ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAzo 6. júla 1982 (*)„Verejnoprávne podniky – Transparentnosť finančných vzťahov s členským štátom“V spojených veciach 188/80, 189/80 a 190/80_ktorých
predmetom je neplatnosť smernice Komisie 80/723/EHS
z 25. júna 1980 o transparentnosti finančných vzťahov
medzi členskými štátmi a štátnymi podnikmi (Ú. v. ES
L 195, s. 35; Mim. vyd. 08/001, s. 20) na základe článku
173 Zmluvy EHS_vec 188/80_Francúzska republika,
v zastúpení: G. Guillaume, splnomocnený zástupca,
a P. Moreau Defarges, náhradný splnomocnený zástupca
francúzskej vlády, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
Francúzske veľvyslanectvo_žalobkyňa_protiKomisii Európskych spoločenstiev,
v zastúpení: B. van der Esch, právny poradca Komisie
a splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. Marenco, člen
právneho servisu Komisie, s adresou na doručovanie
v Luxemburgu, O. Montalto, právny poradca, budova Jean Monnet,
Kirchberg_žalovanej_ktorú v konaní podporujú:Holandské kráľovstvo, v zastúpení: A. Bos, splnomocnený zástupca_aSpolková republika Nemecko,
v zastúpení: M. Seidel, Ministerialrat na spolkovom
ministerstve hospodárstva, a A. Deringer, advokát
Oberlandesgericht v Kolíne, splnomocnení zástupcovia_vec 189/80_Talianska republika,
v zastúpení: A. Squillante, vedúci oddelenia diplomatických
sporov, zmlúv a legislatívnych záležitostí, splnomocnený zástupca,
za právnej pomoci I. M. Braguglia, avvocato dello Stato, s adresou
na doručovanie v Luxemburgu, Talianske veľvyslanectvo_žalobkyňa_ktorú v konaní podporuje:Francúzska republika,
v zastúpení: G. Guillaume, splnomocnený zástupca, za právnej
pomoci A. Carnelutti, náhradný splnomocnený zástupca_protiKomisii Európskych spoločenstiev,
v zastúpení: B. van der Esch, právny poradca Komisie
a splnomocnený zástupca, za právnej pomoci S. Fabbro, člen právneho
servisu Komisie, s adresou na doručovanie v Luxemburgu, O.
Montalto, právny poradca, budova Jean Monnet, Kirchberg_žalovanej_ktorú v konaní podporujú:Holandské kráľovstvoaSpolková republika Nemecko_vec 190/80_Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska,
v zastúpení: W. H. Godwin, Treasury Solicitor,
splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
Britské veľvyslanectvo_žalobca_ktoré v konaní podporuje:Francúzska republika, v zastúpení: G. Guillaume, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci A. Carnelutti, náhradný splnomocnený zástupca_protiKomisii Európskych spoločenstiev,
v zastúpení: B. van der Esch, právny poradca Komisie
a splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. J. Kuyper, člen
právneho servisu Komisie, s adresou na doručovanie
v Luxemburgu, M. Cervino, právny poradca, budova Jean Monnet,
Kirchberg_žalovanej_ktorú v konaní podporujú:Holandské kráľovstvoaSpolková republika Nemecko_SÚDNY DVOR_v zložení:
predseda J. Mertens de Wilmars, predsedovia komôr A. Touffait
a O. Due, sudcovia P. Pescatore, Mackenzie Stuart,
A. O’Keeffe, T. Koopmans, A. Chloros
a F. Grévisse_generálny advokát: G. Reischl_tajomník: P. Heim_vyhlásil tentoRozsudok1        Francúzska
republika, Talianska republika a Spojené kráľovstvo podali do
kancelárie Súdneho dvora 16., 18. a 19. septembra 1980 tri
žaloby na základe článku 173 prvého odseku Zmluvy EHS, ktorými navrhujú,
aby Súdny dvor vyhlásil za neplatnú smernicu Komisie 80/723
z 25. júna 1980 o transparentnosti finančných vzťahov
medzi členskými štátmi a štátnymi podnikmi [a verejnoprávnymi
