Väliaikainen versio
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)
16 päivänä huhtikuuta 2026 (*)
Muutoksenhaku – Henkilöstö – Virkamiehet – Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavat henkilöstösäännöt – 24 artikla – Avustamispyyntö – 12 a artikla – Työpaikkakiusaamisen käsite – Passiivinen tai kollektiivinen kiusaaminen – Avustamispyynnön hylkääminen – Kumoamiskanne ja vahingonkorvauskanne
Asiassa C‑343/23 P,
jossa on kyse Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklaan perustuvasta valituksesta, joka on pantu vireille 31.5.2023,
Jean-Marc Colombani, kotipaikka Auderghem (Belgia), edustajanaan asianajaja N. de Montigny,
valittajana,
ja jossa muuna osapuolena on
Euroopan ulkosuhdehallinto (EUH), asiamiehinään A. Ireland ja R. Spáč, avustajinaan L. Lence de Frutos, abogada, ja de M. Troncoso Ferrer, avocat,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja K. Jürimäe, unionin tuomioistuimen presidentti K. Lenaerts, joka hoitaa toisen jaoston tuomarin tehtäviä, sekä tuomarit F. Schalin, M. Gavalec ja Z. Csehi (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: R. Norkus,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
kuultuaan julkisasiamiehen 10.4.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1        Jean-Marc Colombani vaatii valituksessaan kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 22.3.2023 antaman tuomion Colombani v. EUH (T‑113/22, EU:T:2023:154; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi hänen SEUT 270 artiklaan perustuvan kanteensa, jossa vaadittiin yhtäältä kumoamaan 15.6.2021 tehty päätös, jolla Euroopan ulkosuhdehallinto (EUH) hylkäsi osittain hänen avustamispyyntönsä, jonka hän teki 18.2.2021
Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen
(jäljempänä henkilöstösäännöt) 24 artiklan nojalla (jäljempänä avustamispyynnön osittaista hylkäämistä koskeva päätös), ja
kumoamaan asianosaisten välillä 9.2.2021 tehty sovinto (jäljempänä sovinto) ja väitetty implisiittinen päätös ylentää hänet takautuvasti
1.1.2018 alkaen palkkaluokkaan AD 14, sellaisena kuin hän sai siitä tiedon toukokuun 2021 palkkalaskelmassaan, ja toisaalta korvausta siitä aineellisesta ja aineettomasta vahingosta, jonka hän väittää aiheutuneen EUH:n käyttäytymisestä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
2        Henkilöstösääntöjen 12 a artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Virkamiehen on pidättäydyttävä kaikenlaisesta työpaikkakiusaamisesta ja sukupuolisesta häirinnästä.
2.      Toimielin ei saa aiheuttaa haittaa virkamiehelle, joka on joutunut työpaikkakiusaamisen tai sukupuolisen häirinnän uhriksi. Toimielin ei saa aiheuttaa haittaa virkamiehelle, joka on esittänyt näyttöä työpaikkakiusaamisesta tai sukupuolisesta häirinnästä, edellyttäen, että virkamies on toiminut rehellisesti.
3.      ’Työpaikkakiusaamisella’ tarkoitetaan kaikenlaista pysyvää, toistuvaa tai järjestelmällistä sopimatonta käytöstä, joka ilmenee tahallisissa puheissa, teoissa, eleissä ja kirjoituksissa [oikeammin: tahallisissa käyttäytymisissä, puheissa, teoissa, eleissä ja kirjoituksissa] ja joka loukkaa henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta.
– –”
3        Henkilöstösääntöjen 24 artiklan sanamuoto on seuraava:
”[Euroopan] unioni avustaa virkamiestä erityisesti oikeudellisissa toimenpiteissä sellaista henkilöä vastaan, joka uhkaa, loukkaa, solvaa tai herjaa virkamiestä tai hänen perheensä jäsentä tai hyökkää heitä vastaan tai vahingoittaa heidän omaisuuttaan virkamiehen aseman tai tehtävän vuoksi.
Ne korvaavat yhteisvastuullisesti tapauksissa aiheutuneet vahingot sillä edellytyksellä, että virkamies ei ole tahallisesti tai törkeästä tuottamuksesta aiheuttanut vahinkoja eikä voi saada korvausta vahingonaiheuttajalta.”
Asian tausta
4        Asian tausta on esitetty valituksenalaisen tuomion 2–20 kohdassa seuraavasti:
”2      [Valittaja] on EUH:n virkamies.
3      Hän aloitti työuransa Ranskan ulkoasiainhallinnossa. Hän aloitti 1.5.1990 Euroopan yhteisöjen komission palveluksessa. Syyskuussa 2010 hänet aloitti
EUH:ssa, jossa hän oli toimeenpanevan pääsihteerin A avustaja helmikuuhun 2015 saakka. [Valittaja] oli maaliskuun 2015 ja elokuun 2016 välisenä aikana ensin toimeenpanevan pääsihteerin B avustaja ja sitten neuvonantaja. [Valittaja] nimitettiin 1.6.2016 toimeenpanevan pääsihteerin C neuvonantajaksi. Hän on toiminut 1.1.2017 alkaen turvallisuus- ja puolustuspolitiikasta (YTPP) ja kriisinhallinnasta vastaavan apulaispääsihteerin, joka oli ensiksi D ja 1.5.2020 alkaen E, neuvonantajana.
4      [Valittajan] nimeä ei merkitty niiden virkamiesten luetteloon, joita ehdotettiin ylennettäväksi palkkaluokkaan AD 14 vuoden 2017 ylennyskierroksella, joten hän nosti unionin yleisessä tuomioistuimessa kanteen, jolla hän riitautti 9.11.2017 tehdyn EUH:n päätöksen olla ylentämättä häntä. Unionin yleinen tuomioistuin kumosi 10.10.2019 antamallaan tuomiolla Colombani v. EUH (T‑372/18,
– –,
EU:T:2019:734) kyseisen päätöksen sillä perusteella, että EUH:n vuoden 2017 ylennyskierroksella soveltamat yleiset täytäntöönpanosäännökset olivat sääntöjenvastaisia, koska ne eivät mahdollistaneet virkamiesten ansioiden objektiivista vertailua.
5      [Valittaja] nosti 6.8.2020 unionin yleisessä tuomioistuimessa kumoamiskanteen väitetystä
EUH:n päätöksestä olla panematta täytäntöön 10.10.2019 annettua tuomiota Colombani v. EUH (T‑372/18,
– –,
EU:T:2019:734) sekä päätöksistä hylätä hänen hakemuksensa Koreassa, Uzbekistanissa ja Pohjois-Makedoniassa sijaitsevien Euroopan unionin
edustustojen päälliköiden tehtäviin. Hän myös vaati kumoamaan EUH:n päätöksen olla antamatta hänelle pääsyä kyseisiin menettelyihin liittyviin asiakirjoihin ja erityisesti esivalintamenettelyssä valittujen
hakijoiden vertailutietoihin. Kyseinen asia poistettiin unionin yleisen tuomioistuimen rekisteristä 12.2.2021 annetulla määräyksellä Colombani v. EUH (T‑507/20, _– –, EU:T:2021:95) [sovinnon] seurauksena.
