62022CJ0510
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (deviata komora)
z 21. septembra 2023 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Články 102 a 106 ZFEÚ – Verejnoprávne podniky – Sloboda podnikania – Sloboda usadiť sa – Podnik v úplnom vlastníctve členského štátu a využívajúci výlučné koncesie na využívanie prírodnej minerálnej vody v nadväznosti na udelenie bez konkurencie – Vnútroštátna právna úprava umožňujúca neobmedzené predlžovanie koncesie“
Vo veci C‑510/22,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Najvyšší kasačný súd, Rumunsko) zo 14. júna 2022 a doručený Súdnemu dvoru 28. júla 2022, ktorý súvisí s konaním:
Romaqua Group SA
proti
Societatea Națională a Apelor Minerale SA,
Agenția Națională pentru Resurse Minerale,
SÚDNY DVOR (deviata komora),
v zložení: predsedníčka deviatej komory L. S. Rossi, sudcovia J.‑C. Bonichot (spravodajca) a S. Rodin,
generálny advokát: A. M. Collins,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
Romaqua Group SA, v zastúpení: L. Retegan a S. Tîrnoveanu, avocats,
–
rumunská vláda, v zastúpení: M. Chicu a E. Gane, splnomocnené zástupkyne,
–
Európska komisia, v zastúpení: L. Armati, M. Mataija a I. Rogalski, splnomocnení zástupcovia,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 16 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), článkov 49, 102, 106 a 119 ZFEÚ, ako aj článku 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/54/ES z 18. júna 2009 o využívaní a uvádzaní na trh prírodných minerálnych vôd (Ú. v. EÚ L 164, 2009, s. 45).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Romaqua Group SA a Societatea Națională a Apelor Minerale SA (Národná spoločnosť pre minerálne vody, Rumunsko) (ďalej len „SNAM“), ako aj Agenția Națională pentru Resurse Minerale (Národná agentúra pre nerastné zdroje, Rumunsko) (ďalej len „ANRM“), ktorý sa týka zamietnutia jej návrhu na nariadenie organizácie verejného ponukového konania na získanie dvoch koncesií na využívanie minerálnych vôd.
Právny rámec
Právo Únie
3
Článok 3 smernice 2009/54 stanovuje:
„Zdroje prírodných minerálnych vôd môžu byť využívané a ich vody môžu byť plnené do fliaš iba v súlade s prílohou II.“
Rumunské právo
4
Článok 40 ods. 1 Legea nr. 219 privind regimul concesiunilor (zákon č. 219 o režime koncesií) z 25. novembra 1998 (Monitorul Oficial al României, č. 459 z 30. novembra 1998) vo svojom znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej stanovoval:
„Majetok vo verejnom alebo súkromnom vlastníctve štátu, územného celku, mesta alebo obce, ako aj verejné činnosti a služby celoštátneho alebo miestneho záujmu, sú zverené priamo, prostredníctvom koncesnej zmluvy obchodným spoločnostiam, národným podnikom alebo štátnym podnikom vytvoreným reorganizáciou samosprávnych podnikov, ktoré spravovali tento majetok, činnosti alebo služby. Koncesná zmluva je uzavretá s orgánom príslušným na udelenie koncesie na obdobie, ktoré sa určí rozhodnutím vlády alebo zastupiteľstva územného celku či obce, ktorá vytvorila predmetnú obchodnú spoločnosť.“
5
Článok 46 Legea minelor nr. 61 (banský zákon č. 61) z 5. marca 1998 (Monitorul Oficial al României, časť I, č. 113 zo 16. marca 1998) stanovoval:
„1.   Verejné inštitúcie, národné banské spoločnosti a obchodné spoločnosti pokračujú vo svojej činnosti len v lokalitách, ktoré majú v správe a v ktorých ku dňu uverejnenia tohto zákona vykonávajú povolené vyhľadávacie, rozvojové alebo ťažobné práce.
