62009CC0205_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem lehetőséget ad a Bíróságnak arra, hogy pontosítsa a büntetőeljárásban a sértett jogállásáról szóló 2001/220/IB kerethatározat(2) szerinti sértett fogalmára vonatkozó eddigi ítélkezési gyakorlatát.
2. A kérdést előterjesztő bíróság azon jogvitában, amelyben a bűnüldöző hatóság a büntetőeljárásban megtagadta a vádlottól a közvetítés lefolytatását, egyrészről újból azon kérdést veti fel, hogy a kerethatározat értelmében a jogi személy is sértett‑e. Másrészről pedig azt kérdezi, hogy a kerethatározat milyen előírásokat tartalmaz a közvetítői eljárás konkrét kialakítása vonatkozásában.
II – Jogi háttér
A – Az uniós jog
3. A 2001/220 kerethatározat 1. cikkének a) pontja szerint a sértett kifejezés azon „természetes személy[t jelenti], aki olyan károsodást szenvedett, ideértve testi vagy szellemi épségének sérelmét, érzelmi szenvedését vagy gazdasági veszteségét is, amelynek közvetlen oka olyan cselekmény vagy mulasztás, amely valamely tagállam büntetőjogi szabályainak megsértésével valósult meg”.
4. A 2001/220 kerethatározat 1. cikkének e) pontja a „büntetőügyekben folytatott közvetítés” fogalmát a következőképpen határozza meg: „a büntetőeljárás előtt vagy alatt a tárgyalásos megegyezés keresése a sértett és bűncselekmény elkövetője között egy szakember közvetítésével”.
5. A 2001/220 kerethatározat 10. cikke kimondja:
„Közvetítés a büntetőeljárás során
(1) Minden tagállam gondoskodik róla, hogy a büntetőügyekben való közvetítést elősegítse olyan bűncselekmények esetében, amelyeknél ezt megfelelőnek tartja.
(2) Minden tagállam biztosítja, hogy a sértett és az elkövető között az ilyen közvetítés útján elért megállapodást a büntetőeljárásban figyelembe lehessen venni.”
B – A nemzeti jog
6. A magyar büntetőeljárási törvény 221/A. §‑a kimondja:
„(1) A közvetítői eljárás a személy elleni (Btk. XII. fejezet I. és III. cím), a közlekedési (Btk. XIII. fejezet), illetőleg a vagyon elleni (Btk. XVIII. fejezet), ötévi szabadságvesztésnél nem súlyosabban büntetendő bűncselekmény miatt indult büntetőeljárás tartama alatt, a gyanúsított vagy a sértett indítványára, illetőleg önkéntes hozzájárulásukkal alkalmazható eljárás.
(2) A közvetítői eljárás célja, hogy a bűncselekmény következményeinek jóvátételét és a gyanúsított jövőbeni jogkövető magatartását elősegítse. A közvetítői eljárásban arra kell törekedni, hogy a gyanúsított és a sértett között – a gyanúsított tevékeny megbánását megalapozó – megállapodás jöjjön létre. Az ügy közvetítői eljárásra utalásának a büntetőeljárás alatt egy alkalommal van helye.
(3) Az ügyész hivatalból, vagy a gyanúsított, a védő, illetőleg a sértett indítványára az eljárást legfeljebb hat hónapi időtartamra felfüggeszti és az ügyet közvetítői eljárásra utalja, ha
a) a Btk. 36. §‑a alapján az eljárás megszüntetésének vagy a büntetés korlátlan enyhítésének lehet helye;
b) a gyanúsított a nyomozás során beismerő vallomást tett, vállalja, és képes a sértett kárát megtéríteni vagy a bűncselekmény káros következményeit más módon a sértettnek jóvátenni;
c) a gyanúsított és a sértett is hozzájárult a közvetítői eljárás lefolytatásához, valamint
d) a bűncselekmény jellegére, az elkövetés módjára és a gyanúsított személyére tekintettel, a bírósági eljárás lefolytatása mellőzhető, vagy megalapozottan feltehető, hogy a bíróság a tevékeny megbánást a büntetés kiszabása során értékelni fogja. […]
(5) A gyanúsítottnak és a sértettnek a közvetítői eljárás során tett, az eljárás alapjául szolgáló cselekményre vonatkozó nyilatkozata bizonyítási eszközként nem használható fel. A közvetítői eljárás eredményét nem lehet a gyanúsított terhére értékelni. […]
(7) Ha a közvetítői eljárás eredményes, és a Btk. 36. §‑a (l) bekezdése alkalmazásának van helye, az ügyész az eljárást megszünteti; ha a Btk. 36. §‑a (2) bekezdése alkalmazásának lehet helye, vádat emel. Ha a gyanúsított a közvetítői eljárás eredményeként létrejött megállapodás teljesítését megkezdte, de a büntethetősége nem szűnt meg, az ügyész a három évet meg nem haladó szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekmény miatt a vádemelést egy évtől két évig terjedő időre elhalaszthatja.”
7. A büntetőeljárási törvény 266. §‑a (3) bekezdésének c) pontja kimondja, hogy a bíróság az eljárást felfüggesztheti a közvetítői eljárás lefolytatása érdekében, legfeljebb hat hónapra. A büntetőeljárási törvény 307. §‑a továbbá úgy rendelkezik, hogy az eljárás a tárgyalás megkezdése után is felfüggeszthető.