6      Sovintoehtojen mukaan EUH sitoutui ylentämään [valittajan] palkkaluokkaan AD 14 palkkatasolle 1 takautuvasti 1.1.2018 alkaen (sovinnon 1 kohta). EUH sitoutui lisäksi toimittamaan [valittajalle]
sovellettavia oikeussääntöjä kunnioittaen ja erityisesti tietosuojasääntöjen osalta EUH:n tietosuojavastaavan lausunnon mukaisesti niiden hakijoiden pätevyyttä ja työkokemusta koskevat seikat, joiden lautakunta katsoi parhaiten täyttävän esivalintakriteerit, jotka oli tämän jälkeen otettu huomioon vertailtaessa Pohjois-Makedoniassa, Algeriassa, Azerbaidzhanissa ja Norjassa sijaitsevien unionin edustustojen päälliköiden
tehtäviin sekä Pohjois-Afrikan ja Lähi-idän johtajan tehtävään
EUH:ssa esivalintamenettelyissä valittujen
hakijoiden pätevyyttä ja ansioita (sovinnon 2 kohta).
7      [Valittaja] teki 18.2.2021 henkilöstösääntöjen 24 artiklan mukaisen avustamispyynnön, joka koski entistä EUH:n toimeenpanevaa pääsihteeriä C, erästä EUH:n aiempaa apulaispääsihteeriä D, erästä EUH:n nykyistä apulaispääsihteeriä E ja budjetti- ja hallintoasioiden pääjohtajaa F [valittajan] kulloisenkin esimiehen asemassa.
8      [Valittaja] pyysi 22.2.2021 F:lle lähettämässään sähköpostiviestissä tätä vahvistamaan, että EUH ei vastustanut [kyseisen] avustamispyynnön liitteenä olevien asiakirjojen luovuttamista Belgian tuomioistuimille ja hallintoviranomaisille Brysselin työ- ja sosiaalioikeusasioissa toimivaltaiselle valvonta- ja syyttäjäviranomaiselle (Belgia) tehdyn kantelun yhteydessä. [Valittaja] esitti lisäksi kyseisessä sähköpostiviestissä haluavansa varmistaa, ettei EUH periaatteessa vastusta sitä, että hän esittäisi kyseisessä pyynnössä tiivistetysti esitetyt tosiseikat yhdelle tai useammalle Euroopan parlamentin jäsenelle. F kehotti vastauksessaan, jonka hän lähetti sähköpostitse 23.2.2021, [valittajaa] tekemään henkilöstösääntöjen 19 artiklan mukaisen pyynnön ja yksilöimään asiakirjat, vastaanottajat ja suunnitellun asiakirjojen toimittamisen tarkoituksen. [Valittajan] aikomuksesta pyytää tiettyjen parlamentin jäsenten puuttumista asiaan F totesi, että henkilöstösääntöjen 19 artiklassa säädetty menettely ei koske tällaista toimintaa. [Valittaja] pyysi 24.2.2021 F:lle osoittamassaan sähköpostiviestissä, että EUH ilmoittaisi hänelle, jos tiettyjä hänen avustamispyyntöönsä liitettyjä asiakirjoja ”ei voida antaa tiedoksi Brysselin työ- ja sosiaalioikeusasioissa toimivaltaiselle valvonta- ja syyttäjäviranomaiselle”.
9      [Valittaja] nosti 1.3.2021 unionin yleisessä tuomioistuimessa kumoamiskanteen päätöksistä hylätä hänen hakemuksensa yhtäältä Pohjois-Afrikan ja Lähi-idän johtajan tehtävään ja toisaalta Kanadassa sijaitsevan unionin edustuston päällikön tehtävään. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kyseisen kanteen 6.7.2022 antamallaan tuomiolla Colombani v. EUH (T‑129/21,
– –
EU:T:2022:424). [Valittaja teki kyseisestä unionin yleisen tuomioistuimen tuomiosta valituksen, jonka unionin tuomioistuin hylkäsi 16.11.2023 antamallaan tuomiolla Colombani v. EUH (C‑595/22 P, EU:C:2023:884)].
10      Henkilöstöosaston johtaja G toimitti [valittajalle] 28.4.2021 lähettämällään sähköpostiviestillä tämän avustamispyyntöä koskevan alustavan arvioinnin, jossa todettiin, että nimittävä viranomainen aikoi aloittaa hallinnollisen tutkimuksen C:n ja E:n osalta. Sitä vastoin D:n ja F:n toimista johtuvaa työpaikkakiusaamista koskevista väitteistä [kyseisessä] alustavassa arvioinnissa todettiin, että niistä ei ollut esitetty alustavaa näyttöä.
11      [Valittaja] toimitti 7.5.2021 lähettämällään sähköpostiviestillä henkilöstöosaston johtajalle huomautuksensa [kyseisestä] alustavasta arvioinnista.
12      [Valittajan] toukokuun 2021 palkkalaskelmassa mainittiin ensimmäisen kerran, että hänet oli luokiteltu palkkaluokkaan AD 14 palkkatasolle 2. Lisäksi kyseisessä laskemassa [valittajan] palkka oikaistiin taannehtivasti tammikuusta 2018 alkaen palkkaluokkaan AD 14.
13      Nimittävä viranomainen hylkäsi henkilöstöjohtajan allekirjoittamalla avustamispyynnön osittaista hylkäämistä koskevalla päätöksellä avustamispyynnön siltä osin kuin se koski [valittajan] väitteitä, jotka liittyivät työpaikkakiusaamiseen, jonka uhriksi hän katsoi joutuneensa D:n ja F:n toimien vuoksi, sillä perusteella, että niistä ei ollut esitetyt alustavaa näyttöä.
14      [Valittaja] teki 1.8.2021 yhtäältä valituksen, joka kirjattiin numerolla R/412/21 ja joka koski väitettyä implisiittistä hänen avustamispyyntönsä osittaista hylkäämistä koskevaa päätöstä, sellaisena kuin se kävi ilmi hänelle 28.4.2021 tiedoksi annetusta alustavasta arvioinnista, ja toisaalta valituksen, joka kirjattiin numerolla R/413/21 ja joka koski väitettyä implisiittistä hänen ylentämistään takautuvasti 1.1.2018 alkaen palkkaluokkaan AD 14 koskevaa päätöstä, sellaisena kuin hän sai siitä tiedon toukokuun 2021 palkkalaskelmassaan.
15      [Valittaja] sai 25.8.2021 tiedon avustamispyynnön osittaista hylkäämistä koskevasta päätöksestä.
16      [Valittaja] teki 13.9.2021 [kyseistä päätöstä] koskevan valituksen, joka rekisteröitiin numerolla R/460/21.
17      EUH antoi 25.11.2021 päivätyllä ja [– –] F:n allekirjoittamalla muistiolla [valittajalle] virallisesti tiedoksi nimittävän viranomaisen päätöksen ylentää hänet takautuvasti 1.1.2018 alkaen palkkaluokkaan AD 14 palkkatasolle 1 SEUT 266 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla ja
12.2.2021 annetun määräyksen Colombani v. EUH (T‑507/20, – –, EU:T:2021:95) täytäntöönpanon osana ja sovinnon mukaisesti, ja ilmoitti, että kyseinen ylentämispäätös oli pantu täytäntöön, se oli kirjattu komission henkilöstöhallinnon tietojärjestelmän – – [valittajaa] koskevaan asiakirja-aineistoon 30.3.2021 ja automaattinen eteneminen ylemmälle palkkatasolle tapahtui 1.1.2020.
18      EUH:n toimeenpaneva pääsihteeri L hylkäsi nimittävänä viranomaisena 26.11.2021 tekemällään päätöksellä valitukset R/412/21 ja R/460/21.
19      [Valittaja] teki 29.11.2021 valituksen, joka kirjattiin numerolla R/618/21 ja joka koski sitä, että EUH ei ollut täyttänyt sovintoa erityisesti sen
2 kohdan osalta.
