61999CC0280_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Disse forenede sager vedrører appel iværksat af Moccia Irme SpA (herefter »Moccia«), Ferriera Lamifer SpA (herefter »Lamifer«) og Ferriera Acciaieria Casilina SpA (herefter »Casilina«). Appellanterne har nedlagt påstand om ophævelse af dom af 12. maj 1999 fra Retten i Første Instans. Retten efterkom ikke i dommen deres påstand om annullation af Kommissionens beslutning 96/678/EKSF af 30. juli 1996 og Kommissionens beslutning 97/258/EKSF af 18. december 1996 om Italiens påtænkte støtte som led i strukturomlægningen af den private italienske jern- og stålsektor .
I - Fællesskabsretlige bestemmelser
2. Jeg skal her gengive de fællesskabsretlige bestemmelser, således som de blev beskrevet i den anfægtede dom.
3. EKSF-traktatens artikel 4, litra c), bestemmer:
»I overensstemmelse med bestemmelserne i denne traktat ophæves og forbydes følgende inden for Fællesskabet som uforeneligt med fællesmarkedet for kul og stål:
[...]
c) tilskud eller anden støtte ydet af staterne eller særlige byrder pålagt af dem, i hvilken som helst form dette sker
[...]«
4. I medfør af EKSF-traktatens artikel 95, stk. 1, vedtog Kommissionen beslutning nr. 257/80/EKSF om fællesskabsregler for støtte til fordel for stålindustrien . Denne beslutning benævnes almindeligvis »første kodeks for støtte til jern- og stålindustrien«. Ifølge punkt I, andet afsnit, i betragtningerne til beslutningen omfatter det forbud mod statstilskud eller -støtte, som er fastsat i traktaten, kun de foranstaltninger, der udgør midlerne til en rent national politik for jern- og stålindustrien, og gælder ikke for støtte, som tager sigte på at tilvejebringe en jern- og stålpolitik i Fællesskabet, såsom den politik til omstrukturering af jern- og stålindustrien, som var formålet med beslutning nr. 257/80.
5. Den første kodeks for støtte til jern- og stålindustrien er efterfølgende blevet afløst af en række på hinanden følgende kodekser, som hver indeholdt den på det pågældende tidspunkt gældende ordning for statsstøtte til jern- og stålindustrien og fastsatte kriterierne for, hvornår den støtte til jern- og stålindustrien, som finansieres af en medlemsstat, uanset under hvilken form dette sker, kan betragtes som fællesskabsstøtte og derfor som forenelig med fællesmarkedets tilfredsstillende funktion.
6. Ved beslutning nr. 3855/91/EKSF af 27. november 1991 (herefter »femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien« eller »femte kodeks«) fastsatte Kommissionen nye bestemmelser for tildeling af statsstøtte inden for dette område, hvilket skete med virkning fra den 1. januar 1992 til den 31. december 1996.
7. De for disse sager relevante bestemmelser i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien er følgende:
- Artikel 4, stk. 2:
»Støtte til virksomheder, der definitivt indstiller produktionen af jern- og stålprodukter henhørende under Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet, såfremt disse virksomheder:
- [...]
- løbende har fremstillet jern- og stålprodukter henhørende under EKSF indtil den dag, støtten blev anmeldt.
- [...]«
- Artikel 6, stk. 1:
»Kommissionen underrettes så betids om enhver påtænkt indførelse eller ændring af den i artikel 2-5 omhandlede støtte, at den kan fremsætte sine bemærkninger hertil [...]«
- Artikel 6, stk. 4:
»Såfremt Kommissionen efter at have opfordret de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger konstaterer, at en støtteforanstaltning ikke er forenelig med bestemmelserne i denne beslutning, giver den den pågældende medlemsstat meddelelse om sin beslutning [...]«
- Artikel 6, stk. 6:
»Enhver støtte, der påtænkes ydet efter artikel 4 og 5, skal anmeldes til Kommissionen [...]«
II - Nationale bestemmelser
8. I begyndelsen af 1994 vedtog den italienske regering ved lovdekret nr. 103 af 14. februar 1994 hasteforanstaltninger til gennemførelse af en plan for omstrukturering af jern- og stålsektoren. Regeringen anmeldte i februar 1994 disse foranstaltninger til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien.
9. Dette dekret trådte i kraft på ny ved lovdekret nr. 234 af 14. april 1994 og igen ved lovdekret nr. 396 af 20. juni 1994. Sidstnævnte dekret blev ophøjet endeligt til lov nr. 481 af 3. august 1994 om strukturomlægning af den private italienske jern- og stålsektor (GURI nr. 183 af 6.8.1994, s. 12, herefter »lov nr. 481/94«).
10. Artikel 1, stk. 1, i lov nr. 481/94 bestemmer, at der kan ydes støtte til lukning af jern- og stålanlæg på betingelse af, at disse nedlægges inden for en bestemt frist. Artikel 1, stk. 3, bestemmer, at ansøgninger om støtte skal indsendes inden den 30. juli 1994, hvorimod nedlæggelsen af anlæggene skal finde sted inden den 31. marts 1995. Støtten skal være udbetalt i sin helhed inden den 31. december 1996. Ifølge artikel 1, stk. 4, skal de tekniske vilkår for gennemførelsen af programmerne fastsættes ved dekret fra den italienske minister for industri, handel og håndværk.
11. Det ministerielle dekret nr. 683 af 12. oktober 1994 (herefter »dekret nr. 683/94«), der blev anmeldt til Kommissionen i august 1994, bestemmer i artikel 1, at de interesserede virksomheder for at opnå den i artikel 1 i lov nr. 481/94 omhandlede støtte bl.a. skal opfylde følgende betingelser:
»e) indtil datoen for udstedelsen af lovdekret nr. 103 af 14. februar 1994 [...] løbende have haft en produktion, der dokumenteres ved en erklæring fra en teknisk sagkyndig på området, som er optaget i registret over retsligt udpegede sagkyndige i den retskreds, hvor selskabet har hjemsted«.
12. I overensstemmelse med dette dekrets artikel 2, stk. 4, »anmelder Ministeriet for Industri, Handel og Håndværk de forskellige støtteforanstaltninger til Kommissionen med henblik på at opnå forhåndsgodkendelse«.
III - Kommissionens godkendelse
13. Ved beslutning af 12. december 1994 godkendte Kommissionen principielt den pågældende støtteordning, men understregede dog i overensstemmelse med artikel 6, stk. 6, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien, at enhver konkret støtteforanstaltning skulle anmeldes på forhånd.
14. Kommissionen anførte, at den i hvert enkelt tilfælde ville lade godkendelsen afhænge af opfyldelsen af visse betingelser. For så vidt angår betingelsen om løbende produktion, som følger af artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien, skal virksomheden have været i drift i gennemsnitlig ét skift om dagen, dvs. mindst otte timer om dagen, i fem dage om ugen hele 1993 og indtil februar 1994, som var tidspunktet for anmeldelsen af lovdekret nr. 103 af 14. februar 1994 til Kommissionen.
15. Kommissionen præciserede, at de italienske myndigheder imidlertid på grundlag af objektive kriterier ville kunne godtgøre, at en virksomhed, som ikke opfyldte ovennævnte betingelse, havde haft en løbende produktion af jern- og stålprodukter henhørende under EKSF.
IV - Faktiske omstændigheder
16. Den 8. september 1995 og den 11. marts 1996 anmeldte den italienske regering i henhold til artikel 6, stk. 6, i femte kodeks til Kommissionen støtte til endelig lukning i henhold til lov nr. 481/94 bl.a. af Moccia, Lamifer og Casilina, der er tre virksomheder specialiseret inden for fremstilling af stål og/eller varmvalsede produkter.
17. Disse virksomheder havde for 1993 meddelt følgende tal:
- for Moccia en produktionskapacitet på 288 000 tons råstål og 165 000 tons varmvalsede produkter pr. år, samt en faktisk produktion i ton på 0
- for Lamifer en produktionskapacitet på 154 560 tons varmvalsede produkter pr. år samt en faktisk produktion på 23 542 tons pr. år (15,2% af produktionskapaciteten)
- for Casilina en produktionskapacitet på 80 000 varmvalsede produkter pr. år, samt en faktisk produktion på 11 356 tons pr. år (14,2% af kapaciteten).
18. I alt indgav 43 jern- og stålvirksomheder, der er etableret i Italien og henhører under EKSF, ansøgning om støtte i henhold til lov nr. 481/94.
19. Ved skrivelser af 15. september 1995 og 12. juni 1996 meddelte Kommissionen de italienske myndigheder sin beslutning om at indlede proceduren i henhold til artikel 6, stk. 4, i femte kodeks for så vidt angår en række konkrete støtteforanstaltninger, herunder dem, der vedrørte appellanterne.
20. Kommissionen anførte i disse skrivelser, at det af de oplysninger, den havde til rådighed, fremgik, at ingen af de pågældende virksomheder, navnlig appellanterne, i hele 1993 og indtil den 28. februar 1994 havde været i drift i gennemsnitlig ét skift om dagen, dvs. mindst otte timer dagligt i fem dage om ugen. De pågældende virksomheder kunne dermed ikke løbende have fremstillet jern- og stålprodukter i den forstand, udtrykket anvendes i artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien.
21. Ved beslutning 96/678 erklærede Kommissionen de støtteforanstaltninger, som Den Italienske Republik havde påtænkt til bl.a. Moccia og Casilina, uforenelige med fællesmarkedet i henhold til EKSF-traktatens artikel 4, litra c).
22. Ved beslutning 97/258 afgav Kommissionen en identisk erklæring for bl.a. Lamifer.
V - Retsforhandlingerne for Retten i Første Instans
23. Ved stævninger indleveret til Rettens Justitskontor den 19. oktober 1996 anlagde Moccia og Casilina sager, der er registreret som henholdsvis T-164/96 og T-166/96. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 18. april 1997 anlagde Lamifer sag, der er registreret som T-122/97.
24. Ved kendelse afsagt af formanden for Rettens Tredje Udvidede Afdeling den 18. december 1998 blev sagerne forenet med henblik på dommen.
25. I den anfægtede dom frifandt Retten Kommissionen og pålagde sagsøgerne at bære deres egne omkostninger samt solidarisk at betale de af Kommissionen afholdte omkostninger.
VI - Anbringenderne til støtte for appellen
26. Moccia har fremført tre anbringender mod den anfægtede dom:
- tilsidesættelse og urigtig anvendelse af traktatens artikel 4, litra c) - selvmodsigende og utilstrækkelig begrundelse - magtfordrejning
- tilsidesættelse og urigtig anvendelse af artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien
- tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling.
27. Casilina og Lamifer har fremført følgende fire anbringender mod den anfægtede dom:
- tilsidesættelse af traktatens artikel 4, litra c), og tilsidesættelse af traktatens artikel 95 og manglende begrundelse for så vidt angår dens manglende anvendelse
- tilsidesættelse af artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks
- tilsidesættelse og urigtig anvendelse af beslutningen om godkendelse af 12. december 1994, der ikke er begrundet
- magtfordrejning.
