62009CC0335_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A Bíróság a jelen ügyben egy olyan ítélettel szemben benyújtott fellebbezés ügyében jár el, amely ítéletben(2) az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága a Lengyel Köztársaság által benyújtott megsemmisítés iránti keresetet részben – elkésettség miatt – elfogadhatatlannak, részben megalapozatlannak nyilvánította.
2. Mivel az ezen ügyben felmerült elfogadhatatlansági kérdés azonos a Bíróság előtt a C-336/09. P. sz., Lengyelország kontra Bizottság ügyben a jelen fellebbezéssel egy időben benyújtott másik fellebbezés alapján indult, folyamatban lévő ügy(3) kérdésével, azt javaslom a Bíróságnak, hogy e kérdést az említett ügyre vonatkozó, 2011. december 21-i indítványomban végzett vizsgálatra utalva döntse el.
3. Az ügy érdeméről azonban mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy ez esetben két rendeletről van szó. Az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett keresetében a Lengyel Köztársaság a 2004. február 10-i 230/2004/EK bizottsági rendelettel(4) és a 2004. április 20-i 735/2004/EK bizottsági rendelettel(5) módosított, 2003. november 10-i 1972/2003/EK bizottsági rendelet(6) megsemmisítését kérte. Márpedig, amint azt látni fogjuk, az Elsőfokú Bíróság a Bírósághoz felterjesztett ítéletben a keresetet elfogadhatatlannak nyilvánította abban a részében, amelyben az az 1972/2003 rendelet ellen irányult. Ezzel szemben az Elsőfokú Bíróság a keresetet elfogadhatónak nyilvánította az 1972/2003 rendeletet módosító 735/2004 rendelet ellen irányuló részében.
4. Ezáltal az Elsőfokú Bíróság gyakorlatilag vizsgálta a 735/2004 rendelet jogszerűségét, de egyúttal – a Bíróság ítélkezési gyakorlatának(7) alkalmazásával – az 1972/2003 rendelet főbb rendelkezéseinek jogszerűségét is annyiban, amennyiben úgy tekinthető, hogy a 735/2004 rendelet rendelkezései az 1972/2003 rendelet rendelkezéseivel egységet alkotnak.
5. A jelen ügy ily módon lehetőséget nyújt a Bíróság számára egy már eddig is eléggé változatos ítélkezési gyakorlat továbbfejlesztésére azáltal, hogy általában az új tagállamoknak az Európai Unióhoz való csatlakozásából, különösen pedig az átmeneti jognak e tagállamok tekintetében való alkalmazásából eredő kérdések megoldására kell választ találnia.(8)
I – Jogi háttér
6. A jelen ügy a 2004-ben csatlakozott tíz új tagállam csatlakozási szerződése(9) és okmánya(10) alkalmazásával a közös agrárpolitika területére vonatkozó, különösen az új tagállamok gazdasági szereplőit célzó átmeneti intézkedések, jelen esetben az 1972/2003 rendelet Európai Bizottság általi elfogadására vezethető vissza.
7. Ilyen átmeneti intézkedéseknek az uniós intézmények általi elfogadása önmagában egyáltalán nem kivételes. Az 1972/2003 rendelet rendelkezéseivel egyenértékű rendelkezéseket ugyanis más bővítések alkalmával is elfogadtak(11) annyiban, amennyiben azokat a különböző csatlakozási szerződések és/vagy okmányok előírták.
8. Az 1972/2003 rendeletet a csatlakozási szerződés és a csatlakozási okmány hatálybalépése előtt fogadták el és hirdették ki az említett szerződés 2. cikkének (3) bekezdése és a csatlakozási okmány 41. cikkének első albekezdése alapján.
9. A csatlakozási szerződés 2. cikkének (3) bekezdése előírja ugyanis, hogy az Európai Unió intézményei ugyanezen szerződés 2. cikkének (2) bekezdése ellenére(12) a csatlakozás előtt elfogadhatnak egyes kifejezetten felsorolt rendelkezésekben – többek között a csatlakozási okmány 41. cikkében – említett intézkedést, hozzátéve ehhez, hogy ezek az intézkedések csak az említett szerződés hatálybalépése esetén és napján lépnek hatályba. A csatlakozási szerződés a következőképpen szólt:
„A (2) bekezdés ellenére az Unió intézményei a csatlakozás előtt elfogadhatják a csatlakozási okmány 6. cikke (2) bekezdésének második albekezdésében, 6. cikke (6) bekezdésének második albekezdésében, 6. cikke (7) bekezdésének második és harmadik albekezdésében, 6. cikke (9) bekezdésének harmadik albekezdésében, 21. és 23. cikkében, 28. cikkének (1) bekezdésében, 32. cikkének (5) bekezdésében, 33. cikkének (1) bekezdésében, 33. cikkének (4) bekezdésében, 33. cikkének (5) bekezdésében, 38., 39., 41., 42. és 55–57. cikkében, az okmány III–XIV. mellékletében, az okmányhoz csatolt 2. jegyzőkönyvben, a 3. jegyzőkönyv 6. cikkében, a 4. jegyzőkönyv 2. cikkének (2) bekezdésében, a 8. jegyzőkönyvben és a 10. jegyzőkönyv 1., 2. és 4. cikkében említett intézkedéseket. Ezek az intézkedések csak e szerződés hatálybalépése esetén és napján lépnek hatályba.”
10. A csatlakozási okmánynak a csatlakozási szerződés 2. cikkének (3) bekezdésében kifejezetten említett 41. cikke tehát első albekezdésében felhatalmazza a Bizottságot arra, hogy bizonyos eljárási szabályok tiszteletben tartásával „az új tagállamokban fennálló szabályozási rendből az [helyesen: a közös] agrárpolitikának az […] alkalmazásából eredő szabályozási rendbe való átmenet elősegítése érdekében […] szükség[es]” átmeneti intézkedéseket fogadjon el a csatlakozási okmányban meghatározott feltételekkel. Ezen átmeneti intézkedéseket a csatlakozást követő hároméves időszak alatt lehet meghozni, és azokat csak ez alatt az időszak alatt lehet alkalmazni, hozzátéve ehhez, hogy az Európai Unió Tanácsa, a Bizottság javaslata alapján és az Európai Parlamenttel folytatott konzultációt követően, ezt az időszakot egyhangú határozattal meghosszabbíthatja. A 41. cikk első albekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Amennyiben az új tagállamokban fennálló szabályozási rendből az [helyesen: a közös] agrárpolitikának az ebben az okmányban meghatározott feltételek szerinti alkalmazásából eredő szabályozási rendbe való átmenet elősegítése érdekében átmeneti intézkedésekre van szükség, ezeket az intézkedéseket a Bizottság fogadja el a cukor piacának közös szervezéséről szóló [2001. június 29-i] 1260/2001/EK tanácsi rendelet [HL L 178., 1. o.] 42. cikkének (2) bekezdésében említett eljárással, illetve adott esetben a mezőgazdasági piacok közös szervezéséről szóló egyéb rendeletek megfelelő cikkeivel vagy az alkalmazandó jogszabályokban meghatározott bizottsági eljárással összhangban. Az e cikkben említett átmeneti intézkedéseket a csatlakozást követő hároméves időszak alatt lehet meghozni, és azokat csak ez alatt az időszak alatt lehet alkalmazni. A Tanács, a Bizottság javaslata alapján és az Európai Parlamenttel folytatott konzultációt követően, ezt az időszakot egyhangú határozattal meghosszabbíthatja.”
11. E két rendelkezés alapján fogadták el az 1972/2003 rendeletet, amely az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett megsemmisítés iránti kereset tárgya, és amely főbb rendelkezéseinek jogszerűségét a 735/2004 rendelet jogszerűségének vizsgálatán keresztül az Elsőfokú Bíróság közvetett módon vizsgálta.
12. Az 1972/2003 rendelet(13) (3) preambulumbekezdése értelmében:
„A kereskedelemnek a piacszervezéseket veszélyeztető eltérülését [helyesen: torzulását] gyakran a bővítésre tekintettel mesterségesen előidézett termékmozgások okozzák, olyan termékek tekintetében, amelyek nem képezik az érintett állam rendes készleteinek részét. A többletkészletek a nemzeti termelésből is származhatnak. Ennélfogva visszatartó erejű terheket kell az új tagállamokban lévő többletkészletekre kiszabni [helyesen: visszatartó erejű díjakat kell az új tagállamokban lévő többletkészletekre kivetni].”
13. Az 1972/2003 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése értelmében az új tagállamok kötelesek a szabad forgalomban lévő mezőgazdasági termékekből 2004. május 1-jén, a csatlakozási szerződés és a csatlakozási okmány hatálybalépésének napján meglévő többletkészletek tulajdonosaira díjat kivetni.
14. Az említett rendelet 4. cikkének (3) bekezdése a maga részéről előírja, hogy az említett díjat a 2004. május 1-jén alkalmazandó erga omnes
behozatali vámtétel szerint határozzák meg.
15. Ugyanezen rendelet 4. cikke (1)–(3) bekezdésének szövege a következő:
„(1) A csatlakozási okmány IV. melléklete 4. fejezetének sérelme nélkül, és abban az esetben, ha a nemzeti szinten nem alkalmazandó szigorúbb előírás, az új tagállamok a szabad forgalomban lévő termékekből 2004. május 1-jén meglévő többletkészletek tulajdonosaira díjat vetnek ki.
(2) Az egyes tulajdonosok többletkészleteinek meghatározásakor az új tagállamok különösen a következőket veszik figyelembe:
a) a rendelkezésre álló átlagos készletek a csatlakozást megelőző években;
b) a kereskedelmi szerkezet megoszlása a csatlakozást megelőző években;
c) a készletek képzésében szerepet játszó körülmények.
A többletkészlet fogalma egyaránt vonatkozik az új tagállamokba importált termékekre, s az ezen államokból származó termékekre. A többletkészlet fogalma azon termékekre is vonatkozik, amelyeket az új tagállamok piacaira szánnak.
A készletek számbavételét a 2004. május 1-jén érvényes Kombinált Nómenklatúra alapján kell elvégezni.
(3) Az (1) bekezdésben említett díjat a 2004. május 1-jén alkalmazandó erga omnes
behozatali vámtétel szerint határozzák meg. A nemzeti hatóságok által beszedett díjból származó összeg az új tagállam nemzeti költségvetéséhez van rendelve.”
16. Az 1972/2003 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése tagállamonként felsorolja a célzott különböző mezőgazdasági termékek Kombinált Nómenklatúra-kódjait.
17. Végül az 1972/2003 rendelet 3. cikke, amelynek (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy e cikket többek között a csatlakozási okmány IV. mellékletének 5. fejezetétől eltérve kell alkalmazni, előírja, hogy e díjat a csatlakozás időpontjában felfüggesztő eljárás alá vont mezőgazdasági termékek után is beszedik, amely termékeket szabad forgalomba bocsátottak a Tizenötök Közösségében vagy egy új tagállamban (3. cikk, (2) bekezdés), vagy harmadik országból érkező termékek (3. cikk, (3) bekezdés). A 3. cikk a következő képpen szól:
„(1) E cikket a csatlakozási okmány IV. mellékletének 5. fejezetétől, valamint a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK tanácsi rendelet(14) […] 20. és 214. cikkétől eltérve kell alkalmazni.
(2) A 4. cikk (5) bekezdésében felsorolt azon termékekre, amelyek 2004. május 1-je előtt a Tizenötök Közösségében vagy egy új tagállamban szabad forgalomban voltak, és 2004. május 1-jén átmeneti megőrzés alatt vagy a 2913/92/EGK rendelet 4. cikke (15) bekezdésének b) pontjában és (16) bekezdésének b)–g) pontjában meghatározott vámjogi rendeltetések vagy vámeljárások valamelyikének hatálya alatt állnak, vagy amelyek a kiviteli alakiságok elvégzése után a kibővített Közösségbe történő szállítás alatt állnak, a szabad forgalomba bocsátás napján érvényes erga omnes
behozatali vámtételt kell alkalmazni.
Az első albekezdést nem kell alkalmazni a Tizenötök Közösségéből exportált termékekre abban az esetben, ha az importőr bizonyítja, hogy nem került sor export-visszatérítés igénylésére az exportőr ország termékeire vonatkozóan. Az importőr kérésére az exportőr gondoskodik arról, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóság rávezesse a kiviteli nyilatkozatra azt a tényt, hogy nem igényeltek export-visszatérítést az exportőr ország termékeire.
(3) A 4. cikk (5) bekezdésében felsorolt, harmadik országokból érkező termékekre, amelyek 2004. május 1-jén egy új tagállamban a 2913/92/EGK rendelet 4. cikke (16) bekezdésének d) pontjában említett aktív feldolgozás, vagy 4. cikke (16) bekezdésének f) pontjában említett ideiglenes behozatal alatt állnak, és amelyeket ezen a napon vagy azt követően bocsátanak szabad forgalomba, a szabad forgalomba bocsátás napján érvényes, a harmadik országokból érkező termékekre vonatkozó importvám alkalmazandó.”
18. A 735/2004 rendelet 1. cikkében módosítja többek között az 1972/2003 rendelet 4. cikke (5) bekezdésének a Lengyel Köztársaságra vonatkozó nyolcadik francia bekezdését úgy, hogy egyrészt elhagy bizonyos termékeket az 1972/2003 rendeletben említett áruk jegyzékéből, másrészt kiegészíti azt bizonyos termékekkel.
II – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
19. Az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága elé 2004. június 28-án terjesztett keresetében a Lengyel Köztársaság a 735/2004 rendelettel módosított 1972/2003 rendelet 3. cikkének, valamint 4. cikke (3) bekezdésének és (5) bekezdése nyolcadik francia bekezdésének megsemmisítését kérte.
20. 2006. július 11-i végzésében az Elsőfokú Bíróság harmadik tanácsának elnöke ezen eljárás felfüggesztéséről döntött a Bíróság alapokmánya 54. cikkének harmadik bekezdése, valamint az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 77. cikkének a) pontja és 78. cikke alapján a Bíróságnak a C-273/04. sz., Lengyelország kontra Tanács ügyben hozott ítéletének kihirdetéséig.
