62024CJ0668
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (desiata komora)
z 29. januára 2026 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálna politika – Smernica 1999/70/ES – Rámcová dohoda o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP – Pracovné zmluvy na dobu určitú v odvetví operných a symfonických nadácií – Pracovníčka zamestnaná na základe opakovane uzatváraných zmlúv na dobu určitú – Doložka 5 – Opatrenia zamerané na sankcionovanie zneužívania opakovane uzatváraných pracovných zmlúv či pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú – Vnútroštátne právne predpisy, ktoré neumožňujú prekvalifikovanie pracovnej zmluvy, ale stanovujú okrem iného náhradu vzniknutej ujmy“
Vo veci C‑668/24,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Tribunale di Milano (súd v Miláne, Taliansko) zo 7. októbra 2024 a doručený Súdnemu dvoru 11. októbra 2024, ktorý súvisí s konaním:
Eliz Erkut Duygu
proti
Fondazione Teatro alla Scala di Milano,
SÚDNY DVOR (desiata komora),
v zložení: predseda desiatej komory J. Passer, sudcovia D. Gratsias a B. Smulders (spravodajca),
generálny advokát: R. Norkus,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
pani Erkut Duygu, v zastúpení: F. Andretta, E. Casali a L. De Andreis, avvocati,
–
Fondazione Teatro alla Scala di Milano, v zastúpení: G. Brambilla, A. Giussani, L. Molteni a A. Rampolla, avvocati,
–
talianska vláda, v zastúpení: S. Fiorentino, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci L. Fiandaca a A. Giovannini, avvocati dello Stato,
–
Európska komisia, v zastúpení: S. Delaude a D. Recchia, splnomocnené zástupkyne,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu doložiek 4 a 5 rámcovej dohody o práci na dobu určitú, uzavretej 18. marca 1999 (ďalej len „rámcová dohoda“), ktorá je uvedená v prílohe k smernici Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP (Ú. v. ES L 175, 1999, s. 43; Mim. vyd. 05/003, s. 368).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Eliz Erkut Duygu, baletkou, a Fondazione Teatro alla Scala di Milano (nadácia La Scala v Miláne, Taliansko) (ďalej len „nadácia“) vo veci kvalifikácie pracovnoprávneho vzťahu medzi týmito účastníkmi konania vyplývajúceho z pracovných zmlúv na dobu určitú, ktoré boli opakovane uzatvárané v rozpätí rokov 2016 až 2019.
Právny rámec
Právo Únie
3
Podľa článku 2 prvého odseku smernice 1999/70:
„Členské štáty do 10. júla 2001 uvedú do platnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou alebo zabezpečia, že najneskôr do tohto termínu sociálni partneri prijmú potrebné opatrenia dohodou, pričom od členských štátov sa požaduje, aby prijali potrebné opatrenia, ktoré im umožnia kedykoľvek sa zaručiť za výsledky, ktorých dosiahnutie táto smernica ukladá. Ihneď o tom budú informovať [Európsku k]omisiu.“
4
Bod 8 všeobecných hľadísk rámcovej dohody znie:
„keďže v určitých rezortoch, povolaniach a pri niektorých činnostiach je pre pracovnoprávne vzťahy príznačné uplatňovanie pracovných zmlúv na dobu určitú, čo vyhovuje zamestnávateľom i pracovníkom“.
5
Doložka 4 rámcovej dohody, nazvaná „Zásada nediskriminácie“, stanovuje:
„1. Pokiaľ ide o pracovnoprávne podmienky, pracovníci na dobu určitú nesmú byť voči porovnateľným stálym pracovníkom znevýhodňovaní len preto, že majú uzavretú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah na dobu určitú, pokiaľ na odlišné [rozdielne – neoficiálny preklad] zaobchádzanie neexistujú objektívne dôvody.
…
3. Opatrenia na uplatňovanie tohto článku určia členské štáty po porade so sociálnymi partnermi a/alebo sociálni partneri so zreteľom na právo spoločenstva a vnútroštátne právo, kolektívne dohody a zaužívané postupy.
…“
6
V doložke 5 rámcovej dohody, nazvanej „Opatrenia proti nezákonnému konaniu [zneužívaniu – neoficiálny preklad]“, sa uvádza:
„1. V úsilí zabrániť nezákonnému konaniu [zneužívaniu – neoficiálny preklad], ku ktorému dochádza pri opakovanom uzatváraní pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú, členské štáty po porade so sociálnymi partnermi a v súlade s vnútroštátnymi právom, kolektívnymi dohodami alebo zaužívanými postupmi a/alebo sociálni partneri sú v prípade, že neexistujú ekvivalentné zákonné opatrenia na zamedzenie nezákonného konania [zneužívania – neoficiálny preklad], prijmú spôsobom, ktorý zohľadňuje potreby príslušných rezortov alebo kategórií pracovníkov, jedno alebo viacero z týchto opatrení:
a)
na základe objektívnych dôvodov predĺžiť platnosť [určiť objektívne dôvody odôvodňujúce predĺženie platnosti – neoficiálny preklad] takýchto pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov;
b)
určiť maximálne prípustné celkové obdobie platnosti opakovane uzatvorených pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú;
c)
určiť, koľkokrát možno platnosť takýchto pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov predĺžiť.
2. Členské štáty po porade so sociálnymi partnermi a/alebo sociálni partneri prípadne určia, za akých podmienok sú považované za pracovné zmluvy alebo pracovnoprávne vzťahy na dobu určitú: [za akých podmienok sa pracovné zmluvy alebo pracovnoprávne vzťahy na dobu určitú považujú za: – neoficiálny preklad]
a)
‚opakovane uzatvorené‘;
b)
pracovné zmluvy alebo pracovnoprávne vzťahy na dobu neurčitú.“
Talianske právo
Zákonný dekrét č. 64 z 30. apríla 2010
7
Článok 3 ods. 6 decreto‑legge n. 64 – Disposizioni urgenti in materia di spettacolo e attività culturali (zákonný dekrét č. 64 o naliehavých opatreniach v oblasti predstavení a kultúrnych činností) z 30. apríla 2010 (GURI č. 100 z 30. apríla 2010), ktorý bol v pozmenenom znení zmenený na legge n. 100 (zákon č. 100) z 29. júna 2010 (GURI č. 150 z 30. júna 2010, s. 2), stanovuje po prvé to, že článok 3 ods. 4 a 5 de legge n. 426 – Provvedimenti straordinari a sostegno delle attività musicali (zákon č. 426 o mimoriadnych opatreniach na podporu hudobných činností) z 22. júla 1977 (GURI č. 206 z 28. júla 1977) sa naďalej uplatňuje na operné a symfonické nadácie, a to bez ohľadu na ich transformáciu na súkromnoprávne subjekty. Po druhé sa v ňom uvádza, že ustanovenia článku 1 ods. 01 a 2 decreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (legislatívny dekrét č. 368, ktorým sa preberá smernica 1999/70/ES o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP), zo 6. septembra 2001 (GURI č. 235 z 9. októbra 2001), sa neuplatňujú na operné a symfonické nadácie.
Zákonný dekrét č. 91 z 8. augusta 2013
8
Článok 11 decreto‑legge n. 91 – Disposizioni urgenti per la tutela, la valorizzazione e il rilancio dei beni e delle attività culturali e del turismo (zákonný dekrét č. 91 o naliehavých opatreniach na ochranu, valorizáciu a obnovu kultúrnych pamiatok, kultúrnej činnosti a cestovného ruchu) z 8. augusta 2013 (GURI č. 186 z 9. augusta 2013), ktorý bol v pozmenenom znení zmenený na legge n. 112 (zákon č. 112) zo 7. októbra 2013 (GURI č. 236 z 8. októbra 2013, s. 1) s názvom „Naliehavé opatrenia na konsolidáciu operných a symfonických nadácií a obnovu národného systému hudobnej excelentnosti“, v odseku 19 stanovuje:
„Pracovnoprávny vzťah na dobu neurčitú s opernými a symfonickými nadáciami sa zakladá výlučne prostredníctvom verejných výberových konaní. …“
Legislatívny dekrét č. 81/2015
9
Vnútroštátny súd uvádza, že zmluvy, o ktoré ide vo veci samej, boli sčasti uzavreté na základe pôvodného znenia decreto legislativo n. 81 – Disciplina organica dei contratti di lavoro e revisione della normativa in tema di mansioni, a norma dell’articolo 1, comma 7, della legge 10 dicembre 2014, n. 183 (legislatívny dekrét č. 81 o systematickej úprave pracovných zmlúv a revízii právnych predpisov týkajúcich sa pracovnoprávnych povinností, v súlade s článkom 1 ods. 7 zákona č. 183 z 10. decembra 2014) z 15. júna 2015 (riadna príloha GURI č. 144 z 24. júna 2015, ďalej len „legislatívny dekrét č. 81/2015“) a sčasti na základe tohto legislatívneho dekrétu v znení zákonného dekrétu č. 87 z 12. júla 2018, ktorý bol zmenený na zákon č. 96 z 9. augusta 2018 (ďalej len „legislatívny dekrét č. 81/2015 v znení neskorších predpisov“).
