62024CJ0018
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
2026. január 22. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – A letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadsága – Egységes biztosítási piac – A 2009/138/EK irányelv – A székhely szerinti tagállam általi ellenőrzés elve – 155. cikk – A fogadó tagállam felügyeleti hatóságainak hatásköre – A székhely szerinti tagállam hatóságaival történő együttműködés – A fogadó tagállamban alkalmazandó jogszabályi rendelkezéseknek meg nem felelő biztosítóintézet – Érintett rendelkezések – Az 1286/2014/EU rendelet – Lakossági befektetési csomagtermék, illetve biztosítási alapú befektetési termék – Az (EU) 2016/97 irányelv – Biztosítási értékesítés – A fogadó tagállam felügyeleti hatóságainak az érintett vállalkozás szankcionálására vonatkozó hatásköre – Terjedelem”
A C‑18/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Nejvyšší správní soud (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Cseh Köztársaság) a Bírósághoz 2024. január 11‑én érkezett, 2023. december 29‑i határozatával terjesztett elő
a NOVIS Insurance Company, NOVIS Versicherungsgesellschaft, NOVIS Compagnia di Assicurazioni, NOVIS Poisťovňa a.s.
és
a Česká národní banka
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
tagjai: I. Jarukaitis tanácselnök (előadó), M. Condinanzi és N. Jääskinen bírák,
főtanácsnok: M. Szpunar,
hivatalvezető: Illéssy I. tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2025. március 6‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a NOVIS Insurance Company, NOVIS Versicherungsgesellschaft, NOVIS Compagnia di Assicurazioni, NOVIS Poisťovňa a.s. képviseletében A. Börner Rechtsanwalt, F. Glézl, M. Trenčan advokáti és S. Henrich Rechtsanwältin,
–
a Česká národní banka képviseletében L. Jemelka és J. Konupková,
–
a cseh kormány képviseletében L. Březinová, J. Očková, M. Smolek és J. Vláčil, meghatalmazotti minőségben,
–
az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. Santini avvocato dello Stato,
–
a szlovák kormány képviseletében E. V. Larišová és S. Ondrášiková, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében D. Triantafyllou, P. Vanden Heede és K. Walkerová, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. június 5‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a biztosítási és viszontbiztosítási üzleti tevékenység megkezdéséről és gyakorlásáról (Szolvencia II) szóló, 2009. november 25‑i 2009/138/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2009. L 335., 1. o.; helyesbítések: HL 2014. L 219., 66. o.; HL 2016. L 319., 68. o.; HL 2017. L 266., 22. o.) (a továbbiakban: „Szolvencia II” irányelv) 155. cikkének értelmezésére irányul.
2
E kérelmet a NOVIS Insurance Company, NOVIS Versicherungsgesellschaft, a NOVIS Compagnia di Assicurazioni, NOVIS Poisťovňa a. s. (a továbbiakban: Novis), egy Szlovákiában székhellyel rendelkező életbiztosító és a cseh biztosításfelügyeleti hatóság, a Česká národní banka (cseh nemzeti bank, Cseh Köztársaság) között, az utóbbi által a Novisra, a cseh területen fiókteleppel rendelkező biztosítóintézetként háruló bizonyos kötelezettségek megsértése miatt kiszabott közigazgatási bírság tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A „Szolvencia II” irányelv
3
A „Szolvencia II” irányelv (2), (11), (14), (16) és (24) preambulumbekezdése kimondja:
„(2)
A biztosítási és viszontbiztosítási tevékenység megkezdésének és gyakorlásának könnyítése érdekében meg kell szüntetni a tagállamok biztosítókra vagy viszontbiztosítókra alkalmazandó jogszabályai közötti legkomolyabb eltéréseket. Ezért a biztosítók vagy viszontbiztosítók számára a belső piacon végzett biztosítási tevékenység tekintetében jogi keretet kell alkotni, ily módon megkönnyítve a Közösségen belül központi irodával rendelkező biztosítók vagy viszontbiztosítók számára az ott felmerülő kockázatok és kötelezettségek vállalását.
[…]
(11)
Mivel ez az irányelv a belső piac megvalósításának alapvető eszköze, a székhely szerinti tagállamban engedélyezett biztosítók vagy viszontbiztosítók számára lehetővé kell tenni, hogy tevékenységük egy részét vagy egészét – fióktelepek létesítése vagy szolgáltatás nyújtása révén – az egész Közösségben folytathassák. Célszerű ezért megteremteni az engedélyek és a felügyeleti rendszerek kölcsönös elismeréséhez szükséges és elégséges harmonizációt, és így egy olyan egységes engedélyt, amely az egész Közösségben érvényes, és amely lehetővé teszi, hogy a vállalkozás felügyeletét a székhelye szerinti tagállam végezze el.
[…]
(14)
A szerződők védelmének előfeltétele, hogy a biztosítók vagy viszontbiztosítók számára Európai Unió‑szerte hatékony tőkeallokációt eredményező, eredményes szavatolótőke‑szükségleteket írjanak elő. A piaci fejlemények tükrében a jelenlegi rendszer már nem megfelelő. Ezért új szabályozási keret bevezetése szükséges.
[…]
(16)
A biztosítási és viszontbiztosítási szabályozás és felügyelet fő célja a szerződők és a kedvezményezettek megfelelő védelme. A kedvezményezett kifejezés minden olyan természetes és jogi személyre kiterjed, aki vagy amely biztosítási szerződés alapján jogokkal rendelkezik. A pénzügyi stabilitás, valamint a tisztességes és stabil piacok is a biztosítási és viszontbiztosítási szabályozás és felügyelet céljai közé tartoznak, amelyeket szintén figyelembe kell venni, de amelyek nem áshatják alá a fő célkitűzést.
[…]
(24)
A székhely szerinti tagállam felügyeleti hatóságai felelősek a biztosítók vagy viszontbiztosítók pénzügyi helyzetének figyelemmel kíséréséért. E célból rendszeres vizsgálatokat és értékeléseket kell végezniük.”
4
Ezen irányelv „A felügyelet fő célja” címet viselő 27. cikke értelmében:
„A tagállamok gondoskodnak arról, hogy a felügyeleti hatóságok rendelkezzenek a felügyelet fő célja, azaz a szerződők és kedvezményezettek védelme eléréséhez szükséges eszközökkel, valamint a megfelelő szakértelemmel, kapacitással és felhatalmazással.”
5
Az említett irányelv „A pénzügyi stabilitás és a prociklikusság” című 28. cikke az első bekezdésében kimondja:
„A tagállamok biztosítják, hogy a felügyeleti hatóságok a felügyelet 27. cikkben meghatározott fő céljának sérelme nélkül általános kötelezettségeik ellátása során – különösen szükséghelyzetekben – megfelelően mérlegelik döntéseiknek az Európai Unió érintett pénzügyi rendszereire gyakorolt lehetséges hatását, figyelembe véve az adott időpontban rendelkezésre álló információkat.”
6
A „Szolvencia II” irányelv „Általános felügyeleti elvek” című 29. cikkének (1) bekezdése előírja:
„A felügyelet előre tekintő és kockázatalapú megközelítésen alapul. A felügyelet kiterjed a biztosítási és viszontbiztosítási üzletág szabályszerű működésének, valamint annak folyamatos ellenőrzésére, hogy a biztosítók és viszontbiztosítók megfelelnek‑e a felügyeleti szabályoknak.”
7
Ezen irányelv „A felügyeleti hatóságok és a felügyelet hatálya” című 30. cikke értelmében:
„(1)   A biztosítók vagy viszontbiztosítók pénzügyi felügyelete, beleértve a fióktelepeken keresztül vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján végzett tevékenységet is, a székhely szerinti tagállam kizárólagos felelőssége.
(2)   Az (1) bekezdés szerinti pénzügyi felügyelet magában foglalja a biztosító vagy viszontbiztosító teljes tevékenységére vonatkozóan a vállalkozás fizetőképességének, a biztosítástechnikai tartalékok képzésének, a vállalkozás eszközeinek és a figyelembe vehető szavatoló tőkének a székhely szerinti tagállamban – a közösségi szinten elfogadott rendelkezések alapján alkotott szabályokkal vagy követett gyakorlattal összhangban – történő ellenőrzését.
[…]
(3)   Amennyiben a kockázat helye szerinti tagállam, vagy a kötelezettségvállalás szerinti tagállam, vagy viszontbiztosító esetén a fogadó tagállam felügyeleti hatóságai indokoltan úgy vélik, hogy egy biztosító vagy viszontbiztosító tevékenységei érinthetik annak rendezett pénzügyi helyzetét, kötelesek erről tájékoztatni az adott vállalkozás székhelye szerinti tagállam felügyeleti hatóságait.
A székhely szerinti tagállam felügyeleti hatóságai állapítják meg, hogy a vállalkozás megfelel‑e a prudens működés ezen irányelvben meghatározott elveinek.”
8
Az említett irányelvnek a „Felügyeleti felülvizsgálat” című 36. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok gondoskodnak arról, hogy a felügyeleti hatóságok felülvizsgálják és értékeljék azokat a stratégiákat, folyamatokat és jelentési eljárásokat, amelyeket a biztosítók és viszontbiztosítók az ezen irányelv alapján elfogadott törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseknek való megfelelés érdekében dolgoztak ki.
A felülvizsgálat és értékelés tartalma az irányítási rendszerrel kapcsolatos minőségi követelmények értékelése, azon kockázatok értékelése, amelyeket a vállalkozások vállalnak vagy vállalhatnak, valamint a vállalkozások arra irányuló képességének értékelése, hogy működési környezetüket figyelembe véve mennyire képesek felmérni az említett kockázatokat.
(2)   A felügyeleti hatóságok különösen a következőkkel kapcsolatos megfelelőséget vizsgálják és értékelik:
a)
a IV. fejezet 2. szakaszában meghatározott irányítási rendszer, beleértve a saját kockázat‑ és szavatolótőke‑megfelelésértékelést;
b)
a VI. fejezet 2. szakaszában meghatározott biztosítástechnikai tartalékok;
c)
a VI. fejezet 4. és 5. szakaszában meghatározott tőkekövetelmények;
d)
a VI. fejezet 6. szakaszában meghatározott befektetési szabályok;
e)
a VI. fejezet 3. szakaszában meghatározott szavatoló tőke minősége és mennyisége;
f)
amennyiben a biztosító vagy viszontbiztosító teljes vagy részleges belső modellt használ, a VI. fejezet 4. szakaszának 3. alszakaszában meghatározott teljes és részleges belső modellekre vonatkozó követelményeknek való folyamatos megfelelés.