21. A Bíróság a C-273/04. sz. ügyben 2007. október 23-án hozta meg ítéletét(15), miután közvetlenül az ügy érdemét vizsgálta, tehát anélkül, hogy határozott volna a kereset elfogadhatóságáról. A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság a Lengyel Köztársaság keresetét részben – elkésettség miatt – elfogadhatatlanként, részben megalapozatlanként elutasította.
A – Az elfogadhatóságról
22. Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy az 1972/2003 rendeletet az Európai Unió Hivatalos Lapjában
2003. november 11-én hirdették ki, és az e rendelettel szembeni keresetindítási határidő következésképpen 2004. február 4-én lejárt. A Lengyel Köztársaság keresetét 2004. június 28-án nyújtotta be az Elsőfokú Bíróság Hivatalához, tehát az Elsőfokú Bíróság azt késedelmesen előterjesztettnek nyilvánította annyiban, amennyiben az az 1972/2003 rendelet ellen irányult.(16)
23. Az Elsőfokú Bíróság – éppúgy, mint a fent hivatkozott Lengyelország kontra Bizottság ügyben hozott végzésének tárgyát képező ügyben – a Bizottság által felhozott elfogadhatatlansági kifogást az EK 230. cikk ötödik bekezdése rendelkezéseinek szigorú alkalmazása alapján elfogadta.
24. Az Elsőfokú Bíróság ugyanis megállapította, hogy az 1972/2003 rendelettel szembeni keresetet az említett rendelkezésben meghatározott kéthónapos határidőt követően nyújtották be, amely határidőt a rendelet kihirdetésétől számítják, és ebből arra következtetett, hogy a Lengyel Köztársaság már nem volt jogosult a keresetindításra,(17) és ezt követően a tagállam által előterjesztett érveket is elutasította.
25. Az Elsőfokú Bíróság tehát elutasította az említett következtetés megkérdőjelezésére nem alkalmas azon alapuló érveket, hogy az említett rendeletet nem tették közzé az Unió húsz hivatalos nyelvén,(18) a rendelet hatálybalépése a csatlakozási szerződés hatálybalépésének volt alárendelve,(19) valamint a rendeletnek valamennyi tagállam, beleértve a leendő tagállamokat is, címzettje.(20)
26. Az Elsőfokú Bíróság ezt követően megállapította, hogy az eljárási határidőknek az 1972/2003 rendelet közzétételétől számított e szigorú alkalmazása nem sértette a Lengyel Köztársaságot hatékony bírói jogvédelemhez fűződő jogát.(21)
27. A kereset elfogadhatóságának ezen vizsgálatával összefüggésben az Elsőfokú Bíróság emlékeztetett arra is, hogy az eljárási határidőkre vonatkozó közösségi szabályozás szigorú alkalmazásától eltérni csak egészen rendkívüli körülmények között, előre nem látható esetben vagy vis maior
esetén lehet.(22) Az Elsőfokú Bíróság azonban ezzel kapcsolatban úgy ítélte meg, hogy a Lengyel Köztársaság nem magyarázta el, hogy őt illetően a szóban forgó körülmények mennyiben egészen rendkívüliek, olyannyira, hogy igazolják az eljárási határidők szigorú alkalmazásának elvétől való eltérést, ezáltal megsértve a jogbiztonság elvét.
28. A megtámadott ítélet 63. pontjában az Elsőfokú Bíróság egyértelműen úgy határozott, hogy az 1972/2003 rendelet mint olyan vonatkozásában a kereset elkésett, és ezért, mint elfogadhatatlant, el kell utasítani.
29. Az Elsőfokú Bíróság azonban vizsgálta a Lengyel Köztársaság által másodlagosan hivatkozott azon érvet, amely szerint a kereset mindenképpen elfogadható az 1972/2003 rendelet 4. cikke (5) bekezdésének nyolcadik francia bekezdésében említett áruk jegyzékéhez a 735/2004 rendelettel hozzáadott termékek esetében (a megtámadott ítélet 64–73. pontja).
30. Az Elsőfokú Bíróság a Bíróság ítélkezési gyakorlatára támaszkodva(23) arra következtetett, hogy a Lengyel Köztársaság keresete „elfogadható annyiban, amennyiben azt úgy lehet értelmezni, mint a 735/2004 rendelet megsemmisítése iránti kérelmet”(24), és a Lengyel Köztársaságnak az 1972/2003 rendelet vitatott rendelkezéseivel szembeni jogalapjait és érveit ily módon kell értelmezni.
B – Az ügy érdeméről
31. Érdemben az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta a Lengyel Köztársaság által felhozott különböző jogalapokat és érveket, amelyek – miközben egyértelműen a 735/2004 rendelet különböző rendelkezései ellen irányultak –, egyrészt megkérdőjelezték az 1972/2003 rendelet 3. cikkének (első rész, a megtámadott ítélet 161–249. pontja), valamint 4. cikkének (második és harmadik rész, a megtámadott ítélet 80–136. és 137–160. pontja) jogszerűségét, és másrészt hatáskörrel való visszaélésre hivatkoztak (negyedik rész, a megtámadott ítélet 250–254. pontja).
1. Az 1972/2003 rendelet 4. cikkéről
32. Először is a Lengyel Köztársaság a 735/2004 rendelet megsemmisítésére irányuló két – egyrészt a csatlakozási okmány 41. cikkének és az arányosság elvének a megsértésére, másrészt a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére alapított – jogalapot hozott fel, amennyiben e rendelet hét új terméket sorolt az 1972/2003 rendelet 4. cikkének (3) bekezdésében szabályozott intézkedés hatálya alá.
33. A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság elsősorban egymást követően – gondosan megkülönböztetve – megvizsgálta az egyrészt az 1972/2003 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének és a csatlakozási okmány 41. cikkének megsértésére, másrészt az arányosság elvének megsértésére hivatkozó érveket (a megtámadott ítélet 95. pontja).
34. Az Elsőfokú Bíróság így mindenekelőtt – analógia útján azzal, ahogyan a Bíróság a Weidacher-ügyben hozott ítéletében(25) határozott – úgy vélte, hogy mind a spekulációs célú többletkészletek kialakulásának a megakadályozása, mind az alacsony árú többletkészleteket felhalmozó gazdasági szereplők gazdasági előnyeinek a semlegesítése indokolta a csatlakozási okmány 41. cikke első bekezdése alapján valamely intézkedés Bizottság általi elfogadását (a megtámadott ítélet 96–102. pontja).
35. Ezt követően, és miután megállapította, hogy a Lengyel Köztársaság nem magát a díjkivetést, hanem csupán a vitatott díj összegét kifogásolta (a megtámadott ítélet 103. pontja), az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta ezen összeg arányosságát (a megtámadott ítélet 104–121. pontja), és arra következtetett, hogy a Lengyel Köztársaságnak nem sikerült bizonyítania a vitatott díj összege meghatározásának nyilvánvalóan nem megfelelő vagy aránytalan jellegét.
36. Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben – az 1972/2003 rendelet (3) preambulumbekezdésére utalva – megállapította, hogy „a Bizottság által a vitatott díjjal követni kívánt célkitűzés nem kizárólag a szóban forgó termékek kereskedelemből származó többletkészletei spekulációs célú kialakulásának a megakadályozása [volt], hanem pusztán a többletkészletek kialakulásának a megakadályozása, vagyis azon készleteké, amelyek nem képez[té]k az új tagállamok rendes készleteinek a részét” (a megtámadott ítélet 111. pontja).
37. Ezt követően az Elsőfokú Bíróság azt vizsgálta, hogy a Lengyel Köztársaságnak sikerült-e bizonyítania azt, hogy a vitatott díj összegének meghatározása „nyilvánvalóan meghalad[ta] azt a mértéket, amely a többletkészletek kialakulásának az elkerüléséhez szükséges [volt], függetlenül azok eredetétől”.
38. Az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, egyrészt, hogy bár egy olyan díj, amelynek összegét a lengyel és a közösségi behozatali vámok között fennálló különbségnek megfelelő vám alapján határozták meg, „hasznos lehet[ett] a behozatalból származó többletkészletek kialakulásának a megakadályozásához, közel sem [volt] nyilvánvaló, hogy az elegendő [lett volna] a nemzeti termelésből származó többletkészletek kialakulásának a megakadályozásához is” (a megtámadott ítélet 114. pontja). Az Elsőfokú Bíróság ehhez hozzátette azt, hogy egy ilyen díjnak bizonyos körülmények között nem lenne visszatartó ereje a nemzeti termelésből származó többletkészletek kialakulására.
39. Az Elsőfokú Bíróság másrészt (a megtámadott ítélet 117–120. pontja) – anélkül, hogy megalapozottságát vizsgálta volna – elutasította a 735/2004 rendeletnek az 1972/2003 rendelet által kitűzött célok teljesítésére az érintett termékek termelési ciklusaira tekintettel való alkalmatlanságára alapított érvet. Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben hangsúlyozta, hogy a Lengyel Köztársaság egyáltalán nem bizonyította, hogy a 735/2004 rendeletben szereplő termékek többletkészletei kialakultak volna a rendelet elfogadása előtt. Az Elsőfokú Bíróság megállapította azt is, hogy az 1972/2003 rendelet 4. cikkének (2) bekezdése az új tagállamoknak bizonyos mérlegelési mozgásteret hagyott annak meghatározása érdekében, hogy a szóban forgó termékek készletei a rendes piaci magatartás által igazolt tevékenység eredményei-e, és ily módon arra, hogy e készletek tulajdonosaira kizárólag azokban az esetekben vessenek ki díjat, amikor a többletkészletek kialakulása piaci zavarok kockázatával jár, amely megerősíti az említett rendelet 4. cikkének (3) bekezdésében említett intézkedés arányos jellegét.
40. Másodsorban az Elsőfokú Bíróság mint megalapozatlant elutasította a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére alapított jogalapot is (a megtámadott ítélet 127–136. pontja). Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben megállapította, egyrészt, hogy a lengyel gazdasági szereplők helyzete nem tekinthető összehasonlíthatónak a Közösségben 2004. május 1-je előtt letelepedett gazdasági szereplők helyzetével (a megtámadott ítélet 129. és 130. pontja). Az Elsőfokú Bíróság másrészt úgy ítélte meg, hogy nem tekinthető úgy, hogy a Lengyel Köztársaság az 1995-ben az Európai Unióhoz csatlakozott tagállamok számára fenntartotthoz képest hátrányosan megkülönböztető bánásmódban részesült volna (a megtámadott ítélet 131–134. pontja).
41. Másodszor a Lengyel Köztársaság egyetlen megsemmisítési jogalapot hozott fel a 735/2004 rendelettel szemben annyiban, amennyiben e rendelet hét új terméket adott hozzá az 1972/2003 rendelet 4. cikke (5) bekezdésének nyolcadik francia bekezdésében említett áruk jegyzékéhez, amely jogalap keretében három fő kifogást fogalmazott meg, amelyeket az Elsőfokú Bíróság, mint megalapozatlanokat, elutasított (a megtámadott ítélet 143–160. pontja).
2. Az 1972/2003 rendelet 3. cikkéről
42. A Lengyel Köztársaság az 1972/2003 rendelet 3. cikkével szemben öt jogalapot hozott fel: az elsőt az áruk szabad mozgása elvének a megsértésére, a másodikat a Bizottság hatáskörének hiányára, valamint a csatlakozási okmány 22. és 41. cikkének megsértésére, a harmadikat az állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének a megsértésére, a negyediket az indokolás hiányára vagy elégtelenségére, és az ötödiket, az utolsót, a bizalomvédelem elvének a megsértésére alapította.
43. Az Elsőfokú Bíróság a Lengyel Köztársaság által előterjesztett valamennyi jogalapot és érvet elutasította.
44. Az Elsőfokú Bíróság az első – az áruk szabad mozgása elvének a megsértésére alapított – jogalapot elutasította, elsősorban kiemelve azt, hogy az 1972/2003 rendelet 3. cikkében előírt díj beszedése nem volt ellentétes a vámok és az azzal azonos hatású díjak EK 25. cikkben kimondott tilalmával annyiban, amennyiben az említett díj nem valamely tagállam által egyoldalúan bevezetett díj volt, hanem átmeneti jelleggel hozott közösségi intézkedés bizonyos, tíz új államnak az Európai Unióhoz való csatlakozásából származó, közös agrárpolitikát érintő nehézségekre történő felkészülés céljából (a megtámadott ítélet 179. pontja).
45. A Lengyel Köztársaság által felhozott második – egyértelműen a Bizottságnak az 1972/2003 rendelet 3. cikke rendelkezéseinek elfogadására vonatkozó hatáskörének hiányára és a csatlakozási okmány IV. címe V. fejezete 22. és 41. cikkének a megsértésére alapított jogalapra adott – válaszban az Elsőfokú Bíróság lényegében úgy ítélte meg (a megtámadott ítélet 186–194. pontja), hogy a 2004. május 1-jén szabad forgalomban lévő termékek többletkészletei után fizetendő, az 1972/2003 rendelet 4. cikkében előírt díjak rendszere olyan átmeneti intézkedés volt, amelyet a csatlakozási okmány 41. cikkének első bekezdése alapján el lehetett fogadni (a megtámadott ítélet 187. pontja), és a díjak e rendszere hatékony érvényesülésének a védelméhez szükséges intézkedéseknek szintén az említett rendelkezés alá kellett tartozniuk (188. pont). Az Elsőfokú Bíróság tehát ezt követően megvizsgálta, hogy az 1972/2003 rendelet 3. cikkének valamely felfüggesztő eljárás során vagy szállítás alatt álló termékekre ugyanazt a vámot előíró rendelkezéseit nélkülözhetetlennek lehetett-e tekinteni az említett rendelet 4. cikke hatékony érvényesülésének a biztosításához (a megtámadott ítélet 189–193. pontja).