10
Článok 19 legislatívneho dekrétu č. 81/2015 stanovoval:
„1.   Pracovnú zmluvu so zamestnancom možno uzavrieť na dobu určitú, ktorej dĺžka nepresahuje 36 mesiacov.
2.   Pokiaľ v kolektívnych zmluvách nie je stanovené inak a s výnimkou sezónnych činností uvedených v článku 21 ods. 2, trvanie pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú medzi tým istým zamestnávateľom a tým istým pracovníkom nemôže prekročiť 36 mesiacov v dôsledku opakovane uzatváraných zmlúv na vykonávanie úloh rovnakej úrovne a rovnakej právnej kategórie, a to bez ohľadu na obdobia prerušenia medzi jednotlivými zmluvami. Na účely výpočtu tejto doby trvania sa zohľadňujú aj obdobia pracovných ciest pozostávajúce z plnenia pracovných úloh rovnakej úrovne a rovnakej právnej kategórie medzi tými istými osobami v rámci využívania práce na dobu určitú. Ak je limit 36 mesiacov prekročený, a to na základe jedinej zmluvy alebo opakovane uzatváraných zmlúv, zmluva sa prekvalifikuje na zmluvu na dobu neurčitú odo dňa prekročenia uvedenej limitnej doby.
3.   Bez toho, aby bol dotknutý odsek 2, možno na Územnom riaditeľstve práce, ktoré je miestne príslušné, uzatvoriť ďalšiu zmluvu na dobu určitú medzi tými istými osobami na dobu najviac 12 mesiacov. Ak sa nedodrží opísaný postup a prekročí sa doba stanovená v tejto zmluve, táto zmluva sa prekvalifikuje na zmluvu na dobu neurčitú odo dňa jej uzavretia.“
11
V článku 21 tohto legislatívneho dekrétu sa uvádzalo:
„1.   Platnosť zmluvy na dobu určitú možno so súhlasom pracovníka predĺžiť len vtedy, ak je pôvodná dĺžka trvania zmluvy kratšia ako 36 mesiacov, a v každom prípade najviac päťkrát počas obdobia 36 mesiacov, a to bez ohľadu na počet zmlúv. Ak je počet predĺžení vyšší, zmluva sa prekvalifikuje na zmluvu na dobu neurčitú ku dňu nadobudnutia platnosti šiesteho predĺženia.
2.   Ak je pracovník opätovne prijatý do zamestnania na dobu určitú do desiatich dní od uplynutia platnosti zmluvy na dobu nepresahujúcu šesť mesiacov, alebo do dvadsiatich dní od uplynutia platnosti zmluvy na dobu dlhšiu ako šesť mesiacov, druhá zmluva sa prekvalifikuje na zmluvu na dobu neurčitú. Ustanovenia tohto odseku sa neuplatňujú na pracovníkov zamestnaných na výkon sezónnych činností určených dekrétom ministerstva práce a sociálnych vecí, a ani v prípadoch stanovených kolektívnymi zmluvami. Ustanovenia dekrétu prezidenta republiky č. 1525 zo 7. októbra 1963 sa naďalej uplatňujú až do prijatia dekrétu uvedeného v druhej vete.
…“
12
Podľa článku 29 ods. 3 uvedeného legislatívneho dekrétu:
„Ustanovenia uvedené v článku 19 ods. 1 až 3 a článku 21 sa neuplatňujú na umeleckých a technických pracovníkov nadácií zaoberajúcich sa hudobnou produkciou, na ktoré sa vzťahuje legislatívny dekrét č. 367 z 29. júna 1996.“
13
Podľa vnútroštátneho súdu toto posledné uvedené ustanovenie nadväzuje na predchádzajúce ustanovenie, konkrétne na článok 11 ods. 4 legislatívneho dekrétu č. 368 zo 6. septembra 2001, ktorý stanovoval, že pravidlá uvedené v článkoch 4 a 5 tohto posledného uvedeného legislatívneho dekrétu, ktoré sa týkajú časových a kauzálnych obmedzení uplatniteľných na zmluvy na dobu určitú a rekvalifikácie zmluvy na zmluvu na dobu neurčitú v prípade nedodržania týchto obmedzení, sa neuplatňujú na umeleckých a technických pracovníkov nadácií zaoberajúcich sa hudobnou produkciou.
14
V článku 19 legislatívneho dekrétu č. 81/2015 v znení neskorších predpisov sa uvádzalo:
„1.   Pracovnú zmluvu so zamestnancom možno uzavrieť na dobu určitú, ktorej dĺžka nepresahuje 12 mesiacov. Zmluvu možno uzavrieť na dlhšie obdobie, ktoré pritom nesmie presiahnuť 24 mesiacov, len v prípade, že je splnená aspoň jedna z týchto podmienok:
a)
odôvodňujú to dočasné a objektívne potreby, ktoré nesúvisia s bežnou činnosťou, alebo potreby nahradiť iných pracovníkov,
b)
odôvodňujú to potreby súvisiace s dočasným, výrazným a nepredvídateľným nárastom objemu práce predstavujúcej bežnú činnosť. …
b‑bis)
odôvodňujú to osobitné potreby stanovené v kolektívnych zmluvách uvedených v článku 51.
1.1 Dĺžka trvania presahujúca 12 mesiacov, no v žiadnom prípade nie dlhšia ako 24 mesiacov, v zmysle odseku 1 tohto článku, môže byť stanovená v pracovných zmluvách so zamestnancom v prípade osobitných potrieb vymedzených v kolektívnych pracovných zmluvách uvedených v článku 51, na základe uplatnenia tohto odseku 1 písm. b‑bis), do 30. septembra 2022.
1‑bis. Ak bola zmluva uzavretá na dobu dlhšiu ako 12 mesiacov bez toho, aby boli splnené podmienky uvedené v odseku 1, zmluva sa prekvalifikuje na zmluvu na dobu neurčitú odo dňa prekročenia doby 12 mesiacov.
…
2.   Pokiaľ v kolektívnych zmluvách nie je stanovené inak a s výnimkou sezónnych činností uvedených v článku 21 ods. 2, trvanie pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú medzi tým istým zamestnávateľom a tým istým pracovníkom nemôže prekročiť 24 mesiacov v dôsledku opakovane uzatváraných zmlúv na vykonávanie úloh rovnakej úrovne a rovnakej právnej kategórie, a to bez ohľadu na obdobia prerušenia medzi jednotlivými zmluvami. Na účely výpočtu tejto doby trvania sa zohľadňujú aj obdobia pracovných ciest pozostávajúce z plnenia pracovných úloh rovnakej úrovne a rovnakej právnej kategórie medzi tými istými osobami v rámci využívania práce na dobu určitú. Ak je limit 24 mesiacov prekročený, a to na základe jedinej zmluvy alebo opakovane uzatváraných zmlúv, zmluva sa prekvalifikuje na zmluvu na dobu neurčitú odo dňa prekročenia uvedenej limitnej doby. …
3.   Bez toho, aby bol dotknutý odsek 2, možno na Územnom riaditeľstve práce, ktoré je miestne príslušné, uzatvoriť ďalšiu zmluvu na dobu určitú medzi tými istými osobami na dobu najviac 12 mesiacov. Ak sa nedodrží opísaný postup a prekročí sa doba stanovená v tejto zmluve, táto zmluva sa prekvalifikuje na zmluvu na dobu neurčitú odo dňa jej uzavretia.“
15
Článok 21 legislatívneho dekrétu č. 81/2015 v znení neskorších predpisov znel:
„01.   Platnosť zmluvy možno predĺžiť len za podmienok uvedených v článku 19 ods. 1 Platnosť zmluvy možno bez obmedzení predĺžiť počas prvých 12 mesiacov, a následne len vtedy, ak sú splnené podmienky článku 19 ods. 1 V prípade porušenia ustanovení prvej a druhej vety sa zmluva prekvalifikuje na zmluvu na dobu neurčitú. Platnosť zmluvy týkajúcej sa sezónnych činností uvedených v odseku 2 tohto článku sa môže predĺžiť aj vtedy, keď nie sú splnené podmienky stanovené v článku 19 ods. 1 …
1.   Platnosť zmluvy na dobu určitú možno so súhlasom pracovníka predĺžiť len vtedy, ak je pôvodná dĺžka trvania zmluvy kratšia ako 24 mesiacov, a v každom prípade najviac päťkrát počas obdobia 24 mesiacov, a to bez ohľadu na počet zmlúv. Ak je počet predĺžení vyšší, zmluva sa prekvalifikuje na zmluvu na dobu neurčitú ku dňu nadobudnutia platnosti piateho predĺženia.