[…]”
9
A „Szolvencia II” irányelvnek „Az engedély visszavonása” című 144. cikke az (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„A székhely szerinti tagállam felügyeleti hatósága a következő esetekben vonhatja vissza a biztosító vagy viszontbiztosító számára adott engedélyt:
[…]
b)
az érintett vállalkozás már nem tesz eleget az engedélyezés feltételeinek;
c)
az érintett vállalkozás súlyosan megsérti a rá vonatkozó rendelkezésekből eredő kötelezettségeit.
[…]”
10
Ezen irányelv „A jogszabályi rendelkezéseket nem teljesítő biztosítók” című 155. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Amennyiben valamely fogadó tagállam felügyeleti hatóságai megállapítják, hogy a tagállam területén fiókteleppel rendelkező, vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján tevékenykedő biztosító nem tartja be az abban az államban rá vonatkozó jogszabályi rendelkezéseket, kötelezik az érintett biztosítót, hogy orvosolja az ilyen szabálytalan helyzetet.
(2)   Amennyiben az érintett biztosító elmulasztja a szükséges intézkedés megtételét, az érintett tagállam felügyeleti hatóságai erről a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatóságait tájékoztatják.
A székhely szerinti tagállam felügyeleti hatóságai a lehető legkorábbi alkalommal meghozzák az összes szükséges intézkedést annak biztosítására, hogy az érintett biztosító orvosolja a szabálytalan helyzetet.
A székhely szerinti tagállam felügyeleti hatóságai tájékoztatják a fogadó tagállam felügyeleti hatóságait a megtett intézkedésekről.
(3)   Amennyiben a székhely szerinti tagállam által meghozott intézkedések ellenére, vagy amennyiben ezek az intézkedések nem bizonyulnak megfelelőnek, illetve hiányoznak az adott tagállamban, a biztosító továbbra is sérti a fogadó tagállamban hatályos jogszabályi rendelkezéseket, a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatóságainak tájékoztatása után a fogadó tagállam felügyeleti hatósága meghozhatja a helyénvaló intézkedéseket a további szabálytalanságok megakadályozására vagy szankcionálására, ideértve a szigorúan szükséges mértékig azt is, hogy megakadályozza, hogy a biztosító a fogadó tagállam területén új biztosítási szerződéseket kössön.
[…]
(4)   Az (1), (2) és (3) bekezdés nem érinti az érintett tagállamoknak azt a hatáskörét, hogy meghozzák a megfelelő sürgősségi intézkedéseket a területükön belüli szabálytalanságok megakadályozására vagy szankcionálására. Ez a hatáskör magában foglalja annak lehetőségét is, hogy megakadályozzák, hogy a biztosítók területükön további biztosítási szerződéseket kössenek.
(5)   A (1), (2) és (3) bekezdés rendelkezései nem érintik a tagállamok jogsértések szankcionálására vonatkozó jogkörét területeiken.
(6)   Amennyiben egy biztosító, amely jogsértést követett el, telephellyel vagy vagyonnal rendelkezik az érintett tagállamban, ennek a tagállamnak a felügyeleti hatóságai a nemzeti jognak megfelelően alkalmazhatják az adott jogsértésre előírt nemzeti közigazgatási szankciókat az adott telephellyel vagy vagyonnal szembeni végrehajtás útján.
(7)   A (2)–(6) bekezdés alapján hozott intézkedéseket, ideértve a biztosítási tevékenység folytatására vonatkozó korlátozásokat is, megfelelően meg kell indokolni, és azokról az érintett biztosítót értesíteni kell.
(8)   A biztosító köteles benyújtani a fogadó tagállam felügyeleti hatóságainak kérésére a tőle az (1)–(7) bekezdés alkalmazásában bekért minden dokumentumot, amennyiben azok a biztosítók, amelyek központi irodája az ilyen tagállamban van, szintén kötelesek így tenni.
[…]”
Az 1286/2014/EU rendelet
11
A lakossági befektetési csomagtermékekkel, illetve biztosítási alapú befektetési termékekkel kapcsolatos kiemelt információkat tartalmazó dokumentumokról szóló, 2014. november 26‑i 1286/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2014. L 352., 1. o.; helyesbítés: HL 2014. L 358., 50. o.) (24) preambulumbekezdése kimondja:
„E rendelet nem vezet be olyan engedélyt, amely lehetővé tenné a lakossági befektetési csomagtermékeknek, illetve biztosítási alapú befektetési termékeknek a lakossági befektetők részére történő, határokon átnyúló értékesítését vagy forgalomba hozatalát, illetve nem módosítja a lakossági befektetési csomagtermékek, illetve biztosítási alapú befektetési termékek határokon átnyúló értékesítésére vagy forgalomba hozatalára vonatkozó, adott esetben már meglévő engedélyezési szabályokat. E rendelet nem módosíthatja a már említett meglévő illetékes hatóságok közötti, a meglévő engedélyezési szabályok értelmében fennálló hatáskörmegosztást. A tagállamok által e rendelet céljaira kijelölt illetékes hatóságoknak ezért összhangban kell működniük a tagállamok által kijelölt, a lakossági befektetési csomagtermékek, illetve biztosítási alapú befektetési termékek már meglévő engedély szerinti forgalomba hozataláért felelős illetékes hatóságokkal. A lakossági befektetési csomagtermék, illetve biztosítási alapú befektetési termék forgalomba hozatalának helye szerinti tagállam illetékes hatóságának kell felelnie az említett lakossági befektetési csomagtermék, illetve biztosítási alapú befektetési termék forgalomba hozatalának felügyeletéért. A termék forgalomba hozatalának helye szerinti tagállam illetékes hatóságának minden esetben jogosultnak kell lennie arra, hogy az e rendeletnek való megfelelés hiánya esetén felfüggessze területén a lakossági befektetési csomagtermék, illetve biztosítási alapú befektetési termék forgalomba hozatalát.”
12
E rendelet 3. cikke (2) bekezdésének szövege a következő:
„Amennyiben a lakossági befektetési csomagtermék, illetve biztosítási alapú befektetési termék e rendelet hatálya alá tartozó előállítója egyben a [„Szolvencia II”] irányelv hatálya alá is tartozik, e rendelet és a [„Szolvencia II”] irányelv egyaránt alkalmazandó.”
13
Az említett rendelet 6. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A kiemelt információkat tartalmazó dokumentum szerződéskötést megelőző tájékoztatást jelent. A dokumentumnak pontosnak, helytállónak és egyértelműnek kell lennie, és nem lehet megtévesztő. Tartalmaznia kell a kiemelt információkat, és összhangban kell állnia valamennyi kötelező erejű szerződéses dokumentummal, az ajánlati dokumentumok vonatkozó részeivel és a lakossági befektetési csomagtermékre, illetve biztosítási alapú befektetési termékre vonatkozó feltételekkel.”
14
Az 1286/2014 rendelet 8. cikke (3) bekezdése c) pontjának i–iv. alpontja a következőképpen rendelkezik:
„A kiemelt információkat tartalmazó dokumentumnak az alábbi információkat kell tartalmaznia:
[…]
c)
a »Milyen termékről van szó?« című szakaszban a lakossági befektetési csomagtermék, illetve biztosítási alapú befektetési termék jellege és fő jellemzői, ideértve a következőket:
i.
a lakossági befektetési csomagtermék, illetve biztosítási alapú befektetési termék típusa;
ii.
a termék céljai és a célok eléréséhez használt eszközök […]
iii.
azon lakosságibefektető‑típus ismertetése, amelynek a részére a lakossági befektetési csomagterméket, illetve biztosítási alapú befektetési terméket forgalomba kívánják hozni […]
iv.
amennyiben a lakossági befektetési csomagtermék, illetve biztosítási alapú befektetési termék biztosítási szolgáltatást is kínál, e biztosítási szolgáltatás részletei, ideértve azt is, hogy milyen feltételek esetén jár a biztosítási szolgáltatás”.
15
E rendelet „Közigazgatási szankciók és egyéb intézkedések” című V. fejezete tartalmazza többek között a rendelet 22–24. cikkét.
16
Az említett rendelet 22. cikke értelmében:
„(1)   Az illetékes hatóságok felügyeleti hatáskörének, valamint a büntetőjogi szankciókról való rendelkezés és e szankciók kiszabása tagállami jogának a sérelme nélkül, a tagállamok megállapítják az e rendelet megsértésének minősülő esetekben alkalmazandó megfelelő közigazgatási szankciókra és intézkedésekre vonatkozó szabályokat, és megtesznek minden szükséges intézkedést e szabályok végrehajtásának biztosítása érdekében. Az említett szankcióknak és intézkedéseknek hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük.
A tagállamok úgy is dönthetnek, hogy nem állapítanak meg az első albekezdésben említett közigazgatási szankciókra vonatkozó szabályokat azon jogsértések tekintetében, amelyekre nemzeti joguk alapján büntetőjogi szankciók vonatkoznak.
[…]
(2)   A 24. cikk szerinti hatáskörük gyakorlása során az illetékes hatóságoknak szorosan együtt kell működniük annak érdekében, hogy a közigazgatási szankciók és intézkedések az e rendelettel elérni kívánt eredményekkel járjanak, továbbá a határokon átnyúló esetekben a közigazgatási intézkedések és szankciók alkalmazásakor összehangoltan kell fellépniük a párhuzamos és egymást átfedő lépések elkerülése érdekében.”
17
Ugyanezen rendelet 23. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Az illetékes hatóságok e rendelettel és a nemzeti joggal összhangban bármely alábbi módon gyakorolhatják szankciókiszabási hatáskörüket:
a)
közvetlenül;
b)
más hatóságokkal együttműködésben;
c)
saját felelősségüket megtartva az ilyen hatóságokra való hatáskör‑átruházással;
d)
az illetékes igazságügyi hatóságok megkeresése útján.”
