61977C0002
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS
FREMSAT DEN 22. JUNI 1977 (
1
)
Høje Ret.
Det tyske selskab Hoffmann's Stärkefabriken, der, som det fremgår af navnet, fremstiller stivelse, ansøgte den 1. april 1975 Hauptzollamt Bielefeld om et beløb på DM 375228,68 som produktionsrestitutioner for stivelse fremstillet på grundlag af majs i produktionsåret 1974/1975. Firmaet henviste herved til artikel 1, stk. 1 i Rådets forordning nr. 1132/74 af 29. april 1974, som lyder således:
»Medlemsstaterne yder en produktionsrestitution til majs og blød hvede bestemt til stivelsesfremstilling, der er lig med forskellen pr. 100 kilogram mellem tærskelprisen for hvert af disse produkter, i givet fald nedsat med det gældende 'tiltrædelses'udligningsbeløb, og 8,20 regningsenheder«.
Hauptzollamt Bielefeld imødekom ved afgørelse af 8. april 1975 kun begæringen delvis, og udbetalte alene DM 186986,05. Det henviste til artikel 1 i Rådets forordning nr. 3113/74 af 9. december 1974, som bestemmer, at fra den 1. april 1975 skal den nævnte størrelse fastsættes til 10,31 regningsenheder. Toldforvaltningen fandt, at denne bestemmelse blandt dem til denne beregning, som resulterede i en væsentlig nedsættelse af produktionsrestitutionene for stivelse fremstillet af majs.
Sagsøgeren i hovedsagen (herefter benævnte sagsøgeren) indbragte afslaget på sin ansøgning for Finanzgericht Münster, der den 20. december 1976 har forelagt Domstolen problemet om gyldigheden af artikel 1 i den nævnte forordning nr. 3113/74.
Til min bedømmelse heraf skal jeg først undersøge de forskellige anbringender, som sagsøgeren har anført for den nationale ret imod den nævnte bestemmelse. Dennes retstridighed skulle bero på, at den strider imod:
1.
artikel 7 i forordning nr. 1132/74,
2.
artikel 1-1 i forordning nr. 120/67,
3.
princippet om fastholdelse af land- brugspriser gennem hele produktionsåret.
Endelig har den nationale ret selv forelagt Domstolen et sidste synspunkt:
Produktionsrestitutionen for kartoffelstivelse, som er lig med det aritmetiske gennemsnit af de produktionsrestitutioner, som i løbet af samme produktionsår ydes for 161 kg majs, bestemt til fremstilling af stivelse (artikel 2 i forordning nr. 1132/74), er ikke blevet justeret.
Kommissionens forordning nr. 231/75 af 30. januar 1975, som i sine betragtninger udtaler, at princippet om bevarelse af allerede erhvervede rettigheder bør respekteres, har bestemt, at ændringen af produktionsrestitutionen for majsstivelse ikke med tilbagevirkende kraft måtte få virkning på de beløb, som allerede var udbetalt til kartoffelstivelsesindustrien, som dog var konkurrent til majsstivelsesindu- strien.
Der skulle her foreligge en krænkelse af princippet om lige store restitutioner for produktion af majs- og kartoffelstivelse, dvs. en forskelsbehandling i strid med forbudet i traktatens artikel 40, stk. 3, andet punktum.
Da de tre anførte klagepunkter imod den anfægtede bestemmelse vedrører produktionsrestitutionen for majsstivelse og de betingelser, hvorunder dens størrelse er blevet ændret, skal jeg anføre nogle almindelige betragtninger om restitutionerne for produktion af stivelse af landbrugsvarer samt gennemgå tilblivelseshistorien for den anfægtede forordning.
I —
Ifølge ordningen i Rådets basisforordning nr. 120/67 af 13. juni 1967, som fik gyldighed fra den 1. juli 1967, fastsætter Rådet årligt inden den 1. august for det i det følgende år begyndende produktionsår, som løber fra den 1. august til den 31. juli, et vist antal basispriser for korn, herunder majs.
Da den stivelsesindustri, der anvender landbrugsvarer i produktionen, skal kunne konkurrere i pris med substitutionsprodukter, der ikke fremstilles af landbrugsvarer, bestemmer artikel 11, stk. 1 i forordning nr. 120/67, at der skal ydes en produktionsrestitution med henblik på, at de basislandbrugsprodukter (majs, blød hvede), som anvendes af korn- stivelsesindustrien, kan stilles til rådighed for denne til lavere pris end den, som ville følge af anvendelsen af bestemmelserne om den fælles markedsordning på de pågældende produkter.
På tidspunktet for basisforordningens ikrafttræden, dvs. den 1. juli 1967 havde Fællesskabet — og har stadig — underskud på majs, og indførslen heraf var underlagt en importafgift, da priserne på verdensmarkedet var lavere end fællesskabs- priserne. Derimod var prisen på råolie, råstoffet i den industri, der fremstiller de substitutionsprodukter, der på visse anvendelsesområder konkurrerer med stivelse, endnu ikkee steget så voldsomt, som den senere skulle.