8. A Büntető törvénykönyv 314. §‑a kimondja:
„(1) Aki az Európai Közösségek költségvetését károsítja azzal, hogy
a) az Európai Közösségek által vagy nevében kezelt pénzalapokból származó támogatásokkal,
b) az Európai Közösségek által vagy nevében kezelt költségvetésbe történő befizetésekkel
kapcsolatban valótlan tartalmú nyilatkozatot tesz, valótlan tartalmú, hamis vagy hamisított okiratot használ fel, avagy az előírt tájékoztatási kötelezettségének nem vagy megtévesztésre alkalmas módon hiányosan tesz eleget, bűntettet követ el, és öt évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
(2) Az (1) bekezdés szerint büntetendő az is, aki
a) az (1) bekezdés a) pontjában írt támogatást, vagy
b) az (1) bekezdés b) pontjában írt befizetéssel kapcsolatos kedvezményt
a jóváhagyott céltól eltérően használja fel.”
9. A Büntető törvénykönyv 318. §‑a kimondja:
„(1)	Aki jogtalan haszonszerzés végett mást tévedésbe ejt, vagy tévedésben tart és ezzel kárt okoz, csalást követ el. […]
(4) A büntetés bűntett miatt három évig terjedő szabadságvesztés, ha
a) a csalás nagyobb kárt okoz,
[…].”
10. A Büntető törvénykönyv 318/A. §‑a kimondja:
„E törvény alkalmazásában […] a kár
[…]
b) nagyobb, ha kétszázezer forintot meghalad, de kétmillió forintot nem halad meg;
[…].”
11. A Büntető törvénykönyv 36. §‑a kimondja:
„(1) Nem büntethető, aki a személy elleni (XII. fejezet I. és III. cím), közlekedési (XIII. fejezet) vagy vagyon elleni (XVIII. fejezet), háromévi szabadságvesztésnél nem súlyosabban büntetendő bűncselekménnyel okozott kárt a sértettnek közvetítői eljárás keretében megtérítette vagy a bűncselekmény káros következményeit egyéb módon jóvátette.
(2) A büntetés korlátlanul enyhíthető az (1) bekezdésben említett bűncselekmények esetében, ha az elkövető az ötévi szabadságvesztésnél nem súlyosabban büntetendő bűncselekménnyel okozott kárt a sértettnek közvetítői eljárás keretében megtérítette vagy a bűncselekmény káros következményeit egyéb módon jóvátette.”
12. A Büntető törvénykönyv 314. §‑ának (1) bekezdésébe ütköző, az Európai Közösségek pénzügyi érdekei megsértésének bűntette a Büntető törvénykönyv XVII. fejezetében (A gazdasági bűncselekmények) található.
III – A tényállás és az alapeljárás
13. Az alapeljárás elsőrendű vádlottját, Eredics E.‑t a bűnüldöző hatóságok azzal vádolják, hogy az Európai Unió egyik programjának pénzeszközeiből 1 200 000 HUF összeget valótlan tartalmú okiratokkal leplezve nem a célnak megfelelően használt fel, és ezáltal kárt okozott a támogatott projekt megvalósítását felügyelő és az elszámolásért felelős magyar VÁTI társaságnak, valamint az Európai Unió költségvetésének.
14. Az illetékes ügyészség szerint ezáltal megvalósult a magyar Büntető törvénykönyv 314. §‑a (1) bekezdésének a) pontjába ütköző, az Európai Közösségek pénzügyi érdekei megsértésének bűntette.
15. Az ügyészség a nyomozás során több alkalommal is kihallgatta Eredics E.‑t, aki azonban nem tett beismerő vallomást.
16. A nyomozás eredménye alapján az ügyészség 2008. szeptember 2‑án vádat emelt Eredics E. és vádlott‑társa ellen a Szombathelyi Városi Bíróságon.
17. A vádirat kézhezvétele után a kérdést előterjesztő bíróság az elsőrendű vádlottat arról 2008. november 7‑én tájékoztatta. Eredics E. a kérdést előterjesztő bíróság előtt beismerte a terhére rótt cselekményeket, és közvetítés lefolytatását kérelmezte az eljárásnak a büntetőeljárási törvény 221/A. §‑a szerinti megszüntetése vagy a büntetés korlátlan enyhítése érdekében.
18. A VÁTI Kht. képviselője hozzájárult a közvetítői eljárás lefolytatásához.
19. Az ügyészség álláspontja szerint a vádlott terhére rótt bűncselekmény nem tartozik azon bűncselekmények csoportjába, amelyek esetén közvetítői eljárást lehet lefolytatni. Ezenkívül a jelen ügyben nem folytatható le közvetítői eljárás, mivel Eredics E. a magyar jog rendelkezései ellenére nem tett beismerő vallomást már a nyomozás során. Ezenkívül értelmetlen lenne a VÁTI Kht‑t sértettként a közvetítői eljárásba bevonni, és a vádlott általi jóvátételt neki juttatni: a tulajdonképpeni sértett az Európai Közösség, mivel a K özösség pénzügyi eszközeinek a jóváhagyott céltól eltérő felhasználása a Közösség pénzügyi érdekeit sértette, és a Közösség költségvetésének okozott kárt, így a jelen ügy sajátos körülményei miatt nincs helye közvetítésnek.
IV – Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem és a Bíróság előtti eljárás
20. Ezen előzményekre tekintettel a Szombathelyi Városi Bíróság a Bírósághoz 2009. június 8‑án érkezett 2009. április 22‑i végzésével az eljárást felfüggesztette, és a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatal céljából:
„1. A […] 2001/220/IB tanácsi kerethatározat l. cikkének a) pontjában írt sértett fogalmába – a kerethatározat 10. cikkéhez kapcsolódó büntetőügyekben, a sértett és az elkövető közötti közvetítés elősegítésének biztosítására tekintettel, egyben pontosítva és kiegészítve [a Bíróság] C‑467/05. sz. Dell’Orto‑ügyben, 2007. június 28‑án kihirdetett döntését – a »nem természetes személy« beleértendő‑e?