podnikmi – neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 195,
s. 35; Mim. vyd. 08/001, s. 20). Spolková republika Nemecko
a Holandské kráľovstvo vstúpili do týchto konaní ako vedľajší
účastníci konania na podporu návrhov Komisie.2        Smernica
prijatá na základe článku 90 ods. 3 Zmluvy ukladá členským štátom
povinnosť uchovávať a mať k dispozícii počas piatich rokov
údaje týkajúce sa poskytnutia verejných prostriedkov orgánmi verejnej
správy verejnoprávnym podnikom, ako aj údaje týkajúce sa skutočného
použitia týchto prostriedkov uvedenými podnikmi. Z odôvodnení
smernice vyplýva, že jej podstatným cieľom je podporovať to, aby sa
ustanovenia článkov 92 a 93 Zmluvy týkajúce sa štátnej pomoci
účinne uplatňovali na verejnoprávne podniky. Okrem toho sa
v odôvodneniach zdôrazňuje zásada rovnosti zaobchádzania
s verejnoprávnymi a súkromnými podnikmi, ako aj potreba
transparentnosti finančných vzťahov medzi verejnoprávnymi podnikmi
a štátmi z dôvodu zložitosti týchto vzťahov.3        Žalobné
dôvody uvedené žalobcami, aj keď sa v istých bodoch líšia, môžu
byť v podstate zhrnuté takto:–        nedostatok právomoci Komisie_–        neexistencia nevyhnutnosti a porušenie zásady proporcionality_–        diskriminácia poškodzujúca záujmy verejnoprávnych podnikov_–        porušenie
článkov 90, 92 a 93 tým, že smernica definuje pojmy verejnoprávny
podnik a štátna pomoc_–        porušenie
pravidiel, ktoré vymedzujú pôsobnosť Zmluvy EHS, Zmluvy ESUO
a Zmluvy ESAE_–        neexistencia
odôvodnenia a porušenie zásady rovnosti, pokiaľ ide o výnimky
stanovené smernicou. O prvom žalobnom dôvode (nedostatok právomoci Komisie)4        Komisia
podľa vlády Spojeného kráľovstva tým, že prijala spornú smernicu,
porušila zásady, ktorými sa riadi rozdelenie právomocí
a zodpovednosti medzi inštitúciami Spoločenstva. Z ustanovení
Zmluvy, ktoré sa týkajú inštitúcií, podľa vlády Spojeného kráľovstva
vyplýva, že pôvodná legislatívna právomoc prináleží v celom rozsahu
Rade, pričom Komisia má len kontrolné a výkonné právomoci. Toto
rozdelenie právomocí je potvrdené osobitnými splnomocňujúcimi pravidlami
v Zmluve, z ktorých takmer všetky vyhradzujú prijímanie
nariadení a smerníc Rade. Pokiaľ ide o pravidlá hospodárskej
súťaže, aj tu existuje rovnaké rozdelenie právomocí. Tieto ustanovenia
samy osebe zverujú Komisii kontrolné funkcie, zatiaľ čo právne predpisy
môže prijímať len v rozsahu osobitného a výslovného
splnomocnenia obsiahnutého v akte Rady.5        Podľa
vlády Spojeného kráľovstva ďalej ustanovenia Zmluvy, ktoré ako výnimku
zverujú Komisii právomoc prijímať smernice, sa musia byť vykladať
v zmysle vyššie uvedených tvrdení. Nejde o smernice rovnakej
povahy ako smernice prijímané Radou. Zatiaľ čo smernice prijímané Radou
môžu obsahovať všeobecné ustanovenia normatívnej povahy, ukladajúce
prípadne nové povinnosti členským štátom, cieľom smerníc prijímaných
Komisiou je len napraviť špecifickú situáciu v jednom alebo
viacerých týchto členských štátoch. V prípade článku 90 ods. 3
takýto obmedzený cieľ vyplýva zo samotného znenia ustanovenia, podľa
ktorého Komisia „adresuje“ vhodné smernice alebo rozhodnutia členským
štátom.6        Ustanovenia
Zmluvy týkajúce sa inštitúcií však neopodstatňujú túto teóriu. Podľa
článku 4 sa Komisia zúčastňuje na realizácii úloh Spoločenstva rovnako
ako ostatné inštitúcie, pričom každá koná v medziach právomocí,
ktoré sú jej zverené Zmluvou. Na opísanie rovnakej funkcie Rady článok
155 upravuje v takmer zhodnom znení ako znenie použité
