61999CC0124_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Carl Borawitz, der har bopæl i Nederlandene, modtager en månedlig invalidepension fra et tysk organ.
2 Selv om Carl Borawitz havde ret til et pensionssupplement, modtog han ikke denne ydelse med den begrundelse, at beløbet ikke oversteg 3/10 af den aktuelle værdi af invalidepensionen, hvilket er en betingelse efter den relevante tyske lovgivning.
3 Samme lov bestemmer endvidere, at et supplement, der skal udbetales i Tyskland, og som er mindre end minimumsbeløbet fastsat til 1/10 af den aktuelle pensionsværdi, ikke kan udbetales.
4 Sagen, som Carl Borawitz har anlagt til prøvelse af afgørelsen, der fratager ham retten til dette supplement, har foranlediget Sozialgericht Münster (Tyskland) til at forelægge Domstolen et spørgsmål om rækkevidden af det fællesskabsretlige ligebehandlingsprincip for så vidt angår en national bestemmelse som den i den foreliggende sag omhandlede, der fastsætter forskellige retsregler afhængig af, om pensionen udbetales i medlemsstaten eller i et andet medlemsstat. Det viser sig nemlig, at minimumsbeløbet, der kræves efter national lov i det første tilfælde, er lavere end minimumsbeløbet, der kræves i det andet tilfælde.
I - De relevante retsregler
Fællessskabsbestemmelserne
5 Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (1), som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 1945/93 af 30. juni 1993 (2) (herefter »forordningen«), har til formål at samordne de enkelte medlemsstaters lovgivning om social sikring med henblik på at give adgang til den frie bevægelighed for arbejdstagere, der er statsborgere i medlemsstaterne (3).
6 Forordningen skal sikre, at der inden for Fællesskabet gives samtlige statsborgere i medlemsstaterne ligebehandling efter de enkelte medlemsstaters lovgivning, og at arbejdstagerne og deres ydelsesberettigede pårørende opnår ret til sociale sikringsydelser, uanset deres arbejds- eller bopælssted. Disse formål skal opnås ved udredelse af ydelser til de forskellige kategorier af personer, der omfattes af forordningen, uanset hvor de pågældende er bosat inden for Fællesskabet (4).
7 Endelig skal reglerne om koordination, der er fastsat med henblik på gennemførelse af traktatens artikel 51 (efter ændring nu artikel 42 EF), gøre det muligt for arbejdstagere, der flytter inden for Fællesskabet, at bevare de rettigheder og fordele, de har erhvervet (5).
8 Forordningens artikel 3, stk. 1, opstiller princippet om ligebehandling, som det skal anvendes på området, der er omfattet af denne forordning. Bestemmelsen fastsætter: »Personer, der er bosat på en medlemsstats område, og som er omfattet af denne forordning, har de samme pligter og rettigheder i henhold til en medlemsstats lovgivning som denne medlemsstats egne statsborgere, medmindre andet følger af særlige bestemmelser i denne forordning.«
9 For så vidt angår størrelsen af de ydelser, en medlemsstat udbetaler til en modtager, som er bosat i en anden medlemsstat, fastsætter forordningens artikel 10, stk. 1, første afsnit: »Kontantydelser ved invaliditet eller alderdom eller til efterladte, erstatning i anledning af arbejdsulykker eller erhvervssygdomme samt ydelser ved dødsfald, hvortil der er erhvervet ret efter lovgivningen i en eller flere medlemsstater, kan, medmindre andet er bestemt i denne forordning, ikke nedsættes, ændres, stilles i bero, inddrages eller beslaglægges som følge af, at den berettigede er bosat i en anden medlemsstat end den, hvori den institution, som det påhviler at udrede ydelsen, er beliggende.«
10 Artikel 58 i Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71 (6), omhandler godtgørelse af udgifterne ved ydelsernes udbetaling. Den bestemmer følgende: »Det udbetalende organ kan i udbetalingerne til modtagerne fradrage de med ydelsernes udbetaling forbundne udgifter, navnlig portoudgifter og bankgebyrer, på de betingelser, der er foreskrevet i den lovgivning, som dette organ anvender.«
Tysk ret
11 Det fremgår af § 118, stk. 2a, i Sechstes Buch des Sozialgesetzbuches (lov om social sikring, sjette bog, herefter »SGB VI«), at et pensionssupplement kun kan udbetales, såfremt beløbet på det pågældende tidspunkt overstiger 1/10 af den aktuelle pensionsværdi i tilfælde af udbetalinger i Tyskland og 3/10 i tilfælde af udbetalinger til udlandet.
