Predbežné znenie
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
RIMVYDAS NORKUS
prednesené 15. januára 2026(1)
Vec C‑560/24 [Besthame](i)
R.S.
proti
Minister for Justice
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Court of Appeal (Odvolací súd, Írsko)]
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Občianstvo Únie – Právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov – Smernica 2004/38/ES – Rodinní príslušníci občana Únie – Odvodené právo pobytu – Následná naturalizácia dotknutého rodinného príslušníka – Článok 35 – Podvod alebo zneužitie práva a/alebo účelové manželstvo “
I.      Úvod
1.        Právna otázka obsiahnutá v predmetnom návrhu na začatie prejudiciálneho konania je takáto: môžu príslušné orgány členského štátu vyšetriť, prípadne určiť alebo dospieť k záveru, že osoba, ktorá mala v minulosti odvodené právo na pobyt ako rodinný príslušník občana Únie podľa smernice 2004/38/ES(2), sa dopustila zneužitia práva alebo podvodu, aj keď táto osoba medzitým nadobudla štátne občianstvo tohto členského štátu, a teda jej pobyt v uvedenom členskom štáte už nie je založený na tejto smernici?
2.        Túto otázku položil Court of Appeal (Odvolací súd, Írsko) v rámci sporu medzi R.S. (ďalej len „žalobca vo veci samej“), naturalizovaným írskym štátnym príslušníkom, a Minister for Justice (minister spravodlivosti, Írsko, ďalej len „minister spravodlivosti“) vo veci konštatovania ministra spravodlivosti, podľa ktorého pred nadobudnutím írskeho štátneho občianstva žalobca vo veci samej, v tom čase štátny príslušník tretej krajiny, uzavrel s občiankou Únie účelové manželstvo alebo poskytol nesprávne alebo zavádzajúce informácie na účely získania pobytového preukazu rodinného príslušníka občana Únie.
3.        Preskúmanie otázky bude viesť Súdny dvor k tomu, aby druhýkrát podal výklad článku 35 smernice 2004/38. Hoci Súdny dvor už poukázal na zneužívanie práva alebo podvod najmä vo svojej judikatúre týkajúcej sa voľného pohybu osôb(3), prvým návrhom na začatie prejudiciálneho konania vo veci výkladu tohto článku bol návrh, ktorý viedol k rozsudku McCarthy a i.(4). V tomto rozsudku Súdny dvor rozhodol, že členský štát nemôže podriadiť právo na vstup štátneho príslušníka tretej krajiny povinnosti predchádzajúceho získania víza, ak je držiteľom pobytového preukazu rodinného príslušníka občana Únie. Spresnil, že uvedený článok nepripúšťa opatrenia, ktoré tým, že sledujú cieľ všeobecnej prevencie, bránia rodinným príslušníkom vstúpiť na územie štátu bez víz.(5)
4.        Prejednávaná vec naopak poskytuje Súdnemu dvoru príležitosť vyjadriť sa k výkladu článku 35 smernice 2004/38 z iného uhla pohľadu. Výklad požadovaný vnútroštátnym súdom sa netýka zneužitia práva, ktoré sa má určiť ako také, ale úlohy tejto smernice určiť ho, ako aj právnych dôsledkov, ktoré treba vyvodiť z konštatovania existencie tohto zneužitia, ku ktorému došlo v minulosti a s konečnou platnosťou preukázali príslušné orgány členského štátu. Vo veci samej totiž vnútroštátny súd konštatoval existenciu účelového manželstva, takže táto kvalifikácia manželstva nebola v tejto veci sporná.
5.        V tomto kontexte má vnútroštátny súd pochybnosti, pokiaľ ide o otázku, či sa článok 35 smernice 2004/38 uplatní, ak dotknutá osoba už nie je „oprávnenou osobou“ v zmysle uvedenej smernice v hostiteľskom členskom štáte, pokiaľ ide o práva priznané touto smernicou, a v prípade kladnej odpovede, či toto ustanovenie umožňuje príslušným orgánom vyšetrovať existenciu účelového manželstva a konštatovať jeho existenciu bez toho, aby z toho vyvodili ďalšie okamžité právne dôsledky.
6.        V týchto návrhoch Súdnemu dvoru najmä navrhnem, aby rozhodol, že situácia, v ktorej dotknutá osoba už nie je „oprávnenou osobou“ na základe smernice 2004/38, patrí do pôsobnosti tejto smernice.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
7.        V rámci týchto návrhov budem odkazovať na odôvodnenia 25 a 28 smernice 2004/38, ako aj na článok 2 ods. 1 a článok 2 ods. 2 písm. a), článok 3 ods. 1, článok 15 ods. 1 a 3, článok 30 ods. 1 a 3, článok 31 ods. 1 a 3 a články 35 a 36 tejto smernice.
B.      Írske právo
8.        Smernica 2004/38 bola transponovaná do írskeho práva nariadením European Communities (Free Movement of Persons) Regulations 2015 (S.I. č. 548 z roku 2015) [nariadenie týkajúce sa Európskych spoločenstiev (voľný pohyb osôb) z roku 2015 (S.I. č. 548 z roku 2015) v znení platnom pre spor vo veci samej (ďalej len „nariadenie z roku 2015“).
9.        Ustanovenie § 27 nariadenia z roku 2015, nazvaného „Zánik práv“, v odsekoch 1, 2 a 4 stanovuje:
„(1)      Minister môže zrušiť, odmietnuť vykonať alebo odmietnuť priznať ktorúkoľvek z týchto skutočností, ak v súlade s týmto článkom rozhodne, že sa žiada o príslušné právo alebo postavenie na základe podvodu alebo zneužitia práva: …
b)      pobytový preukaz…
(2)      Ak má minister na základe dôvodných pochybností podozrenie, že právo alebo postavenie, na základe ktorého sa osoba považuje za oprávneného rodinného príslušníka, priznané na základe tohto nariadenia, je uplatňované alebo bolo získané na základe podvodu alebo zneužitia práva, minister je oprávnený požiadať o informácie a získať tie, ktoré sú primerane potrebné na vyšetrenie tejto záležitosti.
…
(4)      V tomto článku pojem ‚zneužitie práva‘ zahŕňa okrem iného účelové manželstvo…“
10.      Ustanovenie § 28 tohto nariadenia s názvom „Účelové manželstvo“ stanovuje:
„(1)      Minister nemusí pri rozhodovaní o akejkoľvek otázke relevantnej na účely tohto nariadenia zohľadňovať dané manželstvo ako faktor ovplyvňujúci toto rozhodnutie, ak sa domnieva alebo rozhodne, že ide o účelové manželstvo.
(2)      Ak má minister pri zohľadnení manželstva na účely rozhodnutia o akejkoľvek otázke relevantnej na účely tohto nariadenia opodstatnené dôvody domnievať sa, že manželstvo je účelovým manželstvom, môže zaslať účastníkom manželstva oznámenie, v ktorom požiada dotknuté osoby, aby v lehote stanovenej v uvedenom oznámení písomne alebo osobne poskytli primerane potrebné informácie na to, aby presvedčili ministra o tom, že manželstvo nie je účelové.“
III. Skutkové okolnosti sporu vo veci samej, prejudiciálna otázka a konanie na Súdnom dvore
11.      R.S., ktorý sa narodil v tretej krajine, vstúpil do Írska v roku 2002 ako držiteľ povolenia na pobyt pre študentov. V roku 2010, šestnásť dní pred uplynutím platnosti tohto povolenia na pobyt, sa R.S., v tom čase štátny príslušník tretej krajiny, oženil s občiankou Únie, ktorá vykonávala svoje právo pohybovať sa a zdržiavať sa v Írsku. Následne mu bol vydaný pobytový preukaz s platnosťou na päť rokov ako rodinnému príslušníkovi občana Únie.
12.      V roku 2015 R.S. nadobudol írske občianstvo. Odvtedy je jeho pobyt v Írsku založený na tomto občianstve. V roku 2018 sa R.S. a jeho manželka rozviedli. V priebehu roka 2019 podala štátna príslušníčka tretej krajiny žiadosť o pobyt v Írsku s odôvodnením, že je matkou dieťaťa, ktoré je írskym občanom a ktorého biologickým otcom je R.S. Táto žiadosť viedla k vyšetrovaniu s cieľom určiť, či manželstvo uzavreté v roku 2010 bolo účelovým manželstvom.
13.      Rozhodnutím z 18. decembra 2019 Minister for Justice „odvolal“ pobytový preukaz vydaný v roku 2010 z dôvodu, že R.S. na podporu svojej žiadosti o povolenie na pobyt predložil zavádzajúce dokumenty a manželstvo uzavreté v roku 2010 bolo účelovým manželstvom. V nadväznosti na žiadosť o preskúmanie, ktorú podal R.S., bolo toto rozhodnutie potvrdené rozhodnutím z 8. septembra 2020.
14.      Dňa 1. februára 2022 však Minister for Justice prijal nové rozhodnutie po vzájomnej korešpondencii s poradcami R.S. Týmto rozhodnutím zrušil rozhodnutie z 8. septembra 2020, rozhodnutie z 18. decembra 2019 a konštatoval, že R.S. predložil falošné alebo zavádzajúce dokumenty alebo informácie a uzavrel účelové manželstvo s cieľom získať postavenie alebo právo, na ktoré by inak podľa smernice 2004/38 nemal nárok. Minister sa domnieval, že „akékoľvek právo alebo postavenie priznané na základe [tejto] smernice z dôvodu [tohto] manželstva… sa považuje za odňaté ab initio“.
15.      R.S. podal na High Court (Vyšší súd, Írsko) žalobu o neplatnosť („certiorari“) troch rozhodnutí z 8. septembra 2020, 13. februára 2020 a 1. februára 2022 z dôvodu, že Minister for Justice konal ultra vires. Ako írsky občan sa totiž na R.S. už nevzťahuje žiadne ustanovenie nariadenia z roku 2015, ani smernice 2004/38, a teda tieto nemohli splnomocniť Minister for Justice na prijatie týchto rozhodnutí. Toto odvolanie bolo zamietnuté High Court (Vyšší súd) rozsudkom z 18. mája 2023.
16.      R.S. sa následne obrátil na Court of Appeal (Odvolací súd), ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
17.      Tento súd na úvod spresňuje, že rozhodnutie z 1. februára 2022 treba chápať tak, že neznamená odňatie alebo odmietnutie práva na pobyt, ale že obsahuje „určenie“, „zistenie“ alebo „záver“, pokiaľ ide o minulú situáciu alebo predchádzajúce správanie R.S. Dodáva, že z tohto rozhodnutia vyplýva, že toto určenie alebo konštatovanie možno zvážiť v neskoršom kontexte opätovného posúdenia postavenia R.S. ako írskeho občana, pričom uznáva, že každé neskoršie opätovné posúdenie by zohľadňovalo všetky okolnosti a základné práva R.S. Pokiaľ ide o opätovné posúdenie írskeho občianstva R.S., uvedený súd spresňuje, že z dôvodu nedávnych rozhodnutí Supreme Court (Najvyšší súd, Írsko) v súčasnosti neexistuje ústavný postup, ktorý by umožnil viesť vyšetrovanie s cieľom toto občianstvo odňať.