Imidlertid smittede, om jeg så må sige, dette restitutionssystem af på den majs og bløde hvede, der anvendtes til fremstilling af kvældemel, da kvældemel kan anvendes som tilsætning i visse produkter beregnet til menneskeføde, og da det herved kunne blive udsat for konkurrence fra »kvældestivelse«.
Restitutionsordningen udvidedes desuden til af majs fremstillede grove og fine gryn (gritz), som anvendes i bryggeriindustrien, da gritz ved denne anvendelse konkurrerer med stivelse.
Da der endelig foreligger mulighed for substitution mellem korn- og kartoffelstivelse, blev en »restitution« for produktion af sidstnævnte varer indført eller bibeholdt.
Denne komplicerede ordning er sammenfattet i artikel 11, stk. 1 i forordning nr. 120/67:
»En produktionsrestitution ydes
a)
for majs og blød hvede, som inden for stivelsesindustrien anvendes til fremstilling af stivelse og kvældemel,
b)
tor kartoffelstivelse,
c)
for majs, der af majsindustrien anvendes til fremstilling af grove og fine gryn (gritz), som anvendes i bryggeriindustrien«.
Lad mig for fuldstændighedens skyld tilføje, at fra indførelsen af den fælles mar kedsordning for ris har brudris, som anvendes i stivelses- og bryggeriindustrien, været omfattet af samme ordning.
Rådet har på forslag fra Kommissionen og med kvalifireret flertal vedtaget beregningsmetoderne for restitutionen og fastsat dennes størrelse.
Artikel 1 i Rådets forordning nr. 371/67 af 25. juli 1967 lyder således:
»1.   Fra 1. juli 1967 yder medlemsstaterne en produktionsrestitution for majs og blød hvede bestemt til fremstilling af stivelse og kvældemel, der pr. 100 kilogram er lig med forskellen mellem tærskelprisen for hvert af disse produkter og 6,80 regningsenheder …«
I praksis var produktionsrestitutionen for majsstivelse således lig med forskellen mellem Fællesskabets tærskelpris og en »forsyningspris«, fastsat til 6,80 regningsenheder, hvilket bevirker, at enhver forøgelse af sidstnævnte pris — eller omvendt enhver nedsættelse af tærskelprisen — medfører en tilsvarende nedsættelse af restitutionen.
Betingelserne for ændring af forsynings- prisen var nævnt i artikel 2:
»1.   Såfremt priserne på de i artikel 1 nævnte basisprodukter undergår væsentlige og vedvarende ændringer på verdensmarkedet i forhold til de i denne artikel nævnte og til 6,80 regningsenheder for majs og blød hvede og til 8,30 regningsenheder for brud- ris fastsatte beløb, kan disse beløb ændres af Rådet på forslag af Kommissionen i overensstemmelse med den i traktatens artikel 43, stk. (2) fastsatte afstemningsmåde«.
En stigning i verdensmarkedspriserne kunne i øvrigt udløse en eksportafgift:
»2.
Såfremt verdensmarkedets priser for basisprodukterne i væsentlig grad og vedvarende ligger over de (
2
) fastsatte beløb, kan en eksportafgift bestemt til at udligne forskellen mellem priserne inden for Fællesskabet og priserne på verdensmarkedet indføres i henhold til artikel 26 i forordning nr. 120/67/EØF og artikel 26 i forordning nr. 359/67/EØF«.
II —
Da den fælles markedsordning for korn trådte i kraft, var verdensmarkedspriserne for basisprodukterne gennemsnitligt 10-15 % under den i forordning nr. 371/67 fastsatte forsyningspris for majs, bestemt til Fællesskabets stivelsesindu stri; denne pris var længe fastsat til 6,80 regningsenheder pr. et hundrede kg.
Fra december 1972 har verdensmarkedsprisen for majs, det ledende korn for så vidt angår produktionsrestitutioner, oversteget 6,80 regningsenheder pr. et hundrede kg. Som følge af verdens protein- mangel steg prisen på verdensmarkedet for dette kornprodukt uophørligt for den 12. januar 1974 at nå 11,95 regningsenheder, dvs. den var 75 % højere end Fællesskabets forsyningspris for majs til stivelsesfremstilling.
I samme periode blev tærskelpriserne gentagne gange gradvis sat op (forhøjelse med 8,1 % for hvede i 1972/1973 i forhold til 1967/1968; 13,9 % for majs; 15,9 % for brudris). Da restitutionen svarer til forskellen mellem tærskelprisen og forsyningsprisen, steg den i tilsvarende omfang, således at udgifterne for EUGFL's garantisektion, som finansierer produktionsrestitutionerne, er steget fra ar til år.