12 Ifølge forelæggelseskendelsen er denne bestemmelse blevet indført med virkning fra den 1. juli 1993 med henblik på at undgå, at administrations- og bogføringsomkostningerne overstiger de supplerende beløb.
II - De faktiske omstændigheder og retsforhandlingerne i hovedsagen
13 Den månedlige invalidepension, som Carl Borawitz (herefter »sagsøgeren i hovedsagen«) har modtaget siden 1. august 1993, beløber sig til 660,63 DEM. Ved skrivelse af 20. juni 1995 fik han fra Landesversicherungsanstalt Westfalen (herefter »sagsøgte i hovedsagen«) meddelelse om, at dette beløb ville blive forhøjet til 663,94 DEM i henhold til Rentenanpassungsgesetz (lov om pensionsregulering).
14 Samme dag meddelte sagsøgte i hovedsagen Carl Borawitz, at han for perioden fra den 1. juli til den 31. august 1995 havde krav på et supplement på 6,62 DEM. Imidlertid tilføjede man, at beløbet i henhold til § 118, stk. 2a, i SGB VI ikke kunne komme til udbetaling, da det ikke oversteg 3/10 af værdien af invalidepensionen.
15 Carl Borawitz klagede til sagsøgte i hovedsagen og gjorde gældende, at sondringen i den tyske lovgivning mellem udbetalinger i Tyskland og udbetalinger i andre medlemsstater krænkede princippet om ligebehandling som omhandlet i forordningens artikel 3. Sagsøgeren i hovedsagen tilføjede, at der mellem Tyskland og Nederlandene anvendes en »clearing«-metode, der sikrer, at omkostningerne ved overførsler i realiteten ikke overstiger omkostningerne ved overførsler inden for Tyskland (7).
16 Ved afgørelse af 16. april 1996 afviste sagsøgte i hovedsagens klagemyndighed klagen med henvisning til, at § 118, stk. 2a, i SGB VI ikke er omfattet af anvendelsesområdet for forordningens artikel 10, stk. 1.
17 Den 3. maj 1996 anlagde Carl Borawitz sag ved Sozialgericht Münster. Endvidere har Forbundsrepublikken Tyskland interveneret i sagen.
III - Det præjudicielle spørgsmål
18 Sozialgericht Münster har besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er § 118, stk. 2a, i Sozialgesetzbuch VI i strid med fællesskabsretten, navnlig ligebehandlingsprincippet, for så vidt som efterbetaling af pensionsbeløb i udlandet reguleres af flere begrænsninger end dem, der gælder i indlandet?«
IV - Vurderingen af det præjudicielle spørgsmål
19 Indledningsvis bemærkes, at i henhold til fast retspraksis er Domstolen under en sag i henhold til traktatens artikel 177 (nu artikel 234 EF) ikke kompetent til at træffe afgørelse om foreneligheden af en national foranstaltning med fællesskabsretten. Domstolen er dog beføjet til at forsyne den nationale ret med alle under fællesskabsretten henhørende fortolkningsbidrag, som gør det muligt for denne ret at vurdere spørgsmålet om forenelighed med henblik på at afgøre den indbragte sag (8).
20 Under disse omstændigheder må det antages, at den forelæggende ret med sit spørgsmål ønsker oplyst, om princippet om ligebehandling i forordningens artikel 3, stk. 1, er til hinder for en national lovgivning, der opererer med fastsatte minimumsbeløb for en kontantydelse, hvis udbetaling til en EF-borger med bopæl i en anden medlemsstat er betinget af, at beløbet er højere end det minimumsbeløb, der gælder ved udbetaling inden for samme medlemsstat.