20      Nimittävä viranomainen hylkäsi valituksen R/413/21 30.11.2021 tekemällään päätöksellä.”
Kanne unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
5        Valittaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 3.3.2022 jättämällään kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin yhtäältä kumoamaan avustamispyynnön osittaista hylkäämistä koskeva päätös, sovinto ja väitetty implisiittinen hänen ylentämistään takautuvasti 1.1.2018 alkaen palkkaluokkaan AD 14 koskeva päätös,
sellaisena kuin hän sai siitä tiedon toukokuun 2021 palkkalaskelmassaan, ja toisaalta korvausta aineellisesta ja aineettomasta vahingosta, joka hänelle väitetysti aiheutui EUH:n käyttäytymisestä.
6        Valittaja vetosi viiteen kanneperusteeseen avustamispyynnön osittaista hylkäämistä koskevan päätöksen kumoamista koskevien vaatimustensa tueksi. Viides kanneperuste ei ole merkityksellinen nyt käsiteltävän valituksen yhteydessä, koska valittaja ei ole kyseenalaistanut valituksessaan unionin yleisen tuomioistuimen sitä koskevaa tarkastelua. Ensimmäinen, kanneperuste koskee virkavirhettä, huolenpitovelvollisuuden laiminlyöntiä ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) ja henkilöstösääntöjen rikkomista, toinen kanneperuste koskee alustavaa näyttöä valittajaan väitetysti kohdistuneen työpaikkakiusaamisen todenperäisyydestä, kolmas kanneperuste koskee harkintavallan väärinkäyttöä ja perusoikeuskirjan 47 artiklan rikkomista ja neljäs kanneperuste koskee harkintavallan väärinkäyttöä ja SEUT 227 artiklan ja perusoikeuskirjan 44 artiklan rikkomista.
7        Valituksenalaisen tuomion 54 ja 65 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi toisen kanneperusteen ensimmäisen ja toisen osan, jotka koskivat sitä, että D:n ja F:n syyksi luettavia tekoja oli arvioitu virheellisesti, ja totesi, että tällaisia virheitä ei ollut tehty. Se totesi tältä osin, että nimittävä viranomainen saattoi perustellusti katsoa, että valittaja ei ollut esittänyt alustavaa näyttöä siitä, että kyseiset kaksi henkilöä olisivat kohdistaneet häneen työpaikkakiusaamista.
8        Valituksenalaisen tuomion 70 ja 72 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan, joka liittyi siihen, että valittajaa koskevia väliaikaisia suojatoimenpiteitä oli virheellisesti jätetty toteuttamatta, ja totesi, että EUH:lla ei ollut velvollisuutta aloittaa D:tä ja F:ä koskevaa hallinnollista tutkimusta eikä toteuttaa lisäksi väliaikaisia suojatoimenpiteitä epävirallisten suojatoimenpiteiden tai taloudellisen avun muodossa.
9        Valituksenalaisen tuomion 75 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tehottomana ensimmäisen kanneperusteen toisen osan, joka koski valittajaan kohdistettujen uhkausten lainvastaisuutta. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että vaikka väitetyt uhkaukset, jotka koskivat tietojen ilmaisemista Belgian oikeusviranomaisille ja parlamentin jäsenille, olisi näytetty toteen, niillä ei olisi ollut vaikutusta avustamispyynnön osittaista hylkäämistä koskevaan päätökseen siltä osin kuin se koski D:tä ja F:ää.
10      Valituksenalaisen tuomion 89, 92 ja 93 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi ensimmäisen kanneperusteen kolmannen osan, joka koski sitä, että avustamispyynnön osittaista hylkäämistä koskevan päätöksen tekijä ei ollut puolueeton ja että tällä oli eturistiriita. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi tältä osin, että vaikka kyseisen päätöksen tekijän objektiivisen puolueettomuuden suhteen saattoi olla epäilyksiä, kyseinen sääntöjenvastaisuus oli voitu korjata sillä, että EUH:n toimeenpaneva pääsihteeri tarkasteli kyseistä päätöstä uudelleen. Se totesi lisäksi, että vaikka saman päätöksen olisi allekirjoittanut henkilö, joka ei ollut hierarkkisessa suhteessa F:ään, olisi ollut poissuljettua, että avustamispyynnön käsittely olisi johtanut muunlaiseen lopputulokseen kuin sen hylkäämiseen siltä osin kuin se koski F:ää.
11      Lopuksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 107 kohdassa kolmannen ja neljännen kanneperusteen, jotka koskivat harkintavallan väärinkäyttöä, tehottomina ja joka tapauksessa perusteettomina.
12      Koska kaikki valittajan avustamispyynnön osittaista hylkäämistä koskevan päätöksen kumoamisvaatimuksen tueksi esittämät kanneperusteet hylättiin, unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kyseisen vaatimuksen ja korvausvaatimuksen.
Valitusasian asianosaisten vaatimukset
13      Valittaja vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hyväksyy valituksen ja kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        ratkaisee asian ja kumoaa avustamispyynnön osittaista hylkäämistä koskevan päätöksen
–        velvoittaa EUH:n maksamaan symbolisen yhden euron suuruisen korvauksen hänelle aiheutuneesta aineettomasta vahingosta ja
–        velvoittaa EUH:n korvaamaan valittajalle tästä menettelystä ja ensimmäisessä oikeusasteessa käydystä menettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
14      EUH vaatii, että unionin tuomioistuin
–        jättää valituksen tutkimatta tai ainakin hylkää sen perusteettomana
–        pysyttää valituksenalaisen tuomion kaikilta osin ja
–        velvoittaa valittajan vastaamaan tästä menettelystä ja ensimmäisessä oikeusasteessa käydystä menettelystä aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.
15      Valittajan valitus koskee sekä ratkaisua, jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi hänen kumoamisvaatimuksensa, että ratkaisua, jolla se hylkäsi hänen korvausvaatimuksensa.
Valitus
16      Valittaja vetoaa valituksensa tueksi neljään valitusperusteeseen, joista ensimmäinen koskee hänen avustamispyyntönsä kohteen tarkastelussa tehtyä oikeudellista virhettä ja kiusaamisen käsitteen virheellistä soveltamista, toinen oikeudellista virhettä D:n ja F:n syyksi luettavien tekojen arvioinnissa, kolmas henkilöstösääntöjen 24 artiklan rikkomista ja neljäs sitä, ettei esitetyn pyynnön hylkäämistä koskevaa päätöstä otettu huomioon ja henkilöstösääntöjen 17 ja 19 artiklan arvioinnissa tehtyä oikeudellista virhettä.
17      EUH vaatii ensisijaisesti, että valitus on jätettävä kokonaisuudessaan tutkimatta, ja väittää, että valittaja pyytää unionin tuomioistuinta arvioimaan tosiseikkoja uudelleen ilman, että hän aidosti moittisi oikeudellisesti valituksenalaista tuomiota.
18      Kutakin erityistä tutkimatta jättämisen perustetta, johon on näin vedottu, on kuitenkin tarkasteltava sen valitusperusteen ja niiden väitteiden, joihin se liittyy, arvioinnin yhteydessä.
Ensimmäinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
19      Valittaja väittää ensimmäisessä valitusperusteessaan pääasiallisesti, että unionin yleisen tuomioistuimen päättely toisen kanneperusteen, joka koski alustavaa näyttöä valittajaan väitetysti kohdistuneen työpaikkakiusaamisen todenperäisyydestä, tarkastelun yhteydessä perustuu virheelliseen lähtökohtaan ja siinä on näin ollen oikeudellinen virhe.
20      Valittajan mukaan arvioidessaan sitä, oliko D:n ja F:n syyksi luettavan työpaikkakiusaamisen todenperäisyydestä alustavaa näyttöä, unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon valituksenalaisen tuomion 31, 34, 38 ja 39 kohdassa sitä, että myös kollektiivinen ja passiivinen käytös voivat merkitä tällaista kiusaamista, ja näin ollen kavensi henkilöstösääntöjen 24 artiklan ulottuvuuden työpaikkakiusaamiseen sensu stricto. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti kyseisen tuomion 47, 53, 59, 60 ja 61 kohdassa, että kyseinen kiusaaminen saattoa olla vain väitetyn kiusaajan yksilöllistä, henkilökohtaista ja aktiivista käyttäytymistä.