Denne stigning i verdensmarkedspriserne med de heraf følgende forskellige virkninger på konkurrencesituationen for de forskellige forarbejdningsindustrier, der anvendte dels støttede produkter, dels »uafhængige« produkter, satte spørgsmålstegn ved nytten af og berettigelsen af denne komplicerede restitutionsordning og fremkaldte en »sønderlemmende revision«.
Kommissionen fastslog i sin note til Rådet af 31. oktober 1973, at det nu for holdt sig ganske omvendt på verdensmarkedet. Følgelig foreslog Kommissionen at indføre en bedre vejning af fællesskabspri- serne for de forskellige kornsorter, således at man i højere grad tog hensyn til næringsværdien. Blandt andet burde prisen pa byg og majs sættes op.
Dernæst anførte Kommissionen, at det aldrig var lykkedes Rådet at overholde den almindelige regel i de forskellige landbrugsforordninger, nemlig at Rådet efter forslag fra Kommissionen hvert år inden den 1. august for det i det følgende år begyndende produktionsår fastsætter alle de landbrugspriser, for hvilke de fælles ordninger har foreskrevet en sådan prisfastsættelse.
Følgelig foreslog Kommissionen, at den 1. januar før det pågældende produktionsår skulle anvendes som dato for fastsættelse af de priser, som skulle finde anvendelse i produktionsåret.
I mellemtiden foreslog den som en »teknisk justering« af den fælles markedsordning, som skulle muliggøre en mere elastisk forvaltning, at startdatoen for produktionsåret for majs blev ændret. Kommissionens begrundelse herfor var følgende: majsens dyrkningscyklus i Fællesskabet er væsentligt anderledes end de andre kornsorters. Det ensartede produktionsår for alle kornsorterne er en tilskyndelse til at anvende majs i begyndelsen af bygproduktionsåret, som løber fra den 1. august til den 31. juli, hvilket på dette tidspunkt af året fremkalder interventionsforanstaltninger for sidstnævnte kornsort af usædvanlig størrelse. En ændring af startdatoen for produktionsåret for majs ville bevirke, at bygs konkurrencemæssige stilling fra juli til september blev forbedret; derimod ville den majs, som var oplagret ved produktionsårets afslutning blive undergivet samme ordning, for så vidt angår udligningsgodtgørelser som de øvrige kornsorter.
For det tredje foreslog Kommissionen en »justering« af hele produktionsrestitutions- ordningen. Faktisk havde priserne på de i artikel 2, stk. 1 i forordning nr. 371/67 nævnte basisprodukter undergået væsentlige ændringer på verdensmarkedet og ifølge alle udsigter ville disse ændringer være vedvarende.
I januar 1974 konkretiserede Kommissionen sine forslag for Rådet. Fællesskabsreglerne skulle ændres således, at:
1.
forsyningsprisen pa basisprodukterne skulle hæves;
2.
produktionsrestitutionen for kvældemel skulle afskaffes;
3.
glukoseproduktionen ved direkte hydrolyse skulle indlemmes i ordningen med produktionsrestitutioner som følge af konkurrencen fra glukose fremstillet af stivelse, som jo var omfattet af produktionsrestitutionsordningen.
For at tilpasse forsyningspriserne til de reelle priser på majs, blød hvede og brud- ris på verdensmarkedet og samtidig lette den økonomiske byrde for EUFGL foreslog Kommissionen at tilbageføre restitutionen for stivelsesholdige produkter til et leje, som i det væsentlige var lig med det beløb, som ydedes ved den fælles ordning for korn og ris' ikrafttræden den 1. juli 1967.
III —
Disse forslag blev udmøntet i følgende forordninger:
1.
Rådets forordning nr. 1125/74 af 29. april 1974, der blev udstedt efter at Europa-Parlamentet var blevet hørt, ophævede produktionsrestitutionen for kvældemel fra den 1. august 1974.
Denne ophævelse følger af den ny udformning af artikel 11, stk. 1 i forordning nr. 120/67, som den 1. august 1974 blev ændret ved artikel 5 i forordning nr. 1125/74 til følgende tekst:
»1.   En produktionsrestitution ydes:
a)
for majs og blød hvede, der i Fællesskabet anvendes til fremstilling af stivelse;
b)
tor kartoffelstivelse;
c)
tor grove og fine gryn (grits) at majs, der i Fællesskabet anvendes til fremstilling af glukose ved »hydrolyse«;
d)
for majs, der af Fællesskabets majs- industri anvendes til fremstilling af grove og fine gryn (grits), som i Fællesskabet anvendes i bryggeriindustrien til ølfabrikation«.
Det er overtrædelse af denne bestemmelse i den udformning, som den fik ved forordning nr. 1125/74, som sagsøgeren klager over.
2.
Samme forordning (artikel 2 og artikel 3, nr. 3) bestemmer, at høståret for majs begynder den 1. oktober og slutter den 30. september, og samtidig fastsættes det næste høstår til fjorten måneder (1. august 1974 til 30. september 1975).