21 For at besvare dette spørgsmål inden for rammerne af hovedsagen er det nødvendig først at efterprøve, om Carl Borawitz er omfattet af forordningens anvendelsesområde, for så vidt angår såvel personkredsen som i saglig henseende, således som det er fastsat i den pågældende forordnings artikel 3, stk. 1.
22 Ifølge forordningen artikel 2, stk. 1, finder forordningen anvendelse »på arbejdstagere, som er eller har været omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, og som er statsborgere i en af disse stater, eller er statsløse eller flygtninge bosat på en medlemsstats område [...]«.
23 Som Kommissionen med rette har anført, foreligger der ingen oplysninger for Domstolen, der gør det muligt at fastslå, om Carl Borawitz opfylder forudsætningen om fællesskabsstatsborgerskab - eller en af de andre forudsætninger, der kan træde i stedet for fællesskabsstatsborgerskab - der er fastsat i bestemmelsen (9).
Selv om betingelsen om bopæl inden for Fællesskabet og betingelsen om anvendelsen af en medlemsstats lovgivning er åbenbart opfyldt, da sagsøgeren i hovedsagen har bopæl i Nederlandene og modtager en invalidepension, som ubestridt er underlagt tysk lovgivning, er det samme ikke tilfældet for så vidt angår hans nationalitet.
Da Sozialgericht Münster stiltiende har antaget dette, antager jeg, at nævnte krav er opfyldt, således at der kan gives en nyttig besvarelse af det forelagte spørgsmål. Det tilkommer dog den forelæggende ret at sikre sig, at dette er tilfældet, inden den anvender forordningens relevante bestemmelser.
24 For så vidt angår hovedsagens genstand, der er en forudsætning for den saglige anvendelse af forordningen, er det tilstrækkeligt at fastslå, at den omtvistede udbetaling omhandler et supplement til et invalidepensionsbeløb. Forordningen finder således anvendelse i henhold til artikel 4, stk.1, litra b) (10).
25 Med forbehold af ovenstående er de faktiske omstændigheder, som de er beskrevet af den forelæggende ret, således omfattet af forordningens anvendelsesområde.
26 Formålet med forordningens artikel 3, stk. 1, er i overensstemmelse med traktatens artikel 48 (efter ændring nu artikel 39 EF) at sikre, at de personer, som omfattes af forordningen, ligebehandles med hensyn til social sikring uden hensyn til nationalitet ved at afskaffe enhver forskelsbehandling, som beror herpå, og som følger af medlemsstaternes nationale lovgivning (11).
27 En national lovgivning som i sagen her sondrer imidlertid ikke mellem, om den berettigede er tysker eller ikke. Den lader betalingen af pensionssupplementet afhænge af, om værdien overstiger et minimumsbeløb, der er højere, såfremt der er tale om en betaling mellem en medlemsstat og en anden medlemsstat, end når der er tale om en supplementsbetaling inden for den samme medlemsstat. En udlænding bosat i Tyskland er underlagt betingelsen om et mindstebeløb på 1/10, hvilket giver ham større mulighed for at få det omtvistede supplement end en tysker bosat i udlandet. Det samme gør sig gældende for en tysker, der er bosat i Tyskland, i forhold til en udlænding, der har forladt Tyskland. Tilsvarende er en tysker, der er bosat uden for Tyskland, underlagt den mindre favorable betingelse om 3/10 på samme måde som en udlænding, der er bosat uden for Tyskland, og som modtager pension fra et tysk organ. I det omfang en lovgivning ikke opstiller en betingelse på grundlag af nationalitet, skaber en sådan lovgivning således ikke en direkte forskelsbehandling på grundlag af dette kriterium.
28 Jeg skal imidlertid erindre om, at forordningens artikel 3, stk.1, ikke blot forbyder åbenlys forskelsbehandling, begrundet i nationaliteten hos de personer, der er berettiget i henhold til en social sikringsordning, men enhver form for skjult forskelsbehandling, som ved anvendelse af andre sondringskriterier faktisk fører til samme resultat (12).