18
Az 1286/2014 rendelet 24. cikkének (1)–(3) bekezdése értelmében:
„(1)   Ezt a cikket az 5. cikk (1) bekezdése, a 6. és a 7. cikk, a 8. cikk (1)–(3) bekezdése, a 9. cikk, a 10. cikk (1) bekezdése, a 13. cikk (1), (3) és (4) bekezdése, valamint a 14. és 19. cikk megsértése esetén kell alkalmazni.
(2)   Az illetékes hatóságoknak rendelkezniük kell legalább a következő közigazgatási intézkedések és szankciók nemzeti joggal összhangban történő kiszabására vonatkozó hatáskörrel:
a)
valamely lakossági befektetési csomagtermék, illetve biztosítási alapú befektetési termék forgalomba hozatalát megtiltó végzés;
b)
valamely lakossági befektetési csomagtermék, illetve biztosítási alapú befektetési termék forgalomba hozatalát felfüggesztő végzés;
c)
nyilvános figyelmeztetés, amely megnevezi a jogsértésért felelős személyt és a jogsértés jellegét;
d)
a 6., 7., 8. vagy 10. cikkben előírt követelményt nem teljesítő, kiemelt információkat tartalmazó dokumentum rendelkezésre bocsátását megtiltó, valamint a kiemelt információkat tartalmazó dokumentum új változatának közzétételét előíró végzés;
e)
közigazgatási bírság, amelynek összege legalább:
[…]
(3)   A tagállamok további szankciókat és intézkedéseket, valamint az e rendeletben előírtnál magasabb szintű közigazgatási bírságokat is előírhatnak.”
A 2016/97/EU irányelv
19
A biztosítási értékesítésről szóló, 2016. január 20‑i (EU) 2016/97 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2016. L 26., 19. o.) többek között tanácsadási és tájékoztatási kötelezettségeket ír elő a biztosításközvetítők számára, amikor biztosítási szerződés megkötésére tesznek ajánlatot.
20
Ezen irányelv (5), (6), (8), (21) és (22) preambulumbekezdése kimondja:
„(5)
Biztosítási termékeket többfajta személy és intézmény értékesíthet […]. Az értékesítőkkel szembeni egyenlő bánásmód és az ügyfelek védelme megköveteli ezen irányelv alkalmazását mindezen személyek és szervezetek vonatkozásában.
(6)
A fogyasztóknak az értékesítési csatornák közötti eltérések ellenére azonos szintű védelemben kell részesülniük. Annak biztosítása érdekében, hogy azonos szintű védelem érvényesüljön, valamint hogy a fogyasztók javát összehasonlítható standardok szolgálják, különösen az információk nyilvánosságra hozatala terén, elengedhetetlen az értékesítők közötti egyenlő feltételek biztosítása.
[…]
(8)
Annak biztosítása érdekében, hogy ugyanolyan szintű védelem érvényesüljön függetlenül attól, hogy az ügyfelek milyen csatornákon keresztül vásárolnak biztosítási terméket – akár közvetlenül a biztosítótól, akár közvetve egy közvetítőtől –, ezen irányelvnek nemcsak a biztosítókra vagy közvetítőkre kell kiterjednie, hanem olyan más piaci szereplőkre is, amelyek kiegészítő jelleggel értékesítenek biztosítási termékeket, például utazási ügynökökre vagy gépjármű‑bérbeadó cégekre, kivéve, ha teljesítik a mentességre vonatkozó feltételeket.
[…]
(21)
A magas színvonalú szolgáltatás és a hatékony fogyasztóvédelem biztosítása érdekében a fogadó és a székhely szerinti tagállamnak szorosan együtt kell működnie az ezen irányelvben foglalt kötelezettségek végrehajtása terén. Amennyiben a biztosításközvetítők, viszontbiztosítás‑közvetítők és a kiegészítő biztosításközvetítői tevékenységet végző személyek a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján különböző tagállamokban folytatnak üzleti tevékenységet, a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságának kell felelősnek lennie az ezen irányelvben foglalt kötelezettségek teljesítésének biztosításáért a belső piacon belüli üzleti tevékenység egésze tekintetében. Amennyiben a fogadó tagállam illetékes hatóságának tudomására jut bármely, a területén elkövetett kötelezettségszegés, értesítenie kell a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságát, amely ezt követően köteles meghozni a megfelelő intézkedéseket. Ilyen esetnek minősül különösen a jó hírnévvel kapcsolatos szabályok, a szakmai ismeretekkel és kompetenciával vagy az üzletvitellel kapcsolatos követelmények megszegése. Ezenkívül a fogadó tagállam illetékes hatósága számára biztosítani kell a jogot a beavatkozásra akkor, ha a székhely szerinti tagállam nem hozza meg a megfelelő intézkedéseket, vagy ha a meghozott intézkedések nem elégségesek.
(22)
Fióktelep vagy állandó jelenlét másik tagállamban való létrehozása esetén helyénvaló a székhely szerinti és a fogadó tagállam között megosztani a végrehajtási felelősséget. Míg az üzlet egészére vonatkozó kötelezettségek – például a szakmai követelményekkel kapcsolatos szabályok – teljesítéséért a szolgáltatásnyújtás esetével megegyező rendszer keretében továbbra is a székhely szerinti tagállamnak kell felelősnek lennie, addig a fogadó tagállam illetékes hatóságának kell érvényesítenie a területén nyújtott szolgáltatások vonatkozásában a tájékoztatási követelményekkel és az üzletvitellel kapcsolatos szabályok betartását. A fogadó tagállamnak azonban, amennyiben illetékes hatóságának tudomására jut bármely olyan, a területén elkövetett kötelezettségszegés, amellyel kapcsolatban ezen irányelv a fogadó tagállamot nem ruházza fel hatáskörrel, értesítenie kell a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságát, amely ezt követően köteles meghozni a megfelelő intézkedéseket. Ilyen esetnek minősül különösen a jó hírnévvel kapcsolatos szabályok, valamint a szakmai ismeretekkel és kompetenciával kapcsolatos követelmények megszegése. Ezenkívül a fogadó tagállam illetékes hatósága számára biztosítani kell a jogot a beavatkozásra akkor, ha a székhely szerinti tagállam nem hozza meg a megfelelő intézkedéseket, vagy ha a meghozott intézkedések nem elégségesek.”
21
Az említett irányelv 2. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
1.
»biztosítási értékesítés«: biztosítási szerződések megkötésével kapcsolatos tanácsadással, ajánlattétellel vagy biztosítási szerződések megkötésének előkészítésével kapcsolatos egyéb tevékenységek, az ilyen szerződések megkötésével, illetve az ilyen szerződések kezelésében és teljesítésében való közreműködéssel kapcsolatos tevékenységek, különösen kárigény esetén, ideértve az információk rendelkezésre bocsátását egy vagy több biztosítási szerződésről olyan kritériumoknak megfelelően, amelyeket az ügyfél egy weboldalon vagy más tájékoztatási eszközön keresztül választ ki, valamint a biztosítási termékek rangsorának összeállítását, ideértve az árak és a termékek összehasonlítását, vagy a biztosítási szerződés árára vonatkozó kedvezményt, amennyiben az ügyfélnek lehetősége van a weboldalon vagy más tájékoztatási eszközön keresztül közvetve vagy közvetlenül biztosítási szerződést kötni;
[…]
3.
»biztosításközvetítő«: bármely, a biztosítótól vagy viszontbiztosítótól, vagy ezek alkalmazottaitól eltérő, továbbá a kiegészítő biztosításközvetítői tevékenységet végző személytől eltérő természetes vagy jogi személy, aki vagy amely javadalmazás ellenében kezd vagy folytat biztosítási értékesítési tevékenységet;
[…]
8.
»biztosításértékesítő«: bármely biztosításközvetítő, kiegészítő biztosításközvetítői tevékenységet végző személy vagy biztosító;
[…]”
22
A 2016/97 irányelvnek „A szolgáltatásnyújtás és a letelepedés szabadsága” című III. fejezete az ezen irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 8. pontja szerint valamennyi biztosításértékesítőre alkalmazandó, a biztosítóintézetek kivételével. E fejezet magában foglalja többek között az említett irányelv 5., 7. és 8. cikkét.
23
A 2016/97 irányelvnek „Kötelezettségek megsértése a szolgáltatásnyújtás szabadságának gyakorlása során” című 5. cikke a következőképpen szól:
„(1)   Ha a fogadó tagállam illetékes hatóságának oka van feltételezni, hogy a területén a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján működő biztosítás‑ vagy viszontbiztosítás‑közvetítő, illetve kiegészítő biztosításközvetítői tevékenységet végző személy az ebben az irányelvben meghatározott bármely kötelezettséget megszegi, e feltételezést közli a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságával.
Az első albekezdés alapján kapott információk értékelését követően a székhely szerinti tagállam illetékes hatósága adott esetben a lehető leghamarabb megfelelő intézkedéseket hoz a helyzet orvoslása érdekében. A székhely szerinti tagállam illetékes hatósága tájékoztatja a fogadó tagállam illetékes hatóságát bármely ilyen meghozott intézkedésről.
Abban az esetben, ha a székhely szerinti tagállam által tett intézkedések ellenére, vagy amiatt, hogy ezen intézkedések nem bizonyulnak megfelelőnek vagy elmaradnak, a biztosítás‑ vagy viszontbiztosítás‑közvetítő, illetve kiegészítő biztosításközvetítői tevékenységet végző személy továbbra is olyan módon jár el, amely nyilvánvalóan hátrányos jelentős számú fogadó tagállambeli fogyasztó érdekeire, vagy a biztosítási és viszontbiztosítási piacok rendes működésére nézve, a fogadó tagállam illetékes hatósága – a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságának tájékoztatását követően – megfelelő intézkedéseket tehet a további szabálytalanságok megakadályozása érdekében, így többek között, ha ez szigorúan szükséges, megakadályozhatja, hogy az adott közvetítő területén új üzleti tevékenységet folytasson.