46. Az Elsőfokú Bíróság úgy határozott, hogy ez az eset állt fenn. Az 1972/2003 rendelet 3. cikkében előírt intézkedések hiányában ugyanis az új tagállamokban letelepedett gazdasági szereplők mesterségesen csökkenthették volna a termékeik többletkészleteit azáltal, hogy azokat régi vagy új tagállamban vagy tagállamokban felfüggesztő eljárás alá helyezik (a megtámadott ítélet 191. pontja), és az említett termékeket 2004. május 1-je után a kibővített Közösségben szabad forgalomba bocsáthatták volna, anélkül hogy ki kellett volna fizetniük a vitatott díjat, ezáltal lényegétől megfosztva az 1972/2003 rendelet 4. cikkének tartalmát.
47. A harmadik – a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértésére alapított – jogalap keretében a Lengyel Köztársaság különösen arra hivatkozik, hogy a Lengyelországból exportált termékektől eltérően a Tizenötök Közösségéből exportált termékek az 1972/2003 rendelet 3. cikkének (2) bekezdése értelmében mentesülhetnek az erga omnes
behozatali vámok alól, ha bizonyítják, hogy nem kértek export-visszatérítést a termékekre vonatkozóan.
48. Az Elsőfokú Bíróság a jogalapot mint megalapozatlant elutasította (a megtámadott ítélet 199–207. pontja), abból az elvből kiindulva, hogy semmiféle hátrányos megkülönböztetés nem következhet pusztán abból, hogy különböző jogszabályokat alkalmaznak az új tagállamok és a régi tagállamok gazdasági szereplőivel szemben (a megtámadott ítélet 200. pontja). Az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy az 1972/2003 rendelet 3. cikke (2) bekezdése rendelkezéseinek célkitűzései különbözőek voltak aszerint, hogy e rendelkezések az új tagállamokból származó termékek esetében, vagy a régi tagállamból érkező termékek esetében voltak alkalmazandók. E rendelkezések célkitűzése a régi tagállamokból érkező és az 1972/2003 rendelet 4. cikkében előírt díj alá nem tartozó termékeket illetően lényegében annak elkerülése volt, hogy azon áruk, amelyekre 2004. május 1-jét megelőzően export-visszatérítést fizettek, egy második visszatérítésben részesüljenek, ha 2004. április 30. után egy harmadik országba exportálják azokat, amint az az említett rendelet (4) preambulumbekezdéséből kitűnik (a megtámadott ítélet 203. pontja). Ezzel szemben e rendelkezések célja az új tagállamokból érkező termékekkel kapcsolatban annak megakadályozása volt, hogy a gazdasági szereplők a 2004. május 1-je előtt felhalmozott készleteket egy felfüggesztő eljáráson keresztül mesterségesen csökkenthessék abból a célból, hogy azokat ezen időpont után, mint a behozatali vámok alól mentesülő termékeket, szabad forgalomba bocsássák (a megtámadott ítélet 201. pontja).
49. Az Elsőfokú Bíróság mint megalapozatlant elutasította a negyedik, az EK 253. cikk megsértésére alapított jogalapot is. Miután emlékeztetett az intézmények aktusainak indokolásával kapcsolatos releváns ítélkezési gyakorlatra (a megtámadott ítélet 214–218. pontja), az Elsőfokú Bíróság mindenekelőtt megállapította, hogy az 1972/2003 rendelet indokolásának lényegét az említett rendelet (1)–(6) preambulumbekezdése tartalmazza. E preambulumbekezdések vizsgálata után (a megtámadott ítélet 220–223. pontja) az Elsőfokú Bíróság megállapította (a megtámadott ítélet 224. pontja), hogy azok egyike sem tartalmazza kifejezetten azon különös indokokat, amelyek a Bizottságot az említett rendelet 3. cikkének elfogadására vezették. Az Elsőfokú Bíróság azonban úgy vélte, hogy az 1972/2003 rendeletnek ettől még nem elégtelen az indokolása. E rendelkezést összefüggésébe helyezve és az említett rendelet lényeges célkitűzéseit elemezve az Elsőfokú Bíróság lényegében úgy vélte, hogy a rendelet 3. cikke a Bizottság technikai választása volt az említett rendelet 4. cikkében bevezetett díjak rendszerének kiegészítésére, e rendelkezés hatékony érvényesülésének biztosítására. Mivel „az 1972/2003 rendelet 3. cikkében említett intézkedéseknek a díjkivetési rendszer kiegészítéséhez való szükségessége magától értetődő” (a megtámadott ítélet 232. pontja) volt, „a Bizottság nem volt köteles alaposabban indokolni” azt (a megtámadott ítélet 234. pontja).
50. Az Elsőfokú Bíróság végül mint megalapozatlant elutasította az ötödik, a bizalomvédelem elvének megsértésére alapított jogalapot hangsúlyozva azt, egyrészt, hogy a Közösség semmiképpen nem keltette az érdekelt ágazatban azt az érzést, hogy ne fogadna el olyan átmeneti intézkedéseket, mint amilyenek az 1972/2003 rendelet 3. cikkében foglalt intézkedések, és másrészt, hogy minden szokásosan gondos gazdasági szereplőnek a csatlakozási okmány kihirdetésétől kezdve tudnia kellett, hogy az említett okmány 41. cikke alapján a Bizottság ilyen intézkedéseket fogadhatott el.
3. A hatáskörrel való visszaélésről
51. Utolsó jogalapjával a Lengyel Köztársaság arra hivatkozott, hogy az 1972/2003 rendeletben előírt különböző intézkedésekhez hét új terméknek a 735/2004 rendelettel való hozzáadása hatáskörrel való visszaélésnek minősült, mivel ezen intézkedések nem a Lengyel Köztársaságnak a közös agrárpolitika végrehajtásából adódó rendszerbe történő átmenetét könnyítették meg, hanem a Tizenötök Közösségének az új tagállamokból származó mezőgazdasági termékek beáramlásához kapcsolódó versennyel szembeni védelmét szolgálták.
52. Az Elsőfokú Bíróság ezen utolsó jogalapot annak megállapításával utasította el, hogy az a többi jogalap keretében vizsgált állításokhoz képest egyáltalán nem önálló.
53. Az Elsőfokú Bíróság következésképpen a Lengyel Köztársaság keresetét teljes egészében elutasította.
III – A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
54. A Lengyel Köztársaság 2009. augusztus 24-jén nyújtotta be a jelen fellebbezést a Bíróság Hivatalához. Írásbeli beadványaiban azt kérte, hogy fellebbezését a nagytanács vizsgálja meg.
55. Mivel a felek nem terjesztettek elő ilyen irányú kérelmet, a Bíróság úgy határozott, hogy nem tart tárgyalást.
56. A Lengyel Köztársaság azt kéri, hogy a Bíróság:
– helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
– semmisítse meg a 230/2004 rendelettel és a 735/2004 rendelettel módosított 1972/2003 rendelet 3. cikkét, 4. cikkének (3) bekezdését és (5) bekezdésének nyolcadik francia bekezdését, és
– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
57. A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
– a fellebbezést mint megalapozatlant utasítsa el, és
– a Lengyel Köztársaságot kötelezze a költségek viselésére.
IV – A fellebbezésről
58. Fellebbezésében a Lengyel Köztársaság vitatja egyrészt az 1972/2003 rendelet elleni keresete elfogadhatóságának Elsőfokú Bíróság általi vizsgálatát,(26) és másrészt keresete érdemi vizsgálatát abban a részében, amelyben a kereset az 1972/2003 rendeletet módosító 735/2004 rendelet ellen irányult.(27)
A – Az elfogadhatóság Elsőfokú Bíróság általi értékelése
59. A Lengyel Köztársaság az 1972/2003 rendelet elleni keresete elfogadhatóságának Elsőfokú Bíróság általi vizsgálatát vitató valamennyi jogalapja és érve lényegében azonos a fent hivatkozott C-336/09. P. sz. ügyben felhozott jogalapokkal és érvekkel.
60. Ez a lényegi azonosság természetesen azon indokok lényegi azonosságából fakad, amelyekkel az Elsőfokú Bíróság mint elfogadhatatlant elutasította a Cseh Köztársaság, Észtország, Ciprus, Lettország, Litvánia, Magyarország, Málta, Lengyelország, Szlovénia és Szlovákia csatlakozása következtében a cukorágazatra vonatkozó átmeneti intézkedések megállapításáról szóló, 2004. január 14-i 60/2004/EK bizottsági rendelet(28) elleni keresetet a fent hivatkozott Lengyelország kontra Bizottság ügyben hozott végzésben és az 1972/2003 rendelet elleni keresetet a jelen fellebbezés tárgyát képező megtámadott ítéletben.
61. Ilyen körülmények között a C-336/09. P. sz. ügyre vonatkozó indítványom 19–43. pontjában e különböző jogalapokkal és érvekkel kapcsolatban elvégzett elemzésemre utalok, amely eredményeként arra a következtetésre jutottam, hogy az EK 230. cikk olyan értelmezését, amely a Lengyel Köztársaság keresetének pusztán azzal az indokkal történő elfogadhatatlannak nyilvánítását eredményezi, hogy azt a vitatott rendelet közzétételének időpontját követő két hónapos határidőn túl nyújtották be, a jogállamiság értékével és a tagállamok Szerződések előtti egyenlőségének elvével ellentétesnek kell tekinteni.
62. Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság adjon helyt(29) a Lengyel Köztársaság keresete elfogadhatóságára vonatkozó érvelésének, és helyezze hatályon kívül megtámadott ítéletet annyiban, amennyiben az – mint elfogadhatatlant – elutasította az 1972/2003 rendelettel szembeni megsemmisítés iránti kérelmet.
63. Hozzá kell tenni, hogy ha a Bíróság, úgy ahogy azt alább javaslom, arra a következtetésre jutna, hogy az 1972/2003 rendelettel szembeni kereset mint olyan elfogadható, és úgy döntene, hogy az ügy érdemében jogerős ítéletet hoz, akkor anélkül kellene megvizsgálnia a Lengyel Köztársaság által az 1972/2003 rendelettel szemben az elsőfokú eljárás során felhozott jogalapokat és érveket, hogy az Elsőfokú Bíróság azokat az elsőfokú eljárás során megvizsgálta volna. E sajátosságnak azonban a jelen ügy körülményei között nincs jelentősége annyiban, amennyiben az Elsőfokú Bíróság a 735/2004 rendelet jogszerűségének vizsgálatán keresztül alaposan megvizsgálta az említett jogalapokat és érveket.
B – Az Elsőfokú Bíróságnak az ügy érdemére vonatkozó értékelése
64. Érdemben a Lengyel Köztársaság összesen nyolc jogalapot hoz fel, amelyeket egyértelműen az 1972/2003 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének,(30) 4. cikke (5) bekezdése nyolcadik francia bekezdésének,(31) valamint 3. cikkének(32) jogszerűségére vonatkozó jogalapjai és érvei Elsőfokú Bíróság általi értékelése ellen irányuló kifogásai keretében ad elő.
65. Először az 1972/2003 rendelet 4. cikke (3) és (5) bekezdése, majd a 3. cikke jogszerűségének Elsőfokú Bíróság általi értékelését vizsgálom meg.
1. Az 1972/2003 rendelet 4. cikke ellen irányuló kifogásokról
66. Az 1972/2003 rendelet 4. cikke egy díjat állapít meg a szabad forgalomban lévő termékekből 2004. május 1-jén meglévő többletkészletek tulajdonosaira annak elkerülése érdekében, hogy a tíz új állam Európai Unióhoz történő csatlakozása következtében a kereskedelem a mezőgazdasági piacok közös szervezését veszélyeztető módon torzuljon, amely díj összegét a 2004. május 1-jén alkalmazandó erga omnes
behozatali vámtétel szerint határozzák meg. Az e díjjal érintett termékek Kombinált Nómenklatúra-kódjait – közelebbről a Lengyel Köztársaságot illetően – az 1972/2003 rendelet 4. cikke (5) bekezdésének nyolcadik francia bekezdése sorolja fel.
67. A Lengyel Köztársaság az 1972/2003 rendelet 4. cikkének (3) bekezdésében így megállapított díj jogszerűségének Elsőfokú Bíróság általi értékelését vitató két – egyrészt a csatlakozási okmány 41. cikkének és az arányosság elvének a megsértésére, másrészt a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére alapított – jogalapot hoz fel. A Lengyel Köztársaság továbbá a 735/2004 rendelettel módosított 1972/2003 rendelet 4. cikke (5) bekezdése nyolcadik francia bekezdése jogszerűségének Elsőfokú Bíróság általi értékelését vitató jogalapot is felhoz.
a) A csatlakozási okmány 41. cikkének és az arányosság elvének a megsértésére alapított első jogalapról
i.	A felek érvei
68. A Lengyel Köztársaság arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság a csatlakozási okmány 41. cikkének és az arányosság elvének a megsértésével határozott úgy, hogy az 1972/2003 rendelet 4. cikkének (3) bekezdésében megállapított díj összege szükséges és arányos volt a spekulációs célú készletek kialakulásának megakadályozására az említett rendelet által követett célkitűzések megvalósításához.
69. A Lengyel Köztársaság e tekintetben három elkülönült kifogást hoz fel.
70. Először is a Lengyel Köztársaság úgy ítéli meg, hogy az Elsőfokú Bíróság(33) indokolás nélkül mellőzött olyan kifejezett feltételeket, amelyek alapján egy ilyen díj összege meghatározható, mint amilyeneket a Bíróság a Lengyel Köztársaság szerint a Weidacher-ügyben hozott ítéletében megállapított.(34) A Lengyel Köztársaság lényegében úgy ítéli meg, hogy csupán egy, a spekulációs célú profitokat semlegesítő összegben meghatározott – azaz a Közösségben alkalmazandó behozatali vám és a csatlakozás időpontjában az új tagállamban alkalmazandó behozatali vám közötti különbséggel egyenlő – díj teheti lehetővé az arányosság elvének megfelelően követett célkitűzés megvalósítását. Összege miatt a vitatott díj így a Weidacher-ügyben hozott ítélet szerinti ítélkezési gyakorlathoz képest egy kiegészítő szankciós elemet tartalmazna, amely az azzal sújtott gazdasági szereplőket kevésbé előnyös versenyhelyzetbe hozná a Tizenötök Közösségének szereplőihez képest.