VII - Bedømmelse af anbringenderne
28. De anbringender, som dels Moccia, og dels Casilina og Lamifer har fremført, er i det væsentlige rettet mod forskellige afsnit i den anfægtede dom. Selv om de anfægtede afsnit er de samme, er den fremførte argumentation imidlertid forskellig. Jeg skal derfor behandle anbringenderne i den rækkefølge, jeg har opregnet dem ovenfor.
A - Moccia's første anbringende: tilsidesættelse og urigtig anvendelse af traktatens artikel 4, litra c)
29. Moccia påberåbte sig under retsforhandlingerne i første instans dette anbringende mod beslutning nr. 96/678 sammen med flere andre sagsøgere. Moccia påstod, at en støtte til den endelige lukning af en virksomhed ikke efter sin art kan fordreje konkurrencen og derfor må være undtaget fra det strenge forbud i traktatens artikel 4, litra c).
30. Dette er årsagen til, at de bestemmelser, der findes i femte kodeks, ikke skal finde anvendelse på lukningsstøtte. Denne kodeks fastsætter nemlig med hjemmel i traktatens artikel 95 en undtagelse til det generelle forbud i traktatens artikel 4, litra c). Da det er anerkendt, at dette forbud ikke finder anvendelse på den omtvistede lukningsstøtte, skal de bestemmelser, der er vedtaget i henhold til artikel 95, i disse sager femte kodeks, heller ikke finde anvendelse på denne støtteforanstaltning. Selv om det antages, at bestemmelserne alligevel finder anvendelse, skal de i hvert fald anvendes efter forholdene.
31. Den begrundelse, Retten har fremført i dommens præmis 75-91, for at afvise dette anbringende er ifølge Moccia selvmodsigende, idet det herved fastholdes, at traktatens artikel 4 har til formål at sikre normale konkurrencevilkår, uden at der tages hensyn til denne påstand ved fortolkningen af forbuddet mod støtte i artikel 4, litra c). Herudover undlod Retten med urette at forklare, hvorfor den anlagde en så indskrænkende fortolkning, der i visse tilfælde gør bestemmelsen helt betydningløs.
32. Dette anbringende, der mere præcist vedrører Rettens argumentation i den anfægtede doms præcis 82, 83 og 84, kan efter min opfattelse ikke tages til følge. For at underbygge mit synspunkt skal jeg først gentage ovennævnte præmisser i dommen og efterfølgende opregne de argumenter, der taler for den retsstilling, som Retten antog i denne sag.
»82 Det bemærkes, at formålet med traktatens artikel 4 er det ovenfor nævnte, som er at »varetage fastsættelse, opretholdelse og overholdelse af normale konkurrencebetingelser« (dommen i sagen De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mod Den Høje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 220, org.ref.: Rec. s. 43). Ifølge litra c) til denne bestemmelse er tilskud eller anden støtte ydet af staterne »i hvilken som helst form dette sker«, forbudt. Denne tilføjelse findes ikke i artikel 4, litra a), b) eller c), og giver dermed det forbud, den indeholder, et usædvanligt bredt anvendelsesområde (førnævnte dom, Sml. s. 220). Til det således udtrykte forbud er valgt en så streng formulering, idet det omhandler direkte indgreb i funktionen af fællesmarkedet for kul og stål, indgreb, som i sig selv bliver betragtet som stridende mod selve betingelserne for oprettelsen af dette fælles marked. Derfor bliver de anset for uforenelige hermed, uden at det er nødvendigt at påvise, ja blot undersøge, om der faktisk sker indgreb i konkurrencevilkårene, eller om der eksisterer en risiko herfor (jf. forslag til afgørelse fra generaladvokat Lagrange i forbindelse med dommen i sagen De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mod Den Høje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 231, på s. 239, org.ref.: Rec. s. 59, på s. 76).
83 Ordningen i henhold til EKSF-traktatens artikel 4, litra c), adskiller sig derfor fra ordningen i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1 (tidligere artikel 92). Den førstnævnte indeholder et generelt forbud mod enhver støtte, som grundlæggende er i strid med selve betingelserne for fastsættelse af et fælles marked for kul og stål. Derimod er støtte ifølge den sidstnævnte bestemmelse kun forbudt, i det omfang den efter sin art kan fordreje eller truer med at fordreje konkurrencen ved at favorisere visse virksomheder eller produktioner.
84 Heraf følger, at lukningsstøtte, som en medlemsstat tildeler en EKSF-jern- og stålvirksomhed, henhører under forbuddet i EKSF-traktatens artikel 4, litra c), uden at det er nødvendigt at påvise, om der faktisk foreligger et indgreb i konkurrencebetingelserne. Femte kodeks, som har til formål at fravige dette forbud, finder således anvendelse på en sådan støtte.«
33. For at kunne forstå EKSF-traktatens systematik - og forholdet mellem traktatens artikel 4, litra c), artikel 67 og artikel 95 - skal jeg understrege, at denne traktat havde til formål at skabe et delvist fællesmarked, der var begrænset til kulminesektoren og jern- og stålsektoren. På et sådant delvist fællesmarked kan konkurrencen mellem de erhvervsdrivende fordrejes på tre måder. For det første kan fordrejningerne skyldes forskelle i de nationale økonomiers makro-økonomiske udvikling; disse fordrejninger kan f.eks. indebære forskelle i pris- og løninflationens udvikling. For det andet er konkurrenceforholdene følsomme over for forskelle mellem de generelle foranstaltninger, som medlemsstaterne træffer, og som bestemt ikke - således som en ændring i den generelle beskatning, der rammer virksomhederne - alene skader jern- og stålindustrien og kulindustrien, men som ikke desto mindre påvirker disse sektorer. For det tredje påvirkes konkurrenceforholdene af de nationale foranstaltninger, der specifikt og alene er rettet mod jern- og stålindustrien og kulindustrien, uanset om det er i form af specifikke omkostningslettelser (tilskud eller andre former for statsstøtte) eller i form af en specifik forøgelse af omkostningerne.
34. EKSF-traktaten fastsætter to klart adskilte former for indgreb over for konkurrencefordrejninger, der kan skyldes dels forskelle i medlemsstaternes generelle og makro-økonomiske politik, dels forskelle i de statsindgreb, der specifikt vedrører kulsektoren og jern- og stålsektoren. For de to kategorier af fordrejninger, der først er nævnt, og som skyldes politiske foranstaltninger, der fortsat i princippet er omfattet af medlemsstaternes kompetence, indeholder traktatens artikel 67 en mulighed for koordinering i form af anbefalinger, der giver staten mulighed for udligningsforanstaltninger for »dens« kulsektor og stålsektor. Disse udligningsforanstaltninger kan efter deres indhold og deres følger være rettet mod kulindustrien og jern- og stålindustrien i den stat, der træffer foranstaltningerne, eller mod andre staters jern- og stålindustri og kulindustri. For den sidstnævnte kategori af fordrejninger, som skyldes specifikke nationale foranstaltninger, der udelukkende er rettet mod jern- og stålindustrien og kulindustrien, indeholder EKSF-traktaten et fuldstændigt forbud i artikel 4, litra c).
35. Årsagen til denne forskellige behandling, som forfatterne til EKSF-traktaten har indført, er, at de specifikke nationale indgreb, der udelukkende vedrører jern- og stålindustrien og kulindustrien, i udpræget grad efter deres art kan påvirke funktionen af fællesmarkedet for kul og stål og fordreje de konkurrencevilkår, der hersker på dette marked. Den blotte eksistens af sådanne foranstaltninger anses af traktatens forfattere for tilstrækkeligt til at skade konkurrenceforholdene. I øvrigt har medlemsstaterne med EKSF-traktaten opgivet deres kompetence vedrørende oprettelsen og funktionen af fællesmarkedet for kul og stål. Denne kompetence omfatter ligeledes de specifikke indgreb på kulmarkederne og jern- og stålmarkederne i form af statsstøtte til virksomheder.
36. Medlemsstaterne har derimod bevaret deres kompetence på andre områder, såsom beskatning, social sikkerhed og den generelle økonomiske politik. For at begrænse følgerne af de forskelle, der er mellem de nationale politikker, skal der ske en politisk koordinering, der udstrækker sig til områder, hvor medlemsstaterne ikke har opgivet deres kompetence, men som ikke desto mindre kan være årsag til konkurrencefordrejninger på fællesmarkedet.
37. De foranstaltninger, der er underlagt det strenge forbud i artikel 4, litra c), kan alene unddrages dette forbud i medfør af undtagelsen i traktatens artikel 95, såfremt de overholder de strenge materielle og formelle betingelser, der er fastsat i denne bestemmelse.
38. Det kan næppe overraske, at Domstolens tidligste praksis omhandler retlige spørgsmål vedrørende rækkevidden og anvendelsen af artikel 4, litra c), og afgrænsningen af denne bestemmelses anvendelsesområde i forhold til traktatens artikel 67. Den væsentlige begrænsning, som artikel 4, litra c), indebærer for medlemsstaternes handlingsmuligheder, har i særlig grad gjort anvendelsen af denne bestemmelse til genstand for kontroverser.
39. I sin dom i de forenede sager Groupement des industries sidérurgiques luxembourgeoises mod Den Høje Myndighed vedrørende en omkostning, der blev pålagt fast brændsel til ikke-husholdningsbrug, fastslog Domstolen, at denne omkostning fandt samme anvendelse på alle industri-erhvervsdrivende og derfor ikke kunne anses for at finde anvendelse specifikt og udelukkende på kulsektoren og stålsektoren. Dette var årsagen til, at Domstolen fandt, at artikel 4, litra c), ikke skulle finde anvendelse, men derimod traktatens artikel 67.
40. Domstolen udtalte sig nogle år senere i dommen i sagen De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mod Den Høje Myndighed om et tysk minearbejdertillæg, der var finansieret af offentlige midler. Domstolen fastslog, at et sådant tillæg måtte anses for et specifikt tillæg i traktatens artikel 4, litra c)'s forstand og derfor var forbudt. Denne dom bevarer sin betydning i forhold til de foreliggende sager, da den ikke udgør udgangspunkt for den brede definition af det materielle tilskudsbegreb, som Domstolen har udviklet i sin senere praksis og klargjorde og mere præcist afgrænsede anvendelsesområdet for dels artikel 4, litra c), dels traktatens artikel 67. Domstolen forkastede derfor udtrykkeligt den tyske regerings argument om, at artikel 67 præciserer anvendelsen af forbuddet i artikel 4, litra c), og fastslog, at disse to bestemmelser er klart adskilte for så vidt angår deres anvendelsesområde.
41. Ovennævnte retspraksis viser, at forbuddet mod støtte i traktatens artikel 4, litra c), alene har to begrænsninger:
- Foranstaltningen skal være omfattet af kategorien »tilskud eller anden støtte ydet af staterne«.
- Foranstaltningen skal specifikt og udelukkende vedrøre kulsektoren og stålsektoren.
42. Hvorledes påvirker ovenstående konklusion det af Moccia påberåbte anbringende?
43. For det første er det klart, at den omtvistede lukningsstøtte ligeledes er omfattet af det ubetingede forbud i artikel 4, litra c). Det står fast, at det drejer sig om en national støtteforanstaltning, og det forhold, at den alene er rettet mod kulindustrien og stålindustrien, der henhører under EKSF, er udtrykkeligt angivet i den italienske lov nr. 481/94. Artikel 4, litra c), finder således uden tvivl anvendelse på den anfægtede støtte.
