62024CC0048
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
NICHOLAS EMILIOU
10 päivänä heinäkuuta 2025 (
1
)
Asia C‑48/24
VšĮ ”Vilniaus tarptautinė mokykla”
vastaan
Valstybinė kalbos inspekcija
(Ennakkoratkaisupyyntö – Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (ylin hallintotuomioistuin, Liettua))
Ennakkoratkaisupyyntö – SEUT 49 artikla – Sijoittautumisvapaus – Rajoitus – Kansallinen lainsäädäntö, jossa yksityisen oppilaitoksen henkilöltä edellytetään jäsenvaltion virallisen kielen taitoa – Oikeuttamisperuste – Kansallinen identiteetti – Oikeasuhteisuus – Direktiivi 2005/36/EY – 53 artikla – Säännellyn ammatin harjoittamiseen tarvittava kielitaito
I Johdanto
1.
Kieli ei ole pelkkä viestintäväline vaan myös kulttuurin ja identiteetin välittäjä. (
2
) Euroopan unionin perussopimuksissa tunnustetaan kielen keskeinen asema; SEU 3 artiklan 3 kohdan neljännen alakohdan ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 22 artiklan mukaan unioni kunnioittaa kieltensä monimuotoisuutta. Lisäksi SEU 4 artiklan 2 kohdan mukaan unioni kunnioittaa myös jäsenvaltioidensa kansallista identiteettiä, johon unionin tuomioistuimen mukaan kuuluu myös jäsenvaltioiden virallisten kielten suojelu. (
3
)
2.
Tätä taustaa vasten unionin tuomioistuinta on useaan otteeseen pyydetty tarkastelemaan jäsenvaltioiden virallisten kielten suojelun ja unionin perusvapauksien vuorovaikutusta. (
4
) Nyt käsiteltävänä olevassa Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasin (ylin hallintotuomioistuin, Liettua) esittämässä ennakkoratkaisupyynnössä tulee esille samankaltainen kysymys, ja se tarjoaa tilaisuuden kehittää unionin tuomioistuimen asiaa koskevaa oikeuskäytäntöä edelleen.
3.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykset liittyvät Valstybinė kalbos inspekcijan (valtiollisen kielen valvontaviranomainen, Liettua; jäljempänä valvontaviranomainen) ja Vilniaus tarptautinė mokyklan (Vilnan kansainvälinen koulu, jäljempänä koulu), joka on koulutusohjelmia yksinomaan englannin kielellä tarjoava yksityinen oppilaitos, väliseen riitaan. Riita koskee koulun opetus- ja hallintohenkilöstölle kansallisessa lainsäädännössä asetettua vaatimusta, jonka mukaan heillä on oltava keskitason kielitaito liettuan kielessä – vaatimus, jota sovelletaan sellaisia tiettyjä tehtäviä hoitaviin työntekijöihin, joihin liittyy yhteydenpitoa yleisöön (jäljempänä kielitaitovaatimus). Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää ohjeita kyseisen kielitaitovaatimuksen yhteensopivuudesta SEUT 49 artiklan mukaisen sijoittautumisvapauden ja direktiivin 2005/36/EY (jäljempänä tunnustamisdirektiivi) 53 artiklan, (
5
) joka koskee säänneltyihin ammatteihin sovellettavia kielitaitovaatimuksia, kanssa.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Euroopan unionin oikeus
4.
Tunnustamisdirektiivin 53 artiklan, jonka otsikko on ”Kielitaito”, sanamuoto on seuraava:
”1.   Ammattipätevyyden tunnustamisesta etua saavilla ammattihenkilöillä on oltava sellainen kielitaito, jota tarvitaan heidän ammattinsa harjoittamiseksi vastaanottavassa jäsenvaltiossa.
– –
3.   [Edellä 1 kohdan mukaisen velvoitteen noudattamisen] tarkistaminen voidaan määrätä pakolliseksi, jos harjoitettavalla ammatilla on vaikutusta potilasturvallisuuteen. Tarkistaminen voidaan määrätä pakolliseksi myös muissa ammateissa, jos on vakavia ja konkreettisia epäilyksiä ammattihenkilön riittävästä kielitaidosta sen ammatillisen toiminnan osalta, jota ammattihenkilö aikoo harjoittaa.
– –
4.   Kielitaidon tarkistamisen on oltava oikeasuhteinen harjoitettavaan toimintaan nähden. – –”
B Liettuan oikeus
5.
Liettuan tasavallan perustuslain (Lietuvos Respublikos Konstitucija) 14 §:ssä säädetään, että liettuan kieli on valtiollinen kieli (jäljempänä valtiollinen kieli).
6.
Valtiollisesta kielestä annetun Liettuan tasavallan lain (Lietuvos Respublikos valstybinės kalbos įstatymas, jäljempänä valtiollisesta kielestä annettu laki) 6 §:ssä säädetään muun muassa, että ”väestölle palveluja tarjoavien laitosten johtajien, työntekijöiden ja virkamiesten on osattava valtiollista kieltä Liettuan tasavallan hallituksen määrittämien kielitaitotasojen mukaisesti”.
7.
Kyseisen 6 §:n mukaisesti Liettuan hallitus hyväksyi 24.12.2003 annetussa päätöksessä nro 1688 (nutarimas Nr. 1688) kuvauksen menettelystä valtiollisen kielen kielitaitotasojen määrittämiseksi ja soveltamiseksi (Valstybinės kalbos mokėjimo kategorijų nustatymo ir jų taikymo tvarkos aprašas, jäljempänä kuvaus), joka on mainitun päätöksen liitteenä.
8.
Kuvauksen 6 kohdasta ilmenee, että valtiollisessa kielessä on kolme taitotasoa (ensimmäinen taso on alhaisin ja kolmas taso korkein). Kuvauksen 6.2 kohdassa todetaan, että valtiollisen kielen toinen taitotaso vastaa B1-tasoa liettuan kielessä. (
6
) Kuvauksen 8 kohdassa todetaan, että valtiollisen kielen toista taitotasoa sovelletaan muiden muassa koulutuksen, kulttuurin, terveydenhuollon ja sosiaaliturvan aloilla työskenteleviin työntekijöihin (lukuun ottamatta valtiollista kieltä opettavia opettajia), jos heidän on työssään säännöllisesti viestittävä toisten henkilöiden kanssa ja/tai täytettävä vakiomuotoisia asiakirjoja.
III Tosiseikat, kansallinen menettely ja ennakkoratkaisukysymykset
9.
Pääasian oikeudenkäynnissä valittajana oleva koulu on Liettuassa rekisteröity yksityinen oppilaitos, joka on ollut toiminnassa vuodesta 2004 lähtien. Koulun perusti Liettuan kansalainen, ja siinä on nykyisin kolme osakasta: Suomen kansalainen (49,96 prosentin osuus), Tanskan kansalainen (25,02 prosentin osuus) ja Amerikan Yhdysvaltojen kansalainen (25,02 prosentin osuus).
10.
Koulu on saanut Liettuan tasavallan kansallisten viranomaisten tarvittavat luvat opetusohjelmien tarjoamiseen muulla kuin liettuan kielellä; tästä mahdollisuudesta säädetään kansallisessa lainsäädännössä. (
7
) Tarkemmin sanoen koulu tarjoaa Cambridge International AS/A level ‑ohjelmaa sekä International Baccalaureate Primary Years- ja International Baccalaureate Middle Years ‑ohjelmia, joissa kaikissa opetus tapahtuu englanniksi (jäljempänä englanninkieliset opetusohjelmat).
11.