71. Másodszor a Lengyel Köztársaság azt hangsúlyozza, hogy az Elsőfokú Bíróság nem hivatkozott a Lengyel Köztársaság érveire, bár azok alapvető jelentőségűek voltak, annak bizonyítása során, hogy a spekulációs célú profitokat semlegesítő összegű díj tökéletesen elegendő volt a követett megelőzési célkitűzés megvalósításához. A Lengyel Köztársaság e tekintetben kiemeli, hogy az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a díj összegét igazoló elsődleges ok a megelőzés szükségessége és a nemzeti termelésből származó többletkészletek kialakulásának a megakadályozása volt (a megtámadott ítélet 114–118. pontja). Márpedig a díjnak a 735/2004 rendeletben szereplő termékekre való kivetését az említett rendelet elfogadásának időpontjára tekintettel, azaz csupán néhány nappal a csatlakozási szerződés és a csatlakozási okmány hatálybalépését megelőzően, nem lehetett olyannak tekinteni, mint amely megelőzhette volna a többletkészletek, különösen a nemzeti termelésből származó többletkészletek kialakulásának veszélyét, és következésképpen nem járulhatott hozzá az 1972/2003 és 735/2004 rendeletek által követett, megelőzésre és visszatartásra irányuló célkitűzések megvalósításához. Ennélfogva a többletkészletek kialakulása megelőzésének és az attól való visszatartásnak a szükségessége a jelen ügy körülményei között nem indokolhatta a vitatott díj összegét.
72. Harmadszor a Lengyel Köztársaság úgy ítéli meg, hogy – még ha feltételeznénk is, hogy elfogadható az, hogy e díjnak volt visszatartó hatása – mindenképpen léteznie kellett volna egy kapcsolatnak a díj összege és azon spekuláció veszélye között, amelyet e díj le kívánt küzdeni, egy olyan kapcsolatnak, amely a jelen esetben nem állt fenn. Az Elsőfokú Bíróság azáltal, hogy anélkül fogadta el az 1972/2003 rendelet 4. cikkének (3) bekezdésében szereplő megközelítést, hogy e kapcsolat hiányát megállapította volna, megsértette az arányosság elvét.
73. Hangsúlyozva, hogy úgy tűnik, a Lengyel Köztársaság a kereset újabb vizsgálatát szeretné elérni, a Bizottság úgy ítéli meg, hogy ezen érvek mindenképpen teljesen alaptalanok.
ii.	Elemzés
74. A Lengyel Köztársaságnak az imént kifejtett három kifogása az az 1972/2003 rendelet 4. cikkének (3) bekezdésében – különösen a 735/2004 rendeletben szereplő termékekre – megállapított díj összege arányosságának, valamint e díjnak a csatlakozási okmány 41. cikkre tekintettel való jogszerűségének Elsőfokú Bíróság általi értékelésének különböző szempontjait vitatja. A Lengyel Köztársaság továbbá – járulékosan – úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette indokolási kötelezettségét azáltal, hogy nem fejtette ki azokat az indokokat, amelyek miatt mellőzte a Weidacher-ügyben hozott ítélet szerinti ítélkezési gyakorlatot.
75. Azzal szemben, amit a Bizottság állítani látszik, először is nem lehet megállapítani azt, hogy ez az érvelés az elsőfokú eljárásban előadott érvelés megismétlésére szorítkozna a Bíróságot arra kérve, hogy az Elsőfokú Bíróság értékelését a sajátjával helyettesítse. A Lengyel Köztársaság ezzel szemben azt kéri, hogy a Bíróság vizsgálja felül azokat a feltételeket, amelyek alapján az Elsőfokú Bíróság a jelen ügyben az arányosság elvét értelmezte és alkalmazta.
76. E tekintetben a Bíróság, amint arra az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben (104–106. pont) emlékeztetett, ismételten úgy határozott, hogy az arányosság elve alapján valamely gazdasági szereplőket pénzügyi teherrel sújtó intézkedések jogszerűsége annak a feltételnek van alárendelve, hogy az intézkedéseknek a szóban forgó szabályozás által követett jogszerű célkitűzés elérésére alkalmasnak és ahhoz szükségesnek kell lennie, így amennyiben több megfelelő intézkedés kínálkozik, a kevésbé kényszerítő intézkedéshez kell folyamodni, és az okozott hátrányok a tekintetbe vett célokhoz képest nem lehetnek aránytalanul nagyok.(35)
77. Az e feltételek tiszteletben tartására vonatkozó bírósági felülvizsgálatnak azonban figyelembe kell vennie azt, hogy a Bizottság, amennyiben olyan hatásköröket gyakorol, amelyeket a Tanács vagy a csatlakozási okmány alkotói a Tanács által meghatározott szabályok végrehajtása érdekében a közös agrárpolitika területén a Bizottságra ruháznak, széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik, aminek következtében az e területen meghozott intézkedésnek egyedül a hatáskörrel rendelkező intézmény által elérni kívánt cél megvalósítására való nyilvánvaló alkalmatlansága érintheti az ilyen intézkedés jogszerűségét.(36)
78. A jelen esetben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 111. pontjában tökéletesen azonosította a Bizottság által az 1972/2003 rendelet elfogadása révén követni kívánt célkitűzést.
79. Amint (3) preambulumbekezdésében kifejezetten utal rá, az 1972/2003 rendelet célja többek között visszatartó erejű díjak kivetése volt az új tagállamokban lévő többletkészletekre. Amint ugyanis e preambulumbekezdésből kitűnik, az érintett termékek piacszervezéseit veszélyeztethette a termékek többletkészleteinek szabad forgalomba bocsátása, azaz olyan termékkészleteké, amelyek nem képezték az új tagállamokban kialakult rendes készletek részét, mivel e készleteket a bővítésre tekintettel mesterségesen előidézett – a kereskedelem torzulását előidéző – termékmozgások okozták, vagy a nemzeti termelésből származtak.
80. Az Elsőfokú Bíróság tehát joggal következtethetett arra, hogy e rendelet cékitűzése nem kizárólag a kereskedelemből származó célzott termékek spekulációs célú többletkészletei kialakulásának megakadályozása volt, hanem pusztán az új tagállamokban kialakult rendes készletek részét nem képezőként meghatározott többletkészletek kialakulásának megakadályozása, amelyek veszélyeztethetik a piacszervezéseket a csatlakozási okmány hatálybalépésének időpontjában.
81. Az Elsőfokú Bíróság továbbá helyesen állapította meg e tekintetben (a megtámadott ítélet 112. pontja), hogy a Bizottság által elfogadott megközelítés koherens volt a csatlakozási okmány alkotóinak a többletkészletekkel kapcsolatos elgondolásával, mivel az említett okmány IV. mellékletének 4. fejezete az új tagállamokra rója a többletkészletek – saját költségeikre való – megszüntetésének kötelezettségét.(37)
82. Emiatt kell – a többletkészletek kialakulásának megakadályozása és az attól való visszatartás így meghatározott célkitűzéséhez képest – vizsgálni egyrészt magának a 1972/2003 rendelet 4. cikkének (3) bekezdésében előírt díjnak az arányosságát, és másrészt az e díjjal sújtott termékek jegyzékéhez új termékeknek a 735/2004 rendelettel való hozzáadásának arányosságát.
83. A jelen ügyben, bár nehézség nélkül megállapítható, hogy az Elsőfokú Bíróság – anélkül, hogy e tekintetben nyilvánvaló hibát követett volna el – arra következtethetett, hogy a Lengyel Köztársaságnak nem sikerült bizonyítania, hogy a vitatott díj összegének a 2004. május 1-jén alkalmazandó erga omnes
behozatali vámok alapján történő meghatározása nyilvánvalóan meghaladta azt a mértéket, amely a többletkészletek kialakulásának az elkerüléséhez szükséges volt, függetlenül azok eredetétől (a megtámadott ítélet 113–116. pontja), a helyzet kissé kényesebb az új termékeknek a 735/2004 rendelettel való hozzáadását illetően.
84. Az Elsőfokú Bíróság ugyanis álláspontom szerint helyesen állapította meg a megtámadott ítélet 114. pontjában azt, hogy bár egy olyan díj, amelynek az összegét a lengyel és a közösségi behozatali vámok között 2004. április 30-án fennálló különbségnek megfelelő vám alapján határozzák meg, hasznos lehet a behozatalból származó többletkészletek kialakulásának a megakadályozásához, közel sem nyilvánvaló, hogy az elegendő lenne a nemzeti termelésből származó többletkészletek kialakulásának a megakadályozásához is.
85. Az Elsőfokú Bíróság hozzátette, hogy az 1972/2003 rendelet 4. cikkének (2) bekezdése az új tagállamoknak bizonyos mérlegelési mozgásteret hagyott a többletkészletek meghatározása érdekében, ami lehetővé tette számukra, hogy a többletkészletek tulajdonosaira kizárólag azokban az esetekben vessenek ki díjat, amikor a többletkészletek kialakulása piaci zavarok kockázatával járt, és így megerősítette az intézkedés arányos jellegét (a megtámadott ítélet 120. pontja). Bár az érvelés árnyalást kíván, meg kell mindamellett állapítani, hogy azok a különböző tényezők, amelyeket a tagállamoknak az 1972/2003 rendelet 4. cikke a)–c) pontja értelmében figyelembe kellett venniük a többletkészletek meghatározása során, és többek között a készletek képzésében szerepet játszó körülmények vitathatatlanul olyanok voltak, mint amelyek lehetővé tették azt, hogy a többletkészletek tulajdonosaira némiképp személyre szabottan és következésképpen arányosan vessenek ki díjat.
86. A Bíróság által a fent hivatkozott Weidacher-ügyben hozott ítéletében megvizsgált helyzettel való összehasonlítás nem eredményezi ezen értékelés megkérdőjelezését, mivel a Weidacher-ügy tárgyát képező rendelet összességében hasonló, de mindamellett jobban behatárolt célkitűzéseket követett. Az 1972/2003 rendelettől eltérően a fent hivatkozott Weidacher-ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügy tárgyát képező 3108/94 rendelet nem fogalmazott meg semmilyen visszatartásra irányuló célkitűzést.
87. Bár igaz az, hogy az 1972/2003 rendelet preambulumbekezdései nem ismertetik egyértelműen és pontosan a követett visszatartásra irányuló célkitűzéseket, nem vélhető úgy, hogy az intézményeket terhelő indokolási kötelezettség a Bizottságot arra kötelezte, hogy pontosan jelölje meg azt, hogy hogyan és milyen okból kívánt mellőzni egy korábbi csatlakozás alkalmával követett gyakorlatot.
88. Az az érvelés azonban, amely az Elsőfokú Bíróságot a Lengyel Köztársaság azon érvének a megalapozottságáról való döntés nélkül történő elutasítására késztette, amely szerint a 735/2004 rendelet elfogadásának időpontjára tekintettel nem tette lehetővé az 1972/2003 rendelet által követett, megelőzésre és visszatartásra irányuló célkitűzések megvalósítását (a megtámadott ítélet 118. és 119. pontja), felvethet némi kétséget.
89. Viszonylag nyilvánvaló ugyanis az, hogy a 735/2004 rendeletet a mezőgazdasági termékek termelési ciklusaira tekintettel nem lehet ésszerűen olyannak tekinteni, mint amely lehetővé teszi a nemzeti termelésből származó többletkészletek kialakulásának megelőzésére és az attól való visszatartásra irányuló, az 1972/2003 rendelet által követett célkitűzés megvalósítását.
90. Ezt pontosítva annyi bizonyos, hogy az említett rendelet, amelynek (1) preambulumbekezdése kimondja, hogy az 1972/2003 rendelet 4. cikkének (5) bekezdésében szereplő termékekhez társuló kockázatok folyamatos vizsgálata keretében az 1972/2003 rendeletet szükséges volt bizonyos termékek hozzáadásával módosítani,(38) nem arra volt hivatott, hogy kizárólag a nemzeti termelésből származó többletkészletekre alkalmazzák, hanem általánosabban minden többletkészletre, függetlenül azok eredetétől.
91. Egyebekben és ezenkívül az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 118. pontjában hangsúlyozta azt, hogy az új tagállamokban letelepedett gazdasági szereplőknek érdekében állhatott az, hogy – ha már tudták a csatlakozás időpontját – értékesítéseiket korlátozzák, és bizonyos termékekből készleteket képezzenek e termékkészleteknek a kibővített Közösség piacán való későbbi értékesítése céljából.
92. Így tehát azt a következtetést kell levonni, hogy a Lengyel Köztársaság által a megtámadott ítélet ellen az ügy érdemében felhozott, a csatlakozási okmány 41. cikkének és az arányosság elvének megsértésére alapított első jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
b) A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére alapított második jogalapról
i.	A felek érvei
93. A Lengyel Köztársaság azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértésével mondta ki, hogy az 1972/2003 rendelet 4. cikkének (3) bekezdésében megállapított díjat objektív differenciálási kritériumok alapján állapították meg.
94. Utalva arra, hogy nem vitatja az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 129. pontjában tett azon megállapítását, amely szerint „a mezőgazdaság új tagállamokbeli helyzete gyökeresen eltért a régi tagállamokétól”, a Lengyel Köztársaság úgy ítéli meg, hogy egy eltérő helyzet fennállásának puszta megállapítása nem mentesíti a Bizottságot objektív differenciálási kritériumokra alapozott intézkedések elfogadásának kötelezettsége alól. Márpedig a Lengyel Köztársaság szerint az új és a régi tagállamok mezőgazdaságának helyzete közötti különbség objektíve nem igazolhatja sem magának a díjnak a létét, sem a díj összegét, amely érvet az Elsőfokú Bíróság így tehát elmulasztott megvizsgálni.
