv
spotrebiteľov
patrí
do
oblastí
pôsobnosti
ECB,
vo
vnútroštátnom
konaní
nie
je
sporná.
Lotyšský
parlament
nespochybňuje,
že
mal
povinnosť
poradiť
sa s ECB.(27)
44.      Po
druhé
na
pojednávaní
inter alia lotyšská
vláda
výslovne
vysvetlila,
že
podľa
lotyšského
ústavného
práva
je
rozpočtový
výbor
orgánom
pripravujúcim
legislatívne
ustanovenia
podľa
článku 3
ods. 1
rozhodnutia
98/415.
45.      Po
tretie
tento
rozpočtový
výbor
nedodržal
článok 4
rozhodnutia
98/415,
ktorý
zaväzuje
členské
štáty
prijať
opatrenia
potrebné
na
zabezpečenie
účinného
dodržiavania
tohto
rozhodnutia.
Rozpočtový
výbor
totiž v rozpore s článkom 4
druhou
vetou
rozhodnutia
98/415
nezabezpečil,
„aby
sa v príslušnej
etape o návrhu s ECB
poradil,
čím
sa
umožní
orgánu
podávajúcemu
návrh
právneho
prepisu,
vziať
do
úvahy
stanovisko
ECB
skôr
než
rozhodne o materiáli“.
Rozpočtový
výbor
nestanovil
ani
lehotu
na
predloženie
stanoviska
ECB,
čím
nedosiahol
súlad s duchom
článku 3
rozhodnutia
98/415.
46.      Môžem
teda v tejto
fáze
konštatovať,
že
rozpočtový
výbor
nedodržal
článok 4
rozhodnutia
98/415.
47.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa v podstate
pýta,
či
je
takéto
porušenie
irelevantné
alebo
či
ho
možno
napraviť v takej
situácii,
aká
je
predmetom
prejednávanej
veci,
teda
ak
existuje
postup,
podľa
ktorého
môže
byť
tento
zákon
predmetom
druhého
preskúmania v parlamente
pred
jeho
vyhlásením a nadobudnutím
účinnosti.
Podobne
lotyšská
vláda
tvrdí,
že
povinnosť
poradiť
sa s ECB
bola
splnená,
keďže
prezident
mohol
rozhodnúť o vrátení
zákona,
ale
neurobil
to.
48.      Rád
by
som
pripomenul,
že
podľa
lotyšského
ústavného
práva
môže
prezident,
ktorý
formálne
vyhlasuje
zákony
na
základe
ich
prijatia v parlamente,
aby
nadobudli
účinnosť,
do
10
dní
od
prijatia
zákona
lotyšským
parlamentom
požiadať
odôvodneným
listom
zaslaným
predsedovi
parlamentu,
aby
bol
príslušný
zákon
druhýkrát
preskúmaný.
Ak
však
lotyšský
parlament
zákon
nezmení,
prezident
nemôže
vzniesť
námietky
druhýkrát.(28)
49.      Tvrdím,
že
in
abstracto nemôže
opísané
ústavné
ustanovenie
napraviť
porušenie
povinnosti
poradiť
sa s ECB
počas
legislatívneho
procesu.
Článok 127
ods. 4 ZFEÚ
ukladá
vnútroštátnym
orgánom
povinnosť
poradiť
sa s ECB
pri
všetkých
návrhoch
právnych
predpisov v oblasti
jej
pôsobnosti.
Vyššie
som
uviedol,
že k porade
musí
dôjsť v najskoršej
možnej
fáze,
teda
keď
je
návrh
prvýkrát
predložený
lotyšským
parlamentu.
Ale
aj
pri
menej
prísnom
výklade
článku 127
ods. 4 ZFEÚ
považujem
za
nemožné,
aby
zákonné
ustanovenie
po
konečnom
prijatí v lotyšskom
parlamente
stále
predstavovalo
návrh.
Inými
slovami,
keď
predpis,
obrazne
povedané,
opustí
parlament,
aby
ho
prezident
vyhlásil,
zákon
už
nie
je
„návrhom
právneho
predpisu“ v zmysle
článku 127
ods. 4
druhej
zarážky
ZFEÚ a článku 1
rozhodnutia
98/415.
Ak
nedošlo k porade s ECB
do
momentu,
keď
lotyšský
parlament
prijal
zákon,
tieto
ustanovenia
boli
porušené.
50.      Podľa
môjho
chápania
už
nejde o „návrh“,
keď
je
zákon
formálne
prijatý
príslušným
zákonodarcom,
aj
keď
ešte
nemusí
byť
vyhlásený
alebo
účinný. Z článku 64
lotyšskej
Ústavy(29) vyvodzujem,
že
zákonodarcom
je
lotyšský
parlament,
nie
prezident.
51.      Z toho
tiež
vyplýva,
že
in
concreto v prejednávanej
veci
článok 127
ods. 4 ZFEÚ a rozhodnutie
98/415
neboli
dodržané.
Je
potrebné
pripomenúť,
že
lotyšský
parlament,
ktorý
návrh
zákona
zaslal
ECB
až
30. novembra
2023
pred
jeho
tretím a záverečným
čítaním a bez
toho,
aby
čakal
na
stanovisko
ECB,
prijal
sporný
zákon v treťom
čítaní.
Následne
zákon
poslal
prezidentovi
na
vyhlásenie.
Skutočnosť,
že
po
prijatí
stanoviska
ECB
11. decembra
2023
parlamentný
rozpočtový
výbor
diskutoval o tomto
stanovisku,
na
tomto
závere
nič
nemení.
Dokazuje
to
totiž,
že
(orgán)
samotného
parlamentu – a nie
prezident – znovu
preskúmal
už
prijatý
predpis.
Netreba
ani
veľkú
predstavivosť,
aby
sme
predpokladali,
že
pokiaľ
ide o časový
harmonogram,
lotyšský
parlament
bol
pod
silným
tlakom,
pretože
chcel,
aby
zákon
nadobudol
účinnosť
do
konca
roka
2023.
3.      Navrhovaná odpoveď na prvú otázku
52.      Procesné
pravidlá
čerpajú
svoju
legitímnosť z prísneho
uplatňovania.
To v konečnom
dôsledku
slúži
právnej
istote a vo
všeobecnosti
právnemu
štátu.
Na
základe
týchto
úvah
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
rozhodol,
že v prejednávanej
veci
došlo k porušeniu
sporných
procesných
ustanovení.
53.      Moja
navrhovaná
odpoveď
na
prvú
otázku
teda
znie,
že
článok 127
ods. 4 ZFEÚ a článok 4
rozhodnutia
98/415
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že v situácii,
ktorá
patrí
do
„oblasti
pôsobnosti“
ECB,
povinnosť
poradiť
sa s ECB o návrhu
právneho
predpisu
podľa
týchto
ustanovení
nie
je
splnená v situácii,
keď
parlament
členského
štátu
prijme
zákon
pred
prijatím
stanoviska
ECB,
pričom
existuje
vnútroštátny
postup,
podľa
ktorého
môže
byť
sporný
zákon
predmetom
druhého
preskúmania v parlamente
pred
jeho
vyhlásením a nadobudnutím
účinnosti.
C.      Druhá otázka
54.      Druhou
otázkou
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd v podstate
usiluje
zistiť,
či
článok 127
ods. 4 ZFEÚ a článok 4
rozhodnutia
98/415
treba
vykladať v tom
zmysle,
že
vnútroštátny
súd
musí
neuplatniť
ustanovenia
vnútroštátneho
zákona
prijatého v rozpore s týmito
ustanoveniami.
55.      Druhá
otázka
sa
teda
zaoberá
dôsledkami
porušenia
procesnej
požiadavky,
ktorou
je
povinnosť
poradiť
sa s ECB
pred
prijatím
vnútroštátneho
zákona
uvedená v článku 127
ods. 4 ZFEÚ a v článkoch 3 a 4
rozhodnutia
98/415.
56.      Hlavnou
zvláštnosťou
postupu
podľa
článku 127
ods. 4 ZFEÚ
je
zapojenie
inštitúcie
EÚ
do
vnútroštátneho
legislatívneho
procesu.
Preto,
ako
ukážem,
doterajšia
judikatúra
môže
poskytnúť
len
čiastočné
usmernenie.
Podľa
mňa
bude
na
Súdnom
dvore,
aby
prišiel s novým
riešením v prejednávanej
veci.
1.      Doterajšia judikatúra
57.      Rád
by
som
po
prvé
stručne
pripomenul
judikatúru
týkajúcu
sa
porušovania
práva
na
konzultáciu
inštitúciou
EÚ v rámci
postupu
EÚ, a potom
sa
budem
po
druhé
zaoberať
klasickou
judikatúrou
Súdneho
dvora,
ktorá
sa
týka
právnych
dôsledkov
vyplývajúcich z nedodržania
formálnych
požiadaviek,
ktoré
stanovuje
právo
EÚ,
ako
je
oznámenie,
členskými
štátmi.
a)      Keď inštitúcia EÚ koná v rozpore s procesným ustanovením
58.      Hlavnou
právnou
otázkou,
ktorá
vzniká,
je
dôsledok
neporadenia
sa s Európskym
parlamentom v legislatívnom
procese
EÚ.
Najdôležitejšími
rozsudkami
sú v tomto
smere
tzv.