21      Tältä osin valittaja lisää, että unionin yleinen tuomioistuin totesi, että EUH hylkäsi hänen avustamispyyntönsä sillä perusteella, ettei ole tapahtunut D:n ja F:n syyksi luettavaa kiusaamista. Valittaja korostaa kuitenkin, että kyseinen avustamispyyntö koski myös
C:n ilmaiseman ilmeisen lainvastaisen syrjimistahtotilan hyväksyneen F:n passiivisuutta. Kyseinen F:n passiivisuus on kuitenkin de facto myötävaikuttanut väitetyn kiusaamisen jatkumiseen ja pahenemiseen. Valittaja väittää pääsiallisesti, että osallistujien monilukuisuuden ja sen, että heidän ja kyseisen kiusaamisen aloittaneen C:n välillä oli alisteisuussuhde, vuoksi kyseinen kiusaaminen oli nimittäin kollektiivista.
22      Näin ollen valittaja tukeutuu 30.3.2022 annetun tuomion KF v. EIP (T‑299/20, EU:T:2022:171) 126 ja 127 kohtaan ja moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se ottanut huomioon sitä, että ”useat samaan toimielimeen kuuluvat henkilöt, jotka toimivat koordinoidusti tai ainakin yhdenmukaisesti” voivat syyllistyä kiusaamiseen. Valittajan mukaan tällainen kiusaamisen käsitteen tulkinta edellyttää, että EUH:n olisi ollut ”arvioitava kokonaisvaltaisesti” asianomaisten henkilöiden ”eri käyttäytymisiä”, joiden valittaja ”väitti olevan omiaan näyttämään toteen työpaikkakiusaamisen”, sillä ilman sitä oli vaara kantelun kohteen muuttamisesta. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei näin ollen voinut myöskään tyytyä arvioimaan käyttäytymisiä yksittäin ottamatta huomioon asiayhteyttä.
23      Lisäksi valittaja viittasi useisiin D:n ja F:n passiivisiin käyttäytymisiin ja moitti unionin yleistä tuomioistuinta pääasiallisesti siitä, että se oli tulkinnut virheellisesti kiusaamisen käsitettä rajoittamalla sen aktiiviseen käyttäytymiseen ja että se oli vaatinut valittajaa osoittamaan aktiivisesti käyttäytymisen, joka oli kuitenkin passiivista. Valittaja väittää, että päinvastoin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 47 ja 60 kohdassa, hänen ei ole näytettävä toteen esimiestensä aktiivista, välitöntä, tosiasiallista ja yksilöllistä käyttäytymistä hänen sivuttamisessaan.
24      EUH väittää, että ensimmäinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin valittaja ei esitä oikeudellista argumentaatiota tukemaan väitettään, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin kavensi henkilöstösääntöjen 24 artiklan ulottuvuutta, ja että se on joka tapauksessa perusteeton.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
25      Ensiksi valittajan ensimmäisen valitusperusteensa tueksi esittämän argumentaation tutkittavaksi ottamisesta on todettava, että valittaja pyytää kyseisellä argumentaatiolla unionin tuomioistuinta lausumaan erityisesti työpaikkakiusaamisen käsitteestä, joka on oikeuskysymys. Tästä seuraa, että ensimmäinen valitusperuste on otettava tutkittavaksi.
26      Toiseksi on todettava, että unionin yleisen tuomioistuimen oli lausuttava henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa tarkoitetusta kiusaamisen käsitteestä henkilöstösääntöjen 24 artiklan mukaisen avustamispyynnön osittaista hylkäämistä koskevan päätöksen tapauksessa.
27      Tässä yhteydessä on korostettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että hallinnon on aloitettava hallinnollinen tutkimus tosiseikkojen selvittämiseksi ja jotta se voi tarvittaessa sen jälkeen toteuttaa soveltuvat avustamistoimenpiteet, jos avustamispyynnössä esitetyistä väitteistä on riittävää alustavaa näyttöä (ks. vastaavasti tuomio 7.12.2023, HV ja HW v. ECDC, C‑615/22 P, EU:C:2023:961, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
28      Tästä seuraa, että kun avustamispyynnössä olevat väitteet koskevat työpaikkakiusaamista, pyynnön esittäjän on toimitettava sitä koskeva alustava
näyttö ottaen huomioon henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa olevan työpaikkakiusaamisen käsitteen määritelmän.
29      Tältä osin on muistutettava, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettu käsite määritellään sopimattomaksi käytökseksi, joka yhtäältä ilmenee pysyvissä, toistuvissa tai järjestelmällisissä käyttäytymisissä, puheissa, teoissa, eleissä ja kirjoituksissa, mikä merkitsee sitä, että työpaikkakiusaamisen on katsottava olevan prosessi, jonka on kestettävä tietty aika ja joka edellyttää toistuvia tai jatkuvia toimia, jotka ovat tahallisia eivätkä tahattomia. Toisaalta kuuluakseen kyseisen käsitteen soveltamisalaan kyseisistä käyttäytymisistä, puheista, teoista, eleistä tai kirjoituksista on seurattava, että henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta loukataan (tuomio 12.11.2020, Pethke v. EUIPO, C‑382/19 P, EU:C:2020:917, 96 kohta ja tuomio 2.6.2022, EM v. parlamentti, C‑299/21 P, EU:C:2022:429, 102 kohta).
30      Henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan sanamuodosta käy siten ilmi – kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 20 kohdassa –, että työpaikkakiusaamisen käsite määritellään laajasti ja yleisesti. Näin ollen se voi kattaa kaikenlaisen käyttäytymisen tai kaikenlaiset teot, jotka täyttävät kaksi edeltävässä kohdassa mainittua edellytystä.
31      Näin ollen yhtäältä ei voida sulkea pois, että useat henkilöt voivat kollektiivisesti harjoittaa kyseisessä säännöksessä tarkoitettua työpaikkakiusaamista tilanteessa, jossa heidän toimensa kuuluvat yhteen ja samaan kiusaavaan käyttäytymiseen ja kukin heistä myötävaikuttaa siihen yksilöllisellä ja henkilökohtaisella käyttäytymisellään. Henkilön, joka arvioi olevansa kollektiivisen työpaikkakiusaamisen uhri, on kuitenkin esitettävä alusta näyttö – kuten edellä 27 ja 28 kohdasta käy ilmi – paitsi kunkin väitetyn kiusaajan yksilöllisestä ja henkilökohtaisesta käyttäytymisestä myös siitä, että näiden välillä on ollut tiettyä yhteistoimintaa. Jos väitettyjen kiusaajien välillä ei ole ollut koordinoitua käyttäytymistä, se, että henkilö ei ole toiminut estääkseen sellaista muiden henkilöiden sopimattomia toimia, joista hän on tietoinen, ei lähtökohtaisesti merkitse hänen harjoittamaansa työpaikkakiusaamista.