95. A Lengyel Köztársaság hozzáteszi, hogy a díj összegének önkényes és objektíve nem igazolt jellegére alapított kifogásának relevanciáját két tényező is alátámasztja, amelyeket az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 132. és 133. pontjában, valamint 134. pontjában fejtett ki. Egyrészt a Lengyel Köztársaság nem vitatottan eltérő bánásmódban részesült az Európai Unióhoz korábban vagy később csatlakozott tagállamokhoz képest, amelyeknek kétségkívül szintén kellett díjat fizetniük a többletkészletek után, de e díjakat a behozatali vámok közötti különbség alapján számították ki, és nem pusztán a közösségi behozatali vámok alapján. Másrészt az új tagállamok mezőgazdaságainak helyzete közötti különbségnek, amely igazolta volna a díj alá tartozó termékek jegyzékének tagállamonként történő változását, tükröződnie kellett volna a díj összegében.
96. Hangsúlyozva, hogy a Lengyel Köztársaság érve összetéveszteni látszik a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértését és az arányosság elvének megsértését, a Bizottság úgy ítéli meg, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen szorítkozott a régi tagállamok mezőgazdasága és az új tagállamok mezőgazdasága közötti különbség fennállásának megállapításával a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértésére alapított érv elutasítása során.
ii.	Elemzés
97. A Lengyel Köztársaság által előterjesztett fő kifogás, amely szerint az Elsőfokú Bíróság nem határozott a Lengyel Köztársaságnak a hátrányos megkülönböztetés elvének megsértésére alapított jogalapjáról, nem megalapozott.
98. A megtámadott ítélet 129. pontjában ugyanis az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a mezőgazdaság új tagállamokbeli helyzete gyökeresen eltért a régi tagállamokétól, és e tekintetben a Bíróságnak a fent hivatkozott Lengyelország kontra Tanács ügyben hozott ítéletében tett azonos megállapítására utalt.(39) A Bíróság az adott ügyben megállapította az említett ítéletben, hogy az nem vitatott, hogy a mezőgazdaság helyzete az új tagállamokban gyökeresen eltért a régi tagállamokétól, ami lehetővé tette számára a hátrányos megkülönböztetés elve tilalmának megsértésére alapított kifogás elutasítását. Az Elsőfokú Bíróság ebből a megtámadott ítélet 130. pontjában helyesen következtetett arra, amint azt a Bizottság is megállapítja, hogy a két helyzet nem összehasonlítható.
99. Következésképpen a Lengyel Köztársaság által előterjesztett kiegészítő érveket annyiban, amennyiben azokat e fő kifogás alátámasztására adták elő, el kell utasítani.
100. A Lengyel Köztársaság által a megtámadott ítélet ellen az ügy érdemében felhozott, a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértésére alapított második jogalapot tehát, mint megalapozatlant, szintén el kell utasítani.
c) Az 1972/2003 rendelet 4. cikke (5) bekezdésének nyolcadik francia bekezdése ellen irányuló kifogásokról
101. A Lengyel Köztársaság egyetlen jogalap keretében azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság a csatlakozási okmány 41. cikkének és az arányosság elvének a megsértésével határozott úgy, hogy az 1972/2003 rendelet 4. cikke (5) bekezdésének nyolcadik francia bekezdésében megállapított díj alá tartozó termékek jegyzékéhez hét új terméknek a 735/2004 rendelet 1. cikkének 8) pontja alapján való hozzáadása nélkülözhetetlen volt az 1972/2003 rendelet által követett célkitűzések megvalósításához.
102. A Lengyel Köztársaság közelebbről azzal érvel, hogy mivel az 1972/2003 rendelet célja a nemzeti termelésből származó többletkészletek kialakulásának a megakadályozása, felesleges volt a díj azon termékekre való alkalmazása, amelyek esetében a behozatali vám Lengyelországban magasabb volt, mint a közösségi behozatali vám. Ezenkívül, tekintettel az elfogadása időpontjára, tizenegy nappal a csatlakozási szerződés hatálybalépését megelőzően, a 735/2004 rendelet nem tehette lehetővé az 1972/2003 rendelet által követett, a nemzeti termelésből származó többletkészletek kialakulásának megakadályozásában álló célkitűzés megvalósítását.
103. A Lengyel Köztársaság így kifejezetten megkérdőjelezi az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 158. és 159. pontjában a Lengyel Köztársaság azon érvére adott választ, amely szerint egyes termékek a vitatott díj alá tartoztak még akkor is, ha az e termékek tekintetében 2004. április 30-án hatályos lengyel behozatali vám magasabb volt a közösségi behozatali vámnál.
104. Az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg (a megtámadott ítélet 158. pontja), hogy a Lengyel Köztársaság nem adott elő semmiféle olyan okot, amelyből azt lehetett volna megállapítani, hogy a mezőgazdasági termékek készletei spekulációs célú felhalmozásának fő oka a Tizenötök Közösségének és az új tagállamoknak a behozatali vámjai közötti esetleges különbség volt. Az Elsőfokú Bíróság hozzátette (a megtámadott ítélet 159. pontja), hogy mindenesetre az 1972/2003 rendeletnek nemcsak a spekulációs célú termékkészletek kialakulásának megakadályozása volt a célja, hanem a nemzeti termelésből származó többletkészletek kialakulásának a megakadályozása is.
105. Mivel a Lengyel Köztársaság érvelése nagymértékben egybemosódik azzal, amelyet az 1972/2003 rendelet 4. cikkének (3) bekezdése ellen irányuló első jogalapja keretében előadott, ugyanazon indokok alapján ezen érvelést mint megalapozatlant el kell utasítani.
2. Az 1972/2003 rendelet 3. cikke ellen irányuló kifogásokról
106. Az 1972/2003 rendelet „Felfüggesztő eljárás” című 3. cikke, amelynek (1) bekezdése pontosítja, hogy e cikket a csatlakozási okmány IV. mellékletének 5. fejezetétől, valamint a 2913/92 rendelet 20. és 214. cikkétől eltérve kell alkalmazni, (2) bekezdésében úgy rendelkezik, hogy az említett rendelet 4. cikkének (5) bekezdésében felsorolt azon termékekre, amelyek 2004. május 1-je előtt szabad forgalomban voltak, de amelyek 2004. május 1-jén a szabad forgalomtól eltérő vámjogi rendeltetés vagy vámeljárás hatálya alatt álltak, a szabad forgalomba bocsátás napján érvényes erga omnes
behozatali vámtételt kell alkalmazni.
a) A Lengyel Köztársaság jogalapjainak összefoglalása
107. A Lengyel Köztársaság öt jogalap újbóli előterjesztésével azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy elutasította az 1972/2003 rendelet 3. cikke ellen irányuló érveit.
i.	Az 1972/2003 rendelet 3. cikkének téves értelmezésére alapított első jogalapról
108. E jogalap keretében a Lengyel Köztársaság arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen határozott úgy, hogy az 1972/2003 rendelet 3. cikke nélkülözhetetlen volt az említett rendelet 4. cikke hatékony érvényesülésének a megőrzéséhez, és következésképpen elfogadhatták azt a csatlakozási okmány 41. cikke alapján. A Lengyel Köztársaság közelebbről három különálló érvet hoz fel.
109. Elsősorban a Lengyel Köztársaság azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy a megtámadott ítélet 194. pontjában tévesen határozott úgy, hogy a Lengyel Köztársaság csak „magát a Bizottság arra vonatkozó hatáskörét vitat[t]a, hogy a tagállamokat a területükön 2004. május 1-jén felfüggesztő eljárás alatt álló termékek utáni díj kivetésére kötelezze”, és „nem e díjak formáját vagy arányos jellegét”, míg jogalapját egyértelműen a Bizottság hatáskörének hiányára és a csatlakozási okmány 22. és 41. cikkének a megsértésére alapította. Az Elsőfokú Bíróság így elmulasztotta megvizsgálni az 1972/2003 rendelet 3. cikkében megállapított díj arányosságát és az azt szabályozó különös szabályokat. A Lengyel Köztársaság e tekintetben előadja, hogy a csatlakozási okmány 41. cikke az átmeneti intézkedések elfogadását annak a feltételnek rendeli alá, hogy ezen intézkedésekre szükség van „az új tagállamokban fennálló szabályozási rendből az [helyesen: a közös] agrárpolitik[a] […] alkalmazásából eredő szabályozási rendbe való átmenet elősegítése érdekében”. Következésképpen az e követelményeknek meg nem felel ő intézkedés nem összeegyeztethető sem a csatlakozási okmány 41. cikkével, sem az e rendelkezésben előírt arányosság elvével oly módon, hogy nem volt szükséges külön hivatkozni az arányosság elvének megsértésére.
110. Másodsorban a Lengyel Köztársaság azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 189–193. pontjában tévesen ítélte úgy, hogy az 1972/2003 rendelet 3. cikke szükséges volt az említett rendelet 4. cikkének hatékony érvényesüléséhez. A Lengyel Köztársaság e tekintetben emlékeztet arra, hogy az elsőfokú eljárásban benyújtott válaszában hangsúlyozta, hogy az 1972/2003 rendelet 3. cikkében előírt vámok megakadályozhatják a mezőgazdasági termékekre vonatkozó spekulációt, és így kiegészíthetik a 4. cikknek a mezőgazdasági termékek spekulációs célú többletkészleteire vonatkozó említett rendelkezéseit, amennyiben ugyancsak többletmennyiségekre vonatkoznak. Amennyiben az 1972/2003 rendelet 3. cikke szerinti vámok a teljes termékmennyiségre vonatkoznának, nem állna fenn semmilyen logikai kapcsolat az említett vámok és a spekuláció elleni küzdelem által követett célkitűzések között.
111. Harmadsorban és utoljára a Lengyel Köztársaság azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 186. pontjában a jogszabályi hierarchia megsértésével határozott úgy, hogy az 1972/2003 rendelet 3. cikkét a csatlakozási okmány 41. cikke alapján el lehetett fogadni. Az 1972/2003 rendelet 3. cikke, amely eltér a csatlakozási okmány IV. mellékletének 5. fejezetétől, valójában a csatlakozási feltételek egyoldalú és jogellenes módosítását jelentette. Márpedig, bár a csatlakozási okmány 41. cikke engedélyezi a Bizottság számára bármely olyan intézkedés elfogadását, amely az új tagállamokban hatályban lévő szabályozási rendből a közös agrárpolitikának az alkalmazásából adódó szabályozási rendbe való átmenet elősegítéséhez szükséges, nem engedélyezi a Bizottságnak a csatlakozási okmány tartalmának módosítását.
ii.	Az EK 253. cikk megsértésére alapított második jogalapról
112. A Lengyel Köztársaság azzal érvel, hogy azáltal, hogy elutasította az 1972/2003 rendelet 3. cikkének elégtelen indokolására alapított jogalapját, az Elsőfokú Bíróság megsértette mind az EK 253. cikk rendelkezéseit, mind a Bíróságnak az e rendelkezést értelmező ítélkezési gyakorlatát. A Lengyel Köztársaság e tekintetben hangsúlyozza, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 224. pontjában elismerte, hogy az 1972/2003 rendelet egyetlen preambulumbekezdése sem tartalmazta kifejezetten azon különös indokokat, amelyek a Bizottságot a 3. cikkben említett intézkedések elfogadására vezették, és hogy következésképpen az Elsőfokú Bíróság e hiányos indokolás megismétlésére kényszerült (a megtámadott ítélet 229–234. pontja). Abból a pontatlan előfeltevésből kiindulva, hogy az 1972/2003 rendelet 3. cikkének szerepe kizárólag az említett rendelet 4. cikke rendelkezéseinek kiegészítése és e cikk hatékony érvényesülésének biztosítása volt (a megtámadott ítélet 231–233. pontja), az Elsőfokú Bíróság – tévesen – arra következtetett, hogy e 3. cikk az említett 4. cikk indokolása alá tartozott, és nem igényelt külön indokolást (a megtámadott ítélet 234. pontja).
113. A Lengyel Köztársaság hozzáteszi, hogy az 1972/2003 rendelet 3. cikkére vonatkozó indokolási kötelezettséget az e cikk által megállapított pénzügyi terhek viselésére kötelezett gazdasági szereplők érdekének figyelembevételével is értékelni kellett volna. A Lengyel Köztársaság e tekintetben, a megtámadott ítélet 235. pontjára hivatkozással pontosítja, hogy a lengyel kormány és a Bizottság közötti levélváltás, amely végső soron nem vonatkozott az említett rendelkezés elfogadásával kapcsolatos indokokra, nem helyettesítheti e kötelezettséget.
iii.	Az áruk szabad mozgása elvének megsértésére alapított harmadik jogalapról (EK 25. cikk)
114. A Lengyel Köztársaság úgy ítéli meg, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az áruk szabad mozgásának elvét azáltal, hogy úgy határozott, hogy a csatlakozási okmány 41. cikke alapján elfogadott átmeneti intézkedések nem tartoztak az EK 25. cikk alá (a megtámadott ítélet 179–181. pontja).