„rozsudky o izoglukóze“:(30) rozsudky
Súdneho
dvora
Roquette Frères a Maizena.(31) Boli
vydané
počas
prvého
legislatívneho
obdobia, v ktorom
bol
parlament
priamo
volený, a teda v čase,
keď
jeho
účasť
na
rozhodovacom
procese
EÚ
bola
obmedzená
na
právo
na
konzultáciu.(32)
59.      V uvedenej
veci
Rada
prijala
nariadenie
meniace
organizáciu
spoločného
trhu s izoglukózou,
pričom
nepočkala
na
stanovisko
Európskeho
parlamentu,
hoci
bola
potrebná
konzultácia
podľa
vtedajšieho
článku 43
ods. 2
EHS.(33) Toto
opatrenie
napadla
spoločnosť
SA
Roquette Frères,
francúzsky
výrobca
izoglukózy,
ktorý
bol
priamo
dotknutý
nariadením
stanovujúcim
výrobnú
kvótu.
60.      Vo
svojom
zásadnom
rozsudku
Súdny
dvor
zrušil
nariadenie a rozhodol,
že
porada s Parlamentom,
pokiaľ
je
predpísaná
Zmluvou,
je
prostriedkom,
ktorý
Parlamentu
umožňuje
aktívne
sa
zúčastňovať
na
legislatívnom
procese
EÚ.(34) Táto
právomoc
je
základným
prvkom
inštitucionálnej
rovnováhy
požadovanej
Zmluvou.(35)
61.      Porada s Parlamentom
predstavuje
„podstatnú
formálnu
náležitosť“(36) v zmysle
terajšieho
článku 263
druhého
odseku
ZFEÚ,
„ktorej
nedodržanie
spôsobuje
neplatnosť
daného
aktu“.(37) Stojí
za
zmienku,
že
Súdny
dvor
ďalej
výslovne
uviedol,
že
„dodržiavanie
tejto
požiadavky
si
vyžaduje,
aby
Parlament
vyjadril
svoj
názor“,(38) a že
„táto
požiadavka
nie
je
splnená,
ak
Rada
len
jednoducho
požiada o stanovisko“,(39) pokiaľ
Parlament
následne
nevydá
stanovisko.
Táto
formulácia
odmieta
čisto
formálne
chápanie
požiadavky
na
konzultáciu a bráni
Rade
považovať
obyčajnú
žiadosť
za
dostatočné
splnenie
požiadavky,
pokiaľ
Parlament v skutočnosti
nevydal
stanovisko.
62.      V dôsledku
toho
Súdny
dvor
zrušil
sporné
nariadenie.
63.      Z rozsudku
teda
možno
vyvodiť,
že
Súdny
dvor
odmietol
vykonať
ex
post
posúdenie
otázky,
či
by
účasť
Parlamentu
zmenila
vecný
obsah
opatrenia
prijatého
Radou.
Kľúčové
bolo
to,
že
Parlament
nebol
konzultovaný,
nie
to,
že
jeho
stanovisko
by
aj
tak
nebolo
záväzné.
64.      V následnej
judikatúre
Súdny
dvor
ustálene
potvrdzoval
rozsudok
Roquette Frères.
Zároveň
zdôraznil,
že
na
medziinštitucionálny dialóg,
na
ktorom
je
založený
najmä
konzultačný
postup,
sa
vzťahujú
rovnaké
vzájomné
povinnosti
lojálnej
spolupráce
ako
tie,
ktorými
sa
riadia
vzťahy
medzi
členskými
štátmi a inštitúciami
EÚ.(40) Takže v situácii,
keď
Rada
požiadala o stanovisko
Parlamentu,
konkrétne v naliehavom
konaní,(41) a Parlament
neodpovedal
na
žiadosť o konzultáciu v primeranom
čase,
pričom
najprv
rozhodol o vrátení
návrhu
výboru, a potom
odročil
konečné
hlasovanie v pléne,
Súdny
dvor
rozhodol,
že
Parlament
porušil
povinnosť
inštitucionálnej
spolupráce, a preto
nemohol
tvrdiť,
že
Rada
prijala
opatrenie
bez
toho,
aby
počkala
na
jeho
stanovisko.(42) V dôsledku
toho
zamietol
žalobu
podanú
Parlamentom.(43)
65.      Nakoniec
by
som
rád
zdôraznil,
že
pokiaľ
viem,
Súdny
dvor
zrušil
opatrenia
len v súvislosti s právom
Parlamentu
na
konzultáciu.
Je
pravda,
že v Zmluve o FEÚ
sú
aj
ustanovenia o povinnej
porade s inými
inštitúciami
alebo
orgánmi v oblastiach
ich
odbornosti a pôsobnosti,
medzi
ktoré
patrí
Dvor
audítorov,(44) Európsky
hospodársky a sociálny
výbor(45) alebo
Výbor
regiónov.(46) Doterajšia
judikatúra
však
naznačuje
len
obiter dictum Súdneho
dvora,
ktoré
potvrdzuje,
že
terajší
článok 156 ZFEÚ(47) ukladá
Komisii
povinnosť
poradiť
sa s Európskym
hospodárskym a sociálnym
výborom.(48)
66.      Aby
som
zhrnul
túto
pasáž,
keď
Parlament
nebol
konzultovaný,
hoci
mal
byť,
Súdny
dvor
zrušil
dotknuté
opatrenie
pre
porušenie
podstatnej
formálnej
náležitosti
podľa
článku 263
druhého
odseku ZFEÚ.
b)      Keď vnútroštátny orgán koná v rozpore s procesným ustanovením
67.      Čo
sa
však
stane,
keď
vnútroštátne
orgány
konajú v rozpore s procesným
ustanovením
EÚ?
Aké
sú
dôsledky?
Sú k dispozícii
prostriedky
nápravy?
1)      Vec C‑380/87, Enichem Base
68.      Spor
vznikol,
keď
starosta
obce
prijal
rozhodnutie,
ktorým
zakázal
používanie
nekompostovateľných
plastových
vreciek
vo
svojej
obci.
Enichem Base
toto
rozhodnutie
napadla,
pričom
tvrdila,
že
miestny
predpis
porušuje
ustanovenia
vtedy
účinnej
smernice
EHS,
ktoré
požadovali,
aby
členské
štáty
informovali
Komisiu o návrhu
pravidiel v oblasti
likvidácie
odpadu.
69.      Súdny
dvor
rozhodol,
že
príslušné
ustanovenie
smernice
požadovalo,
aby
členské
štáty
informovali
Komisiu o akýchkoľvek
návrhoch
predpisov
pred
ich
prijatím.(49) Cieľom
tejto
požiadavky
bolo
zabezpečiť,
aby
Komisia
bola
informovaná o všetkých
plánovaných
vnútroštátnych
opatreniach v oblasti
likvidácie
odpadu,
aby
mohla
zvážiť
potrebu
harmonizácie
alebo
preskúmať,
či
sú
návrhy
predpisov v súlade s právom
EÚ.(50) Súdny
dvor
však
ďalej
konštatoval,
že
„ani
znenie,
ani
účel
daného
ustanovenia
neposkytuje
oporu
pre
názor,
že
nesplnenie
povinnosti
členských
štátov
poskytnúť
predbežné
oznámenie
samo
osebe
robí
prijaté
pravidlá
nezákonnými“.(51)
2)      CIA Security International
70.      Rozsudok
CIA
Security International(52) sa
týkal
belgického
kráľovského
nariadenia,
ktoré
stanovilo
systém
schvaľovania
poplašných
systémov a subjektov,
ktoré
ich
inštalujú.
Toto
nariadenie
bolo
„technickým
predpisom“ v zmysle
smernice
83/189(53) a Belgické
kráľovstvo
neoznámilo
návrh
Komisii a nedodržalo
dobu
pozastavenia. V článkoch 8 a 9
smernice
83/189
sa
vyžadovalo,
aby
členské
štáty
oznámili
Komisii
návrhy
technických
predpisov
pred
ich
prijatím,
až
na
určité
výnimky, a aby
odložili
ich
prijatie o šesť
mesiacov,
ak
bolo
do
troch
mesiacov
vydané
podrobné
stanovisko,
alebo o dvanásť
mesiacov,
ak
Komisia
oznámila
návrh
na
harmonizáciu.
Otázkou
bolo,
či
súkromný
subjekt
môže
namietať
toto
nesplnenie
povinnosti v súdnom
konaní a aké
sú
dôsledky
pre
neoznámené
opatrenie.
71.      Aby
Súdny
dvor
mohol
odpovedať
na
túto
otázku,
vykonal
analýzu v dvoch
krokoch:
ako
prvý
krok
najprv
uviedol,
že
články 8 a 9
smernice
83/189
predpisujú
členským
štátom
presnú
povinnosť
oznámiť
návrh
technických
predpisov
pred
ich
prijatím.
Konštatoval,
že
„pretože
sú
tieto
články
nepodmienené a dostatočne
presné,
jednotlivci
sa
ich
môžu
dovolávať
pred
vnútroštátnymi
súdmi“.(54)
72.      Po
druhé
Súdny
dvor
rozhodol,
že
„treba
ešte
preskúmať
právne
dôsledky,
ktoré
treba
vyvodiť z toho,
že
členské
štáty
nesplnili
svoju
oznamovaciu
povinnosť, a presnejšie,
či
sa
smernica
83/189
musí
vykladať v tom
zmysle,
že
nesplnenie
oznamovacej
povinnosti,
čo
vytvára
vadu
konania
pri
prijímaní
predmetných
technických
predpisov,
spôsobuje
neuplatniteľnosť
týchto
technických
predpisov v tom
zmysle,
že
nemôžu
byť
použité
voči
jednotlivcom“.(55)
73.      V tejto
fáze
chcem
poukázať
na
to,
že
dôležitým
slovom
je
„či“.