32      Toisaalta on katsottava, että henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa tarkoitettu käyttäytymisen käsite on omiaan kattamaan paitsi aktiivisen käyttäytymisen myös passiivisen käyttäytymisen kuten sen, että virkamies tai toimihenkilöä vähätellään tai että hänet jätetään ulkopuolelle työpaikalla ja työyhteisössä, tai jopa toimimatta jättämisen. Tältä osin – kuten julkisasiamies on pääasiallisesti todennut ratkaisuehdotuksensa 31 kohdassa – passiivisen työpaikkakiusaamisen on kuitenkin oltava sopimatonta käytöstä ja sellaisena siihen on liityttävä kiusaajan toimintaa edellyttävä osatekijä kuten kieltäytyminen jonkun kanssa kommunikoimisesta, tämän henkilön huomiotta jättäminen tai eristäminen. Passiivinen käyttäytyminen voi siis olla työpaikkakiusaamista sillä edellytyksellä, että se ilmentää yksilöllistä käyttäytymistä, joka on tahallista eikä tahatonta, joka kestää tietyn ajan ja jolla loukataan henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta.
33      Nyt käsiteltävässä asiassa valittaja arvioi, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen rajatessaan kiusaamisen käsitteen ainoastaan sellaiseen käyttäytymiseen, joka on yhtäältä yksilöllistä ja henkilökohtaista ja toisaalta aktiivista.
34      Kyseinen argumentaatio ei voi menestyä.
35      On nimittäin todettava, että valituksenalaisen tuomion 47, 53 ja 59–61 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin katsoi pääasiallisesti, että valittajan oli esitettävä avustamispyyntönsä tueksi alustava näyttö, joka osoitti kyseisessä pyynnössä tarkoitetun henkilön yksilöllisen ja henkilökohtaisen käyttäytymisen. Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 46 ja 47 kohdassa, näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin ei sulkenut pois passiivisen ja/tai kollektiivisen kiusaamisen mahdollisuutta sellaisenaan. Se vain katsoi, että nyt käsiteltävässä tapauksessa ei ollut alustavaa näyttöä tällaisesta kiusaamisesta, koska siitä, että D ja F olisivat osallistuneet yksilöllisesti ja henkilökohtaisesti kyseiseen käyttäytymiseen, ei ollut minkäänlaista näyttöä.
36      Tästä seuraa, että toisin kuin valittaja väittää, unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä tulkitessaan ja soveltaessaan kiusaamisen käsitettä eikä näin ollen tarkastellessaan valittajan henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla tekemän avustamispyynnön kohdetta.
37      Lisäksi valittajan todistustaakkaa koskevat argumentit eivät myöskään voi menestyä. Edellä 27 ja 28 kohdasta käy nimittäin ilmi, että avustamispyynnön esittäjän on toimitettava alustava näyttö. Nyt käsiteltävässä tapauksessa unionin yleinen tuomioistuin esitti valituksenalaisen tuomion 46–53 kohdassa, että valittajan esittämät seikat eivät olleet omiaan kyseenalaistamaan hallinnon arviointien uskottavuutta eikä valittaja ollut esittänyt alustavaa näyttöä osoittaakseen, että häntä oli kiusattu. Näin ollen unionin yleistä tuomioistuinta ei voida moittia siitä, että se olisi kääntänyt todistustaakan tai asettanut valittajalle suhteettoman todistustaakan.
38      Erityisesti on todettava, että erityisesti valituksenalaisen tuomion 45 kohdasta käy ilmi, että unionin yleinen tuomioistuin vaati valittajaa esittämään vähintäänkin alustavaa näyttöä eikä se vaatinut häntä esittämään negatiivista näyttöä. Alustavan näytön puuttuessa valittaja ei voinut pätevästi tukeutua yksinomaan hallinnon toimimatta jättämiseen ja vaatia siten todistustaakan kääntämistä.
39      Ensimmäinen valitusperuste on siten hylättävä perusteettomana.
Toinen valitusperuste
40      Toinen valitusperuste jakautuu kahteen osaan.
Toisen valitusperusteen ensimmäinen osa
–       Asianosaisten lausumat
41      Valittaja moittii toisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että se hylkäsi hänen toisen kanneperusteensa ensimmäisen osan, joka koski D:n syyksi luettavien tekojen virheellistä arviointia yhtäältä sillä perusteella, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi työpaikkakiusaamisen käsitettä liian suppeasti, kuten ensimmäisestä valitusperusteesta ilmenee, ja toisaalta sillä perusteella, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä kyseisten tosiseikkojen arvioinnissa.
42      Valittaja esittää jälkimmäiseen väitteen osalta, että unionin yleinen tuomioistuin otti vääristyneellä tavalla huomioon valituksenalaisen tuomion 47 kohdassa mainitun I:n todistajanlausunnon, jonka mukaan D oli vuonna 2017 pidetyssä keskustelussa esittänyt ”muutamia myönteisiä kommentteja [valittajan] työn laadusta” ja todennut, että valittajaa ”kohdeltiin tavanomaisesti”, mutta että hänen olisi vaikea ”saada tehtävää niin kauan hän jatkaisi [sen] vaatimista”, sisällön. Valittaja väittää tältä osin, että se-objektin lisääminen vaatia-verbin yhteyteen muutti I:n todistajanlausunnon merkitystä. Valittajan mukaan I nimittäin antoi todistuksen kostotoimenpiteistä, joita ylempi johto toteutti ja hyväksyi C:n aloittaman sellaisen politiikan seurauksena, johon sisältyi valittajan syrjiminen
EUH:ta vastaan toimimisen seurauksena.
43      Toiseksi valittaja moitti unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se ei ottanut huomioon valittajan ja C:n välistä läheistä ammatillista suhdetta arvioidessaan argumenttia, joka liittyi D:n valittajalle tekemään ehdotukseen, joka koski Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestöstä (Etyj) vastaavan unionin Wienissä (Itävalta) sijaitsevan edustuston apulaispäällikön tehtävää. Valittaja väittää tältä osin, että nyt käsiteltävän tapauksen olosuhteissa jokainen objektiivinen henkilö olisi pitänyt kyseistä ehdotusta erityisen loukkaavana. Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin virheellisesti vaati näyttöä siitä, että valittaja oli välittömässä ja läheisessä hierarkkisessa suhteessa C:hen, jotta voitiin osoittaa C:n käyttäytyneen sopimattomasti valittajaa kohtaan. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin otti virheellisesti huomioon todistusaineiston katsoessaan, että D oli kertonut valittajalle, ettei hän tiennyt tämän ”hallinnollisista vaikeuksista”.
44      Kolmanneksi valittaja korostaa valituksenalaisen tuomion 49 kohdassa olevien tosiseikkoja koskevien toteamusten väitettyä ristiriitaisuutta. Valittajan mukaan on näin ollen niin, että vaikka unionin yleinen tuomioistuin totesi, että valittaja kieltäytyi D:n hänelle tekemästä työtarjouksesta, unionin yleinen tuomioistuin ei myöntänyt, että D olisi voinut vaikuttaa tällaista tehtävää koskevaan rekrytointimenettelyyn.
45      Neljänneksi valittaja korostaa arviointikertomuksen alkuperäiseen versioon sisältyvistä syyttelevistä toteamuksista, joita unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli valituksenalaisen tuomion 50 ja 51 kohdassa, että halventavan seikan poistaminen ei merkitse sitä, ettei sitä olisi olemassa. Tältä osin valittaja korostaa kyseisten toteamusten ja kyseiseen alkuperäiseen versioon sisältyvien myönteisten seikkojen välistä ristiriitaa.