18.      Vzhľadom na tvrdenia, ktoré mu boli predložené, sa vnútroštátny súd v prvom rade pýta na pôsobnosť smernice 2004/38 a najmä jej článku 35.
19.      V tejto súvislosti, hoci vnútroštátny súd poukazuje na rozdiely medzi okolnosťami prejednávanej veci a okolnosťami veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Lounes(6), považuje za možné z tohto rozsudku vyvodiť, že smernica 2004/38 sa prestane uplatňovať na štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý je rodinným príslušníkom občana Únie, ak tento štátny príslušník nadobudne štátne občianstvo hostiteľského členského štátu a z tohto dôvodu už nezodpovedá definícii pojmu „oprávnená osoba“ v zmysle článku 3 ods. 1 tejto smernice. Súdny dvor však v rozsudku Chenchooliah(7), rozhodol, že uvedená smernica sa uplatňuje na rozhodnutie o vyhostení prijaté voči štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, ktorý sa zdržiaval v hostiteľskom členskom štáte ako rodinný príslušník občana Únie, hoci tento štátny príslušník tretej krajiny už nie je „oprávnenou osobou“ v zmysle článku 3 ods. 1 tej istej smernice.
20.      Vnútroštátny súd sa pýta, či sa smernica 2004/38 analogicky naďalej vzťahuje na situáciu, v ktorej sa príslušný orgán členského štátu snaží určiť, či osoba pôvodne prostredníctvom zneužitia práva alebo podvodu získala právo na pobyt založené na tejto smernici v čase, keď táto osoba už nie je „oprávnenou osobou“ v zmysle článku 3 ods. 1 uvedenej smernice.
21.      V druhom rade vnútroštátny súd konštatuje, že článok 27 ods. 1 a 2 nariadenia z roku 2015 oprávňuje Minister for Justice na jednej strane zrušiť, odmietnuť vykonať alebo odmietnuť vydať požadovaný pobytový preukaz na základe podvodu alebo zneužitia práva a na druhej strane vyšetrovať údajný podvod alebo zneužitie. Zatiaľ čo zrušenie by nemohlo mať spätnú účinnosť, vyšetrovanie by sa mohlo týkať tak súčasných alebo prebiehajúcich žiadostí o pobytové preukazy, ako aj pobytových preukazov získaných v minulosti. Vzniká však otázka, či vyšetrovaciu právomoc možno vykonávať samostatne bez akéhokoľvek konkrétneho konania, akým je odňatie alebo odopretie práva na pobyt, trestné stíhanie za trestný čin, konanie o vyhostení alebo konanie o zrušení írskeho občianstva.
22.      Podľa vnútroštátneho súdu by takáto samostatná právomoc mohla byť implicitne obsiahnutá v článku 27 ods. 2 nariadenia z roku 2015. Mohla by byť odôvodnená vzhľadom na cieľ a kontext tohto nariadenia ako celku vrátane režimu občianstva Únie, ktorý si vyžaduje spoľahlivý systém predchádzania podvodom a zneužívaniu práva, ich odhaľovania a odstraňovania. Na to, aby tento súd mohol prípadne pristúpiť k výkladu článku 27 ods. 2 uvedeného nariadenia v súlade s právom Únie, považuje za potrebné určiť, či sa smernica 2004/38 uplatňuje na štátneho príslušníka členského štátu len v rozsahu, v akom táto smernica oprávňuje tento členský štát vyšetrovať účelové manželstvo uzavreté v čase, keď tento štátny príslušník mal právo na pobyt v uvedenom členskom štáte podľa uvedenej smernice.
23.      Za týchto okolností Court of Appeal (Odvolací súd) rozsudkom z 2. júla 2024, doručeným do kancelárie Súdneho dvora 19. augusta 2024, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Vzťahuje sa smernica 2004/38… na osobu, ktorá predtým získala odvodené [právo] na pobyt v členskom štáte ako manželský partner štátneho príslušníka Európskej únie vykonávajúceho práva vyplývajúce zo Zmluvy v hostiteľskom štáte, ale ktorá sa neskôr stala občanom hostiteľského štátu a už nie je nositeľom žiadneho odvodeného práva v tomto štáte podľa tejto smernice, a to výlučne na účely vyšetrovania a (ak je to vhodné) určenia alebo vyvodenia záveru, že sa v minulosti zapojila do podvodu alebo zneužitia práv a/alebo účelového manželstva (‚manželstva z rozumu‘) v zmysle článku 35 smernice s cieľom získať výhodu v zmysle tejto smernice?“
24.      Písomné pripomienky predložili R.S., Minister of Justice, Írsko, nemecká vláda, ako aj Európska komisia. Na pojednávaní 15. októbra 2025 predložili ústne pripomienky R.S., Írsko, nemecká vláda a Komisia.
IV.    Analýza
25.      Svojou jedinou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 35 smernice 2004/38 vykladať v tom zmysle, že umožňuje príslušným vnútroštátnym orgánom vyšetrovať a prípadne určiť alebo dospieť k záveru, že sa osoba, ktorá mala predtým odvodené právo voľného pohybu na základe tejto smernice, dopustila podvodu alebo zneužitia práva, ak pobyt tejto osoby v dotknutom členskom štáte už nie je založený na uvedenej smernici, a to aj vtedy, keď medzitým nadobudla štátne občianstvo tohto členského štátu.(8)
26.      Účastníci konania vo veci samej a dotknuté osoby sa vo svojich písomných a ústnych pripomienkach rozchádzajú vo výklade článku 35 smernice 2004/38.
27.      Vo všeobecnosti žalobca vo veci samej a nemecká vláda pochybujú o tom, že by sa táto smernica mala uplatňovať na osobu, ktorá mala v členskom štáte ako štátny príslušník tretej krajiny odvodené právo na pobyt ako manžel migrujúceho občana Únie, ak táto osoba odvtedy nadobudla štátne občianstvo hostiteľského členského štátu. V podstate sa totiž domnievajú, že na takúto osobu sa už nevzťahuje pojem „oprávnená“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice, takže táto smernica sa na ňu už neuplatňuje. Konkrétne podľa nemeckej vlády patrí určenie existencie zneužitia práva alebo podvodu do vnútroštátneho práva. V dôsledku toho navrhujú, aby sa na otázku položenú vnútroštátnym súdom odpovedalo záporne. Minister for Justice a Írsko, ako aj Komisia naopak tvrdia, že článok 35 smernice 2004/38 je v prejednávanej veci uplatniteľný. Zhodujú sa najmä na tom, že toto ustanovenie je vyjadrením všeobecnej zásady zákazu zneužitia práva. Preto navrhujú odpovedať na prejudiciálnu otázku kladne.
28.      Na zodpovedanie otázok vnútroštátneho súdu začnem svoju analýzu niekoľkými všeobecnými úvahami (časť A). Budem pokračovať tým, že rozptýlim akékoľvek pochybnosti o uplatniteľnosti smernice 2004/38 a najmä jej článku 35 na situáciu, o ktorú ide vo veci samej (časť B), a na záver preskúmam rozsah právomocí, ktoré toto ustanovenie priznáva členským štátom (časť C).
A.      Niektoré všeobecné úvahy o uplatniteľnosti smernice 2004/38
29.      Na úvod je potrebné pripomenúť, že z odôvodnení 3 a 4 smernice 2004/38 vyplýva, že cieľom tejto smernice je zjednodušiť výkon základného a individuálneho práva voľne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov, ktoré je občanom Únie priamo priznané článkom 21 ods. 1 ZFEÚ, a že predmetom uvedenej smernice je najmä posilniť toto právo.(9) Odôvodnenie 5 smernice 2004/38 zdôrazňuje, že aby sa uvedené právo mohlo uplatňovať za objektívnych podmienok dôstojnosti, malo by sa udeliť aj rodinným príslušníkom týchto občanov bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť.(10) V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora však táto smernica nepriznáva nijaké samostatné právo rodinným príslušníkom občana Únie, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov. Prípadné práva priznané týmto štátnym príslušníkom na základe uvedenej smernice sú tak právami odvodenými od práv, ktoré má dotknutý občan Únie z dôvodu výkonu svojej slobody pohybu.(11) Súdny dvor totiž opakovane pripomenul, že podľa článku 3 ods. 1 smernice 2004/38 do pôsobnosti tejto smernice patria a príjemcami práv udelenými touto smernicou sú občania Únie, ktorí sa pohybujú alebo zdržiavajú v členskom štáte inom, ako je členský štát, ktorého štátnymi príslušníkmi sú, ako aj ich rodinní príslušníci, ako sú definovaní v bode 2 článku 2, ktorí ich sprevádzajú, alebo sa k nim pripájajú.(12)
30.      V prejednávanej veci vzhľadom na skutočnosť, že žalobca vo veci samej sa po sobáši v roku 2010 so štátnou príslušníčkou členského štátu s bydliskom v Írsku zdržiaval v tomto členskom štáte ako manžel občianky Únie, ktorá uplatnila svoju slobodu pohybu a pobytu v inom členskom štáte, než je členský štát, ktorého je štátnou príslušníčkou, je nesporné, že mal odvodené právo na pobyt na základe smernice 2004/38 a patril do jej pôsobnosti. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania však vyplýva, že v roku 2015 nadobudol írske štátne občianstvo a odvtedy sa ako írsky štátny príslušník zdržiava v Írsku. O niekoľko rokov neskôr, v roku 2018, sa manželia rozviedli. Je teda zjavné, že keďže táto smernica upravuje len podmienky vstupu a pobytu občana Únie a jeho rodinných príslušníkov v hostiteľskom členskom štáte, na žalobcu vo veci samej sa už nevzťahuje vymedzenie pojmu „oprávnená osoba“ uvedená v uvedenej smernici v zmysle jej článku 3 ods. 1.(13)
31.      Z toho vyplýva, že v čase, keď žalobca vo veci samej nadobudol práva priznané smernicou 2004/38, a počas obdobia, ktorého sa týkalo vyšetrovanie týkajúce sa existencie účelového manželstva, teda od roku 2010 do roku 2015, mal postavenie oprávnenej osoby podľa tejto smernice(14) ako manžel občianky Únie, ktorá uplatnila svoju slobodu pohybu tým, že sa presťahovala do iného členského štátu, než je členský štát, ktorého bola štátnou príslušníčkou, a zdržiavala sa v ňom. Naproti tomu z dôvodu jeho naturalizácie v Írsku v priebehu roka 2015(15) sa jeho právny režim zmenil tak z hľadiska vnútroštátneho práva, ako aj z hľadiska uvedenej smernice, takže podľa rozsudku Lounes(16) sa v čase začatia tohto vyšetrovania v roku 2019 už tá istá smernica nemala uplatňovať na jeho pobyt v tomto členskom štáte.(17)
32.      Má sa preto vychádzať z toho, že ak žalobca vo veci samej už nie je „oprávnenou osobou“ odvodeného práva vstupu a pobytu v hostiteľskom členskom štáte v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2004/38, táto smernica sa neuplatní?