…
2.   Ak je pracovník opätovne prijatý do zamestnania na dobu určitú do desiatich dní od uplynutia platnosti zmluvy na dobu nepresahujúcu šesť mesiacov, alebo do dvadsiatich dní od uplynutia platnosti zmluvy na dobu dlhšiu ako šesť mesiacov, druhá zmluva sa prekvalifikuje na zmluvu na dobu neurčitú. Ustanovenia tohto odseku sa neuplatňujú na pracovníkov zamestnaných na výkon sezónnych činností určených dekrétom ministerstva práce a sociálnych vecí, a ani v prípadoch stanovených kolektívnymi zmluvami. Ustanovenia dekrétu prezidenta republiky č. 1525 zo 7. októbra 1963 sa naďalej uplatňujú až do prijatia dekrétu uvedeného v druhej vete. …
…“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
16
Žalobkyňa vo veci samej, pani Eliz Erkut Duygu, pracovala ako baletka v baletnom súbore nadácie, a to na základe viacerých zmlúv v rozpätí rokov 2014 až 2019. Konkrétne po tom, ako uzavrela prvú zamestnaneckú pracovnú zmluvu na dobu určitú od 4. novembra 2014 do 18. januára 2015 ako žiačka, uzavrela v nadväznosti na výberové konanie celý rad opakovane uzatváraných zmlúv ako samostatne zárobkovo činná osoba od 16. augusta 2016 do 9. júla 2019.
17
Pani Erkut Duygu sa domnievala, že je trvalou súčasťou zamestnaneckého fondu nadácie a že vykonávala prácu za rovnakých podmienok ako zamestnanci zamestnaní na dobu neurčitú, a preto podala žalobu na Tribunale di Milano (súd v Miláne, Taliansko) – vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania –, v ktorej namietala nezákonnosť zmlúv, ktoré uzavrela s nadáciou ako samostatne zárobkovo činná osoba. Žalobkyňa žiadala o určenie pracovnoprávneho vzťahu ako pracovného pomeru so zamestnancom a o opätovné prijatie do zamestnania, keďže došlo k zneužívaniu opakovane uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú.
18
Tento súd uvádza, že spor, ktorý prejednáva, patrí do kontextu konaní, ktoré boli začaté na návrh ďalších tanečníkov patriacich do nadácie a v prípade ktorých už Tribunale di Milano (súd v Miláne) rozhodol. Konkrétne v kontexte skutkového stavu porovnateľného so skutkovým stavom v prejednávanej veci tento súd uznal čisto fiktívnu povahu zmlúv uzavretých medzi touto nadáciou a týmito tanečníkmi ako samostatne zárobkovo činnými osobami, a tiež to, že tieto zmluvy boli použité ako prostriedok na obchádzanie uplatniteľnej právnej úpravy, a určil, že pracovnoprávny vzťah má charakter pracovného pomeru so zamestnancom. Nedošlo však k uloženiu povinnosti, aby boli daní pracovníci opätovne prijatí do zamestnania, keďže možnosť sankcionovať zneužívanie opakovane uzatváraných zmlúv na dobu určitú tým, že sa tieto zmluvy prekvalifikujú na zmluvu na dobu neurčitú, bola vylúčená na základe názorového prúdu judikatúry, ktorý bol po prvýkrát vyjadrený spojenými senátmi Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd, Taliansko) v priebehu roka 2023. Tento súd najvyššieho stupňa tak prehodnotil svoju predchádzajúcu judikatúru, ktorá sa snažila o priznanie plnej ochrany, ktorá sa spája so založením pracovného pomeru so zamestnancom, v prípade zneužívania opakovane uzatváraných zmlúv na dobu určitú aj v odvetví operných a symfonických nadácií.
19
Uvedený súd sa domnieva, že tento kontext odôvodňuje položenie otázky týkajúcej sa výkladu práva Únie Súdnemu dvoru. Hoci si je totiž vedomý toho, že otázka, ktorá je v podstate porovnateľná s otázkou položenou v prejednávanej veci, bola Súdnym dvorom preskúmaná v rozsudku z 25. októbra 2018, Sciotto (C‑331/17, ďalej len „rozsudok Sciotto, EU:C:2018:859), pravdou ostáva, že v nadväznosti na tento rozsudok taliansky zákonodarca po prvé prijal decreto‑legge n. 59 (zákonný dekrét č. 59) z 28. júna 2019, zmenený na legge n. 81 – Misure urgenti in materia di personale delle fondazioni lirico sinfoniche (zákon č. 81 o naliehavých opatreniach týkajúcich sa pracovníkov operných a symfonických nadácií) z 8. septembra 2019 (ďalej len „zákonný dekrét č. 59“). Po druhé Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd) zmenil svoju judikatúru, a teda je potrebné opätovne položiť Súdnemu dvoru otázku týkajúcu sa súladu s právom Únie, pokiaľ ide o vnútroštátnu právnu úpravu uplatniteľnú na pracovné zmluvy, o ktoré ide vo veci samej, ako ju vykladá tento súd najvyššieho stupňa.
20
V tejto súvislosti vnútroštátny súd v prvom rade poukazuje na to, že zmluvy, o ktoré ide vo veci samej, boli sčasti uzavreté na základe legislatívneho dekrétu č. 81/2015 a sčasti na základe legislatívneho dekrétu č. 81/2015 v znení neskorších predpisov.
21
Uvádza tiež, že žiadna z týchto zmlúv nespadá do pôsobnosti zákonného dekrétu č. 59. Tento nový právny predpis, ktorý bol prijatý s cieľom dosiahnuť súlad vnútroštátneho práva so zásadami vyjadrenými v rozsudku Sciotto, nie je uplatniteľný ratione temporis, keďže bol prijatý po uzavretí poslednej zmluvy, ktorú pani Erkut Duygu uzavrela.
22
Vnútroštátny súd ďalej zdôrazňuje, že bez ohľadu na skutočnosť, že pokiaľ ide o zmluvy na dobu určitú v odvetví operných a symfonických nadácií, vnútroštátna právna úprava vždy stanovovala režim, na základe ktorého boli tieto subjekty vyňaté zo všeobecného režimu uplatniteľného na iné hospodárske odvetvia, všetky ustanovenia zakazujúce prijímanie do zamestnania na základe zmluvy na dobu neurčitú z dôvodov zachovania kontroly nad verejnými výdavkami neboli v prevládajúcej vnútroštátnej judikatúre považované za ustanovenia, ktoré by bránili vzniku pracovnoprávneho vzťahu na dobu neurčitú v prípade preukázaného zneužívania pracovných zmlúv na dobu určitú.
23
Vyvinul sa tak názorový prúd judikatúry na ochranu právneho postavenia pracovníkov, a teda na umožnenie vzniku zmluvy na dobu neurčitú, a to aj v prípade zákazu zamestnávania pracovníkov na dobu neurčitú. V tejto súvislosti vnútroštátny súd cituje rozsudok Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd) č. 6547/2014 a rozsudok Corte costituzionale (Ústavný súd, Taliansko) č. 260/2015.
24
Táto skoršia judikatúra, ktorá je naklonená prekvalifikovaniu zmluvy na dobu určitú na zmluvu na dobu neurčitú, však po vyhlásení rozsudku Sciotto bola zmenená.