46      EUH väittää, että toisen valitusperusteen ensimmäisen osan tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat siltä osin kuin valittaja tyytyy toistamaan unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämänsä argumentaation ilman, että hän moittisi unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa tekemää päättelyä,
ja riitauttaa tavan, jolla unionin yleinen tuomioistuin arvioi sille esitettyjä todisteita; tämä ei kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan muutoksenhakuvaiheessa. Kyseinen ensimmäinen osa on joka tapauksessa perusteeton.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
47      Ensiksi siltä osin kuin valituksenalaisen tuomion 47 kohdassa mainitun I:n todistajanlausunnon sisältö on väitetysti otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on todettava, että vaikka näytön vääristyneellä tavalla huomioon ottaminen voi merkitä sitä, että asiakirjaa tulkitaan tavalla, joka on ristiriidassa sen sisällön kanssa, tällaisen vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen osoittamiseksi ei riitä, että osoitetaan, että kyseistä asiakirjaa voitiin tulkita eri tavalla kuin unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt. Tätä varten on tarpeen osoittaa, että unionin yleinen tuomioistuin on ylittänyt selvästi mainitun asiakirjan kohtuullisen arvioinnin rajat erityisesti tulkitsemalla sitä sen sanamuodon vastaisesti (tuomio 25.2.2021, Dalli v. komissio, C‑615/19 P, EU:C:2021:133, 139 kohta; tuomio 23.3.2023, PV v. komissio, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, 134 kohta ja tuomio 12.12.2024, DD v. FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, 48 kohta).
48      Nyt käsiteltävässä asiassa tyytyessään väittämään, että unionin yleinen tuomioistuin muutti I:n todistajanlausunnon merkitystä liittäessään se-objektin vaatia-verbin yhteyteen, valittaja ei osoita, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ylittänyt selvästi kyseisen todistajanlausunnon kohtuullisen arvioinnin rajat.
49      Näin ollen argumentti, joka koskee sitä, että kyseisen todistajanlausunnon sisältö on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on hylättävä perusteettomana.
50      Toiseksi siitä, että unionin yleinen tuomioistuin väitetysti otti vääristyneellä tavalla huomioon Etyjistä vastaavan Wienissä sijaitsevan unionin edustuston apulaispäällikön tehtävää koskevan ehdotuksen, on todettava, että valittaja ei esitä ainoatakaan argumenttia, jonka perusteella voitaisiin todeta, että unionin yleinen tuomioistuin on ylittänyt selvästi asiakirja-aineistosta ilmenevien todisteiden kohtuullisen arvioinnin rajat. Valittaja tyytyy nimittäin esittämään toisen mahdollisen tulkinnan unionin yleiselle tuomioistuimelle esitetyistä tosiseikoista ja todisteista. Näin ollen valittaja pyrkii siihen vetoamalla, että todisteet on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tosiasiassa siihen, että ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyt tosiseikat ja todisteet arvioitaisiin uudelleen.
51      SEUT 256 artiklasta ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta kuitenkin ilmenee, että muutosta voidaan hakea vain oikeuskysymysten osalta. Näin ollen ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen määrittämään merkityksellisen tosiseikaston ja arvioimaan sitä sekä sille esitettyä todistusaineistoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että tosiseikasto ja
todistusaineisto on otettu huomion vääristyneellä tavalla, niiden arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen muutoksenhaun yhteydessä harjoittaman valvonnan piiriin (tuomio 21.9.2023, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products ym. v. komissio, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 157 kohta ja tuomio 18.12.2025, Hamoudi v. Frontex, C‑136/24 P, EU:C:2025:977, 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
52      Näin ollen edellä 50 kohdassa mainittu argumentaatio on jätettävä tutkimatta.
53      Kolmanneksi argumenteista, jotka koskevat valituksenalaisen tuomion 49 kohdassa olevien tosiseikkoja koskevien toteamusten väitettyä ristiriitaisuutta ja arviointikertomuksen alkuperäiseen versioon sisältyneitä syytteleviä toteamuksia, joita unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli kyseisen tuomion 50 ja 51 kohdassa, on todettava, että valittaja pyrkii kyseisillä argumenteilla tosiasiassa ristiriitaisuutta koskevien
väittämien varjolla riitauttamaan unionin yleisen tuomioistuimen sille esitetyistä todisteista tekemät arvioinnit ja tosiseikkoja koskevat toteamukset. Argumentaatiossaan valittaja ei väitä eikä varsinkaan osoita, että kyseiset todisteet olisi otettu huomioon vääristyneellä tavalla.
54      Näin ollen edellä 51 kohdassa mieleen palautetun oikeuskäytännön mukaisesti kyseinen argumentaatio on jätettävä tutkimatta.
55      Näin ollen toisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä kokonaisuudessaan.
Toisen valitusperusteen toinen osa
–       Asianosaisten lausumat
56      Valittaja moittii toisen valitusperusteensa toisessa osassa unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että se hylkäsi hänen toisen kanneperusteensa toisen osan, joka koski F:n syyksi luettavien tekojen virheellistä arviointia, yhtäältä sillä perusteella, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi työpaikkakiusaamisen käsitettä liian suppeasti, kuten ensimmäisestä valitusperusteesta ilmenee, ja toisaalta sillä perusteella, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä kyseisten tekojen arvioinnissa.
57      Ensiksi valittaja moittii valituksenalaisen tuomion 57 kohdassa olevaa arviointia ja väittää, että asiakirja-aineistoon sisältyvistä seikoista ilmenee EUH:n menettelytapa, johon kuului negatiivisen ja virheellisen version esittäminen valittajasta ja hänen hallinnollisesta taustastaan sekä uskottavuuden vieminen jokaiselta hänen toimeltaan. Hänen mukaansa unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt katsoa, että kyseiset asiakirja-aineistoon sisältyvät seikat olivat riittäviä perustelemaan hallinnollisen tutkimuksen aloittamisen.
58      Toiseksi valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se ottanut valituksenalaisen tuomion 62 kohdassa huomioon hallinnosta ja erityisesti resursseista sekä palvelukseenotto- ja valintamenettelyistä vastaavan F:n roolia ja tehtäviä.
59      Kolmanneksi valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin otti valituksenalaisen tuomion 63 kohdassa vääristyneellä tavalla huomioon hänen kannekirjelmänsä sisällön sen argumentin osalta, jossa korostettiin F:n väitettyä yritystä pakottaa hänet lopettamaan työnsä ja siirtymään toiseen työhön.
60      Neljänneksi valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että se tutki valituksenalaisen tuomion 64 kohdassa valittajan edustajalle 23.3.2020 osoitetun muistion erikseen eikä asian yleisessä asiayhteydessä.
61      EUH arvioi, että toisen valitusperusteen toisen osan tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat selvästi ja että se on joka tapauksessa ilmeisen perusteeton.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
62      Toisen valitusperusteen toisesta osasta on todettava, että valittaja pyrkii sillä todellisuudessa siihen, että tosiseikat arvioidaan uudelleen ilman, että hän osoittaisi tai edes väittäisi, että ne on otettu huomioon vääristyneellä tavalla; edellä 51 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan tämä ei kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan muutoksenhaun yhteydessä.
63      Näin ollen toisen valitusperusteen toinen osa on jätettävä tutkimatta ja toinen valitusperuste on siten hylättävä kokonaisuudessaan.
Kolmas valitusperuste
64      Kolmas valitusperuste jakautuu kolmeen osaan.
Kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa
–       Asianosaisten lausumat
65      Valittaja moittii kolmannen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se hylkäsi hänen ensimmäisen kanneperusteensa ensimmäisen osan, joka koski sitä, että häntä koskevia väliaikaisia suojatoimenpiteitä jätettiin virheellisesti toteuttamatta. Valittaja väittää siten pääasiallisesti, että unionin yleinen tuomioistuin yhtäältä teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että EUH ei ollut laiminlyönyt häntä koskevaa huolenpitovelvollisuuttaan, ja toisaalta loukkasi syyttömyysolettamaa koskevan oikeuskäytännön yhtenäisyyttä. Valittaja esittää tältä osin argumentin, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin rajasi
valituksenalaisen tuomion 37 ja 69–72 kohdassa hänen kantelunsa, joka ei koskenut ainoastaan D:tä ja F:ää, ulottuvuutta.