2. A […] [2001/220 kerethatározat] 10. cikkével összefüggésben […] az »olyan bűncselekmény« fogalmát lehet‑e úgy értelmezni, hogy az valamennyi olyan bűncselekményre vonatkozik, amely az illető bűncselekmény törvényi tényállása lényeges tartalmával megegyezik[?]
3. A […] [2001/220 kerethatározat] 10. cikkének (1) bekezdésében írtakat […] lehet‑e úgy értelmezni, hogy a közvetítés elkövető és sértett oldalán előírt feltételeinek megteremtése legalább az első fokú ítélethozatalig lehetséges, azaz a nyomozás befejezése után, a bírósági eljárásban tett elkövetői beismerő nyilatkozat – egyéb feltételek együttes fennállása esetén – megfelelő feltétele a közvetítés elősegítése biztosításának[?]
4. A […] [2001/220 kerethatározat] 10. cikkének (1) bekezdés[ében foglalt] követelmény magába foglalja‑e azt, hogy a közvetítés lehetősége biztosításának a büntetőügyekben – a törvényben írt, mérlegelést nem tűrő előfeltételek alapján – általánosan hozzáférhetőnek kell lennie? Azaz […] olyan feltétel felállítása, mint »a bűncselekmény jellegére, az elkövetés módjára és a gyanúsított személyére tekintettel, az eljárás lefolytatása mellőzhető, vagy megalapozottan feltehető, hogy a bíróság a tevékeny megbánást a büntetés kiszabása során értékelni fogja« kitétel, összeegyeztethető‑e a 10. cikk rendelkezéseivel (követelményeivel)[?]”
21. A Bíróság előtti eljárásban a francia, az olasz és a magyar kormány, valamint a Bizottság terjesztett elő észrevételeket.
V – A jogkérdésről
A – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés
22. A kérdést előterjesztő bíróság az első kérdésével arra kér választ, hogy a kerethatározat értelmében vett sértett – legalábbis a kerethatározat 10. cikke szerinti közvetítéssel összefüggésben – jogi személy is lehet‑e.
23. A kerethatározat személyi hatályának e kérdése már a Bíróság Dell’Orto‑ügyben hozott ítéletének is tárgyát képezte, amely ítélet pontosítását és kiegészítését a kérdést előterjesztő bíróság kifejezetten kéri. Ebben az ítéletben a Bíróság úgy határozott, hogy a kerethatározatot úgy kell értelmezni, hogy a bűnösséget kimondó jogerős ítéletet követő büntetés‑végrehajtási eljárás során a „sértett” kerethatározat szerinti fogalma nem foglalja magában a jogi személyeket.(3)
24. A jelen eljárásban felmerül a kérdés, hogy a kerethatározat 10. cikkében szabályozott közvetítés keretében a sértett tágabban értelmezett fogalma érvényesül‑e. Természetesen nincs szó erről.
25. Ezzel szembeni kifogásként már ki kell emelni, hogy a kerethatározat 1. cikkének a) pontja tartalmazza a sértett fogalmának jogi meghatározását. E rendelkezés mindenekelőtt meghatározza, hogy a kerethatározat értelmében ki lehet „sértett”, azaz kizárólag a természetes személyek. A kerethatározat szövege nem ad támpontokat arra vonatkozóan, hogy a sértett fogalma a kerethatározat egyes szabályozási területein tágabban is értelmezhető lenne.
26. Ahogyan a Dell’Orto ügyre vonatkozó indítványomban kifejtettem, a kerethatározat rendszertani és teleológiai értelmezése sem szól a sértett fogalmának a kerethatározat szövegével ellentétes kiterjesztése mellett. A kerethatározat számos rendelkezése tartalmánál fogva ugyanis kizárólag a természetes személyekre alkalmazható.(4) Így például az 1. cikk a) pontja, amely a sértett lehetséges káraként különösen a testi vagy szellemi épség sérelmét, illetve az érzelmi szenvedést említi. Ilyen kár csak természetes személyeket érhet. Felhozható továbbá a 2. cikk (1) bekezdése is, amely szerint biztosítani kell a sértettek egyéni méltóságának kellő tiszteletben tartását.
27. Az, hogy a sértett fogalmába a jogi személyeket is be kellene vonni, nem következik az uniós jogalkotó által tiszteletben tartandó alapjogokból sem. A jogalkotó ugyanis az egyenlőség elvének tiszteletben tartása mellett szorítkozhatott arra is, hogy csak a természetes személyekkel való bánásmódot szabályozza. Noha bűncselekményekből adódóan jogi személyeket is érhet kár, a sértettnek már a 2001/220 kerethatározat 1. cikkének a) pontja szerinti meghatározása is arra utal, hogy a természetes személyek kára gyakran nem merül ki az anyagi veszteségekben, hanem a testi vagy szellemi épség sérelme, valamint az érzelmi szenvedés révén egészen más dimenziókat is elérthet, mint a jogi személyek esetében. Ezenkívül a természetes személyek a büntetőeljárásban gyakran sokkal inkább rá vannak szorulva a segítségre, mint a rendszerint szakemberek által támogatott jogi személyek. Ezek jelentik a bűncselekmények sértettjévé vált természetes személyekkel szembeni kivételes bánásmód objektív okait.
28. Ez alapján meg kell állapítani, hogy a 2001/220 kerethatározat nem ad támpontot arra vonatkozóan, hogy a sértett meghatározását annak szövegén túl jogi személyekre is ki kellene terjeszteni. Ez érvényesül a kerethatározat 10. cikkében szabályozott közvetítéssel összefüggésben is.
