SKLEP
Višje sodišče v Ljubljani je v senatu, ki so ga sestavljali višji sodnici in višji  
sodnik Dušan Barič kot predsednik ter Alenka Kobal Velkavrh in Majda Irt  
kot članici,
v  zadevi  zavarovanja  upnika:  M.  M.,  …,  ki  ga  zastopa  Odvetniška  
pisarna ..., zoper dolžnico: E. E., …, Avstrija,
zaradi izdaje začasne odredbe,
o pritožbi upnika zoper sklep Okrožnega sodišča v Kranju Z 7/2018 z dne 6.  
9. 2018, 
na seji 8. novembra 2018
1
IV Cp 2220/2018
SKLENILO:
Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje
OBRAZLOŽITEV:
1. Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje sklenilo, da v  
predmetnem sporu ni podana pristojnost slovenskega sodišča.
2. Proti sklepu vlaga pritožbo upnik. Uveljavlja vse pritožbene razloge iz  
prvega odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku 1. Predlaga, da  
pritožbeno sodišče pritožbi ugodi, izpodbijani sklep razveljavi ter zadevo  
vrne v nov postopek. Meni, da sodišče v konkretni zadevi ni upoštevalo  
vseh relevantnih okoliščin primera. Dejstvo je, da je  mladoletni A. A.  
enajst let bival v Sloveniji, dokler ga mati ni preselila v Avstrijo, kjer pa  
A.  A.  ne  želi  živeti,  zato  se  je  vrnil  k  očetu  v  Slovenijo,  kjer  ima  
sorodnike in prijatelje in kjer želi obiskovati šolo. A. A. je državljan  
Republike  Slovenije  in  tudi  od  12.  8.  2018  dalje   dejansko  biva  na  
ozemlju  Slovenije.  Slovensko  sodišče  je  v  preteklosti  že  odločalo  v  
zadevah  v  zvezi  z  A.  A.,  zato  bi  bilo  popolnoma  neživljenjsko  
pričakovati, da bi se moral udeleževati postopka v tuji državi. Družbeno  
in družinsko okolje A. A., ki je bistveno za določitev kraja običajnega  
prebivališča,  je  v  Sloveniji.   Njegovo  preteklo  nekajletno  življenje  v  
Avstriji,  upoštevaje  prejšnje  enajstletno  bivanje  v  Sloveniji,  ne  
predstavlja  tako  dolgega  časovnega  obdobja,  da  bi  se  A.  A.  že  
popolnoma vključil in adaptiral v okolje, poleg tega pa ima težave z  
znanjem nemškega jezika. Res je A. A. v šoli odličnjak, vendar ima zelo  
dobre ocene pri ostalih predmetih, nikakor pa ne pri nemškem jeziku. A.  
A. v svojem pismu izraža, da se pri očetu  boljše počuti in da se z njim  
tudi bolje razume. Tudi po mnenju CSD X je izdaja začasne odredbe  
nujna. Po pritožnikovi oceni sodišče nima niti konkretnega znanja, sploh  
pa ne konkretnih podatkov obravnavne zadeve, da bi lahko strokovno  
mnenje CSD X, iz katerega izhaja, da je izdaja začasne odredbe nujna,  
preseglo oziroma ne upoštevalo. Sodišče ne pojasni, zakaj bi otrokova  
želja nasprotovala njegovi dejanski koristi, pri čemer sodišče na drugi  
1 V nadaljevanju ZPP.
2
strani povzema skrb matere glede nadaljevanja A. A. šolanja v 9. razredu  
osnovne šole, kjer je prisotno nacionalno preverjanje znanja. Kljub temu,  
da  je  A.  A.  v  obdobju  adolescence,  je  sposoben  presojati  trenutne  
razmere tako, da razume daljnosežnost svoje odločitve, da želi bivati v  
Sloveniji,  in  je  sposoben  razmišljanja  tudi  v  smeri  varovanja  in  
zagotavljanja svojega uspešnega telesnega in duševnega razvoja, zdrave  
rasti ter skladnega osebnostnega razvoja. Pritožnik opozarja na člen 13 in  
člen 20 Uredbe 2201/2003, ki ju je sodišče v celoti spregledalo oziroma  
se do njiju ni opredelilo. 