v článku 145, že Komisia disponuje vlastnou rozhodovacou právomocou
za podmienok stanovených v Zmluve. Okrem toho ustanovenia kapitoly
upravujúce všeobecným spôsobom účinky a obsah aktov prijatých
inštitúciami, a najmä ustanovenia článku 189, nerozlišujú na
rozdiel od vlády Spojeného kráľovstva smernice všeobecného dosahu
a ostatné smernice, ktoré stanovujú len osobitné opatrenia. Podľa
prvého odseku tohto článku má Komisia rovnako ako Rada právomoc prijímať
smernice za podmienok stanovených v Zmluve. Z toho vyplýva,
že rozsah právomoci udelenej Komisii osobitným ustanovením Zmluvy nemôže
byť vyvodený zo všeobecnej zásady, ale z výkladu znenia
predmetného ustanovenia, v tomto prípade článku 90, skúmaného
v zmysle jeho účelu a miesta v štruktúre Zmluvy.7        V tejto
súvislosti nemožno vyvodiť závery zo skutočnosti, že väčšina ostatných
osobitných ustanovení Zmluvy, ktoré stanovujú právomoc s cieľom
prijímať akty všeobecného charakteru, zveruje túto právomoc Rade, ktorá
koná na návrh Komisie. Takisto nemožno rozlišovať medzi ustanoveniami
upravujúcimi prijatie smerníc podľa toho, či používajú pojem „prijať“
alebo „adresovať“. Podľa článku 189 sú smernice a takisto
rozhodnutia Rady a aj Komisie určené adresátom, ktorými, pokiaľ ide
o smernice, sú nevyhnutne členské štáty. V prípade
ustanovenia určujúceho prijatie zároveň smerníc a rozhodnutí, ktoré
sú určené členským štátom, slovo „adresovať“ predstavuje jednoducho
najvhodnejší všeobecný výraz.8        Na
podporu dôvodu založeného na nedostatku právomoci Komisie žalobcovia
uvádzajú, že pravidlá uvedené v spornej smernici mohli byť prijaté
Radou. Keďže účelom smernice je umožniť Komisii kontrolovanie
dodržiavania povinnosti členských štátov oznamovať jej v súlade
s článkom 93 ods. 3 akékoľvek poskytnutie alebo zmenu štátnej
pomoci a keďže článok 94 zveruje Rade právomoc stanovovať najmä
podmienky uplatnenia uvedeného odseku, predmetné pravidlá by mali patriť
do právomoci tejto inštitúcie v zmysle tohto článku. V každom
prípade vydávanie takýchto pravidiel patrí do právomocí Rady podľa
článku 213 alebo, podporne, podľa článku 235. Keďže teda ide
o oblasť, ktorá patrí do právomoci Rady, nemožno podľa žalobcov
uznať, že Komisia má podľa ďalších ustanovení Zmluvy súbežnú právomoc.9        Komisia,
ktorú podporuje vláda Spolkovej republiky Nemecko, trvá na tom, že
smernica sa týka opatrení, ktoré sa uplatňujú „pred“ konaním uvedeným
v článku 93, a že z tohto dôvodu nemožno uplatniť článok
94. Takisto uvádza, že článok 213 sa netýka informácií, ktoré majú
členské štáty k dispozícii a ktoré musia poskytnúť Komisii na
základe jej žiadosti v zmysle svojej všeobecnej povinnosti
spolupráce, upravenej v článku 5. Takisto nemožno použiť článok
235, pretože je založený na predpoklade, že akákoľvek iná právomoc konať
chýba. Holandská vláda zasa zdôrazňuje najmä osobitnú povahu
a dôležitosť článku 90.10      Tvrdenia
žalobcov založené na článkoch 213 a 235 treba zamietnuť. Článok
213 nachádzajúci sa v časti Zmluvy, ktorá upravuje všeobecné
a záverečné ustanovenia, v skutočnosti nebráni právomociam,
ktoré osobitné ustanovenia Zmluvy priznávajú Komisii. Článok 235 nemožno
považovať za uplatniteľný v tejto veci z dôvodu uvedeného
Komisiou.11      Naopak,
na to, aby bolo možné posúdiť tvrdenie založené na článku 94, je
potrebné porovnať ustanovenia tohto článku s ustanoveniami článku
90, berúc do úvahy cieľ a účel týchto dvoch článkov.12      V tejto
súvislosti treba konštatovať, že obe ustanovenia majú odlišné ciele.