Valvontaviranomainen teki 19. ja 25.5.2022 tarkastuksen, jossa selvitettiin, onko koulu noudattanut valtiollisesta kielestä annettua lakia ja päätöstä nro 1688. Se tuli siihen tulokseen, että 18 koulun työntekijää – joista viisi oli unionin kansalaisia ja muut kolmansien maiden kansalaisia – ei ole suorittanut hyväksytysti valtiollisen kielen taitotason II koetta (tai toimittanut vastaavaa todistusta), kuten päätöksessä nro 1688 edellytetään sellaisilta opetusalalla työskenteleviltä henkilöiltä, joiden on säännöllisesti viestittävä toisten henkilöiden kanssa tai täytettävä vakiomuotoisia asiakirjoja. (
8
)
12.
Valvontaviranomainen antoi kyseisen tarkastuksen perusteella 26.5.2022 päivätyn määräyksen, jossa vaadittiin, että kyseiset 18 työntekijää – joihin kuului sekä opettajia että hallintohenkilöstöä (etenkin koulun rehtori ja vararehtori) – suorittavat asianomaisen valtiollisen kielen kielitaitokokeen hyväksytysti 2.2.2023 mennessä (jäljempänä valituksenalainen määräys). Ottaen huomioon, että kansallisen lainsäädännön (
9
) mukaan koulun kaltaisten toimijoiden on varmistettava asiaa koskevien säädösten, kuten säännösten, joissa säädetään kielitaitovaatimuksesta, noudattaminen, valituksenalainen määräys osoitettiin koululle, ja siinä määrättiin seuraamuksista siinä tapauksessa, ettei sitä noudateta.
13.
Koulu nosti valituksenalaisesta määräyksestä kanteen Vilniaus apygardos administracinis teismasissa (alueellinen hallintotuomioistuin, Vilna, Liettua) vaatien sen kumoamista. Kanne hylättiin 17.11.2022 annetulla tuomiolla, josta koulu valitti myöhemmin Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasiin, joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
14.
Tätä taustaa vasten kyseinen tuomioistuin, joka on epävarma kielitaitovaatimuksen yhteensopivuudesta SEUT 49 artiklan ja tunnustamisdirektiivin 53 artiklan kanssa, päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [SEUT] 49 artiklaa tulkittava siten, että sen soveltamisalaan kuuluu kansallisessa lainsäädännössä valtiollisen kielen taidolle asetettu vaatimus, jota sovelletaan yksityisen luonnollisen henkilön perustaman oppilaitoksen, joka toteuttaa kansainvälistä toisen asteen koulutusohjelmaa sekä International baccalaureate primary years- ja International baccalaureate middle years ‑opetusohjelmia, hallintohenkilöstöön ja opettajiin?
2)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko [SEUT] 49 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan valtiollisen kielen taitoa koskevaa vaatimusta sovelletaan poikkeuksetta ensinnäkin kaikkiin opettajiin, jotka työskentelevät yksityisen luonnollisen henkilön perustamassa oppilaitoksessa, joka tarjoaa kansainvälistä toisen asteen koulutusohjelmaa sekä International baccalaureate primary years- ja International baccalaureate middle years ‑opetusohjelmia, ja toiseksi tällaisen oppilaitoksen hallintohenkilöstöön kyseisen oppilaitoksen toiminnan erityisolosuhteista riippumatta?
3)
Onko [tunnustamisdirektiivin] 53 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan valtiollisen kielen taitoa koskevaa vaatimusta sovelletaan poikkeuksetta kaikkiin opettajiin, jotka työskentelevät yksityisen luonnollisen henkilön perustamassa oppilaitoksessa, joka tarjoaa kansainvälistä toisen asteen koulutusohjelmaa sekä International baccalaureate primary years- ja International baccalaureate middle years ‑opetusohjelmia, kyseisen oppilaitoksen toiminnan erityisolosuhteista riippumatta?”
15.
Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet Liettuan, Latvian ja Alankomaiden hallitukset sekä Euroopan komissio. Istuntoa asianosaisten kuulemiseksi ei pidetty.
IV Asian tarkastelu
16.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmella kysymyksellään lähinnä, onko kielitaitovaatimus yhteensopiva sijoittautumisvapauden (ensimmäinen ja toinen kysymys) ja tunnustamisdirektiivin 53 artiklan (kolmas kysymys) kanssa. Seuraavassa tarkastelussa tutkin kahta ensimmäistä kysymystä yhdessä (B jakso) ja sen jälkeen kolmatta kysymystä (C jakso). Ennen ennakkoratkaisukysymysten asiasisällön tarkastelua on kuitenkin käsiteltävä Liettuan hallituksen nyt kyseessä olevasta ennakkoratkaisupyynnöstä esittämää oikeudenkäyntiväitettä (A jakso).
A Tutkittavaksi ottaminen
17.
Liettuan hallitus on väittänyt, että ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta, ja vedonnut siihen, ettei pyydetyllä unionin oikeuden tulkinnalla ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen.
18.
Liettuan hallitus väittää etenkin, ettei kielitaitovaatimusta sovelleta nyt kyseessä olevan kaltaisissa kouluissa, jotka tarjoavat ulkomaiden tai kansainvälisten järjestöjen opetusohjelmia, työskenteleviin opettajiin. (
10
) Liettuan hallitus katsookin, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kumottava valituksenalainen määräys kansallisen lainsäädännön vastaisena; ennakkoratkaisukysymykset eivät siten ole tarpeen pääasian oikeudenkäynnissä käsiteltävän riita-asian ratkaisemiseksi.
19.
Tältä osin riittää, kun muistutetaan, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yksinomaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tulkita pääasiaan sovellettavaa kansallista oikeutta. Unionin tuomioistuimen tehtävänä on unionin tuomioistuinten ja kansallisten tuomioistuinten välisen toimivallanjaon mukaisesti ottaa huomioon ennakkoratkaisukysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat, sellaisina kuin ne on ennakkoratkaisupyynnössä esitetty. Liettuan hallituksen kansallisesta oikeudesta esittämästä eriävästä tulkinnasta riippumatta nyt käsiteltävänä oleva ennakkoratkaisupyyntö on tutkittava ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämän kansallisen oikeuden tulkinnan valossa. (
11
)
20.
Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on selventänyt unionin tuomioistuimen asiaa koskevan selvennyspyynnön jälkeen, ettei se yhdy Liettuan hallituksen tulkintaan. Se on sen sijaan vahvistanut, että kyseessä oleviin tosiseikkoihin sovellettavassa lainsäädännössä kielitaitovaatimusta on katsottava sovellettavan sekä koulun opetus- että hallintohenkilöstöön, joten vastaus ennakkoratkaisukysymyksiin on ratkaisevan tärkeä siinä vireillä olevan asian ratkaisemisen kannalta.
21.
Katson näin ollen, että ennakkoratkaisupyyntö on otettava tutkittavaksi.
B Kielitaitovaatimuksen yhteensopivuus sijoittautumisvapauden kanssa (ensimmäinen ja toinen kysymys)
22.
Kahdella ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, kuuluuko nyt kyseessä oleva tilanne SEUT 49 artiklan, jossa vahvistetaan sijoittautumisvapaus, soveltamisalaan ja onko tämä artikla näin ollen esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa asetetaan poikkeuksetta kielitaitovaatimus englanninkielisiä opetusohjelmia tarjoavan yksityisen oppilaitoksen opettajille ja hallintohenkilöstölle.
23.
On kuitenkin aiheellista esittää tiettyjä alustavia huomautuksia sijoittautumisvapauden kannalta tehtävän arvioinnin merkityksellisyydestä käsiteltävässä asiassa, kun otetaan huomioon Alankomaiden hallituksen esittämä vastaava argumentti. Sen jälkeen tutkin vuorotellen SEUT 49 artiklan sovellettavuutta ja soveltamista nyt kyseessä oleviin olosuhteisiin.