33.      Myslím si, že nie.
34.      Ako preukážem nižšie, strata postavenia oprávnenej osoby v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2004/38 nepredpokladá, že táto smernica sa už neuplatňuje v prípade, ako je to v prejednávanej veci, keď príslušné vnútroštátne orgány konštatujú existenciu zneužitia alebo podvodu v súvislosti s pravidlami stanovenými v tejto smernici, ku ktorému došlo v čase, keď mal žalobca vo veci samej postavenie oprávnenej osoby. V tejto súvislosti treba poznamenať, že Súdny dvor rozlišoval medzi pôsobnosťou uvedenej smernice a postavením oprávnenej osoby na základe tohto ustanovenia.(18) Z toho podľa môjho názoru vyplýva, že hoci občania Únie a ich rodinní príslušníci, ktorí vykonávajú práva priznané smernicou 2004/38, patria do pôsobnosti tejto smernice a sú oprávnenými osobami v zmysle uvedeného ustanovenia, osoby, ktoré už tieto práva nevykonávajú, pretože stratili postavenie oprávnených osôb, môžu napriek tomu patriť do pôsobnosti tejto smernice, keďže, ako nižšie preukážem, táto smernica obsahuje ustanovenia, ktorých uplatnenie nevyžaduje, aby dotknutá osoba mala toto postavenie v čase ich uplatňovania.(19)
35.      Po tomto spresnení sa v nasledujúcich riadkoch zameriam na otázku, či je smernica 2004/38, najmä jej článok 35, uplatniteľná v prejednávanej veci.
B.      O uplatniteľnosti článku 35 smernice 2004/38
36.      Na určenie, či je článok 35 smernice 2004/38 uplatniteľný v prejednávanej veci, treba overiť jeho pôsobnosť ratione temporis, teda zistiť, či sa toto ustanovenie uplatňuje, ak dotknutá osoba mala v minulosti postavenie oprávnenej osoby podľa tejto smernice v zmysle jej článku 3 ods. 1, pričom toto postavenie stratila v čase, keď sa malo uplatniť toto prvé uvedené ustanovenie.
37.      V súlade s ustálenou judikatúrou je na účely výkladu ustanovenia práva Únie potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou.(20) Takisto genéza ustanovenia práva Únie môže obsahovať relevantné prvky pre jeho výklad.(21) Na tento účel vykonám doslovný, kontextuálny a teleologický výklad tohto ustanovenia.
1.      O doslovnom výklade
38.      Na úvod treba pripomenúť, že článok 35 smernice 2004/38, nazvaný „Zneužitie práva“, stanovuje, že „členské štáty môžu prijať potrebné opatrenia na odmietnutie, ukončenie alebo zrušenie akéhokoľvek práva priznaného podľa tejto smernice v prípade zneužívania práv alebo podvodu, ako sú účelové manželstvá. Všetky takéto opatrenia musia byť primerané a podliehať procesným zárukám stanoveným v článkoch 30 a 31“.
39.      Po prvé poznamenávam, že nič v znení tohto ustanovenia neumožňuje domnievať sa, že normotvorca Únie mal prostredníctvom tohto ustanovenia v úmysle časovo obmedziť možnosť členských štátov prijať „opatrenia na odmietnutie, ukončenie alebo zrušenie akéhokoľvek práva priznaného podľa [uvedenej] smernice v prípade zneužívania práv alebo podvodu“(22). Inými slovami, toto znenie nespresňuje, že členský štát je povinný prijať len „potrebné opatrenia“ súvisiace s právom, ktoré má v súčasnosti právne účinky na základe smernice 2004/38. Uvažovať o takomto časovom obmedzení by totiž v praxi znamenalo zavedenie dodatočného prvku, ktorý nie je uvedený v znení uvedeného ustanovenia. Naopak, neexistencia takéhoto časového obmedzenia znamená, že táto možnosť sa teda chápe ako možnosť členských štátov prijať takéto opatrenia bez ohľadu na to, ako dotknutá osoba uplatnila alebo vykonala právo priznané na základe smernice 2004/38.
40.      Po druhé zo znenia článku 35 smernice 2004/38, ktorý používa minulé príčastie „priznaného“, vyplýva, že normotvorca Únie sa zameriava najmä na práva, ktoré dotknutá osoba požíva alebo bola oprávnenou osobou podľa tejto smernice.(23)
41.      Po tretie poznamenávam, že použitie slovesa „odmietnuť“ v tomto ustanovení zahŕňa odmietnutie udelenia vstupu alebo pobytu v hostiteľskom členskom štáte osobám uvedeným v článku 3 ods. 1 tejto smernice, ak tieto osoby nadobudli práva, ktoré im táto smernica priznáva, zneužitím práva alebo podvodom, a teda nespĺňajú podmienky na to, aby im boli takéto práva v zmysle uvedenej smernice priznané.(24) V tomto prípade by teda išlo o (prípadné) budúce právo vstupu alebo pobytu, ktoré ešte nevzniklo, keďže uvedená osoba nespĺňa podmienky stanovené smernicou 2004/38 na to, aby bola „oprávnenou osobou“ v zmysle tohto ustanovenia.
42.      Po štvrté
použitie slovies „ukončiť“ a „zrušiť“ v článku 35 smernice 2004/38 naznačuje, že ide o ukončenie alebo zrušenie práva udeleného touto smernicou, bez ohľadu na to, či toto právo už stratilo svoj účinok, alebo nie.(25) Tieto dve slovesá môžu mať preto spätný účinok, keďže môžu spôsobiť zánik určitých budúcich, ale aj minulých účinkov takéhoto práva.(26) Použitie dvoch odlišných slovies v zásade zodpovedá zámeru normotvorcu Únie zahrnúť tak vnútroštátne opatrenia, ktoré umožňujú ukončiť právo ex nunc (ako je napríklad ukončenie pobytového preukazu), ako aj opatrenia, ktoré umožňujú odňať právo ex tunc.(27)
43.      Z tohto výkladu teda vyplýva, že rozhodnutie normotvorcu Únie použiť výraz „odmietnutie, ukončenie alebo zrušenie akéhokoľvek práva priznaného podľa [tejto] smernice“ jasne vyjadruje vôľu časovo pokryť predmetné právo vstupu alebo pobytu (budúce, súčasné alebo minulé), ak je toto právo „priznané [uvedenou smernicou]“, čo umožňuje domnievať sa, že táto smernica sa uplatňuje bez ohľadu na skutočnosť, že toto právo sa už neuplatňuje.
44.      Preto sa domnievam, že znenie článku 35 smernice 2004/38 vedie k záveru, že toto ustanovenie sa uplatňuje na opatrenia prijaté na základe práva priznaného týmto ustanovením v období, počas ktorého bol nositeľ tohto práva „oprávnenou osobou“ v zmysle tejto smernice, a to bez ohľadu na súčasnú situáciu dotknutej osoby.
45.      Treba však preskúmať, či normatívny kontext, do ktorého patrí článok 35 uvedenej smernice, podporuje alebo nepotvrdzuje tento výklad.
2.      O kontextuálnom výklade
a)      Vnútorný alebo systematický výklad
46.      Pokiaľ ide o kontext, do ktorého patrí článok 35 smernice 2004/38, v prvom rade poznamenávam, že výklad uvedený v predchádzajúcich bodoch nie je vyvrátený znením odôvodnenia 28 tejto smernice, podľa ktorého „aby sa predišlo zneužívaniu práv alebo podvodu, najmä manželstvám z rozumu alebo iným formám vzťahov uzavretým výlučne s cieľom využívania práva voľného pohybu a pobytu, členské štáty by mali mať možnosť, aby prijali potrebné opatrenia“. Široká formulácia tohto odôvodnenia, rovnako ako tento článok 35, totiž nestanovuje žiadne časové obmedzenie týkajúce sa prijímania takýchto opatrení členskými štátmi. V tejto súvislosti uvádzam, že znenie uvedeného odôvodnenia 28 odkazuje na „manželstvá z rozumu alebo iné formy uzavretých vzťahov“, čo naznačuje, že opatrenia, ktoré by členské štáty „mali prijať“ podľa uvedeného článku 35, môžu mať retroaktívny charakter, keďže tieto manželstvá alebo zväzky sa vo väčšine prípadov už uskutočnili v čase, keď sa toto ustanovenie prípadne uplatní.
47.      V druhom rade uvádzam, že článok 1 smernice 2004/38, nazvaný „Predmet“, v písmene a) stanovuje, že jej účelom je najmä stanoviť „podmienky, ktoré upravujú uplatňovanie práva voľného pohybu a pobytu v rámci územia členských štátov občanmi Únie a ich rodinných príslušníkov“. Vzhľadom na to, že článok 35 smernice 2004/38 sa uplatňuje na situácie, v ktorých podmienky výkonu práva voľného pohybu a pobytu stanovené touto smernicou boli splnené len formálne, takže tieto podmienky neboli dodržané, na tento článok sa vzťahuje toto prvé uvedené ustanovenie.
48.      V tejto súvislosti, ako vyplýva zo štruktúry smernice 2004/38, najmä z kapitol II až IV týkajúcich sa podmienok výkonu práv pobytu stanovených touto smernicou, táto smernica zavádza systém, ktorý zahŕňa vývoj situácie občanov Únie a ich rodinných príslušníkov v hostiteľskom členskom štáte, ako aj práv, ktoré im priznáva, a to od okamihu ich príchodu do iného členského štátu, než je členský štát ich štátnej príslušnosti, až do okamihu ich odchodu z tohto členského štátu.(28) Tento systém totiž zahŕňa tak jednotlivé fázy výkonu slobody pohybu občana a jeho rodinných príslušníkov (vstup, pobyt alebo odchod), ako aj práva, ktoré týmto osobám prislúchajú a ktoré zodpovedajú každej z dotknutých fáz (právo vstupu, právo pobytu, právo na zachovanie práva pobytu alebo výstupu). Ak teda občan Únie a/alebo jeho rodinní príslušníci v určitom okamihu (vrátane prípadu, ako v prejednávanej veci, keď došlo k zneužitiu predmetného práva) už nespĺňajú podmienky stanovené v smernici 2004/38, čo vedie k strate (aj so spätnou účinnosťou) postavenia „oprávnených osôb“ v zmysle článku 3 ods. 1 tejto smernice, a teda aj ich práva vstupu a pobytu v hostiteľskom členskom štáte, neznamená to, že sa na nich neuplatňujú iné ustanovenia tejto smernice.(29)
49.      V tomto vyvíjajúcom sa kontexte, ktorý sa týka pojmu „oprávnená osoba“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2004/38, sa mi zdá dôležité zdôrazniť, že článok 35 tejto smernice sa týka práva pohybu a pobytu, ktoré bolo vykonávané počas určitého obdobia, pričom dotknutej osobe by podľa uvedenej smernice nikdy nemalo byť priznané toto právo, keďže podmienky na jeho výkon spĺňala iba umelo.(30) Ako zdôraznila Komisia, článok 35 sa uplatňuje na právne situácie, ktoré vznikli v čase získania práva priznaného smernicou 2004/38, aby bolo možné tieto situácie posúdiť na základe konania alebo skutočností, ktoré preukazujú, že toto právo bolo získané zneužívajúcim spôsobom(31), a to aj v prípade, že dotknutá osoba už toto právo nevykonáva a nemá status „oprávnenej osoby“ v zmysle článku 3 ods. 1 tejto smernice.