[…]
(2)   Az (1) bekezdés nem érinti a fogadó tagállam azon jogát, hogy megfelelő intézkedéseket hozzon a területén belül elkövetett szabálytalanságok megakadályozása vagy szankcionálása érdekében olyan helyzetben, amikor haladéktalan intézkedésre van szükség a fogyasztók jogainak védelme érdekében. Ez a jog magában foglalja a biztosítás‑ vagy viszontbiztosítás‑közvetítő, illetve kiegészítő biztosításközvetítési tevékenységet végző személy megakadályozását abban, hogy a területén új üzleti tevékenységet folytasson.
[…]”
24
Ezen irányelvnek „Hatáskörök megosztása a székhely szerinti és a fogadó tagállam között” című 7. cikke a következőképpen szól:
(1)   Ha a biztosítás‑ vagy viszontbiztosítás‑közvetítő, illetve a kiegészítő biztosításközvetítői tevékenységet végző személy központi ügyvezetésének helye a székhely szerinti tagállamtól eltérő tagállamban van, akkor a szóban forgó másik tagállam illetékes hatósága megállapodhat a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságával, hogy a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságaként lép fel a IV., V., VI. és VII. fejezetben meghatározott rendelkezések tekintetében […]
(2)   A fogadó tagállam illetékes hatóságának feladata annak biztosítása, hogy a fogadó tagállamban letelepedett, másik tagállambeli székhelyű biztosítás‑ vagy viszontbiztosítás‑közvetítő, illetve a kiegészítő biztosításközvetítői tevékenységet végző személy által a területén nyújtott szolgáltatások teljesítsék az V. és a VI. fejezetben, valamint az annak alapján meghozott intézkedésekben meghatározott kötelezettségeket.
A fogadó tagállam illetékes hatóságának jogában áll megvizsgálni a letelepedési intézkedéseket és olyan változtatásokat megkövetelni, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az illetékes hatóság érvényesíteni tudja az V. és a VI. fejezetben, valamint az annak alapján meghozott intézkedésekben meghatározott előírásokat a fogadó tagállamban letelepedett, másik tagállambeli székhelyű biztosítás‑ vagy viszontbiztosítás‑közvetítő, illetve a kiegészítő biztosításközvetítői tevékenységet végző személy által a területén nyújtott szolgáltatások vagy folytatott tevékenységek tekintetében.”
25
Ugyanezen irányelvnek „Kötelezettségek megsértése a letelepedés szabadságának gyakorlása során” című 8. cikke értelmében:
„(1)   Ha a fogadó tagállam illetékes hatósága megállapítja, hogy valamely biztosítás‑ vagy viszontbiztosítás‑közvetítő, illetve kiegészítő biztosításközvetítői tevékenységet végző személy megsérti az ebben a tagállamban az V. és VI. fejezet rendelkezései alapján elfogadott jogi vagy közigazgatási rendelkezéseket, az említett hatóság megfelelő intézkedéseket hozhat.
(2)   Amennyiben a fogadó tagállam illetékes hatósága okkal feltételezi, hogy a szóban forgó fogadó tagállamban letelepedett, másik tagállambeli székhelyű biztosítás‑ vagy viszontbiztosítás‑közvetítő, illetve kiegészítő biztosításközvetítői tevékenységet végző személy nem teljesíti a területén az ebben az irányelvben meghatározott bármely kötelezettségét, és amennyiben ez az illetékes hatóság a 7. cikk (2) bekezdése szerint nem felelős, ezeket a megállapításokat továbbítja a székhely szerinti tagállam illetékes hatósága számára. A kapott információk értékelését követően a székhely szerinti tagállam illetékes hatósága adott esetben a lehető leghamarabb megfelelő intézkedéseket hoz a helyzet orvoslása érdekében. A székhely szerinti tagállam illetékes hatósága tájékoztatja a fogadó tagállam illetékes hatóságát bármely ilyen meghozott intézkedésről.
(3)   Abban az esetben, ha a székhely szerinti tagállam által tett intézkedések ellenére, vagy amiatt, hogy ezen intézkedések nem bizonyulnak megfelelőnek vagy elmaradnak, a biztosítás‑ vagy viszontbiztosítás‑közvetítő, illetve kiegészítő biztosításközvetítői tevékenységet végző személy továbbra is olyan módon jár el, amely nyilvánvalóan hátrányos jelentős számú fogadó tagállambeli fogyasztó érdekeire, vagy a biztosítási és viszontbiztosítási piacok rendes működésére nézve, a fogadó tagállam illetékes hatósága – a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságának tájékoztatását követően – megfelelő intézkedéseket tehet a további szabálytalanságok megakadályozása érdekében, így többek között, ha ez szigorúan szükséges, megakadályozhatja, hogy az adott közvetítő területén új üzleti tevékenységet folytasson.
[…]
(4)   A (2) és (3) bekezdés nem érinti a fogadó tagállam jogát ahhoz, hogy megfelelő és megkülönböztetéstől mentes intézkedéseket hozzon a területén belül elkövetett szabálytalanságok megakadályozása vagy szankcionálása érdekében olyan helyzetekben, amikor haladéktalan intézkedésre szigorúan szükség van a fogadó tagállam fogyasztói jogainak védelme érdekében, és amikor a székhely szerinti tagállam egyenértékű intézkedései nem megfelelőek vagy hiányoznak. Ilyen helyzetekben a fogadó tagállamnak lehetősége van megakadályozni az érintett biztosítás‑ vagy viszontbiztosítás‑közvetítőt, illetve kiegészítő biztosításközvetítői tevékenységet végző személyt abban, hogy a területén új üzleti tevékenységet folytasson.
[…]”
A cseh jog
A 277/2009. sz. törvény
26
A zákon č. 277/2009 Sb., o pojišťovnictví (a biztosítókról szóló 277/2009. sz. törvény) 110. §‑ának rendelkezése ülteti át a cseh jogrendbe a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkét. E rendelkezés értelmében:
„(1)   Ha a cseh nemzeti bank megállapítja, hogy egy másik tagállam azon biztosítója, amely a Cseh Köztársaság területén a leányvállalat alapításának joga vagy az ideiglenes szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján biztosítási vagy viszontbiztosítási tevékenységet folytat, nem teljesíti a Cseh Köztársaságban az e tevékenységre vonatkozó kötelezettségeket, kötelezi az ilyen biztosítót, hogy a cseh nemzeti bank által meghatározott határidőn belül orvosolja a megállapított hiányosságokat.
(2)   Az (1) bekezdésben említett tények megállapítása vagy ellenőrzése céljából a cseh nemzeti bank kérheti az ilyen biztosítótól a Cseh Köztársaság területén folytatott tevékenységére vonatkozó dokumentumok, információk és szükséges magyarázatok benyújtását, a biztosító pedig köteles ezeket rendelkezésre bocsátani.
(3)   Ha másik tagállam biztosítója az előírt határidőn belül nem orvosolja az (1) bekezdésben említett hiányosságokat, a cseh nemzeti bank tájékoztatja erről a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatóságát.
(4)   Ha a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatósága által hozott korrekciós intézkedések nem vezetnek a másik tagállam biztosítójának tevékenységében megállapított hiányosságok megszüntetéséhez, vagy ha nem került sor korrekciós intézkedések meghozatalára, a cseh nemzeti bank pénzbírságot szab ki az ilyen biztosítóval szemben, vagy megtiltja az ilyen biztosítónak, hogy a Cseh Köztársaság területén új biztosítási vagy viszontbiztosítási szerződéseket kössön, és hogy a már megkötött szerződésekből eredő kötelezettségek körét kiterjessze. A cseh nemzeti bank erről a határozatról tájékoztatja a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatóságát. A cseh nemzeti bank egyidejűleg az ügyet jogsegély iránti megkereséssel az európai felügyeleti hatósághoz is továbbíthatja.
(5)   Sürgős esetben a cseh nemzeti bank az (1)–(3) bekezdésben említett eljárás lefolytatása nélkül a (4) bekezdés szerint jár el.”
A 170/2018. sz. törvény
27
A zákon č. 170/2018 Sb., o distribuci pojištění a zajištění (a biztosítási és viszontbiztosítási értékesítésről szóló 170/2018. sz. törvény) a 2016/97 irányelvet ülteti át a cseh jogrendbe, meghatározva a biztosítókra és viszontbiztosítókra, valamint a biztosításközvetítőkre háruló kötelezettségeket.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
28
A Novis a 2014. április 23. és 2023. június 5. közötti időszakban egy prágai fióktelepen keresztül folytatott tevékenységet a Cseh Köztársaság területén.
29
2020. szeptember 15‑én a cseh nemzeti bank három jogsértés miatt elmarasztalta a Novis‑t, és 1000000 cseh korona (CZK) (körülbelül 39610 euró) összegű közigazgatási bírságot szabott ki rá.
30
A Novis ellen megállapított első jogsértés az 1286/2014 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében és 8. cikke (3) bekezdése c) pontjának ii–iv. alpontjában, valamint 8. cikke (3) bekezdésének f) pontjában előírt kötelezettségek megsértésében állt, mivel e vállalkozás elmulasztotta biztosítani, hogy egyrészt az általa készített kiemelt információkat tartalmazó dokumentumokban szereplő információk pontosak, helytállóak, egyértelműek és nem megtévesztők legyenek, valamint összhangban álljanak a kötelező erejű szerződéses dokumentumokkal, másrészt pedig e dokumentumok tartalmazzák az alkalmazandó szabályozás által megkövetelt minőségű és terjedelmű információkat.
31
A Novis terhére megállapított másik két jogsértés a 170/2008. sz. törvényben előírt két kötelezettség – úgymint először is, hogy a nevében eljáró független közvetítők tekintetében az eljárás ellenőrzésére vonatkozó szabályokat vezessen be, tartson fenn és alkalmazzon, másodszor pedig, hogy a tőkebiztosítási szerződés megkötését megelőzően az ügyfél részére tanácsadást biztosítson – megsértésében állt.
32
A Novis közigazgatási jogorvoslati kérelmet nyújtott be a 2020. szeptember 15‑i határozattal szemben, azt állítva, hogy a cseh nemzeti bank nem szabhat ki vele szemben bírságot a 277/2009. sz. törvény 110. §‑ában előírt eljárás tiszteletben tartása nélkül, amely azt feltételezi, hogy előzetesen tájékoztatták a származási tagállam felügyeleti hatóságát az állítólagos jogsértésekről, és e hatóságra bízták a megfelelő intézkedések elfogadását. A Novis szerint ezen eljárás be nem tartása megfosztotta a cseh nemzeti bankot a szankcionálási jogkörétől.