74.      Súdny
dvor
následne
zamietol
tvrdenie,
že
smernica
83/189
upravuje
výlučne
vzťahy
medzi
členskými
štátmi a Komisiou,
že
sa
obmedzuje
na
vytvorenie
procesných
povinností,
ktoré
musia
členské
štáty
dodržať
pri
prijímaní
technických
predpisov,
pričom
ich
právomoc
prijímať
predmetné
predpisy
po
uplynutí
lehoty
pozastavenia
nie
je
spochybnená, a že
neobsahuje
nijaké
výslovné
ustanovenie
súvisiace s prípadnými
postihmi
za
nerešpektovanie
uvedených
procesných
povinností.(56)
75.      Súdny
dvor
poukázal
na
to,
že
takéto
výslovné
ustanovenie
súvisiace s takými
účinkami
nie
je
potrebné a že
„je
nesporné,
že
cieľom
smernice
je
ochrana
voľného
pohybu
tovarov
prostredníctvom
preventívnej
kontroly a že
oznamovacia
povinnosť
predstavuje
hlavný
prostriedok
realizácie
tejto
kontroly
Spoločenstva.
Účinnosť
tejto
kontroly
bude
väčšia,
ak
sa
smernica
bude
vykladať v tom
zmysle,
že
porušenie
oznamovacej
povinnosti
je
podstatnou
procesnou
vadou,
ktorá
spôsobuje
neuplatniteľnosť
predmetných
technických
predpisov
na
jednotlivcov.“(57)
76.      Súdny
dvor
ďalej
odlíšil
prejednávanú
vec
od
rozsudku
vo
veci
Enichem Base,
pričom
konštatoval,
že
jeho
výklad
je
„v súlade“(58) s predchádzajúcim
rozsudkom, a potom
dospel k záveru,
že
vnútroštátny
technický
predpis,
ktorý
mal
byť
oznámený,
ale
nebol,
je
neuplatniteľný a nevykonateľný
voči
jednotlivcom.(59)
77.      Následná
judikatúra
ustálene
opakuje,
že
neoznámenie
(alebo
nedodržanie
doby
pozastavenia)
je
podstatnou
procesnou
vadou,
ktorá
má
za
následok
neuplatniteľnosť
vnútroštátneho
technického
predpisu
na
jednotlivcov.(60)
78.      V tomto
bode
by
som
sa
pre
jasnosť v terminológii
rád
venoval
problematike
„priameho
účinku“.
Práve
opísaná
judikatúra
má
svoj
pôvod v otázke,
za
akých
okolností
ustanovenia
smernice,
teda
aktu
sekundárneho
práva,(61) ktoré
obsahujú
povinnosti
pre
členské
štáty,  môžu
vyvolávať
priamy
účinok s horizontálnymi
dôsledkami,
teda v spore
medzi
dvoma
súkromnými
stranami.(62) Okrem
toho
Súdny
dvor
výslovne
vysvetlil,
že
priamy
účinok
je
predpokladom
pre
povinnosť
vnútroštátnych
súdov
vylúčiť
uplatnenie
ustanovení,
ktoré
sú v rozpore s právom
EÚ.(63)
79.      Súdny
dvor
tiež
vysvetlil,
že v prípade
vertikálneho
sporu
medzi
hospodárskym
subjektom a členským
štátom
sa
jednotlivec
môže
odvolávať
na
právo
EÚ s cieľom
vylúčiť
uplatnenie
vnútroštátneho
opatrenia.(64) Chápem
to
ako
potvrdenie
faktu,
že
nepoužiteľnosť
vnútroštátneho
ustanovenia
je
dôsledkom
procesnej
vady
(v tomto
prípade
neoznámenia), a nie
povahy
sporu
(medzi
jednotlivcami
alebo
medzi
orgánom a jednotlivcom). V dôsledku
toho
povaha
sporu
(ústavné
preskúmanie)
nie
je v prejednávanej
veci
rozhodujúcim
faktorom.
80.      Nakoniec,
hoci
analýza v týchto
návrhoch
sa
zameriava
na
decentralizované
uplatňovanie a presadzovanie
práva
EÚ,
pre
úplnosť
treba
pripomenúť,
že
Komisia(65) alebo
členský
štát(66) má
zjavnú
možnosť
začať
konanie o nesplnení
povinnosti
proti
členskému
štátu,
do
ktorého
patrí
vnútroštátny
orgán,
ktorý
údajne
porušil
procesné
ustanovenie.
Tieto
návrhy
nie
sú
vhodným
miestom
na
pripomenutie
všetkých
známych
čŕt
konania o nesplnení
povinnosti.
Stačí
spomenúť,
že
Komisia
má
takmer
neobmedzenú
voľnosť
pri
rozhodovaní o začatí
alebo
pokračovaní
konania, a to
tak v štádiu
pred
začatím
konania,
ako
aj v štádiu
súdneho
sporu, a že
ak
Komisia
nakoniec
uspeje,
existuje
deklaratórny
rozsudok
Súdneho
dvora,
ktorý
zaväzuje
členský
štát k náprave.
Ide o ústavné
konanie,
ktoré
sa
týka
verejnoprávnych
subjektov a v ktorom
nie
sú
priamo
dotknuté
práva
jednotlivcov
alebo
iných
súkromných
osôb.
2.      Prejednávaná vec: existuje povinnosť neuplatňovať sporný zákon?
a)      Tvrdenia v prospech
81.      ECB a SEB
banka v podstate
navrhujú,
aby
sa
na
prejednávanú
vec
uplatnil
rozsudok
CIA
Security International.
82.      ECB
tvrdí,
že
skutočnosť,
že
vnútroštátne
orgány
sa s ňou
neporadili o návrhoch
predpisov v oblastiach
jej
pôsobnosti,
ako
si
vyžaduje
článok 127
ods. 4 ZFEÚ a článok 4
rozhodnutia
98/415,
predstavuje
podstatnú
procesnú
vadu, v dôsledku
ktorej
sú
tieto
vnútroštátne
ustanovenia
nepoužiteľné.
Toto
porušenie
pokladá
za
„podstatnú
procesnú
vadu“ v zmysle
judikatúry
Súdneho
dvora, v dôsledku
ktorej
sú
vnútroštátne
ustanovenia
nepoužiteľné
voči
jednotlivcom.(67) V tejto
súvislosti
ECB
uvádza
paralelu s rozsudkom
CIA
Security International,
kde
neoznámenie
zákonov
Komisii(68) vedie k neuplatniteľnosti
týchto
zákonov.
ECB
tvrdí,
že
porada s ECB,
keďže
ide o povinnosť
stanovenú v Zmluve,
musí
mať
ešte
silnejšie
účinky
než
povinnosť
oznamovať
technické
predpisy.
ECB
sa
najmä
domnieva,
že
povinnosť
poradiť
sa
spĺňa
kritérium
„podstatnej
formálnej
náležitosti“,
lebo
poskytuje
záruky
obozretnosti,
umožňuje
odborným
znalostiam
ECB
ovplyvňovať
obsah a zvyšuje
kvalitu
právnych
predpisov v menových a bankových
záležitostiach. V širšom
meradle
ECB
poukazuje
na
zásadu
lojálnej
spolupráce
podľa
článku 4
ods. 3 ZEÚ v tom
zmysle,
že
navrhovaný
výklad
rešpektuje
výlučnú
právomoc
Európskej
únie v oblasti
menovej
politiky a zabraňuje
opatreniam
oslabujúcim
funkcie
ECB
alebo
systémovú
finančnú
stabilitu.
83.      SEB
banka
podobne
tvrdí,
že
porušenie
povinnosti
poradiť
sa
podľa
článku 127
ods. 4 ZFEÚ a článku 4
rozhodnutia
98/415
predstavuje
podstatnú
procesnú
vadu, v dôsledku
ktorej
sú
lotyšské
vnútroštátne
ustanovenia
neuplatniteľné. V tejto
súvislosti
SEB
banka
poukazuje
aj
na
rozsudok
CIA
Security International a tiež
zdôrazňuje
význam
zásady
lojálnej
spolupráce
podľa
článku 4
ods. 3 ZEÚ.
84.      Ďalej
sa
najmä v právnej
náuke
tvrdí,
že
ak
procesné
porušenie
môže
mať
vplyv
dokonca
aj v právnom
spore
medzi
súkromnými
osobami,
tento
vplyv
musí
byť
ešte
významnejší,
ak
členský
štát,
ktorý
sa
dopustil
porušenia
práva
EÚ,
chce
uplatniť
daný
právny
predpis
proti
dotknutému
jednotlivcovi.(69)
85.      Dôsledkom
tohto
uvažovania
by
bolo,
že
vnútroštátne
súdy
neuplatnia § 8.4
zákona o ochrane
práv
spotrebiteľov.
b)      Tvrdenia proti
86.      Je
skutočne
lákavé
robiť
paralely s rozsudkom
CIA
Security International.
Napriek
tomu
sa
domnievam,
že
rozsudok
CIA
Security International
by
sa
nemal
uplatniť
analogicky,
lebo
vyššie
uvedené
uvažovanie
dostatočne
nezohľadňuje
celý
rozsudok
CIA
Security International:
ak
totiž
použijem
vyššie
opísané
dvojkrokové
uvažovanie
Súdneho
dvora v prejednávanej
veci,
ukáže
sa,
že
je
splnený
len
prvý
krok.