29. Végül meg kell még vizsgálni a kérdést előterjesztő bíróság azon ellenvetését, miszerint abban az esetben, ha a kerethatározat szerinti sértett fogalma nem terjed ki a jogi személyekre, fennáll annak a veszélye, hogy a tagállamok a bűncselekmények sértettjeit eltérő bánásmódban részesítik. Több tagállam ugyanis a kerethatározat átültetésekor a sértett tágabb fogalmából indul ki, és abba a jogi személyeket is bevonja. E tagállamoktól eltérően azon tagállamok sértettjei, akik a sértett alatt csak a természetes személyeket értik, hátrányba kerülnek.
30. Ezen eltérő bánásmód azonban azon tényből következik, hogy a kerethatározat csupán a természetes személyek jogállását érintő intézkedések harmonizálását célozza. Az, hogy mindez a nem harmonizált területen a tagállamok között eltérő bánásmódhoz vezethet, e részharmonizáció természetéből adódik, és nem küszöbölhető ki a kerethatározat olyan kiterjesztő értelmezésével, amely annak egyértelmű szövegével ellentétes.
B – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés
31. A kérdést előterjesztő bíróság a második kérdésével arra kér választ, hogy a kerethatározat 10. cikke értelmében vett „bűncselekmény” fogalmát úgy kell‑e értelmezni, hogy az valamennyi olyan bűncselekményre vonatkozik, amely az illető bűncselekmény törvényi tényállása lényeges tartalmával megegyezik.
32. E kérdés hátterében az áll, hogy a magyar jogban a csalás tényállása esetén akkor is lefolytatható közvetítés, ha a bűncselekmény sértettje jogi személy. Amennyiben azonban a Büntető törvénykönyv 314. §‑a szerinti, az Európai Közösségek pénzügyi érdekei megsértésének bűntettéről van szó, a magyar jog nem teszi lehetővé a közvetítést. A Büntető törvénykönyv XVII. fejezete (A gazdasági bűncselekmények) ugyanis, amelyben e rendelkezés található, nem tartozik azon fejezetek közé, amelyekkel összefüggésben a büntetőeljárási törvény 221/A. §‑a a közvetítői eljárást lehetővé teszi.(5)
33. A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint a csalásnak, illetve az Európai Unió pénzügyi érdekei megsértésének a törvényi tényállása lényegében azonos. Így felmerül a kérdés, hogy a tagállami büntetőjogi jogalkotó hasonló bűncselekmények esetén szabadon dönthet‑e abban, hogy lehetővé teszi‑e a közvetítést, vagy sem, vagy pedig az uniós jog egységes bánásmódot követel meg.
34. Ezzel kapcsolatban mindenekelőtt utalni kell arra, hogy a magyar kormány az észrevételeiben meggyőző érveléssel kifejtette, hogy a két magyar törvényi tényállás világosan különbözik egymástól. Végeredményben azonban a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy a két tényállás összehasonlíthatóságának kérdését véglegesen tisztázza.
35. A magyar és az olasz kormány álláspontja szerint a második kérdés az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés megválaszolására tekintettel nyilvánvalóan hipotetikus, és így azt nem kell megválaszolni, mivel jogi személlyel szemben elkövetett bűncselekményre vonatkozik, amelyre pedig a kerethatározat hatálya nem terjed ki.
36. A magyar jogalkotó azonban azon törvényi tényállásoknál, amelyek esetén a közvetítést szabályozta,(6) lehetővé teszi a közvetítést mind azokban az esetekben, amikor a sértett természetes személy, mind pedig azokban az esetekben is, amikor az jogi személy. Ezért úgy tűnik, hogy a magyar jogalkotó jelen esetben a kerethatározat úgynevezett „meghaladó átültetése” mellett döntött, és ezzel a jogi személyek esetében való közvetítés tekintetében is a kerethatározat alapján kíván eligazodni.
37. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a meghaladó átültetés ilyen esetében elfogadható az uniós jog értelmezésére vonatkozó kérdés. Uniós jogi érdek fűződik ugyanis ahhoz, hogy az uniós jog minden rendelkezését egységesen értelmezzék az eltérések elkerülése érdekében, függetlenül attól, hogy milyen körülmények között alkalmazzák azokat.(7)
38. Amennyiben a Bíróság a meghaladó átültetésből indulna ki, tisztáznia kellene, hogy a kerethatározat hatályának területén, azaz a természetes személyek
vonatkozásában a tagállam köteles‑e a közvetítést egységesen lehetővé tenni valamennyi hasonló bűncselekmény esetén.
39. A kerethatározat ugyan már a szövegéből következően jelentős mérlegelési mozgásteret biztosít a tagállamok számára a büntetőügyekben való közvetítés vonatkozásában. Így egyrészről igen óvatos megfogalmazásban csak azt mondja ki, hogy a tagállamok gondoskodnak a közvetítés elősegítéséről. A tagállamok e közvetítést csupán olyan bűncselekmények esetében kötelesek elősegíteni, amelyeknél ezt „megfelelőnek” tartják. E megfelelőségi kritérium széles mozgásteret enged a tagállamok számára azon bűncselekmények meghatározása során, amelyek esetében a közvetítést lehetővé teszik. Megfontolandó lehet azonban, hogy az egyenlő bánásmód uniós jogi elve, amelyet a tagállamoknak a kerethatározat átültetésekor tiszteletben kell tartaniuk, arra kötelezi‑e őket, hogy – amennyiben bizonyos bűncselekmények esetében lehetővé teszik a közvetítést – a közvetítést egységesen valamennyi hasonló bűncselekmény vonatkozásában bevezessék. Ellenkező esetben ez a lényegében azonos bűncselekmények sértettjévé vált személyek közötti eltérő bánásmódhoz vezetne. Egy adott bűncselekmény sértettjének lehetősége lenne közvetítés igénybevételére, miközben a közvetítés egy lényegében azonos másik bűncselekmény sértettje számára nem lenne lehetséges. E tekintetben még azt a kérdést is tisztázni kell, hogy az ilyen eltérő bánásmód igazolható‑e például megelőzési megfontolásokkal.