44. For det andet er det ikke en betingelse for anvendelsen af artikel 4, litra c), at det er godtgjort, at den forbudte støtte påvirker fællesmarkedet. Traktatens forfatter forudsætter, at støtten har en sådan virkning.
45. For det tredje skal en beslutnings materielle rækkevidde, såsom femte kodeks, i henhold til traktatens artikel 95 udstrækkes til alle former for statsstøtte, der er omfattet af forbuddet i traktatens artikel 4, litra c), uanset deres art og deres rækkevidde: Det, der er forbudt i henhold til artikel 4, litra c), kan ikke være tilladt efter en udtrykkelig beslutning, der er truffet i henhold til artikel 95. Lukningsstøtte er ingen undtagelse.
46. Disse konstateringer er i selv tilstrækkelige til, at jeg må konkludere, at begrundelsen i den anfægtede doms præmis 82, 83 og 84 er korrekt i forhold til EKSF-traktatens ordlyd og opbygning, og at det påberåbte anbringende herimod ikke kan tages til følge.
47. Jeg skal endvidere tilføje følgende. Moccia har i første instans og i appellen påstået, at traktatens artikel 4, litra c), ved en mindre indskrænkende fortolkning, der er bedre »tilpasset den økonomiske praksis«, ikke kan finde anvendelse på lukningsstøtte, idet en sådan form for støtte i praksis og pr. definition næppe påvirker konkurrenceforholdene.
48. Denne opfattelse kan efter min opfattelse ikke forsvares. Den tager ikke hensyn til, at den af femte kodeks omfattede lukningsstøtte har til formål at genetablere den strukturelle ligevægt mellem efterspørgsel og udbud på fællesmarkedet for kul og stål. Man kan således hævde uden forbehold for en sådan foranstaltning, at den påvirker fællesmarkedets funktion i artikel 4, litra c)'s forstand. Hvis der ikke foreligger en sådan virkning, har lukningsstøtten på forhånd ingen virkning som politisk instrument.
49. I øvrigt kan enhver foranstaltning, der har til formål at begrænse udbuddet ved at begrænse produktionskapaciteten, på produktionsmarkeder, der er forholdsvis homogene, såsom markedet for råstål og varmvalset stål, påvirke de eksisterende forhold på dette marked og således påvirke dets funktion. Sådanne foranstaltninger kan på grund af deres økonomiske virkninger sammenlignes med produktionsbegrænsede aftaler. Deres konsekvenser vedrører ikke alene konkurrenceforholdet mellem de resterende producenter, men ligeledes forholdet mellem udbud og efterspørgsel på dette marked. Støtte til lukning eller til investeringsafvikling er derfor på grund af virkningerne omfattet af forbuddet i artikel 4, litra c), ligesom dens pendant, der består af støtte til investeringer eller til etablering. Moccia's argument har derfor, selv om det i princippet har en vis relevans, under alle omstændigheder ikke grundlag i de faktiske omstændigheder.
50. Jeg må derfor konkludere, at dette anbringende ikke kan tages til følge.
B - Moccia's andet anbringende: tilsidesættelse og urigtig anvendelse af artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien
51. Dette anbringende vedrører helt præcist den anfægtede doms præmis 153-158. Retten imødegik her argumentet om, at Kommissionen med urette skulle have anvendte betingelsen om løbende produktion i artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien således, at støtte til virksomheder, hvis produktion ikke havde været tilstrækkelig i referenceperioden, blev udelukket, selv om de ikke desto mindre havde produktionskapacitet.
52. De vigtigste afsnit i Rettens dom er følgende:
- Traktatens artikel 4, litra c), forbyder statsstøtte.
- Forbuddet mod statsstøtte er hovedreglen, og femte kodeks er kun en undtagelse til denne regel, hvorfor den skal fortolkes snævert.
- Heraf følger, at artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks skal bedømmes »så meget desto strengere« (præmis 153).
- Denne betingelse, hvorefter den virksomhed, der ansøger om lukningsstøtte, løbende skal have fremstillet produkter henhørende under EKSF, bekræfter, at femte kodeks ikke tilsigter at fremme lukningen af »en hvilken som helst virksomhed« med henblik på en nedsættelse af produktionskapaciteten.
- Dens formål er at sikre, at der alene gives tilladelse til støtte til virksomheder, som havde en betydelig tilstedeværelse på markedet, og hvis lukning ville føre til en væsentlig nedsættelse af »den faktiske jern- og stålproduktion« (præmis 154).
- Fællesskabslovgiver har ved at opstille betingelsen om løbende produktion ønsket at styrke den effektive virkning af lukningsstøtten.
- Støtten får en betydelig virkning, ikke blot på nedrivningen af anlæg, men også på reduktionen af det aktuelle produktionsniveau (præmis 155).
- Denne målsætning er blevet opfyldt, eftersom tildelingen af lukningsstøtte har ført til en faktisk produktionsnedgang for varmvalsede produkter på mere end 5 mio. tons (præmis 156).
- Det af sagsøgerne foreslåede referenceparameter, hvorefter virksomheden blot skulle være produktionsdygtig, er åbenbart i modstrid med ovennævnte betingelse, idet der ikke havde været taget hensyn til den faktiske og dermed den løbende produktion.
- Anvendelsen af dette kriterium ville have været i strid med den forfulgte virkning, nemlig en nedbringelse af den faktiske produktion.
- Heraf følger, at Kommissionen, ved at se bort fra kriteriet om virksomhedens »produktionsdygtighed«, ikke har gjort sig skyldig i en åbenbar tilsidesættelse af traktatens bestemmelser eller af en retsregel til gennemførelse heraf, eller har begået magtfordrejning (præmis 158).
53. Ifølge Moccia er ovenstående begrundelse baseret på en fejlagtig retlig forståelse, der bygger på en unødvendigt streng fortolkning af artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks. Denne bestemmelse har til formål at undgå, at forældede anlæg, der ikke har været i brug gennem længere tid, og som derfor ikke kan have nogen betydning i forhold til formålet om nedbringelse af produktionsniveauet i Fællesskabet, tages i betragtning ved tildelingen af lukningsstøtte. Ved en korrekt og rimelig fortolkning af disse bestemmelser kan selv virksomheder som Moccia, der netop havde moderniseret deres produktionsanlæg, og som ikke havde nogen aktivitet i referenceperioden, da en sådan yderligere modernisering var i gang, ikke desto mindre tages i betragtning med henblik på lukningsstøtte.
54. Kommissionen har i sit svarskrift i det hele tilsluttet sig den ovenfor nævnte begrundelse i Rettens dom.
55. Som jeg allerede har anført under behandlingen af Moccia's første anbringende vedrørende forholdet mellem traktatens artikel 4, litra c), og artikel 95, skal undtagelser, der er foretaget i henhold til denne sidstnævnte bestemmelse, fra det generelle forbud i artikel 4, litra c), efter deres art fortolkes indskrænkende.
56. Retten har i sin begrundelse henvist til sin nyere praksis inden for området og med rette fastslået princippet om indskrænkende fortolkning af beslutninger såsom femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien, der er truffet i henhold til artikel 95.
57. Det forhold, at en sådan streng fortolkning er tilsigtet, er blevet understreget af fællesskabslovgiver selv i punkt I i betragtningerne til femte kodeks: »Den strenge disciplin, der således er blevet indført, og som finder anvendelse i samtlige tolv medlemsstater på hele deres område, har gjort [...]«
58. Fortolkningen af artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks skal dermed foretages både i lyset af det generelle princip om, at undtagelserne i henhold til artikel 95 fra det generelle forbud mod støtte i artikel 4, litra c), skal fortolkes strengt, og i lyset af selve betragtningerne til femte kodeks, der undergiver de foranstaltninger, der er tilladte i henhold til denne kodeks, en indskrænkende fortolkning.
59. Moccia skal således fremføre meget vægtige saglige argumenter for at begrunde en videre fortolkning af artikel 4, stk. 2, andet led.
60. Selve ordlyden af denne bestemmelse - »løbende har fremstillet jern- og stålprodukter henhørende under EKSF indtil den dag, støtten blev meddelt« - giver næppe anledning til usikkerhed for så vidt angår dens personelle rækkevidde: Den vedrører virksomheder, der aktivt og i betydeligt omfang tog del i produktionsprocessen på tidspunktet for meddelelsen.
61. Betragtningerne til femte kodeks, punkt I, er ligeledes klar: »[...] og støtte til finansiering af en definitiv afvikling af de mindst konkurrencedygtige virksomheders EKSF-aktiviteter«. Udtrykket »konkurrencedygtige virksomheder« kan vanskeligt fortolkes som andet end en bekræftelse af den betingelse, at lukningsstøtte, der er tilladt i kodeks' artikel 4, stk. 2, kun kan tildeles virksomheder, der løbende producerer. De virksomheder, der er ophørt med at producere eller ikke producerer med mere end en lille del af deres kapacitet, kan næppe siges at være »konkurrencedygtige«.
62. Formålet med den omtvistede undtagelse, nemlig at nedbringe overkapaciteten på EKSF-territoriet, indebærer også en funktionel berettigelse af denne foranstaltnings begrænsning til virksomheder, der løbende producerer. At disse virksomheder forsvinder, har en direkte virkning på det samlede udbud, og det forfulgte formål kan omgående mærkes på markedsforholdene. Denne direkte og effektive virkning af den tilladte undtagelse ville ikke vise sig eller vise sig i langt mindre omfang, såfremt denne undtagelse ligeledes fandt anvendelse på virksomheder, der ikke producerede eller ikke producerede i betydeligt omfang. Artikel 4, stk. 2, andet led, indeholder således en passende og forholdsmæssig begrænsning af det personelle anvendelsesområde for lukningsstøtten. Denne opfattelse er underbygget af lukningsstøttens resultat i Italien, der er omtalt i den anfægtede doms præmis 156, nemlig en produktionsnedgang på ca. 5 mio. tons pr. år.
63. Anbringendet kan derfor ikke tiltrædes.
C - Moccia's tredje anbringende: tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling og magtfordrejning
64. Dette tredje anbringende vedrører den anfægtede doms præmis 227-233. Retten fastslog her, at Moccia's anbringende om, at lukningsstøtten forskelsbehandlede virksomheder, der havde ét anlæg i forhold til virksomheder, der havde flere anlæg, var ubegrundet.
65. Moccia gjorde for Retten gældende, at da Kommissionen godkendte den italienske støtteordning, godkendte den ligeledes stiltiende artikel 1, stk. 2, i det ministerielle dekret til gennemførelse af lov nr. 481/94. Denne bestemmelse definerer begrebet »produktionssted« som »en produktionsenhed, der er egnet til produktion«. Ifølge Moccia fremgår heraf, at lukningsstøtten ved lukning af et anlæg tilhørende en virksomhed, der har flere anlæg, kan tildeles et anlæg, uanset om anlægget er egnet til produktion, mens en virksomhed, der kun har et anlæg, ikke kan opnå støtte, medmindre virksomheden godtgør, at den indtil datoen for meddelelsen af støtteordningen løbende fremstillede produkter henhørende under EKSF. Moccia udledte heraf, at betingelsen vedrørende løbende produktion ikke fandt anvendelse på virksomheder, der er omfattet af den første kategori, mens den fandt anvendelse på virksomheder i den anden kategori. Der var således tale om forskelsbehandling mellem de to slags virksomheder.