87.      Bolo
by
totiž
ťažké
tvrdiť,
že
povinnosti
obsiahnuté v článku 127
ods. 4 ZFEÚ a v článku 4
rozhodnutia
98/415
nie
sú
dostatočne
presné a bezpodmienečné.
Ako
už
bolo
uvedené,
existuje
jasná
povinnosť
konzultovať s ECB,
čo
na
druhej
strane
predstavuje
právo
tejto
inštitúcie.
Druhý
krok, t. j. právne
dôsledky,
ktoré z neho
vyplývajú,
je
však
oveľa
menej
jasný.
Ako
už
bolo
uvedené
vyššie,
Súdny
dvor
sa
pri
svojej
argumentácii v tejto
veci
riadil
skutočnosťou,
že
sporné
ustanovenia
vo
veci
CIA
Security International
boli
prostriedkom
preventívnej
kontroly v oblasti
voľného
pohybu
tovaru.
88.      Zabezpečenie
preventívnej
kontroly v oblasti,
ktorá
je
súčasťou
vnútorného
trhu(70) a týka
sa
kľúčovej
oblasti
politiky
EÚ,
ktorá
zo
svojej
podstaty
závisí
od
hladkého
fungovania
prostredníctvom
činnosti a interakcie
hospodárskych
subjektov,
ktorí,
aby
trh
fungoval,
musia
byť
schopní
uplatniť
si
práva
najmä
proti
tomu,
aby
členské
štáty
vytvárali
prekážky
obchodu,
je
podľa
môjho
názoru
niečo
úplne
iné
než
procesné
ustanovenie,
ktoré
slúži
na
zlepšenie a legitimizáciu vnútroštátneho
legislatívneho
postupu v oblasti
pôsobnosti
ECB.
89.      Inými
slovami, v situácii,
ktorá
patrí
do
pôsobnosti
smernice
83/189,
ktorá
bola
predmetom
veci, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok
CIA
Security International,
členské
štáty
majú v zásade
právo
prijímať
právne
predpisy.
Musia
len
oznámiť
návrh
právneho
predpisu
Komisii,
aby
táto
inštitúcia
mohla
identifikovať
potenciálne
prekážky
obchodu v rámci
EÚ a prípadne
požiadať
členské
štáty o zmenu
návrhov.
Právomoc
prijímať
právne
predpisy
však
zostáva v rukách
členských
štátov.
Právomoc
Komisie
nie
je v hre.
Ide
len o to,
že v oblasti
spoločnej
právomoci
sa
Komisia
bude
usilovať
kalibrovať
záujmy
EÚ
(vnútorný
trh) s potenciálne
protichodnými
vnútroštátnymi
záujmami
(ochrana
naliehavého
dôvodu
verejného
záujmu).
Naopak,
ako
sa
uvádza
vyššie,
povinnosť
poradiť
sa s ECB
podľa
článku 127
ods. 4 ZFEÚ
slúži
na
ochranu
výsad a právomocí
ECB.
90.      Navyše
povaha
konzultácie v kontexte
technického
oznámenia a vnútroštátneho
predpisu
patriaceho
do
pôsobnosti
článku 127
ods. 4 ZFEÚ
je
odlišná.
Keď
Komisia
skúma
normu
podľa
smernice o oznamovaní,
hodnotí
obsah
navrhovaného
opatrenia s cieľom
určiť
súlad
tohto
opatrenia s právom
EÚ.(71) Komisia
posudzuje
podstatu
návrhu
ustanovenia,
aby
zistila,
či
je
zlučiteľné
so
základnou
slobodou
voľného
pohybu
tovaru. V dôsledku
toho,
ak
sa
odporúčanie
Komisie
nedodrží,
návrh
opatrenia
môže
byť
nezlučiteľný s hmotnoprávnym
ustanovením
Zmluvy.
91.      Naopak,
pri
konzultácii
podľa
článku 127
ods. 4 ZFEÚ
vydáva
ECB
stanovisko k hospodárskym
prínosom.
Neposudzuje,
či
je
sporné
vnútroštátne
opatrenie
zákonné
alebo
nie.
To
znamená,
že
návrh
vnútroštátneho
opatrenia
nemôže
byť
potenciálne
nezlučiteľný s hmotnoprávnym
ustanovením
Zmluvy v dôsledku
porady s ECB.
Nezáleží
na
tom,
či
sa
odporúčania
ECB
dodržiavajú.
Dôležité
je
len
to,
či
bola
ECB
konzultovaná.
92.      Preto
tvrdím,
že
nestačí,
aby
situácia v rozsudku
CIA
Security International a situácia v prejednávanej
veci
mali
spoločnú
problematiku
dôsledkov
porušenia
povinnosti
zapojiť
inštitúciu
EÚ
do
procesu
prijímania
vnútroštátnych
noriem,
aby
sa
prijal
záver,
ako
to
robí
ECB a SEB
banka,
že
rozsudok
CIA
Security International
by
sa
mal
uplatniť o to
viac,
že
povinnosť
poradiť
sa s ECB
vyplýva z primárneho
práva,
zatiaľ
čo
povinnosť
informovať
Komisiu
vyplýva z prameňa
práva
nižšieho
stupňa
vo
forme
smernice.
Dôležitý
nie
je
formálny
zdroj
povinnosti,
ale
účel,
ktorému
táto
povinnosť
slúži.
c)      Záver
93.      Na
záver
si
myslím,
že
uvažovanie,
ktoré
presadzuje
ECB a SEB
banka,
by
sa
nemalo
prijať. Z dôvodov,
ktoré
som
uviedol,
sa
domnievam,
že
podstatná
procesná
vada
nemá
za
následok
neuplatniteľnosť
vnútroštátnych
ustanovení.
94.      Zhrniem
to
tak,
že
za
súčasného
stavu
práva
EÚ,
pokiaľ
ide o prostriedky
nápravy,
sa
situácia
javí
takto:
čo
sa
týka
normotvorcu
EÚ,
opatrenia
prijaté v rozpore s článkom 127
ods. 4
prvou
zarážkou
ZFEÚ
môže
zrušiť
Súdny
dvor.
Naopak,
vnútroštátne
opatrenia
prijaté v rozpore s článkom 127
ods. 4
druhou
zarážkou
ZFEÚ
nemožno
napadnúť
na
Súdnom
dvore.
Jediný
priamy
prostriedok
nápravy,
ktorý
má
Komisia
(alebo
iný
členský
štát) k dispozícii,
je
začať
konanie o nesplnení
povinnosti
proti
členskému
štátu,
ktorý
sa
údajne
dopustil
porušenia.
Ak
bude
takáto
žaloba
úspešná,
„všetko“,
čo
sa
nakoniec
získa,
je
deklaratórny
rozsudok
Súdneho
dvora,
ktorý
zaväzuje
členský
štát
na
nápravu
situácie. V dôsledku
rozdelenia
právomocí
medzi
Európsku
úniu a členské
štáty
Súdny
dvor
nie
je
oprávnený
zrušiť
vnútroštátny
právny
predpis.
95.      V tomto
bode
môžem
konštatovať,
že
doteraz
analyzovaná
judikatúra
nezodpovedá
prejednávanej
veci.
Rozsudok
Roquette Frères je
obmedzený
na
ústredné
legislatívne
postupy
EÚ,
zatiaľ
čo
rozsudok
CIA
Security International
sa
síce
na
prvý
pohľad
môže
zdať
lákavý,
je
to
však
príliš
dobré
na
to,
aby
to
bola
pravda,
lebo
poskytuje
riešenie
úplne
iného
problému.
Podľa
môjho
názoru
teda
ani
rozsudok
Roquette Frères,
ani
rozsudok
CIA
Security International
nepomôže
vyriešiť
prejednávanú
vec.
96.      Na
druhú
otázku
teda
navrhujem
odpovedať v tom
zmysle,
že
článok 127
ods. 4 ZFEÚ a článok 4
rozhodnutia
98/415
nemožno
vykladať
tak,
že
vnútroštátny
súd
musí
neuplatniť
ustanovenia
vnútroštátneho
právneho
predpisu
prijatého v rozpore s týmito
ustanoveniami.
3.      Ďalšie možné prostriedky nápravy
97.      Práve
uvedené
konštatovanie
však
neznamená,
že
predkladajúci
vnútroštátny
súd
nemôže
zrušiť
sporný
právny
predpis.
98.      Je
zrejmé,
že
Súdny
dvor
nemôže
zrušiť
opatrenie
prijaté
vnútroštátnymi
orgánmi z jednoduchého
dôvodu,
že
mu
Zmluvy
neudelili
takúto
právomoc.(72) Predkladajúci
vnútroštátny
súd
však
musí v rámci
svojich
právomocí a mandátu
zabezpečiť,
že
právo
ECB
na
konzultáciu
bude
vo
vnútroštátnych
konaniach
chránené.
99.      Samozrejme,
je
na
členských
štátoch,
aby
určili
organizáciu
svojich
súdnych
systémov.
Právomoc
určiť,
ktorý
súd
je
oprávnený
preskúmať
vnútroštátne
právne
predpisy a rozhodnúť o zákonnosti
aktu
vnútroštátneho
práva,
prináleží
členským
štátom.