50.      V treťom a poslednom rade dodávam, že „Záverečné ustanovenia“ uvedené v kapitole VII smernice 2004/38, ktorej neoddeliteľnou súčasťou je článok 35, sa týkajú účinného vykonávania tejto smernice ako celku.(32) Bez toho, aby som musel podrobne skúmať tieto ustanovenia, konštatujem najmä, že zo zaradenia článkov 35 a 36 do kapitoly VII vyplýva, že ide o prierezové ustanovenia týkajúce sa právomoci, resp. povinnosti členských štátov prijať opatrenia v prípade porušenia ustanovení uvedenej smernice.(33)
51.      Je pravda, že na rozdiel od článku 35 sa článok 36 týka občanov Únie alebo ich rodinných príslušníkov, ktorí v zásade zákonne vykonávajú práva, ktoré im boli priznané smernicou 2004/38, ale nesplnili určité administratívne náležitosti stanovené v tejto smernici.(34) Okrem toho opatrenia uvedené v týchto dvoch ustanoveniach majú odlišnú povahu, a to individuálne alebo osobitné opatrenia a všeobecné opatrenia.(35) Napriek týmto rozdielom však nevidím dôvody, prečo by som mal usudzovať, že tieto dve ustanovenia nie sú uplatniteľné v prípade, ak dotknutá osoba už nie je oprávnenou osobou podľa tejto smernice. Naopak, ako som už zdôraznil, tieto dve ustanovenia patria do pôsobnosti iných ustanovení uvedenej smernice.(36) Opačné rozhodnutie by malo za následok, že ani opatrenia uvedené v článku 35, ani sankcie prijaté členskými štátmi v súlade s článkom 36 by nemohli byť prijaté voči osobe, ktorá už nemá práva priznané smernicou 2004/38, aj keby k zneužitiu práva alebo k nesplneniu povinností uložených touto smernicou došlo pri nadobudnutí alebo výkone týchto práv, čo by uvedené ustanovenia zbavilo ich podstaty.
b)      Externý výklad alebo prípravné práce
52.      V prípravných prácach k smernici 2004/38 som zistil, že článok 35 nebol súčasťou pôvodného návrhu Komisie.(37) Tento článok bol pridaný Radou „s cieľom upresniť, že v prípade zneužitia práv alebo podvodu môžu členské štáty odmietnuť, zrušiť alebo odňať akékoľvek právo udelené [touto] smernicou“(38). To potvrdzuje vôľu normotvorcu Únie, ako vyplýva z odôvodnenia 28 uvedenej smernice, umožniť členským štátom „aby sa predišlo zneužívaniu práv alebo podvodu, najmä manželstvám z rozumu“ prijať potrebné opatrenia, a to bez ohľadu na aktuálnu situáciu dotknutej osoby, ktorá má alebo mala právo priznané touto smernicou.
53.      Potvrdzujú to aj nezáväzné usmernenia Komisie z rokov 2009(39) a 2023(40), ktoré uvádzajú, že členské štáty majú možnosť prijať potrebné opatrenia v prípade zneužitia alebo podvodu podľa článku 35 smernice 2004/38 „kedykoľvek“ s cieľom či už „odmietnuť udeliť“ práva udelené touto smernicou, alebo „ukončiť alebo odňať“ tieto práva.(41)
54.      Doslovný výklad načrtnutý v bode 44 vyššie, podľa ktorého sa článok 35 smernice 2004/38 uplatňuje na situáciu, o akú ide vo veci samej, je preto podporený normatívnym kontextom a štruktúrou tejto smernice, ktorej je toto ustanovenie súčasťou.
55.      Po tomto spresnení sa vnútroštátny súd tiež pýta, či je možné analogicky vychádzať z rozsudku Chenchooliah(42) na účely záveru, že článok 35 smernice 2004/38 je uplatniteľný na situáciu, o akú ide v konaní vo veci samej. Teraz sa teda budem zaoberať práve touto otázkou.
c)      O poučeniach, ktoré treba vyvodiť z judikatúry vyplývajúcej z rozsudku Chenchooliah
56.      Okrem toho pojem „oprávnená osoba“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2004/38 je „dynamickým“ pojmom v tom zmysle, že postavenie oprávnenej osoby, aj keď bolo získané v minulosti, možno následne stratiť v prípade, že podmienky stanovené v tomto ustanovení už nie sú splnené.(43) Na druhej strane Súdny dvor konštatoval, že táto smernica neobsahuje len pravidlá upravujúce podmienky získania jedného z rôznych druhov práva na pobyt, ktoré stanovuje, ako aj podmienky požadované na to, aby sa mohlo pokračovať vo využívaní dotknutých práv.(44) Dodal, že uvedená smernica okrem toho stanovuje aj súbor pravidiel, ktorých cieľom je upraviť situáciu vyplývajúcu zo straty jedného z týchto práv, najmä v prípade odchodu občana Únie z hostiteľského členského štátu.(45)
57.      V tejto súvislosti Súdny dvor v prvom rade konštatoval, že v takej situácii, keď sa občan Únie vrátil do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, a v hostiteľskom členskom štáte už nevykonáva svoje právo na voľný pohyb na základe práva Únie, manželský partner uvedeného občana Únie nemá viac postavenie „oprávnenej osoby“ v zmysle článku 3 ods. 1 tej istej smernice, pokiaľ zostal v hostiteľskom členskom štáte a viac sa v ňom so svojím manželským partnerom nezdržiava.(46) V druhom rade Súdny dvor rozhodol, že aj keď strata tohto postavenia má za následok, že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny už nepožíva právo na pohyb a právo na pobyt na území hostiteľského členského štátu, ktoré mal počas určitého obdobia, pretože už nespĺňa podmienky, ktorým tieto práva podliehajú, táto strata neznamená, že smernica 2004/38 sa viac neuplatňuje na prijatie rozhodnutia o vyhostení tohto štátneho príslušníka hostiteľským členským štátom z takéhoto dôvodu.(47)
58.      Súdny dvor síce v bode 64 rozsudku Chenchooliah pripomenul na základe bodu 95 rozsudku Metock, že „od okamihu, keď štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom občana Únie, vyplýva zo [smernice 2004/38] právo na vstup a pobyt v hostiteľskom členskom štáte, môže tento štát obmedziť toto právo len vtedy, ak dodrží články 27 a 35 tejto smernice“. V bode 67 tohto prvého rozsudku však konštatoval, že záver vyplývajúci z bodu 95 rozsudku Metock sa neuplatňuje na situáciu, o ktorú išlo vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Chenchooliah, v ktorej štátna príslušníčka tretej krajiny už nebola oprávnenou osobou podľa uvedenej smernice.(48)
59.      Nemyslím si, že túto informáciu Súdneho dvora možno vykladať v tom zmysle, že chcel spojiť uplatnenie článku 35 smernice 2004/38 s obdobím, počas ktorého je dotknutá osoba „oprávnenou osobou“ v zmysle článku 3 ods. 1 tejto smernice. V skutočnosti chápem tento bod skôr v tom zmysle, že Súdny dvor jednoducho rozlíšil situácie, ktoré viedli k vydaniu týchto dvoch rozsudkov, a to konkrétne skutočnosť, že v prvom prípade, ktorý bol predmetom veci, ktorá viedla k vydaniu rozsudku Metock, mal príslušník príslušného tretieho štátu odvodené (súčasné)(49) právo na pobyt v hostiteľskom členskom štáte v zmysle uvedenej smernice, zatiaľ čo v druhom prípade, ktorý bol základom pre vydanie rozsudku Chenchooliah, príslušníčka príslušného tretieho štátu toto odvodené (minulé) právo stratila.(50) Vzhľadom na to, že obe situácie boli odlišné, vznikla ďalej otázka, či strata postavenia „oprávnenej osoby“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2004/38 znamenala, že na rozhodnutie o vyhostení prijaté predovšetkým z dôvodu, že tejto štátnej príslušníčke bolo odmietnuté odvodené právo na pobyt podľa smernice 2004/38, sa nevzťahuje táto smernica, ale vnútroštátne právo, ktoré sa uplatňuje mimo pôsobnosti uvedenej smernice.(51)
60.      Ako som uviedol vyššie, Súdny dvor v bode 69 rozsudku Chenchooliah konštatoval, že na túto otázku treba odpovedať záporne, pričom v bode 79 tohto rozsudku oddelil postavenie „oprávnenej osoby“ v zmysle tohto ustanovenia od uplatniteľnosti iných ustanovení smernice 2004/38, a to najmä jej článku 15.(52)
61.      V tejto súvislosti vzniká otázka, či závery vyplývajúce z tejto judikatúry potvrdzujú kontextuálny a systematický výklad tohto článku 35.
62.      V tejto súvislosti treba uviesť, ako to urobil Súdny dvor v bode 70 rozsudku Chenchooliah, že smernica 2004/38 „neobsahuje len pravidlá upravujúce podmienky získania jedného z rôznych druhov práva na pobyt, ktoré stanovuje, a podmienky, ktoré musia byť splnené na to, aby sa mohlo pokračovať vo využívaní dotknutých práv“(53), ale okrem toho stanovuje „súbor pravidiel, ktorých cieľom je upraviť situáciu vyplývajúcu zo straty jedného z týchto práv, najmä v prípade odchodu občana Únie z hostiteľského členského štátu“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
63.      Z použitia príslovky „najmä“ v bode 70 rozsudku Chenchooliah vyplýva, že „súbor pravidiel“ stanovených v smernici 2004/38, „ktorých cieľom je upraviť situáciu vyplývajúcu zo straty jedného z týchto práv“, sa v žiadnom prípade neobmedzuje na prípad odchodu občana Únie a/alebo jeho rodinných príslušníkov z hostiteľského členského štátu. Stačí totiž pripomenúť, že v kontexte a štruktúre tejto smernice sa právne postavenie, ktoré vzniklo v okamihu získania práva priznaného touto smernicou, môže vyvíjať až do okamihu, keď zanikne z iných dôvodov, než je odchod oprávnenej osoby podľa uvedenej smernice, a najmä z dôvodu naturalizácie dotknutej osoby hostiteľským členským štátom. Takéto právne postavenie môže tiež zaniknúť vzhľadom na okolnosti, ktoré preukazujú, že toto právo bolo nadobudnuté neoprávnene alebo podvodne, čo viedlo k ich zrušeniu alebo odvolaniu.