2.   Do 90 dní odo dňa nadobudnutia účinnosti tohto zákona verejné inštitúcie, národné banské podniky a obchodné spoločnosti vykonávajúce banskú činnosť dokončia vymedzenie obvodov pre vyhľadávanie, rozvoj a využívanie lokalít stanovených v odseku 1 a požiadajú príslušný orgán o ich správu alebo udelenie koncesie podľa tohto zákona.“
6
Banský zákon č. 61 z 5. marca 1998 bol zrušený a nahradený prostredníctvom Legea minelor nr. 85 (banský zákon č. 85) z 18. marca 2003 (Monitorul Oficial al României, časť I, č. 197 z 27. marca 2003). Článok 20 ods. 2 tohto zákona v znení neskorších zmien a doplnení (ďalej len „banský zákon č. 85/2003“) uvádza:
„Licencia na využívanie sa udeľuje najviac na 20 rokov s právom na predĺženie o ďalšie päťročné obdobia.“
7
Článok 32 ods. 1 Normele pentru aplicarea Legii minelor nr. 85/2003 din 14.10.2003 (pravidlá uplatňovania banského zákona č. 85/2003 zo 14. októbra 2003), tak ako boli schválené prostredníctvom Hotărârea Guvernului nr. 1208/2003 (rozhodnutie vlády č. 1208/2003, Monitorul Oficial al României, časť I, č. 772 zo 4. novembra 2003), stanovuje:
„Držiteľ licencie na využívanie môže žiadať o predĺženie jej doby platnosti v rozsahu udeleného limitu tým, že ANRM predloží dokumenty uvedené v článku 20 ods. 1 banského zákona [č. 85/2003].“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
8
V priebehu roka 1997 rumunská vláda vytvorila SNAM, aby nahradila Regia Autonomă a Apelor Minerale din România (Rumunská autonómna spoločnosť pre minerálne vody), ktorá bola zrušená.
9
V priebehu roka 1999 tá istá vláda schválila priamy prevod z ANRM na SNAM koncesií na využívanie všetkých zdrojov minerálnej vody využívaných v Rumunsku na obdobie 20 rokov.
10
Rozsudkom č. 136/2001 z 3. mája 2001 Curtea Constituțională (Ústavný súd, Rumunsko) rozhodol, že ustanovenia článku 40 ods. 1 prvej vety zákona č. 219 o režime koncesií sú neústavné, v rozsahu, v akom sú miestne orgány verejnej moci povinné priamo zveriť prostredníctvom koncesnej zmluvy verejné statky alebo verejné činnosti a služby miestneho záujmu určitým menovite určeným právnickým osobám.
11
Dňa 19. júla 2016 Romaqua Group požiadala ANRM na jednej strane o okamžitý prevod licencií na využívanie odvodov Borsec a Stânceni (Rumunsko) a na druhej strane o to, aby po uplynutí platnosti licencií, ktoré predtým priamo udelila spoločnosti SNAM, očakávanom v roku 2018, nepredlžovala tieto licencie a aby zorganizovala verejné obstarávanie na udelenie nových licencií.
12
ANRM odmietla vyhovieť týmto žiadostiam a zdôraznila, že na jednej strane prevod koncesií môže uskutočniť len koncesionár (SNAM) s predchádzajúcim súhlasom udeľovateľa koncesie (ANRM) v súlade s článkom 24 banského zákona č. 85/2003 a že na druhej strane organizovanie verejného obstarávania na určenie nových spoločností – koncesionárov, by bolo možné iba vtedy, ak by SNAM nepožiadala, tak ako to má možnosť urobiť každých päť rokov, o predĺženie platnosti súčasných koncesií, pričom udeľovateľ koncesie nemôže voči takej žiadosti namietať.
13
SNAM na druhej strane uviedla, že nemá záujem previesť práva a povinnosti vyplývajúce z jej licencií na využívanie.
14
Žalobou zaregistrovanou 2. novembra 2016 Romaqua Group žiadala Curte de Apel București (Odvolací súd Bukurešť, Rumunsko), aby určil, že odmietnutie ANRM vyhovieť jej žiadosti bolo neoprávnené, a aby jej uložil povinnosť zorganizovať po uplynutí platnosti koncesií verejné obstarávanie s cieľom udeliť koncesie na nasledujúce obdobie.