33
E közigazgatási jogorvoslati kérelem elutasítását követően a Novis keresetet indított a Městský soud v Praze (prágai városi bíróság, Cseh Köztársaság) előtt, amely 2022. október 19‑i ítéletével elutasította e keresetet.
34
A Novis felülvizsgálati kérelmet nyújtott be ezen ítélettel szemben a Nejvyšší správní soudhoz (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Cseh Köztársaság), a kérdést előterjesztő bírósághoz.
35
E bíróságnak kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkében előírt eljárás kizárólag akkor alkalmazandó‑e, ha a fióktelep vagy a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam felügyeleti hatósága gyakorolja ezen irányelv 30. cikkének megfelelően a biztosítóintézetek pénzügyi felügyeletét, vagy ez az eljárás szélesebb körben alkalmazandó a biztosítók jogállását és tevékenységét szabályozó valamennyi uniós jogi rendelkezés e hatóság általi ellenőrzésére.
36
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkének (1) bekezdése, amely előírja a fogadó tagállam felügyeleti hatóságainak beavatkozását abban az esetben, ha valamely biztosító „nem tartja be az abban a [tag]államban rá vonatkozó jogszabályi rendelkezéseket”, kétféleképpen értelmezhető.
37
Az első értelmezés szerint kizárólag azok a nemzeti rendelkezések érintettek, amelyek a „Szolvencia II” irányelvből eredő anyagi jogi követelményeket ültetik át a belső jogrendbe. Ebből az következik, hogy az ezen irányelv 155. cikkében előírt eljárás nem alkalmazandó a más uniós jogi eszközökből, például az 1286/2014 rendeletből vagy a 2016/97 irányelvből eredő kötelezettségek betartásának ellenőrzésére.
38
Ezt az értelmezést támasztja alá a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkének szövegkörnyezete, különösen ezen irányelvnek a felügyelet hatályát szabályozó 30. cikke. E cikk az (1) bekezdésében pontosítja, hogy „pénzügyi” ellenőrzésről van szó, (2) bekezdésében pedig megállapítja, hogy ez az ellenőrzés magában foglalja a „teljes tevékenységére vonatkozóan a vállalkozás fizetőképességének, a biztosítástechnikai tartalékok képzésének, a vállalkozás eszközeinek és a figyelembe vehető szavatoló tőkének […] [az] ellenőrzését.” Ugyanezen irányelv 36. cikke is ezt az értelmezést támasztja alá, mivel az (1) bekezdésében előírja, hogy a felügyelet kiterjed a biztosítók és viszontbiztosítók által kidolgozott stratégiákra, folyamatokra és jelentési eljárásokra „az ezen irányelv alapján elfogadott törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseknek” való megfelelés érdekében. Ami e 36. cikk (2) bekezdését illeti, az egy sor felügyelendő követelményt sorol fel, amelyek mindegyike a biztosítók vagy viszontbiztosítók pénzügyi stabilitására vonatkozik. A „Szolvencia II” irányelv 27. és 28. cikke, valamint 29. cikkének (1) bekezdése szintén megerősíti ezt az értelmezést, mivel megemlítik, hogy az ellenőrzés fő célja „a szerződők és kedvezményezettek védelm[ének] elérés[e]”, hogy e fő célkitűzés sérelme nélkül a felügyeleti hatóságok figyelembe veszik döntéseiknek „az Európai Unió érintett pénzügyi rendszerei[nek stabilitására]” gyakorolt lehetséges hatásait, és hogy az ellenőrzés „előre tekintő és kockázatalapú megközelítésen” alapul.
39
Végül az említett értelmezést megerősíti a „Szolvencia II” irányelv preambuluma, különösen annak (14) preambulumbekezdése, amely kimondja, hogy a szerződők védelmének előfeltétele, hogy a biztosítók vagy viszontbiztosítók számára eredményes szavatolótőke‑szükségleteket írjanak elő, valamint ezen irányelv (24) preambulumbekezdése, amely pontosítja, hogy a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatóságai felelősek a biztosítók vagy viszontbiztosítók pénzügyi helyzetének figyelemmel kíséréséért.
40
Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy nem zárható ki a második értelmezés, amely szerint a „Szolvencia II” irányelv 155. cikke (1) bekezdésének szövege nem kizárólag az ezen irányelvet átültető nemzeti rendelkezésekre utal, hanem a biztosítók jogállására és tevékenységére vonatkozó valamennyi rendelkezésre, ideértve az uniós jog más rendelkezéseiből, például az 1286/2014 rendeletből vagy a 2016/97 irányelvből eredő rendelkezéseket is. Ezen értelmezés szerint a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkében előírt eljárás a nemzeti hatóságok által a biztosítók és viszontbiztosítók felett gyakorolt valamennyi felügyeleti tevékenységre alkalmazandó.
41
Ezt az értelmezést támasztja alá a „Szolvencia II” irányelv (11) preambulumbekezdése is, amely kimondja, hogy ez az irányelv a belső piac megvalósításának alapvető eleme, és hogy harmonizálni kell az engedélyek és a felügyeleti rendszerek kölcsönös elismerését, következésképpen egy olyan egységes engedélyt kell bevezetni, amely az egész Unióban érvényes, és amely lehetővé teszi, hogy a vállalkozás felügyeletét a székhelye szerinti tagállam végezze el.
42
A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy tudomása van a 2009. április 28‑iBizottság kontra Olaszország ítéletről (C‑518/06, EU:C:2009:270), amelynek 115. pontjában a Bíróság kimondta, hogy a székhely szerinti tagállam általi felügyelet elve „kizárólag a biztosítóintézetek pénzügyi ellenőrzésére terjed ki”. Álláspontja szerint azonban az ezen ítéletben megállapított megoldás az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról és a 73/239/EGK irányelv, valamint a 88/357/EGK irányelv módosításáról szóló, 1992. június 18‑i 92/49/EGK tanácsi irányelv (harmadik nem életbiztosítási irányelv) (HL 1992. L 228., 1. o. magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 346, o.) értelmezését illetően a „Szolvencia II” irányelv keretében nem ültethető át.
43
Abban az esetben, ha a Bíróság úgy ítéli meg, hogy a „Szolvencia II” irányelv 155. cikke az 1286/2014 rendeletben előírt vagy a 2016/97 irányelvből eredő kötelezettségek betartásának ellenőrzésére is vonatkozik, a kérdést előterjesztő bíróság másodlagosan arra keresi a választ, hogy amennyiben a fogadó tagállam hatósága szankciókat kíván kiszabni az e tagállam területén elkövetett jogsértések miatt, amint azt e cikk (5) és (6) bekezdése lehetővé teszi, e hatóság jogosult arra, hogy közvetlenül eljárjon, anélkül hogy előzetesen lefolytatná az említett cikk (1)–(3) bekezdésében előírt eljárást, vagy éppen ellenkezőleg, az említett hatóság köteles előzetesen ezt az eljárást igénybe venni, többek között a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságának a megfelelő intézkedések meghozatala érdekében történő tájékoztatásával.
44
E bíróság ezen második értelmezés alátámasztása érdekében megjegyzi, hogy a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkének (3) bekezdése a szabálytalanságok „megakadályozására vagy szankcionálására” irányuló megfelelő intézkedések elfogadását említi, ami arra enged következtetni, hogy az e cikk (1)–(3) bekezdésében előírt eljárás nemcsak a megelőző intézkedések elfogadására, hanem a megtorló intézkedések elfogadására is alkalmazandó.
45
Mindazonáltal az említett bíróság megjegyzi, hogy a „Szolvencia II” irányelv 155. cikke (5) és (6) bekezdésének szövege az első értelmezés mellett szól, mivel e cikk (5) bekezdése pontosítja, hogy az említett cikk (1)–(3) bekezdése „nem érinti a tagállamoknak azt a hatáskörét, hogy büntessék a területükön elkövetett jogsértéseket”, és hogy ugyanezen cikk (6) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a fogadó tagállam felügyeleti hatóságai „alkalmazhatják az adott [tagállamban telephellyel vagy vagyonnal rendelkező biztosítóintézet által elkövetett] jogsértésre előírt nemzeti közigazgatási szankciókat végrehajtás útján”.
46
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy ez utóbbi értelmezést megerősíti a Bíróság által a 2009. április 28‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑518/06, EU:C:2009:270) 120. pontjában a 92/49 irányelv 40. cikkének (7) bekezdésével kapcsolatban elfogadott megoldás. A Bíróság ugyanis anélkül erősítette meg a fogadó tagállamnak a területén elkövetett jogsértések szankcionálására vonatkozó hatáskörét, hogy e hatáskör gyakorlását az ezen irányelv 40. cikkének (3)–(5) bekezdésében előírt, a szabálytalan helyzet orvoslására irányuló intézkedésekről való tájékoztatással és meghozatalukkal kapcsolatos eljárás előzetes kimerítésétől tette volna függővé. Ezzel szemben úgy véli, hogy a 2017. április 27‑iOnix Asigurări ítélet (C‑559/15, EU:C:2017:316) e tekintetben nem ad választ, mivel ez az ítélet kizárólag az érintett tagállamok azon lehetőségére vonatkozik, hogy sürgős esetben a 92/49 irányelv 40. cikkének (6) bekezdése alapján biztosítási intézkedéseket fogadjanak el.
47
Ilyen körülmények között a Nejvyšší správní soud (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Cseh Köztársaság) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatal céljából:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a [„Szolvencia II”] irányelv 155. cikkét, hogy annak hatálya az olyan esetekre is kiterjed, amelyekben a fogadó állam felügyeleti hatósága ellenőrzi, hogy másik tagállam biztosítója megfelel‑e az 1286/2014 rendeletben (PRIIP) és/vagy a [2016/97] irányelvben (IDD) előírt kötelezettségeknek?