1.
Alustavat huomautukset
24.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että kun kansallinen toimenpide liittyy samanaikaisesti useisiin perusvapauksiin, unionin tuomioistuin tutkii kyseistä toimenpidettä pääsääntöisesti suhteessa yhteen näistä perusvapauksista, jos muut näistä perusvapauksista ovat kyseisissä olosuhteissa täysin toissijaisia ensimmäiseen perusvapauteen nähden ja ne voidaan liittää siihen. Pääasiallisesti kyseessä olevan perusvapauden määrittämiseksi huomioon on otettava kyseisen säännöstön tarkoitus. (
12
)
25.
Tässä yhteydessä Alankomaiden hallitus on väittänyt, että kielitaitovaatimusta ei pitäisi arvioida sijoittautumisvapauden vaan työntekijöiden vapaan liikkuvuuden kannalta, koska valtiollisen kielen kielitaitoa koskeva vaatimus asetetaan koulun työntekijöille.
26.
En ole samaa mieltä asiasta. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö, ainakin sellaisena kuin sitä sovelletaan käsiteltävässä asiassa, kohdistuu ensisijaisesti kouluun oppilaitoksena. Valituksenalainen määräys osoitettiin koululle, koska se ei ollut varmistanut kielitaitovaatimuksen noudattamista, joten koulu on kantajana ja valittajana pääasian oikeudenkäynnissä. Tämä on itse asiassa käsiteltävän asian erityispiirre, kun sitä verrataan aiempaan asiaa koskevaan oikeuskäytäntöön, jossa kielitaitoa koskeva vaatimus asetettiin suoraan työntekijöille tai itsenäisille ammatinharjoittajille. (
13
) Käsiteltävässä asiassa kielitaitovaatimus asetetaan sitä vastoin työnantajalle (oppilaitos), vaikka se koskee sen työntekijöiden kielitaitoa.
27.
Sitä paitsi on pidettävä mielessä, että kielitaitovaatimuksen arviointi työntekijöiden vapaan liikkuvuuden kannalta olisi tarkasti ottaen merkityksellistä ainoastaan niiden harvojen koulun työntekijöiden kannalta, jotka ovat unionin kansalaisia. Sijoittautumisvapaus voi sitä vastoin tulla kyseeseen kyseisen henkilöstön kansalaisuudesta riippumatta.
28.
Edellä esitetyn perusteella katson, että pääasiallisesti kyseessä oleva perusvapaus, jonka perusteella kielitaitovaatimusta olisi arvioitava, on sijoittautumisvapaus. Tämä ei tarkoita sitä, etteikö työntekijöiden vapaa liikkuvuus olisi merkityksellinen koulun tapauksessa; päinvastoin, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan työnantajan on voitava vedota henkilöstönsä vapaata liikkuvuutta koskeviin oikeuksiin, jotta nämä oikeudet ovat todella tehokkaita. (
14
) Tässä tapauksessa kyseisellä vapaudella on kuitenkin katsottava olevan toissijainen merkitys sijoittautumisvapauteen nähden. (
15
) Arviointi työntekijöiden vapaan liikkuvuuden näkökulmasta johtaisi nähdäkseni joka tapauksessa pohjimmiltaan samaan lopputulokseen, kuten kolmannen kysymyksen, jossa sivutaan koulun työntekijöiden oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen, yhteydessä tarkastellaan.
29.
Selvennettyäni tätä seikkaa siirryn nyt käsittelemään ennakkoratkaisukysymysten sisältöä.
2.
SEUT 49 artiklan sovellettavuus
30.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sijoittautumisvapaus edellyttää yhtäältä sitä, että asianomainen (luonnollinen henkilö tai oikeus)henkilö harjoittaa tosiasiallisesti taloudellista toimintaa, ja toisaalta rajat ylittävän tekijän olemassaoloa siinä mielessä, että tilanteen kaikki osatekijät eivät rajoitu yhden ainoan jäsenvaltion sisälle. (
16
) Tutkin näitä molempia seikkoja vuorotellen käsiteltävän asian yhteydessä.
a)
Taloudellisen toiminnan harjoittaminen
31.
Ensimmäisestä seikasta on muistutettava, että unionin tuomioistuin on jo todennut, että opetuksen järjestäminen korvausta vastaan on taloudellista toimintaa, joka kuuluu EUT‑sopimuksen kolmannen osan IV osaston 2 luvun, joka käsittää sijoittautumisvapauden, soveltamisalaan, kun jäsenvaltion kansalainen järjestää sitä pysyvästi ja jatkuvasti (
17
) toisessa jäsenvaltiossa tässä viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa olevasta pääasiallisesta toimipaikastaan tai sivutoimipaikastaan käsin. (
18
)
32.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kuitenkin ilmaissut olevansa epävarma siitä, voidaanko koulun toimintaa pitää taloudellisena toimintana, ja huomauttanut, että edellä mainittu unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö koskee korkea-asteen opetuksen tarjoamista, kun taas koulu tarjoaa perusasteen ja toisen asteen opetusta.
33.
Tarjotun opetuksen koulutusasteella ei kuitenkaan mielestäni ole merkitystä harjoitetun toiminnan taloudellisen luonteen määrittämisen kannalta. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan ratkaisevaa on sen sijaan se, tarjoaako pääosin yksityisin varoin (esimerkiksi oppilaiden ja heidän vanhempiensa maksamilla lukukausimaksuilla) rahoitettu oppilaitos opetusta palveluna vastiketta vastaan. Julkiseen koulutusjärjestelmään sisältyvän oppilaitoksen antama opetus, joka rahoitetaan kokonaan tai pääosin julkisin varoin valtion hoitaessa väestöään kohtaan yhteiskunnallisia, kulttuurisia ja koulutuksellisia tehtäviään, ei sitä vastoin ole taloudellista toimintaa. (
19
)
34.
Ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvien tietojen perusteella koulu ymmärretään yksityiseksi oppilaitokseksi, joka ei ole yhteydessä valtioon ja joka tarjoaa opetusta yksityishenkilöille maksua vastaan, minkä varmistaminen on kuitenkin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä. Sen on näin ollen katsottava harjoittavan taloudellista toimintaa.
b)
Rajat ylittävä tekijä
35.
Unionin tuomioistuin on johdonmukaisesti katsonut, että SEUT 49 artiklaa ei ole mahdollista soveltaa toimintoihin, jotka eivät liity mitenkään unionin oikeudessa tarkoitettuihin tilanteisiin ja joihin liittyvät seikat rajoittuvat yhden ainoan jäsenvaltion alueelle (täysin jäsenvaltion sisäiset tilanteet). (
20
)
36.
On ensinnäkin muistutettava, että SEUT 49 artiklaa voidaan soveltaa SEUT 54 artiklan nojalla oikeushenkilöihin edellyttäen, että i) ne on perustettu jonkin jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, ii) ne tavoittelevat voittoa ja iii) niiden sääntömääräinen kotipaikka, keskushallinto tai päätoimipaikka on Euroopan unionin alueella. (
21
) Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeushenkilön sääntömääräisen kotipaikan, keskushallinnon tai päätoimipaikan sijainnin perusteella määritetään sen kuuluminen jonkin jäsenvaltion oikeusjärjestyksen alaisuuteen samalla tavalla kuin tämä määräytyy luonnollisten henkilöiden kansalaisuuden perusteella. (
22
)
37.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamista tiedoista ilmenee, että koulua, joka on rekisteröity Liettuassa kansallisen lainsäädännön mukaisesti, on pidettävä liettualaisena oikeushenkilönä SEUT 49 artiklan soveltamisen yhteydessä. Kyseessä vaikuttaakin prima facie olevan täysin jäsenvaltion sisäinen tilanne (Liettuaan sijoittautunut liettualainen oikeushenkilö), joka jää lähtökohtaisesti kyseisen artiklan soveltamisalan ulkopuolelle. (
23
)
38.