25
Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd) totiž vo svojich rozsudkoch č. 5542/2023 a 5556/2023 konštatoval, že prekvalifikovanie zmluvy na dobu určitú na zmluvu na dobu neurčitú nepatrí medzi sankcie stanovené vnútroštátnou právnou úpravou, ktorá sa uplatňuje na operné a symfonické nadácie. Tento súd najvyššieho stupňa rozhodol, že ako kompenzáciu za zneužívanie opakovane uzatváraných zmlúv na dobu určitú stanovuje vnútroštátne právo na účely nápravy údajnej ujmy, kvalifikovanej ako „ujma vyplývajúca z práva Spoločenstva“, minimálnu náhradu škody vo výške 2,5 až 12‑násobku mesačnej mzdy, pričom možnosť preukázať existenciu väčšej škody tým nie je dotknutá.
26
Vnútroštátny súd uvádza, že Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd) sa v týchto rozsudkoch výslovne zaoberal otázkou súladu svojej judikatúry so zásadami vyjadrenými Súdnym dvorom v rozsudku Sciotto. Tento súd však má pochybnosti, pokiaľ ide o tento súlad, keďže sa zdá, že Súdny dvor v tomto rozsudku jasne uviedol, že prekvalifikovanie zmluvy na dobu určitú na zmluvu na dobu neurčitú je jediným opatrením, ktoré je spôsobilé zabezpečiť rešpektovanie doložky 5 rámcovej dohody v prípade zneužívania vyplývajúceho z opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv na dobu určitú.
27
Okrem toho sa vnútroštátny súd domnieva, že Súdny dvor vyjadril – z horizontálneho hľadiska – záväzný účinok zásady zákazu diskriminácie. Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd) však podľa všetkého nie je tejto zásade príliš naklonený. Vo svojich rozsudkoch uvedených v bode 25 tohto rozsudku tento súd najvyššieho stupňa potvrdil, že vzťahy medzi pracovníkom a opernými a symfonickými nadáciami nie sú porovnateľné so vzťahmi zamestnancov iných súkromnoprávnych subjektov v postavení zamestnávateľa, a to vzhľadom na osobitnú povahu týchto vzťahov, ktorá súvisí s prevažne verejnoprávnym charakterom týchto nadácií, napriek ich transformácii na súkromnoprávne subjekty. Vzťah medzi pracovníkom a takouto nadáciou tak možno skôr prirovnať k zmluvnému vzťahu vo verejnej službe.
28
Podľa vnútroštátneho súdu pritom skutočnosť, že súkromnoprávny subjekt sleduje verejnoprávne ciele alebo je čiastočne financovaný z verejných zdrojov, nie je spôsobilá zmeniť jeho charakter ako súkromnoprávneho subjektu. V tejto súvislosti tento súd uvádza, že Súdny dvor vo svojom rozsudku Sciotto konštatoval, že verejnoprávny alebo súkromnoprávny charakter zamestnávateľa sám osebe neodôvodňuje nižšiu ochranu zamestnanca.
29
Vnútroštátny súd napokon poznamenáva, že diskriminácia medzi pracovníkmi na dobu určitú v odvetví operných a symfonických nadácií a pracovníkmi na dobu určitú v iných odvetviach, vo vzťahu ku ktorej sa Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd) vo svojich rozsudkoch uvedených v bode 25 tohto rozsudku vyjadril, že neexistuje, bola výslovne uznaná a vytknutá Súdnym dvorom v bode 71 rozsudku Sciotto.
30
Za týchto okolností Tribunale di Milano (súd v Miláne) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Majú sa doložky 4 a 5 [rámcovej dohody] vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ako ju vykladá Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd) zasadajúci v spojených senátoch v rozsudkoch č. 5542 a 5556/2023, podľa ktorej sa normy všeobecného práva upravujúce pracovnoprávne vzťahy, zamerané na sankcionovanie zneužívania opakovane uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú tým, že v prípade protiprávneho opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv na dobu určitú dôjde k automatickému prekvalifikovaniu zmluvy na dobu určitú na zmluvu na dobu neurčitú, neuplatňujú v odvetví činnosti operných a symfonických nadácií, a to v situácii, že opatrenie stanovené pre toto odvetvie – na rozdiel od všetkých hospodárskych odvetví – spočíva v náhrade škody, v súvislosti s ktorou síce platí, že pri jej preukazovaní platia menej prísne podmienky na základe uplatnenia domnienok a že je založená zodpovednosť riadiacich pracovníkov v prípade úmyselného protiprávneho konania alebo hrubej nedbanlivosti?“
O prejudiciálnej otázke
O prípustnosti
31
V prvom rade nadácia a talianska vláda tvrdia, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný.
32
Uvedené subjekty v podstate predovšetkým tvrdia, že vnútroštátny súd neuvádza, aká súvislosť existuje medzi ustanoveniami práva Únie a vnútroštátnou právnou úpravou uplatniteľnou v spore vo veci samej, a že ním poskytnuté relevantné informácie o tomto spore nie sú úplné. Nie je tak uvedená presná dĺžka trvania každej z pracovných zmlúv, o ktoré ide vo veci samej, a všeobecný odkaz na spor, do ktorého rámca je spor vo veci samej zasadený, neumožňuje pochopiť, či dochádza k zneužívaniu opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv na dobu určitú. Okrem toho nadácia poznamenáva, že pracovný pomer existujúci medzi ňou a pani Erkut Duygu je založený na kolektívnej pracovnej zmluve, ktorá stanovuje maximálnu dobu v trvaní 60 mesiacov, pričom túto možnosť pripúšťa článok 19 legislatívneho dekrétu č. 81/2015. Preto podľa jej názoru skutočnosť, že doložky 4 a 5 rámcovej dohody by mohli brániť všeobecnej právnej úprave uplatniteľnej na odvetvie operných a symfonických nadácií, nie je pre spor vo veci samej relevantná, keďže riziko zneužívania takéhoto druhu zmlúv – vzhľadom na to, že nie je stanovená maximálna celková dĺžka trvania uplatňujúca sa na pracovnoprávny vzťah, z ktorej vychádzal rozsudok Sciotto – nemôže v prejednávanej veci v žiadnom prípade nastať.
33
Platí ďalej, že návrh na začatie prejudiciálneho konania neobsahuje dostatočne presný opis vnútroštátneho právneho rámca, do ktorého tento spor patrí, pokiaľ ide tak o relevantnú judikatúru, ako aj právnu úpravu. Vnútroštátny súd tak neuviedol úplný obsah rozsudkov súdov najvyššieho stupňa, ktoré cituje, a napokon ani judikatúru Súdneho dvora. Okrem toho vnútroštátny súd len čiastočne uviedol článok 29 legislatívneho dekrétu č. 81/2015, ktorého odsek 4 stanovoval, že tento článok sa uplatňuje „bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 36 legislatívneho dekrétu č. 165 [z 30. marca 2001, nazvaného ‚Všeobecné pravidlá organizácie práce vo verejnej správe‘ (GURI č. 106 z 9. mája 2001, riadna príloha č. 112)]“. Tento posledný uvedený článok, ako ho vykladajú rozsudky Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd) citované vnútroštátnym súdom, sa údajne uplatňoval v čase skutkových okolností vo veci samej. Podľa tohto ustanovenia má dotknutý pracovník právo na náhradu škody vyplývajúcej z výkonu práce v rozpore s kogentnými ustanoveniami vzťahujúcimi sa na pracovné zmluvy na dobu určitú, ktoré sa uplatňujú v tomto odvetví, a tiež na menej prísne podmienky, pokiaľ ide o unesenie dôkazného bremena vo vzťahu k takto vzniknutej škode. Navyše riadiaci pracovník subjektu, ktorý tohto pracovníka zamestnáva, nesie zodpovednosť za finančnú ujmu spôsobenú štátu v prípade úmyselného porušenia platných ustanovení týkajúcich sa pracovných zmlúv na dobu určitú alebo v prípade jeho hrubej nedbanlivosti. Tento riadiaci pracovník tiež príde o akýkoľvek príplatok za výsledok a takéto porušenie sa zohľadňuje pri predlžovaní jeho zmluvy.
34
Napokon tento súd žiada Súdny dvor o posúdenie otázky, o ktorej už Súdny dvor rozhodol v rozsudku Sciotto a v rozsudku zo 7. marca 2018, Santoro (C‑494/16, EU:C:2018:166).