Denne ændring stadfæstedes ved Rådets forordning nr. 1996/74 af 29. juli 1974, udstedt efter høring af Europa-Parlamentet; men som vi skal se, gav Rådet allerede den 4. marts 1975 i forordning nr. 665/75, også udstedt efter høring af Europa-Parlamentet, afkald på at fastsætte høståret for majs i overensstemmelse med dette produkts dyrkningscyklus, og det ligestillede dette høstår med de andre kornsorters fra den 1. august 1975.
3.
Forordningerne nr. 367/71 (restitutioner til bryggeriindustrien) og 371/67 (restitutioner til kornstivelses- og kartoffelstivelsesindustrien), som udstedtes som gennemførelse af praktisk taget enslydende artikler i forordningerne nr. 120/67 og 359/67 blev ophævet og fra produktionsåret 1974/1975 sammenfattet i én forordning, nemlig forordning nr. 1132/74, vedtaget ved kvalificeret flertal efter Kommissionens forslag.
Denne forordnings artikel 7, som sagsøgeren også påstår er overtrådt, gentager fuldstændig den tidligere artikel 2 i forordning nr. 371/67.
Den lyder således:
»1.
Hvis priserne på de i artiklerne 1, 4 og 5 omhandlede basisprodukter undergår mærkbare og vedvarende ændringer på verdensmarkedet i forhold til de i disse artikler omhandlede beløb, som er fastsat til 8,20 regningsenheder for majs og blød hvede og til 10,20 regeningsenheder for brudris, kan disse beløb efter forslag fra Kommissionen ændres af Rådet med kvalificeret flertal.
2.
Hvis verdensmarkedspnserne for majs og blød hvede på den ene side og for brudis på den anden side væsentligt overstiger henholdsvis 8,20 og 10,20 regningsenheder, og denne tendens bekræftes, kan en eksportafgift til udligning af virkningen af forskellen mellem priserne på verdensmarkedet og forsyningspriserne for disse basisprodukter inden for Fællesskabet opkræves for produkter, henhørende under pos. 11.08 A, 11.09, 17.02 B II, 17.05 B og 23.03 A I i den fælles toldtarif. Kommissionen fastsætter eksportafgiften«.
Forordning nr. 1132/74 har herefter (i artikel 1) fastsat følgende forsyningspriser:
—
8,20 regningsenheder pr. 100 kilogram for majs og blød hvede fra den 1. august 1974 (medens Kommissionen havde foreslået 10,80).
Med udgangspunkt i det forhold, som var blevet lagt til grund i forordning nr. 371/67 ved fastsættelse af forsyningsprisen for kartofler til stivelsesfremstilling til 8,18 regningsenheder pr. 100 kilogram, blev forsyningsprisen for kartoffel- stivelsesindustrien fastsat til 10,45 regningsenheder pr. 100 kilogram (Kommissionen havde foreslået 11,08 regningsenheder) (artikel 3, stk. 1).
IV —
Hermed skulle de ændringer, som foretoges i restitutionsordningen for stivelsesholdige produkter, dog ikke være slut.
Da Rådet fandt, at der »undtagelsesvis og ved at fravige princippet om den årlige prisfastsættelse« burde foretages en ajourføring af landbrugspriserne med henblik på at tage hensyn til stigningen i prisen for de for landmændene nødvendige pro dukter, udstedte det den 2. oktober 1974 efter høring af Europa-Parlamentet forordning nr. 2496/74, som fra den 7. oktober 1974 fastsatte en almindelige fast forhøjelse på 5 % af landbrugspriserne for produktionsåret 1974/1975 eller for den resterende del heraf.
Dels blev indikativ- og interventionspriserne på korn forøget; dels andredes»de i artikel 1 … i forordning (EØF) nr. 1132/74 fastsatte beløb … (dvs. produktionsrestitutionsbeløbene) således, at de i nævnte forordning fastsatte produktionsrestitutioner for den resterende del af produktionsåret 1974/1975 fastholdes på det niveau, der fremkommer som et resultat af anvendelsen af de regler, der var gældende på tidspunktet for denne forordnings ikrafttræden« (artikel 1, stk. 2).
Ifølge artikel 4 skal »gennemførelsesbestemmelserne til artikel 1 … samt de andringer, der som følge af denne forordning skal foretages i de andre priser og beløb, som er fastsat inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik, vedtages efter den fremgangsmåde, som er fastsat i artikel 26 i forordning nr. 120/6/EØF … i påkommende tilfælde ved, at der i det omfang og for det tidsrum, der er strengt påkrævet for, at der kan tages hensyn til denne forordning, gøres undtagelser fra de fastsattelsesregler, som er indført ved forordningerne på området.
Det er ikke særligt let at forstå, hvad Rådet forstod ved »ændring« i disse beløb, således at produktionsrestitutionerne »fastholdes på det niveau, der fremkommer som et resultat af anvendelsen af de regler, der var gældende på tidspunktet for denne forordnings ikrafttræden«.