64.      Preto je možné tvrdiť, že konštatovanie vnútroštátneho orgánu o existencii účelového manželstva by mohlo mať za následok najmä „formálne a retroaktívne odňatie“ odvodených práv, ktoré by štátny príslušník tretieho štátu v skutočnosti zneužívajúcim alebo podvodným spôsobom odvodzoval zo smernice 2004/38, čo by viedlo k „retroaktívnej strate“ týchto práv, a to bez ohľadu na skutočnosť, ako v prejednávanej veci, že boli uplatnené v minulosti, že sú ešte vykonávané alebo ich možno v budúcnosti uplatniť.(54)
65.      Z toho teda vyplýva, že na účely konštatovania, že článok 35 smernice 2004/38 je uplatniteľný na situáciu, o akú ide vo veci samej, je možné analogicky vychádzať z rozsudku Chenchooliah.
3.      Teleologický výklad
66.      V prvom rade by som chcel pripomenúť, že vzhľadom na cieľ, ktorý sleduje smernica 2004/38, a to uľahčiť výkon základného a individuálneho práva voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktoré článok 21 ods. 1 ZFEÚ priamo priznáva občanom Únie(55), nemožno jej ustanovenia vykladať reštriktívne a v žiadnom prípade ich nemožno zbaviť veľkej časti ich obsahu a potrebného účinku. Keďže článok 35 smernice 2004/38 umožňuje členským štátom obmedziť práva občanov Únie a ich rodinných príslušníkov na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov, toto ustanovenie odkazuje na procesné záruky stanovené v tejto smernici s cieľom zabezpečiť im vysokú úroveň ochrany.(56) Na rozdiel od tvrdenia nemeckej vlády by teda reštriktívny výklad uvedeného ustanovenia zbavil tieto procesné záruky ich podstaty, čím by osoby obvinené zo zneužitia alebo podvodu boli zbavené tejto ochrany, hoci práve uvedené záruky umožňujú zabezpečiť účinnosť týchto práv a prispievajú tak k dosiahnutiu cieľa tejto smernice.
67.      Tvrdiť opak a domnievať sa, že článok 35 smernice 2004/38 sa neuplatňuje v prípade, že občan Únie a jeho rodinní príslušníci už nemajú postavenie oprávnených osôb, by totiž proti vôli normotvorcu Únie znamenalo jednak ignorovať požiadavku proporcionality pri prijímaní „potrebných opatrení“, ako sú uvedené v tomto článku, a jednak porušiť články 30 a 31 tejto smernice týkajúce sa oznamovania rozhodnutí a prístupu k súdnym a správnym opravným prostriedkom. V prípade potreby by sa na dotknuté osoby nevzťahovala ani všeobecná zásada proporcionality práva Únie, ani tieto dve ustanovenia, zatiaľ čo procesné záruky stanovené v uvedených ustanoveniach (ktorých cieľom, ako som práve uviedol, je zabezpečiť účinnosť práv priznaných uvedenou smernicou) boli vytvorené na ochranu dotknutých osôb práve v okamihu, keď tieto osoby stratia práva z dôvodov verejného poriadku, verejnej bezpečnosti, verejného zdravia alebo z iných dôvodov, a ich cieľom je najmä upraviť prípadné opatrenia na vyhostenie.(57)
68.      V dôsledku toho na zabezpečenie účinnosti smernice 2004/38 a práv, ktoré priznáva, musí byť možné, aby osoba obvinená zo zneužívajúceho alebo podvodného konania spochybnila toto obvinenie a mohla sa brániť prostredníctvom účinných procesných prostriedkov nápravy, čo vyplýva aj z práva na účinnú súdnu ochranu zaručeného v článku 47 prvom odseku Charty základných práv Európskej únie.(58)
69.      Pokiaľ ide v druhom rade o účel článku 35 smernice 2004/38, musím uviesť, ako uviedla Komisia vo svojich písomných pripomienkach, že správanie predstavujúce „zneužitie práva“ sa nemusí prejaviť v okamihu, keď dôjde k zneužitiu, ale objaviť sa neskôr. Zneužívajúca povaha účelového manželstva sa totiž odhalí až po získaní dôkazov o formálne zosobášenom páre.(59) V dôsledku toho výklad, podľa ktorého je uplatnenie tohto článku 35 obmedzené na obdobie, počas ktorého je osoba ešte príjemcom odvodeného práva priznaného touto smernicou, by viedol k tomu, že z pôsobnosti tohto ustanovenia by bola vylúčená situácia, o akú ide vo veci samej, v ktorej účelové manželstvo bolo dostatočne dlho nepovšimnuté, čím by bol účel ustanovenia zbavený svojej podstaty.
70.      Okrem toho pripomínam, že toto ustanovenie je vyjadrením všeobecnej zásady práva Únie zákazu zneužitia práva. Pojem „účelové manželstvo“ sa preto má vykladať vo svetle tejto zásady. Touto otázkou sa budem zaoberať v nasledujúcej časti.
71.      Z toho vyplýva, že teleologický výklad smernice 2004/38 svedčí v prospech uplatnenia jej článku 35.
C.      O boji proti zneužívaniu práva v kontexte článku 35 smernice 2004/38
1.      O námietkach uvádzaných nemeckou vládou
72.      Ako som už uviedol, nemecká vláda sa domnieva, že článok 35 smernice 2004/38 nie je v prejednávanej veci uplatniteľný. Konkrétne vo svojich písomných pripomienkach uviedla, že následná kontrola neoprávneného alebo podvodného nadobudnutia práva pobytu priznaného touto smernicou v súlade s procesnou autonómiou členských štátov patrí do pôsobnosti vnútroštátneho práva.
73.      S týmto prístupom nesúhlasím.
74.      V prvom rade, hoci je pravda, že boj proti zneužívaniu práva sa týka tak práva Únie, ako aj vnútroštátnych právnych poriadkov, nič to nemení na tom, že preskúmanie zneužívajúceho alebo podvodného použitia právneho poriadku Únie sa musí uskutočniť v rámci tohto právneho poriadku, a to najmä, ako správne uviedla Komisia, aby sa zabezpečilo „jednotné uplatňovanie“ ustanovení práva Únie.(60) Konkrétne by som chcel pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora smernica 2004/38 nezbavuje členské štáty akejkoľvek právomoci kontrolovať vstup a pobyt rodinných príslušníkov občanov Únie na ich území. Keďže však od okamihu, keď štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom občana Únie, vyplýva zo smernice 2004/38 právo na vstup a pobyt v hostiteľskom členskom štáte, môže tento štát obmedziť toto právo len vtedy, ak dodrží články 27 a 35 tejto smernice.(61)
75.      Z toho vyplýva, že ak sa, podobne ako nemecká vláda, možno domnievať, že následná kontrola neoprávneného alebo podvodného nadobudnutia práva na pohyb a pobyt podľa smernice 2004/38 patrí do pôsobnosti vnútroštátneho práva, na jednej strane by to viedlo k nezohľadneniu okamihu pôvodného nadobudnutia práva priznaného touto smernicou, a teda k porušeniu zásadného prvku, a to právneho rámca Únie, ktorý stanovil nadobudnutie tohto práva. Takéto porušenie by bolo v rozpore najmä so všeobecnou zásadou právnej istoty, ktorá je vlastná právnemu poriadku Únie. Prijatie prístupu, podľa ktorého sa nadobudnutie práv priznaných uvedenou smernicou riadi právom Únie, zatiaľ čo určenie zneužívajúcej povahy takéhoto nadobudnutia sa riadi vnútroštátnym právom, by totiž bolo v rozpore s touto zásadou. Na druhej strane by takýto prístup znamenal akceptovanie toho, že každý členský štát môže uplatňovať svoje vlastné kritériá na určenie, či došlo k zneužitiu práv udelených tou istou smernicou, a tým by narušil účinnosť práva Únie. V dôsledku toho sa smernica 2004/38 musí uplatniť na preskúmanie opravného prostriedku, ktorý by bol v nej zneužitý.
76.      V druhom rade, ako som už spomenul vyššie, článok 35 smernice 2004/38 konkretizuje všeobecný princíp práva Únie týkajúci sa zákazu zneužitia práva, ktorého cieľom je zabezpečiť účinnosť boja proti zneužívaniu.(62) V tejto súvislosti, hoci článok 35 tejto smernice nedefinuje pojem „zneužitia práva“, je potrebné pripomenúť, že ide o autonómny pojem práva Únie, ku ktorému sa Súdny dvor už vyjadril. Spresnil tiež, že dôkaz zneužívajúceho konania si vyžaduje jednak súbor objektívnych okolností, z ktorých vyplýva, že aj napriek formálnemu dodržaniu podmienok stanovených právnou úpravou Únie cieľ tejto právnej úpravy nebol dosiahnutý, a jednak subjektívny prvok spočívajúci v úmysle získať výhodu vyplývajúcu z právnej úpravy Únie tým, že sa umelo vytvárajú podmienky potrebné na jej získanie.(63) Objektívne a subjektívne kumulatívne podmienky zneužitia, ktoré Súdny dvor stanovil vo svojej judikatúre, totiž umožňujú najmä rozlíšiť, a to je dôležité, oprávnené používanie od zneužívania práv priznaných smernicou.(64) V rámci tohto pojmu a na základe odôvodnenia 28 možno na účely tejto smernice definovať účelové manželstvá ako manželstvá uzavreté na jednej strane bez skutočného vzťahu medzi stranami, pričom ich zväzok je čisto umelý, a na druhej strane s jediným cieľom umožniť manželovi alebo manželke, ktorí by inak nemali právo voľného pohybu a pobytu priznané občanom Únie a ich rodinným príslušníkom právom Únie, aby toto právo využívali.(65) Na druhej strane je však potrebné poznamenať, že skutočnosť, že dve osoby môžu získať určitú výhodu zo svojho skutočného manželstva, ako je napríklad právo pobytu, nemusí nutne znamenať, že ide o účelové manželstvo a že došlo k zneužitiu práva.(66)
77.      Napriek tomu vzniká ešte otázka, aký je rozsah kontrolných právomocí, ktoré článok 35 smernice 2004/38 priznáva členským štátom.