35
V tejto súvislosti v zmysle ustálenej judikatúry platí, že pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie, položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na vlastnú zodpovednosť a ktorých správnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. Keďže len vnútroštátny súd má právomoc vykladať a uplatňovať vnútroštátne právo, Súdnemu dvoru prináleží, aby zohľadnil právny rámec, do ktorého patria prejudiciálne otázky, tak ako ho definovalo rozhodnutie vnútroštátneho súdu o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania (pozri rozsudky z 15. mája 2003, Salzmann (C‑300/01, EU:C:2003:283, bod 31, a z 28. januára 2025, ASG 2, C‑253/23, EU:C:2025:40, body 56 a 57, ako aj citovanú judikatúru). Súdny dvor môže odmietnuť rozhodnúť o návrhu na začatie prejudiciálneho konania predloženom vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nijako nesúvisí s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, ak ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi nevyhnutnými na poskytnutie užitočnej odpovede na otázky, ktoré mu boli položené [rozsudok zo 14. novembra 2024, S. (Zmena zloženia súdu), C‑197/23, EU:C:2024:956, bod 43, a z 1. augusta 2025, Alace a Canpelli, C‑758/24 a C‑759/24, EU:C:2025:591, bod 38, ako aj citovaná judikatúra].
36
Návrh na začatie prejudiciálneho konania musí spĺňať požiadavky článku 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, a teda musí obsahovať predovšetkým uvedenie dôvodov, pre ktoré sa vnútroštátny súd rozhodol položiť otázku o výklade určitých ustanovení práva Únie, ako aj súvislosť, ktorú vnútroštátny súd vidí medzi týmito ustanoveniami a vnútroštátnou právnou úpravou uplatňujúcou sa na spor vo veci samej.
37
V prejednávanej veci vnútroštátny súd zaujal stanovisko k tomu, ako treba kvalifikovať zmluvy, o ktoré ide vo veci samej. Po prvé totiž uviedol, že v kontexte skutkovej situácie, ktorá je analogická so skutkovou situáciou, o akú ide v prejednávanej veci, uznal čisto fiktívny charakter zmlúv, ktoré s nadáciou uzavreli samostatne zárobkovo činné osoby, ako aj zneužívanie opakovaného uzatvárania týchto zmlúv, pričom takéto zneužívanie nemožno sankcionovať prekvalifikovaním týchto zmlúv na pracovné zmluvy na dobu neurčitú. Tento súd pritom tým, že zdôraznil prinajmenšom potenciálne fiktívny a zneužívajúci charakter uvedených zmlúv, prezentoval relevantné skutkové okolnosti sporu vo veci samej na svoju zodpovednosť a uviedol súvislosť existujúcu medzi ustanoveniami práva Únie a uplatniteľnou vnútroštátnou právnou úpravou, ako aj vzťah medzi požadovaným výkladom práva Únie a existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej.
38
Po druhé z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátny súd odmietol prípadnú relevantnosť kolektívnej zmluvy, ktorú nadácia uviedla ako základ pracovnoprávneho vzťahu, o ktorý ide vo veci samej, podľa článku 19 legislatívneho dekrétu č. 81/2015. Treba totiž poukázať na to, že okrem kvalifikácie zmlúv, o ktoré ide vo veci samej, ako je uvedená v predchádzajúcom bode, uviedol vnútroštátny súd článok 29 tohto legislatívneho dekrétu, podľa ktorého sa ustanovenia uvedené v jeho článku 19 ods. 1 až 3 neuplatňujú na umelecký a technický personál nadácií zaoberajúcich sa hudobnou produkciou, medzi ktoré patrí aj daná nadácia.
39
Platí ďalej, že v rámci toho, ako vnútroštátny súd vyjadril svoje pochybnosti, pokiaľ ide o súlad vnútroštátnej právnej úpravy uplatniteľnej na skutkové okolnosti vo veci samej – ako ju vykladá vnútroštátny súd najvyššieho stupňa – s doložkami 4 a 5 rámcovej dohody, tento súd uviedol dôvody, ktoré ho viedli k zamysleniu sa nad výkladom týchto ustanovení práva Únie. Dodržal tak požiadavky článku 94 rokovacieho poriadku.
40
Okrem toho, pokiaľ ide o presné určenie alebo úplnosť judikatúry alebo vnútroštátnej právnej úpravy citovanej v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, je pravda, že v prejednávanej veci vnútroštátny súd neposkytol presné odkazy na vnútroštátne ustanovenie uplatniteľné na spor vo veci samej, ktoré údajne ako sankčné opatrenie stanovuje možnosť založiť zodpovednosť riadiacich pracovníkov v prípade hrubej nedbanlivosti alebo úmyselného porušenia vnútroštátnych ustanovení vzťahujúcich sa na pracovné zmluvy na dobu určitú. Treba však konštatovať, že z jeho prezentácie rozsudkov Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd) č. 5542/2023 a 5556/2023 vyplýva, že podľa jeho právneho názoru takéto pravidlo platilo v čase skutkových okolností vo veci samej. Platí pritom, že vzhľadom na to, že teda nie je vylúčené, že toto pravidlo je súčasťou právnej úpravy uplatniteľnej na pracovné zmluvy, o ktoré ide vo veci samej, Súdny dvor má k dispozícii dostatok informácií o právnych a skutkových okolnostiach na to, aby mohol vnútroštátnemu súdu poskytnúť užitočnú odpoveď. Z uvedeného tiež vyplýva, že prejudiciálna otázka v tomto rozsahu nie je hypotetická.
41
Pokiaľ ide napokon o tvrdenie, že Súdny dvor už rozhodol o položenej otázke, treba pripomenúť, že článok 267 ZFEÚ poskytuje vnútroštátnym súdom najširšiu právomoc obrátiť sa na Súdny dvor, ak sa domnievajú, že vec, o ktorej rozhodujú, vyvoláva otázky týkajúce sa výkladu ustanovení práva Únie. Z toho vyplýva, že existencia ustálenej judikatúry týkajúca sa niektorého aspektu práva Únie síce môže viesť Súdny dvor k prijatiu uznesenia na základe článku 99 svojho rokovacieho poriadku, nijako však neovplyvňuje prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania v prípade, že sa vnútroštátny súd v rámci svojej voľnej úvahy rozhodne predložiť Súdnemu dvoru tento návrh podľa toho článku 267 (rozsudok z 19. júna 2025, Bulgarian posts, C‑785/23, EU:C:2025:462, bod 42 a citovaná judikatúra).
42
V druhom rade talianska vláda a Komisia zastávajú názor, že položená otázka je neprípustná v rozsahu, v akom sa týka doložky 4 rámcovej dohody. Z judikatúry Súdneho dvora totiž podľa ich názoru vyplýva, že na toto ustanovenie sa nemožno odvolávať v kontexte údajného rozdielneho zaobchádzania medzi pracovníkmi na dobu určitú.
43
V tejto súvislosti treba poznamenať, že vnútroštátny súd svojím návrhom na začatie prejudiciálneho konania nepoukazuje na menej výhodné zaobchádzanie s pracovníkmi na dobu určitú v porovnaní s pracovníkmi na dobu neurčitú, ktorí sa nachádzajú v porovnateľnej situácii, ale poukazuje na rozdielne zaobchádzanie medzi rôznymi kategóriami pracovníkov na dobu určitú v závislosti od hospodárskeho odvetvia, v ktorom títo pracovníci vykonávajú svoju pracovnú činnosť, ktorými sú konkrétne pracovníci na dobu určitú v odvetví operných a symfonických nadácií a pracovníkov v iných odvetviach.
44
Súdny dvor už pritom rozhodol, na prípadné rozdielne zaobchádzanie medzi určitými kategóriami zamestnancov na dobu určitú sa zásada zákazu diskriminácie zakotvená v rámcovej dohode nevzťahuje, keďže táto dohoda prebrala a konkretizovala zásadu zákazu diskriminácie len v súvislosti s rozdielnym zaobchádzaním medzi pracovníkmi na dobu určitú a pracovníkmi na dobu neurčitú, ktorí sa nachádzajú v porovnateľnej situácii (rozsudok z 13. januára 2022, MIUR a Ufficio Scolastico Regionale per la Campania, C‑282/19, EU:C:2022:3, bod 72, ako aj citovaná judikatúra).