Koulun omistussuhteita ja määräysvallan käyttöä siinä koskevaa osatekijää ei kuitenkaan voida mielestäni jättää huomiotta. Katson päinvastoin, että kysymystä siitä, koskeeko käsiteltävä asia sijoittautumisvapautta, olisi myös tarkasteltava koulun omistavien unionin kansalaisten näkökulmasta.
39.
Huomautan tältä osin unionin tuomioistuimen todenneen, että SEUT 49 artiklan soveltamisalaan kuuluu tilanne, jossa jäsenvaltion kansalainen hankkii toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneesta yhtiöstä sellaisen osuuden, joka antaa hänelle selvän vaikutusvallan kyseisen yhtiön päätöksiin ja mahdollisuuden määrätä yhtiön toiminnasta. Unionin tuomioistuinkin onkin katsonut, että vaikka pääasian oikeudenkäynnin osapuoli on kotimainen yhtiö, sen pääosakkaan unionin jonkin jäsenvaltion kansalaisuus voi olla merkityksellinen sijoittautumisvapauden soveltamisen kannalta. (
24
)
40.
Käsiteltävässä asiassa käytettävissä olevien tietojen perusteella vaikuttaa siltä, että unionin (Suomen ja Tanskan) kansalaisilla, jotka yhdessä omistavat 74,98 prosenttia koulusta, on tällainen selvä vaikutusvalta koulun päätöksiin, johtamiseen ja toimintaan. Heidän on siten ymmärrettävä käyttävän oikeuttaan ”perustaa ja johtaa [yritystä]” (nimittäin koulua) SEUT 49 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetussa merkityksessä päätoimipaikkana. Tämän oikeuden käyttämiseen on selkeästi omiaan vaikuttamaan kielitaitovaatimuksen kaltainen kansallinen toimenpide, joka koskee koulun toimintaa. Tämä vaikutus unionin kansalaisiin, jotka omistavat osuuden koulusta, on mielestäni niin merkityksellinen rajat ylittävä tekijä, että kyseessä olevaa tilannetta ei voida pitää täysin jäsenvaltion sisäisenä.
3.
SEUT 49 artiklan soveltaminen
41.
Edellä esitetyn perusteella on vielä määritettävä, rajoitetaanko kielitaitovaatimuksella sijoittautumisvapautta ja, jos rajoitetaan, voiko tällainen rajoitus olla oikeutettu.
a)
Rajoituksen olemassaolo
42.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sijoittautumisvapauteen kohdistuvina rajoituksina on pidettävä kaikkia toimenpiteitä, joilla estetään sijoittautumisvapauden käyttäminen, haitataan sitä tai tehdään siitä vähemmän houkuttelevaa, vaikka niitä sovellettaisiinkin syrjimättömästi. (
25
)
43.
Käsiteltävässä asiassa kielitaitovaatimus rajoittaa selvästi käytettävissä olevien ehdokkaiden joukkoa, kun otetaan huomioon, että siinä edellytetään, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on selventänyt, keskitason kielitaitoa liettuan kielessä jo palvelukseenottohetkellä ja työsopimuksen kestosta riippumatta. Kyseisellä vaatimuksella tehdään siten nähdäkseni englanninkielisiä opetusohjelmia tarjoavan oppilaitoksen perustaminen Liettuassa, sen henkilöstön palkkaaminen ja oppilaitoksen toiminta vaikeammaksi ja vähemmän houkuttelevaksi. Kielitaitovaatimuksella on näin ollen katsottava rajoitettavan SEUT 49 artiklan mukaista sijoittautumisvapautta.
b)
Rajoituksen oikeuttaminen
44.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sijoittautumisvapauden rajoitus voidaan kuitenkin hyväksyä, jos se voidaan oikeuttaa yleistä etua koskevalla pakottavalla syyllä ja jos se on suhteellisuusperiaatteen mukainen. (
26
)
1) Yleistä etua koskevan pakottavan syyn olemassaolo
45.
Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole nimenomaisesti täsmentänyt kansallisen lainsäädännön, jossa kielitaitovaatimus asetetaan, tavoitetta, ennakkoratkaisupyynnöstä voidaan päätellä (edellyttäen, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vahvistaa tämän), että sillä pyritään edistämään ja puolustamaan Liettuan virallista kieltä.
46.
Tältä osin riittää, kun muistutetaan unionin tuomioistuimen katsoneen johdonmukaisesti (erityisesti koulutusalalla), että jäsenvaltion – sen kansallista identiteettiä ilmentävän – virallisen kielen edistäminen ja puolustaminen on hyväksyttävä päämäärä ja yleistä etua koskeva pakottava syy, joka voi lähtökohtaisesti oikeuttaa EUT-sopimuksessa vahvistettujen perusvapauksien, sijoittautumisvapaus mukaan luettuna, rajoittamisen. (
27
)
47.
Edellä esitetyn lisäksi on myös aiheellista huomauttaa, että asiaa koskevissa kansallisissa säännöksissä asetetaan kielitaitovaatimus nimenomaisesti sellaisissa toimijoissa työskenteleville henkilöille, jotka tarjoavat palveluja väestölle – koulutuksen ja terveydenhuollon kaltaisilla aloilla –, jos he työssään viestivät säännöllisesti yleisön kanssa tai heidän on täytettävä vakiomuotoisia asiakirjoja. Tämä viittaa mielestäni siihen, ettei toimenpide koske ensisijaisesti sitä, käyttävätkö kyseiset työntekijät itse valtiollista kieltä sinänsä, vaan sillä pyritään varmistamaan, että yleisö, jonka kanssa he ovat vuorovaikutuksessa, voi saada palveluja valtiollisella kielellä ja että kyseiset toimijat voivat hoitaa tehtäviään tehokkaasti. Tämä erityinen toiminnallinen peruste, joka korostaa valtiollisen kielen käytön merkitystä käytännön kannalta, tukee nähdäkseni tavoitellun päämäärän hyväksyttävyyttä ja vahvistaa osaltaan rajoituksen oikeutettavuutta.
2) Rajoituksen oikeasuhteisuus
48.
Edellä esitetystä huolimatta kaikkien sijoittautumisvapauden rajoitusten on myös oltava suhteellisuusperiaatteen mukaisia. Tämä tarkoittaa, että kyseisellä kansallisella toimenpiteellä on voitava taata johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla tavoitellun päämäärän saavuttaminen ylittämättä sitä, mikä on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi. Lisäksi toimenpiteen on oltava oikeasuhteinen stricto sensu sikäli, että sillä on saatettava oikeaan tasapainoon kyseessä olevat edut – toisin sanoen valtion kyseisellä toimenpiteellä tavoittelema etu ja niiden henkilöiden etu, joihin se vaikuttaa kielteisesti. (
28
)
49.
Kansallisten tuomioistuimen tehtävä on viime kädessä ratkaista, täyttääkö kansallinen toimenpide nämä oikeasuhteisuuden vaatimukset, koska niillä on parhaat edellytykset punnita asiaan liittyviä oikeudellisia seikkoja ja tosiseikkoja, erityisesti nyt käsiteltävän kaltaisissa asioissa, jotka koskevat kansallista identiteettiä ilmentävän jäsenvaltion virallisen kielen käyttöä. (
29
) Unionin tuomioistuin, jolta on pyydetty kansallista tuomioistuinta hyödyttävää vastausta, voi kuitenkin antaa ohjeita kansalliselle tuomioistuimelle. Tätä tarkoitusta varten esitän seuraavaksi muutamia huomautuksia kustakin oikeasuhteisuuden kolmesta osatekijästä.
i) Soveltuvuus
50.