115. A Lengyel Köztársaság hangsúlyozza azt is, hogy a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatára tekintettel, amelynek értelmében az uniós intézmények a tagállamokhoz hasonlóan kötelesek tiszteletben tartani a vámok és azokkal azonos hatású díjak EK 25. cikk értelmében vett tilalmát, az Elsőfokú Bíróság nem vélhette úgy, amint azt a megtámadott ítélet 181. pontjában tette, hogy „a Lengyel Köztársaság nem hivatkozhat érvényesen az áruk szabad mozgása elvének és különösen az EK 25. cikknek a megsértésére az 1972/2003 rendelet 3. cikkében bevezetett díjak jogszerűségének a vitatása céljából”.
iv.	A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére alapított negyedik jogalapról
116. A Lengyel Köztársaság azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét azáltal, hogy objektíve igazolhatónak ítélte meg a lengyelországi gazdasági szereplők és a régi tagállamok gazdasági szereplői közötti eltérő bánásmódot. Ez az eltérés abban a körülményben áll, hogy az erga omnes
behozatali vámot azon termékek után szedték, amelyeket Lengyelországban a csatlakozást megelőzően bocsátottak szabad forgalomba, de amelyeket a csatlakozás napján felfüggesztő eljárás alá helyeztek, míg nem szedték a Tizenötök Közösségében a csatlakozást megelőzően szabad forgalomba bocsátott ugyanazon termékek után, amelyek vonatkozásában nem került sor export-visszatérítés igénylésére.
117. A Lengyel Köztársaság pontosítja, hogy nem pusztán azt vitatja, hogy különböző jogszabályokat alkalmaznak az új tagállamok és a régi tagállamok gazdasági szereplőivel szemben, hanem különböző jogszabályoknak ilyen megkülönböztetést igazoló okok hiányában történő alkalmazását. Egyrészt a Bizottság egyáltalán nem bizonyította, hogy a spekuláció kockázata főképp a Lengyelországból származó áruk beáramlásából adódott. Másrészt, még ha feltételezzük is, hogy e kockázat fennállt, annak megelőzésére elegendő lett volna a Lengyel Köztársaságban a csatlakozást megelőzően alkalmazott preferenciális vámoknak egy átmeneti időszak alatti fenntartása a magasabb összegű erga omnes
behozatali vámok kiszabása helyett.
v.	A bizalomvédelem elvének megsértésére alapított ötödik jogalapról
118. A Lengyel Köztársaság azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság azáltal, hogy a megtámadott ítélet 246. pontjában úgy határozott, hogy a Közösség nem teremtett olyan helyzetet, amely a Lengyel Köztársaság vagy a lengyel gazdasági szereplők számára jogos bizalmat keltett, megsértette a bizalomvédelem elvét. A Lengyel Köztársaság úgy ítéli meg, hogy nem volt lehetséges a csatlakozási okmány 41. cikke alapján a csatlakozási okmány IV. melléklete 5. fejezetének rendelkezéseitől való olyan eltéréseket elfogadni, amelyek jogos várakozásokat ébreszthettek. A szokásos gondossággal eljáró gazdasági szereplők tehát nem feltételezhették, hogy a csatlakozási okmány 41. cikke ilyen eltérések alapjául szolgálhat.
b) Elemzés
119. A Lengyel Köztársaságnak az 1972/2003 rendelet 3. cikke jogszerűségének Elsőfokú Bíróság általi értékelése ellen irányuló jogalapjai és kifogásai megfelelő megválaszolásához szem előtt kell tartani, hogy e jogalapok és kifogások általános jelleggel arra vonatkoznak, hogy mi a csatlakozási okmány 41. cikkében előírt felhatalmazás terjedelme. Érvelésében ugyanis a Lengyel Köztársaság egyértelműen arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság az említett 3. cikk jogszerűségére a „jogszabályi hierarchia” megsértésével következtetett. Márpedig ezen érvelés kellő figyelembevételéhez emlékeztetni kell a szóban forgó rendelkezések tartalmára.
120. Az 1972/2003 rendelet 3. cikkének (1) és (2) bekezdése – többek között a csatlakozási okmány IV. mellékletének 5. fejezetétől eltérve – lényegében előírja az említett rendelet 4. cikkében megállapított díj alkalmazási körének kiterjesztését azon mezőgazdasági termékekre, amelyek a csatlakozás időpontja előtt a Tizenötök Közösségében vagy egy új tagállamban szabad forgalomban voltak, és amelyeket a csatlakozás napján felfüggesztő eljárás alá helyeztek. A csatlakozási okmány 41. cikke felhatalmazza a Bizottságot arra, hogy a csatlakozást követő hároméves időszak alatt az új tagállamokban fennálló szabályozási rendből a közös agrárpolitika alkalmazásából eredő szabályozási rendbe való átmenet elősegítése érdekében szükséges átmeneti intézkedéseket fogadjon el.
121. A Lengyel Köztársaság következésképpen főként a csatlakozási okmány 41. cikkében előírt felhatalmazás terjedelmének Elsőfokú Bíróság általi értékelését vitatja. Az 1972/2003 rendelet 3. cikkének elfogadásával a Bizottság túlterjeszkedett azon, amire az említett 41. cikk felhatalmazta,(40) és így megsértette az említett rendelkezést (jogszabályi hierarchia). Az Elsőfokú Bíróság tehát tévesen következtetett arra, hogy e rendelkezés engedélyezte az említett 3. cikkben előírt, a csatlakozási okmány rendelkezéseitől való eltérést.
122. Végül ebben az összefüggésben terjeszt elő a Lengyel Köztársaság más – különösen a Lengyel Köztársaságnak a Bizottság hatásköreinek megsértésével kapcsolatos érveinek(41) Elsőfokú Bíróság általi értékelése során elkövetett hibákra és az áruk szabad mozgása elvének megsértésére alapított – jogalapokat. Egyrészt ugyanis túlmenve azon, amire a csatlakozási okmány 41. cikke felhatalmazta, a Bizottság túllépte a hatáskörét. Másrészt egyebekben az említett 41. cikk nem hatalmazta fel a Bizottságot az áruk szabad mozgásának elvét sértő rendelkezések elfogadására.
123. Az 1972/2003 rendelet 3. cikke ellen és e cikk jogszerűségének Elsőfokú Bíróság általi értékelése ellen irányuló kifogásokat végül – e kifogásokkal közvetlen összefüggésben – az EK 253. cikk megsértésével kapcsolatos, az indokolás hiányára alapított jogalap egészíti ki. A Lengyel Köztársaság ugyanis lényegében azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot annak megállapításával, hogy az 1972/2003 rendeletet kellően indokolták, bár egyetlen preambulumbekezdése sem ismerteti kifejezetten a rendelet 3. cikkének a csatlakozási okmány IV. melléklete 5. fejezetének rendelkezéseitől eltérve történő elfogadásának indokait.
124. Következésképpen azon az állásponton vagyok, hogy a Lengyel Köztársaság által a jelen fellebbezés keretében felhozott jogalapok és érvek megválaszolása során először is az 1972/2003 rendelet 3. cikkének a csatlakozási okmány 41. cikkének rendelkezéseivel való összeegyeztethetőségét, majd ezen vizsgálatnak a többi kifogásra való következményeit kell megvizsgálni, beleértve e vizsgálatba az indokolási kötelezettség megsértésére alapított kifogás elemzését is.
125. A Lengyel Köztársaság érvelése ebben az összefüggésben két fő kérdést vet fel, amelyeket egymást követően meg kell vizsgálni. Először is az 1972/2003 rendelet 3. cikke valóban eltérést jelent-e a csatlakozási okmányhoz képest, és adott esetben milyen mértékben? Ezután, feltételezve azt, hogy valóban ez az eset áll fenn, a Bizottság jogosult volt-e egy másodlagos jogi rendelkezés elfogadására, eltérve egy elsődleges jogi rendelkezéstől? Közelebbről, az 1972/2003 rendelet 3. cikkének elfogadása valóban a csatlakozási okmány 41. cikke alá tartozónak tekinthető-e? E két kérdés vizsgálata természetszerűleg az indokolási kötelezettség megsértésére alapított második jogalap megvizsgálásához vezet.
i.	Az 1972/2003 rendelet 3. cikke eltér-e az elsődleges jogtól?
126. Meg kell állapítani először is, hogy az 1972/2003 rendelet 3. cikke kifejezetten kimondja az (1) bekezdésében, hogy e cikket a csatlakozási okmány IV. mellékletének 5. fejezetétől, valamint a 2913/92 rendelet 20. és 214. cikkétől „eltérve” kell alkalmazni.
127. Ezután fontos megjegyezni, hogy a Bizottság távol attól, hogy e kijelentést vitatná, ezzel szemben azt az elképzelést védi, amely szerint a csatlakozási okmány 41. cikke felhatalmazást adott egy ilyen eltérő rendelkezés elfogadására.
128. Célszerű végül hangsúlyozni, hogy ez az, ami a szóban forgó rendelkezések elemzéséből kitűnik. A csatlakozási okmány IV. mellékletének 5. fejezete ugyanis előírta, hogy a régi tagállamokból származó, vagy e tagállamokba a csatlakozást megelőzően behozott és ott szabad forgalomba bocsátott valamennyi áru,(42) amelyek azonban a csatlakozás időpontjában a négy felsorolt eljárás – úgymint az átmeneti megőrzés, vámszabad területre vagy vámszabad raktárba történő beléptetés, valamely, a 2913/92 rendelet 4. cikke (16) bekezdésének b)–g) pontjában meghatározott felfüggesztő vámeljárás vagy szállítás – valamelyikének hatálya alatt állnak, vámmentesen szabad forgalomba bocsáthatók. Az 1972/2003 rendelet 3. cikkének (2) bekezdése ezzel szemben előírja az említett rendelet 4. cikkének (5) bekezdésében felsorolt bizonyos termékekre egy erga omnes
behozatali vámnak a szabad forgalomba bocsátás napján való alkalmazását. Ilyen termékek a csatlakozás időpontját megelőzően a régi és az új tagállamokban szabad forgalomba bocsátott és a csatlakozás időpontjában a fent bemutatott négy eljárás valamelyike alá helyezett termékek.(43)
129. Így tehát arra kell következtetni, hogy az 1972/2003 rendelet 3. cikke valóban eltér a csatlakozási okmány IV. melléklete 5. fejezetének rendelkezéseitől.(44)
130. Az Elsőfokú Bíróság azonban – helyt adva e tekintetben a Bizottság érvelésének – úgy határozott, hogy a csatlakozási okmány 41. cikke megfelelő és elegendő jogalapot jelentett, amely felhatalmazta a Bizottságot a vitatott rendelkezés, azaz a jelen esetben egy elsődleges jogi aktus rendelkezéseinek közvetlenül ellentmondó másodlagos jogi rendelkezés elfogadására.
ii.	A csatlakozási okmány 41. cikke elegendő jogalapot jelent-e az elsődleges jogtól való eltéréshez?
131. A Bizottság nyilvánvaló módon nem vonhatja kétségbe egy másodlagos jogi aktus révén(45) azt, amiről a csatlakozási okmány megalkotói határoztak, anélkül hogy arra az említett okmány részét képező rendelkezés feljogosította volna. Az 1972/2003 rendeletet a csatlakozási szerződés 2. cikkének (3) bekezdése, valamint a csatlakozási okmány 41. cikke alapján fogadták el, tehát meg kell vizsgálni azt, hogy e rendelkezések felhatalmazták-e a Bizottságot olyan intézkedések elfogadására, mint amilyenek az említett rendelet 3. cikkében szerepelnek.
132. A csatlakozási okmány 41. cikke a csatlakozási szerződés 2. cikkének (3) bekezdésében kifejezetten felsorolt rendelkezések sorába tartozik, amely rendelkezés kimondja az uniós intézmények számára – az említett szerződés 2. cikkének (2) bekezdésétől eltérve, tehát e szerződés hatálybalépését megelőzően – az említett rendelkezésekben szabályozott intézkedések elfogadásának lehetőségét.
133. A Bizottság tehát elfogadhatta a csatlakozást megelőzően a csatlakozási okmány 41. cikkében szabályozott intézkedéseket. A kérdés, amely így azonnal felmerül, az, hogy melyek lehetnek ezek az intézkedések.
134. A csatlakozási okmány 41. cikke előírja, hogy a Bizottság a csatlakozást követő hároméves időszak alatt „az új tagállamokban fennálló szabályozási rendből az [helyesen: a közös] agrárpolitikának az […] alkalmazásából eredő szabályozási rendbe való átmenet elősegítése érdekében […] szükség[es]” „átmeneti intézkedéseket fogadhat el a csatlakozási okmányban meghatározott feltételekkel”, beleértve tehát a csatlakozási okmány IV. mellékletének 5. fejezetében megállapított feltételeket.
135. Ez a rendelkezés tehát – meglehetősen általános jelleggel – felhatalmazza a Bizottságot arra, hogy minden további pontosítás nélkül alapvetően a céljukkal meghatározott intézkedéseket fogadjon el („szükséges […] intézkedések”). E felhatalmazás tekinthető-e úgy, mint amely kellően széles körű ahhoz, hogy az elsődleges jogtól eltérő intézkedések elfogadását is magában foglalja?
136. Először is hangsúlyozni kell egy intézményt az elsődleges jogtól eltérő, nem pontosított rendelkezések elfogadására felhatalmazó általános kikötés – anyagi jogi értelemben vett – kivételes természetét. Ebből a szempontból joggal kérdezhetjük, hogy egy olya módon megfogalmazott rendelkezés, mint amilyen a csatlakozási okmány 41. cikke, értelmezhető-e úgy, mint amely ilyen felhatalmazó kikötést jelent. Véleményem szerint ugyanakkor nem szükséges e kérdést radikális és végleges módon eldönteni. A jelen ügy által felvetett k érdés megoldása érdekében elegendő megjegyezni, hogy az elsődleges jogtól való mindenfajta eltérést – amelyet a jelen ügyhöz hasonlóan olyan nem pontosított felhatalmazásra alapítanak, mint amilyen a csatlakozási okmány 41. cikke – a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően megszorító módon kell értelmezni, tekintettel annak szövegére, céljára és az azt alkotó rendelkezésekkel kapcsolatos összefüggéseire.(46)
137. Éppen ebben a szakaszban mutatkozik meg az intézmény által az intézkedéseknek a csatlakozási okmány 41. cikke alapján elfogadott aktussal járó meghozatalának igazolására előterjesztett külön indokolás – úgymint az intézkedések céljára, különösen azok szükségességére és végül arányosságára vonatkozó indokok – jelentősége.