Ale
právo
ECB
na
konzultáciu
podľa
článku 127
ods. 4 ZFEÚ a článku 4
rozhodnutia
98/415
musí
byť
chránené v takých
konaniach,
aké
je
predmetom
prejednávanej
veci,
kde
vnútroštátne
právo
stanovuje
právomoc
vnútroštátneho
súdu
preskúmať
vnútroštátne
právne
predpisy.
Ochrana
tohto
práva
musí
byť
zabezpečená
na
vnútroštátnej
úrovni,
keďže
ide o kontext
vnútroštátneho
legislatívneho
procesu. Z tohto
pohľadu
je
na
členskom
štáte, v tomto
prípade
Lotyšskej
republike,
aby
upravil
prostriedky
nápravy a postupy
na
ochranu
tohto
práva. V tejto
súvislosti
si
požičiam
terminológiu
Waltera Van
Gervena,
podľa
ktorého
„pojem
právo
odkazuje…
na
právne
postavenie,
ktoré
môže
mať
osoba… a ktoré
si
za
normálnych
okolností
môže
táto
osoba
uplatňovať…
voči
ostatným
na
súde
prostredníctvom
jedného
alebo
viacerých
prostriedkov
nápravy,
čo
sú  kategórie
žalôb,
ktoré
majú
za
cieľ
napraviť
porušenie
príslušných
práv v súlade s postupmi
upravujúcimi
výkon
týchto
kategórií
žalôb a zabezpečiť,
aby
bol
dotknutý
prostriedok
nápravy
účinný“.(73)
100. Predkladajúci
vnútroštátny
súd
preto
musí
preskúmať
všetky
procesné
možnosti
vrátane
udelenia
(aktívnej)
legitimácie
ECB,
pokiaľ
ide o vykonávanie
článku 127
ods. 4
druhej
zarážky
ZFEÚ.
Vďaka
tomu
by
ECB
mohla
uplatniť
svoje
práva
vo
vnútroštátnom
konaní.
Subsidiárne
by
predkladajúci
vnútroštátny
súd
mohol
preskúmať
možnosť,
aby
ECB
vstúpila
ako
vedľajší
účastník
do
vnútroštátnych
konaní,
akým
je
konanie
vo
veci
samej,
ak
je v hre
zákonnosť
vnútroštátneho
aktu,
ktorý
patrí
do
pôsobnosti
článku 127
ods. 4 ZFEÚ.
D.      Tretia otázka
101. Treťou
otázkou
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
usiluje
zistiť,
či
zásady
prednosti
práva
EÚ a právnej
istoty
treba
vykladať
tak,
že
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavný
súd)
môže v rozhodnutí,
ktoré
prijme,
určiť,
že
právne
účinky
sporných
ustanovení
zostávajú
počas
obdobia
ich
platnosti
zachované.
102. Inými
slovami,
tretia
otázka
sa
týka
toho,
či
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavný
súd)
môže
podľa
práva
EÚ
nechať
vnútroštátny
zákon,
ktorý
bol
prijatý v rozpore s právom
EÚ,
naďalej
vyvolávať
právne
účinky
počas
celého
obdobia
platnosti,
aj
keď
je
tento
zákon
nezlučiteľný s právom
EÚ.
103. Na
základe
odpovede,
ktorú
navrhujem
na
druhú
otázku,
nie
je
potrebné
zaoberať
sa
treťou
otázkou.
Nasledujúcu
analýzu
teda
uvádzam
pre
prípad,
že
by
Súdny
dvor
dospel k inému
záveru,
pokiaľ
ide o druhú
otázku.
104. Podľa
ustálenej
judikatúry
výklad
pravidla
práva
Únie,
ktorý
podáva
Súdny
dvor v rámci
výkonu
právomoci,
ktorú
mu
priznáva
článok 267 ZFEÚ,
objasňuje a spresňuje
význam a dosah
tohto
pravidla
tak,
ako
sa
má
alebo
by
sa
malo
chápať a uplatňovať
od
okamihu,
keď
nadobudlo
účinnosť.(74) Z toho
vyplýva,
že
takto
vyložené
pravidlo
môže a musí
byť
uplatnené
súdmi
aj
na
právne
vzťahy
vzniknuté a vytvorené
pred
vydaním
rozsudku
vo
veci
žiadosti o výklad,
ak
sú
inak
splnené
podmienky
umožňujúce
podať
na
príslušné
súdy
návrh
na
začatie
konania
týkajúceho
sa
uplatnenia
tohto
pravidla.(75) Súdny
dvor
môže
len
výnimočne
prostredníctvom
uplatnenia
všeobecnej
zásady
právnej
istoty,
ktorá
je
vlastná
právnemu
poriadku
Únie,
pristúpiť k obmedzeniu
možnosti
akejkoľvek
dotknutej
osoby
dovolávať
sa
ustanovenia,
ktoré
vyložil, s cieľom
spochybniť
právne
vzťahy,
ktoré
vznikli v dobrej
viere.(76)
105. V každom
prípade
výlučne
Súdny
dvor
môže
určiť
podmienky
možného
pozastavenia,(77) a to z dobrého
dôvodu: v opačnom
prípade
by
vnútroštátny
súd
mohol
odložiť
účinky
tohto
rozhodnutia,
čím
by
ovplyvnil
jeho
charakter
erga omnes,
ktorého
hlavným
cieľom
je
zabezpečiť
jednotné
uplatňovanie
práva
EÚ a právnu
istotu
vo
všetkých
členských
štátoch a vytvoriť
rovnaké
podmienky
pre
členské
štáty,
občanov a hospodárske
subjekty. V tejto
súvislosti
totiž
nemožno
pripustiť,
aby
pravidlá
vnútroštátneho
práva,
hoci
majú
právnu
silu
ústavy
alebo
ústavného
zákona,
ohrozovali
jednotu a účinnosť
práva
EÚ.(78)
106. Na
rozhodnutie o takom
obmedzení
je
nevyhnutné,
aby
boli
splnené
dve
podstatné
kritériá,
ktorými
sú
dobrá
viera
dotknutých
osôb a riziko
vážnych
ťažkostí.(79)
107. Ďalej
treba
uviesť,
že
len
výnimočne(80) sa
Súdny
dvor
uchyľoval k takémuto
riešeniu, a to
len
za
veľmi
špecifických
okolností:
vtedy,
keď
existovalo
riziko
vážnych
ekonomických
dôsledkov,
predovšetkým
vzhľadom
na
veľký
počet
právnych
vzťahov,
ktoré
vznikli v dobrej
viere
na
základe
právnej
úpravy,
ktorá
sa
oprávnene
považovala
za
platnú, a keď
sa
zdalo,
že
jednotlivci a vnútroštátne
orgány
boli
nabádaní k správaniu,
ktoré
nie
je v súlade s právom
Únie z dôvodu
vážnej a objektívnej
neistoty
týkajúcej
sa
dosahu
ustanovení
práva
Únie,
ku
ktorej
prípadne
prispelo i správanie
iných
členských
štátov
alebo
Európskej
únie.(81)
108. Pokiaľ
ide o prejednávanú
vec,
pochybujem,
že
by v situácii,
keď
by
bol
tento
právny
predpis
vyhlásený
za
neuplatniteľný,
existovali
naliehavé
dôvody
právnej
istoty
alebo
verejného
záujmu,
ktoré
by
ospravedlnili
jeho
zachovanie.
Rozpočtové
ťažkosti,
na
ktoré
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
odvoláva,
spojené s touto
neuplatniteľnosťou,
ktoré
by
znamenali,
že
tam,
kde
je
to
relevantné,
by
sa
musela
vrátiť
celková
suma
približne
97
miliónov
eur,
ktoré
úverové
inštitúcie
zaplatili
do
štátneho
rozpočtu,
podľa
môjho
názoru
nie
sú
postačujúcimi
dôvodmi.
109. Čo
sa
týka
kritéria
dobrej
viery,
na
základe
analýzy
prvej
otázky
vyššie
nevidím
spôsob,
akým
by
sa
článok 127
ods. 4 ZFEÚ a článok 4
rozhodnutia
98/415
mohli
rozumne
vykladať
tak,
že
oprávňujú
vnútroštátny
parlament
prijať
legislatívne
opatrenia
ešte
predtým,
než
ECB
predloží
svoje
stanovisko
alebo
uplynie
lehota
na
jeho
predloženie, a to
vzhľadom
na
jasné
znenie
týchto
ustanovení.
110. Nakoniec,
pokiaľ
ide o kritérium
rizika
vážnych
ťažkostí,
hoci
je
pravda,
že z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
na
základe
vnútroštátnych
ustanovení,
ktoré
sú
predmetom
sporu
vo
veci
samej,
bolo
uzavreté
veľké
množstvo
právnych
vzťahov,
existencia
rizika
vážneho
narušenia
podľa
môjho
názoru
nie
je a priori
preukázaná,
ak
by
Súdny
považoval
tieto
ustanovenia
za
neuplatniteľné.
Ekonomické
dôvody
predložené
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom – konkrétne
že
rozsudok
vyhlasujúci
sporné
legislatívne
ustanovenia
za
neplatné
od
okamihu
ich
prijatia
by
pravdepodobne
mal
významný
vplyv
na
rozpočtové
záujmy
Lotyšskej
republiky – podľa
môjho
názoru
nestačia
na
preukázanie
skutočného
rizika
vážnych
ekonomických
dôsledkov
pre
tento
členský
štát.