Ensinnäkin soveltuvuutta koskevan osatekijän osalta on arvioitava, soveltuuko kielitaitovaatimus valtiollisen kielen käytön puolustamiseen tai siihen kannustamiseen viranomaisten tai yleisesti yleisön kanssa tapahtuvan vuorovaikutuksen erityisessä asiayhteydessä.
51.
Tämä edellytys täyttyy mielestäni selkeästi koulun hallintohenkilöstön (ja etenkin sen rehtorin ja vararehtorin, joita riidanalainen määräys koskee), (
30
) joiden tehtäviin kuuluu väistämättä viestimistä viranomaisten ja nykyisten tai mahdollisten oppilaiden vanhempien kanssa samoin kuin sovellettavien lakisääteisten velvollisuuksien noudattamisen varmistaminen, tapauksessa.
52.
Sama päätelmä ei ole yhtä ilmeinen koulun opetushenkilöstön, jonka tehtävänä on antaa opetusta englannin kielellä, tapauksessa. Kuten oikeuskäytännössä on jo todettu, (
31
) opettajien rooli ei kuitenkaan rajoitu heidän antamaansa opetukseen. Siihen voi sen sijaan myös kuulua, tietyissä olosuhteissa, oppilaiden ohjaamista tai auttamista (jossa jonkinlainen viestintä heidän äidinkielellään voi olla hyödyllistä) samoin kuin yhteydenpitoa oppilaiden vanhempiin (jotka eivät itse välttämättä puhu englantia, vaikka ovatkin valinneet lapselleen englanninkielisen opetusohjelman). Lisäksi oppilaidensa turvallisuuden varmistamisen yhteydessä opettajien voi olla myös tarpeen reagoida hätätilanteisiin, jotka edellyttävät viestimistä Liettuan hätäpalvelujen kanssa. Näin ollen kielitaitovaatimus vaikuttaa olevan soveltuva keino tavoitellun päämäärän saavuttamiseen niin koulun opetushenkilöstön kuin hallintohenkilöstönkin tapauksessa.
53.
On kuitenkin huomautettava, että kansallisen toimenpiteen voidaan katsoa olevan omiaan takaamaan tavoitteen toteutumisen vain, jos sillä vastataan todelliseen pyrkimykseen saavuttaa tavoite ja jos se pannaan täytäntöön johdonmukaisesti ja järjestelmällisesti. (
32
) Käytettävissä olevien tietojen perusteella ei ole viitteitä siitä, ettei kielitaitovaatimuksella vastattaisi tällaiseen todelliseen pyrkimykseen tai että sitä ei pantaisi täytäntöön johdonmukaisesti tai järjestelmällisesti. Asiakirja-aineistosta päinvastoin näyttää ilmenevän, että kielitaitovaatimusta sovelletaan laajasti ja johdonmukaisesti paitsi kaikkiin kouluihin Liettuassa myös yleisesti kaikkiin tehtäviin, joihin liittyy viestimistä yleisön kanssa (ja vakiomuotoisten asiakirjojen täyttämistä) väestölle palveluja tarjoavissa toimijoissa.
ii) Tarpeellisuus
54.
Tarkastelen seuraavaksi tarpeellisuuden edellytystä, jonka yhteydessä määritetään, voitaisiinko tavoiteltu päämäärä saavuttaa yhtä tehokkaasti vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä. Vaikka vähemmän työläitä vaihtoehtoja laajalle kielitaitovaatimukselle on varmasti mahdollista ajatella – kuten jäljempänä selitän –, tällaisissa vaihtoehdoissa otettaisiin lähinnä käyttöön poikkeuksia kansallisessa lainsäädännössä säädettyyn valtiollisen kielen yleiseen käyttöön. Tämän seurauksena nämä vaihtoehdot eivät tarkasti ottaen takaisi tavoitellun päämäärän saavuttamista aivan yhtä tehokkaasti. Katsonkin, että kielitaitovaatimus täyttää tarpeellisuutta koskevan edellytyksen.
55.
Yksi osatekijä, joka ei kuitenkaan täytä mielestäni kyseistä edellytystä, on tapa, jolla kielitaitovaatimuksen täyttäminen on osoitettava. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selvensi, ainoa hyväksyttävä todiste liettuan kielen B1-tason mukaisesta kielitaidosta on todistus tietyn valtiollisen kokeen suorittamisesta hyväksytysti. Tavoiteltu päämäärä voitaisiin nähdäkseni saavuttaa yhtä hyvin, jos valtiollisen kielen taito voitaisiin osoittaa muilla tavoilla. Kuten unionin tuomioistuin on aiemmin todennut, sitä, että näyttöä vaadittavasta kielitaidosta on mahdotonta esittää millään muulla tavalla – esimerkiksi muissa jäsenvaltioissa saaduilla vastaavilla todistuksilla – on pidettävä suhteettomana. (
33
)
iii) Oikeasuhteisuus stricto sensu
56.
Kun tarkastellaan toimenpiteen oikeasuhteisuutta stricto sensu, on arvioitava, saatetaanko kansallisella lainsäädännöllä, jossa asetetaan kielitaitovaatimus, oikeaan tasapainoon yhtäältä valtiollisen kielen edistämistä ja puolustamista koskeva päämäärä ja toisaalta niiden unionin oikeudessa suojattujen oikeuksien kunnioittaminen, joihin kyseinen vaatimus vaikuttaa.
57.
Tässä yhteydessä unionin tuomioistuin on aiemmin katsonut, että vaikka jäsenvaltioilla on laaja harkintavalta niiden toimenpiteiden valinnassa, joilla voidaan toteuttaa virallisen kielen suojelua koskevan politiikan tavoitteet (koska tällainen politiikka ilmentää SEU 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua kansallista identiteettiä), tämä harkintamarginaali ei voi oikeuttaa vakavaa haitan aiheuttamista yksilöiden oikeuksiin, jotka perustuvat perussopimusten määräyksissä vahvistettuihin perusvapauksiin. (
34
)
58.
Tätä seikkaa koskevan tarkastelun rajaamiseksi on asianmukaista huomauttaa, että kielitaitovaatimuksessa edellytetään valtiollisen kielen keskitason (B1) kielitaitoa, joka ylittää perustaidot muttei yllä vielä ammattimaisen sujuvuuden tasolle. Lisäksi, kuten edellä jo todettiin, kielitaitovaatimusta sovelletaan ainoastaan työntekijöihin, jotka ovat työssään säännöllisesti yhteydessä yleisöön tai täyttävät vakiomuotoisia asiakirjoja. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on korostanut, näihin työntekijöihin kielitaitovaatimusta sovelletaan kuitenkin poikkeuksetta.
59.
Siltä osin kuin kyse on koulun opetushenkilöstöstä, tällaisella yleisellä vaatimuksella, jossa kaikilta englanninkielistä opetusta antavilta opettajilta edellytetään valtiollisen kielen B1-tason kielitaitoa, ei nähdäkseni saateta oikeaan tasapainoon tavoiteltua päämäärää ja vaatimuksesta aiheutuvaa taakkaa. Ensinnäkin sen myötävaikutus hyväksyttävän yleisen edun mukaisen päämäärän saavuttamiseen on nähdäkseni rajallinen sellaisen yksityisen oppilaitoksen tapauksessa, jonka tarkoituksena on juuri antaa englanninkielistä opetusta, mikä on kansallisessa lainsäädännössä nimenomaisesti sallittu vaihtoehto, jonka oppilaat (tai pikemminkin heidän vanhempansa) ovat tietoisesti valinneet. (
35
) On totta, että tällaisessakin asiayhteydessä voi olla perusteltua edellyttää opettajilta tiettyä valtiollisen kielen taitoa, kun otetaan huomioon edellä 52 kohdassa esitetyt näkökohdat. Tämän taidon ei mielestäni tarvitse kuitenkaan olla välttämättä B1-tason mukaista, eikä kielitaitovaatimusta tarvitse asettaa poikkeuksetta.