2.      Rozsah kontrolných právomocí zverených členským štátom v článku 35
78.      V tomto štádiu mojej analýzy je teda odpoveď na otázku vnútroštátneho súdu čiastočne jasná. Článok 35 smernice 2004/38 sa totiž má vykladať v tom zmysle, že umožňuje členským štátom zrušiť, odňať alebo ukončiť, a to aj so spätnou účinnosťou, právo na pobyt priznané touto smernicou, hoci toto právo už nevyvoláva účinky.
79.      Okrem toho poznamenávam, že práva priznané smernicou 2004/38, ktoré boli nadobudnuté zneužívajúcim spôsobom, ktoré však ich nositeľ už nevykonával počas určitého obdobia, v tomto prípade počas obdobia najmenej piatich rokov, nielenže mohli mať právne účinky v minulosti, ale stále môžu mať tieto účinky aj v súčasnosti aj v budúcnosti. Skutočnosť, že právo priznané uvedenou smernicou bolo predtým nadobudnuté zneužívajúcim spôsobom, umožňuje vnútroštátnym orgánom podľa článku 35 tej istej smernice prijať opatrenia potrebné na zabránenie tomu, aby zneužitie predchádzajúceho práva slúžilo ako základ na získanie existujúcich alebo budúcich dodatočných práv. Aj keď sa teda toto právo pobytu už nevykonáva, ako je to v prejednávanej veci, formálne odňatie uvedeného práva by prípadne mohlo umožniť vnútroštátnym orgánom napraviť právne účinky, ktoré z neho vyplývajú.(67)
80.      V tejto súvislosti, pokiaľ ide o mieru voľnej úvahy, ktorou disponujú členské štáty pri výkone tejto kontrolnej právomoci, treba zdôrazniť, že zo znenia článku 35 smernice 2004/38 vyplýva, že použitím slovesa „môcť“ sa toto ustanovenie obmedzuje na to, že umožňuje členským štátom prijať buď určité opatrenia spomedzi tých, ktoré sú v ňom uvedené, alebo všetky tieto opatrenia, a to odmietnutie, zrušenie alebo odňatie práva priznaného touto smernicou. Naproti tomu žiadny výraz uvedeného ustanovenia nemožno vykladať tak, že uvádza, že členské štáty sú povinné prijať jedno, viacero alebo všetky uvádzané opatrenia. Z pojmu „potrebné opatrenia“ uvedeného v tom istom ustanovení totiž vyplýva, že členské štáty disponujú určitou mierou voľnej úvahy pri určení opatrení, ktoré sú nevyhnutné vzhľadom na konkrétne zneužívajúce konanie predstavujúce oznámené zneužitie. Národné orgány tak môžu individuálne a v jednotlivých prípadoch konštatovať existenciu zneužitia práva, pokiaľ opatrenia, ktoré prijmú, rešpektujú všeobecný princíp proporcionality (vhodnosť, nevyhnutnosť a proporcionalita v užšom zmysle) a podliehajú procesným zárukám stanoveným v uvedenej smernici.
81.      Svojou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd ešte pýta, či článok 35 smernice 2004/38 umožňuje príslušným vnútroštátnym orgánom vyšetrovať účelové manželstvo a prípadne ho konštatovať alebo rozhodnúť o jeho existencii.
82.      V prvom rade je potrebné poznamenať, že vykonávanie „potrebných opatrení“ uvedených v článku 35 smernice 2004/38 nevyhnutne znamená, že členské štáty majú právomoc vyšetrovať zneužitie práva, o ktorom možno oprávnene predpokladať, že k nemu došlo v čase nadobudnutia práva udeleného touto smernicou.(68) Presnejšie, ako tvrdí Komisia, táto právomoc vyšetrovať umožňuje vnútroštátnym orgánom v prvom rade posúdiť a určiť skutkový stav a v druhom rade na základe týchto skutočností prípadne kvalifikovať právne situácie, ktoré vznikli v čase nadobudnutia tohto práva, ako zneužívanie v zmysle tohto ustanovenia. Hoci konštatovanie existencie zneužitia práva nepredstavuje stricto sensu opatrenie spočívajúce v odmietnutí, zrušení alebo odňatí práva priznaného uvedenou smernicou, toto konštatovanie predstavuje nevyhnutnú fázu, ktorá predchádza prípadnému prijatiu akéhokoľvek opatrenia uvedeného v tomto ustanovení, a to logicky, aj keď toto právo už prestalo vyvolávať účinky. Preto, ako tvrdí Minister for Justice, Írsko a Komisia, právomoc viesť vyšetrovanie predstavuje autonómnu právomoc členských štátov, ktorá môže viesť ku konštatovaniu zneužitia práva alebo podvodu. V dôsledku toho patrí do procesnej autonómie členských štátov a musí dodržiavať zásady ekvivalencie a efektivity, ako aj články 7 a 9 Charty základných práv Európskej únie.
83.      V druhom rade musím dodať, ako účastníci konania diskutovali na pojednávaní, že do procesnej autonómie členských štátov patrí aj časové obmedzenie možnosti členských štátov prijať opatrenia podľa článku 35 smernice 2004/38.(69)
84.      Po tretie pripomínam, že ak právo Únie neupravuje osobitné sankcie v oblasti boja proti zneužívaniu a podvodom s právami priznanými touto smernicou, možnosť stanoviť tento druh sankcií patrí do vnútroštátneho právneho poriadku členských štátov, pokiaľ sú tieto sankcie účinné, nediskriminačné a primerané.(70)
85.      Vo štvrtom a poslednom rade poukazujem na to, že Írsko na pojednávaní v odpovedi na otázku Súdneho dvora zdôraznilo, že na získanie írskeho občianstva naturalizáciou musí mať osoba určitý čas legálny pobyt v Írsku. Na pojednávaní však pripomenul, že konanie vo veci samej sa netýka odňatia írskeho štátneho občianstva žalobcu vo veci samej.
86.      V každom prípade a pre úplnosť pripomínam, že ako vyplýva z ustálenej judikatúry, ak by odňatie írskeho štátneho občianstva viedlo k strate postavenia občana Únie a práv, ktoré z neho vyplývajú, toto odňatie by malo rešpektovať zásadu proporcionality, pokiaľ ide o dôsledky, ktoré má na situáciu dotknutej osoby a prípadne jej rodinných príslušníkov z hľadiska práva Únie.(71)
V.      Návrh
87.      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú položil Court of Appeal (Odvolací súd, Írsko), takto:
Článok 35 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS, zmenenej nariadením (EÚ) č. 492/2011 Európskeho parlamentu a Rady z 5. apríla 2011,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
umožňuje príslušným vnútroštátnym orgánom vyšetrovať a prípadne určiť alebo dospieť k záveru, že osoba, ktorá predtým požívala odvodené právo voľného pohybu na základe tejto smernice, sa dopustila podvodu alebo zneužitia práva, ak pobyt tejto osoby v dotknutom členskom štáte už nie je založený na uvedenej smernici, a to aj vtedy, keď medzitým nadobudla štátne občianstvo tohto členského štátu.
1      Jazyk prednesu: francúzština.
i      Názov prejednávanej veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
2      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) č. 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ L 158, 2004, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46), zmenená nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 492/2011 z 5. apríla 2011 (Ú. v. EÚ L 141, 2011, s. 1, Mim. vyd. 05/005, s. 46) (ďalej len „smernica 2004/38“).
3      Pozri v tejto súvislosti rozsudky zo 7. júla 1992, Singh (C‑370/90, EU:C:1992:296, bod 24); z 23. septembra 2003, Akrich (C‑109/01, EU:C:2003:491, body 55 až 58) a z 19. októbra 2004, Zhu a Chen (C‑200/02, EU:C:2004:639, body 34 až 37). V tomto rozsudku sa Súdny dvor obmedzil na odmietnutie argumentácie členského štátu založenej na údajnom zneužití práva. Pokiaľ ide o judikatúru, v ktorej Súdny dvor spomenul článok 35 smernice 2004/38 bez toho, aby sa na toto ustanovenie vzťahoval výrok rozsudku, pozri rozsudky z 25. júla 2008, Metock a i. (C‑127/08, ďalej len „rozsudok Metock“, EU:C:2008:449, bod 75). Pozri tiež rozsudok z 26. marca 2019, SM (Dieťa zverené do poručníctva na základe alžírskeho inštitútu kafala) (C‑129/18, EU:C:2019:248), ako aj návrhy, ktoré v tejto veci predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona (body 112 až 117).
4      Rozsudok z 18. decembra 2014, McCarthy a i. (C‑202/13, ďalej len „rozsudok McCarthy a i.“ EU:C:2014:2450).
5      Pozri rozsudok McCarthy a i. (bod 58 a výrok).
6      Rozsudok zo 14. novembra 2017, Lounes (C‑165/16, ďalej len „rozsudok Lounes“, EU:C:2017:862).
7      Rozsudok z 10. septembra 2019, Chenchooliah (C‑94/18, ďalej len „rozsudok Chenchooliah“, EU:C:2019:693).
8      Hoci sa predbežná otázka v skutočnosti týka len straty postavenia oprávnenej osoby vo vzťahu k právu priznanému smernicou
2004/38 v dôsledku nadobudnutia štátnej príslušnosti hostiteľského členského štátu, domnievam sa, že na účely určenia, či sa má uplatniť článok 35 tejto smernice, je udelenie štátneho občianstva dotknutej osobe len jedným z prípadov, ktoré vedú k strate tohto postavenia. Osoba, na ktorú sa vzťahuje uvedená smernica, totiž môže stratiť svoje postavenie z iných dôvodov, ako je najmä odchod z uvedeného členského štátu. Pozri bod 63 nižšie. Zdá sa mi teda odôvodnené prijať všeobecný prístup, ktorý sa pri výklade tohto ustanovenia neobmedzuje výlučne na stratu postavenia oprávnenej osoby naturalizáciou, najmä z dôvodov riadneho výkonu spravodlivosti. Pozri analogicky návrhy, ktoré som predniesol vo veci JYSK (C‑117/24, EU:C:2025:372, bod 60).
9      Pozri najmä rozsudky Metock (bod 82), z 12. marca 2014, O. a B. (C‑456/12, EU:C:2014:135, bod 35), ako aj z 1. augusta 2025, Jobcenter Arbeitplus Bielefeld (C‑397/23, EU:C:2025:602, bod 44 a citovaná judikatúra).
10      Pozri najmä rozsudky Lounes (bod 31) a McCarthy a i. (bod 31 a 33, ako aj citovaná judikatúra).
11      Pozri najmä rozsudky Lounes (bod 32) a McCarthy a i. (bod 34 a citovaná judikatúra).
12      Pozri najmä rozsudok Lounes (bod 34 a citovaná judikatúra). V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol, že „ak by občania Únie nemohli viesť v hostiteľskom členskom štáte bežný rodinný život, bol by tým vážne ohrozený výkon slobôd, ktoré im zaručuje Zmluva“ [pozri rozsudok Metock a i. (bod 62)].