15
Rozsudkom z 11. júna 2019 uvedený súd zamietol žalobu, ktorú podala Romaqua Group.
16
Romaqua Group podala odvolanie na Înalta Curte de Casație și Justiție (Najvyšší kasačný súd, Rumunsko), vnútroštátny súd predkladajúci návrh na začatie prejudiciálneho konania, pričom sa dovoláva nezlučiteľnosti vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá stanovuje faktické zachovanie bez časového obmedzenia, prostredníctvom po sebe nasledujúcich predĺžení, ktorými disponuje beneficient priameho udelenia výlučného práva poskytnutého spoločnosti, ktorej základné imanie je v úplnom vlastníctve štátu, s viacerými ustanoveniami práva Únie.
17
Za týchto podmienok Înalta Curte de Casație și Justiție (Najvyšší kasačný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 106 ods. 1 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, ako je právna úprava vo veci samej, ktorá zachováva pôvodné, priame udelenie v nekonkurenčnom režime licencií na využívanie prameňov minerálnych vôd spoločnosti, ktorá je v úplnom vlastníctve štátu, prostredníctvom postupného a neobmedzeného predlžovania výhradných licencií (ktoré má k dispozícii štátna spoločnosť)?
2.
Majú sa článok 16 [Charty], článok 49 ZFEÚ, článok 119 ZFEÚ a článok 3 smernice [2009/54] vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, ako je právna úprava vo veci samej a vyššie uvedená právna úprava, ktorá stanovuje neodôvodnené obmedzenie slobody podnikania a slobody usadiť sa?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
O prípustnosti
18
Podľa rumunskej vlády z návrhu na začatie prejudiciálneho konania v jeho súhrne vyplýva, že vo svojej prvej otázke mal vnútroštátny súd v úmysle odkázať nie izolovane na článok 106 ods. 1 ZFEÚ, ktorý navyše nemá autonómny dosah, ale na tento článok v spojení s článkom 102 ZFEÚ, ktorý zakazuje zneužívanie dominantného postavenia na podstatnej časti vnútorného trhu, ak sa tým môže ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi. Vnútroštátny súd však Súdnemu dvoru nepredložil informácie nevyhnutné na umožnenie posúdenia existencie takého zneužívania dominantného postavenia v tomto prípade.
19
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že iba vnútroštátny súd, ktorý spor prejednáva a ktorý musí vziať na seba zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, je oprávnený, aby zhodnotil vzhľadom na osobitosti veci tak potrebu prejudiciálneho rozhodnutia na vydanie rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto, ak sa položené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (rozsudky zo 16. júna 2015, Gauweiler a i., C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 24, ako aj zo 7. februára 2018, American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, bod 31).
20
Z toho vyplýva, že pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie platí prezumpcia relevantnosti. Súdny dvor teda môže odmietnuť rozhodovať o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad alebo posúdenie zákonnosti predpisu Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými ani právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré mu boli položené (rozsudky zo 16. júna 2015, Gauweiler a i., C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 25, ako aj zo 7. februára 2018, American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, bod 32).
21
V prejednávanej veci je pravda, že Súdny dvor nedisponuje všetkými informáciami potrebnými na posúdenie, či je situácia SNAM charakterizovaná zneužitím dominantného postavenia nezlučiteľným s článkom 102 ZFEÚ.
22
Treba však poznamenať, že prvá prejudiciálna otázka sa netýka situácie SNAM, ktorá navyše nepatrí do právomoci posúdenia Súdneho dvora v rámci prejudiciálneho konania. Z odôvodnenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania totiž vyplýva, že vnútroštátny súd sa v podstate pýta Súdneho dvora, či sa článok 106 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 102 ZFEÚ má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave uplatniteľnej na tento podnik. Hoci Súdny dvor tiež nie je oprávnený rozhodovať v prejudiciálnom konaní o prípadnej nezlučiteľnosti vnútroštátnej právnej úpravy spornej vo veci samej s týmito článkami Zmluvy o FEÚ, je oprávnený na ich výklad.