Kommissionen, som er den trofaste fortolker af Rådets tanker, har i forordning nr. 2518/74 af 4. oktober 1974 fastlagt de foranstaltninger, som skulle træffes; da kornpriserne, herunder tærskelpriserne, fra den 7. oktober 1974 var steget med forhøjelsen på 5 %, blev industriens forsyningspriser tilpassede for at fastholde produktionsrestitutionen »på det niveau, der fremkommer som et resultat af anvendelsen af de regler, der var gældende på tidspunktet«, hvor forordning nr. 2496/74 trådte i kraft. Beløbet på 8,745 blev erstattet med 8,20 i forordning nr. 1132/74 (10,907 for brudris og 11,309 for kartoffelstivelse).
Medens det således var Rådet, der ved kvalificeret flertal havde vedtaget beløbet på 8,20 regningsenheder, var det Kommissionen, der fastsatte beløbet på 8,745 — der gjaldt »for den resterende del af den gyldighedsperiode« (artikel 1, stk. 1, andet afsnit i forordning nr. 2518/74).
Sagsøgeren har ikke besværet sig over denne ændring i priser og andre beløb under produktionsåret, selv om den vedrørte Rådets forordning nr. 1132/74, og selv om den var blevet gennemført af Kommissionen, som traf afgørelse efter forvaltningskomité-proceduren, utvivlsomt fordi også tærskelprisen var steget, og endelig fordi produktionsrestitutionen for stivelse ikke var blevet nedsat.
V —
Denne kommissionsforordning nr. 2518/74 er aldrig blevet formelt ophævet, og det er da også mod en tredje og sidste ændring af den, vedrørende fastsættelsen af restitutionsbeløbet, nemlig den ændring som følger af Rådets forordning nr. 3113/74, som sagsøgeren anfægter, og som her er til debat.
Allerede den 11. november 1974 forelagde Kommissionen for Rådet et forslag til forordning om ændring af forordning nr. 1132/74 (og hermed dens egen forordning nr. 2518/74) med henblik på fra den 1. december 1974 at nedsætte produktionsrestitutionen for stivelsesholdige produkter fremstillet af korn og ris med omkring 50 % og at fastsætte en ny pris for producenterne af kartofler til stivelses- fremstilling. Som forsyningspris foreslog den et beløb på 10,9 for majs og blød hvede (12,74 for brudris). Den begrundede forslaget med de mærkbare ændringer i verdensmarkedspriserne for basisprodukterne. Størrelsen af de tidligere restitutioner forekom den således ikke længere berettiget i økonomisk henseende, og disse beløb havde i øvrigt påført EUGFL en uforholdsmæssig stor økonomisk byrde.
Det er dette forslag, som ligger til grund for den anfægtede rådsforordning nr. 3113/74 af 9. december 1974.
Denne forordning er mindre gunstig for forarbejdningsindustrien, end Kommissionen havde foreslået, idet forsyningsprisen fastsattes til 10,31 regningsenheder (i stedet for det foreslåede beløb på 10,09) for majs; for brudris til 12,74; det i artikel 3, stk. 1 i forordning nr. 1132/74 fastsatte beløb forhøjedes til 12,16. Men forordningen går længere end disse forslag, thi det har som ikrafttrædelsesdato den 1. april 1975 og ikke den 1. december 1974.
Da nævnte forordning nr. 3113/74, som blev vedtaget med kvalificeret flertal, skulle overholde princippet om, at produktionsrestitutionerne skulle bevares på det leje, som fulgte af bestemmelserne i artikel 7, stk. 1 i forordning nr. 1132/74 (artikel 1, stk. 2 i Rådets forordning nr. 2496/74, og da den i øvrigt først blev vedtaget den 9. december 1974, dvs. efter den dato, som Kommissionen oprindelig havde foreslået til dens ikrafttræden (1. december 1974), måtte Rådet vedtage en artikel 2, som lyder således:
»Dersom overgangsforanstaltninger måtte vise sig påkrævede, navnlig ved fastsættelsen af de produktionsrestitutioner som skal ydes i løbet af høståret 1974/1975, skal disse foranstaltninger vedtages ifølge den i artiklerne 26 i forordning nr. 120/67/EØF og nr. 359/67/EØF, foreskrevne fremgangsmåde«.
Kommissionen selv havde ikke forudset dette, fordi den havde antaget, at dens forslag ville blive vedtaget rettidigt.
Disse foranstaltninger blev gennemført ved Kommissionens forordning nr. 231/75 alene af hensyn til de rettigheder, som producenterne af kartofler til stivelsesfremstilling allerede havde erhvervet. Jeg skal i det følgende gøre rede herfor.