60.
Koska kielitaitovaatimuksesta ei tehdä poikkeuksia, se vaikuttaa nimittäin huomattavan yliampuvalta, sillä siinä edellytetään valtiollisen kielen keskitason kielitaitoa jo palvelukseenottohetkellä (
36
) opetuskielestä ja opettajan työsopimuksen kestosta riippumatta. Tämä asettaa mielestäni huomattavia esteitä pätevän henkilöstön palkkaamiselle ja vaarantaa siten vakavasti sijoittautumisvapauden. (
37
) Yleiseen vaatimukseen voitaisiin mielestäni tehdä poikkeuksia vaarantamatta tavoiteltua päämäärää, samalla kun lievennetään sen vaikututusta kouluun ja sen opettajiin (ja sitä kautta myös sen oppilaisiin). Näihin voisivat kuulua esimerkiksi alhaisemman tason mukaisen kielitaidon edellyttäminen, vaatimuksen vaiheittaisen noudattamisen tai siirtymäkauden salliminen palvelukseenoton jälkeen vaadittavalle tasolle pääsemiseksi, vaatimuksen liittäminen opettajan Liettuassa työskentelyn odotettuun kestoon, ad hoc ‑poikkeusten salliminen silloin, jos muuta pätevää ehdokasta ei ole saatavilla, (
38
) tai vaatimuksen asettaminen ainoastaan tietylle osalle henkilöstöstä edellyttäen, että oppilaitos kokonaisuudessaan pystyy edelleen täyttämään lakisääteiset ja hallinnolliset velvoitteensa.
61.
Kun tarkastellaan hallintohenkilöstöä ja otetaan huomioon heidän tehtäviensä perustavan erilainen luonne opettajien tehtäviin verrattuna, vaakakupit voisivat kallistua eri tavalla. Yhtäältä, kuten edellä 51 kohdassa todettiin, hallintohenkilöstön (etenkin koulun rehtorin ja vararehtorin, joita riidanalainen määräys koskee) aseman voidaan ymmärtää ennen muuta edellyttävän viestimistä vanhempien ja muiden ulkoisten sidosryhmien kanssa sekä yhteydenpitoa kansallisiin viranomaisiin sääntelyllisten ja hallinnollisten velvoitteiden täyttämiseksi. Näitä kahta nimenomaista virkaa voitaisiin itse asiassa pitää koulun ”kasvoina”. Valtiollisen kielen keskitason kielitaidon vaatiminen vaikuttaa näin ollen perustellulta ja olennaiselta tavoitellun päämäärän yhteydessä.
62.
Toisaalta kielitaitovaatimuksen vaikutus sijoittautumisvapauteen ei ole mielestäni yhtä syvä kuin opettajien tapauksessa. Ainakin palvelukseenoton näkökulmasta vaikuttaisi nimittäin haastavammalta löytää opettajia, jotka ovat päteviä antamaan tietyn kansainvälisen opetusohjelman mukaista opetusta englannin kielellä ja joilla on myös B1-tason kielitaito liettuan kielessä, kuin löytää sopivaa hallintohenkilöstöä, jolla on keskitason kielitaito liettuan kielessä ja jonka tehtävä ei edellytä opettajan pätevyyttä eikä oletettavasti englannin kielen erinomaista taitoa. Voidaan lisäksi perustellusti olettaa, että rehtorin ja vararehtorin virat ovat todennäköisesti pitkäaikaisia sitoumuksia, mikä huomioon ottaen keskitason kielitaidon hankkiminen valtiollisessa kielessä vaikuttaa sekä mahdolliselta että ei liian työläältä.
63.
Edellä esitetyn perusteella – ja kun palautetaan mieleen, että on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä arvioida toimenpiteen oikeasuhteisuutta käsiteltävän asian erityisissä olosuhteissa – ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa kahteen ensimmäiseen kysymykseen siten, että SEUT 49 artikla ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa englanninkielisiä opetusohjelmia tarjoavan yksityisen oppilaitoksen opettajilta ja hallintohenkilöstöltä edellytetään keskitason kielitaitoa jäsenvaltion virallisessa kielessä, siltä osin kuin kyseinen lainsäädäntö on oikeutettu mainitun kielen edistämistä ja puolustamista koskevan päämäärän perusteella, sillä voidaan taata tämän päämäärän saavuttaminen ja se on tarpeen sen saavuttamiseksi, samalla kun sillä saatetaan oikeaan tasapainoon kyseessä olevat edut.
C Kielivaatimuksen yhteensopivuus tunnustamisdirektiivin 53 artiklan kanssa (kolmas kysymys)
64.
Kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko tunnustamisdirektiivin 53 artikla esteenä nyt kyseessä olevan kaltaiselle kielitaitovaatimukselle, jota sovelletaan poikkeuksetta ainoastaan englanninkielisiä opetusohjelmia tarjoavan yksityisen oppilaitoksen kaikkiin opettajiin.
65.
Tunnustamisdirektiivissä vahvistetaan säännöt ammattipätevyyden vastavuoroiselle tunnustamiselle jäsenvaltioissa, ja näiden sääntöjen tarkoituksena on helpottaa sekä itsenäisten ammatinharjoittajien että palkattujen työntekijöiden (joita koulun opettajat enimmäkseen ovat) vapaata liikkuvuutta Euroopan unionissa. Tunnustamisdirektiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaan kyseistä direktiiviä sovelletaan kaikkiin jäsenvaltion kansalaisiin, jotka haluavat harjoittaa säänneltyä ammattia muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa he ovat hankkineet ammattipätevyytensä.
66.
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on korostanut, opettaminen on säännelty ammatti Liettuassa. Tunnustamisdirektiivi voi siten olla merkityksellinen käsiteltävässä asiassa, joskin ainoastaan niiden muutamien koulun työntekijöiden (joita on kaikkiaan 18) tapauksessa, joita riidanalainen määräys koskee ja jotka ovat sekä opettajia että toisen unionin jäsenvaltion kansalaisia. Ennakkoratkaisupyynnössä ei kuitenkaan täsmennetä, ovatko kyseiset henkilöt hankkineet ammattipätevyytensä (muussa) jäsenvaltiossa (kuin Liettuassa), (
39
) jolloin he kuuluisivat tunnustamisdirektiivin soveltamisalaan sen 2 artiklan 1 kohdan nojalla. Lähden kuitenkin seuraavassa tarkastelussa siitä olettamuksesta – jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen selvityksistä muuta johdu –, että käsiteltävä asia kuuluu todellakin osittain kyseisen direktiivin soveltamisalaan.
67.