29
Det er åbenbart, at sondringen foretages på grundlag af det sted, hvor betalingen modtages af den pensionsberettigede, dvs. hans bopæl. Som Kommissionen har påvist, foreligger der en indirekte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, såfremt den nationale lovgivning udelukkende eller fortrinsvis stiller udlændinge ringere.
30 For at påvise en forskelsbehandling er det nødvendigt at fastslå, om arbejdstagerne bosat uden for Tyskland, som modtager det omhandlede supplement til invalidepensionen, udelukkende eller hovedsagelig er statsborgere i andre EF-medlemsstater end Forbundsrepublikken Tyskland. Såfremt det er tilfældet, er der ført bevis for en forskelsbehandling mellem tyskere og udlændinge til skade for de sidstnævnte.
31 Hovedsagens faktiske omstændigheder, som de er blevet forelagt for Domstolen, gør det ikke muligt at træffe en endelig afgørelse i den ene eller den anden retning. Man kan højst sige til orientering og med forbehold af andre oplysninger, som den forelæggende ret måtte have til rådighed, at flertallet af de personer, der har bopæl uden for Tyskland, og som er berørt af denne lovgivning, ifølge Kommissionen, er tyskere (13). Det er klart, at forordningens artikel 3, stk. 1, ikke, for så vidt angår anvendelsen af et nationalitetskrav, er til hinder for en bestemmelse med disse kendetegn, idet den nationale lovgivning i et sådant tilfælde ville forfordele sine egne statsborgere.
32 Imidlertid gør et andet synspunkt sig gældende, der snarere skal defineres i forhold til de særegenheder, som fællesskabsretten frembyder inden for området for social sikring end i forhold til ligebehandlingsprincippet, som det almindeligvis forstås.
33 Blandt de bemærkelsesværdige særegenheder i denne del af fællesskabsretten hører de bestræbelser, der er udtrykt i de anvendelige bestemmelser i primærretten, dvs. traktatens artikel 51, der er hjemmelen for forordningen, for at bidrage til arbejdskraftens frie bevægelighed og sikre vandrende arbejdstagere visse bestemte rettigheder (14).
34 Domstolen har heraf draget den logiske følge, at bestemmelserne i forordningens artikel 3, stk. 1, »[...] skal fortolkes i lyset af deres formål, som, specielt hvad angår social sikring, er at gennemføre den størst mulige grad af fri bevægelighed for vandrende arbejdstagere, hvilket er en del af Fællesskabets grundlag [...] «(15).
35 I overensstemmelse med dette princip, der intet har med nationalitetsbegrebet at gøre, har »Traktatens artikel 48-51 samt de fællesskabsretsakter, der er udstedt til gennemførelse heraf, navnlig forordning nr. 1408/71, [...] til formål at undgå, at en arbejdstager, der har været beskæftiget i mere end én medlemsstat, fordi han har benyttet sin ret til fri bevægelighed, behandles ringere end en arbejdstager, der har tilbagelagt hele sin beskæftigelsesperiode i én og samme medlemsstat [...]« (16).
36 Domstolen har gjort opmærksom på, at den har fastslået, »at målet for Traktatens artikel 48-51 ikke ville blive nået, hvis arbejdstagerne ved at udøve deres ret til fri bevægelighed skulle miste de sociale fordele, som sikres dem ved en medlemsstats lovgivning. Dette vil nemlig kunne afholde arbejdstagere eller selvstændige erhvervsdrivende i Fællesskabet fra at udøve deres ret til fri bevægelighed, hvilket vil være en hindring for virkeliggørelsen af dette princip [...]« (17).
37 I modsætning til hvad Kommissionen har anført (18), kan en bestemmelse, som den der er anfægtet ved den nationale ret, selv om den gælder uafhængig af de berørte arbejdstageres nationalitet, inden for området for social sikring forfordele vandrende arbejdstagere i forhold til de arbejdstagere, der har udøvet en virksomhed i én medlemsstat.