2)
Igenlő válasz esetén a »Szolvencia II« irányelv 155. cikkéből következik‑e a székhely szerinti állam felügyeleti hatóságának elsődleges hatásköre és a fogadó állam felügyeleti hatóságának azon kötelezettsége, hogy első körben az [említett cikk] (5) és (6) bekezdése szerinti közigazgatási szankciók kiszabása esetében is ki kell merítenie a szabálytalan helyzet orvoslására irányuló, az […] e cikk […] (1), (2) és (3) bekezdésében előírt intézkedésekről való tájékoztatással és meghozatalukkal kapcsolatos eljárásokat?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
48
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy a fogadó tagállam felügyeleti hatósága és a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatósága közötti, e cikkben előírt együttműködési eljárás alkalmazandó egy olyan helyzetre, amelyben a fogadó tagállam felügyeleti hatósága megállapítja, hogy a területén akár fióktelepen keresztül, akár a szolgáltatásnyújtás szabadsága keretében működő biztosító nem teljesíti az 1286/2014 rendeletből vagy a 2016/97 irányelvet e tagállam jogrendjébe átültető nemzeti rendelkezésekből eredő kötelezettségeit.
49
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi (1983. november 17‑iMerck ítélet, 292/82, EU:C:1983:335, 12. pont; 2025. július 10‑iSánchez Romero Carvajal Jabugo ítélet, C‑322/24, EU:C:2025:556, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
50
Ami a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkének szövegét illeti, amely meghatározza a fogadó tagállam felügyeleti hatóságainak, illetve a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatóságainak hatásköreit és kötelezettségeit abban az esetben, ha az e tagállam területén fiókteleppel rendelkező vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága keretében működő biztosítóintézetek nem teljesítik kötelezettségeiket, e cikk (1) bekezdéséből kitűnik, hogy a fogadó tagállam felügyeleti hatóságainak azon kötelezettsége, hogy előírják az érintett biztosító számára, hogy szüntesse meg a megállapított szabálytalanságot, akkor alkalmazandó, ha e vállalkozás nem tartja tiszteletben „az abban a [tag]államban rá vonatkozó jogszabályi rendelkezéseket”. Egyébiránt az említett cikk (3) bekezdése, amely lehetővé teszi e felügyeleti hatóságok számára, hogy megtegyék a megfelelő intézkedéseket, ha a székhely szerinti tagállam nem fogad el intézkedéseket, vagy ha az általa elfogadott intézkedések nem bizonyulnak megfelelőnek, alkalmazandó abban az esetben, ha a biztosító továbbra is megsérti „a fogadó tagállamban hatályos jogszabályi rendelkezéseket”.
51
Mindenekelőtt meg kell tehát állapítani, hogy a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkének (1) bekezdése és 155. cikkének (3) bekezdése egyaránt általános jelleggel utal a fogadó tagállamban a biztosítókra alkalmazandó nemzeti rendelkezések összességére, így e cikk (1) és (3) bekezdéséből nem lehet arra következtetni, hogy az uniós jogalkotó a felügyeleti hatóságok közötti, az említett cikkben előírt együttműködési eljárás hatályát kizárólag a „Szolvencia II” irányelvet végrehajtó nemzeti rendelkezések megsértésének eseteire kívánta volna korlátozni.
52
Ezt követően meg kell állapítani, hogy ugyanezen általános megfogalmazás megtalálható ezen irányelv 155. cikkének más nyelvi változataiban, különösen e cikk (1) bekezdését illetően a spanyol („las disposiciones legales de este Estado miembro que sean aplicables”), a német („in diesem Mitgliedstaat für das Versicherungsunternehmen geltenden Vorschriften”), az angol („the legal provisions applicable to it in that Member State”), az olasz („le norme di diritto dello stesso ad essa applicabili”), a litván („jai toje valstybėje narėje taikomų teisinių nuostatų”), a finn („tässä jäsenvaltiossa siihen sovellettavia säännöksiä”) és a svéd („de rättsregler som är tillämpliga på företaget i denna medlemsstat”) nyelvi változatokban.
53
E szó szerinti értelmezést megerősíti mind az a szövegkörnyezet, amelybe ezen irányelv 155. cikke illeszkedik, mind pedig azon szabályozás célkitűzései, amelynek e rendelkezés a részét képezi.
54
Ami azt a szövegkörnyezetet illeti, amelybe az említett rendelkezés illeszkedik, először is meg kell jegyezni, hogy az a „Szolvencia II” irányelv I. címének „A letelepedés joga és a szolgáltatásnyújtás szabadsága” című VIII. fejezetében található. E fejezet tartalmazza azokat a rendelkezéseket, amelyek kifejezetten a biztosítók vagy viszontbiztosítók tevékenységének a letelepedés szabadsága vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján történő gyakorlására vonatkozó feltételeket szabályozzák.
55
Mindazonáltal a biztosítási tevékenységeknek a letelepedés szabadsága vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján történő gyakorlását a „Szolvencia II” irányelv 30. cikke is említi, amely ezen irányelv I. címének a „Felügyeleti hatóságok és általános szabályok” című III. fejezetében szerepel. E cikk (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a biztosítók vagy viszontbiztosítók pénzügyi felügyelete, beleértve a fióktelepeken keresztül vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján végzett tevékenységet is, a székhely szerinti tagállam kizárólagos felelőssége. Egyébiránt az említett cikk (3) bekezdése pontosítja, hogy amennyiben a kockázat helye szerinti tagállam, vagy a kötelezettségvállalás szerinti tagállam, vagy viszontbiztosító esetén a fogadó tagállam felügyeleti hatóságai indokoltan úgy vélik, hogy egy biztosító vagy viszontbiztosító tevékenységei érinthetik annak rendezett pénzügyi helyzetét, kötelesek erről tájékoztatni az adott vállalkozás székhelye szerinti tagállam felügyeleti hatóságait.
56
Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy – amint arra a főtanácsnok az indítványának 44. pontjában lényegében rámutatott – a „Szolvencia II” irányelv 30. cikke (1) és (3) bekezdésének, valamint 155. cikkének ugyanaz a célja, amely az egyes érintett felügyeleti hatóságok hatásköreinek és kötelezettségeinek meghatározására irányul határokon átnyúló biztosítási tevékenység esetén, ami lehetővé teszi annak megállapítását, hogy e rendelkezéseknek eltérő hatállyal kell rendelkezniük, annak elkerülése érdekében, hogy ugyanazon jogi aktus olyan rendelkezéseket tartalmazzon, amelyek eltérő módon szabályozzák ugyanazt a kérdést. Márpedig a „Szolvencia II” irányelv 30. cikkének (1) bekezdéséből kifejezetten kitűnik, hogy e cikk csak a biztosítók „pénzügyi ellenőrzésére” alkalmazandó, amelyek a székhely szerinti tagállam kizárólagos hatáskörébe tartoznak, ami azt jelenti, hogy a 155. cikk hatálya szélesebb.
57
Másodszor meg kell állapítani, hogy bár a „Szolvencia II” irányelv 30. cikkének (1) bekezdése kimondja azt az elvet, amely szerint a biztosítók és viszontbiztosítók pénzügyi felügyelete a székhely szerinti tagállam kizárólagos hatáskörébe tartozik, ezen irányelv 29. cikkének (1) bekezdése általánosságban kimondja, hogy e vállalkozások felügyelete kiterjed a biztosítási üzletág szabályszerű működésének folyamatos ellenőrzésére. Egyébiránt az említett irányelv 144. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja lehetővé teszi a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatósága számára, hogy ne csak akkor vonja vissza a biztosító vagy viszontbiztosító részére megadott engedélyt, ha az érintett vállalkozás már nem felel meg az engedélyezési feltételeknek, hanem akkor is, ha súlyosan megszegi „a rá vonatkozó jogszabályok alapján fennálló” kötelezettségeit.
58
E rendelkezésekből egyrészt az következik, hogy ugyanezen irányelv ily módon a biztosítóintézetek székhely szerinti tagállam általi felügyeletének elvére hivatkozik, amint azt a Bíróság a 92/49 irányelvvel kapcsolatban már megállapította, amelynek helyébe lépett a „Szolvencia II” irányelv (2017. április 27‑iOnix Asigurări ítélet, C‑559/15, EU:C:2017:316, 52. pont). Másrészt a „Szolvencia II” irányelv 29. cikke (1) bekezdésének tág értelmezése, amelyet e rendelkezés általános megfogalmazása megkövetel, annak elismeréséhez vezet, hogy a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatóságai nem csupán kizárólagos hatáskörrel rendelkeznek a biztosítók pénzügyi felügyeletének biztosítására, hanem a fogadó tagállam felügyeleti hatóságaival közösen gyakorolt hatáskörrel is, amely – az említett rendelkezés értelmében – szélesebb körben biztosítja a biztosítási vagy viszontbiztosítási tevékenység megfelelő működésének ellenőrzését.
59
Ami a „Szolvencia II” irányelv célkitűzéseit illeti, ezen irányelv (2) és (11) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az irányelv célja, hogy megkönnyítse a biztosítási és viszontbiztosítási üzleti tevékenység megkezdését és gyakorlását, miközben olyan jogi keretet hoz létre, amely lehetővé teszi a székhelyük szerinti tagállamban engedélyezett biztosítóintézetek számára, hogy fióktelepek létesítése vagy szolgáltatások nyújtása révén az egész belső piacon folytathassák tevékenységüket.
60
Ezenkívül a „Szolvencia II” irányelv célja – amint az a (14) és (16) preambulumbekezdéséből kitűnik – a szerződők és a kedvezményezettek megfelelő védelmének biztosítása, amely – amint azt ez utóbbi preambulumbekezdés pontosítja – a biztosítás és a viszontbiztosítás szabályozásának és felügyeletének „fő célját” képezi, mivel a pénzügyi stabilitás, valamint a piacok stabilitása és méltányossága szintén figyelembe veendő egyéb célok, „amelyek nem áshatják alá a fő célkitűzést”. E célkitűzés jelentőségét végeredményben megerősíti ezen irányelv 27. cikke, amely a biztosítottak és a kedvezményezettek védelmét a biztosítóintézetek felügyelete tekintetében kijelölt „fő célként” határozza meg.