66. Denne påstand er blevet gendrevet således i den anfægtede dom:
- Retten fastslog, efter at have citeret størstedelen af ordlyden af artikel 1, stk. 1 og 2, i det ministerielle dekret, at bekendtgørelsens artikel 1, stk. 1, fastsætter de betingelser, som skal opfyldes af en jern- og stålvirksomhed, som ønsker at modtage lukningsstøtte. En af disse betingelser vedrører den løbende produktion (præmis 228 og 229).
- Artikel 1, stk. 2, definerer udtrykket »produktionssted«, som også følger af bekendtgørelsens artikel 4, der omhandler den retlige omorganisering, som skal foretages af en virksomhed, der driver flere produktionssteder, hvoraf et eller flere er blevet nedlagt som følge af tildelingen af lukningsstøtte (præmis 230).
- Retten udledte heraf, at de to bestemmelser har forskellige formål: »Særligt har gennemførelsesbekendtgørelsens artikel 2, stk. 1, ikke formelt til formål at opstille en undtagelse til de betingelser, som er fastsat i artikel 2, stk. 1, og som skal overholdes af de jern- og stålvirksomheder, som ønsker at modtage lukningsstøtte. Det følger navnlig ikke af ordlyden af gennemførelsesbekendtgørelsens artikel 1, stk. 2, at en virksomhed, som påtænker at lukke et af sine produktionssteder, ikke skal overholde betingelsen om løbende produktion, som er defineret i gennemførelsesbekendtgørelsens artikel 1, stk. 1, litra e)« (præmis 230).
- Retten præciserede sin begrundelse således: »[...] sammenholdelsen af de førnævnte bestemmelser [viser], at der kan tildeles lukningsstøtte, ikke blot i tilfælde af virksomhedens endelige lukning, men også, når virksomheder driver flere produktionssteder, i tilfælde af en enkeltstående lukning af et af disse produktionssteder. I det sidstnævnte tilfælde kan støtten imidlertid kun tildeles denne virksomhed, såfremt denne virksomhed på den ene side særskilt har haft en løbende produktion, og denne produktion på den anden side er blevet gennemført selvstændigt og fuldstændigt af driftsstedet, hvilket forudsætter, at sidstnævnte er i stand til at gennemføre en fuld valsningscyklus eller en fuld produktionscyklus for råstål« (præmis 232).
- Retten konkluderede herefter: »Gennemførelsesbekendtgørelsens artikel 1, stk. 2, som ikke kan anses for at indeholde en fravigelse af betingelsen om løbende produktion i forbindelse med vurderingen af den støtte, som en virksomhed ansøger om som led i lukningen af en af dens produktionssteder, har til formål at sikre, at produktionsstedets løbende produktion som udgangspunkt ikke er begrænset til en del af en fuld valsningscyklus eller til en fuld produktionscyklus for råstål« (præmis 233).
67. Ifølge Moccia er denne begrundelse utilstrækkelig, idet den indeholder en stiltiende, men uberettiget, afvisning af at anse definitionen af begrebet »produktionssted« for en særbestemmelse. Rettens argumentation indeholder en cirkelslutning. Dommen anfører nemlig, at produktionsstedet i tilfælde af lukning ikke alene skal opfylde kriteriet om løbende produktion, men ligeledes kriteriet om at være egnet til at producere. I og med, at et anlæg har en løbende produktion, er det imidlertid åbenbart, at det ligeledes er egnet til at producere. Rettens argumentation er derfor ifølge Moccia ulogisk.
68. Kommissionen har med rette anført, at dette anbringende reelt indeholder en påstand om, at den anfægtede dom er mangelfuldt begrundet. Dette er desuden årsagen til, at jeg ordret har gentaget de pågældende afsnit i Retten dom ovenfor i punkt 66.
69. Jeg skal fatte mig i korthed ved bedømmelsen af dette anbringende.
Det siger sig selv, at det pågældende ministerielle dekret burde indeholde en specifik bestemmelse for virksomheder, der har flere anlæg, og som ønsker at opnå støtte til lukning af et af disse anlæg.
For at undgå, at bekendtgørelsen anvendes på lukning af anlæg, der alene udvikler accessoriske aktiviteter eller aktiviteter, der støtter produktionen, skal den ministerielle beslutning definere de »hele« produktionssteder, der kan tages i betragtning ved udbetaling af lukningsstøtte. Denne definition, der findes i artikel 1, stk. 2, i den ministerielle beslutning, hverken tilføjer eller borttager noget fra kravet om løbende produktion i artikel 1, stk. 1. Den ovenfor gengivne begrundelse, der førte til, at Retten konkluderede, at Moccia's anbringende var ubegrundet, er i overensstemmelse hermed, hvorfor Retten har draget den rette konklusion. Der er derfor ikke tale om en mangelfuld begrundelse.
70. Klagepunktet om magtfordrejning, der er omtalt i begyndelsen af dette anbringende, er hverken blevet præciseret eller begrundet i appellen. Det kan derfor ikke antages til realitetsbehandling. Herudover skal jeg henvise til de betragtninger, som jeg i denne henseende skal fremføre ved behandlingen af virksomhederne Casilina's og Lamifer's fjerde anbringende.
71. Jeg må derfor konkludere, at dette anbringende ikke kan tages til følge, idet der er åbenbart ubegrundet.
D - Casilina's og Lamifer's første anbringende: tilsidesættelse af traktatens artikel 4, litra c), og mangelfuld begrundelse i Rettens dom for så vidt angår den formodede ulovlighed af femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien; tilsidesættelse af traktatens artikel 95 og mangelfuld begrundelse i dommen for så vidt angår den manglende anvendelse i de foreliggende tilfælde af den undtagelse, der findes i denne bestemmelse
72. Casilina og Lamifer har under det første led af dette anbringende i det væsentlige påstået, at Retten tilsidesatte traktatens artikel 4, litra c), ved med urette at sammenstille lukningsstøtte med et tilskud, der er forbudt i denne bestemmelse, og ved at undlade at undersøge, om den del af støttekodekset, der godkender denne lukningsstøtte, var ulovlig. Ifølge Kommissionen kan denne del af anbringendet ikke antages til realitetsbehandling. Appellanterne påstod nemlig aldrig i første instans, at lukningsstøtten ikke var omfattet af forbuddet i artikel 4, litra c), og påberåbte sig heller ikke, at femte kodeks angiveligt skulle være ulovligt. Sådanne argumenter blev alene fremført, således som det fremgår af den anfægtede doms præmis 75-91, af Moccia i sag T-164/96 og af Sidercamuna i sag T-130/97.
73. Ifølge Kommissionen støttes denne konklusion af dommens præmis 41, hvoraf fremgår, at sagsøgerne ikke påberåbte sig noget som helst argument, der direkte vedrørte femte kodeks' gyldighed. Dette afsnit i dommen er i øvrigt ikke blevet anfægtet af appellanterne under appellen.
74. Kommissionen har under henvisning til Domstolens faste praksis anført, at det er udelukket under appellen at påberåbe sig et anbringende, der ikke er gjort gældende i første instans. Selv i tilfælde af forening med henblik på dommen kan en part ikke under appellen fremføre anbringender, der ikke er blevet påberåbt i første instans af parten selv, men af andre parter.
75. Denne formalitetsindsigelse kan støttes på vægtige argumenter. Domstolen har nemlig i en række sager - senest i dommen i sagen Petrides mod Kommissionen - bekræftet, at procesreglementets artikel 113, stk. 2, og artikel 116, stk. 1, er til hinder for, at nye anbringender, der ikke er fremsat i første instans, fremsættes i appelskriftet.
76. Det kan efter min opfattelse ikke forholde sig anderledes, når en part i en retssag, der bliver forenet i første instans, under appellen påberåber sig et anbringende, der i første instans blev fremført ikke af parten selv, men af andre parter. I tilfælde af forening af sager med henblik på dommen bevarer hver part ansvaret for de anbringender, parten påberåber sig som sagsøger eller som sagsøgt. Dette gælder for en sag, der kun behandles i én instans, således som Retten har understreget det i sagen Buchmann mod Kommissionen, og gælder så meget desto mere for appelsager, hvor selve retsforhandlingernes art er til hinder for, at Domstolen træffer afgørelse i en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten i første instans af denne part . Formålet er at undgå, at parterne ender med som deres egne at gentage de anbringender, der er anført af de andre parter, hvilket skader retsforhandlingernes klarhed.
77. Casilina og Lamifer har under den mundtlige forhandling anfægtet den af Kommissionen påberåbte formalitetsindsigelse og gjort gældende, at deres påstand i første instans vedrørte annullation af beslutning nr. 96/678, af beslutningen af 12. december 1994 og af »enhver forudgående, hermed forbunden eller afledt retsakt«. Dette er årsagen til, at deres appel ligeledes er rettet mod femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien - eller mod visse dele heri - hvis gyldighed de ønsker at anfægte med det omtvistede anbringende. Dette anbringende er således på ingen måde »nyt«, men en udvikling af det anbringende, der allerede blev fremført i første instans.
78. Denne argumentation kan jeg ikke tiltræde. Appellanternes påstand kan ganske vist fortolkes således, at den ligeledes vedrører gyldigheden af femte kodeks, men dette ændrer ikke det forhold, at de ikke i første instans påberåbte sig et anbringende, der specifikt var rettet mod dettes gyldighed. Retten fastslog i den anfægtede doms præmis 41 følgende: »Ganske vist er der i disse sager ikke direkte nedlagt påstand om ugyldigheden af femte kodeks, som tværtimod indeholder det kriterium, som danner grundlag for henholdsvis beslutningen af 12. december 1994, beslutning 96/678 og beslutning 97/258, hvis gyldighed bestrides.« I det omfang appellanterne ikke har reageret på denne konstatering fra Rettens side - og de har ikke fremført noget anbringende herimod - kan de ikke hævde, at de i første instans anfægtede lovligheden af femte kodeks.
79. Derfor må jeg konkludere, at første led af dette anbringende ikke kan antages til realitetsbehandling.
80. For at bedømme - hvilket er rent subsidiært - dette led materielt skal jeg henvise til betragtningerne vedrørende Moccia's første anbringende. Selv om Casilina og Lamifer i deres argumentation lægger vægt på punkter, der er lidt anderledes, munder den trods alt ud i, at lukningsstøtte pr. definition ikke kan påvirke funktionen af fællesmarkedet for kul og for stål og således ikke er omfattet af anvendelsesområdet for traktatens artikel 4, litra c). Disse virksomheder udleder heraf, at denne støtte ikke er betinget af Kommissionens godkendelse i henhold til traktatens artikel 95, og at bestemmelserne i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien vedrørende lukningsstøtte derfor er ulovlige.