40. E kérdéssel kapcsolatban azonban nem kívánok már most véglegesen állást foglalni, mivel véleményem szerint a jelen ügyben nem kell meghaladó átültetésből kiindulni. A magyar jogalkotó ugyanis az Európai Közösségek pénzügyi érdekei megsértésének a jelen ügyben konkrétan szóban forgó törvényi tényállása vonatkozásában, amely esetében a sértett nem lehet természetes személy, tudatosan döntött úgy, hogy a közvetítést nem teszi lehetővé. E bűncselekmény ugyanis nem tartozik azon, a magyar büntetőeljárási törvény 221/A. §‑ának (1) bekezdése szerinti törvényi tényállások csoportjába, amelyek esetén lehetséges a közvetítés. Ennyiben éppen ezért nem is lehetett a cél a kerethatározat meghaladó átültetése. A magyar kormány még utal is arra, hogy a jelen ügyben a közvetítés contra legem
lenne. A magyar jogalkotó azáltal, hogy más bűncselekmények vonatkozásában a közvetítést jogi személy sértett esetén is lehetővé teszi, jobb híján a részbeni meghaladó átültetés mellett döntött. A jelen ügyben szóban forgó bűncselekmény és az e bűncselekményt magában foglaló bűncselekmény‑kategória tekintetében nem került sor meghaladó átültetésre.
41. A kérdést előterjesztő bíróságnak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdéssel kapcsolatos fejtegetései sem adnak támpontot arra vonatkozóan, hogy a bíróság a második kérdést a meghaladó átültetés összefüggésébe helyezi. A kérdést előterjesztő bíróság második kérdését sokkal inkább úgy értelmezem, hogy az uniós jog a tagállamot arra kötelezi ‑e, hogy a közvetítést jogi személyek esetében is lehetővé tegye akkor, ha a nemzeti jog hasonló bűncselekménynél az ilyen közvetítést jogi személy sértett esetén lehetővé teszi.
42. E tekintetben le kell szögezni, hogy nem áll fenn a tagállam azon kötelezettsége, hogy lehetővé tegye a közvetítést akkor, ha a bűncselekmény sértettje jogi személy. Az egyenlőség uniós jogi elve ugyanis csupán az uniós jog hatályának körében érvényesül, és ezt a jelen ügyben a kerethatározat határozza meg. A kerethatározat csak a bűncselekmények természetes személy sértettjeire vonatkozó szabályozásokat érinti, a jogi személyekre mint sértettekre a kerethatározat és ezáltal az uniós jog hatályának köre nem terjed ki. Ezért az egyenlőség uniós jogi elvéből nem következik azon kötelezettség, hogy a büntetőügyekben való közvetítést azokban az esetekben is lehetővé kell tenni, amikor jogi személy vált a bűncselekmény sértettjévé, ha a nemzeti jog egy lényegében azonos másik bűncselekménynél a közvetítést akkor is lehetővé teszi, ha a sértett jogi személy.
C – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik és negyedik kérdésre vonatkozó előzetes észrevételek
43. A kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik és negyedik kérdésével közelebbi részleteket kíván megtudni a kerethatározat 10. cikkében szabályozott közvetítői eljárás konkrét kialakításáról. Az eljárás néhány résztvevője szerint e kérdések nyilvánvalóan hipotetikus jellegűek, és így azokat a Bíróságnak nem kell megválaszolnia. Mivel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első két kérdésre adott válaszok már rámutattak arra, hogy az alapeljárásban nincsen a kerethatározat értelmében vett sértett, és az egyenlő bánásmód elvéből sem következik azon kötelezettség, hogy a konkrétan szóban forgó bűncselekménynél lehetővé kell tenni a közvetítést, noha a sértett jogi személy, az én véleményem szerint sem szükséges e kérdés megválaszolása.
44. Amennyiben azonban a Bíróság a jelen indítvány fenti 36. pontjában a kerethatározat „meghaladó átültetésével” kapcsolatban kifejtett megfontolásokból e két kérdést is meg kívánja válaszolni, az alábbiakban másodlagosan ezek vizsgálatára kerül sor.
D – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdés
45. A kérdést előterjesztő bíróság a közvetítői eljárás kialakítása tekintetében először is azt kérdezi, hogy a kerethatározat 10. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy az elkövető és a sértett közötti közvetítésnek legalább az első fokú határozat meghozataláig lehetségesnek kell lennie.
46. A kérdést előterjesztő bíróság az e kérdésre vonatkozó fejtegetéseiben arra utal, hogy véleménye szerint sértené a gyanúsított védelemhez való jogát, ha a közvetítés lefolytatását attól tennék függővé, hogy a gyanúsított a nyomozás során előzetesen beismerő vallomást tett. A magyar büntetőeljárási jog szerint ugyanis a közvetítői eljárás lefolytatásához többek között az szükséges, hogy „a gyanúsított a nyomozás során beismerő vallomást tett, vállalja, és képes a sértett kárát megtéríteni vagy a bűncselekmény káros következményeit más módon a sértettnek jóvátenni”(8) .
47. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdés így két részszempontból vizsgálandó. Egyrészt tisztázni kell, hogy a közvetítésnek meddig kell lehetségesnek lennie. Másrészről pedig azt, hogy összeegyeztethető‑e a kerethatározattal, ha a közvetítés lefolytatásának feltételeként megkövetelik a már a nyomozás során tett beismerő vallomást.