Článok 94 je súčasťou súboru ustanovení, ktoré upravujú oblasť pomoci
poskytovanej členskými štátmi bez ohľadu na formu a adresátov tejto
pomoci. Naopak, článok 90 sa týka len podnikov, za ktorých konanie
musia štáty niesť osobitnú zodpovednosť z dôvodu vplyvu, ktorý majú
na toto konanie. Tento článok zdôrazňuje, že na uvedené podniky,
s výhradou spresnení uvedených v odseku 2 tohto článku, sa
vzťahuje súbor pravidiel Zmluvy; zaväzuje členské štáty, aby
rešpektovali tieto pravidlá vo vzťahoch s týmito podnikmi,
a ukladá Komisii v tejto súvislosti povinnosť dohľadu, ktorý
v prípade potreby môže byť vykonaný prijatím smerníc
a rozhodnutí adresovaných členským štátom.13      K tomuto
rozdielu v cieľoch sa pripája rozdiel, pokiaľ ide o podmienky
stanovené pre výkon jednotlivých právomocí, ktoré tieto dve ustanovenia
zverujú Rade a Komisii. Článok 94 umožňuje Rade prijať akékoľvek
nariadenia potrebné na uplatnenie článkov 92 a 93. Naopak, právomoc
zverená Komisii článkom 90 ods. 3 sa obmedzuje na smernice
a rozhodnutia, ktoré sú nevyhnutné pre účinný spôsob výkonu
povinnosti kontrol, ktorú jej ukladá ten istý odsek.14      Na
rozdiel od právomoci Rady podľa článku 94 sa teda právomoc zverená
Komisii článkom 90 ods. 3 vykonáva v rámci osobitnej
pôsobnosti a za podmienok definovaných v závislosti od cieľa
tohto článku. Z toho vyplýva, že právomoc Komisie prijať spornú
smernicu závisí od potrieb, ktoré vznikajú v rámci jej povinnosti
kontroly uvedenej v článku 90, a že prípadná právna úprava
vydaná Radou, keď uplatní svoju všeobecnú právomoc podľa článku 94,
ktorá môže obsahovať ustanovenia, ktoré sa týkajú osobitnej oblasti
pomoci poskytnutej verejnoprávnym podnikom, nepredstavuje prekážku
výkonu tejto právomoci zo strany Komisie.15      Z vyššie
uvedeného vyplýva, že prvý žalobný dôvod uvádzaný žalobcami musí byť
zamietnutý. O druhom žalobnom dôvode (neexistencia nevyhnutnosti)16      Francúzska
a talianska vláda odmietajú, že by pravidlá smernice boli
nevyhnutné na to, aby umožnili Komisii vykonávať účinne úlohu kontroly,
ktorú jej zveruje článok 90. Domnievajú sa, že z finančného
hľadiska sú štát a verejnoprávny podnik úplne právne oddelené.