3. Pritožba ni utemeljena.
4. Upnik je  predlagal, da sodišče z začasno odredbo sina A. A. začasno  
dodeli   v varstvo, vzgojo in oskrbo njemu,  da  na njegovem  naslovu  
določi A. A. stalno prebivališče in da mu začasno dovoli vpis A. A. v  
Osnovno šolo ....
5. Po določbi 17. člena ZPP sodišče presodi pristojnost na podlagi navedb v  
tožbi oziroma predlogu in na podlagi dejstev, ki so splošno znana.
6. Glede na to, da stranki postopka prebivata v različnih državah, gre za  
razmerje  z  mednarodnim  elementom.  Ker  sta  Republika  Slovenija  in 
Republika  Avstrija  članici  Evropske  unije,  je  sodišče  prve  stopnje  
pravilno  kot  pravno  podlago  za  odločanje  o  pristojnosti  v  predmetni 
zadevi  uporabilo  Uredbo  sveta  št.  2201/2003  z  dne  27.  11.  2003  o  
pristojnosti  in  priznavanju  ter  izvrševanju sodnih  odločb  v zakonskih  
sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi  
uredbe  (ES)  št.  1347/2000 2,  ki  v  členu  8  določa,  da  je  v  zadevah  
starševske  odgovornosti  v  zvezi  z  otrokom  pristojno  sodišče  države  
članice, kjer otrok običajno prebiva, ko je sodišče začelo postopek. 
7. Osrednja  navezna  okoliščina  za  določitev  pristojnosti  v  obravnavani  
zadevi  je  otrokovo  običajno  prebivališče.  Ker  Uredba  definicije  
običajnega  prebivališča  ne  vsebuje,  ga  je  potrebno  opredeliti  ob  
upoštevanju okvira, v katerega so umeščene določbe Uredbe in njenega  
cilja, zlasti cilja, ki je razviden iz uvodne izjave 12, v skladu s katero so  
temelji pristojnosti, določeni v tej Uredbi, oblikovani tako, da kar najbolj  
upoštevajo  interese  otroka,  zlasti  merilo  povezanosti.  Kot  je pravilno  
2 V nadaljevanju Uredba.
3
razlagalo sodišče prve stopnje, je pojem običajnega prebivališča iz člena  
8 Uredbe treba razlagati tako, da to prebivališče ustreza kraju, ki pomeni  
neko integracijo otroka v družbeno in družinsko okolje. V ta namen je  
treba med drugim upoštevati dolžino, rednost, pogoje bivanja in razloge  
za bivanje na ozemlju države članice ter razloge za preselitev družine v  
to državo članico, državljanstvo otroka, kraj in pogoje šolanja, znanje  
jezikov ter družinske in socialne vezi otroka v navedeni državi.
8. Kot izhaja iz trditvene podlage upnika je bil A. A. skupaj z bratom  B. A.  
dodeljen v vzgojo in varstvo materi. Po razvezi se je mati z otrokoma  
preselila v Avstrijo, kjer sta otroka s šolanjem nadaljevala.  A. A. je v  
Avstriji, kjer je pridobil tudi stalno prebivališče, prebival približno 3 leta.  
Od  12.  8.  2018  dalje  A.  A.  živi  pri  očetu  na  …  .  Za  odločitev  o  
pristojnosti so pravno pomembne samo tiste dejanske okoliščine, ki so  
obstajale v času vložitve predloga za izdajo začasne odredbe dne 16. 8.  
2018. 
9. Pritožbeno sodišče nima pomislekov v ugotovitev sodišča prve stopnje,  
da je običajno prebivališče A. A. v smislu določil Uredbe v Avstriji.  
Dolžina bivanja A. A. v Avstriji, kjer je obiskoval šolo in je razrede  
izdeloval z najboljšim uspehom, je vsekakor pokazatelj njegove vpetosti  
v okolje v Avstriji.  Pritožbeno sodišče tudi ne dvomi, da se je A. A. v to  
okolje ustrezno jezikovno asimiliral.  Pravilno je prvo sodišče poudarilo,  
da je bil oče s spremenjenim krajem bivanja otroka v Avstriji zagotovo  
seznanjen že v letu 2015,  pri čemer postopka za vrnitev otroka ni sprožil, 
iz česar izhaja, da je vsaj konkludentno podal soglasje za prebivanje A.  