Senere, hvilket dog ikke længere har direkte relevans for nærværende sag, foreslog Kommissionen i februar 1975, at man skulle give afkald på at fastsætte produktionsåret for majs til en anden dato end den, som gælder for de øvrige kornsorter, dvs. på ny at anvende det normale produktionsår for denne kornsort. Et brud på produktionsårets enhed og etårighed risikerer at medføre alvorlige ulemper på et tidspunkt, hvor man søger at indføre et bedre indbyrdes prisforhold og en bedre bevægelighed på markederne. En fælles politik, navnlig et system med enhedspriser, kan ødelægges gennem ændringerne i høståret for produkter, som ganske vist hidrører fra planter med forskellige vækstkredsløb, men hvis anvendelse i sidste instans er ens, ja som endog fuldstændigt kan substitueres.
I den nye basisforordning for korn, rådets forordning nr. 2727/75 af 29. oktober 1975, for alle kornsorter, men af prisernes fastsættelse fastholdes altså princippet om produktionsårets enhed, afhængig af produkt og det trin, hvorpå de skal gælde, sker på forskellige tidspunkter.
Kommissionen foreslog ligeledes, at ydelsen af en produktionsrestitution skulle »forblive« fakultativ (dette vil faktisk sige blive det), og den var af den opfattelse, at denne restitution for produktionsåret 1975/1976 burde sættes til nul.
Disse forslag blev optaget i Rådets forordninger nr. 665/75 af 4. marts 1975 og nr. 1955/75 af 22. juli 1975, som skulle gælde fra den 1. august 1975. Den første af disse forordninger, som Domstolen navnlig har fået lejlighed til at sætte sig ind i i de sager, som behandledes i går, ændrer igen ordlyden af artikel 11, stk. 1 i forordning nr. 120/67: restitutionen for majs og blød hvede, som anvendes i stivelsesproduktionen, er fakultativ; det samme gælder for kartoffelstivelse og endelig for grits, som anvendes til glukose- fremstilling ved direkte hydrolyse. Restitutionen for majs til fremstilling af grits til bryggeriindustrien ophæves. Forordning nr. 1955/75 ophæver forordning nr. 1132/74. Den indfører et system, hvorefter Rådet ikke længere fastsætter forsyningsprisen for stivelsesindustrien, men produktionsrestitutionen: forskellen mellem tærskelprisen og denne restitution er forsyningsprisen, som således direkte afledes af restitutionsbeløbet (artikel 1). Restitutionens størrelse afhænger af svingningerne i verdensmarkedspriserne for basis- produkterne i forhold til den således beregnede forsyningspris (artikel 6).
VI —
Denne oversigt over bestemmelsernes tilblivelseshistorie, som jeg lige har givet, viser, hvilket ikke burde være ukendt, hvor vanskeligt det er at skabe og bevare ligevægten på landbrugsområdet, og i hvort stort omfang opfattelser og teknik kan variere: valget af den ene eller anden løsning afhænger af en vurdering af en række komplicerede økonomiske faktorer, som ligger udenfor, hvad der kan afgøres i en præjudiciel procedure, medmindre der foreligger åbenbar vildfarelse eller en klar overtrædelse af traktatens bestemmelser og af fællesskabsretten.
Efter lang tids praksis, som har kunnet få sagsøgeren til at tro, at den dette firma ydede restitution var uforanderlig, fulgte en række foranstaltninger, som mere ligner en sejlads fra pynt til pynt end en sammenhængende langsigtet politik, og jeg forstår, at stivelsesindustriens planlægning er blevet kuldkastet herigennem. Men har denne praksis givet sagsøgeren et retskrav på, at restitutions beløbet forbliver uændret, og er den til hinder for, at Rådet, som det anfører at have gjort, overholder artikel 7 i forordning nr. 1132/74? Det mener jeg ikke.
Ganske vist gennemføres reglerne om fastsættelse af priser og beløb som regel ved indledningen af produktionsåret for det pågældende produkt (2. betragtning i Kommissionens forordning nr. 2518/74). Men ved en svingende og svært forudsigelig verdenskonjunktur, er princippet om den årlige fastsættelse af landbrugspriser og andre beløb ikke fredhelligt.
Antages det, at Rådet kan ændre datoerne for produktionsåret, medens dette er i gang, og har beføjelse til at gøre undtagelser fra princippet om produktionsårets etårighed og enhed med henblik på at bedre forhold mellem priserne — hvilket sagsøgeren ikke tænker på at bestride, og hvilket Domstolen selv har anerkendt i rørsukkersagerne (dom af 31. marts 1977 — sagerne 54-60/76 — Compagnie Industrielle et Agricole du Comté de Loheac m.fl. mod Rådet og Kommissionen), må det efter almindelig tankegang også anerkendes, at Rådet i løbet af produktionsåret kan ajourføre indikativ- og interventionspriserne samt tærskelpriserne, som udgør en del af grundlaget for beregningen af restitutionen, at det kan beslutte, hvornår disse prisændringer skal træde i kraft af hensyn til udviklingen i verdensmarkedspriserne og at det kan tage denne udviklings indvirkning på forsyningspriserne i betragtning, så meget mere som denne ændring i forsyningsprisen skal vedtages af Rådet med kvalificeret flertal (artikel 43, stk. 2), og ikke blot af Kommissionen i forvaltningskomitéproceduren.