Finančné prostriedky poskytnuté týmto podnikom orgánmi verejnej správy
sú uvedené v legislatívnych aktoch týkajúcich sa rozpočtu, ako aj
v súvahách a výročných správach týchto podnikov.
V demokratickej spoločnosti existujú, pokiaľ ide o vzťahy
štátu s verejnoprávnymi podnikmi, aspoň také úplné zdroje
informácií, ako sú zdroje informácií týkajúce sa vzťahov so súkromnými
podnikmi, a sú omnoho presnejšie ako zdroje informácií týkajúce sa
vzťahov medzi súkromnými podnikmi samotnými.17      Komisia
sa odvoláva na štvrté a piate odôvodnenie smernice, ktoré
potvrdzujú, že zložitosť finančných vzťahov vnútroštátnych orgánov
verejnej správy so štátnymi podnikmi je taká, že môže brániť plneniu
kontrolnej úlohy Komisie a že k účinnému a spravodlivému
uplatňovaniu pravidiel Zmluvy týkajúcich sa štátnej pomoci na
verejnoprávne a súkromné podniky dôjde len vtedy, ak sa tieto
finančné vzťahy stanú prehľadnejšími. Počas konania pred Súdnym dvorom
Komisia, ako aj vláda Spolkovej republiky Nemecko uvádzali príklady
s cieľom ukázať, že tieto vzťahy neboli dostatočne transparentné,
aby umožnili Komisii zistiť, či bola alebo nebola poskytnutá štátna
pomoc verejnoprávnym podnikom.18      Vzhľadom
na rôzne typy verejnoprávnych podnikov v jednotlivých členských
štátoch a na oblasti ich činností je nevyhnutné, že ich finančné
vzťahy s orgánmi verejnej správy sú tiež veľmi rozmanité, často
zložité a v tom prípade ťažko kontrolovateľné aj za pomoci
zverejnených zdrojov informácií, na ktoré sa žalobcovia odvolávajú.
Za týchto podmienok nemožno odoprieť potrebu Komisie usilovať sa
o získanie doplnkových informácií o týchto vzťahoch, a to
vypracovaním spoločných kritérií pre všetky členské štáty a pre
všetky predmetné podniky. Pokiaľ ide o presné vymedzenie týchto
kritérií, žalobcovia nedokázali, že Komisia prekročila hranice právomoci
použiť voľnú úvahu, ktorú jej vyhradzuje článok 90 ods. 3.19      Z toho
vyplýva, že žalobný dôvod týkajúci sa neexistencie nevyhnutnosti musí
byť zamietnutý. Rovnako sa to týka aj výhrady voči Komisii, najmä zo
strany talianskej vlády, týkajúcej sa nedostatočnej proporcionality. O treťom žalobnom dôvode (existencia diskriminácie voči verejnoprávnym podnikom v porovnaní so súkromnými podnikmi)20      Francúzska
a talianska vláda zdôrazňujú, že tak z článku 222, ako aj
z článku 90 vyplýva, že s verejnoprávnymi podnikmi
a súkromnými podnikmi treba zaobchádzať rovnakým spôsobom. Smernica
však údajne spôsobila, že verejnoprávne podniky sú v menej
priaznivom postavení ako súkromné, predovšetkým tým, že verejnoprávnym
podnikom ukladá okrem iného osobitné účtovné povinnosti, ktoré sa
nevyžadujú od súkromných podnikov.21      V tejto
súvislosti treba pripomenúť, že zásada rovnosti, na ktorú sa žalobcovia
odvolávajú, pokiaľ ide o vzťahy medzi verejnoprávnymi podnikmi
a súkromnými podnikmi vo všeobecnosti, predpokladá, že obe skupiny
sa nachádzajú v porovnateľnom postavení. Súkromné podniky však
v rámci rozsahu stanoveného uplatniteľnou právnou úpravou určujú