1. A közvetítői eljárás időpontjáról
48. A kerethatározat 10. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy minden tagállam gondoskodik róla, hogy a büntetőügyekben való közvetítést elősegítse.
49. Nos felmerülhet, hogy ezzel nem egyeztethető össze, ha a tagállam a közvetítést csak a nyomozás során teszi lehetővé, és ezáltal a közvetítést kizárólag az eljárás korai szakaszában segíti elő.
50. A „büntetőügyekben folytatott közvetítést” a kerethatározat 1. cikkének e) pontja kifejezetten úgy határozza meg, mint a büntetőeljárás előtt vagy alatt
a tárgyalásos megegyezés keresése a sértett és bűncselekmény elkövetője között egy szakember közvetítésével. A közvetítést minden bizonnyal különösen átfogóan elősegítik, ha arra még a büntetőeljárás lezárása előtt sor kerülhet. A kerethatározat azonban nem kötelez a közvetítés ilyen messzemenő elősegítésére. A kerethatározat ugyanis a közvetítést kifejezetten úgy határozza meg, mint a tárgyalásos megegyezésnek a büntetőeljárás előtt vagy
alatt való keresését, és ezáltal elegendőnek tartja, ha egyáltalán az eljárás egyik szakaszában lehetőség van a közvetítésre. A kerethatározat ezen vagylagos megfogalmazással világossá teszi, hogy a közvetítésre a nyomozás során és a bírósági eljárásban is sor kerülhet, nem szükséges azonban az, hogy egyszerre mindkettőben lehetőség legyen rá. Ezáltal a kerethatározat által a tagállamok számára biztosított széles mérlegelési mozgástérbe tartozik, hogy a közvetítés lehetőségét csak egyetlen eljárási szakaszra korlátozzák‑e.
51. Egyébként a magyar kormány már előadta, hogy a magyar jogban a közvetítés még a nyomozás lezárása után, a bírósági eljárás alatt is lehetséges, amely mellett szól a büntetőeljárási törvény 266. §‑a (3) bekezdésének törvényszövege is. A kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdéssel így lehetőség szerint a beismerő vallomásnak mint a közvetítés feltételének a megengedett időpontja iránt tudakozódik. Erre irányul aztán az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdés második félmondata is.
2. A gyanúsított beismerő vallomásáról
52. A magyar jogban a büntetőeljárási törvény 221/A. §‑a (3) bekezdésének b) pontja szerint a közvetítés lefolytatása attól függ, hogy a gyanúsított a nyomozás során beismerő vallomást tett‑e. A továbbiakban azt kell megvizsgálni, hogy ez megfelelően eleget tesz‑e a közvetítés 10. cikkben előírt elősegítésének.
53. A kerethatározat nem határozza meg közelebbről, hogy a tagállamoknak a közvetítői eljárás részleteit hogyan kell kialakítaniuk. A 10. cikk (1) bekezdése csupán általában kötelezi a tagállamokat arra, hogy gondoskodjanak a büntetőügyekben való közvetítés elősegítéséről. A (2) bekezdés szerint minden tagállam biztosítja, hogy a sértett és az elkövető között az ilyen közvetítés útján elért megállapodást a büntetőeljárásban figyelembe lehessen venni.
54. A kerethatározat így a közvetítés konkrét kialakítása vonatkozásában széles mérlegelési mozgásteret enged a nemzeti jogalkotóknak.(9) Mindazonáltal a kerethatározat konkrét átültetését nem lehet úgy végrehajtani, hogy az elveszítse hatékony érvényesülésének nagy részét, és ezáltal sérüljön a kerethatározat 2. cikkének (1) bekezdéséből eredő kötelezettség, amely kimondja, hogy minden tagállam biztosítja, hogy a sértettek a büntetőjogi rendszerében tényleges és megfelelő szereppel rendelkezzenek.(10)
55. E helyütt is el kell ismerni, hogy a terhelt szempontjából a közvetítői eljárás vonzóbbnak tűnik, ha a terheltnek nem kell már a még folyamatban lévő nyomozás alatt mellette döntenie, hanem a vádemelés után is választhatja azt. Ekkor ugyanis a terheltnek lehetősége van arra, hogy először kivárja, milyen eredményre vezet egyáltalán a nyomozás. És minél vonzóbban van kialakítva a közvetítői eljárás a terhelt számára, annál inkább élvezheti a sértett is a közvetítés előnyeit, ahogyan azt kívánja.
56. A tagállamokkal szemben a kerethatározat végrehajtása tekintetében állított tág korlátokat a jelen ügyben azonban nem lépték át, mivel a közvetítésnek a magyar jog szerintihez hasonló kialakítása révén a kerethatározat nem veszíti el hatékony érvényesülésének nagy részét. Egyrészről fennmarad a közvetítői eljárás tág érdemi alkalmazási köre, másrészről pedig okokat is fel lehet hozni a lehető legkorábbi, már a nyomozá s során lefolytatott közvetítés ösztönzésére. Így például a sértettet már eleve meg lehet kímélni az esetleg terhes bírósági eljárástól, és büntetőpolitikailag is annál is inkább igazolhatók a közvetítésnek a magyar jog szerinti, a büntetés mértékét enyhítő hatásai vagy akár az eljárás megszüntetése, minél korábban bevallja a terhelt a terhére rótt cselekményt, és minél előbb keresi a sértettel való megegyezést. A magyar kormány ebben az értelemben előadta, hogy azért vezették be a korai beismerő vallomás követelményét, hogy megakadályozzák a vádlott általi taktikázást és visszaélést.