23
Nie je potrebné, aby Súdny dvor disponoval na tento účel úplnou informáciou o konkrétnej situácii SNAM.
24
Z toho vyplýva, že námietku neprípustnosti, ktorú vzniesla rumunská vláda, treba zamietnuť.
O veci samej
25
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 106 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 102 ZFEÚ má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá udeľuje držiteľovi práva výlučného využívania zdroja minerálnej vody možnosť získať, bez vystavenia sa konkurencii, predĺženie svojej licencie na využívanie na po sebe nasledujúce päťročné obdobia.
26
Na úvod treba pripomenúť, že článok 106 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 102 ZFEÚ môže brániť takejto vnútroštátnej právnej úprave, iba ak táto právna úprava patrí do pôsobnosti týchto dvoch článkov.
27
V tejto súvislosti, pokiaľ ide o článok 106 ods. 1 ZFEÚ, tento zaväzuje členské štáty neustanoviť ani neponechať v účinnosti žiadne opatrenie, ktoré je v rozpore s pravidlami Zmlúv, najmä s pravidlami uvedenými v článku 102 ZFEÚ, pokiaľ ide verejnoprávne podniky a podniky, ktorým členské štáty priznávajú osobitné alebo výlučné práva.
28
V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že štátne opatrenie sa môže považovať za priznávajúce osobitné alebo výlučné právo v zmysle článku 106 ods. 1 ZFEÚ, ak udeľuje ochranu obmedzenému počtu podnikov a ak je spôsobilé podstatným spôsobom ovplyvniť spôsobilosť ostatných podnikov vykonávať predmetnú hospodársku činnosť na tom istom území za podmienok, ktoré sú v podstate rovnocenné (rozsudok z 27. marca 2019, Pawlak, C‑545/17, EU:C:2019:260, bod 43 a citovaná judikatúra).
29
V danom prípade, keďže podľa informácií vnútroštátneho súdu vnútroštátna právna úprava sporná vo veci samej udeľuje určitým podnikom právo výlučného využívania zdrojov minerálnej vody nachádzajúcich sa na území Rumunska, treba konštatovať, že patrí do pôsobnosti článku 106 ods. 1 ZFEÚ.
30
Na druhom mieste, pokiaľ ide o článok 102 ZFEÚ, ten zakazuje zneužívanie dominantného postavenia na vnútornom trhu alebo jeho podstatnej časti.
31
Podľa článku 102 ZFEÚ zneužívanie dominantného postavenia predpokladá splnenie troch podmienok.
32
Po prvé dotknutý podnik musí mať dominantné postavenie na vnútornom trhu alebo jeho podstatnej časti. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podnik sa môže dostať do takéhoto dominantného postavenia, keď sú mu priznané osobitné alebo výlučné práva, ktoré mu umožňujú určiť, či a prípadne za akých podmienok môžu iné podniky vstúpiť na predmetný trh a vykonávať na tomto trhu ich činnosti (rozsudok z 1. júla 2008, MOTOE, C‑49/07, EU:C:2008:376, bod 38). Súdny dvor však rozhodol, že existencia osobitných alebo výlučných práv nevyhnutne neznamená existenciu dominantného postavenia na relevantnom trhu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. decembra 2007, United Pan‑Europe Communications Belgium a i., C‑250/06, EU:C:2007:783, bod 21). V každom prípade vymedzenie relevantného trhu tak so zreteľom na dotknutý výrobok alebo službu, ako aj zo zemepisného hľadiska, je potrebné na posúdenie existencie dominantného postavenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. júla 2008, MOTOE, C‑49/07, EU:C:2008:376, bod 31 a citovanú judikatúru). Vnútroštátny súd je oprávnený vykonať takéto preskúmanie na základe skutkových a právnych okolností, ktorými disponuje.