61
Márpedig egyrészt a jelen ítélet 59. pontjában említett, a biztosítási tevékenység megkezdésének és gyakorlásának megkönnyítésére irányuló célkitűzés az Unió egész területén, a letelepedés szabadsága vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján veszélybe kerülhetne, ha a fogadó tagállam felügyeleti hatóságai a jogsértés megállapítása során valamely biztosítóintézet a rá vonatkozó jogszabályok alapján bármilyen intézkedést tesz e vállalkozással szemben anélkül, hogy bármilyen egyeztetést folytatna a székhely szerinti tagállam azon előzetes engedélyt megadó felügyeleti hatóságával, amely főszabály szerint lehetővé teszi az említett vállalkozás számára, hogy tevékenységét az Unió egész területén folytassa.
62
Másrészt megfelel a szerződők és a kedvezményezettek megfelelő védelmére irányuló, a jelen ítélet 60. pontjában említett célkitűzésnek, ha olyan együttműködési mechanizmust írnak elő, amely lehetővé teszi a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatósága számára, hogy tájékoztatást kapjon abban az esetben, ha valamely biztosító, amely e fogadó tagállam területén fióktelep útján vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága keretében végzi tevékenységét, nem teljesíti a rá vonatkozó jogszabályokból eredő kötelezettségeit. Ha ugyanis egy több tagállamban működő biztosítóintézet súlyosan megszegi kötelezettségeit, a „Szolvencia II” irányelv 144. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében kizárólag a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatósága jogosult visszavonni a részére kiadott engedélyt, és ennélfogva az Unió egész területén biztosítani a szerződők és a kedvezményezettek megfelelő védelmét.
63
Így mind a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkének szövegéből, szövegkörnyezetéből és az ezen irányelv által követett célkitűzésekből az következik, hogy a „fogadó tagállamban hatályos jogszabályi rendelkezések” fogalmát, amelynek tiszteletben tartását a fogadó tagállam felügyeleti hatósága csak az e cikkben előírt, hatóságok közötti együttműködési eljárás keretében vizsgálhatja, nem lehet megszorítóan értelmezni, oly módon, hogy annak hatályát kizárólag azokra a nemzeti rendelkezésekre korlátozza, amelyek az ezen irányelvből eredő követelményeket ültetik át a belső jogrendbe.
64
A „Szolvencia II” irányelv 155. cikkében előírt, a fogadó tagállam felügyeleti hatósága és a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatósága közötti együttműködési eljárás hatályának e tág értelmezését nem kérdőjelezi meg a 2009. április 28‑iBizottság kontra Olaszország ítéletből (C‑518/06, EU:C:2009:270) eredő ítélkezési gyakorlat. Ugyanis, noha ezen ítélet 115. pontjában, amelyet kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset keretében hoztak, a Bíróság a 92/49 irányelv alapján úgy ítélte meg, hogy a székhely szerinti tagállam által gyakorolt kizárólagos felügyelet elve kizárólag a biztosítóintézetek pénzügyi felügyeletére terjed ki, ezen ítélet 120. pontjából kitűnik, hogy a Bíróság egyébiránt ezen irányelv 40. cikkét illetően – amelynek rendelkezéseit a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkével nagyrészt azonos kifejezésekkel átvette – megállapította, hogy az Európai Bizottság nem rótta fel az Olasz Köztársaságnak, hogy megsértette az e 40. cikk (3)–(5) bekezdésében előírt kötelezettségeket. A Bíróság ezért úgy ítélte meg, hogy a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset elbírálása érdekében nem köteles e rendelkezések hatályáról határozni. Ezenkívül az említett ítélet ugyanezen 120. pontjában a Bíróság a teljesség kedvéért megállapította, hogy az említett irányelv 40. cikkének (7) bekezdése megerősíti a fogadó tagállamnak a területén elkövetett jogsértések szankcionálására vonatkozó hatáskörét.
65
Ebből következik, hogy a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az főszabály szerint alkalmazandó minden olyan helyzetre, amelyben a fogadó tagállam felügyeleti hatósága megállapítja, hogy a területén fiókteleppel rendelkező vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága keretében működő biztosító nem tartja tiszteletben az őt terhelő kötelezettségeket, ideértve azt az esetet is, amikor e kötelezettségek az ezen irányelv rendelkezéseitől eltérő rendelkezésekből erednek, kivéve azonban, ha az uniós jog más rendelkezése kifejezetten eltér az e cikkben előírt, az illetékes hatóságok közötti hatáskörmegosztásra és együttműködésre vonatkozó szabályoktól.
66
Mivel a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy hogyan kell értelmezni az említett cikket azzal összefüggésben, hogy valamely biztosítóintézet megsérti az 1286/2014 rendelet rendelkezéseit és a 2016/97 irányelv alapján elfogadott rendelkezéseket, meg kell vizsgálni, hogy e rendelet és ezen irányelv tartalmaz‑e olyan rendelkezéseket, amelyek kifejezetten eltérnek a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkétől.
67
Ami először is az 1286/2014 rendeletet illeti, a Bizottság a tárgyaláson azt állította, hogy az eltér a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkének alkalmazásától. E megközelítés alátámasztása érdekében arra hivatkozott, hogy e rendelet (24) preambulumbekezdése kimondja, hogy a lakossági befektetési csomagtermék, illetve biztosítási alapú befektetési termék forgalomba hozatalának helye szerinti tagállam illetékes hatóságának kell felelnie az említett lakossági befektetési csomagtermék, illetve biztosítási alapú befektetési termék forgalomba hozatalának felügyeletéért.
68
Mindazonáltal meg kell állapítani egyrészt, hogy az 1286/2014 rendelet (24) preambulumbekezdésének tartalmát e rendelet egyetlen rendelkezése sem vette át, így e preambulumbekezdésből nem vezethető le az uniós jogalkotó bármely arra irányuló szándéka, hogy eltérjen a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkének alkalmazásától. Mindenesetre emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint bár valamely uniós jogi aktus preambuluma pontosíthatja e jogi aktus rendelkezéseinek tartalmát, és olyan értelmezési elemeket szolgáltat, amelyek rávilágítanak az említett jogi aktus alkotójának szándékára, annak nincs kötelező jogi ereje, és arra nem lehet hivatkozni sem az adott jogi aktus rendelkezéseitől való eltérés igazolása, sem e rendelkezéseknek a szövegükkel ellentétes értelmezése céljából (2024. március 21‑iLEA‑ítélet, C‑10/22, EU:C:2024:254, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
69
Másrészt az 1286/2014 rendelet 3. cikkének (2) bekezdése kifejezetten előírja, hogy amennyiben az e rendelet hatálya alá tartozó lakossági befektetési csomagtermékek, illetve biztosítási alapú termékek előállítói a „Szolvencia II” irányelv hatálya alá is tartoznak, e két jogalkotási aktus alkalmazandó. Márpedig az 1286/2014 rendelet nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkét illetően kifejezetten eltérne az együttes alkalmazás elvétől. E tekintetben meg kell állapítani, hogy e rendelet 22. cikkének (1) bekezdése annak megállapítására szorítkozik, hogy „az illetékes hatóságok felügyeleti hatáskörének, valamint a büntetőjogi szankciókról való rendelkezés és e szankciók kiszabása tagállami jogának a sérelme nélkül”, a tagállamoknak meg kell állapítaniuk az említett rendelet megsértése esetén alkalmazandó megfelelő közigazgatási szankciókról és intézkedésekről rendelkező szabályokat. Egyébiránt az 1286/2014 rendelet 23. cikke több módot ír elő az e rendelet 24. cikkében meghatározott szankcionálási hatáskörök illetékes hatóságok általi gyakorlására vonatkozóan, anélkül hogy kifejezetten utalna a lakossági befektetési csomagtermékek, illetve biztosítási alapú befektetési termékek forgalmazásával kapcsolatos tevékenységeknek a szolgáltatásnyújtás szabadsága vagy a letelepedés szabadsága keretében történő gyakorlására, és mindenesetre kifejezetten előírja az illetékes hatóságok közötti együttműködés lehetőségét.
70
Másodszor, ami a 2016/97 irányelvet illeti, meg kell állapítani, hogy ezen irányelv III. fejezete olyan rendelkezéseket tartalmaz, amelyek a szolgáltatásnyújtás szabadsága és a letelepedés szabadsága alapján meghatározzák a közvetítői tevékenység gyakorlásának feltételeit. E rendelkezések között az említett irányelv 5., 7. és 8. cikke meghatározza a fogadó tagállam illetékes hatóságainak, illetve a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságainak hatáskörét, jogkörét és kötelezettségeit, amennyiben megállapítást nyer az ugyanezen irányelvben előírt kötelezettségek megsértése. E fejezet rendelkezései azonban csak a biztosítás‑ vagy viszontbiztosítás‑közvetítőkre, illetve a kiegészítő biztosításközvetítői tevékenységet végzőkre vonatkoznak, a biztosítókra azonban nem, amelyek tehát kifejezett eltérés hiányában továbbra is a „Szolvencia II” irányelv rendelkezéseinek, és különösen ezen irányelv 155. cikkének hatálya alá tartoznak, ideértve azt is, amikor a 2016/97 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 1. pontjában meghatározott biztosítási értékesítési tevékenységet folytatnak.
71
Ebben az összefüggésben a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkében előírt együttműködési eljárás abban az esetben történő alkalmazásának hiánya, ha a biztosítóintézet nem teljesíti a 2016/97 irányelvből eredő kötelezettségeit, azzal a következménnyel járna, hogy mentesítené e hatóságokat az együttműködési kötelezettség alól a biztosító által végzett biztosítási értékesítési tevékenységek felügyelete keretében, még akkor is, ha e hatóságokat ilyen kötelezettség terheli az említett irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 3. pontja értelmében vett biztosításközvetítők tevékenységének felügyelete során. Úgy tűnik, hogy a biztosítási értékesítési tevékenységek ellenőrzésének módja közötti ilyen különbség nem felel meg a 2016/97 irányelv (5), (6) és (8) preambulumbekezdésében meghatározott, az üzemeltetők közötti egyenlő bánásmódra és a fogyasztóvédelemre vonatkozó célkitűzéseknek, függetlenül az értékesítési csatornától, sem pedig az illetékes hatóságok közötti szoros együttműködés és felelősségmegosztás általános célkitűzésével, amint az az irányelv (21) és (22) preambulumbekezdésében szerepel.