38 Uanset om de har tysk nationalitet eller de er statsborgere i en anden medlemsstat i Fællesskabet, kan arbejdstagerne og andre berettigede under den anfægtede social sikringsordning ikke gøre krav på at modtage det samme supplement til invalidepensionen, som de har ret til i henhold til denne ordning, når størrelsen af nævnte supplement, således som det oprindeligt var fastsat, ikke overstiger 3/10 af pensionsværdien. I dette tilfælde har, jf. ovenfor, alene modtagere med bopæl i Tyskland ret til at modtage den omtvistede efterudbetaling under forudsætning af, at beløbet overstiger 1/10 af pensionsværdien.
39 Under disse forudsætninger befinder de fællesskabsstatsborgere, der har udøvet deres erhvervsvirksomhed i Tyskland, og de, som har udøvet deres ret til fri bevægelighed inden for Fællesskabet ved at have deres bopæl i en anden medlemsstat, i ulige situationer på trods af, at de har den samme ret til at modtage et pensionssupplement på et bestemt beløb.
40 Selv om forudsætningerne for en indirekte forskelsbehandling foreligger, kan disse uligheder ifølge Kommissionen ikke desto mindre retfærdiggøres ud fra saglige forskelle. Forskellen mellem indenlandske udbetalinger og udbetalinger til udlandet er begrundet i de højere omkostninger, der er forbundet med udbetalinger til udlandet. Forskellen tager omkostninger ved udbetalinger i betragtning med henblik på at undgå, at udgifterne til udbetalingen ikke overstiger supplementets størrelse.
41 Kommissionens forklaringer, der støtter sig på den tanke, at uøkonomiske situationer bør undgås, måtte vel absolut tiltrædes, hvis ikke en særlig omstændighed i denne sag var til hinder herfor.
42 Det er nemlig i hovedsagen blevet fastslået, at der ved udbetalinger til Nederlandene anvendes en »clearing«-procedure. Som følge af denne procedure udbetaler et forbindelseskontor i modtagerens bopælsstat pensionen ved en indenlandsk udbetaling. Kommissionen har selv indrømmet, at denne »clearings«-procedure ikke medfører yderligere udgifter, idet der i realiteten ikke finder nogen betaling til udlandet sted (19).
43 Med andre ord ville udbetalingen af det omtvistede pensionssupplement i dette tilfælde ikke medføre nogen yderligere udgifter i forhold til en tilsvarende udbetaling i den stat, hvor det udbetalende organ er beliggende. Hvis det er tilfældet, følger det heraf, at der ikke er nogen risiko for, at udgifterne overstiger supplementsbeløbet.
44 Det forekommer under disse omstændigheder dristigt at begrunde den forskellige behandling med, at der foreligger eller sandsynligvis foreligger yderligere udgifter. Nødvendigheden af at undgå uøkonomiske situationer kan ikke begrunde forskelsbehandling, der hindrer den frie bevægelighed af vandrende arbejdstagere i de tilfælde, hvor sådanne situationer ikke foreligger.
45 Det skal erindres, at forordningen bl.a. har hjemmel i traktatens artikel 51, litra b), der tildeler Rådet den opgave at sikre vandrende arbejdstagere og deres ydelsesberettigede pårørende ret til betaling af ydelser til personer, der bor inden for medlemsstaternes område. Undtagelserne til princippet i artikel 51 skal, ligesom undtagelserne til det grundlæggende princip om arbejdskraftens frie bevægelighed efter traktatens artikel 48 - der gennemføres på området for social sikring af artikel 51 - kun anvendes i begrænset omfang.
46 Forordningens artikel 10, stk. 1, hvorefter der skal ses bort fra bopælsbetingelser, bekræfter dette synspunkt. Ifølge bestemmelsen kan hverken erhvervelse af ret til eller opretholdelse af de i bestemmelsen omhandlede ydelser fortabes alene med den begrundelse, at den pågældende ikke er bosat i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution er beliggende (20).
47 Det er ubestridt, dels at det omtvistede pensionssupplement er omhandlet i forordningens artikel 10, stk. 1, første afsnit, dels at den hertil berettigede ikke modtager det, såfremt beløbet ikke overstiger 3/10 af invalidepensionen, fordi han har bopæl i en anden medlemsstat.