33
Po druhé dominantné postavenie sa musí zneužívať. Takým je prípad, keď podnik v dominantnom postavení sťažuje rovnako efektívnym konkurentom preniknutie alebo udržanie sa na predmetnom trhu použitím iných prostriedkov, ako sú tie, ktoré patria do rámca hospodárskej súťaže založenej na výkonnosti. Musí sa najmä zdržať využitia svojho dominantného postavenia na účely rozšírenia svojej činnosti na ďalší trh iným spôsobom ako prostriedkami, ktoré patria do rámca hospodárskej súťaže založenej na výkonnosti. Za iný prostriedok, než sú tie, ktoré patria do rámca hospodárskej súťaže založenej na výkonnosti, sa musí považovať každá praktika, na ktorej uplatňovaní nemá dominantný podnik iný ekonomický záujem, než je záujem vylúčiť svojich konkurentov, aby mohol následne zvýšiť svoje ceny a ťažiť zo svojho monopolného postavenia (rozsudok z 12. mája 2022, Servizio Elettrico Nazionale a i., C‑377/20, EU:C:2022:379, body 76 a 77).
34
Navyše Súdny dvor už rozhodol, že členský štát porušuje zákazy stanovené v článku 106 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 102 ZFEÚ, ak prijme zákon, iný právny predpis alebo správne opatrenie, ktoré vyvoláva situáciu, v ktorej je verejný podnik alebo podnik, ktorému členský štát priznal osobitné alebo výlučné práva, v dôsledku samotného výkonu privilegovaných práv, ktoré mu boli udelené, vedený k zneužívaniu svojho dominantného postavenia alebo ak tieto práva môžu vyvolať situáciu, na základe ktorej tento podnik pristúpi k takémuto zneužitiu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 10. decembra 1991, Merci convenzionali porto di Genova, C‑179/90, EU:C:1991:464, bod 17, a z 26. októbra 2017, Bălgarska energijna borsa, C‑347/16, EU:C:2017:816, bod 54). V tejto súvislosti nie je nevyhnutné, aby k zneužitiu postavenia skutočne došlo (rozsudky z 1. júla 2008, MOTOE, C‑49/07, EU:C:2008:376, bod 49, a zo 17. júla 2014, Komisia/DEI, C‑553/12 P, EU:C:2014:2083, bod 41).
35
Po tretie zneužívanie dominantného postavenia musí ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi. Táto podmienka môže byť splnená len vtedy, keď sa dá na základe súboru objektívnych skutkových a právnych okolností s dostatočnou pravdepodobnosťou predpokladať, že správanie podniku v dominantnom postavení by mohlo mať priamy či nepriamy, skutočný či potenciálny vplyv na obchod medzi členskými štátmi, a to takým spôsobom, že je možné sa obávať, že bude brániť vytvoreniu jednotného trhu medzi členskými štátmi. Čisto hypotetické účinky, ktoré môže mať správanie tohto podniku, nespĺňajú toto kritérium. Rovnako účinok na obchod v rámci Spoločenstva nemôže byť bezvýznamný (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. júla 2008, MOTOE, C‑49/07, EU:C:2008:376, bod 39 a citovanú judikatúru). Okrem toho rumunská vláda správne poznamenáva, že na stanovenie existencie takého účinku na obchod medzi členskými štátmi s istotou, je tiež potrebné určiť najprv dotknutý trh (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. decembra 1991, Merci convenzionali porto di Genova, C‑179/90, EU:C:1991:464, body 15 a 20).
36
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na prvú otázku odpovedať, že článok 106 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 102 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá udeľuje držiteľovi práva výlučného využívania zdrojov minerálnej vody možnosť získať, bez vystavenia sa konkurencii, predĺženie svojej licencie na využívanie na po sebe nasledujúce päťročné obdobia, ak táto právna úprava tohto držiteľa vedie v dôsledku samotného výkonu privilegovaných práv, ktoré mu boli udelené, k zneužívaniu svojho dominantného postavenia na podstatnej časti vnútorného trhu, alebo ak tieto práva môžu vytvoriť situáciu, v ktorej uvedený držiteľ pristúpi k takémuto zneužívaniu, čo je oprávnený posúdiť vnútroštátny súd na základe skutkových a právnych okolností, ktorými disponuje.