Huomautan ensinnäkin, että tunnustamisdirektiivin 53 artikla mahdollistaa pohjimmiltaan sellaisen kielitaidon edellyttämisen päteviltä ammattihenkilöiltä, ”jota tarvitaan heidän [säännellyn] ammattinsa harjoittamiseksi vastaanottavassa jäsenvaltiossa”. Oikeuskäytännössä on jo nimenomaisesti todettu, että vaatimusta valtion virallisen kielen asianmukaisesta taidosta on pidettävä tarpeellisena opettajan työn tai tehtävän laadun vuoksi myös silloin, kun kyseinen opettaja opettaa jollain toisella kielellä. (
40
) Tämä johtuu siitä, että kuten tämän ratkaisuehdotuksen 52 kohdassa tarkastellaan, opettajan rooli ei rajoitu pelkästään hänen antamaansa opetukseen, ja siten häneltä edellytettävä kielitaito ei rajoitu välttämättä opetuskieleen. Kielitaitovaatimusta on siten pidettävä lähtökohtaisesti sallittuna tunnustamisdirektiivin 53 artiklan nojalla.
68.
Tunnustamisdirektiivin 53 artiklaa on kuitenkin tulkittava EUT-sopimuksessa taattujen perusvapauksien kanssa yhdenmukaisella tavalla. Kuten komissio ja Alankomaiden hallitus ovat perustellusti korostaneet, mikään kyseisen 53 artiklan nojalla sallittu kielitaitovaatimus ei saa vaikuttaa kielteisesti SEUT 45 artiklan mukaiseen työntekijöiden vapaaseen liikkuvuuteen.
69.
Kielitaitovaatimuksen tutkiminen SEUT 45 artiklan näkökulmasta vastaisi mielestäni suurelta osin, mutatis mutandis, edellä SEUT 49 artiklan osalta tehtyä.
70.
Totean vain hyvin lyhyesti prosessiekonomiaan liittyvistä syistä, että kielitaitovaatimusta on mielestäni pidettävä työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoituksena ja olettavasti välillisenä syrjintänä. Tämä johtuu siitä, että vaikka kielitaitovaatimusta ymmärrettävästi sovelletaan yhtä lailla Liettuan kansalaisiin ja siirtotyöläisiin, se vaikuttaa luonteensa vuoksi kielteisemmin viimeksi mainittuihin kuin ensiksi mainittuihin, koska Liettuan kansalaiset voivat täyttää sen helpommin, ja saattaa näin asettaa siirtotyöläiset epäedullisempaan asemaan. (
41
) Tällainen rajoitus voisi kuitenkin olla perusteltu yleistä etua koskevasta pakottavasta syystä, kuten valtiollisen kielen puolustamiseksi ja edistämiseksi, edellyttäen, että se on suhteellisuusperiaatteen mukainen. On viime kädessä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä arvioida konkreettisesti kielitaitovaatimuksen oikeasuhteisuutta, ja tässä yhteydessä voidaan nähdäkseni soveltaa mutatis mutandis tämän ratkaisuehdotuksen 48 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa esitettyjä sijoittautumisvapauteen liittyviä näkökohtia.
71.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa kolmanteen kysymykseen siten, että tunnustamisdirektiivin 53 artikla mahdollistaa nyt kyseessä olevan kaltaisen vaatimuksen, jossa edellytetään englanninkielisiä opetusohjelmia tarjoavan yksityisen oppilaitoksen opettajilta keskitason kielitaitoa valtion virallisessa kielessä, siltä osin kuin kyseinen lainsäädäntö on oikeutettu mainitun kielen edistämistä ja puolustamista koskevan päämäärän perusteella, sillä voidaan taata tämän päämäärän saavuttaminen ja se on tarpeen sen saavuttamiseksi, samalla kun sillä saatetaan oikeaan tasapainoon kyseessä olevat edut.
72.
Edellä esitetystä huolimatta ja täydellisyyden vuoksi on aiheellista huomauttaa, että tunnustamisdirektiivin 53 artiklan 3 ja 4 kohta (luettuina direktiivin 2013/55/EU, (
42
) jolla kyseiset säännökset sisällytettiin tunnustamisdirektiiviin, johdanto-osan 26 perustelukappaleen valossa) estävät ammattihenkilöiden kielitaidon järjestelmällisen tarkistamisen. Tällainen tarkistaminen voidaan tehdä ainoastaan tapauksissa, joissa on ”vakavia ja konkreettisia epäilyksiä” ammattihenkilön riittävästä kielitaidosta, ja tarkistamisen on oltava oikeasuhteinen harjoitettavaan toimintaan nähden.
V Ratkaisuehdotus
73.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)
SEUT 49 artikla ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa englanninkielisiä opetusohjelmia tarjoavan yksityisen oppilaitoksen opettajilta ja hallintohenkilöstöltä edellytetään keskitason kielitaitoa jäsenvaltion virallisessa kielessä, siltä osin kuin kyseinen lainsäädäntö on oikeutettu mainitun kielen edistämistä ja puolustamista koskevan päämäärän perusteella, sillä voidaan taata tämän päämäärän saavuttaminen ja se on tarpeen sen saavuttamiseksi, samalla kun sillä saatetaan oikeaan tasapainoon kyseessä olevat edut.
2)
Tunnustamisdirektiivin 53 artikla mahdollistaa nyt kyseessä olevan kaltaisen vaatimuksen, jossa edellytetään englanninkielisiä opetusohjelmia tarjoavan yksityisen oppilaitoksen opettajilta keskitason kielitaitoa valtion virallisessa kielessä, siltä osin kuin kyseinen lainsäädäntö on oikeutettu mainitun kielen edistämistä ja puolustamista koskevan päämäärän perusteella, sillä voidaan taata tämän päämäärän saavuttaminen ja se on tarpeen sen saavuttamiseksi, samalla kun sillä saatetaan oikeaan tasapainoon kyseessä olevat edut.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: englanti.
(
2
)	Ks. mm. Friend, J.W., ”Carriers of identity”, Stateless Nations, Palgrave Macmillan, London, 2012, s. 155–161.
(
3
)	Ks. tuomio 7.9.2022, Cilevičs ym. (C‑391/20, EU:C:2022:638, 68 kohta; jäljempänä tuomio Cilevičs).
(
4
)	Ks. erityisesti tuomio Cilevičs sekä tuomio 28.11.1989, Groener (C‑379/87, EU:C:1989:599; jäljempänä tuomio Groener); tuomio 4.7.2000, Haim (C‑424/97, EU:C:2000:357) ja tuomio 16.4.2013, Las (C‑202/11, EU:C:2013:239).
(
5
)	Ammattipätevyyden tunnustamisesta 7.9.2005 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2005, L 255, s. 22).
(
6
)	Kieliä koskevan yhteisen eurooppalaisen viitekehyksen mukaisesti kuvauksen 5.3 kohdassa määritellään taitotaso B1 seuraavasti: ”’Kynnys’ (itsenäinen kielenkäyttäjä). Henkilö – – pystyy puhumaan monenlaisista arkielämään ja työhön liittyvistä aiheista, – – täyttämään vakiomuotoisia lomakkeita, kirjoittamaan lyhyitä tekstejä arkielämään ja työhön liittyvistä aiheista – –. Henkilö myös ymmärtää puhuttua kieltä ja kirjoitettua tekstiä ja pystyy viestimään.”
(
7
)	Koulutuksesta annetun Liettuan tasavallan lain (Lietuvos Respublikos švietimo įstatymas) 72 §.
(
8
)	Huomautan, että tosiseikkojen tapahtuma-aikaan kielitaitovaatimusta sovellettiin erityisesti opettajiin myös muiden sellaisten kansallisten säännösten nojalla, joilla säännellään opetusammattia Liettuassa (ja joita on sittemmin muutettu siten, että kielitaitovaatimuksesta vapautettiin koulun kaltaisissa oppilaitoksissa, jotka tarjoavat ulkomaiden tai kansainvälisten järjestöjen opetusohjelmia, työskentelevät opettajat). Valituksenalainen määräys ei kuitenkaan perustunut näihin säännöksiin vaan pikemminkin suoraan päätökseen nro 1688.