138. Mivel – amint arra fentebb emlékeztettem – a csatlakozási okmány 41. cikke nem tartalmaz semmilyen felhatalmazó kikötést, amely egyértelműen és kifejezetten felhatalmazná a Bizottságot elsődleges jogi rendelkezésektől eltérő másodlagos jogi rendelkezések elfogadására, nélkülözhetetlen volt mindenesetre az, hogy az 1972/2003 rendelet 3. cikkében előírthoz hasonló, elsődleges jogtól eltérő intézkedéshez világos és meggyőző indokolás társuljon, amely egyértelműen megállapítja azt, hogy az említett eltérés nem csupán szükséges, hanem nélkülözhetetlen is volt az említett rendelkezésben megállapított célkitűzés megvalósításához.
139. A Bíróság csak akkor tudja felülvizsgálati jogkörét gyakorolni a Bizottság által a csatlakozási okmány 41. cikke alapján elfogadott aktus rendelkezéseinek az ezen okmány által követett célnak való megfelelésével kapcsolatban, ha a Bizottság az említett aktus indokolásában előadta az e rendelkezéseket igazoló indokokat.(47) Egyedül a Bizottságnak kell ugyanis – a Bíróság felülvizsgálata mellett – meghatároznia azt, hogy a szóban forgóhoz hasonló átmeneti intézkedések elfogadása szükséges volt-e, és milyen mértékben, az átmenet elősegítése érdekében.
iii.	Az 1972/2003 rendelet 3. cikkének elfogadását a jogilag megkövetelt módon indokolták-e?
140. Az állandó ítélkezési gyakorlatból – amint azt összességében az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 214–217. pontjában tökéletesen összefoglalta – kitűnik, hogy az EK 253. cikkben előírt indokolásnak a kérdéses jogi aktus természetéhez kell igazodnia, és abból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie az aktust kibocsátó intézmény érvelésének oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, a közösségi bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét. Az indokolásnak nem kell megjelölnie az összes vonatkozó ténybeli és jogi elemet, mivel azt, hogy a jogi aktus indokolása megfelel-e az EK 253. cikkben felsorolt követelményeknek, nemcsak az említett aktus szövege, hanem összefüggései, valamint az érintett témára vonatkozó jogszabályok összessége alapján kell megítélni. Amikor általánosan alkalmazandó jogi aktusról van szó, az indokolás szorítkozhat egyfelől az aktus elfogadásához vezető általános helyzet, másfelől az általa elérni kívánt általános célok megjelölésére. Ezenkívül, ha valamely általános hatályú jogi aktusból kitűnik az intézmény által követett cél lényege, túlzás lenne külön indokolást megkövetelni az alkalmazott különböző technikai megoldásokra.(48)
141. A jelen esetben – amint arra a Lengyel Köztársaság helyesen felhívta a figyelmet – az Elsőfokú Bíróság úgy határozott, hogy a Bizottság nem volt köteles „alaposabban” indokolni az 1972/2003 rendelet 3. cikkében említett intézkedések szükségességét, mivel ezen intézkedések csupán „technikai választásnak” minősültek, amelynek célja az említett rendelet 4. cikke hatékony érvényesülésének a biztosítása volt, míg az említett rendelet preambulumbekezdései „kifejezetten” meghatározták egyrészt az ugyanezen rendelet elfogadásához vezető általános helyzetet, és másrészt, a többletkészletek kialakulása megelőzésének a célkitűzését, és az említett készletek utáni díjkivetési rendszer bevezetésének a szükségességét.
142. A Lengyel Köztársaság érvelése két kérdést vet fel, elsőként az 1972/2003 rendelet 3. cikkében említett intézkedések minősítésére, és másodikként – az első kérdéshez szorosan kapcsolódva – a Bizottságot terhelő indokolási kötelezettségre vonatkozóan. Amint ugyanis a Lengyel Köztársaság hangsúlyozta, a külön indokolás hiánya a Bíróság ítélkezési gyakorlatára tekintettel csak annyiban elfogadható, amennyiben az 1972/2003 rendelet 3. cikkében említett intézkedések elfogadása ténylegesen egy technikai választástól függött.(49)
143. Nehezen elfogadható ugyanakkor az, hogy egy elsődleges jogi aktus rendelkezéseitől eltérő másodlagos jogi aktus rendelkezéseit pusztán egy technikai választás részét képezőként lehetne elemezni. Épp ellenkezőleg, meg kell állapítani azt, hogy még ha feltételezzük is, hogy egy ilyen helyzetre vonatkozhat egy másik elsődleges jogi rendelkezés, arra egész pontosan egy külön, szabatos és részletes indokolásnak kell kiterjednie.
144. A Bizottságnak kell tehát pontosan előadnia azokat az indokokat, amelyek miatt úgy vélte, hogy nélkülözhetetlen volt egy erga omnes vám szedése olyan árukra vonatkozóan, amelyekről a csatlakozási okmányban azt írták elő, hogy bizonyos – a származásuk bizonyításával kapcsolatos – feltételek mellett vámmentesen szabad forgalomba bocsáthatók. Ennek annál is inkább így kell lennie, mivel az így elfogadott rendelkezések egyrészt érzékelhetően eltérnek az intézmények által összehasonlítható helyzetekben addig követett gyakorlattól,(50) és másrészt, e rendelkezéseket annak ellenére fogadták el és hirdették ki, hogy fő címzettjeik olyan államok gazdasági szereplői voltak, amelyek még nem voltak az Európai Unió tagállamai.
145. Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróságnak – bár teljesen eltérő összefüggésben – volt alkalma dönteni arról, hogy egy új és fontos politika első megnyilvánulására vonatkozó, és a korábbi határozatok gyakorlatától érzékelhetően eltérő határozatot világosan meg kell indokolni.(51)
146. Márpedig a jelen esetben az 1972/2003 rendelet preambulumbekezdései nem tartalmaznak semmilyen információt e tekintetben, hanem csupán megismételnek egy olyan indokolást, amely bár nem teljesen azonos a fent említett korábbi bővítések alkalmával elfogadott hasonló rendeletekben ismertetett indokolással, ugyanazokat az információkat tartalmazta, bár ez utóbbi rendeletek nem tartalmaztak az 1972/2003 rendelet 3. cikkének rendelkezéseivel azonos rendelkezéseket.
147. Hangsúlyozni kell különösen azt, hogy az említett rendelet (3) preambulumbekezdése egyáltalán nem említi az ugyanezen rendelet 4. cikkében előírt díj hatékony érvényesülése biztosításának szükségességét, amely tényt az Elsőfokú Bíróság meghatározónak tekintett a Lengyel Köztársaság által az elégtelen indokolásra alapított, az első fokon benyújtott keresetében előterjesztett jogalap elutasítása során.
148. A fenti elemzésből következik, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot azáltal, hogy úgy határozott, hogy az 1972/2003 rendelet 3. cikke – bár anélkül tért el a csatlakozási okmány IV. mellékletének 5. fejezetétől, hogy az ezen eltérés szükségességét pontosan igazoló indokok az említett rendelet indokolásában kifejezetten szerepeltek volna – nem volt érvénytelen.
149. Ilyen körülmények között a Bíróság nem gyakorolhatja az így elfogadott intézkedéseknek a csatlakozási okmány 41. cikkének rendelkezéseivel való összeegyeztethetőségére, és következésképpen arra vonatkozó felülvizsgálati jogkörét, hogy ezen intézkedéseket az említett rendelkezés által a Bizottság számára biztosított hatáskörök tiszteletben tartásával fogadták-e el.(52)
150. Hozzá kell tenni azt is, hogy a Lengyel Köztársaság érveinek Elsőfokú Bíróság általi azon értékelésére, amely szerint az 1972/2003 rendelet 3. cikke nem sértette meg az áruk szabad mozgásának elvét, ugyanezen kritikák vonatkoznak.
151. Ez utóbbival kapcsolatban ugyanis pontosítani kell, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az uniós intézmények a tagállamokhoz hasonlóan kötelesek tiszteletben tartani a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseit és különösen az EK 25. cikk rendelkezéseit.(53) Márpedig – feltéve, hogy a csatlakozási okmány 41. cikkét lehet úgy értelmezni, mint amely felhatalmazza a Bizottságot az áruk szabad mozgásának elvét sértő rendelkezések elfogadására – ezen intézkedések semmiképpen sem maradhatnak kifejezett indokolással alátámasztott igazolások nélkül.
152. Ilyen körülmények között nem szükséges megvizsgálni a Lengyel Köztársaság által felhozott, az állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének a megsértésére alapított negyedik, illetve a bizalomvédelem elvének megsértésére alapított ötödik jogalapot.
V – Az első fokon előterjesztett kereset vizsgálatáról
153. Az Európai Unió Bírósága alapokmánya 61. cikkének első bekezdéséből következik, hogy ha a fellebbezés megalapozott, a Bíróság az ügyet érdemben maga is eldöntheti, amennyiben a per állása megengedi, illetve azt határozathozatalra visszautalhatja a Törvényszékhez.
154. Amint azt láthattuk, a Bíróság rendelkezik valamennyi ahhoz szükséges információval, hogy véglegesen határozzon mind a Bizottság által az elsőfokú eljárás során az Elsőfokú Bíróság előtt emelt elfogadhatatlansági kifogásról,(54) mind a Lengyel Köztársaság keresetének érdeméről, függetlenül a jelen indítvány bevezetésében előadott eljárásjogi sajátosságtól.
A – Az 1972/2003 rendelettel szembeni kereset elfogadhatóságáról
155. A fenti megfontolásokból következik, hogy a Lengyel Köztársaságnak az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. június 28-án benyújtott keresete nem volt elkésett, következésképpen a Bizottság elfogadhatatlansági kifogását – amelynek keretében kizárólag jogvesztésre hivatkozott – el kell utasítani, tehát a Lengyel Köztársaság keresetét annyiban, amennyiben az 1972/2003 rendelet ellen irányult, elfogadhatónak kell nyilvánítani.
B – A 735/2004 rendelettel módosított 1972/2003 rendelet ellen irányuló kereset érdeméről
156. A Lengyel Köztársaság azt kéri, hogy a Bíróság – alapokmányának 61. cikke értelmében – érdemben döntsön, és kéri a többek között a 735/2004 rendelettel módosított 1972/2003 rendelet 3. cikkének, valamint 4. cikke (3) bekezdésének és (5) bekezdése nyolcadik francia bekezdésének a megsemmisítését. A Lengyel Köztársaság pontosítja, hogy – amennyiben a Bíróság hajlandó arra, hogy érdemben döntsön – teljes egészében fenntartja az elsőfokú eljárás során a keresetlevelében és a válaszában előterjesztett kifogásokat és érveket.
157. Amint azt a jelen indítvány bevezetésétől kezdve hangsúlyoztam, a jelen ügy olyan sajátossággal bír, amely a Bíróságot a fellebbezés keretében szokatlan helyzet elé állítja annyiban, amennyiben az Elsőfokú Bíróság – bár elutasította a keresetet mint elfogadhatatlant abban a részében, amelyben az az 1972/2003 rendelet ellen irányult – vizsgálta a rendelet fő rendelkezéseinek jogszerűségét az 1972/2003 rendeletet módosító 735/2004 rendelet ellen előterjesztett kifogásokon keresztül, és azokra tekintettel.
158. Dönthet-e tehát érdemben a Bíróság a Lengyel Köztársaságnak az 1972/2003 rendelet ellen első fokon benyújtott keresetében felhozott különböző kifogásokról?
159. A valóságban a kérdés akkor vetődhet fel, ha az 1972/2003 rendelet ellen irányuló kifogásoknak csupán egy részét vizsgálták meg a 735/2004 rendelet jogszerűsége vizsgálatának keretében, és a kifogások csupán azon része tekintetében, amelyeket nem vizsgáltak meg.
160. A megtámadott ítéletből azonban kitűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság az 1972/2003 rendelet ellen irányuló valamennyi kifogást megvizsgálta. Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy az ügy állása megengedi, hogy a Bíróság azt érdemben eldöntse.
161. A jelen esetben a fellebbezési jogalapok elemzéséből következik, hogy az 1972/2003 rendelet 3. cikkét meg kell semmisíteni annyiban, amennyiben azt a csatlakozási okmány IV. melléklete 5. fejezetének rendelkezéseitől eltérve fogadták el, anélkül hogy az ezen eltérés szükségességét külön alátámasztó igazolások kifejezetten megjelentek volna az említett rendelet indokolásában.
162. Ilyen körülmények között nem szükséges megvizsgálni az 1972/2003 rendelet 3. cikke ellen irányuló, a Lengyel Köztársaság által az első fokon benyújtott keresetében felhozott – az állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvének és a bizalomvédelem elvének a megsértésére alapított – többi jogalapot. Továbbá nem szükséges megvizsgálni a hatáskörrel való visszaélésre alapított jogalapot, amelyről a Lengyel Köztársaság kifejezetten úgy nyilatkozott, hogy azt nem hozza fel a fellebbezés keretében, de amelyet mégis fenntartott az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetében felhozott összes többi jogalappal együtt.(55)
VI – Végkövetkeztetések
163. Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság a következőképpen határozzon:
1) A Bíróság hatályon kívül helyezi az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának T-257/04. sz., Lengyelország kontra Bizottság ügyben 2009. június 10-én hozott ítéletét.
2) A Bíróság elutasítja az Európai Bizottság által az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága előtt felhozott elfogadhatatlansági kifogást.
3) A Bíróság a mezőgazdasági termékek kereskedelme tekintetében a Cseh Köztársaság, Észtország, Ciprus, Lettország, Litvánia, Magyarország, Málta, Lengyelország, Szlovénia és Szlovákia csatlakozása következtében elfogadandó átmeneti intézkedésekről szóló rendelet (HL L 293., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 40. kötet, 474. o.) 3. cikkét megsemmisíti.
4) A Bíróság az 1972/2003 rendelet megsemmisítésére irányuló keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
(1) .