13      Pozri analogicky rozsudok Lounes (bod 43).
14      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že žalobcovi vo veci samej bol v roku 2010 vydaný pobytový preukaz na obdobie piatich rokov ako rodinnému príslušníkovi občana Únie. Vnútroštátny súd však neuvádza, či mal právo trvalého pobytu podľa článku 16 smernice 2004/38.
15      R.S. počas pojednávania uviedol, že 23. apríla 2016 nadobudol írske štátne občianstvo.
16      Pripomínam, že vec, v ktorej bol vyhlásený tento rozsudok, sa týkala španielskej štátnej príslušníčky, ktorá po tom, čo mala od roku 1996 pobyt v Spojenom kráľovstve, nadobudla v roku 2009 britské občianstvo naturalizáciou, pričom si ponechala aj španielske občianstvo. V roku 2014 sa táto štátna príslušníčka vydala za alžírskeho štátneho príslušníka. Ten podal žiadosť o pobytový preukaz ako manžel občana Únie, ktorú Secretary of State for the Home Department (Ministerstvo vnútra, Spojené kráľovstvo) zamietol z dôvodu, že prekročil dobu oprávneného pobytu v Spojenom kráľovstve, pričom boli porušené kontroly v oblasti imigrácie.
17      Pozri analogicky rozsudok Lounes (body 41 a 44). V tomto rozsudku Súdny dvor na jednej strane rozhodol, že španielska štátna príslušníčka, na ktorú Spojené kráľovstvo udelilo štátne občianstvo, už nezodpovedá pojmu „oprávnená osoba“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2004/38, a na druhej strane, že táto smernica už nemá upravovať jej pobyt v tomto členskom štáte, keďže tento pobyt je svojou povahou bezpodmienečný. Súdny dvor preto rozhodol, že na jej manžela, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, sa nevzťahuje na základe ustanovení tejto smernice odvodené právo na pobyt v dotknutom členskom štáte. Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci Lounes (C‑165/16, EU:C:2017:407).
18      Súdny dvor v bode 34 rozsudku Lounes uviedol, že „zo znenia článku 3 ods. 1 smernice [2004/38] totiž vyplýva, že do rozsahu jej pôsobnosti patria a za oprávnené osoby, ktoré majú nárok na práva upravené touto smernicou, sa považujú občania Únie, ktorí sa pohybujú alebo zdržiavajú ‚v inom členskom štáte, než je členský štát, ktorého sú štátnymi príslušníkmi‘, a ich rodinní príslušníci... ktorí ich buď sprevádzajú, alebo sa k nim pripájajú“. Pozri bod 29 vyššie.
19      Stačí uviesť, že smernica 2004/38 neobsahuje kapitolu s názvom „Pôsobnosť“. Naopak, obsahuje „kapitolu I“ s názvom „Všeobecné ustanovenia“, v ktorej sa nachádza najmä článok 1 s názvom „Predmet “ a článok 3 s názvom „Oprávnené osoby“.
20      Pozri rozsudky zo 17. novembra 1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, bod 12), a z 1. augusta 2022, Familienkasse Niedersachsen‑Bremen (C‑411/20, EU:C:2022:602, bod 51).
21      Pozri rozsudky z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 50); z 11. apríla 2019, Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309, bod 37), ako aj z 11. januára 2024, Inditex (C‑361/22, EU:C:2024:17, bod 43 a citovaná judikatúra).
22      Pozri najmä anglické („refuse, terminate or withdraw“), nemecké („zu verweigern, aufzuheben oder zu widerrufen“, španielske („denegar, extinguir o retirar“), talianske („rifiutare, estinguere o revocare“, litovské („atsisakyti, nutraukti ar panaikinti“) a rumunské („refuza, anula sau retrage“) znenie.
23      Pozri najmä anglické („any rights conferred“), nemecké („die durch diese Richtlinie verliehenen Rechte“), španielske („cualquier derecho conferido“), talianske („un diritto conferito“), litovské („bet kokią šia direkyva suteiktą teisę“) a rumunské znenie („orice drept conferit“).
24      Napríklad odmietnutie vydať pobytový preukaz alebo jeho obnovenie. Pozri v tejto súvislosti bod 53 nižšie.
25      Pokiaľ ide najmä o anglický jazyk, sloveso „terminate“ vo všeobecnosti znamená ukončenie aktuálnej situácie, zatiaľ čo sloveso „withdraw“ môže znamenať stiahnutie, ale aj odstúpenie od zmluvy alebo zrušenie. V talianskom jazyku použitie slovesa „estinguere“ tiež poukazuje na prebiehajúcu situáciu, zatiaľ čo „revocare“ naznačuje zrušenie predchádzajúceho vyhlásenia alebo preukázanú situáciu bez toho, aby bolo potrebné, aby niekto mal k dispozícii to, čo je odvolané. To isté platí pre nemeckú verziu slovesa „widerrufen“ znamená „zrušiť to, čo bolo uvedené alebo deklarované“.
26      Pozri v tejto súvislosti bod 49 nižšie.
27      Nemožno vylúčiť, že niektoré vnútroštátne právne poriadky môžu stanoviť zrušenie so spätnou účinnosťou alebo obmedziť rozsah zrušenia na účinky, ktoré sa ešte majú vykonať. V prejednávanej veci z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že rozhodnutie, o ktoré ide vo veci samej, sa týka „určenia“, „zistenia“ alebo „záveru“ založeného na minulej situácii alebo správaní žalobcu vo veci samej, najmä že právo bolo „považované za odobraté ab initio“. Zdá sa teda, že Minister for Justice sa vracia k predchádzajúcemu vyhláseniu a neodníma súčasné právo žalobcu, ale právo, ktoré mu bolo priznané v minulosti a ktoré už v súčasnosti nemá žalobca vo veci samej. Na pojednávaní Írsko vysvetlilo, že takéto konštatovanie znamená, že právo na pobyt, ktoré bolo v praxi vykonané, sa považuje za právo, ktoré z právneho hľadiska nikdy neexistovalo vzhľadom na zneužívanie, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
28      Pokiaľ ide o štruktúru smernice 2004/38, pozri najmä kapitolu II s názvom „Právo vstupu a výstupu“ a kapitolu III s názvom „Právo pobytu“ [do troch mesiacov (článok 6) a na viac ako tri mesiace (článok 7). Táto kapitola upravuje aj podmienky zachovania práva na pobyt, podmienky, za ktorých toto právo zaniká (články 12 až 14), a procesné záruky (článok 15). Pozri tiež kapitolu IV s názvom „Právo trvalého pobytu“ (články 16 až 21).
29      Pozri body 34 a 49 vyššie. Inými slovami, systém zavedený smernicou 2004/38 sa vzťahuje na „celkový životný cyklus“ výkonu slobody pohybu občana Únie a jeho rodinných príslušníkov. Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci Chenchooliah (C‑94/18, EU:C:2019:433, body 70 až 75).
30      Pozri bod 47 nižšie. Naopak v rozsahu, v akom sa tento článok 35 netýka práva pohybu a pobytu, ktoré mala dotknutá osoba, ale ktoré musí byť obmedzené z dôvodov verejného poriadku, bezpečnosti alebo verejného zdravia, nevzťahuje sa naň článok 1 písm. c) tejto smernice. Takéto obmedzenie z uvedených dôvodov patrí do pôsobnosti ustanovení kapitoly VI s názvom „Obmedzenia práva vstupu a práva pobytu z dôvodov verejnej politiky, verejnej bezpečnosti alebo verejného zdravia“.
31      Inými slovami, okamih nadobudnutia práva priznaného smernicou 2004/38 logicky určuje jej uplatnenie. K významu tejto skutočnosti sa vrátim v bodoch 75 a 82 nižšie. Okrem toho, pokiaľ ide o dôkaz zneužívajúceho konania, pozri bod 76 vyššie.
32      Ide najmä o ustanovenia týkajúce sa zverejňovania (článok 34), zrušenia predchádzajúcich smerníc (článok 38), správ o uplatňovaní smernice (článok 39), prebratie (článok 40), nadobudnutia účinnosti (článok 41) a adresátov (článok 42).
33      Článok 36 smernice 2004/38 s názvom „Sankcie“ stanovuje, že „členské štáty určia ustanovenia o sankciách uplatniteľných za porušenie vnútroštátnych pravidiel prijatých na vykonanie tejto smernice a prijmú opatrenia požadované na ich uplatnenie. Stanovené sankcie musia byť účinné a primerané“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Pripomínam, že článok 36 smernice 2004/38 kodifikuje ustálenú judikatúru Súdneho dvora v tejto oblasti. Pozri najmä rozsudky z 12. decembra 1989, Messner (C‑265/88, EU:C:1989:632, bod 15), a z 30. apríla 1998, Komisia/Nemecko (C‑24/97, EU:C:1998:184, bod 14 a citovaná judikatúra).
34      Pozri článok 5 ods. 5 o ohlasovaní prítomnosti dotknutých strán v hostiteľskom členskom štáte v primeranej lehote; článok 8 ods. 2; článok 9 ods. 3 a článok 20 ods. 2 týkajúce sa administratívnych formalít pre občanov Únie a ich rodinných príslušníkov (povinnosti registrácie a podávania žiadostí o pobytový preukaz).
35      Opatrenia stanovené v článku 36 smernice 2004/38 majú totiž všeobecnú povahu, zatiaľ čo, ako už Súdny dvor uviedol, opatrenia, ktoré môžu vnútroštátne orgány prijať na základe článku 35 tejto smernice, týkajúce sa odmietnutia, ukončenia alebo odňatia práv priznaných touto smernicou, „musia vychádzať z individuálneho posúdenia konkrétneho prípadu“, a preto majú osobitnú povahu. Pozri rozsudok McCarthy a i. (body 49 a 52, ako aj citovaná judikatúra).
36      Pozri bod 47 a poznámku pod čiarou 34 vyššie.
37      Návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov z 29. júna 2001, KOM(2001) 257 v konečnom znení [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 270 E, 2001, s. 150).
38      Spoločná pozícia Rady (ES) č. 6/2004 z 5. decembra 2003 (Ú. v. EÚ C 54 E, 2004, s. 12, najmä s. 32). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
39      Oznámenie Komisie Európskemu parlamentu a Rade z 2. júla 2009 o usmernení na lepšiu transpozíciu a uplatňovanie smernice 2004/38/ES o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, KOM(2009) 313 v konečnom znení, s. 16 (ďalej len „usmernenia Komisie z roku 2009“).