(
9
)	Vieraiden valtioiden ja kansainvälisten järjestöjen tarjoamien koulutusohjelmien toteuttamiseen vaadittavan luvan myöntämistä, keskeyttämistä ja peruuttamista koskevan menettelyn kuvauksen hyväksymisestä 6.6.2012 annetun päätöksen nro 649 26 kohta.
(
10
)	Tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumista koskeva Liettuan hallituksen väite vaikuttaa koskevan ainoastaan ennakkoratkaisukysymysten merkityksellisyyttä siltä osin kuin niissä käsitellään koulun opettajia, kun otetaan huomioon, ettei sen väitteessä viitata lainkaan koulun hallintohenkilöstöön. Näin ollen se voidaan ymmärtää ainoastaan osittaista tutkimatta jättämistä koskevaksi vaatimukseksi.
(
11
)	Ks. mm. tuomio 20.10.2022, Centre public d’action sociale de Liège (Palauttamispäätöksen peruminen tai lykkääminen) (C‑825/21, EU:C:2022:810, 37 ja 38 kohta).
(
12
)	Ks. tuomio Cilevičs, 50 ja 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
13
)	Ks. erityisesti edellä alaviitteessä 4 mainitut tuomiot.
(
14
)	Tuomio 7.5.1998, Clean Car Autoservice (C‑350/96, EU:C:1998:205, 19–21 kohta).
(
15
)	Huomautan, että kyseessä olevaa kansallista toimenpidettä voitaisiin mahdollisesti myös tutkia pääoman vapaan liikkuvuuden, jolla kuitenkin vaikuttaa olevan samoin toissijainen merkitys sijoittautumisvapauteen nähden, näkökulmasta.
(
16
)	Ks. mm. tuomio 4.10.2024, Liettua ym. v. parlamentti ja neuvosto (Liikkuvuuspaketti) (C‑541/20–C‑555/20, EU:C:2024:818, 363 ja 364 kohta) ja tuomio Cilevičs, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
17
)	Käsiteltävässä asiassa vaikuttaa riidattomalta, että koululla on kiinteä ja pitkäaikainen suhde Liettuaan, sillä se on harjoittanut siellä toimintaansa pysyvästi ja jatkuvasti vuodesta 2004; tämä osatekijä on merkityksellinen sen erottamisen kannalta, että nyt tarkasteltava tilanne kuuluu sijoittautumisvapauden eikä palvelujen tarjoamisen vapauden soveltamisalaan.
(
18
)	Ks. tuomio Cilevičs, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
19
)	Ks. tuomio 27.6.2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, 48–50 kohta) ja tuomio 2.2.2023, Freikirche der Siebenten-Tags-Adventisten in Deutschland (C‑372/21, EU:C:2023:59, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
20
)	Tuomio 13.2.2014, Crono Service ym. (C‑419/12 ja C‑420/12, EU:C:2014:81, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
21
)	Tuomio 25.10.2017, Polbud – Wykonawstwo (C‑106/16, EU:C:2017:804, 32 kohta). Huomautan, että ennakkoratkaisupyynnössä esitetyt tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin unionin tuomioistuimen on tukeuduttava, viittaavat siihen, että koulu täyttää nämä edellytykset edellyttäen tietysti, ettei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen selvityksistä muuta johdu.
(
22
)	Tuomio 13.7.2023, Xella Magyarország (C‑106/22, EU:C:2023:568, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
23
)	Näin ollen kyseessä olevasta tilanteesta tekee ”kansallisen” koulun itsensä ”kansalaisuus” eikä sen perustajan Liettuan kansalaisuus, mistä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vaikuttaa olleen huolissaan.
(
24
)	Ks. tuomio 21.12.2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, 46 ja 47 kohta).
(
25
)	Ks. tuomio Cilevičs, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
26
)	Ibid., 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
27
)	Ibid., 67–70 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
28
)	Ibid., 65 kohta; ks. myös tuomio 5.12.2023, Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:951, 77 kohta) ja samassa asiassa esittämäni ratkaisuehdotus (C‑128/22, EU:C:2023:645, 91 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(
29
)	Ks. tuomio Cilevičs, 72 ja 73 kohta ja samassa asiassa esittämäni ratkaisuehdotus (C‑391/20, EU:C:2022:166, 91–93 kohta).
(
30
)	Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ainoat hallintohenkilöstön jäsenet, joita riidanalainen määräys koskee, ovat näissä kahdessa virassa toimivat henkilöt. Siltä osin kuin riidanalainen määräys voi koskea myös muita hallintohenkilöstön jäseniä, tämä tarkastelu olisi merkityksellinen myös heidän osaltaan, koska kielitaitovaatimusta sovellettaisiin heihin vain, jos heidän tehtäviinsä kuuluu säännöllistä viestimistä yleisön kanssa ja/tai vakiomuotoisten asiakirjojen täyttämistä.
(
31
)	Ks. tuomio Groener, 20 kohta.
(
32
)	Ks. tuomio Cilevičs, 75 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
33
)	Ks. tuomio 6.6.2000, Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296, 44 kohta) ja tuomio 5.2.2015, komissio v. Belgia (C‑317/14, EU:C:2015:63, 28 kohta).
(
34
)	Ks. tuomio Cilevičs, 83 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
35
)	Nyt tarkasteltava tilanne eroaa olennaisesti tuomiossa Groener tarkastellusta tilanteesta, joka koski julkisin varoin ylläpidettyä oppilaitosta, jossa opetusta annettiin valtion virallisella kielellä (virallisilla kielillä).
(
36
)	Tältä osin poikkeuksesta säädetään yksinomaan kansainvälistä suojelua saavien henkilöiden, jotka vapautetaan kielitaitovaatimuksesta kahden vuoden ajan heidän asemansa tunnustamisen jälkeen, tapauksessa. On kuitenkin myös huomautettava, että käytännössä valvontaviranomainen myönsi noin kahdeksan kuukauden lykkäyksen kielitaitovaatimuksen noudattamisen osoittamiseen.
(
37
)	Ks. edellä 43 kohta.
(
38
)	Tuomiossa Groener kyseessä olleessa kansallisessa lainsäädännössä säädettiin mahdollisuudesta tehdä juuri tällainen poikkeus, mikä otettiin huomioon, kun vaatimusta pidettiin oikeasuhteisena.
(
39
)	Tai ovatko he, tunnustamisdirektiivin 3 artiklan 3 kohdan mukaisesti, työskennelleet kolmen vuoden ajan jäsenvaltiossa, joka on tunnustanut heidän kolmannessa maassa hankitun ammattipätevyytensä.
(
40
)	Ks. tuomio Groener, 21 kohta, vaikka onkin pidettävä mielessä, että kyseinen asia koski opettajan vakituista virkaa julkisin varoin ylläpidetyssä oppilaitoksessa.
(
41
)	Ks. tuomio 22.6.2017, Bechtel (C‑20/16, EU:C:2017:488, 39 kohta).
(
42
)	Ammattipätevyyden tunnustamisesta annetun direktiivin 2005/36/EY ja hallinnollisesta yhteistyöstä sisämarkkinoiden tietojenvaihtojärjestelmässä annetun asetuksen (EU) N:o 1024/2012 (IMI-asetus) muuttamisesta 20.11.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2013, L 354, s. 132), jonka johdanto-osan 26 perustelukappaleessa todetaan muun muassa seuraavaa: ”Kielitaidon testaamisen olisi kuitenkin oltava kohtuullista ja tarpeellista näissä ammateissa, eikä sillä pitäisi pyrkiä sulkemaan toisista jäsenvaltioista tulevia ammattihenkilöitä työmarkkinoilta vastaanottavassa jäsenvaltiossa.”