O druhej otázke
37
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa článok 16 Charty, články 49 a 119 ZFEÚ, ako aj článok 3 smernice 2009/54 majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, ako je právna úprava vo veci samej.
38
Na úvod treba pripomenúť, že podľa článku 94 písm. c) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora návrh na začatie prejudiciálneho konania musí pod hrozbou neprípustnosti obsahovať najmä uvedenie dôvodov, pre ktoré sa vnútroštátny súd rozhodol položiť otázku o výklade alebo platnosti určitých ustanovení práva Únie, ako aj súvislosti, ktoré vnútroštátny súd vidí medzi týmito ustanoveniami a vnútroštátnou právnou úpravou uplatniteľnou v konaní vo veci samej.
39
Po prvé sa vnútroštátny súd odvoláva na článok 49 ZFEÚ bez toho, aby uviedol, v čom by výklad tohto článku mohol byť užitočný na vyriešenie sporu vo veci samej, ako to vyžaduje článok 94 písm. c) rokovacieho poriadku. Okrem toho ustanovenia Zmluvy o FEÚ v oblasti slobody usadiť sa, sa neuplatnia na situáciu, ktorá sa vo všetkých ohľadoch obmedzuje len na jeden členský štát (rozsudok z 20. marca 2014, Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona, C‑139/12, EU:C:2014:174, bod 42). Spor vo veci samej, ktorý sa týka využívania dvoch prameňov minerálnej vody nachádzajúcich sa v Rumunsku a ktorého účastníkmi sú dve rumunské spoločnosti a príslušný rumunský orgán, sa nezdá mať cezhraničný prvok odôvodňujúci, aby mohol byť spojený so slobodou usadiť sa zaručenou článkom 49 ZFEÚ. Z toho vyplýva, že druhá prejudiciálna otázka je v rozsahu, v akom sa týka výkladu článku 49 ZFEÚ, neprípustná.
40
Po druhé vnútroštátny súd tiež neuvádza viac vysvetlení o dôvodoch, ktoré ho viedli k tomu, že sa Súdneho dvora pýta na výklad článku 119 ZFEÚ a článku 3 smernice 2009/54, pričom táto smernica navyše nestanovuje žiadne pravidlo týkajúce sa udelenia vnútroštátnymi orgánmi licencií na využívanie zdrojov minerálnych vôd v členských štátoch. V rozsahu, v akom odkazuje na tieto články, druhá prejudiciálna otázka teda tiež nespĺňa požiadavky článku 94 písm. c) rokovacieho poriadku, a preto sa musí tiež zamietnuť ako neprípustná.
41
Po tretie a v poslednom rade, k odvolávaniu sa na článok 16 Charty, ktorý zaručuje slobodu podnikania, nie je rovnako uvedené žiadne vysvetlenie. Táto druhá otázka je preto tiež neprípustná, pokiaľ ide o výklad tohto článku.
42
Z vyššie uvedeného vyplýva, že druhá prejudiciálna otázka je neprípustná.
O trovách
43
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (deviata komora) rozhodol takto:
Článok 106 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 102 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá udeľuje držiteľovi práva výlučného využívania zdrojov minerálnej vody možnosť získať, bez vystavenia sa konkurencii, predĺženie svojej licencie na využívanie na po sebe nasledujúce päťročné obdobia, ak táto právna úprava tohto držiteľa vedie v dôsledku samotného výkonu privilegovaných práv, ktoré mu boli udelené, k zneužívaniu svojho dominantného postavenia na podstatnej časti vnútorného trhu, alebo ak tieto práva môžu vytvoriť situáciu, v ktorej uvedený držiteľ pristúpi k takémuto zneužívaniu, čo je oprávnený posúdiť vnútroštátny súd na základe skutkových a právnych okolností, ktorými disponuje.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: rumunčina.