Jeg finder det udelukket, at Domstolen skulle sætte sin vurdering i stedet for Rådets og Kommissionens fælles bedømmelse af, hvornår den »markbare og vedvarende« ændring i verdensmarkedspriserne for basisprodukterne foreligger, medmindre der da skulle foreligge en åbenbar vildvarelse.
Den oversigt, som jeg har givet, viser efter min opfattelse, at de kriterier, som Rådet har vedtaget med henblik på en konstatering af, cif-prisen markbart har overskredet tærskelprisen samt en vurdering af, hvor lange en sådan situation varer ved (forordning nr. 1968/73 af 19. juli 1973), efter omstændighederne blev overholdt, da forordning nr. 3113/74 blev udstedt.
Verdensmarkedspriserne for majs vedblev at stige til november 1974; den mærkbare karakter af denne stigning bekræftes ved, at der i overensstemmelse med artikel 7, stk. 2 i forordning nr. 1132/74 indførtes en eksportafgift på forarbejdningsprodukter og af, at der lige indtil begyndelsen af 1975 (bortset fra maj, juni og juli 1974) ikke opkrævedes nogen importafgift for majs.
Denne udvikling i verdensmarkedspriserne havde egentlig langt tidligere kunnet begrunde en ændring af forsyningspriserne. Men en sådan tilpasning var stadig fuldstændig berettigtet, da Kommissionen den 12. november 1974 forelagde sit forslag for Rådet.
Undersøgelsen af de af Kommissionen og sagsøgeren fremlagte oversigter viser, at fra december 1974 begyndte verdensmarkedspriserne udtrykt i dollars at falde, og at mellem det tidspunkt, hvor forordning nr. 3113/74 trådte i kraft (15. december 1974) og det tidspunkt, hvor den fik gyldighed (1. april 1975), vendte udviklingen i priserne på basisprodukterne således, at den fastsættelse af restitutionsbeløbet, som skete på denne dato, er langt mere berettiget ud fra forordning nr. 1955/75 end fra forordning nr. 1132/74.
En sådan afstand mellem kursudviklingen og fællesskabsmyndighedernes indgreb er desværre hyppig. Men sagsøgeren kan ikke bebrejde Rådet, at forordningens gyldighedstidspunkt blev udskudt, hvilket skete i sagsøgerens interesse, heller ikke, at tendensen i verdensmarkedspriserne var vendt, da den den 9. december 1974 offentliggjorte ændring fik gyldighed, idet udskydelsen satte sagsøger i stand til at modtage en ydelse på 24,60 regningsenheder pr. ton, lige indtil den 1. april 1975.
Fra april 1975 var industriens forsynings- pris blevet sat op (10,31 regningsenheder), men den forblev uændret indtil august 1975, således at restitutionsbeløbet, som svarer til forskellen mellem tærskelprisen (som også var hævet) og forsynings- prisen, voksede tilsvarende og således i et vist omfang genspejlede faldet i verdensmarkedspriserne.
Da majs er en mangelvare i Fællesskabet, er det ikke mærkeligt, at den europæiske forsyningspris herfor indretter sig efter tærskelprisen og ikke indikativprisen, og da langt mindre efter en undervurderet interventionspris.
Alt i alt havde verdensmarkedspriserne indtil den 9. december 1974 ændret sig mœrkbart og vedvarende i den i artikel 7, stk. 1 i forordning nr. 1132/74 angivne forstand, og den forsyningspris, som var gældende for sagsøgeren for hele produktionsåret 1974/1975 forekommer mig ikke ubillig.
Producenterne af majsstivelse havde intet uforanderligt krav på en restitution af garanteret størrelse. Nedsættelsen blev bebudet tilstrækkelig tid i forvejen i forordning 3113/74. I betragtning af, at der var en frist på tre måneder til at anbringe varerne under officielt tilsyn (Kommissionens forordninger nr. 2012/74 af 31. juli 1974 og nr. 10/75 af 31. december 1974), har virkningen af denne nedsættelse let kunnet opfanges.
Ingen af de tre første klagepunkter mod den anfægtede bestemmelse forekommer mig berettiget.
VII —
Tilbage bliver at undersøge anbringende om forskelsbehandling i forhold til producenterne af kartoffelstivelse.