66      Valittaja väittää erityisesti, että katsoessaan, että EUH toimi perustellusti, kun se ei toteuttanut vähäisintäkään valittajaa koskevaa väliaikaista toimenpidettä, unionin yleinen tuomioistuin otti ennakolta kantaa asianomaisia henkilöitä koskevan tutkimuksen tuloksiin ja seurauksiin. Valittaja esittää, että näkemys, jonka mukaan väliaikaisen toimenpiteen toteuttaminen olisi loukannut kyseisten henkilöiden syyttömyysolettamaa, tekee tyhjäksi sen säännön tavoitteen, jonka tarkoituksena on oikeuttaa väliaikaisten toimenpiteiden toteuttaminen silloinkin, kun
ne määrätään kantelijalle tai tutkimuksen kohteena olevalle henkilölle, jotta vältetään nimenomaisesti kyseisen tutkimuksen lopputuloksen ennakointi eikä vaaranneta sen hyödyllistä toteuttamista. Valittajan mukaan oikeuskäytännössä on kuitenkin yksimielisyys siitä, että tällainen toimenpide ei sellaisenaan loukkaa syyttömyysolettamaa eikä sitä ole pidettävä seuraamuksena.
67      EUH katsoo, että kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa on perusteeton.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
68      Siltä osin kuin valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että EUH ei laiminlyönyt huolenpitovelvollisuuttaan, on todettava, että kyseinen velvollisuus on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan käsite, joka heijastaa vastavuoroisten oikeuksien ja velvollisuuksien tasapainoa, joka henkilöstösäännöillä on luotu hallinnon ja julkishallinnon työntekijöiden välisiin suhteisiin, ja kyseinen tasapaino merkitsee muun muassa sitä, että silloin, kun hallinto lausuu virkamiehen tilanteesta, se ottaa huomioon kaikki seikat, jotka voivat vaikuttaa sen päätökseen, ja että näin tehdessään se ottaa huomioon paitsi yksikön edun myös asianomaisen virkamiehen edun (tuomio 12.11.2020, Fleig v. EUH, C‑446/19 P, EU:C:2020:918, 67 kohta ja tuomio 15.4.2021, FV v. neuvosto, C‑875/19 P, EU:C:2021:283, 98 kohta).
69      Kun otetaan huomioon tällaiseen tasapainoon pyrkimistä koskeva vaatimus, unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 69 ja 70 kohdassa perustellusti, että koska D:n ja F:n väitetysti harjoittamasta työpaikkakiusaamisesta ei ollut alustavaa näyttöä, EUH:lla ei ollut velvollisuutta aloittaa heitä koskevaa hallinnollista tutkimusta eikä
toteuttaa lisäksi väliaikaisia suojatoimenpiteitä epävirallisten suojatoimenpiteiden tai taloudellisen avun muodossa. Kuten edellä 27 kohdassa on palautettu mieleen, hallinnon on nimittäin toteutettava asianmukaiset toimenpiteet ainoastaan silloin, kun on alustavaa näyttöä.
70      Lisäksi valittajan argumentista, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin otti ennakolta kantaa asianomaisia henkilöitä koskevan tutkimuksen tuloksiin ja seurauksiin, on täsmennettävä, että kyseinen argumentti perustuu valituksenalaisen tuomion 71 kohdan virheelliseen tulkintaan. Tässä kohdassa unionin yleinen tuomioistuin erityisesti yhtäältä katsoi, että valittajan argumentti, joka koski ihmisarvon suojelemisesta ja työpaikkakiusaamisen ja seksuaalisen häirinnän ehkäisemisestä Euroopan komissiossa 26.4.2006 tehtyä komission päätöstä C(2006) 1624/3, oli tehoton, koska siinä yksilöidyillä suojatoimenpiteillä ei ollut vaikutusta päätökseen siitä, aloitetaanko hallinnollinen tutkimus avustamispyynnön seurauksena. Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin täsmensi myös, että päätöksellä C(2006) 1624/3 ei saateta kyseenalaiseksi sellaisinaan oikeuskäytännössä vahvistettuja avustamispyynnön käsittelyä koskevia vaatimuksia erityisesti siltä osin kuin on kyse alustavan näytön vaatimuksesta ja väitetyn työpaikkakiusaamisen harjoittajien syyttömyysolettaman kunnioittamisesta.
71      Valittajan moitteesta, joka koskee sitä, että unionin yleinen tuomioistuin loukkasi syyttömyysolettamaa koskevan oikeuskäytännön yhtenäisyyttä, on todettava, että yhtäältä valittaja ei viittaa mihinkään oikeuskäytäntöön, jota unionin yleinen tuomioistuin olisi rikkonut, eikä
toisaalta valituksenalaisen tuomion 70 ja 71 kohdasta mitenkään ilmene, että unionin yleinen tuomioistuin olisi katsonut, että väliaikainen toimenpide itsessään loukkaisi syyttömyysolettamaa tai sitä olisi pidettävä seuraamuksena.
72      Kaiken edellä esitetyn perusteella kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.
Kolmannen valitusperusteen toinen osa
–       Asianosaisten lausumat
73      Kolmannen valitusperusteensa toisessa osassa valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se hylkäsi hänen ensimmäisen kanneperusteensa toisen osan, joka liittyi valittajaa koskevien uhkausten lainvastaisuuteen.
74      Valittaja täsmentää tältä osin, että valituksenalaisen tuomion 75 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin arvioi, että hänen argumenttinsa, jotka koskivat EUH:n esittämien uhkausten lainvastaisuutta, olivat tehottomia. Kun otetaan huomioon, että hänen avustamispyyntönsä osittaista hylkäämistä koskeva päätös annettiin henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla, valittaja väittää, että hänen avustamispyyntöään pidettiin riittävän vakavana, jotta oli perusteltua aloittaa C:tä ja E:tä koskeva pitkä hallinnollinen tutkimus. Valittaja arvioi näin ollen, että oli erityisen sopimatonta muistuttaa häntä siitä, että häneen saatettaisiin kohdistaa kurinpitomenettelyjä sillä perusteella, että hän oli saattanut laiminlyödä lojaalisuusvelvollisuutensa ilmaisemalla väitetysti ammatillisia tietoja. Lisäksi valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin otti vääristyneellä tavalla huomioon uhkauksen käsitteen siltä osin kuin se katsoi valituksenalaisen tuomion 76 kohdassa, että valittajan esiin nostamia avustamispyynnön osittaista hylkäämistä koskevaan päätökseen sisältyviä seikkoja ei ollut pidettävä uhkauksina.
75      EUH katsoo, että kolmannen valitusperusteen toinen osa on perusteeton.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
76      Kolmannen valitusperusteen toisesta osasta on todettava, että se on muotoiltu epäselvästi eikä se ole rakenteeltaan johdonmukainen, joten sen sisällön perusteella ei voida ymmärtää valittajan kyseisen toisen osa yhteydessä esittämää oikeudellista päättelyä.
77      On muistutettava, että SEUT 256 artiklan 1 kohdan toisesta alakohdasta, Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta sekä unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohdasta ja 169 artiklan 2 kohdasta seuraa, että valituksessa on ilmoitettava täsmällisesti sekä se, miltä kaikilta osin valituksenalaisen tuomion kumoamista vaaditaan, että ne oikeudelliset perustelut, joihin erityisesti halutaan vedota tämän vaatimuksen tueksi, tai muuten kyseinen valitus tai peruste jätetään tutkimatta (tuomio 15.4.2021, FV v. neuvosto, C‑875/19 P, EU:C:2021:283, 26 kohta ja tuomio 25.1.2022, komissio v. European Food ym., C‑638/19 P, EU:C:2022:50, 75 kohta).