svoju priemyselnú a obchodnú stratégiu, pričom berú do úvahy najmä
požiadavky rentability. Naopak, rozhodnutia verejnoprávnych podnikov
môžu byť ovplyvnené faktormi odlišného druhu v rámci toho, že
orgány verejnej správy, ktoré môžu ovplyvňovať tieto rozhodnutia,
sledujú ciele všeobecného záujmu. Ekonomické a finančné dôsledky
takéhoto vplyvu vedú k vytvoreniu finančných vzťahov osobitného
typu medzi týmito podnikmi a orgánmi verejnej správy, odlišných od
vzťahov, ktoré existujú medzi orgánmi verejnej správy a súkromnými
podnikmi. Keďže smernica sa týka práve týchto osobitných finančných
vzťahov, nemožno uznať žalobný dôvod založený na existencii
diskriminácie. O štvrtom dôvode
(porušenie článkov 90, 92 a 93 tým, že smernica definuje pojmy
verejnoprávny podnik a štátna pomoc)22      Francúzska
a talianska vláda uvádzajú, že články 2 a 3 smernice dopĺňajú
bez akéhokoľvek právneho základu ustanovenia článkov 90, 92 a 93
Zmluvy tým, že definujú pojem verejnoprávny podnik, a určujú, ktoré
finančné vzťahy podľa názoru Komisie môžu predstavovať štátnu pomoc.23      Tieto
výhrady nie sú oprávnené. Pokiaľ ide o to, že v článku 3 sú
vymedzené finančné vzťahy, ktoré podliehajú pravidlám smernice, postačí
skonštatovať, že nejde o pokus Komisie definovať pojem štátnej
pomoci, ktorý je uvedený v článkoch 92 a 93 Zmluvy, ale iba
o spresnenie finančných transakcií, v súvislosti
s ktorými sa Komisia domnieva, že má byť o nich informovaná
s cieľom kontrolovať, či členský štát bez dodržania svojej
oznamovacej povinnosti v súlade s článkom 93 ods. 3
poskytol pomoc predmetným podnikom. Tak ako sa uvádza vyššie
v druhom dôvode, nepreukázalo sa, že týmto Komisia prekročila
hranice právomoci použiť voľnú úvahu, ktorú jej vyhradil článok 90
ods. 3.24      Pokiaľ
ide o ustanovenia článku 2, ktorý vymedzuje pojem verejnoprávneho
podniku „v zmysle tejto smernice“, je potrebné zdôrazniť, že cieľom
týchto ustanovení nie je definovať tento pojem tak, ako je uvedený
v článku 90 Zmluvy, ale určiť kritériá nevyhnutné na vymedzenie
skupiny podnikov, ktorých finančné vzťahy s orgánmi verejnej správy
podliehajú informačnej povinnosti uvedenej v smernici. Na
zhodnotenie tohto vymedzenia, ktoré je okrem iného nevyhnutné na to, aby
členské štáty poznali rozsah svojich povinností podľa smernice, treba
teda porovnať určené kritériá so skutočnosťami, ktoré sú základom
kontrolnej povinnosti uloženej Komisii článkom 90.25      Podľa
článku 2 smernice znamená verejnoprávny podnik akýkoľvek podnik, na
ktorý môžu mať priamo či nepriamo dominantný vplyv orgány verejnej
správy. Podľa druhého odseku za dominantný sa považuje vplyv, ak orgány
verejnej správy majú väčšinový obchodný podiel, disponujú väčšinou
hlasov alebo môžu vymenovať viac ako polovicu členov správneho,
riadiaceho alebo dozorného orgánu predmetného podniku.26      Ako
už Súdny dvor uviedol vyššie, dôvodom, pre ktorý boli ustanovenia
článku 90 začlenené do Zmluvy, je práve vplyv, ktorý môžu mať orgány
verejnej správy na obchodné rozhodnutia verejnoprávnych podnikov.