A. v Avstriji, medtem ko mati soglasja, da se običajno prebivališče A. A.  
prenese v Slovenijo, ni dala, temveč je dala soglasje le za začasno in  
kratkotrajno bivanje A. A. v Sloveniji, in sicer od 12. 8. 2018 do konca  
počitnic. Upnikov predlog za začasno predodelitev otroka njemu je bil  
vložen dne 16. 8. 2018,  torej le 4 dni po prihodu A. A. v Slovenijo.
10. Člen 13 Uredbe, na katerega se v pritožbi sklicuje upnik, v konkretnem  
primeru ne pride v poštev, saj je bilo v postopku ugotovljeno običajno  
prebivališče A. A..
11. Sodišče prve stopnje ni prezrlo člena 20 Uredbe, ki določa, da sodiščem  
države  članice  določbe  te  Uredbe  v  nujnih  primerih  ne  preprečujejo  
sprejetja začasnih ukrepov ali ukrepov zavarovanja glede v tej državi  
4
nahajajočih se oseb ali premoženja, ki jih predvideva pravo te države  
članice, tudi v primeru, ko je po tej Uredbi za odločanje o glavni stvari  
pristojno sodišče druge države članice.  Tak začasni ukrep pa velja le  
toliko  časa,  dokler  sodišče,  pristojno  v  glavni  stvari,  ne  sprejme  
primernih ukrepov. Podobne določbe so v 31. členu Uredbe Bruselj I, 14.  
členu Uredbe o preživljanju, 19. členu Uredbe o dedovanju. Za razliko od 
teh določb, 20. člen Uredbe omejuje izdajo začasnega ukrepa na nujne  
primere in na osebe in stvari, ki se nahajajo v državi članici. 20. člen tako  
ne oži pristojnosti za odločanje o glavni stvari, temveč vodi k dvojni  
ureditvi  mednarodne  pristojnosti  za  začasne  ukrepe.  Poleg  določb  te  
Uredbe  so  pomembne  tudi  določbe  nacionalnega  prava.  Ker  gre  za  
odstop  od pristojnosti  po Uredbi,   je treba 20. člen  Uredbe razlagati  
restriktivno.3  Sodišča, na katera se nanaša ta določba, lahko uporabijo  
nacionalne  določbe  o  pristojnosti  le,  če  so  izpolnjeni  naslednji  trije  
kumulativni pogoji.  Zadevni ukrepi morajo biti nujni, sprejeti morajo  
biti glede oseb ali premoženja, ki so v državi članici, v kateri ima sedež  
sodišče, ki odloča v zadevi in morajo biti začasni.  Ukrep je nujen, če bi 
čakanje na odločitev o glavni stvari ne nudila zadovoljivega pravnega  
varstva. Ti ukrepi se uporabljajo za otroke, ki imajo običajno prebivališče 
v eni državi članici, začasno ali priložnostno pa bivajo v drugi državi  
članici  in so v položaju, ki  lahko  resno škodi  njihovemu  zdravju ali  
razvoju, kar upravičuje takojšnje sprejetje ukrepov zavarovanja. Pojem  
nujnosti se hkrati nanaša na položaj, v katerem je otrok, in na dejansko  
nezmožnost, da bi se vloga v zvezi s starševsko odgovornostjo vložila pri  
sodišču, ki odloča o glavni stvari. Po razlagi sodišča EU se morata v  
državi članici, ki odloča o izdaji začasnega ukrepa, nahajati tako otrok  
kot starš, ki zahteva, da se mu zaupa starševska skrb. V državi pa se mora 
nahajati  tudi  starš,  kateremu  naj  bi  se  odvzela  starševska  skrb 4,  kar 
pomeni močno omejitev pristojnosti sodišča pri izdaji začasnega ukrepa.  
Ukrepi morajo biti začasni. Njihova začasnost izhaja iz dejstva, da  v  
skladu s členom 20 Uredbe ti ukrepi prenehajo učinkovati, ko sodišče  
države članice, ki je pristojno v zadevi, sprejme ukrepe, za katere meni,  
da so primerni5.
12. V konkretni zadevi je upnik zatrjeval, da se je A. A. z materjo odtujil, da  
3 Glej prof. dr. Cristoph Althammer, Bruselj IIA, ROM III, Komentar  zu den Verordungen 
(EG) 2201/2003 und (EU) 1259/2010, C.H. BECK, 2014, stran 139 do 146.