45
Bod 71 rozsudku Sciotto, na ktorý vnútroštátny súd výslovne odkazuje na účely odôvodnenia svojej prejudiciálnej otázky týkajúcej sa uvedenej doložky 4, túto judikatúru nespochybňuje. Hoci sa totiž v tomto bode zmieňuje potenciálna diskriminácia medzi pracovníkmi na dobu určitú v odvetví operných a symfonických nadácií a pracovníkmi v iných odvetviach, nemožno z toho vyvodiť, že by sa na takúto diskrimináciu – za predpokladu, že by bola preukázaná – vzťahovala doložka 4 rámcovej dohody. Tento bod sa totiž obmedzuje na konštatovanie, že pracovníci v iných odvetviach sa na základe prekvalifkovania ich zmluvy môžu stať „porovnateľnými stálymi pracovníkmi“ v zmysle tejto doložky. Naproti tomu z uvedeného bodu nevyplýva, že by sa na rozdielne zaobchádzanie s rôznymi kategóriami pracovníkov na dobu určitú v závislosti od hospodárskeho odvetvia, v ktorom vykonávajú svoju pracovnú činnosť, vzťahovala táto doložka 4.
46
Z uvedeného vyplýva, že doložka 4 rámcovej dohody sa neuplatňuje na spor vo veci samej. V tomto rozsahu je prejudiciálna otázka neprípustná.
O veci samej
47
Svojou jedinou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má doložka 5 rámcovej dohody vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ako ju vykladá vnútroštátny súd najvyššieho stupňa, podľa ktorej sa normy všeobecného práva upravujúce pracovnoprávne vzťahy, zamerané na sankcionovanie zneužívania opakovane uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú tým, že v prípade protiprávneho opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv na dobu určitú dôjde k automatickému prekvalifikovaniu takýchto zmlúv na zmluvu na dobu neurčitú, neuplatňujú v odvetví činnosti operných a symfonických nadácií, a ktorá ako opatrenia spočívajúce v sankcii za zneužívanie opakovane uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú v tomto odvetví stanovuje jednak možnosť priznať určitú minimálnu sumu z titulu náhrady vzniknutej škody, ktorú možno preukázať domnienkou, pričom možnosť získať vyššiu náhradu škody tým nie je dotknutá, a jednak možnosť založiť zodpovednosť riadiacich pracovníkov týchto nadácií v prípade hrubej nedbanlivosti alebo úmyselného porušenia vnútroštátnej právnej úpravy vzťahujúcej sa na tieto zmluvy.
48
Podľa ustálenej judikatúry sa doložka 5 rámcovej dohody týka opatrení zameraných na predchádzanie zneužívaniu, ku ktorému dochádza pri opakovanom uzatváraní pracovných zmlúv alebo zakladaní pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú. V tejto doložke sa nestanovujú osobitné sankcie pre prípad, že sa zistí, že došlo k zneužívaniu. V takom prípade vnútroštátnym orgánom prináleží prijať opatrenia, ktoré musia byť nielen primerané, ale tiež dostatočne účinné a odrádzajúce na to, aby sa zabezpečila plná účinnosť právnych noriem prijatých na základe rámcovej dohody (rozsudky z 8. mája 2019, Rossato a Conservatorio di Musica F.A.Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, bod 27 a citovaná judikatúra, ako aj z 13. júna 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya a Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 a C‑332/22, EU:C:2024:496, bod 67 a citovaná judikatúra).
49
Z uvedeného vyplýva, že ak došlo k zneužívaniu opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú, musí byť možné uplatniť opatrenie predstavujúce účinné a rovnocenné záruky ochrany pracovníkov, aby bolo možné náležite sankcionovať toto zneužívanie a odstrániť následky porušenia práva Únie. Podľa článku 2 prvého odseku smernice 1999/70, ku ktorej je pripojená rámcová dohoda, totiž členské štáty musia „prija[ť] potrebné opatrenia, ktoré im umožnia kedykoľvek sa zaručiť za výsledky, ktorých dosiahnutie táto smernica ukladá“ (rozsudok z 13. júna 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya a Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 a C‑332/22, EU:C:2024:496, bod 69).
50
V tejto súvislosti treba v prvom rade pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že transformácia opätovne uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú na pracovnú zmluvu na dobu neurčitú v prípade zneužívania opätovne uzatváraných zmlúv nie je povinná (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. februára 2024, Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid a i., C‑59/22, C‑110/22 a C‑159/22, EU:C:2024:149, bod 124, ako aj citovanú judikatúru). Súdny dvor osobitne vo vzťahu k vnútroštátnej právnej úprave uplatňujúcej sa na odvetvie operných a symfonických nadácií konštatoval, že rámcová dohoda nestanovuje všeobecnú povinnosť členských štátov stanoviť takúto transformáciu (pozri v tomto zmysle rozsudok Sciotto, bod 59).
51
Treba tiež pripomenúť, že doložka 5 rámcovej dohody sama osebe nebráni tomu, aby členský štát rozdielne upravil zneužitie opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú podľa toho, či tieto zmluvy alebo vzťahy boli uzavreté so zamestnávateľom zo súkromného sektora alebo zamestnávateľom vo verejnom sektore (rozsudok zo 7. marca 2018, Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, bod 42).
52
Rovnako aj uplatnenie odlišných pravidiel na konkrétne odvetvie hospodárstva z dôvodu osobitných vlastností, ktorým sa toto odvetvie vyznačuje, nie je a priori zakázané (pozri v tomto zmysle rozsudok Sciotto, body 46 až 48). V tejto súvislosti možno navyše odkázať na bod 8 všeobecných hľadísk rámcovej dohody, podľa ktorého je v určitých rezortoch, povolaniach a pri niektorých činnostiach pre pracovnoprávne vzťahy príznačné uplatňovanie pracovných zmlúv na dobu určitú, čo vyhovuje zamestnávateľom i pracovníkom.
53
Z uvedeného vyplýva, že doložka 5 rámcovej dohody v zásade nebráni vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá v špecifickom odvetví operných a symfonických nadácií zakazuje automatické prekvalifikovanie pracovnej zmluvy na dobu určitú na pracovnú zmluvu na dobu neurčitú v prípade zneužívania opakovane uzatváraných zmlúv.
54
Na základe judikatúry citovanej v bodoch 48 a 49 tohto rozsudku však treba uviesť, že na to, aby vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá v odvetví operných a symfonických nadácií zakazuje sankcionovať zneužívanie opakovane uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú ich transformáciou na pracovnú zmluvu na dobu neurčitú, bolo možné považovať za zlučiteľnú s rámcovou dohodou, musí vnútroštátny právny poriadok dotknutého členského štátu obsahovať v tomto odvetví iné účinné opatrenie, ktoré má zabraňovať zneužívaniu opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv na dobu určitú, a prípadne ho sankcionovať (pozri v tomto zmysle rozsudky Sciotto, bod 60, a z 22. februára 2024, Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid a i., C‑59/22, C‑110/22 a C‑159/22, EU:C:2024:149, bod 127, ako aj citovanú judikatúru).
55
Keďže pritom Súdnemu dvoru neprislúcha vyjadrovať sa k výkladu vnútroštátnej právnej úpravy alebo judikatúry, úloha posúdiť, či vnútroštátne právo obsahuje takéto opatrenie, prináleží príslušným vnútroštátnym súdom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. júna 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya a Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 a C‑332/22, EU:C:2024:496, bod 70 a citovanú judikatúru).
56
Platí pritom, že Súdny dvor pri rozhodovaní v prejudiciálnom konaní môže v prípade potreby poskytnúť objasnenia, ktoré majú vnútroštátny súd viesť pri jeho posudzovaní právnej úpravy, o ktorú ide v spore, ktorý tento súd prejednáva (rozsudok z 8. mája 2019, Rossato a Conservatorio di Musica F.A.Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, bod 29 a citovaná judikatúra).
57
V prejednávanej veci vnútroštátny súd vo svojej prejudiciálnej otázke poukazuje na vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá ako opatrenia spočívajúce v sankcii za zneužívanie opakovane uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú stanovuje dve samostatné opatrenia, ktorými sú po prvé možnosť získať náhradu vzniknutej škody, a po druhé možnosť založiť zodpovednosť riadiacich pracovníkov dotknutej opernej a symfonickej nadácie v prípade, že sa títo dopustia hrubej nedbanlivosti alebo úmyselného porušenia vnútroštátnej právnej úpravy vzťahujúcej sa na zmluvy na dobu určitú.