72
A fenti megfontolásokra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a fogadó tagállam felügyeleti hatósága és a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatósága közötti, e cikkben előírt együttműködési eljárás alkalmazandó egy olyan helyzetre, amelyben a fogadó tagállam felügyeleti hatósága megállapítja, hogy a területén akár fióktelepen keresztül, akár a szolgáltatásnyújtás szabadsága keretében működő biztosító nem teljesíti az 1286/2014 rendeletből vagy a 2016/97 irányelvet e tagállam jogrendjébe átültető nemzeti rendelkezésekből eredő kötelezettségeit.
A második kérdésről
73
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy a fogadó tagállam felügyeleti hatóságai kötelesek tiszteletben tartani az e cikk (1)–(3) bekezdésében előírt eljárást, amikor az említett cikk (5) és (6) bekezdése alapján szankciókat szabnak ki az e tagállam területén akár fióktelepen keresztül, akár a szolgáltatásnyújtás szabadsága keretében működő biztosítóval szemben.
74
E kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy az alapügyben a cseh nemzeti bank által az 1286/2014 rendelet és a 2016/97 irányelv alapján elfogadott nemzeti rendelkezések megsértése miatt a Novisra kiszabotthoz hasonló közigazgatási pénzügyi szankciók alkalmazásának feltétele‑e a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkének (1)–(3) bekezdésében előírt eljárás előzetes lefolytatása, vagy a fogadó tagállam illetékes hatóságai közvetlenül kiszabhatják e szankciókat.
75
E kérdés megválaszolásához értelmezni kell az e 155. cikk (5) bekezdésében szereplő „[a]z (1), (2) és (3) bekezdés nem érinti a tagállamok […] hatáskörét” fordulatot, ugyanakkor meg kell állapítani, hogy e megfogalmazás megegyezik azzal, amellyel az említett cikk (4) bekezdése kezdődik. A 92/49 irányelv 40. cikke (6) bekezdésének értelmezése keretében, amelynek szövegét átvette a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkének (4) bekezdése, a Bíróság kimondta, hogy e megfogalmazást úgy kell értelmezni, mint az e 40. cikk (4) és (5) bekezdésében előírt rendes eljárástól való eltérést, amely mentesíti az érintett szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállamot azon kötelezettsége alól, hogy tájékoztassa a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságait, és közölje a megfelelő intézkedések elfogadására irányuló szándékát (lásd ebben az értelemben: 2017. április 27‑iOnix Asigurări ítélet, C‑559/15, EU:C:2017:316, 47. pont). Még ha a tagállamokat a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkének (5) bekezdése alapján megillető hatáskör nem is tévesztendő össze az ugyanezen cikk (4) bekezdése által rájuk ruházott hatáskörrel, kizárólag sürgős esetekben nincs ok e két rendelkezés eltérő értelmezésére, amelyek azonos megfogalmazással kezdődnek. Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkének (5) bekezdése eltér az e 155. cikk (1)–(3) bekezdésében előírt rendes eljárástól, mivel mentesíti a fogadó tagállam illetékes hatóságait a területükön elkövetett jogsértésekre vonatkozó szankciók kiszabása során azon kötelezettség alól, hogy tájékoztassák a székhely szerinti tagállam hatóságait, és amennyiben ez utóbbiak nem járnak el, vagy az elfogadott intézkedések nem megfelelőek, közöljék a megfelelő intézkedések elfogadására irányuló szándékukat.
76
A Bizottság által javasolt ezzel ellentétes értelmezés, amely szerint a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkének (5) bekezdése nem minősül az együttműködési eljárástól való eltérésnek, hanem arra korlátozódik, hogy megerősítse a tagállamok azon hatáskörét, hogy a fogadó tagállam és a székhely szerinti tagállam közötti különbségtétel nélkül szankciókat szabjanak ki a területükön elkövetett jogsértésekre, feltéve hogy tiszteletben tartják az e 155. cikk (1)–(3) bekezdésében előírt együttműködési eljárást, azzal a hatással járna, hogy megfosztaná minden normatív hatályától e 155. cikk (5) bekezdésének rendelkezéseit. Ha az uniós jogalkotó a fogadó tagállam azon lehetőségét, hogy a kötelezettségeit nem teljesítő biztosítóintézettel szemben szankciókat szabjon ki, ezen eljárás tiszteletben tartásának kívánta volna alárendelni, azt kifejezetten előírhatta volna az említett 155. cikk (5) bekezdésében annak megemlítésével, hogy e cikk (1)–(3) bekezdése akkor is alkalmazandó, ha a fogadó tagállam a területén elkövetett jogsértések miatt szankciók kiszabására vonatkozó hatáskörét gyakorolja.
77
Egyébiránt, mivel az ezen irányelv 155. cikkének (1)–(3) bekezdésében előírt eljárás a fogadó tagállam felügyeleti hatóságainak kezdeményezésére indul abban az esetben, ha valamely biztosítóintézet nem tesz eleget az e tagállamban alkalmazandó kötelezettségeknek, annak nem lehet célja a székhely szerinti tagállam szankcionálási hatásköre gyakorlásának szabályozása egy olyan biztosítóintézettel szemben, amely megsérti az e tagállamban fennálló kötelezettségeit. Ennélfogva a Bizottság állításával ellentétben az említett irányelv 155. cikkének (5) bekezdése nem vonatkozhat a származási tagállam szankcionálási hatáskörére.
78
Következésképpen a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkének (5) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy e rendelkezés lehetővé teszi a fogadó tagállam számára, hogy anélkül szabjon ki szankciókat a területén elkövetett jogsértésekre, hogy előzetesen ki kellene merítenie az említett cikk (1)–(3) bekezdésében előírt eljárást.
79
Ezt az értelmezést megerősíti ezen irányelv 155. cikkének (6) bekezdése, amely lehetővé teszi az érintett tagállam felügyeleti hatóságai számára, hogy nemzeti közigazgatási szankciókat hajtsanak végre a biztosítóintézet e tagállamban található telephelye vagy az említett tagállamban található vagyona tekintetében.
80
Mindazonáltal az említett irányelv 155. cikkének (5) bekezdése nem értelmezhető úgy, hogy az lehetővé teszi a fogadó tagállam számára a székhely szerinti tagállam kizárólagos joghatóságától való eltérést, annak érdekében, hogy határozzon az engedély feltételeinek a biztosítóintézet általi tiszteletben tartásáról, amelynek az ellenőrzése a székhely szerinti tagállam kizárólagos joghatósága alá tartozik (lásd ebben az értelemben: 2017. április 27‑iOnix Asigurări ítélet, C‑559/15, EU:C:2017:316, 49. pont).
81
Ebből egyrészt az következik, hogy az említett cikkben foglalt eltérést úgy kell értelmezni, hogy az nem alkalmazható a biztosítóintézetnek az engedélyezési feltételekkel kapcsolatos kötelezettségszegéseire, amelyek szankcionálása a székhely szerinti tagállam kizárólagos hatáskörébe tartozik.
82
Másrészt, bár a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkének (7) bekezdéséből kitűnik, hogy a többek között e cikk (5) és (6) bekezdése alapján hozott intézkedés korlátozhatja a biztosítási tevékenység gyakorlását, a székhely szerinti tagállamnak az engedély megadására vagy visszavonására vonatkozó kizárólagos hatásköre azt jelenti, hogy a fogadó tagállam által a biztosítóintézettel szemben kiszabott szankciók nem lehetnek ugyanolyan hatályúak, mint az engedély visszavonása e tagállamban. Ebből következik, hogy ezen intézkedések célja vagy hatása nem lehet az, hogy az érintett biztosítóintézetet teljesen megfosszák attól a jogától, hogy tevékenységét az említett tagállam területén gyakorolja.
83
A fenti megfontolások összességére tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a „Szolvencia II” irányelv 155. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a fogadó tagállam felügyeleti hatóságai nem kötelesek tiszteletben tartani az e cikk (1)–(3) bekezdésében előírt eljárást, amikor az említett cikk (5) és (6) bekezdése alapján szankciókat szabnak ki az e tagállam területén akár fióktelepen keresztül, akár a szolgáltatásnyújtás szabadsága keretében működő biztosítóintézettel szemben, amennyiben az említett tagállam által e biztosítóval szemben hozott szankciók nem az engedélyezési feltételek be nem tartásának szankcionálására irányulnak, és ezeknek a szankcióknak nem célja és nem is hatása, hogy az említett biztosítótársaságot megfosszák attól a jogától, hogy tevékenységét ugyanezen tagállam területén folytassa.
A költségekről
84
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A biztosítási és viszontbiztosítási üzleti tevékenység megkezdéséről és gyakorlásáról (Szolvencia II) szóló, 2009. november 25‑i 2009/138/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 155. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
a fogadó tagállam felügyeleti hatósága és a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatósága közötti, e cikkben előírt együttműködési eljárás alkalmazandó egy olyan helyzetre, amelyben a fogadó tagállam felügyeleti hatósága megállapítja, hogy a területén akár fióktelepen keresztül, akár a szolgáltatásnyújtás szabadsága keretében működő biztosító nem teljesíti a lakossági befektetési csomagtermékekkel, illetve biztosítási alapú befektetési termékekkel kapcsolatos kiemelt információkat tartalmazó dokumentumokról szóló, 2014. november 26‑i 1286/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletből vagy a biztosítási értékesítésről szóló, 2016. január 20‑i 2016/97EU európai parlamenti és tanácsi irányelvet e tagállam jogrendjébe átültető nemzeti rendelkezésekből eredő kötelezettségeit.
2)
A 2009/138 irányelv 155. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
a fogadó tagállam felügyeleti hatóságai nem kötelesek tiszteletben tartani az e cikk (1)–(3) bekezdésében előírt eljárást, amikor az említett cikk (5) és (6) bekezdése alapján szankciókat szabnak ki az e tagállam területén akár fióktelepen keresztül, akár a szolgáltatásnyújtás szabadsága keretében működő biztosítóintézettel szemben, amennyiben az említett tagállam által e biztosítóval szemben hozott szankciók nem az engedélyezési feltételek be nem tartásának szankcionálására irányulnak, és ezeknek a szankcióknak nem célja és nem is hatása, hogy az említett biztosítótársaságot megfosszák attól a jogától, hogy tevékenységét ugyanezen tagállam területén folytassa.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: cseh.