Det er, alt andet lige, anerkendt, at fremstillingen af majsstivelse er mindre besværlig og mere rationel end fremstillingen af kartoffelstivelse. Men den sidstnævnte industri anvender i Fællesskabet avlede kartofler, som udgør en væsentlig indtægtskilde for visse regioner. Der forelå to mulige metoder til at bevare kartoffelstivelsens konkurrenceevne over for majsstivelse, som efter den 1. juli 1967 havde fået produktionsrestitutioner: enten en direkte støtte til kartoffeldyrkerne, eller også et indgreb i fremstillingsbetin- gelserne for kartoffelstivelse ved tildeling af en »produktionsrestitution«. Det er som nævnt denne sidstnævnte metode, som blev anvendt i basisforordningen nr. 120/67.
Da majsstivelsesindustrien ikke kunne købe majs under den mindstepris, som interventionsprisen udgør, krævede ligevægten mellem majs- og kartoffelstivelse, at der også fastsattes en mindstepris for kartofler til stivelsesfremstilling. Denne mindstepris for kartofler beregnes ud fra prisen på kartoffelstivelse, som selv er afledt af den pris på majsstivelse, som fremkommer på grundlag af produktionsrestitutionen, og ud fra en helheldsvurdering af omkostningerne ved forarbejdningen (artikel 3 i forordning nr. 371/67).
Hvis forordning nr. 3113/74 som foreslået af Kommissionen var trådt i kraft den 1. december 1974, havde også producenterne af kartoffelstivelse set deres forsyningspris stige og deres produktionsrestitution for kartoffelstivelse nedsat, idet produktionsåret for kartoffelstivelse var indledt. Udsættelsen af forordningens gyldighed til den 1. april 1975 kunne derimod ikke ændre den allerede indtrufne stilling efter afslutningen af kartoffelstivelseskampagnen.
Kommissionen mente at burde bekræfte bevarelsen af allerede erhvervede rettigheder ved at udstede forordning nr. 231/75 af 30. januar 1975.
Sagsøgeren anfører, at da Rådets forordning nr. 3113/74 fandt anvendelse fra den 1. april 1975, selv om majskampagnen endnu ikke var afsluttet, burde ændringen af beløbene i artiklerne 1, 5 og 7 i forordning nr. 1132/74, som skete ved forordning nr. 3113/74, medføre en tilsvarende nedsættelse af det i artikel 2 i forordning nr. 1132/74 (restitution for kartoffelstivelse) nævnte beløb, da produktionsrestitutionen for kartoffelstivelse udgør et aritmetisk gennemsnit af restitutionerne for majsstivelse under majskampagnen.
Dette anbringende om, at producenterne af majsstivelsesindustrien behandles anderledes end kartoffelstivelsesindustrien, forekommer mig ikke berettiget.
For det første skal sammenligningen ske med kartoffeldyrkerne og ikke med kartoffelstivelsesindustrien, da restitutionen til denne i sidste instans skal videregives til kartoffelproducenterne, medens restitutionen til majsstivelsesindustrien forbliver dennes ejendom, og den skal ikke på nogen måde videregives til majsdyrkerne, idet majs i vidt omfang indføres fra tredjelande. Denne korrektion forekommer mig i sig selv helt at afkræfte anbringendet om forskelsbehandling: producenterne af basisprodukterne befinder sig nemlig på et andet niveau end forarbejdningsindustrien.
Kartoffelavlen er ikke omfattet af en fælles markedsordning, derimod fuldt udaf reglerne for industriprodukter, (jf. Domstolens dom af 17. februar 1976, Miritz mod Rewe-Zentrale, og dom af 16. marts 1977, Kommissionen mod Den franske Republik).
I øvrigt har sagsøgeren fra den 23. marts 1975 ligesom de øvrige producenter af majsstivelse haft nye interessante muligheder for at afsætte stivelse — for hvilken der fortsat ydedes en om end nedsat produktionsrestitution — i stedet for kvældemel eller grits anvendt i bryggeriindustrien, for hvis fremstilling produktionsrestitutionen blev ophævet den 1. august 1975.
Hvis man gav sagsøgeren medhold, ville man riskere at fremkalde en kædereaktion: kravene fra producenterne af kvældemel og grits til bryggeriindustrien, hvilke Domstolen hørte i går, ville blive styrket. Endvidere ville et skrøbeligt kompromis mellem på den ene side en afskaffelse af alle restitutioner og, på den anden side deres forstsættelse i helhed blive bragt i fare, et kompromis, som har til formål at indføre ligvægt dels mellem priserne på substitutionsprodukter af industriel oprindelse og kornstivelse, dels mellem prisen på kornstivelse og prisen på de øvrige stivelsesprodukter.
Jeg foreslår herefter, at Domstolen statuerer, at en undersøgelse af de forelagte spørgsmål intet har frembragt, der kan anfægte gyldigheden af artikel 1, stk. 1 i Rådets forordning nr. 3113/74 af 9. december 1974.
(
1
) – Oversat fra fransk.
(
2
) – Den franske udgave af forordningen har »des montants fixés« (fastsatte beløb); dette skal utvivlsomt læses som »les montants fixés«(de fastsatte beløb).