58
Pokiaľ ide po prvé o náhradu škody, ktorú môže pracovník získať, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že právna úprava uplatňujúca sa na pracovné zmluvy, o ktoré ide vo veci samej, tak ako ju vykladá Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd), stanovuje náhradu vzniknutej ujmy, ktorú predstavuje predpokladaná škoda určená s odkazom na minimálnu a maximálnu sumy, pričom možnosť predložiť dôkaz o existencii škody vo väčšej výške tým nie je dotknutá. Vnútroštátny súd v tejto súvislosti uvádza, že vnútroštátne právo zaručuje poskytnutie minimálnej náhrady škody v rozpätí 2,5 až 12‑násobku mesačnej mzdy.
59
V tejto súvislosti treba po prvé konštatovať, že takáto právna úprava, ktorá stanovuje náhradu škody poškodenému zamestnancovi za ujmu preukázanú na základe domnienky, čím pritom nie je dotknutá možnosť predložiť dôkaz o existencii sumy vo väčšej výške, môže predstavovať účinné opatrenie na sankcionovanie zneužívania opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv na dobu určitú. V tejto súvislosti už Súdny dvor uviedol, že vzhľadom na ťažkosti, ktoré sú vlastné preukázaniu existencie straty príležitosti, platí, že mechanizmus domnienky, ktorý zabezpečuje pracovníkovi, ktorý utrpel stratu pracovných príležitostí z dôvodu zneužívania opakovaného uzatvárania zmlúv na dobu určitú, možnosť odstrániť dôsledky porušenia práva Únie, môže splniť požiadavky zásady efektivity (rozsudok zo 7. marca 2018, Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, bod 50).
60
Obmedzenia stanovené touto vnútroštátnou právnou úpravou vo vzťahu k možnosti využívať pracovné zmluvy na dobu určitú, pokiaľ ide o maximálnu dobu trvania alebo celkovú maximálnu dobu trvania, však z návrhu na začatie prejudiciálneho konania nevyplývajú. Podľa vnútroštátnej právnej úpravy uplatniteľnej ratione temporis na zmluvy, o ktoré ide vo veci samej, ako ju cituje vnútroštátny súd, totiž články 19 až 21 legislatívneho dekrétu č. 81/2015 a legislatívneho dekrétu č. 81/2015 v znení neskorších predpisov, ktoré stanovovali obmedzenie doby trvania pracovnej zmluvy na dobu určitú a podmienky predĺženia platnosti zmluvy na dobu určitú, nemožno uplatniť na operné a symfonické nadácie.
61
Ako pritom uviedla Komisia, v legislatívnom kontexte, ktorý nestanovuje obmedzenia doby trvania ani podmienky na predĺženie pracovných zmlúv na dobu určitú, je zneužívanie uzatvárania takýchto zmlúv ťažké preukázať, pričom je však preukázanie tohto zneužívania nevyhnutné na to, aby bolo možné požadovať náhradu škody. Z uvedeného vyplýva, že stanovenie týchto obmedzení a podmienok, aké vyplýva zo zákonného dekrétu č. 59, ktorý však nie je uplatniteľný ratione temporis na spor vo veci samej, môže vo veľkej miere prispieť k efektívnosti pravidiel stanovujúcich menej prísne podmienky preukázania tejto škody, a teda k efektívnosti opatrenia na ochranu pracovníka, ktorý je poškodený zneužívaním opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv na dobu určitú.
62
Pokiaľ ide po druhé o výpočet výšky náhrady škody, Súdny dvor už mal príležitosť rozhodnúť, že zásada náhrady vzniknutej škody v plnej výške a zásada proporcionality ukladajú členským štátom povinnosť stanoviť – v prípade, o aký ide v spore vo veci samej – primeranú náhradu škody, ktorá prekračuje čisto symbolickú náhradu, nejde však nad rámec náhrady v plnej výške (rozsudok z 13. júna 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya a Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya (C‑331/22 a C‑332/22, EU:C:2024:496, bod 83).
63
V tejto súvislosti treba z judikatúry Súdneho dvora vyvodiť, že vnútroštátne opatrenie stanovujúce hornú hranicu, pokiaľ ide o výšku náhrady škody, ktorú možno poskytnúť v prípade, o aký ide v spore vo veci samej, neumožňuje ani primeranú a účinnú nápravu v situáciách zneužívania, ktoré presahujú určitú dobu v ráde rokov, ani primeranú a plnú náhradu škody vyplývajúcej z takéhoto zneužívania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. júna 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya a Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 a C‑332/22, EU:C:2024:496, bod 81). Ako totiž poznamenala Komisia, opatrenie stanovujúce takúto hornú hranicu výšky náhrady škody, ktorú možno poskytnúť, nebude mať na zamestnávateľa odrádzajúci účinok od momentu, keď už bola dosiahnutá maximálna výška náhrady škody.
64
V prejednávanej veci, ako bolo uvedené v bode 58 tohto rozsudku, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátna právna úprava uplatniteľná na pracovné zmluvy, o ktoré ide vo veci samej, tak ako ju vykladá Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd), jednak zaručuje priznanie minimálnej náhrady škody vo výške v rozpätí 2,5 až 12‑násobku mesačnej mzdy a jednak zrejme nestanovuje hornú hranicu, keďže pracovník má možnosť preukázať škodu vo väčšej výške.
65
Vzhľadom na to, že táto právna úprava umožňuje vnútroštátnemu súdu priznať primeranú a plnú náhradu vzniknutej škody, keďže pripúšťa prekročenie minimálnej sumy stanovenej v prípade, že sa preukáže, že škoda je vyššia, možno uvedenú právnu úpravu považovať za primerané, a teda účinné opatrenie na účely sankcionovania zneužívania opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv na dobu určitú. Okrem toho neexistencia hornej hranice môže prispieť k odrádzajúcemu charakteru tohto opatrenia, keďže môže motivovať zamestnávateľov k tomu, aby obmedzili využívanie opakovane uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú, rešpektovali maximálnu dobu trvania týchto zmlúv a ukončili ich predlžovanie nad rámec tejto doby.
66
Napokon vzhľadom na to, že primeranosť a odrádzajúci charakter takejto náhrady škody závisí od osobitných charakteristík konkrétneho prípadu, o ktorom musí rozhodnúť vnútroštátny súd, treba v tejto súvislosti poukázať na to, že Komisia poznamenala, že taliansky zákonodarca v priebehu roka 2024 zmenil článok 36 ods. 5 legislatívneho dekrétu č. 165 z 30. marca 2001, čo údajne viedlo k zvýšeniu sumy náhrady škody, ktorú možno priznať v prípade zneužívania opakovane uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú. Pracovník, ktorý je poškodený takýmto zneužívaním, má totiž nárok na náhradu škody v rozpätí 4 až 24‑násobku mesačnej mzdy – pri výpočte ktorej sa vychádza z poslednej referenčnej mzdy –, pričom právo tohto pracovníka preukázať, že utrpel škodu vo väčšej výške, tým nie je dotknuté. V tejto súvislosti táto inštitúcia tiež odkázala na rozsudok Tribunale di Cuneo (Všeobecný súd Cuneo, Taliansko) z 24. septembra 2024, ktorým bola uložená sankcia – na základe uplatnenia súm stanovených týmto ustanovením v znení neskorších predpisov – predovšetkým na základe skutkových okolností, ku ktorým došlo pred nadobudnutím účinnosti tohto ustanovenia.
67
V druhom rade, pokiaľ ide o to, že právna úprava uplatniteľná na pracovné zmluvy, o ktoré ide vo veci samej, tak ako ju vykladá Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd), stanovuje okrem možnosti získať náhradu vzniknutej ujmy aj pravidlo, podľa ktorého môže byť za finančnú ujmu spôsobenú štátu z dôvodu porušenia ustanovení vzťahujúcich sa na pracovné zmluvy na dobu určitú uplatniteľných v danom odvetví, založená zodpovednosť jedného alebo viacerých riadiacich pracovníkov dotknutej opernej a symfonickej nadácie v prípade, že je toto porušenie úmyselné alebo je dôsledkom hrubej nedbanlivosti zo strany jedného alebo viacerých riadiacich pracovníkov – čo musí overiť vnútroštátny súd s ohľadom na to, čo je uvedené v bode 40 tohto rozsudku – treba uviesť, že Súdny dvor už rozhodol, že skutočnosť, že vnútroštátna právna úprava ukladá správnym orgánom povinnosť vymáhať v takomto prípade od zodpovedných riadiacich pracovníkov sumy, ktoré sa pracovníkom vyplatili z tituly náhrady škody spôsobenej porušením týchto ustanovení, predstavuje len jedno z mnohých opatrení zameraných na prevenciu a sankcionovanie zneužívania pracovných zmlúv na dobu určitú a je úlohou vnútroštátneho súdu overiť, či je takéto dovolávanie sa zodpovednosti dostatočne účinné a odrádzajúce na zabezpečenie úplnej účinnosti noriem prijatých podľa rámcovej dohody (rozsudok Sciotto, bod 63).