81. Appellanterne har til støtte for deres anbringende navnlig henvist til Domstolens dom i de forenede sager Groupement des industries sidérurgiques luxembourgeoises mod Den Høje Myndighed, herunder især generaladvokat Roemer's forslag til afgørelse i disse sager. De har heraf udledt, at rækkevidden af forbuddet i artikel 4, litra c), er begrænset til støtte, der har til formål af give konkurrencen kunstige fordele.
82. Efter min opfattelse - og jeg kan herved støtte mig til generaladvokat Lagrange's forslag til afgørelse i sagen De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mod Den Høje Myndighed - vedrørte de forenede sager Groupement des industries sidérurgiques luxembourgeoises mod Den Høje Myndighed frem for alt spørgsmålet om, hvorvidt en specifik omkostning, der fandt anvendelse uden forskel på hele den luxembourgske industri, kunne anses for en særlig byrde i traktatens artikel 4, litra c)'s forstand. Domstolen fastslog, at det ikke drejede sig om en særlig byrde i artikel 4, litra c)'s forstand, hvorfor traktatens artikel 67 fandt anvendelse. I disse sager, hvor det drejer sig om støtte, der udelukkende vedrører jern- og stålindustrien, kan dommen i sagerne Groupement des industries sidérurgiques luxembourgeoises mod Den Høje Myndighed i intet tilfælde støtte anbringendet om, at artikel 4, litra c), ikke skal finde anvendelse.
83. Påstanden om, at den omtvistede lukningsstøtte ikke kan påvirke fællesmarkedets funktion er ovenfor blevet afvist som åbenbart ubegrundet.
84. Mine subsidiære konklusioner vedrørende denne del af det første anbringende går dermed i retning af ikke at tiltræde anbringendet, idet det er ubegrundet.
85. Kommissionen har ligeledes rejst en formalitetsindsigelse mod andet led af første anbringende om tilsidesættelse af traktatens artikel 95 og mangelfuld begrundelse for så vidt angår denne bestemmelses manglende anvendelse.
86. Dette anbringende vedrører den anfægtede doms præmis 259 og 260. Retten afviste heri det af Sidercamuna i sag T-130/97 fremførte anbringende om, at Kommissionen havde diskrimineret denne virksomhed ved at have behandlet virksomhedens sag anderledes end tidligere sammenlignelige sager.
Det fremgår ikke af dommen, at Casilina og Lamifer i første instans påberåbte sig det samme anbringende eller tilsvarende anbringende.
87. For at bedømme denne indsigelse skal jeg henvise til ovenstående gennemgang i punkt 79-83, og jeg konkluderer, at denne anden del af første anbringende heller ikke kan antages til realitetsbehandling.
88. Jeg skal dermed konkludere, endnu engang subsidiært, at dette anbringende er ubegrundet.
89. Sagsøgeren i første instans, Sidercamuna, gjorde til støtte for sit anbringende gældende, at Kommissionen med urette ikke havde anvendt den mulighed, den har i henhold til traktatens artikel 95 for at vedtage en særlig beslutning, der fastsætter en undtagelse fra de generelle bestemmelser i kodeks for støtte til jern-og stålindustrien. Da Kommissionen tidligere havde vedtaget sådanne beslutninger, behandlede den sammenlignelige situationer på forskellig vis til skade for Sidercamuna.
90. Retten forkastede dette anbringende, idet den i det væsentlige bemærkede, at Sidercamuna i sagen under alle omstændigheder ikke havde godtgjort, at der var særlige omstændigheder, der under hensyn til formålet med EKSF-traktatens artikel 2, 3 og 4 skulle have forhindret Kommissionen i at træffe en særlig beslutning mod selskabet.
91. Casilina og Lamifer har med dette andet led af første anbringende i det væsentlige foreholdt Retten, at den foretog en unøjagtig fortolkning af traktatens artikel 95 og ikke efterprøvede, om Kommissionen var forpligtet til at undersøge, i hvilket omfang den italienske lukningsstøtte trods alt kunne have været tildelt sagsøgerne efter en individuel vurdering.
92. Dette argument kan ikke forsvares. Ifølge nyere retspraksis vedrørende anvendelsen af artikel 95 kan Kommissionen, når den fastslår, at en national støtte ikke opfylder betingelserne i støttekodeks, ikke desto mindre tildele visse virksomheder støtte efter en individuel vurdering, hvis gennemførelsen af formålene med traktatens artikel 2, 3 og 4 kræver det. Den anfægtede doms præmis 258 bekræfter dette. Retten har imidlertid med føje i dommens præmis 259 stillet som betingelse, at de virksomheder, der påberåber sig, at denne undtagelse skal anvendes, godtgør, at der foreligger særlige omstændigheder, der pålægger Kommissionen at træffe en sådan særlig beslutning.
93. Konstateringen i den anfægtede doms præmis 259 af, at Sidercamuna ikke har godtgjort, at der foreligger disse særlige omstændigheder, er en konstatering ud fra de faktiske omstændigheder. Denne kan ikke anfægtes under appellen. Appellantens påstand om, at den omtvistede støtte efter selskabets opfattelse opfylder betingelserne for en specifik anvendelse af artikel 95, er ligeledes en påstand vedrørende de faktiske omstændigheder. Da den er fremført for første gang under appellen, kan den heller ikke antages til realitetsbehandling.
94. Såfremt det antages, at dette andet led af første anbringende kan antages til realitetsbehandling, er det derfor under alle omstændigheder ubegrundet.
E - Casilina's og Lamifer's andet anbringende: tilsidesættelse og urigtig anvendelse af artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien
95. Appellanterne har med det andet anbringende i det væsentlige foreholdt Retten, at den med urette godtog Kommissionens henvisning til kriteriet om »maksimalt mulig produktion« (herefter »MMP«) for at bedømme, hvorvidt der findes en løbende produktion i den forstand, udtrykket anvendes i artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks (den anfægtede doms præmis 136-139). Endvidere har de foreholdt Retten, at den godtog, at referenceperioden for bedømmelse af en virksomheds tilstedeværelse på markedet var begrænset til ét eneste år, nemlig 1993 (præmis 118-123 og 128-133).
96. Appellanterne har anført, at Retten skulle have tiltrådt deres argument og fratrukket den »løbende produktion«, der kræves i femte kodeks, fra deres reelle produktion vurderet over en længere referenceperiode, der ikke begyndte den 1. januar 1993, men den 1. januar 1991.
97. Kommissionen har anført, at dette anbringende i det væsentlige gentager de argumenter vedrørende de faktiske omstændigheder, der blev fremført for Retten, og som Retten afviste. Kommissionen har anført, at dette er i strid med EKSF-traktatens artikel 32 d og artikel 51 i EKSF-statutten for Domstolen, idet det indebærer en revurdering af de faktiske omstændigheder under appellen . Endvidere mangler anbringendet den præcisering, der kræves i statuttens artikel 51, stk. 1, og i artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement . Dette anbringende kan derfor heller ikke antages til realitetsbehandling.
98. Jeg skal fastslå, at både formuleringen af og begrundelsen herfor er ufuldstændig, idet det tilsyneladende vedrører Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder som en reel udvikling i appellanternes produktion i løbet af årene 1991-1993, og appellanterne endvidere hermed ikke udtrykkeligt, men i hvert fald stiltiende, anfægter Rettens retlige bedømmelser.
99. Kommissionen har i dette omfang ret i, at argumenterne til støtte for dette anbringende hovedsagelig gentager den redegørelse af de faktiske omstændigheder, hvormed appellanterne i første instans anfægtede beslutning nr. 96/678 og nr. 97/258. Det er ligeledes korrekt, at appellanternes argumentation er upræcis, for så vidt det ikke tydeligt fremgår, på hvilke punkter den anfægtede dom tilsidesatte fællesskabsretten. Såfremt redegørelsen vedrørende de faktiske omstændigheder afvises, og såfremt de påberåbte argumenter betragtes i deres sammenhæng, bliver der i det væsentligt følgende forslag tilbage:
»Retten foretog en ukorrekt fortolkning af artikel 4, stk. 2, andet led, i femte støttekodeks, idet den fandt, at Kommissionen ved anvendelsen af betingelsen om løbende produktion i denne kodeks som kriterium kunne anvende den maksimalt mulige produktion og som referenceperiode perioden fra 1. januar 1993 til tidspunktet for meddelelsen«,
og subsidiært:
»Den af Retten afsagte dom er vedrørende dette punkt upræcist begrundet.«
Formuleret på denne måde forekommer det mig, at anbringendet i det væsentlige kan antages til realitetsbehandling.
100. For at bedømme, om anbringendet er berettiget, skal jeg først henvise til femte kodeks. Jeg skal erindre om, at lukningsstøtte i henhold til betragtningerne til dette kodeks er bestemt for konkurrencedygtige virksomheder, dvs. virksomheder, der trods strukturelle problemer på stålmarkedet har kunnet opretholde funktionen af en betydelig del af deres produktionskapacitet. For at afgøre, hvad der skal forstås ved en betydelig del af produktionskapaciteten, skal jeg under alle omstændigheder først nærmere definere denne produktionskapacitet. Herefter skal jeg se på, hvad der kan anses for en betydelig del af produktionskapaciteten.
101. Retten fastslog ganske vist i den anfægtede dom, at Kommissionen har en vis skønsmargin ved definitionen af de tilsvarende kriterier, men Retten tilføjede, at MMP udgør et acceptabelt kriterium ved afgørelsen af, om betingelsen om løbende produktion er opfyldt. Som Retten bemærkede i præmis 138, giver et sådant kriterium mulighed for at undgå, at støtte ikke tildeles »virksomheder, som, selv om de befandt sig i en uundgåelig krisesituation, alligevel havde formået at forblive på markedet i en årrække med en marginal produktion«.
102. Under hensyn til ordlyden og rækkevidden af femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien, der i første række ikke er at afvikle produktionskapacitet, men at trække løbende kapacitet tilbage fra markedet, kunne Retten med føje drage denne konklusion. Dette er årsagen til, at anbringendet vedrørende denne del af den anfægtede dom er ubegrundet, i det omfang det kan antages til realitetsbehandling.
103. Appellanternes klagepunkter over Kommissionens definition af referenceperioden er opdelt i to dele. For det første skulle Kommissionen have henvist til datoen den 1. januar 1991, der er angivet i artikel 4, stk. 1, første og tredje led, i femte kodeks. For det andet giver referenceperiodens utilstrækkelige længde ikke mulighed for at vurdere, om virksomhedens tilstedeværelse på markedet var betydelig. Disse klagepunkter er gentaget i appellen, men er denne gang rettet mod Rettens begrundelse for at afvise dem i første instans som ubegrundede.
104. Også her skal Kommissionens valg af at begrænse referenceperioden bedømmes i lyset af ordlyden og rækkevidden af støttekodekset. Retten redegjorde i præmis 120-127 for, hvorfor Kommissionen ikke var forpligtet til at lade denne periode løbe fra den 1. januar 1991:
- Det fremgår af artikel 4, stk. 2, der opstiller de betingelser, der skal opfyldes for at få lukningsstøtte, at der til hver af de tre betingelser, der er nævnt i bestemmelsen, er knyttet hver sin tidsmæssige grænse:
- I første led er det bestemt, at en virksomhed skal have opnået selvstændig retsevne før den 1. januar 1991.