K takémuto vplyvu môže dochádzať buď na základe finančnej účasti,
alebo pravidiel upravujúcich riadenie podniku. Voľbou samotných kritérií
na určenie finančných vzťahov, o ktorých Komisia má získať
informácie s cieľom plniť si svoju kontrolnú povinnosť
v zmysle článku 90 ods. 3, Komisia neprekročila rozsah
právomoci na použitie voľnej úvahy, ktorú jej zveruje toto ustanovenie.27      Z toho vyplýva, že je potrebné zamietnuť aj štvrtý žalobný dôvod. O piatom žalobnom dôvode (porušenie pravidiel, ktoré vymedzujú pôsobnosť Zmluvy EHS, Zmluvy ESUO a Zmluvy ESAE)28      Francúzska
vláda zdôrazňuje, že definícia verejnoprávneho podniku uvedená
v článku 2 smernice má úplne všeobecný charakter a že výnimka
pre sektor energetiky vrátane jadrovej energetiky, výroby uránu, jeho
obohacovania a opätovného spracovania vyhoreného paliva, ako aj
prípravy materiálov, z ktorých sa dá vyrobiť plutónium, stanovená
v článku 4, naznačuje, že smernica sa vzťahuje s touto
výhradou na verejnoprávne podniky podliehajúce Zmluve ESUO a Zmluve
ESAE. Keďže odvodená právna norma prijatá v rámci Zmluvy EHS by
nemohla upravovať oblasť, na ktorú sa vzťahujú existujúce pravidlá
ostatných Zmlúv, francúzska vláda navrhuje, podporne, aby smernica
v rozsahu, v akom uvádza podniky podliehajúce Zmluve ESUO
a ESAE, bola vyhlásená za neplatnú.29      Komisia
pripúšťa, že podľa článku 232 ods. 1 Zmluvy EHS
a z dôvodu pravidiel upravených v Zmluve ESUO týkajúcich
sa pomoci poskytnutej podnikom podliehajúcim tejto Zmluve sa smernica
nemôže vzťahovať na takéto podniky. Pokiaľ ide o podniky jadrového
sektora, uvádza, že Zmluva ESAE neobsahuje ustanovenia o štátnej
pomoci. Články 92 a 93 Zmluvy EHS, a teda aj smernica, sa
vzťahujú na podniky tohto sektora s výhradou výnimiek výslovne
stanovených v článku 4 smernice.30      Podľa
článku 232 ods. 1 Zmluvy EHS ustanovenia tejto Zmluvy nemenia
ustanovenia Zmluvy ESUO, najmä pokiaľ ide o práva a povinnosti
členských štátov, právomoci inštitúcií tohto Spoločenstva
a pravidlá určené touto Zmluvou na fungovanie spoločného trhu uhlia
a ocele.31      Keďže
článok 90 ods. 3 sa týka práve právomocí inštitúcií a keďže
sporná smernica ukladá povinnosti členským štátom v oblasti štátnej
pomoci, pričom samotná Zmluva ESUO tiež obsahuje pravidlá
v oblasti štátnej pomoci určené členským štátom a podnikom
pôsobiacich na trhu uhlia a ocele, priamo z článku 232 Zmluvy
EHS vyplýva, že sporná smernica sa nemôže vzťahovať na vzťahy
s takýmito podnikmi. Z tohto dôvodu nie je smernica
v tejto súvislosti protiprávna, aj keď by bolo nesporne žiaducejšie
v záujme jasnosti právnych situácií, aby to, že sa táto smernica
nevzťahuje na tieto podniky, vyplynulo zo samotného znenia smernice.32      Naopak,
pokiaľ ide o vzťahy so Zmluvou ESAE, článok 232 ods. 2 Zmluvy
EHS sa obmedzuje iba na spresnenie toho, že ustanovenia Zmluvy EHS
nezrušujú ustanovenia Zmluvy ESAE. Francúzska vláda nedokázala, že
ustanovenia smernice zrušujú ustanovenia Zmluvy ESAE. Z toho
vyplýva, že tento žalobný dôvod je potrebné tiež zamietnuť. O šiestom
žalobnom dôvode (neexistencia odôvodnenia a porušenie zásady
rovnosti, pokiaľ ide o výnimky stanovené smernicou)33      Okrem
toho, že sa podľa článku 4 smernice táto smernica nevzťahuje na sektor
energetiky, podľa toho istého článku sa nevzťahuje ani na verejnoprávne
podniky, ktorých celková výška obratu bez dane nedosiahla 40 miliónov
európskych zúčtovacích jednotiek počas dvoch predchádzajúcich účtovných
rokov, ako aj podniky poskytujúce služby, ktoré nemôžu podstatne
ovplyvniť obchod v rámci Spoločenstva, ani na podniky zo sektorov
vodárenstva, dopravy, pôšt a telekomunikácií a ani na úverové
inštitúcie.34      Podľa
talianskej vlády tieto výnimky predstavujú neodôvodnenú diskrimináciu.