(2)  – Az Elsőfokú Bíróság T-257/04. sz., Lengyelország kontra Bizottság ügyben 2009. június 10-én hozott ítélete (EBHT 2009., II-1545. o.), a továbbiakban: megtámadott ítélet.
(3)  – Az Elsőfokú Bíróság T-258/04. sz., Lengyelország kontra Bizottság ügyben 2009. június 10-én hozott végzése (EBHT 2009., II-69. o.*) ellen benyújtott fellebbezés.
(4)  – HL L 39., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 42. kötet, 443. o.
(5)  – HL L 114., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 44. kötet, 111. o.
(6)  – A mezőgazdasági termékek kereskedelme tekintetében a Cseh Köztársaság, Észtország, Ciprus, Lettország, Litvánia, Magyarország, Málta, Lengyelország, Szlovénia és Szlovákia csatlakozása következtében elfogadandó átmeneti intézkedésekről szóló rendelet (HL L 293., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 40. kötet, 474. o.), a továbbiakban: 1972/2003 rendelet.
(7)  – A C-299/05. P. sz., Bizottság kontra Parlament és Tanács ügyben 2007. október 18-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-8695. o.) 29. és 30. pontja.
(8)  – Lásd például a C-259/95. sz., Parlament kontra Tanács ügyben 1997. október 2-án hozott ítéletet (EBHT 1997., I-5303. o.); a C-27/96. sz. Danisco Sugar ügyben 1997. november 27-én hozott ítéletet (EBHT 1997., I-6653. o.); a C-179/00. sz. Weidacher-ügyben 2002. január 15-én hozott ítéletet (EBHT 2002., I-501. o.); a C-413/04. sz., Parlament kontra Tanács ügyben 2006. november 28-án hozott ítéletet (EBHT 2006., I-11221. o.); a C-161/06. sz. Skoma-Lux-ügyben 2007. december 11-én hozott ítéletet (EBHT 2007., I-10841. o.); a C-560/07. sz. Balbiino-ügyben 2009. június 4-én hozott ítéletet (EBHT 2009., I-4447. o.); a C-140/08. sz. Rakvere Lihakombinaat ügyben 2009. október 29-én hozott ítéletet (EBHT 2009., I-10533. o.), valamint a C-248/09. sz. Pakora Pluss ügyben 2010. július 29-én hozott ítéletet (EBHT 2010., I-7701. o.).
(9)  –	A Belga Királyság, a Dán Királyság, a Németországi Szövetségi Köztársaság, a Görög Köztársaság, a Spanyol Királyság, a Francia Köztársaság, Írország, az Olasz Köztársaság, a Luxemburgi Nagyhercegség, a Holland Királyság, az Osztrák Köztársaság, a Portugál Köztársaság, a Finn Köztársaság, a Svéd Királyság, Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága (az Európai Unió tagállamai), és a Cseh Köztársaság, az Észt Köztársaság, a Ciprusi Köztársaság, a Lett Köztársaság, a Litván Köztársaság, a Magyar Köztársaság, a Máltai Köztársaság, a Lengyel Köztársaság, a Szlovén Köztársaság és a Szlovák Köztársaság között, a Cseh Köztársaságnak, az Észt Köztársaságnak, a Ciprusi Köztársaságnak, a Lett Köztársaságnak, a Litván Köztársaságnak, a Magyar Köztársaságnak, a Máltai Köztársaságnak, a Lengyel Köztársaságnak, a Szlovén Köztársaságnak és a Szlovák Köztársaságnak az Európai Unióhoz történő csatlakozásáról szóló szerződés (HL L 23., 2003. szeptember 23., 17. o.); a továbbiakban: csatlakozási szerződés.
(10)  –	A Cseh Köztársaság, az Észt Köztársaság, a Ciprusi Köztársaság, a Lett Köztársaság, a Litván Köztársaság, a Magyar Köztársaság, a Máltai Köztársaság, a Lengyel Köztársaság, a Szlovén Köztársaság és a Szlovák Köztársaság csatlakozásának feltételeiről, valamint az Európai Unió alapját képező szerződések kiigazításáról szóló okmány (HL 2003. L 236., 2003. szeptember 23., 33. o.); a továbbiakban: csatlakozási okmány.
(11)  –	Lásd például a C-337/88. sz. SAFA-ügyben 1990. január 9-én hozott ítélet (EBHT 1990., I-1. o.) tárgyát képező, a mezőgazdasági termékek kereskedelme tekintetében Görögország csatlakozása következtében elfogadandó átmeneti intézkedésekről szóló, 1981. január 1-jei 57/81/EGK bizottsági rendeletet (HL L 4., 43. o.); a mezőgazdasági termékek kereskedelme tekintetében Spanyolország és Portugália csatlakozása következtében elfogadandó átmeneti intézkedésekről szóló, 1986. február 24-i 410/86/EGK bizottsági rendeletet (HL L 46., 13. o.) és a fent hivatkozott Weidacher-ügyben hozott ítélet tárgyát képező a mezőgazdasági termékek kereskedelme tekintetében Ausztria, Finnország és Svédország csatlakozása következtében elfogadandó átmeneti intézkedésekről szóló, 1994. december 19-i 3108/94/EK bizottsági rendeletet (HL L 328., 42. o.).
(12)  –	A csatlakozási szerződés 2. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a szerződés „2004. május 1-jén lép hatályba, feltéve, hogy addig az időpontig valamennyi megerősítő okiratot letétbe helyezik”.
(13)  –	Amelynek 10. cikke megjegyzi, hogy e rendelet a csatlakozási szerződés 2. cikke (3) bekezdésének megfelelően a csatlakozási szerződés hatálybalépése napján és annak hatálybalépésétől függően lép hatályba, és a csatlakozási okmány 41. cikkének megfelelően 2007. április 30-ig kell alkalmazni.
(14)  – HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.
(15)  –	A Lengyelország kontra Tanács ügyben hozott ítélet (EBHT 2007., I-8925. o).
(16)  –	A megtámadott ítélet 34–38. pontja.
(17)  – A megtámadott ítélet 38., 62. és 63. pontja.
(18)  –	A megtámadott ítélet 40–42. pontja.
(19)  –	A megtámadott ítélet 43. és 44. pontja.
(20)  –	A megtámadott ítélet 45–48. pontja.
(21)  –	A megtámadott ítélet 49–62. pontja.
(22)  –	A megtámadott ítélet 47. pontja.
(23)  –	A fent hivatkozott Bizottság kontra Parlament és Tanács ügyben hozott ítélet.
(24)  –	A megtámadott ítélet 73. pontja.
(25)  –	Hivatkozás fent, 89. pont.
(26)  –	A megtámadott ítélet 32–63. pontja.
(27)  –	A megtámadott ítélet 80–249. pontja.
(28)  – HL L 9., 8. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 42. kötet, 125. o.
(29)  –	E tekintetben utalok a C-336/09. P. sz. ügyre vonatkozó indítványom 44–52. pontjában elvégzett elemzésemre is.
(30)  –	A megtámadott ítélet 80–136. pontja.
(31)  –	A megtámadott ítélet 137–160. pontja.
(32)  –	A megtámadott ítélet 161–249. pontja.
(33)  – A megtámadott ítélet 108–110. pontja.
(34)  –	Hivatkozás fent.
(35)  –	A 265/87. sz. Schräder HS Kraftfutter ügyben 1989. július 11-én hozott ítélet (EBHT 1989., 2237. o.) 21. pontja.
(36)  – Lásd e tekintetben a fent hiva tkozott Schräder HS Kraftfutter ügyben hozott ítélet 22. pontját, a C-157/96. sz., National Farmers’ Union és társai ügyben 1998. május 5-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-2211. o.) 61. pontját, valamint a fent hivatkozott Weidacher-ügyben hozott ítélet 26. pontját.
(37)  – E tekintetben hangsúlyozni kell, amint azt Mischo főtanácsnok a fent hivatkozott Weidacher-ügyben ismertetett indítványa 53. és 54. pontjában tette, egyrészt a többletkészletekre vonatkozóan az 1972/2003 rendeletben megállapított díjaknak, másrészt a túlzott mennyiségű termékkészleteknek a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. fejezetében előírt megszüntetésének kiegészítő jellegét. A két mechanizmus közötti különbség, amint azt a Lengyel Köztársaság és a Bizottság írásbeli beadványaikban az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban kiemelték, azok hatályában áll. A megszüntetendő túlzott mennyiségű termékkészleteket ugyanis a tagállamok szintjén, makrogazdasági szinten értékelik, míg a díjfizetés alá eső többletkészleteket a készletek tulajdonosainak, mikrogazdasági szinten számítják fel.
(38)  – Emlékeztetni kell arra, hogy a 735/2004 rendelet 1. cikke (8) bekezdésének a) pontja bizonyos termékek elhagyását is előírta.
(39)  – 87. pont.
(40)  – A Lengyel Köztársaság egyértelműen hivatkozik a csatlakozási okmány 22. cikkének megsértésére is, anélkül hogy érvelése e tekintetben önálló lenne. E rendelkezés szövegére tekintettel, amely kimondja, hogy „[a] [csatlakozási okmány] IV. mellékletében felsorolt intézkedéseket az abban a mellékletben meghatározott feltételekkel kell alkalmazni”, a Lengyel Köztársaság érvelésének az a lényege, hogy a csatlakozási okmány 41. cikkének megsértése ipso facto
maga után vonja az említett okmány 22. cikkének megsértését is.
(41)  –	Pontosítani kell, hogy fellebbezésében a Lengyel Köztársaság kifejezetten kiemelte, hogy nem kíván visszatérni a megtámadott ítélet utolsó részére (250–255. pont), amely a Bizottság hatáskörével való visszaélésére vonatkozik.
(42)  –	Lásd e tekintetben a „közösségi áruknak” a csatlakozási okmány IV. melléklete V. fejezetének 2. pontjában szereplő meghatározását.
(43)  –	Az 1972/2003 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése előírja a harmadik országokból érkező olyan termékekre, amelyek vagy aktív feldolgozás (a 2913/92 rendelet 4. cikke (16) bekezdésének d) pontja), vagy ideiglenes behozatal (a 2913/92 rendelet 4. cikke (16) bekezdésének f) pontja) alatt állnak, a szabad forgalomba bocsátás napján érvényes, a harmadik országokból érkező termékekre vonatkozó importvám alkalmazását.
(44)  –	A Bíróságnak egyébként volt alkalma megállapítani a csatlakozás időpontjában a kibővített Közösség területén éppen szállítás alatt álló árukat illetően, hogy abban az esetben, ha a csatlakozási okmány említett IV. melléklete 5. fejezetének alkalmazási feltételei teljesülnek, minden egyéb vámeljárást kizárva, az abban előírt vámeljárást kell alkalmazni; lásd a fent hivatkozott Pakora Pluss ügyben hozott ítélet 28–32. pontját.
(45)  –	A C-445/00. sz., Ausztria kontra Tanács ügyben 2003. szeptember 11-én hozott ítélet (EBHT 2003., I-8549. o.) 62. pontja.
(46)  –	Lásd többek között a C-352/08. sz. Zwijnenburg-ügyben 2010. május 20-án hozott ítélet (EBHT 2010., I-4303. o.) 46. pontját.
(47)  –	Lásd például a C-260/91. és C-261/91. sz., Diversinte és Iberlacta egyesített ügyekben 1993. április 1-jén hozott ítélet (EBHT 1993., I-1885. o.) 12. és 13. pontját.
(48)  – Lásd többek között a C-310/04. sz., Spanyolország kontra Tanács ügyben 2006. szeptember 7-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-7285. o.) 57–59. pontját.
(49)  –	A C-309/10. sz. Agrana Zucker ügyben 2011. július 28-án hozott ítélet (EBHT 2011., I-7333. o.) 37–39. pontja.
(50)  –	Lásd e tekintetben a fent hivatkozott 57/81, 410/86 és 3108/94 rendeleteket, amelyekre maga a Bizottság is hivatkozik az Elsőfokú Bíróság azon kérésére adott válaszban, amelyben felhívta a Bizottságot arra, hogy közölje az Elsőfokú Bírósággal az 1972/2003 rendelet 3. cikkében említett intézkedésekkel analóg intézkedéseket.
(51)  –	A C-295/07. P. sz., Bizottság kontra Département du Loiret ügyben 2008. december 11-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-9363. o.) 44–49. pontja; a contrario
a C-57/00. és C-61/00. P. sz., Freistaat Sachsen és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. szeptember 30-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-9975. o.).
(52)  –	Lásd többek között a fent hivatkozott Diversinte és Iberlacta ügyben hozott ítélet 13. pontját.
(53)  –	Lásd a 80/77. és 81/77. sz., Les Commissionnaires Réunis és Les Fils de Henri Ramel egyesített ügyekben 1978. április 20-án hozott ítéletet (EBHT 1978., 927. o.); a 218/82. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 1983. december 13-án hozott ítéletet (EBHT 1983., 4063. o.); a 37/83. sz. Rewe-Zentrale-ügyben 1984. február 29-én hozott ítélet (EBHT 1984., 1229. o.) 18. pontját, valamint a 15/83. sz. Denkavit Nederland ügyben 1984. május 17-én hozott ítélet (EBHT 1984., 2171. o.) 15. pontját.
(54)  – Lásd többek között a C-193/01. P. sz., Pitsiorlas kontra Tanács és EKB ügyben 2003. május 15-én hozott ítélet (EBHT 2003., I-4837. o.) 32. pontját; a C-521/06. P. sz., Athinaïki Techniki kontra Bizottság ügyben 2008. július 17-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-5829. o.) 66. pontját; a C-319/07. P. sz., 3F kontra Bizottság ügyben 2009. július 9-én hozott ítélet (EBHT 2009., I-5963. o.) 99. pontját, valamint a C-322/09. P. sz., NDSHT kontra Bizottság ügyben 2010. november 18-án hozott ítélet (EBHT 2010., I-11911. o.) 65. és 66. pontját.
(55)  –	Lásd a jelen indítvány 41. lábjegyzetét.