- Ifølge andet led skal der have været en løbende produktion »indtil den dag, støtten blev anmeldt.«
- Tredje led kræver, at de pågældende virksomheder ikke har ændret deres produktions- og anlægsstrukturer »siden den 1. januar 1991« (præmis 121 og 122).
- Såfremt fællesskabslovgiver havde haft til hensigt at fastsætte den 1. januar 1991 som den dato, fra hvilken betingelsen i andet led skulle bedømmes, ville fristen have været anført (præmis 123).
- Målsætningerne bag første og tredje led er forskellige fra målsætningerne bag andet led. De to førstnævnte tilsigter utvivlsomt at forebygge svig (stiftelse af selskab, udvidelse af produktionsstruktur eller opgradering af deres anlæg med det ene formål at opnå støtte). Derimod er hovedformålet bag andet led »at sikre, at tildelingen af lukningsstøtte fører til en væsentlig nedsættelse af produktionen, hvilket forudsætter, at støtten kun tildeles virksomheder, som på tidspunktet for deres lukning havde en produktion af en vis størrelse« (præmis 124).
- Der er intet afgørende grundlag for at antage, at den løbende produktion burde finde anvendelse fra den 1. januar 1991 (præmis 126).
105. Begrundelsen i den anfægtede dom, som jeg har refereret ovenfor, er i overensstemmelse med ordlyden og rækkevidden af artikel 4, stk. 2, i femte kodeks og med kravene til selve begrundelsen. De af appellanterne påberåbte argumenter herimod kan derfor ikke tiltrædes.
106. Det vigtigste af de af appellanterne påberåbte klagepunkter over dette afsnit i den anfægtede dom, hvor Retten ikke efterkom deres påstand om, at den af Kommissionen anvendte referenceperiode, der begyndte den 1. januar 1991, var for kort, støttes på det forhold, at Retten ifølge appellanterne ikke tog hensyn til, at betingelsen om en »løbende produktion« må vurderes over en varig periode og vedrører et produktionsniveau, der strækker sig over flere år. Retten undlod derfor med urette i sin dom at tage hensyn til det forhold, at 1993 ikke gyldigt kunne være referenceår, idet det drejede sig om en periode med lavkonjunktur, hvilket påvirkede produktionen. Endelig har appellanterne anført, at Retten med urette i den anfægtede doms præmis 132 afviste det argument, som de havde udledt af Kommissionens beslutning 89/467/EØF . Appellanterne ville hermed understøtte deres argument om, at variationerne i virksomheders markedsandele fra et år til et andet ikke nødvendigvis afspejler ændringer i deres økonomiske tilstedeværelse på markedet, der må bedømmes under hensyn til markedsforholdene. En sådan bedømmelse krævede en referenceperiode, der var længere end den af Kommissionen anvendte i disse sager.
107. Har Kommissionen retligt korrekt udøvet den skønsbeføjelse, den er givet i artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks, ved fastsættelsen af referenceperioden? Retten besvarede dette spørgsmål i den anfægtede doms præmis 127-133, og spørgsmålet blev besvaret bekræftende. Retten fandt herved følgende forhold afgørende:
- For at sikre, at lukningsstøtte har betydelig indvirkning på markedet, var det nødvendigt at fastsætte en dato, som lå så tæt som muligt op ad datoen for anmeldelsen af den generelle ordning, således at støtten kun blev tildelt de virksomheder, som reelt var aktive på dette tidspunkt (præmis 129).
- Denne periode skulle være tilstrækkelig lang til, at det kunne undersøges, om den pågældende virksomheds tilstedeværelse på markedet var betydelig (præmis 129).
- Lukning af virksomheder, der producerede i 1991 og 1992, men ikke fra 1993 og indtil datoen for anmeldelsen eller i et betydeligt mindre omfang, ville ikke eller næppe have bidraget til den ønskede nedbringelse af kapaciteten.
- Anvendelsen af en længere referenceperiode kunne have ført til, at virksomheder, som havde en betydelig tilstedeværelse på markedet i 1993, men som havde en lille produktion i 1991 og 1992, var blevet udelukket fra at modtage støtte (præmis 130).
- Retten fastslog, idet den henviste til resultatet af lukningsstøtten (en nedbringelse på mere end 5 mio. tons), at Kommissionens valg af referenceperiode til brug for vurderingen af den løbende produktion ikke alene har dannet grundlag for en korrekt vurdering af tilstedeværelsen på markedet af den virksomhed, som skulle lukke, men også har dannet grundlag for, at de af den italienske regering fastsatte målsætninger om reduktion konkret kunne gennemføres (præmis 131).
- Retten konkluderede, »at der ikke er ført bevis for, at Kommissionen ved at fastsætte den periode, inden for hvilken den løbende produktion skulle vurderes, åbenbart har tilsidesat traktatens bestemmelser eller en retsregel vedrørende dens anvendelse, eller at den har begået magtfordrejning« (præmis 133).
108. Rettens betragtninger, der er refereret ovenfor, viser, at Kommissionen ved fastsættelsen af referenceperioden skulle have sammenstillet to formål: en så kraftig virkning som mulig af lukningsstøtten på den reelle produktion af stål og heraf afledte produkter og en ansvarsbevidst bedømmelse af betydningen af de pågældende virksomheders tilstedeværelse på markedet. Det valg, der er truffet vedrørende referenceperiodens længde, har af Retten kunnet anses for acceptabelt ud fra ordlyden og rækkevidden af artikel 4, stk. 2, i femte kodeks.
109. Appellanterne har ikke til støtte for deres anbringende fremført noget, der kan rejse tvivl om denne afgørelses retmæssighed.
110. Appellanternes argument vedrørende de dårlige økonomiske konjunkturer i Italien i 1993 er af faktisk karakter og kan dermed ikke antages til realitetsbehandling. Selv om argumentet antages til realitetsbehandling, er det ubegrundet. De i femte kodeks forudsatte foranstaltninger har til formål at imødegå den strukturelle krise, som jern- og stålsektoren har befundet sig i siden begyndelsen af 1970'erne. Udarbejdelsen og anvendelsen af disse foranstaltninger kan ikke afhænge af konjunktursvingninger, der viser sig i ganske korte perioder. En sådan afhængighed vil i disse sager føre til, at selv virksomheder, der er sårbare over for mindre gode konjunkturer, og som dermed er mindre konkurrencedygtige, kan tildeles lukningsstøtte. Denne mulighed er imidlertid udtrykkeligt udelukket i indledningen til femte kodeks.
111. Jeg kan heller ikke tilslutte mig appellanternes anbringende om, at Retten med urette afviste deres argument vedrørende beslutning 89/467 (dommens præmis 132). Som Retten bemærkede, vedrører denne beslutning sektoren for distribution af spillefilm og en bedømmelse af de pågældende virksomheders økonomiske styrke på dette marked. Der kan ikke udledes noget argument af denne beslutning vedrørende bedømmelsen af den referenceperiode, der er tale om i disse sager, der vedrører lukningsstøtte til jern- og stålsektoren: Produktmarkedernes kendetegn, markedsstrukturerne og de politiske formål er for forskellige.
112. Jeg skal således konkludere, at det andet af Casilina og Lamifer påberåbte anbringende, i det omfang det kan antages til realitetsbehandling, er ubegrundet og derfor ikke kan tages til følge.
F - Casilina's og Lamifer's tredje anbringende: tilsidesættelse og urigtig anvendelse af Kommissionens beslutning af 12. december 1994
113. Casilina og Lamifer har med dette anbringende foreholdt Retten, at den tilsidesatte og foretog en urigtig anvendelse, dvs. ubegrundet, af Kommissionens beslutning af 12. december 1994. De har anført, at Kommissionen i denne beslutning havde accepteret at bedømme støtteprojekterne under hensyn til konkrete, særlige omstændigheder hos de virksomheder, der kunne tages i betragtning. Det er ud fra denne synsvinkel, at appellanterne udleverede oplysninger om udviklingen i deres produktion i løbet af årene 1991, 1992 og 1993, samt vedrørende de særlige problemer, de havde i denne periode. Kommissionen afviste imidlertid i sin beslutning nr. 96/678 og nr. 97/258 de bedømmelseskriterier, som den italienske regering havde foreslået for navnlig at tage hensyn til appellanternes særlige situation. Kommissionen havde den opfattelse, at disse kriterier ikke var egnede som bevis for en løbende produktion i den forstand, udtrykket anvendes i artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien. Kriterierne var ifølge Kommissionen allerhøjest egnede som grundlag for en analyse af, at der fandtes et muligt minimalt produktionsniveau. Retten forkastede i første instans de af appellanterne påberåbte anbringender mod denne beslutning (præmis 272-283).
114. Appellanterne har anført, at de ikke har noget andet valg end på ny at påberåbe sig dette klagepunkt, hvorved de foreholder Kommissionen at have begrundet beslutningerne utilstrækkeligt eller for generelt. De blev således i betydelig grad hindret i at forsvare deres interesser, da de ikke kunne undergive de pågældende beslutninger en specifik kritik. De har endvidere foreholdt Retten, at den ikke tog hensyn til de særlige omstændigheder, som især Lamifer stod over for, ved anvendelse af utilstrækkelig begrundelse (præmis 180, 181 og 182) og for med urette at have fastslået, at valseværker normalt producerer i tre skift på otte timer om dagen (præmis 140-145).
115. Det første led af dette anbringende, der vedrører de afsnit, hvor Retten i den anfægtede dom afviste appellanternes klagepunkter vedrørende begrundelsen i beslutning nr. 96/678 og nr. 97/258, giver mig problemer på grund af dets upræcise formulering. Så vidt jeg har forstået, har appellanterne gjort gældende, at Kommissionen i begrundelsen for sine beslutninger skulle have været mere opmærksom på den argumentation og argumenter, de fremførte for Kommissionen. Appellanterne var uden denne opmærksomhed stærkt hindret i deres muligheder for at gøre deres interesser retligt gældende. Retten tog ikke i tilstrækkeligt omfang hensyn til denne realitet. Appellanterne har imidlertid ikke præcist angivet, hvorledes de pågældende afsnit i dommen i denne henseende er utilstrækkelige. Denne del af deres argumentation kan i sig selv allerede af denne grund ikke antages til realitetsbehandling. Ifølge Domstolens faste praksis er hverken den blotte gentagelse af de i første instans påberåbte anbringender eller en ikke-underbygget påstand om, at rettigheder er tilsidesat, tilstrækkelig . Kun med stort besvær og ved at sammenstille de argumenter, der ligger bag dette led af anbringendet, kan man fastslå et klagepunkt over begrundelsen i den anfægtede doms præmis 272-280. Jeg fortolker dette klagepunkt som følger.
116. Ifølge Domstolens faste praksis skal den begrundelse, der kræves i henhold EKSF-traktatens artikel 5, stk. 2, fjerde led, og artikel 15, stk. 1, tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at Fællesskabets retsinstanser kan udøve deres prøvelsesret. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter. Spørgsmålet, om en beslutnings begrundelse opfylder kravene, skal ikke blot vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes i forhold til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område . Kommissionen er forpligtet til i begrundelsen til sine generelle beslutninger at anføre den almindelige situation, der begrunder deres vedtagelse, samt de almindelige mål, som den ønsker at realisere .