57. A kérdést előterjesztő bíróság szerint továbbá az, hogy a közvetítés lefolytatásának a feltétele a nyomozás során tett beismerő vallomás, sérti a terhelt vallomástételi szabadságát ( nemo tenetur se ipsum accusare ). A kérdést előterjesztő bíróság szerint fennáll annak a veszélye, hogy a gyanúsítottat jogellenesen kényszerítik beismerő vallomásra és ezzel arra, hogy önmagára terhelő vallomást tegyen.
58. A francia kormány már a magyar büntetőeljárási törvény 221/A. §‑ának (5) bekezdésére utalva kifejti, hogy nem sérül az önvádra kötelezés tilalma. E rendelkezés kimondja, hogy a gyanúsítottnak és a sértettnek a közvetítői eljárás során tett, az eljárás alapjául szolgáló cselekményre vonatkozó nyilatkozata bizonyítási eszközként nem használható fel. A jelen ügyben azonban a gyanúsított beismerő vallomásáról van szó, amelyet a gyanúsított a nyomozás során a közvetítői eljárás lefolytatása előtt
tesz. A beismerő vallomás az időpont miatt tehát nem eshet az említett rendelkezés hatálya alá. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés ezért pusztán emiatt nem hipotetikus.
59. A kerethatározatot az alapvető jogok tiszteletben tartásával kell értelmezni.(11) A jelen összefüggésben mindenekelőtt az EJEE 6. cikkében és az Európai Unió Alapjogi Chartája(12) 47. cikkének (2) bekezdésében lefektetett tisztességes eljáráshoz való jogot kell megemlíteni.
60. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata szerint a vallomástétel szabadságának elve az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 6. cikke szerinti tisztességes eljáráshoz való jog sarokköve.(13) Értelme és célja ezen ítélkezési gyakorlat szerint különösen az, hogy megvédje a vádlottat a hatóságok általi visszaélésszerű kényszerítéstől. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának állandó ítélkezési gyakorlata szerint az önvádra kötelezés tilalma elsősorban a vádlott hallgatásra vonatkozó akaratának tiszteletben tartását érinti. Az önvádra kötelezés tilalma magában foglalja továbbá, hogy a büntetőügyben a vád úgy alapozza meg a bizonyítását, hogy nem használ fel a vádlottól annak akarata ellenére kényszerrel vagy nyomásgyakorlással megszerzett bizonyítékokat.(14)
61. Valószínűleg bizonyos nyomást jelent a terhelt számára, hogy idő előtt beismerő vallomást tegyen, ha tudja, hogy beismerő vallomás nélkül vagy csak később tett beismerő vallomás esetén már nem élvezheti a közvetítés előnyeit. Nem jelent azonban jogellenes nyomásgyakorlást vagy kényszert, ha a jogalkotó különösen a büntetés kiszabása területén olyan pozitív ösztönzőket alakít ki, amelyek a terheltet a beismerő vallomás lehető legkorábban való megtételére indítják. Így a büntetés kiszabása keretében egyébként a beismerő vallomást is tipikusan a büntetést enyhítő körülményként veszik figyelembe. Ahogyan az eljárás valamennyi résztvevője helyesen állította, ezért a közvetítői eljárásnak a magyar jog szerinti kialakítása nem sérti a tisztességes eljáráshoz való jogot.
E – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdés
62. A kérdést előterjesztő bíróság a negyedik kérdésével azt kívánja megtudni, hogy a kerethatározat 10. cikkének (1) bekezdése megköveteli‑e, hogy a törvényi feltételek fennállása esetén a közvetítői eljárás kivétel nélkül, általánosan hozzáférhető legyen, és ez nem függhet az illetékes hatóságok mérlegelésétől. A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben a magyar büntetőeljárási törvény 221/A. §‑a (3) bekezdésének d) pontjára utal. E szerint az ügyész az ügyet közvetítői eljárásra utalja, ha a bűncselekmény jellegére, az elkövetés módjára és a gyanúsított személyére tekintettel a bírósági eljárás lefolytatása mellőzhető, vagy megalapozottan feltehető, hogy a bíróság a tevékeny megbánást a büntetés kiszabása során értékelni fogja.
63. A kérdést előterjesztő bíróság szerint a magyar szabályozás teret enged a bűnüldöző hatóságok szubjektív értékelésének azon döntés során, hogy a közvetítés feltételei fennállnak‑e, és ez megakadályozhatja a közvetítés lefolytatását. Mindez a sértett hátrányára nem járulna hozzá a közvetítés elősegítéséhez.
64. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megválaszolásakor ismételten utalni kell arra, hogy a kerethatározat 10. cikkének (1) bekezdése nem tartalmaz konkrét előírásokat a közvetítői eljárás kialakítására vonatkozóan. Így az sem vehető ki belőle közvetlenül, hogy a közvetítéshez való hozzáférés függővé tehető‑e az illetékes hatóság mérlegelésétől. A kerethatározat csupán általánosan kötelezi a tagállamokat a közvetítés elősegítésére. A tagállamoknak tehát széles mérlegelési mozgásterük van a közvetítői eljárás és annak feltételei tekintetében.(15)
65. Mindazonáltal a kerethatározat konkrét átültetését azonban úgy sem lehet végrehajtani, hogy az elveszítse hatékony érvényesülésének nagy részét.(16) A kerethatározat 10. cikkének (1) bekezdésében foglalt, a közvetítés elősegítésére vonatkozó kötelezettséget ezért úgy kell értelmezni, hogy az olyan átültetést követel, amely során a gyakorlatban fennmarad az érdemi alkalmazási kör.