111. Napokon
treba
mať
na
pamäti,
ako
presvedčivo
tvrdí
ECB,
že
riziko
finančných
strát,
ktoré
by
mohli
hypotekárni
dlžníci v Lotyšsku
utrpieť v dôsledku
rozhodnutia
Súdneho
dvora v tomto
smere,
sa
zdá
byť
obmedzené.
Ak
by
úverové
inštitúcie a kapitálové
spoločnosti
oprávnené
poskytovať
svojim
klientom
pôžičky
požadovali
od
hypotekárnych
dlžníkov v Lotyšsku
splatenie,
tí
by
mohli
proti
členskému
štátu
na
ochranu
svojich
práv
podať
žaloby o náhradu
škody.
112. V dôsledku
toho
navrhujem
odpovedať
na
tretiu
otázku v tom
zmysle,
že
zásady
prednosti
práva
EÚ a právnej
istoty
sa
nemajú
vykladať
tak,
že
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavný
súd)
môže v rozhodnutí,
ktoré
prijme,
určiť,
že
právne
účinky
sporných
ustanovení
zostávajú
počas
obdobia
ich
platnosti
zachované.
V.      Návrh
113. Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
otázky,
ktoré
položil
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavný
súd,
Lotyšsko),
takto:
1.      Článok 127
ods. 4 ZFEÚ a článok 4
rozhodnutia
98/415/ES o poradení
sa s Európskou
centrálnou
bankou
národnými
orgánmi
ohľadom
návrhu
právnych
prepisov,
treba
vykladať v tom
zmysle,
že
v situácii
patriacej
do
„oblastí
pôsobnosti“
Európskej
centrálnej
banky
povinnosť
poradiť
sa s Európskou
centrálnou
bankou o návrhu
právneho
predpisu
podľa
týchto
ustanovení
nie
je
splnená v situácii,
keď
parlament
členského
štátu
prijme
zákon
pred
prijatím
stanoviska
Európskej
centrálnej
banky,
pričom
existuje
vnútroštátny
postup,
podľa
ktorého
môže
byť
sporný
zákon
predmetom
druhého
preskúmania v parlamente
pred
jeho
vyhlásením a nadobudnutím
účinnosti.
2.      Článok 127
ods. 4 ZFEÚ a článok 4
rozhodnutia
98/415
nemožno
vykladať v tom
zmysle,
že
vnútroštátny
súd
musí
neuplatniť
ustanovenia
vnútroštátneho
právneho
predpisu
prijatého v rozpore s týmito
ustanoveniami.
3.      Zásady
prednosti
práva
EÚ a právnej
istoty
sa
nemajú
vykladať
tak,
že
the Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavný
súd)
môže v rozhodnutí,
ktoré
prijme,
určiť,
že
právne
účinky
sporných
ustanovení
zostávajú
počas
obdobia
ich
platnosti
zachované.
1      Jazyk
prednesu:
angličtina.
2      Ú. v. ES L 189,
1998,
s. 42;
Mim.
vyd.
01/001,
s. 446.
3      Latvijas Vēstnesis,
1992,
č. 43;
Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs,
1994,
č. 6;
Valdības Vēstnesis,
1922,
č. 141, a Diena,
1993,
č. 81.
4      Latvijas Vēstnesis,
1994,
č. 96, a Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs,
1994,
č. 17.
5      Latvijas Vēstnesis,
1999,
č. 104/105, a Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs,
1999,
č. 9.
6      Pozri
bod 11
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
7      Pozri
článok 13
ods. 1 ZEÚ.
8      Rovnaké
znenie
sa
uvádza v článku 219 ZFEÚ.
9      Aspoň
pokiaľ
ide o anglickú,
francúzsku a nemeckú
jazykovú
verziu.
10      Ako
vyplýva z použitia
výrazu
„musí“.
11      Prvá
zarážka
článku 127
ods. 4 ZFEÚ.
12      Druhá
zarážka
článku 127
ods. 4 ZFEÚ.
13      Nedokonalým,
lebo
anglický
výraz
„responsibilities“
(v slovenčine
„oblasti
pôsobnosti“)
je z právneho
hľadiska
menej
presný
ako
výraz
„fields of
competence“
(v slovenčine
rovnako
„oblasti
pôsobnosti“).
Podľa
opačného
pohľadu
je
výraz
„responsibilities“
(článok 282
ods. 5 ZFEÚ)
typicky
konkrétnym
vyjadrením
výrazu
„fields of
competence“
(článok 127
ods. 4 ZFEÚ), a preto
je
výraz
„responsibilities“
údajne
presnejší
než
výraz
„fields of
competence“.
Ani
takéto
hlasy
však z tohto
sémantického
zistenia
nevyvodzujú
nijaké
právne
závery,
pokiaľ
ide o vzťah
medzi
dvoma
ustanoveniami.
Pozri
MANGER‑NESTLER,
C.,
In: PECHSTEIN, M.,
NOWAK,
C. a HÄDE,
U. (ed.):
Frankfurter Kommentar zu EUV,
GRC
und AEUV.
2nd
edition,
Vol.
IV,
Tübingen:
Mohr Siebeck,
2023,
Art.
282
AEUV,
bod 17.
Tento terminologický rozdiel sa v lotyšskom znení týchto ustanovení neodráža.
14      Pozri
tiež v tejto
súvislosti
HÄDE,
U.,
In:
CALLIESS,
C. a RUFFERT, M. (ed.):
EUV/AEUV
Kommentar.
München:
C.H. Beck,
6th
edition,
2022,
Art.
282
AEUV,
bod 49.
15      Pozri
tiež v tejto
súvislosti
KEMPEN,
B.,
In:
STREINZ,
R. (ed.):
EUV/AEUV
Kommentar.
München:
C.H. Beck,
3rd
edition,
2018,
Art.
127
AEUV,
bod 24.
16      Pozri
rozsudok z 10. júla
2003,
Komisia/ECB
(C‑11/00,
EU:C:2003:395,
bod 110).
Inde,
hoci
nie v kontexte
povinnosti
poradiť
sa s ECB
podľa
článku 127
ods. 4 ZFEÚ,
Súdny
dvor
odkázal
na
hospodárske
právomoci
ECB,
pozri
rozsudok
zo
16. júna
2015,
Gauweiler a i. (C‑62/14,
EU:C:2015:400,
bod 75).
17      Pozri v tejto
súvislosti,
pokiaľ
ide o normotvorcu
EÚ,
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Jacobs vo
veci
Komisia/ECB
(C‑11/00,
EU:C:2002:556,
bod 140),
ktorý
tiež
poukazuje
na
špecifické
znalosti
alebo
odbornosť
ECB,
najmä v oblasti
menovej
politiky, a zdôrazňuje,
že
cieľom
zapojenia
ECB
podľa
článku 127
ods. 4 ZFEÚ
je
zvýšiť
kvalitu
právnych
predpisov
EÚ v prospech
celého
európskeho
systému.
18      Pozri
článok 4
rozhodnutia
98/415.
19      Napríklad v niekoľkých
vybratých
krajinách
je
situácia
takáto.
Poľsko:
podľa
článku 118
poľskej
Ústavy
právo
navrhovať
právne
predpisy
prináleží
poslancom
Parlamentu,
Senátu,
prezidentovi
republiky a Rade
ministrov
(odsek
1),
ako
aj
skupine
najmenej
100 000
občanov,
ktorí
majú
volebné
právo,
pričom
postup
pri
navrhovaní
právnych
predpisov
zo
strany
občanov
je
definovaný
zákonom
(odsek
2).
Francúzsko:
podľa
článku 39
francúzskej
Ústavy
majú
legislatívnu
iniciatívu
spoločne
predseda
vlády a poslanci
parlamentu.
Nemecko:
podľa
Základného
zákona
právo
navrhovať
spolkové
právne
predpisy
prináleží
Bundesregierung (Spolková
vláda),
Bundesrat (Spolková
rada) a Bundestag (Spolkový
parlament)
„z jeho
radov“,
teda
prostredníctvom
parlamentnej skupiny alebo
najmenej
5 % jeho
členov.
Portugalsko:
podľa
článku 167
ods. 1
Portugalskej
ústavy
môžu
právne
predpisy a referendá
navrhovať
poslanci
parlamentu,
parlamentné
skupiny a vláda a v súlade s podmienkami
stanovenými
zákonom
aj
skupiny
oprávnených
voličov.
20      Ak
vezmem
tie
isté
vybraté
krajiny z predchádzajúcej
poznámky
pod
čiarou – Poľsko:
Sejm (Parlament)
prijíma
zákony
(článok 120
Poľskej
ústavy) a Senát
ich
schvaľuje,
mení
alebo
zamieta
(článok 121
ods. 2
Poľskej
ústavy).
Francúzsko:
obe
komory
parlamentu,
t. j. Národné
zhromaždenie a Senát
(článok 45
Francúzskej
ústavy),
prijímajú
zákony,
pričom
prezident
republiky
zákony
vyhlasuje
(článok 10
Francúzskej
ústavy).
Nemecko:
podľa
článkov 76 a 77
Základného
zákona
predovšetkým
Spolkový
parlament,
zatiaľ
čo
Spolková
rada
musí v určitých
prípadoch
špecificky
stanovených
Základným
zákonom
súhlasiť.
Navyše
podľa
článku 82
Základného
zákona
sa
vo
všetkých
prípadoch
zúčastňuje
Bundespräsident (spolkový
prezident),
keďže
zákon
môže
nadobudnúť
účinnosť
až
po
podpísaní a vyhlásení
spolkovým
prezidentom.