117. Jeg finder det hensigtsmæssigt først at undersøge, i hvilken faktisk og retlig sammenhæng de anfægtede beslutninger er blevet udarbejdet, og hvilke generelle politiske formål de skulle opfylde. Herudfra kan jeg undersøge, om begrundelsen giver de berørte parter mulighed for at få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning og Fællesskabets retsinstanser mulighed for at udøve deres prøvelsesret.
118. På det tidspunkt, den 8. september 1995 og den 11. marts 1996, den italienske regering forelagde Kommissionen de forskellige tilfælde, hvorpå den ønskede at anvende sin lovgivning om lukningsstøtte, hvis princip var blevet godkendt ved beslutning af 12. december 1994, omfattede disse tilfælde ligeledes et vist antal, herunder Casilina og Lamifer, der ikke opfyldte det kriterium, der var fastsat i beslutningen og med hensyn til, om betingelsen om løbende produktion var opfyldt. Den italienske regering foreslog i sin redegørelse andre »objektive kriterier«, der ifølge regeringen gjorde det muligt at afgøre, om de pågældende virksomheder opfyldte betingelsen om løbende produktion.
119. Kommissionen fandt heri grundlag for ved skrivelse af 15. december 1995 og 2. februar 1996 at indlede proceduren i henhold til artikel 6, stk. 4, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien. Kommissionen opfordrede herved den italienske regering til at fremsætte sine bemærkninger, mens de andre medlemsstater og berørte tredjemænd blev underrettet om åbningen af proceduren ved offentliggørelse. De berørte parter, herunder Casilina og Lamifer, fremsatte deres bemærkninger til de italienske myndigheder og til Kommissionen.
120. Ifølge punkt II i betragtningerne til de anfægtede beslutninger reagerede den italiensk regering på åbningen af proceduren ved på ny at henvise til »objektive kriterier«, der ifølge regeringen gav mulighed for, at selv virksomheder, der ikke havde eller knap havde nogen produktion i løbet af referenceperioden, ikke desto mindre kunne opfylde betingelsen om løbende produktion i den forstand, udtrykket anvendes i artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks.
121. De foreslåede objektive kriterier havde til formål at tage det forhold i betragtning, at visse virksomheders ringe eller ikke-eksisterende produktion i løbet af referenceperioden hverken kunne ses som udtryk for deres ønske om at forlade jern- og stålmarkedet eller for, at deres anlæg var forældet, eller de ikke var konkurrencedygtige, men frem for alt som udtryk for ugunstige konjunkturer, der medførte en krise på stålmarkedet og økonomiske vanskeligheder.
Disse virksomheder havde udvist vilje til at bekæmpe krisen, bl.a. ved at beholde deres personale, organisere efteruddannelse og ansøge om støtte fra myndighederne med henblik på en omstrukturering. Det fremgik ligeledes af andre omstændigheder, såsom opretholdelse af aftaler om levering af energi, at den begrænsede eller ikke-eksisterende produktion i løbet af referenceperioden helt skyldtes ugunstige konjunkturer, og at disse virksomheder, der havde gode produktionsanlæg, påtænkte på et tidspunkt at genoptage en løbende aktivitet og genfinde deres position på markedet.
122. Den italienske regering talte kort sagt med disse kriterier for en fortolkning af betingelsen om løbende produktion, hvorefter denne betingelse var opfyldt, når det var godtgjort, at en løbende produktion var mulig. Det af Kommissionen anvendte kriterium i skrivelsen af 12. december 1994 om en aktivitet, der svarede til mindst ét skift (otte timer) pr. dag fem dage om ugen, viste derimod, at der var tale om en reel faktisk produktion i referenceperioden.
I punkt III i betragtningerne til de to afgørelser afviste Kommissionen de af den italienske regering foreslåede alternative kriterier. Men henblik herpå redegjorde Kommissionen først for, hvorfor de bestemmelser i femte kodeks, der tillader visse former for støtte, herunder lukningsstøtte, skal fortolkes strengt. Kommissionen erklærede herefter, at beslutningen af 12. december 1994 ganske vist angav andre kriterier, som dog kun kunne anvendes, såfremt det var godtgjort, at der var en løbende produktion i referenceperioden. De af den italienske regering foreslåede kriterier opfyldte imidlertid ikke dette krav; de gav allerhøjest mulighed for at godtgøre, at de pågældende virksomheder var i stand til at fremstille produkter henhørende under EKSF. Da en vid fortolkning af kravet om løbende produktion indtil tidspunktet for anmeldelsen var udelukket, kunne Kommissionen ikke godtage de af den italienske regering foreslåede alternative kriterier. Kommissionen konkluderede sin gennemgang med at redegøre for, hvorfor den italienske regerings argument om ugunstige konjunkturer ikke kunne stå for en nærmere prøve: Den totale produktion af de pågældende produkter på det italienske og det europæiske marked var i løbet af referenceperioden alene lidt eller ganske lidt formindsket. Denne nedgang kunne derfor ikke i sig selv forklare den meget ringe produktion hos de pågældende virksomheder.
123. Det er denne begrundelse, hvorved jeg har fremhævet de væsentligste afsnit, der danner grundlag for de to anfægtede beslutninger, hvorved Kommissionen bestemte, at et vist antal af de af de italienske myndigheder fremlagte sager, herunder Lamifer's og Casilina's, ikke kunne tages i betragtning ved tildeling af lukningsstøtte.
124. Retten kunne derfor i sin behandling af begrundelsen for de to beslutninger i henhold til de ovenfor omtalte krav til begrundelse i den anfægtede doms præmis 274-280 med føje fastslå, at denne begrundelse opfyldte kravene både til klarhed og mulighed for efterprøvelse, og at den faktiske og retlige sammenhæng fremtrådte på en tilstrækkelig præcis måde. Begrundelsen beskriver præcist den faktiske sammenhæng, hvori lukningsstøtten skal anvendes, nemlig det strukturelle afsætningsproblem på stålmarkedet, og den redegør på hensigtsmæssig vis for det med femte kodeks forfulgte formål i denne henseende. Den berettiger således konklusionen om, at dette kodeks ikke giver mulighed for tildeling af lukningsstøtte, medmindre denne støtte giver mulighed for, at virksomheder, der har haft en løbende, reel produktion i løbet af referenceperioden, kan trække sig tilbage fra markedet. Rettens bedømmelse i den anfægtede doms præmis 271-280 af de omtvistede beslutningers begrundelse er derfor korrekt. Jeg kan støtte den.
125. Argumentet om, at Kommissionen skulle have behandlet de specifikke argumenter fra appellanternes side i sine beslutninger, er irrelevante. Retten har med føje i den anfægtede doms præmis 274, 275 og 275 bemærket, at det under proceduren i henhold til artikel 6, stk. 4, i femte kodeks kun påhvilede Kommissionen at undersøge, om den italienske regering havde været i stand til på grundlag af objektive kriterier at godtgøre, at appellanterne, som pr. definition ikke opfyldte det opstillede hovedkriterium, ikke desto mindre havde haft en løbende produktion af jern- og stålprodukter henhørende under EKSF. Dommen i sagen Belgien mod Kommissionen levner ikke nogen tvivl herom .
126. Det forhold, at appellanterne ved besvarelsen af Kommissionens opfordring i overensstemmelse med artikel 6, stk. 4, fremsatte deres bemærkninger, kan ikke give dem ret til en begrundet besvarelse fra Kommissionen. Disse bemærkninger havde nemlig til formål at oplyse Kommissionen med henblik på den beslutning, den skulle træffe. Rettens bedømmelse heraf forekommer mig at være korrekt.
127. Det skal således efter min opfattelse konkluderes, at kritikken i dette led af anbringendet mod de anfægtede beslutningers begrundelse og de tilsvarende afsnit i dommen er ubegrundet.
128. Appellanterne har med det andet led af dette anbringende anført, at Retten i den anfægtede doms præmis 140-146 med urette fandt, at MMP-kriteriet, der bygger på teorien om en produktion med tre skift pr. dag, ligeledes kunne finde anvendelse på valseværkernes produktion. Appellanterne har gentaget den i første instans fremførte argumentation og har som supplerende bevis fremlagt spørgeskema 2-20 EKSF fra Kommissionens Statistiske Kontor. Det følger heraf, at produktionsrytmen for valseværker er mindre end for stålværker, således at det af Kommissionen anvendte kriterium, der svarer til en produktion på mindst 25% af MMP, førte til urimelige resultater for de virksomheder, der foretog valsning.
129. Hvis dette led er en simpel gentagelse af argumenterne fremført i første instans, må det afvises. Det må også afvises, i det omfang det fuldt ud er baseret på de faktiske omstændigheder, der blev fastslået af Retten i Første Instans.
130. Denne konklusion ændres ikke af fremlæggelsen af nye elementer i sagen, hvoraf fremgår, at Retten foretog en forkert bedømmelse af de faktiske omstændigheder. For det første er spørgeskemaet først blevet fremlagt under appellen som et nyt bevis. Det kan derfor ikke godtages, idet den af Domstolen på dette stadium foretagne efterprøvelse begrænser sig til retlige spørgsmål. For det andet skal jeg fastslå, at selv hvis spørgeskemaet blev godtaget, kaster det ikke nyt lys over den påståede forskel i produktionsrytmen mellem stålværker og valseværker. For det tredje bestyrker selve fremlæggelsen af dette nye bevis, at dette anbringende må anses for et anbringende vedrørende de faktiske omstændigheder.
131. Subsidiært, og selv om jeg ville gå så langt som til i dette led af anbringendet at se en henvisning til en manglende begrundelse i den anfægtede dom, er anbringendet ikke desto mindre fortsat åbenbart ubegrundet. Det væsentligste afsnit i den begrundelse, Retten fremførte, indeholdes i præmis 141. Retten anfører her, at organisationen af valseproduktionen i færre end tre skift om dagen ikke fører til et optimalt produktionsniveau. Retten støtter sig navnlig til en ekspertrapport fremlagt af Lamifer, der bekræfter, at valseværkernes produktion - af hensyn til effektiviteten af temperaturcyklussen, dvs. til nødvendigheden af at undgå et enormt gasforbrug med henblik på nedkøling af ovnen - normalt foregår i tre skift pr. arbejdsdag. Det er navnlig på grundlag af denne konstatering, at Retten kunne konkludere, at det ikke var godtgjort, at Kommissionen ved at beslutte, at MMP skulle beregnes på grundlag af tre arbejdsskift, selv for valseværker, ikke havde taget hensyn til traktatens bestemmelser eller lovbestemmelser vedrørende traktatens ensartede anvendelse, eller havde begået magtfordrejning.
132. Det sidste led i tredje anbringende er alene en gentagelse af det argument, der blev fremført i første instans, om, at Kommissionen med urette havde undladt at tage Lamifer's særlige situation i løbet af referenceperioden i betragtning. Dette led i anbringendet, der vedrører den anfægtede doms præmis 179, 180 og 181, mener jeg heller ikke kan antages til realitetsbehandling.