78      Näitä vaatimuksia ei täytä ja tutkimatta on jätettävä muun muassa sellainen valitusperuste, jonka perustelut eivät ole riittävän selviä ja täsmällisiä, jotta unionin tuomioistuin voisi harjoittaa laillisuusvalvontaansa, erityisesti siksi, että ne oleelliset seikat, joihin valitusperuste perustuu, eivät ilmene riittävän johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi valituskirjelmästä, joka on tältä osin muotoiltu epäselvästi ja moniselitteisesti. Unionin tuomioistuin on myös katsonut, että valitus, joka ei ole rakenteeltaan johdonmukainen ja joka rajoittuu yleisiin toteamuksiin ja jossa ei ilmoiteta täsmällisesti valituksenalaisen ratkaisun kohtia, joissa väitetään mahdollisesti olevan oikeudellinen virhe, on jätettävä tutkimatta sen tutkittavaksi ottamisen edellytysten selvän puuttumisen vuoksi (tuomio 4.10.2018, Staelen v. oikeusasiamies, C‑45/18 P, EU:C:2018:814, 15 kohta ja tuomio 15.4.2021, FV v. neuvosto, C‑875/19 P, EU:C:2021:283, 27 kohta).
79      Edellä 77 ja 78 kohdassa mainitun oikeuskäytännön nojalla kolmannen valitusperusteen toinen osa on siten jätettävä tutkimatta.
Kolmannen valitusperusteen kolmas osa
–       Asianosaisten lausumat
80      Valittaja moittii kolmannen valitusperusteensa kolmannessa osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se hylkäsi hänen ensimmäisen kanneperusteensa kolmannen osan, joka koski sitä, että avustamispyynnön osittaista hylkäämistä koskevan päätöksen tekijä ei ollut puolueeton ja että tällä oli eturistiriita. Valittaja väittää tältä osin pääasiassa, että siltä osin kuin hänen oikeuttaan tulla kuulluksi ei kunnioitettu valitusmenettelyssä, joka lisäksi päätettiin neljä kuukautta hänen valituksensa jättämisen jälkeen, kyseinen menettely eteni tavalla, joka ei mahdollistanut sen korjaamista, että hän oli menettänyt lopullisesti oikeutensa siihen, että toimivaltainen nimittävä viranomainen suorittaa hänen avustamispyyntönsä alustavan arvioinnin oikea-aikaisesti.
81      Valittaja moittii näin ollen unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se katsoi valituksenalaisen tuomion 85–89 kohdassa, että kyseiseen puolueettomuuden puutteeseen ja eturistiriitaan liittyvä sääntöjenvastaisuus voitiin korjata kyseisessä valitusmenettelyssä. Valittaja esittää lisäksi, että EUH:n pääsihteeri nimittävänä viranomaisena
ei koskaan vaivautunut vastaamaan hänelle, koska kyseinen pääsihteeri ei katsonut olevansa vastuussa hänen valituksensa käsittelystä.
82      EUH katsoo erityisesti, että valittaja ei väittänyt ensimmäisessä oikeusasteessa, että häneltä olisi evätty oikeus tulla nimittävän viranomaisen kuulemaksi oikea-aikaisesti. Kolmannen valitusperusteen kolmas osa on näin ollen jätettävä tutkimatta, koska kyseessä on uusi peruste, johon vedotaan ensimmäisen kerran vasta muutoksenhakuvaiheessa, ja se on joka tapauksessa perusteeton.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
83      On todettava, että valittaja ei ole väittänyt unionin yleisessä tuomioistuimessa, että hänen oikeuttaan tulla kuulluksi olisi loukattu. Argumentti, johon vedotaan ensimmäistä kertaa vasta muutoksenhaun yhteydessä, on kuitenkin jätettävä tutkimatta.
84      Työjärjestyksen 170 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen mukaan muutoksenhaussa ei nimittäin voida muuttaa oikeudenkäynnin kohdetta siitä, mikä se oli unionin yleisessä tuomioistuimessa.
85      Lisäksi vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että jos asianosaisella olisi oikeus esittää ensi kertaa vasta unionin tuomioistuimessa peruste ja perusteluja, joihin hän ei ole unionin yleisessä tuomioistuimessa vedonnut, asianosaisella olisi oikeus saattaa unionin tuomioistuimen, jonka toimivalta muutoksenhakuasioissa on rajoitettu, käsiteltäväksi unionin yleisessä tuomioistuimessa käsiteltyyn oikeusriitaan nähden laajempi oikeusriita. Unionin tuomioistuin on nimittäin muutoksenhakuasioissa toimivaltainen arvioimaan ainoastaan sitä oikeudellista ratkaisua, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt sille esitetyistä perusteista ja perusteluista (ks. tuomio 1.6.1994, komissio v. Brazzelli Lualdi ym., C‑136/92 P, EU:C:1994:211, 59 kohta; tuomio 11.9.2019, HX v. neuvosto, C‑540/18 P, EU:C:2019:707, 37 kohta ja tuomio 27.2.2025, OA v. parlamentti, C‑32/24 P, EU:C:2025:118, 22 kohta).
86      Tästä seuraa, että kolmannen valitusperusteen kolmas osa on jätettävä tutkimatta.
87      Näin ollen kolmas valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
Neljäs valitusperuste
Asianosaisten lausumat
88      Neljännellä valitusperusteellaan valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se hylkäsi hänen kolmannen ja neljännen kanneperusteensa, jotka koskivat harkintavallan väärinkäyttöä. Valittaja riitauttaa pääasiallisesti unionin yleisen tuomioistuin valituksenalaisen tuomion 99–103 kohdassa tekemät arvioinnit. Erityisesti kiellosta saattaa asia Belgian oikeusviranomaisten käsiteltäväksi tai kiellosta pyytää apua parlamentin jäseneltä, jotka valittajan mukaan seuraavat avustamispyynnön osittaista hylkäämistä koskevasta päätöksestä, valittajia väittää pääasiallisesti, että kyseiset kiellot eivät ole väitettyjä vaan vähintäänkin implisiittisiä, koska hiljaista hyväksyntää ei annettu.
89      EUH väittää, että kyseistä valitusperustetta ei voida ottaa tutkittavaksi, sillä perusteella, että sen tueksi esitetty argumentaatio on erittäin sekavaa, joten sen perusteella ei voida ymmärtää, mistä unionin yleistä tuomioistuinta moititaan.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
90      On todettava, että valittajan neljännen valitusperusteen tueksi esittämä argumentaatio ei täytä edellä 77 ja 78 kohdassa mainittuja vaatimuksia. Kyseinen valitusperuste on nimittäin muotoiltu epäselvästi ja moniselitteisesti eikä sen sisältö mahdollista valittajan oikeudellisen päättelyn ymmärtämistä siten, että unionin tuomioistuin voisi harjoittaa laillisuusvalvontaa tällä perusteella. Lisäksi kyseisessä argumentaatiossa viitataan suurelta osin tosiseikkojen arviointiin, jonka osalta on muistutettava, että se ei kuulu unionin tuomioistuimen muutoksenhaun yhteydessä harjoittamaan valvontaan, ellei kyseisiä tosiseikkoja ole otettu huomioon vääristyneellä tavalla.
91      Neljäs valitusperuste on näin ollen jätettävä tutkimatta.
92      Koska yhtäkään valittajan esittämästä neljästä valitusperusteesta ei ole hyväksytty, valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
93      Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista, jos valitus on perusteeton. Kyseisen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota mainitun työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla sovelletaan valituksen käsittelyyn, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
94      Koska EUH on vaatinut, että valittaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska valittaja on hävinnyt asian, hänet on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)      Valitus hylätään.
2)      Jean-Marc Colombani velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*      Oikeudenkäyntikieli: ranska.