68
Vnútroštátny súd bude musieť v prípade potreby pri posudzovaní uvedenej dostatočnej účinnosti a odrádzajúceho charakteru zohľadniť okolnosť uvádzanú nadáciou a talianskou vládou, ktorá pritom tiež podlieha overeniu zo strany tohto súdu, že právna úprava uplatniteľná na pracovné zmluvy, o ktoré ide vo veci samej, stanovuje okrem uvedenej možnosti založiť osobnú zodpovednosť riadiaceho pracovníka za finančnú škodu spôsobenú štátu aj to, že sa tomuto riadiacemu pracovníkovi neprizná žiadny príplatok za výsledok a/alebo to, že sa táto zodpovednosť zohľadní v rámci predlžovania zmluvy uvedeného riadiaceho pracovníka. Takéto opatrenia sú totiž vedľajšími opatreniami, ktoré sú spôsobilé mať významný odrádzajúci účinok z dôvodu negatívnych účinkov, ktoré môžu mať – v prípade zneužívania opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv na dobu určitú – na profesijnú kariéru, a prípadne na osobné vlastníctvo riadiaceho pracovníka zodpovedného za takéto zneužívanie.
69
Napokon za predpokladu, že by vnútroštátny súd musel dospieť k záveru, že opatrenia na sankcionovanie zneužívania opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú, ktoré sú stanovené právnou úpravou uplatniteľnou na pracovné zmluvy, o ktoré ide vo veci samej, ako ju vykladá Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd), nemožno kvalifikovať ako účinné opatrenia v zmysle judikatúry citovanej v bode 54 tohto rozsudku, treba uviesť, že tento súd musí v čo najväčšej možnej miere dbať na to, aby sa vnútroštátnemu právu poskytol taký výklad, ktorý zabezpečí plnú účinnosť smernice 1999/70, a aby dospel k riešeniu, ktoré je v súlade s účelom sledovaným touto smernicou.
70
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že doložka 5 rámcovej dohody nie je bezpodmienečná a dostatočne presná na to, aby mala priamy účinok. Na takéto ustanovenie, ktoré nemá tento účinok, sa pritom jednotlivec nemôže samostatne odvolávať pred vnútroštátnym súdom v rámci sporu, na ktorý sa vzťahuje právo Únie, s cieľom dosiahnuť neuplatnenie ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré je s ním údajne v rozpore (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. júna 2021, Instituto Madrileño de Investigación y Desarrollo Rural, Agrario y Alimentario, C‑726/19, EU:C:2021:439, body 79 a 80, ako aj citovanú judikatúru).
71
Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že vnútroštátne súdy, ktoré uplatňujú vnútroštátne právo, sú povinné vykladať ho v čo najväčšej možnej miere s ohľadom na znenie a účel predmetnej smernice tak, aby sa dosiahol ňou sledovaný výsledok, a takto konať v súlade s článkom 288 tretím odsekom ZFEÚ. Povinnosť vnútroštátneho súdu odkázať na obsah smernice pri výklade a uplatňovaní príslušných pravidiel vnútroštátneho práva je obmedzená všeobecnými právnymi zásadami, a to najmä zásadami právnej istoty a zákazu retroaktivity, a nemôže slúžiť ako základ pre výklad vnútroštátneho práva contra legem (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. júna 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya a Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 a C‑332/22, EU:C:2024:496, body 102 až 104, ako aj citovanú judikatúru).
72
Vzhľadom na uvedené v takomto prípade prináleží vnútroštátnemu súdu, aby urobil všetko, čo je v jeho právomoci, pričom zohľadní vnútroštátne právo ako celok a uplatní výkladové metódy uznané týmto právom, s cieľom poskytnúť príslušným ustanoveniam tohto vnútroštátneho práva v čo najväčšej možnej miere taký výklad, ktorý je v súlade s doložkou 5 rámcovej dohody, a zabezpečiť také uplatňovanie uvedeného práva, ktoré je spôsobilé riadne sankcionovať zneužívanie opakovane uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú a odstrániť dôsledky porušenia práva Únie, tak aby bola zaručená plná účinnosť smernice 1999/70 a dospelo sa k riešeniu, ktoré je v súlade s účelom sledovaným touto smernicou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. júna 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya a Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 a C‑332/22, EU:C:2024:496, body 105 a 107).
73
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že doložka 5 rámcovej dohody sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ako ju vykladá vnútroštátny súd najvyššieho stupňa, podľa ktorej sa normy všeobecného práva upravujúce pracovnoprávne vzťahy, zamerané na sankcionovanie zneužívania opakovane uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú tým, že v prípade protiprávneho opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv na dobu určitú dôjde k automatickému prekvalifikovaniu takýchto zmlúv na zmluvu na dobu neurčitú, neuplatňujú v odvetví činnosti operných a symfonických nadácií, a ktorá ako opatrenia spočívajúce v sankcii za zneužívanie opakovane uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú v tomto odvetví stanovuje jednak možnosť priznať určitú minimálnu sumu z titulu náhrady vzniknutej škody, ktorú možno preukázať domnienkou, pričom možnosť získať vyššiu náhradu škody tým nie je dotknutá, a jednak možnosť založiť zodpovednosť riadiacich pracovníkov týchto nadácií v prípade, že sa títo dopustia hrubej nedbanlivosti alebo úmyselného porušenia vnútroštátnej právnej úpravy vzťahujúcej sa na tieto zmluvy, a to za predpokladu, že tieto opatrenia umožňujú účinne sankcionovať konštatované zneužívanie, čo prináleží posúdiť vnútroštátnemu súdu. Ak sa tento súd domnieva, že tieto opatrenia neumožňujú takto účinne sankcionovať zneužívanie pracovných zmlúv na dobu určitú v odvetví operných a symfonických nadácií, je jeho úlohou, aby poskytol taký výklad svojho vnútroštátneho práva, ktorý bude v čo najväčšej možnej miere v súlade s touto doložkou, s cieľom zaručiť plnú účinnosť smernice 1999/70 a dospieť k riešeniu, ktoré je v súlade s účelom sledovaným touto smernicou.
O trovách
74
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (desiata komora) rozhodol takto:
Doložka 5 rámcovej dohody o práci na dobu určitú uzavretej 18. marca 1999, ktorá je uvedená v prílohe k smernici Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ako ju vykladá vnútroštátny súd najvyššieho stupňa, podľa ktorej sa normy všeobecného práva upravujúce pracovnoprávne vzťahy, zamerané na sankcionovanie zneužívania opakovane uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú tým, že v prípade protiprávneho opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv na dobu určitú dôjde k automatickému prekvalifikovaniu takýchto zmlúv na zmluvu na dobu neurčitú, neuplatňujú v odvetví činnosti operných a symfonických nadácií, a ktorá ako opatrenia spočívajúce v sankcii za zneužívanie opakovane uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú v tomto odvetví stanovuje jednak možnosť priznať určitú minimálnu sumu z titulu náhrady vzniknutej škody, ktorú možno preukázať domnienkou, pričom možnosť získať vyššiu náhradu škody tým nie je dotknutá, a jednak možnosť založiť zodpovednosť riadiacich pracovníkov týchto nadácií v prípade, že sa títo dopustia hrubej nedbanlivosti alebo úmyselného porušenia vnútroštátnej právnej úpravy vzťahujúcej sa na tieto zmluvy, a to za predpokladu, že tieto opatrenia umožňujú účinne sankcionovať konštatované zneužívanie, čo prináleží posúdiť vnútroštátnemu súdu. Ak sa tento súd domnieva, že tieto opatrenia neumožňujú takto účinne sankcionovať zneužívanie pracovných zmlúv na dobu určitú v odvetví operných a symfonických nadácií, je jeho úlohou, aby poskytol taký výklad svojho vnútroštátneho práva, ktorý bude v čo najväčšej možnej miere v súlade s touto doložkou, s cieľom zaručiť plnú účinnosť smernice 1999/70 a dospieť k riešeniu, ktoré je v súlade s účelom sledovaným touto smernicou.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.