Portugalsko: v závislosti
od
typu
prijatého
zákona
buď
Parlament
(článok 168
Portugalskej
ústavy),
alebo
Rada
ministrov
[článok 198
ods. 1 a článok 200
ods. 1 písm. d)
Portugalskej
ústavy]. V oboch
prípadoch
zákony
vyhlasuje
prezident
republiky
(článok 136
ods. 1 a 4
Portugalskej
ústavy).
21      Netreba
dodávať,
že
to
isté
platí
pre
Európsku
úniu,
kde
Komisia
zvyčajne
navrhuje a Európsky
parlament a Rada
Európskej
únie
prijímajú
predpisy
sekundárneho
práva
prostredníctvom
riadneho
legislatívneho
postupu
podľa
článku 294 ZFEÚ.
22      Pozri
článok 2
ods. 3
rozhodnutia
98/415.
23      Pozri
článok 3
ods. 1
rozhodnutia
98/415.
24      Pozri
článok 3
ods. 2
rozhodnutia
98/415.
25      Pozri
článok 3
ods. 3
rozhodnutia
98/415.
26      Pozri
článok 3
ods. 4
rozhodnutia
98/415.
27      Pozri
bod 15
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
28      Pozri
článok 71
lotyšskej
Ústavy.
29      Podľa
tohto
ustanovenia
má
lotyšský
parlament,
ako
aj
ľud,
právo
prijímať
zákony v súlade s postupmi a v rozsahu,
ktoré
sú
stanovené v Ústave.
30      V minulosti
Súdny
dvor
občas
takto
označoval
tieto
dva
rozsudky.
Pozri
napríklad
rozsudok z 30. marca 1995,
Parlament/Rada
(C‑65/93,
EU:C:1995:91,
bod 21 a nasl.).
31      Pozri
rozsudky z 29. októbra
1980,
Roquette Frères/Rada
(138/79,
EU:C:1980:249)
(ďalej
len
„rozsudok
Roquette Frères“) a Maizena/Rada
(139/79,
EU:C:1980:250).
Keďže
rozsudky
obsahujú
na
účely
analýzy v týchto
návrhoch
rovnaké
konštatovania,
pre
jednoduchšiu
orientáciu
sa
budem
odvolávať
iba
na
rozsudok
Roquette Frères.
32      Ako
je
dobre
známe,
až
Jednotným
európskym
aktom
(vstup
do
platnosti:
1. júla
1987)
sa
Parlament
zapojil
do
legislatívneho
procesu
prostredníctvom
postupu
spolupráce a až
Maastrichtskou
zmluvou
(vstup
do
platnosti:
1. novembra
1993)
boli
zavedené
mechanizmy
spolurozhodovania,
spočiatku v takzvanej
„homeopatickej
dávke“.
Tento
mechanizmus
bol
postupne
rozšírený
Amsterdamskou
zmluvou
(vstup
do
platnosti:
1. mája
1999) a Zmluvou z Nice (vstup
do
platnosti:
1. februára
2003),
aby
vyvrcholil v súčasnom
stave
práva v zmysle
Lisabonskej
zmluvy
(vstup
do
platnosti:
1. decembra
2009) v podobe
riadneho
legislatívneho
postupu
podľa
článku 294 ZFEÚ.
33      Teraz
článok 43
ods. 2 ZFEÚ.
34      Pozri
rozsudok z 29. októbra
1980,
Roquette Frères/Rada
(138/79,
EU:C:1980:249,
bod 33).
35      Tamže.
36      Pozri
rozsudok z 29. októbra
1980,
Roquette Frères/Rada
(138/79,
EU:C:1980:249,
bod 35).
Anglické
znenie
rozsudku
navyše v bode 33
odkazuje
na
„essential formality“,
čo
podľa
mňa
znamená
to
isté
ako
„essential procedural requirement“
[v slovenčine
sú
oba
výrazy
preložené
ako
„podstatná
formálna
náležitosť“ – pozn.
prekl.].
37      Pozri
rozsudok z 29. októbra
1980,
Roquette Frères/Rada
(138/79,
EU:C:1980:249,
bod 33).
Pozri
tiež
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Reischl vo
veci
Roquette Frères/Rada
(138/79,
EU:C:1980:213,
s. 3375) a podľa
ktorých
poradná
právomoc
Parlamentu
„sa
nemôže v praxi
stať
neúčinnou
tým,
že
bude
úplne
vylúčená
bez
akýchkoľvek
právnych
dôsledkov“.
38      Pozri
rozsudok z 29. októbra
1980,
Roquette Frères/Rada
(138/79,
EU:C:1980:249,
bod 34).
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
39      Tamže.
40      Pozri
rozsudky z 10. februára
1983,
Luxembursko/Parlament
(230/81,
EU:C:1983:32,
bod 38); z 27. septembra
1988,
Grécko/Rada
(204/86,
EU:C:1988:450,
bod 16), a z 30. marca 1995,
Parlament/Rada
(C‑65/93,
EU:C:1995:91,
bod 23).
41      V súlade s vtedajším
článkom 75
Rokovacieho
poriadku
Parlamentu.
42      Pozri
rozsudok z 30. marca 1995,
Parlament/Rada
(C‑65/93,
EU:C:1995:91,
body 27 a 28).
43      Súdny
dvor
najmä
rozhodol,
že
opísaným
postupom
si
Parlament
nesplnil
povinnosť
lojálne
spolupracovať s Radou.
Podstatná
formálna
náležitosť
parlamentnej
konzultácie
nebola
splnená v dôsledku
toho,
že
Parlament
si
nesplnil
povinnosť
lojálne
spolupracovať s Radou.
Pozri
rozsudok z 30. marca 1995,
Parlament/Rada
(C‑65/93,
EU:C:1995:91,
body 28 a nasl).
44      Pozri
článok 322
ods. 1 a 2 ZFEÚ.
45      Pozri
prvý
odsek
článku 304 ZFEÚ v spojení s ďalšími
ustanoveniami
ZFEÚ,
akým
je
článok 43
ods. 2 ZFEÚ.
Pokiaľ
ide o úplný
zoznam,
pozri
BREUER, M.,
In:
PECHSTEIN, M.,
NOWAK a C.,
HÄDE,
U. (ed.):
Frankfurter Kommentar zu EUV,
GRC
und AEUV.
2nd
edition,
Vol.
IV,
Tübingen:
Mohr Siebeck,
2023,
Art.
304
AEUV,
bod 4.
46      Pozri
prvý
odsek
článku 307 ZFEÚ v spojení s ďalšími
ustanoveniami
ZFEÚ,
akým
je
článok 91
ods. 1 ZFEÚ.
Pokiaľ
ide o úplný
orientačný
zoznam,
pozri
BREUER, M.,
In:
PECHSTEIN, M.,
NOWAK,
C. a HÄDE,
U. (ed.):
Frankfurter Kommentar zu EUV,
GRC
und AEUV.
2nd
edition,
Vol.
IV,
Tübingen:
Mohr Siebeck,
2023,
Art.
307
AEUV,
bod 4.
47      Predtým
článok 118
Zmluvy
EHS.
48      Pozri
rozsudok z 9. júla
1987,
Nemecko a i./Komisia
(281/85,
283/85
až
285/85 a 287/85,
EU:C:1987:351,
bod 38 a nasl.).
49      Pozri
rozsudok z 13. júla
1989,
Enichem Base a i. (380/87,
ďalej
len
„rozsudok
Enichem Base“,
EU:C:1989:318,
bod 14).
50      Pozri
rozsudok
Enichem Base
(bod 21).
51      Pozri
rozsudok
Enichem Base
(bod 22).
52      Rozsudok z 30. apríla 1996
(C‑194/94,
ďalej
len
„rozsudok
CIA
Security International“, EU:C:1996:172).
53      Smernica
Rady
83/189/EHS z 28. marca 1983,
ktorou
sa
stanovuje
postup
pri
poskytovaní
informácií v oblasti
technických
noriem a predpisov
[neoficiálny
preklad]
(Ú. v. ES L 109,
s. 8).
Táto
smernica
bola
následne
nahradená
smernicou
Európskeho
parlamentu a Rady
98/34/ES z 22. júna
1998 o postupe
pri
poskytovaní
informácií v oblasti
technických
noriem a predpisov
(Ú. v. ES L 204,
1998,
s. 37;
Mim.
vyd.
13/020,
s. 337),
ktorá
bola
následne
nahradená
smernicou
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2015/1535 z 9. septembra
2015,
ktorou
sa
stanovuje
postup
pri
poskytovaní
informácií v oblasti
technických
predpisov a pravidiel
vzťahujúcich
sa
na
služby
informačnej
spoločnosti
(kodifikované
znenie)
(Ú. v. EÚ L 241,
2015,
s. 1).
54      Pozri
rozsudok
CIA
Security International
(bod 44).
55      Pozri
rozsudok
CIA
Security International
(bod 45).
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
56      Toto
tvrdenie
predložili
Spolková
republika
Nemecko,
Holandské
kráľovstvo a Spojené
kráľovstvo
Veľkej
Británie a Severného
Írska.
Pozri
rozsudok
CIA
Security International
(bod 46).
57      Pozri
rozsudok
CIA
Security International
(bod 48).
58      Pozri
rozsudok
CIA
Security International
(bod 49).
59      Pozri
rozsudok
CIA
Security International
(bod 54).