133. Retten fastslår i denne del i den anfægtede dom, at Lamifer's argument om, at det af miljøhensyn var blevet selskabet forbudt at producere om natten, er faktuelt unøjagtigt. De foranstaltninger, som de lokale myndigheder traf, og som Lamifer stiltiende henviser til, omfatter ifølge Retten alene en forpligtelse for Lamifer til at tilpasse sit anlæg med henblik på at opretholde et acceptabelt støjniveau. Denne konstatering vedrørende de faktiske omstændigheder kan ikke være genstand for en appel.
134. Rettens begrundelse for at konkludere, at Lamifer's anbringende ikke kan tages til følge, i det omfang det ikke er underbygget i de faktiske forhold, er derfor korrekt. Subsidiært skal jeg ligeledes fastslå, at dette led i tredje anbringende også er ubegrundet.
G - Casilina's og Lamifer's fjerde anbringende: magtfordrejning i form af forskelsbehandling
135. Ordlyden af Casilina's og Lamifer's fjerde anbringende kan efter min opfattelse skabe forvirring. Hvis jeg tager anbringendet bogstaveligt, kan anbringendet åbenbart ikke antages til realitetsbehandling. Ifølge EKSF-statutten for Domstolen kan en appel kun støttes på, at Retten savner kompetence, at der er begået rettergangsfejl, som krænker appellantens interesser, eller at Retten har overtrådt fællesskabsretten. Retten kan i henhold til EKSF-traktatens artikel 33 udtale sig i sager om annullation af Kommissionens beslutninger på grund af »magtfordrejning«. Ligeledes kan sager om ophævelse af Rettens dom støttes på et sådant anbringende. Klagepunktet »magtfordrejning« kan imidlertid ikke forelægges Retten som sådan.
136. En nærmere undersøgelse af dette anbringende viser imidlertid, at appellanternes reelle klagepunkt vedrører det afsnit i den anfægtede dom, hvor Retten undersøgte og afviste de anbringender, hvorved appellanterne havde beskyldt Kommissionen for tilsidesættelse af forbuddet mod forskelsbehandling. Retten skulle have tilsidesat fællesskabsretten, idet den unøjagtigt havde kvalificeret de faktiske omstændigheder, som appellanterne havde påberåbt sig i første instans. Anbringendet kan formuleret således antages til realitetsbehandling.
137. Casilina og Lamifer anførte i første instans, at Kommissionen skulle have anvendt den samme undtagelse fra betingelsen om løbende produktion på disse selskaber, som den anvendte på to andre selskaber, OLS og Diano. Disse virksomheders produktion i løbet af referenceperioden var 21% af MMP. Kommissionen bemærkede i punkt III i betragtningerne til beslutning nr. 96/678 vedrørende OLS, at denne virksomhed i det første kvartal af 1993 var i færd med at forny de elektriske og elektroniske dele af sit valseværk med henblik på fremstilling af rundstål. Herefter genoptog virksomheden den løbende produktion. Uden denne afbrydelse af tekniske årsager ville produktionen have nået mindst 28% af MMP. Dette er årsagen til, at Kommissionen fandt, at OLS havde en løbende produktion på tidspunktet for dets lukning.
138. I henhold til punkt III i betragtningerne til beslutning nr. 97/258 var Diano i referenceperioden flere gange tvunget til at indstille produktionen på grund af vedligeholdelsesarbejder på valseværket. Uden denne midlertidige nødvendige tekniske afbrydelse ville Diano's produktion have nået ikke blot 21%, men 31% af MMP i løbet af referenceperioden. Dette er årsagen til, at Kommissionen fandt, at Diano opfyldte betingelsen om løbende produktion på tidspunktet for dets lukning.
139. Casilina's reelle produktion i løbet af referenceperioden var 14,2% af MMP. Virksomheden har anført, at den har måttet afbryde sine aktiviteter i syv måneder under denne periode, fordi der ikke var valseplader til rådighed til en pris, der stod i rimeligt forhold til prisen på det færdige produkt. Lamifer's produktion i referenceperioden var 15,2% af MMP. Virksomheden har påberåbt sig de nævnte foranstaltninger fra de lokale myndigheders side, der forbød virksomheden at producere om natten.
140. Retten afviste Casilina's og Lamifer's påstand om forskelsbehandling med følgende begrundelse:
- Casilina og Lamifer har i løbet af referenceperioden kun haft en produktion svarende til henholdsvis 14,2% og 15,2% af deres MMP (præmis 207).
- Under hensyn til, at formålet med betingelsen om løbende produktion - i overensstemmelse med de stringente ordenskrav i femte kodeks - er at sikre, at lukningsstøtten får den mest optimale effektive virkning på markedet og fører til en faktisk reduktion af jern- og stålproduktionen, er det fuldstændigt berettiget at udelukke Casilina og Lamifer, hvis produktion var henholdsvis 10,8 og 9,8 procentpoint mindre end mindstegrænsen på 25%, fra at modtage støtte (præmis 208).
- Forskelsbehandlingen mellem på den ene side virksomhederne OLS og Diano og på den anden side appellanterne er således baseret på faktuelle og objektive kriterier, som er i overensstemmelse med de formål, som Kommissionen har til opgave at forfølge inden for sin politik (præmis 209).
- Endvidere er OLS og Diano's manglende opfyldelse af 25%-kriteriet i de anfægtede beslutninger begrundet med nødvendige vedligeholdelsesarbejder (præmis 210).
- Heraf følger, at årsagerne til indstillingen af produktionen hos OLS og Diano er behørigt godtgjort, årsagerne er objektive, de er tidsmæssigt begrænset og er begrundet i kravet om at videreføre en produktion og viljen til at blive på markedet (præmis 212).
- Derimod er den påståede årsag til indstillingen af Lamifer's produktion ikke behørigt påvist. I øvrigt er ingen af de årsager, som er fremført af Lamifer, begrundet i kravet om at videreføre produktionen, endsige at forbedre effektiviteten af denne (præmis 213).
, Vedrørende den af Lamifer påberåbte berettigelse henviser Retten til dommens præmis 181, hvor den fastslår, at den påberåbte årsag er faktuelt unøjagtig (præmis 211, sidste punktum).
, Retten fastslår på grundlag af disse elementer, at forskelsbehandling mellem på den ene side virksomhederne OLS og Diano og på den anden side Casilina og Lamifer er objektivt begrundet for så vidt angår årsagen til indstillingen af produktionen.
141. Casilina og Lamifer har anført, at de ugunstige konjunkturer i deres tilfælde var en objektiv hindring for at overholde mindsteproduktionen, der kan sammenlignes med de tekniske hindringer for OLS og Diano. Uden disse konjunkturer ville de to virksomheder let have kunnet nå op over mindstegrænsen på 25% af MMP. Lamifer har atter påberåbt sig, at det var umuligt at producere om natten, hvilket havde skadet hele virksomhedens produktion.
Endelig har Lamifer henvist til den manglende sammenhæng, der fremgår af det forhold, at Diano, hvis reelle produktion var 16 807 tons i 1993, modtog lukningsstøtte, mens Lamifer blev udelukket herfra trods en produktion på 23 542 tons i samme år.
142. Den anfægtede dom viser efter min opfattelse, at forskelsbehandlingen mellem på den ene side OLS og Diano og på den anden side Casilina og Lamifer støttes på objektive forskelle af en vis vægt, der er forbundet med de formål, som Kommissionen skal forfølge med femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien . Disse forskelle består i fravigelse af mindstegrænsen på 25% af MMP, der er meget mindre hos OLS og Diano (4 procentpoint) end hos Casilina og Lamifer (henholdsvis 10,8 og 9,8 procentpoint), samt arten af de begrundelser, der er fremsat for at forklare disse fravigelser. I de første to tilfælde drejer det sig om objektivt konstaterbare tekniske årsager af en begrænset varighed, der beror på en vilje til at fortsætte produktionen og forblive på markedet. I de sidste to tilfælde er de påberåbte begrundelser unøjagtige (dette er tilfældet for den påståede hindring for natarbejde hos Lamifer) eller er tilsyneladende forbundet med manglende økonomisk evne til at producere, når råstofferne når en bestemt pris (dette er tilfældet for Casilina).
143. Retten kunne i Lamifer's tilfælde uden videre konstatere, at den påberåbte begrundelse for den manglende overholdelse af mindstegrænsen var utilstrækkelig, idet den faktisk ikke forelå. I Casilina's tilfælde var den påberåbte begrundelse efter sin art utilstrækkelig. Det forhold, at en virksomhed i en bestemt situation ikke længere kan producere, mens andre sammenlignelige virksomheder kan, tyder nemlig på en subjektiv hindring, der i øvrigt i lang tid var grunden til Casilina's manglende konkurrencedygtighed. Retten kunne derfor med føje fastslå, at Casilina's begrundelse var utilstrækkelig, og at der heller ikke var nogen vilje til at fortsætte produktionen og forblive på markedet.
144. Det argument, som appellanterne har påberåbt sig i appellen, hvorefter de for deres virksomheder ugunstige konjunkturer udgjorde en berettiget årsag, der var lige så objektiv som »nødvendige tekniske indgreb« i OLS og Diano's tilfælde, er ganske enkelt uden grundlag. De ugunstige konjunkturer var nemlig objektive kendsgerninger for alle de virksomheder, der kunne være genstand for lukningsstøtte. Det forhold, at disse konjunkturer forhindrede appellanterne - til forskel fra hovedparten af de andre parter, der kunne få lukningsstøtte - i at nå mindstegrænsen, der ville have tilladt dem at opfylde kriteriet om løbende produktion, afslører en subjektiv manglende konkurrencedygtighed, som skyldes virksomhederne selv. I det omfang femte kodeks i punkt III i betragtningerne bestemmer, at alene konkurrencedygtige virksomheder kan modtage lukningsstøtte, kan appellanternes argument snarere bekræfte end svække Rettens bedømmelse.
145. Lamifer's argument om, at virksomhedens reelle produktion i løbet af referenceåret var større end Diano's, kan jeg heller ikke tiltræde. Mindstegrænsen på 25% af MMP har til formål at sikre, at alene de virksomheder, der i løbet af referenceperioden havde en løbende produktion i forhold til deres kapacitet, kan modtage lukningsstøtte. Det forhold, at Diano, der er en mindre virksomhed, i højere grad kunne opfylde dette kriterium end Lamifer, der er en betydeligt større virksomhed, afslører forskellen i virksomhedernes mulighed for at forblive på markedet, når omstændighederne bliver vanskelige. Fravigelserne i produktion i absolutte tal mellem de to virksomheder siger derimod ikke noget som helst herom.
146. Jeg skal derfor fastslås, at Casilina's og Lamifer's fjerde anbringende ikke kan tages til følge, idet det er grundløst.
VIII - Sagsomkostningerne
147. I henhold til procesreglementets artikel 122 træffer Domstolen afgørelse om sagens omkostninger, såfremt der ikke gives appellanten medhold. Da appellanterne ikke har fået medhold, pålægges de sagens omkostninger i overensstemmelse med procesreglementets artikel 69, stk. 2, således at de solidarisk skal betale de omkostninger, Kommissionen har afholdt.
IX - Forslag til afgørelse
148. Jeg skal på baggrund af ovenstående foreslå Domstolen følgende:
a) Indstævnte frifindes.
b) Appellanterne bærer deres egne omkostninger og betaler solidarisk de omkostninger, Kommissionen har afholdt.