66. Ezen körülményekre tekintettel – ahogyan az olasz és a francia kormány is hangsúlyozta – főszabály szerint nem összeegyeztethetetlen a kerethatározattal, ha az illetékes hatóságoknak mérlegelési mozgásteret engednek a közvetítői eljárás megindításáról való döntést illetően. A 10. cikk (1) bekezdését nem úgy kell értelmezni, hogy a sértett számára általánosan és feltétlenül biztosítani kell a közvetítés igénybevételét. A bűnüldöző hatóság egyedi döntése ugyanis – tekintettel arra, hogy ezáltal különösen biztosítva van a konkrét eset sajátos körülményeinek a figyelembevétele, amely körülmények a sértettnek a közvetítéshez fűződő érdekén túl további fontos megfontolásokat és prognózisokat is magukban foglalhatnak – szakszerűnek tűnik, és nem fosztja meg a közvetítői eljárást már eleve a hatékony érvényesülésétől.
67. A hatóságok számára biztosított mérlegelési mozgástérnek azonban objektív kritériumokon kell alapulnia, az alapvető jogokat tiszteletben kell tartania, és nem szabad a közvetítés lehetőségét gyakorlatilag kizárnia. A sértettnek a közvetítéshez való hozzájárulása esetén a közvetítést ezért általában engedélyezni kell.
68. Tekintettel arra, hogy az állami büntetőigénnyel nem csak a sértett védelmével kapcsolatos megfontolások járnak együtt, hanem a büntetéssel különösen az elkövető reszocializációját segítik elő, és megelőzési célokat is követnek, teljesen megengedett lehet azonban, hogy a sértettnek a közvetítéshez való hozzájárulása ellenére a közvetítést mégis megtagadják.
VI – Végkövetkeztetések
69. A fenti megfontolások alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a Szombathelyi Városi Bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következőképpen válaszoljon:
1. A büntetőeljárásban a sértett jogállásáról szóló, 2001. március 15‑i 2001/220/IB tanácsi kerethatározat értelmében vett sértett a kerethatározat 10. cikkében szabályozott, büntetőügyekben folytatott közvetítéssel összefüggésben is kizárólag természetes személy lehet.
2. Az uniós jogból akkor sem következik kötelezettség arra, hogy a büntetőügyekben való közvetítést azokban az esetekben is lehetővé kelljen tenni, amikor jogi személy vált a bűncselekmény sértettjévé, ha a nemzeti jog egy lényegében azonos másik bűncselekménynél a közvetítést jogi személy sértett esetén is lehetővé teszi.
(1) .
(2)
–	A büntetőeljárásban a sértett jogállásáról szóló, 2001. március 15‑i tanácsi kerethatározat (HL L 82., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 72. o., a továbbiakban: 2001/220 kerethatározat).
(3)  –	A C‑467/05. sz. Dell’Orto‑ügyben 2007. június 28‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑5557. o.) 60. pontja.
(4)  –	Lásd a C‑467/05. sz. Dell’Orto‑ügyre vonatkozó 2007. március 8‑i indítványom (EBHT 2007., I‑5557. o.) 52. és azt követő pontjait.
(5)  –	A csalás tényállása ezzel szemben a XVIII. fejezethez (A vagyon elleni bűncselekmények) tartozik, amely vonatkozásában a magyar büntetőeljárási törvény 221/A. cikke lehetővé teszi a közvetítést.
(6)  –	Ezeket a magyar büntetőeljárási törvény 221/A. §‑ának (1) bekezdése sorolja fel.
(7)  –	Állandó ítélkezési gyakorlat a C‑297/88. és C‑197/89. sz. Dzodzi egyesített ügyekben 1990. október 18‑án hozott ítélet (EBHT 1990., I‑3763. o., 36. és 37. pont) óta; konkrétan a 90/434 irányelv vonatkozásában lásd a C‑28/95. sz. Leur‑Bloem‑ügyben 1997. július 17‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑4161. o.) 32. és 34. pontját, valamint a C‑43/00. sz. Andersen og Jensen‑ügyben 2002. január 15‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑379. o.) 18. és 19. pontját; lásd továbbá a C‑280/06. sz., ETI és társai ügyben 2007. december 11‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑10893. o.) 21. és 22. pontját).
(8)  –	A magyar büntetőeljárási törvény 221/A. §‑a (3) bekezdésének b) pontja.
(9)  –	A C‑404/07. sz. Katz‑ügyben 2008. október 9‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑7607. o.) 46. pontja.
(10)  –	A fenti 8. lábjegyzetben hivatkozott Katz‑ügyben hozott ítélet 47. pontja.
(11)  –	A fenti 8. lábjegyzetben hivatkozott Katz‑ügyben hozott ítélet 48. pontja és a C‑105/03. sz. Pupino‑ügyben 2005. június 16‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑5285. o.) 59. pontja.
(12)  –	Az Európai Unió 2007. december 12‑én Strasbourgban kiigazított (HL L 303., 1. o.), 2000. december 7‑én Nizzában ünnepélyesen kihirdetett Alapjogi Chartája (HL C 364., 1. o.).
(13)  –	Az EJEB 2006. július 11‑i Jalloh kontra Németország ítélet (54810/00, Ítéletek és Határozatok Tára 2006‑IX., 97. és azt követő §‑ok).
(14)  –	Az EJEB fenti 12. lábjegyzetben hivatkozott Jalloh kontra Németország ítélet, 100. §.
(15)  –	Lásd ebben az értelemben a fenti 8. lábjegyzetben hivatkozott Katz‑ügyben hozott ítélet 46. pontját.
(16)  –	Lásd ebben az értelemben a fenti 8. lábjegyzetben hivatkozott Katz‑ügyben hozott ítélet 47. pontját.