60      Pozri
napríklad
rozsudky z 26. septembra
2000,
Unilever
(C‑443/98,
EU:C:2000:496,
bod 49);
zo
6. júna
2002,
Sapod Audic (C‑159/00,
EU:C:2002:343,
bod 51);
zo
4. februára
2016,
Ince (C‑336/14,
EU:C:2016:72,
bod 67); z 27. októbra
2016,
James
Elliott Construction (C‑613/14,
EU:C:2016:821,
bod 64); z 1. februára
2017,
Município de
Palmela (C‑144/16,
EU:C:2017:76,
bod 36); z 12. septembra
2019,
VG
Media (C‑299/17,
EU:C:2019:716,
bod 39), a z 13. marca 2025,
Unigames (C‑120/24,
EU:C:2025:174,
bod 62).
61      Pozri
článok 288
tretí
odsek ZFEÚ.
62      Práve z tohto
uhla
pohľadu
sa
tejto
judikatúre
tradične
dostáva
najviac
(vedeckej)
pozornosti.
Okrem
iného a napríklad
pozri
DOUGAN, M.:
When worlds collide!
Competing versions of
the relationship between direct effect and
supremacy.
In:
Common Market Law Review.
No
44,
vyd.
4,
2007,
s. 931
až
963,
najmä
s. 957
až
963.
Pozri
tiež
GALLO,
D.:
Direct Effect in
EU
Law.
Oxford:
Oxford University Press,
2025,
s. 107 a nasl.
63      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 24. júna
2019,
Popławski (C‑573/17,
EU:C:2019:530,
bod 60 a nasl.):
„Zásada
prednosti
práva
Únie
preto
nemôže
viesť k spochybneniu
podstatného
rozlišovania
medzi
ustanoveniami
práva
Únie,
ktoré
majú
priamy
účinok, a tými,
ktoré
ho
nemajú, a tým
zaviesť
jednotný
režim
uplatňovania
všetkých
ustanovení
práva
Únie
vnútroštátnymi
súdmi…
každý
vnútroštátny
súd,
ktorému
bolo v rámci
jeho
právomoci
predložené
podanie,
je
ako
orgán
členského
štátu
povinný
neuplatniť
akékoľvek
vnútroštátne
ustanovenie
právneho
predpisu,
ktoré
je v rozpore s ustanovením
práva
Únie s priamym
účinkom v prejednávanom
spore.“
Pozri
tiež
rozsudok z 8. marca 2022,
Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Priamy
účinok)
(C‑205/20,
EU:C:2022:168,
bod 37).
64      Pozri
napríklad
rozsudok z 9. marca 2023,
Vapo Atlantic (C‑604/21,
EU:C:2023:175,
bod 44).
Súdny
dvor v ňom
rozhodol,
že
portugalský
predpis
stanovujúci
cieľ
začlenenia
10 % biopalív
do
pohonných
hmôt
uvoľnených
na
spotrebu
je
technickým
predpisom
podľa
smernice
98/34, a keďže
jeho
návrh
nebol
oznámený,
štát
ho
nemôže
uplatňovať
voči
jednotlivcom.
65      Pozri
článok 258 ZFEÚ.
66      Pozri
článok 259 ZFEÚ.
67      Na
rozdiel
od
aktov
EÚ,
ktoré
môžu
byť
zrušené
podľa
článku 263
prvého
odseku
ZFEÚ.
68      Podľa
smerníc
98/34 a 2015/1535.
69      Pozri v tejto
súvislosti
HÄDE,
U.:
Die Pflicht zur Anhörung der
Europäischen Zentralbank nach
Art. 105
Abs. 4
EGV.
In:
GORNIG, G. H.,
SCHÖBENER, B.,
BAUSBACK, W.,
Irmscher, T. H. (eds.):
Iustitia et
Pax.
Gedächtnisschrift für Dieter Blumenwitz.
Berlin: Duncker & Humblot,
2008,
s. 1027
až
1046,
na
s. 1041.
Pozri
tiež
HAHN,
H.
J.,
HÄDE,
U.:
Währungsrecht.
2.
ed.,
Munich:
C.H. Beck,
2010, § 17,
bod 92.
Na
podporu
tohto
riešenia
pozri
tiež
ZILIOLI,
C.,
SELMAYR, M.:
La
Banca
centrale europea.
Milan: A. Giuffrè Editore,
2007,
s. 194;
MANGER-NESTLER,
C.
In:
PECHSTEIN, M.,
NOWAK,
C., HÄDE,
U. (eds.):
Frankfurter Kommentar zu EUV,
GRC
und AEUV.
2.
ed.,
vol. III,
Tübingen: Mohr Siebeck,
2023,
Art. 127 AEU, bod 49; GRILLER, S. In:
GRABITZ,
E.,
HILF, M., NETTESHEIM, M. (eds.):
Das
Recht der
Europäischen Union.
82.
EL.,
aktualizované v máji
2024,
Munich:
C.H. BECK, Art. 127 AEUV,
bod 99; WALDHOFF, C. In: SIEKMANN,
H. (ed.):
The European
Monetary Union – A
Commentary on
the Legal
Foundations.
Oxford:
Hart Publishing,
2021,
Article 127 TFEU,
bod 209, a ARDA,
A.:
Consulting the European Central Bank. Legal aspects of the Community and national authorities’ obligation to consult the ECB pursuant to Article 105(4) EC. In:
Revue
européenne de
droit bancaire et
financier,
2004,
s. 111
až
152,
na
s. 151.
70      Ktorý
som
na
inom
mieste
opísal
ako
historický
právny
základ
zmlúv a ich
hlavný
organizačný
princíp,
pozri
návrhy,
ktoré
som
predniesol v spojených
veciach
X a Visser (C‑360/15 a C‑31/16,
EU:C:2017:397,
bod 1).
71      Pozri
rozsudok
CIA
Security International
(bod 40) a rozsudok z 9. marca 2023,
Vapo Atlantic (C‑604/21,
EU:C:2023:175,
bod 42).
72      Pozri, a contrario,
článok 5
ods. 2 ZEÚ v spojení s článkom 258 a nasl.
ZFEÚ.
Jedinou
výnimkou z tejto
zásady
je
pravdepodobne
článok 14
ods. 2
Štatútu
ESCB a ECB.
Pokiaľ
ide o tento
pomerne
špecifický
postup,
pozri
rozsudok z 26. februára
2019,
Rimšēvičs a ECB/Lotyšsko
(C‑202/18 a C‑238/18,
EU:C:2019:139,
body 65 – 77).
73      Pozri
VAN
GERVEN,
W.:
Of
rights,
remedies and
procedures.
In:
Common Market Law Review.
vol. 37, vyd. 3,
s. 501 až 536,
na
s. 502.
74      Toto
sa
bežne
označuje
ako
účinok
ex
tunc rozsudkov v prejudiciálnom
konaní
podľa
článku 267 ZFEÚ.
75      Táto
judikatúra
siaha
mnoho
desaťročí
dozadu
[pozri
rozsudky z 27. marca 1980,
Denkavit italiana (61/79,
EU:C:1980:100,
bod 16), a Meridionale Industria Salumi a i. (66/79,
127/79 a 128/79,
EU:C:1980:101,
bod 9)] a pravidelne
sa
opakuje
[pozri
napríklad
rozsudky z 5. apríla
2022,
Commissioner of
An Garda
Síochána a i. (C‑140/20,
EU:C:2022:258,
bod 25); z 29. septembra
2015,
Gmina Wrocław (C‑276/14,
EU:C:2015:635,
bod 44), a z 28. októbra
2020,
Bundesrepublik Deutschland (Stanovenie
sadzby
mýta
za
používanie
diaľnic)
(C‑321/19,
EU:C:2020:866,
bod 54)].
76      Pozri
napríklad
rozsudky z 29. septembra
2015,
Gmina Wrocław (C‑276/14,
EU:C:2015:635,
bod 45), a z 28. októbra
2020,
Bundesrepublik Deutschland (Stanovenie
sadzby
mýta
za
používanie
diaľnic)
(C‑321/19,
EU:C:2020:866,
bod 55).
77      Pozri
rozsudky z 8. septembra
2010,
Winner Wetten (C‑409/06,
EU:C:2010:503,
bod 67), a z 19. novembra
2009,
Filipiak (C‑314/08,
EU:C:2009:719,
bod 84).
Pozri
tiež
rozsudok
zo
6. marca 2007,
Meilicke a i. (C‑292/04,
EU:C:2007:132,
bod 36 a tam
citovaná
judikatúra).
78      Pozri
rozsudky
zo
17. decembra
1970,
Internationale Handelsgesellschaft (11/70,
EU:C:1970:114,
bod 3), a z 8. septembra
2010,
Winner Wetten (C‑409/06,
EU:C:2010:503,
bod 61).
79      Pozri
napríklad
rozsudky z 29. septembra
2015,
Gmina Wrocław (C‑276/14,
EU:C:2015:635,
bod 45), a z 28. októbra
2020,
Bundesrepublik Deutschland (Stanovenie
sadzby
mýta
za
používanie
diaľnic)
(C‑321/19,
EU:C:2020:866,
bod 55).
80      Pozri DÜSTERHAUS,
D.:
Eppur Si Muove!
The past, present, and (possible) future of temporal limitations in the preliminary ruling procedure,
In:
Yearbook of
European
Law.
2016,
s. 237 až
274.
81      Pozri
napríklad
rozsudok
zo
16. septembra
2020,
Romenergo a Aris Capital
(C‑339/19,
EU:C:2020:709,
bod 49 a tam
citovaná
judikatúra).