4 Glej zadevo sodišča EU v zadevi Detiček (C-403/09 ).
5 Primerjaj zadevo  sodišča EU, C 523/07 z  dne 2. 4. 2009, točka 47.
5
naj  bi  mu  mati  nalagala  nerazumne  prepovedi  in  kazni  (opisal  je  
dogodek, ko je A. A. kolesaril in je začel padati dež in ko je poklical  
mater, da ga pride iskat, ga je zavrnila ter mu hkrati rekla, da mora biti  
doma ob 20. uri, če ne, bo kaznovan, prav tako pa bo kaznovan, če bo  
prišel domov moker), da so bili med A. A. in materjo prisotni prepiri, da  
A. A. želi več stikov z očetom ter da mu težave dela nemški jezik. Že iz  
trditvene  podlage  upnika  tako  ne  izhaja,  da  bi  odsotnost  ustreznega  
ukrepanja sodišča povzročila resno nevarnost za A. A. zdravje oziroma  
za njegov nadaljnji razvoj. 6 Iz dopisa CSD X z dne 30. 8. 2018  izhaja,  
kot to navaja pritožba, da naj bi bila po mnenju CSD izdaja začasne  
odredbe  nujna,  saj  oče  ne  bo  imel  pravne  podlage  za  vpis  otroka  v  
osnovno šolo na Jesenicah, kar nikakor ni v korist otroku. Res se vloga  
CSD približuje strokovnemu pomočniku sodišča in mu je v pomoč pri  
ugotavljanju  dejstev  in  razumevanju  njihovega  pomena  ter  pri  
ugotavljanju  vsebine  pravnih  standardov,  kadar  so  ta  spoznanja  
dosegljiva  z  uporabo  specifičnih  strokovnih  znanj,  vendar  pa  je  
subsumpcija konkretnega dejanskega stanja pod materialnopravno normo  
in izrek pravne posledice  v sodnem postopku v pristojnosti sodnika. 7 
Prav tako  upnik niti v predlogu niti v pritožbi ni navedel, da bi predlog  
oziroma tožbo za predodelitev otroka ne mogel vložiti pri avstrijskem  
sodišču, ki je pristojno v zadevah starševske odgovornosti v zvezi z A.  
A., glede na ugotovitev, da je običajno prebivališče otroka v Avstriji.  
Tudi mati, na katero se nanaša ta ukrep, se ne nahaja v državi članici,  
katere sodišče naj bi bilo po mnenju upnika  pristojno za odločitev.
13. Presojo pravno relevantnih dejstev, ki pomembno opredeljujejo otrokovo  
korist,  bo  v  konkretnem  primeru  v  skladu  z  načelom  medsebojnega  
zaupanja  med  državami  članicami  EU  potrebno  prepustiti  rednemu  
kontradiktornemu postopku, ki je glede na običajno prebivališče  A. A. v  
pristojnosti avstrijskega sodišča. 
14. Pritožba se tako izkaže za neutemeljeno, zato jo je bilo treba zavrniti in  
potrditi sklep sodišča prve stopnje (2. točka 365. člena ZPP v zvezi s 37.  
členom Zakona o nepravdnem postopku).
6 Ustavno sodišče RS je v zadevi Up 410/01 izpostavilo, da imajo začasne odredbe v  
družinskopravnih sporih velik neposreden vpliv na končno odločitev, kar lahko močno in  
trajno prizadane interese obeh strank in zlasti otroka, zato je treba k njihovemu izdajanju  
pristopiti restriktivno.
7   Glej: Odločba Ustavnega sodišča  Up - 460/14 z dne 5.3.2015
6
15. Pritožbeno sodišče še opozarja na določbo drugega odstavka 18. člena  
ZPP, po kateri se sodišče, če med postopkom ugotovi, da za odločitev o  
sporu ni pristojno sodišče Republike Slovenije, po uradni dolžnosti izreče 
za nepristojno, razveljavi opravljena pravdna dejanja in zavrže tožbo.  
Sodišče prve stopnje hkrati z odločitvijo o svoji nepristojnosti ni zavrglo  
predloga za izdajo začasne odredbe, kar bo  še moralo storiti. 
Ljubljana, 8. november 2018
Predsednik senata:
Dušan Barič, l.r. 
7