Tvrdí, že výnimky pre jednotlivé sektory možno povoliť, len keď
neexistuje hospodárska súťaž v rámci Spoločenstva v danom
sektore.35      Okrem
skutočnosti, že tento žalobný dôvod smeruje skôr k rozšíreniu
pôsobnosti smernice, nie je ani odôvodnený. Dvanáste odôvodnenie
smernice totiž uvádza, že je potrebné vylúčiť sektory, ktoré nepatria do
oblasti hospodárskej súťaže alebo ktoré už sú predmetom osobitných
ustanovení Spoločenstva zaručujúcich primeranú transparentnosť, niektoré
sektory, ktorých osobitný charakter odôvodňuje, aby boli predmetom
špecifických ustanovení, ako aj podniky, ktorých obmedzený hospodársky
význam neodôvodňuje výšku administratívnych výdavkov, ktoré by mohli
vyplynúť z opatrení, ktoré by bolo potrebné prijať. Tieto tvrdenia,
z ktorých aspoň jedno sa vzťahuje na každý zo sektorov, ktoré sú
predmetom výnimiek uvedených v článku 4 smernice, zahŕňajú všetky
dostatočne objektívne kritériá na odôvodnenie takýchto výnimiek
z pôsobnosti smernice.36      Je
teda nevyhnutné dospieť k záveru, že v žalobách podaných
troma vládami neboli uvedené žiadne prvky, ktoré by mohli odôvodniť
neplatnosť, hoci aj čiastočnú, napadnutej smernice. Je preto potrebné
zamietnuť tieto žaloby. O trovách37      Podľa
článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo
veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo
v tomto zmysle navrhnuté.38      Keďže
žalobcovia nemali úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať
ich na náhradu trov konania. Keďže francúzska vláda ako vedľajší
účastník konania vo veciach 189/80 – 190/80 nemala úspech vo svojich
dôvodoch, je opodstatnené zaviazať aj ju na náhradu trov konania.39      Pokiaľ
ide o vlády, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci
konania na podporu návrhov Komisie, z nich len holandská vláda
navrhla zaviazať žalobcov na náhradu trov konania. Je preto potrebné
rozhodnúť tak, že Francúzska republika, Talianska republika
a Spojené kráľovstvo okrem toho, že každá z nich znáša svoje
vlastné trovy konania, sú povinné nahradiť trovy konania Komisie
a Holandského kráľovstva.Z týchto dôvodov Súdny dvor rozhodol a vyhlásil:1.      Žaloby sa zamietajú.2.      Francúzska
republika, Talianska republika a Spojené kráľovstvo okrem toho, že
znášajú svoje vlastné trovy konania, sú povinné nahradiť trovy konania
Komisie a Holandského kráľovstva.Mertens de WilmarsTouffait      Due      PescatoreMackenzie StuartO’KeeffeKoopmans      ChlorosGrévisseRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 6. júla 1982.Tajomník PredsedaP. Heim J. Mertens de Wilmars* Jazyk konania: francúzština.