40      Oznámenie Komisie „Usmernenia týkajúce sa práva občanov EÚ a ich rodín na voľný pohyb“ zo 6. decembra 2023, C(2023) 8500 final (Ú. v. EÚ C 1392, 2023, s. 99) (ďalej len „usmernenia Komisie z roku 2023“).
41      Pozri usmernenia Komisie z roku 2009, s. 20, a z roku 2023, s. 72.
42      Tento rozsudok bol vydaný v rámci sporu medzi štátnou príslušníčkou Maurícia s bydliskom v Írsku a Minister for Justice and Equality (minister spravodlivosti a rovnosti, Írsko) vo veci rozhodnutia o deportácii, ktoré bolo voči tejto osobe prijaté na základe ustanovenia írskej právnej úpravy po návrate jej manžela, ktorý je občanom Únie, do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, teda do Portugalska, a v ktorom si odpykáva trest odňatia slobody. Rozhodnutie o vyhostení podľa vnútroštátneho práva ex offo obsahuje zákaz vstupu na územie na dobu neurčitú.
43      Pozri rozsudky Chenchooliah (bod 62) a Lounes (body 38 až 42). O „dynamickej“ alebo „vyvíjajúcej sa“ povahe pojmu „oprávnená osoba“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2004/38 pozri rozsudok Metock. Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci Chenchooliah (C‑94/18, EU:C:2019:433, body 47 až 67).
44      Pozri rozsudok Chenchooliah (bod 70). Pozri tiež bod 48 a poznámku pod čiarou 28 vyššie.
45      Pozri rozsudok Chenchooliah (bod 70).
46      Pozri v tomto zmysle rozsudok Chenchooliah (body 59 až 63).
47      Pozri v tomto zmysle rozsudok Chenchooliah (bod 79). Pripomínam, že článok 15 smernice 2004/38 s názvom „Procedurálna ochrana“ [Procesné záruky –
neoficiálny preklad] vo svojom odseku 1 stanovuje, že „postupy stanovené článkami 30 a 31 sa uplatňujú analogicky na všetky rozhodnutia obmedzujúce voľný pohyb občanov Únie a ich rodinných príslušníkov z dôvodov iných, ako je verejná politika, verejná bezpečnosť alebo verejné zdravie“. Odsek 3 tohto článku stanovuje, že „hostiteľský členský štát nesmie zaviesť zákaz vstupu v súvislosti s rozhodnutím o vyhostení, na ktoré sa uplatňuje odsek 1“. Podľa Súdneho dvora tento článok 15 stanovuje „režim, ktorý sa uplatní v prípade, že právo na prechodný pobyt na základe tejto smernice zanikne, a to najmä vtedy, ak občan Únie alebo jeho rodinný príslušník, ktorý v minulosti využíval právo na pobyt do troch mesiacov alebo na viac ako tri mesiace na základe článku 6 alebo článku 7 tejto smernice, už nespĺňa predmetné podmienky práva na pobyt a hostiteľský členský štát ho teda v zásade môže vyhostiť“ (pozri bod 74 tohto rozsudku).
48      Pozri poznámku pod čiarou 42 vyššie.
49      Pozri rozsudok Chenchooliah (bod 65).
50      Pozri rozsudok Chenchooliah (bod 66).
51      Pozri rozsudok Chenchooliah (bod 68).
52      Pozri bod 57 nižšie. Ako totiž poznamenali niektorí autori právnej vedy, „ochrana spojená s občianstvom Únie sa tak rozširuje: štátni príslušníci tretích krajín, ktorí majú odvodené právo na pobyt, sú chránení viac ako štátni príslušníci tretích krajín, ktorí nikdy nemali žiadnu väzbu na občana Únie“. Pozri RITLENG, D.: Scope and meaning of Article 15 of Directive 2004/38: Yes but no: Chenchooliah. In: Common Market Law Review, vol. 57, č. 4, 2020, s.
1183 – 1200, najmä s. 1195.
53      Pozri bod 56 nižšie.
54      V prejednávanej veci táto retroaktívna strata práv priznaných smernicou 2004/38 mala za následok, ako uvádza vnútroštátny súd, že tieto práva sa považujú za „odňaté ab initio“.
55      Pozri najmä rozsudky Metock, z 12. marca 2014, O. a B. (C‑456/12, EU:C:2014:135, bod 35), a z 1. augusta 2025, Jobcenter Arbeitplus Bielefeld (C‑397/23, EU:C:2025:602, bod 44 a citovaná judikatúra).
56      Ako vyplýva z odôvodnenia 25 smernice 2004/38, tieto procesné záruky majú najmä za cieľ zabezpečiť vysokú úroveň ochrany práv občanov Únie a ich rodinných príslušníkov v prípade, že sa im odmietne povolenie, aby vstúpili alebo sa zdržiavali na území iného členského štátu.
57      Pozri poznámku pod čiarou 47 vyššie.
58      Pripomínam, že článok 31 ods. 3 smernice 2004/38 stanovuje, že „postupy náhrady škody umožňujú preskúmanie legálnosti rozhodnutia a tiež skutočností a okolností, z ktorých navrhované opatrenie vychádza. Zabezpečia, aby rozhodnutie nebolo neúmerné, najmä z hľadiska požiadaviek stanovených v článku 28“.
59      Pozri najmä oznámenie Komisie Európskemu parlamentu a Rade „Pomoc vnútroštátnym orgánom v boji proti zneužívaniu práva na slobodný pohyb: príručka k riešeniu problému údajných účelových manželstiev uzatvorených medzi občanmi EÚ a príslušníkmi krajín nepatriacich do EÚ v kontexte právnych predpisov EÚ týkajúcich sa voľného pohybu občanov EÚ (SWD/2014/0284 final), COM(2014) 604 final, sekcia 4.2 (ďalej len „príručka o účelových manželstvách“). Pozri tiež COM(2014) 284 final, sekcia 4.5, s. 42.
60      Pozri analogicky rozsudok z 23. marca 2000,
Diamantis (C‑373/97, EU:C:2000:150, bod 34 a citovaná judikatúra).
61      Pozri judikatúru citovanú v bode 58 vyššie.
62      Všeobecná zásada zákazu zneužitia práva bola zakotvená v rozsudku zo 14. decembra 2000, Emsland‑Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, body 52 a 53). Súdny dvor ju výslovne uznal za všeobecnú zásadu práva Únie v rozsudku z 5. júla 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, bod 38). Pozri nedávny rozsudok z 10. novembra 2011, Foggia – SGPS (C‑126/10, EU:C:2011:718, bod 50). Pozri v tejto súvislosti TRIDIMAS, P. T.: The General Principles of Law: Who Needs Them? In: Les Cahiers de droit Européen, vol. 52, č. 1, 2015, s. 419 – 441, najmä s. 427.
63      Pozri rozsudky zo 14. decembra 2000, Emsland‑Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, body 52 a 53), a McCarthy a i. (bod 49 a citovaná judikatúra). Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci McCarthy a i. (C‑202/13, EU:C:2014:345, body 108 až 115).
64      Najmä v súvislosti s voľným pohybom osôb Súdny dvor už pripomenul, že okolnosť, že si štátny príslušník jedného členského štátu vybral možnosť získať odbornú kvalifikáciu v členskom štáte inom ako v tom, v ktorom má bydlisko, s cieľom ťažiť výhody z výhodnejšej právnej úpravy, neumožňuje sama osebe, prísť k záveru o existencii zneužitia práva. Pozri analogicky rozsudok zo 17. júla 2014, Torresi (C‑58/13 a C‑59/13, EU:C:2014:2088, bod 50), ako aj návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wahl v týchto spojených veciach (C‑58/13 a C‑59/13, EU:C:2014:265, body 91 a 92).
65      Pozri odôvodnenie 28 smernice 2004/38 a usmernenia Komisie z roku 2023, s. 72: „zneužitie môže mať v zásade aj formu iného účelového vzťahu“.
66      Pozri analogicky rozsudky z 9. marca 1999, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, bod 27), a z 23. septembra 2003, Akrich (C‑109/01, EU:C:2003:491, bod 55). V tejto súvislosti uvádzam, ako uviedla Komisia, že „manželstvo nemožno považovať za účelové manželstvo len z toho dôvodu, že uľahčuje prisťahovalectvo alebo poskytuje akúkoľvek inú výhodu. Kvalita vzťahu nemá vplyv na uplatňovanie článku 35“. Pozri usmernenia Komisie z roku 2009, s. 16. O dôkazoch možného zneužitia, ktoré môžu viesť k vyšetrovaniu, pozri príručku týkajúcu sa účelových manželstiev, s. 7, bod 4.1. Pozri tiež rozsudky Súdneho dvora EZVO z 9. februára 2021, Kerim (E‑1/20, bod 36), a z 23. novembra 2021, Q a i. (E‑16/20, body 59 až 64).
67      Tak je to najmä v prípade sociálnych dávok alebo sociálnych výhod, ktoré ešte môžu byť vyplácané alebo požadované občanom Únie alebo jeho rodinnými príslušníkmi, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretieho štátu, na základe počtu rokov nelegálneho pobytu. V takomto prípade by bolo možné predpokladať, že sociálne dávky by mohli byť zamietnuté alebo že ich vrátenie by mohlo byť dokonca požadované vnútroštátnymi orgánmi.
68      Z usmernení Komisie z roku 2009 (s. 16) a z roku 2023 (s. 71) vyplýva, že smernica 2004/38 „nebráni členským štátom vyšetrovať určité konkrétne prípady v prípade oprávnených podozrení zo zneužitia práva. Právo Únie však zakazuje systematické kontroly“.
69      Možnosť dotknutej osoby účinne napadnúť obvinenie zo zneužitia práva alebo podvodu a účinne uplatniť svoje právo na obhajobu by mohla byť narušená, ak by vnútroštátne orgány vzniesli toto obvinenie až po dlhom čase.
70      Ako je napríklad občianskoprávne zrušenie účinkov účelového manželstva alebo správnych pokút.  Pozri v tejto súvislosti usmernenia Komisie z roku 2009, s. 16 a z roku 2023, s. 71 a 72.
71      Pozri rozsudky z 2. marca 2010, Rottmann (C‑135/08, EU:C:2010:104, body 39, 41, 42, 45, 55 a 56), a z 12. marca 2019, Tjebbes a i. (C‑221/17, EU:C:2019:189, body 30 až 32 a 40). Pozri tiež rozsudky z 18. januára 2022, Wiener Landesregierung (Odvolanie prísľubu udelenia štátneho občianstva) (C‑118/20, EU:C:2022:34); z 21. októbra 2020, Stadt Duisburg (Zachovanie práv nadobudnutých po udelení štátneho občianstva) (C‑720/19, EU:C:2020:847), ako aj z 5. septembra 2023, Udlændinge‑ og Integrationsministeriet (Strata dánskej štátnej príslušnosti) (C‑689/21, EU:C:2023:626).