48 Derimod har Kommissionen anført, at forordningens artikel 10, stk. 1, ikke finder anvendelse i dette tilfælde, idet sagsøgeren i hovedsagen ved bortfaldet af udbetalingen af supplementet ikke har fået ydelsen nedsat eller stillet i bero. Ifølge Kommissionen har sagsøgte i hovedsagen fastslået en forhøjelse af pensionen, men man har ganske enkelt modregnet udgifterne til overførslen i supplementet. Forordningens artikel 10 har imidlertid ikke til formål at regulere spørgsmålet om, hvorledes omkostningerne skal pålægges, men bestemmelsen skal udelukkende regulere spørgsmålet, om ydelsen nedsættes eller stilles i bero.
49 Kommissionen har tilføjet, at den nationale lovgiver ikke har villet gøre forskel blandt de pensionsmodtagere, der bor i udlandet, uanset om udgiften, der faktisk skal afholdes ved en udbetaling, er større end pensionsbeløbet. Denne forudfastsatte udformning er ikke kun baseret på de almindeligvis højere omkostninger og bankgebyrer, der kræves ved sådanne udbetalinger, men den er endvidere baseret på den solidaritet, der er uadskilleligt forbundet med sociale sikringsordninger.
50 Endelig har Kommissionen også anført gennemførelsesforordningens artikel 58, som giver medlemsstaterne mulighed for at give de udbetalende organer ret til i udbetalingerne til modtagerne at fradrage de med ydelsernes udbetaling forbundne udgifter, navnlig portoudgifter og bankgebyrer.
51 Jeg deler ikke Kommissionen opfattelse, da der efter min opfattelse ikke kan bortses fra den omstændighed, at det af sagens akter fremgår, at udbetaling af pensionssupplementet ikke forårsager yderligere omkostninger.
52 For det første er det åbenbart, at en fællesskabsstatsborger, som bliver nægtet en del af sin pension med den begrundelse, at denne er mindre eller lig med de omkostninger, der er nødvendige ved beløbets overførsel, har ret til at påberåbe sig forordningens artikel 3, stk. 1, såfremt disse omkostninger i realiteten ikke opstår. Hans situation er i et sådant tilfælde ikke anderledes end situationen for modtagere af en tilsvarende ydelse, og som er underlagt den lovgivning i medlemsstaten, hvor de har bopæl. Ifølge en fuldstændig tilsvarende tankegang kan fradraget af de med ydelsernes udbetaling forbundne udgifter, der er fastsat i gennemførelsesforordningens artikel 58, kan ikke gøres gældende, såfremt der ikke er afholdt nogen udgifter.
53 For det andet finder forordningens artikel 10, stk. 1, i et sådant tilfælde også anvendelse. Bortfald af betaling af et pensionssupplement svarer nemlig til en nedsættelse eller ændring af pensionsbeløbet, da den berettigede ikke har modtaget hele pensionsbeløbet, selv om supplementet udgør en integrerende bestanddel af pensionen.
54 Jeg er heller ikke blevet overbevist af argumentet om de nationale sociale sikringssystemers solidaritet.
55 Det er nemlig vanskeligt at sige, hvordan det kan medvirke til beskyttelsen af andre modtagere af sociale sikringsydelser, at betaling af et pensionssupplement nægtes, når de hermed forbundne udgifter ikke er højere end de udgifter, der normalt er forbundet med den type transaktioner.
56 Det viser sig således i denne sag, at forskellene vedrørende mindstebeløbene ikke kan berettiges ud fra nogen saglig betragtning, dog at den forelæggende ret skal efterprøve, om der findes en »clearing«-procedure, og denne procedures virkning på omkostningsniveauet.
Forslag til afgørelse
57 På grundlag af det anførte foreslår jeg Domstolen at besvare spørgsmålet fra Sozialgericht Münster på følgende måde:
»Princippet om ligebehandling i artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 1945/93 af 30. juni 1993, er til hinder for anvendelse af en national lovgivning i en medlemsstat, der opererer med fastsatte minimumsbeløb for en kontantydelse, hvis udbetaling til en berettiget med bopæl i en anden medlemsstat er betinget af, at beløbet er højere end det beløb, der gælder ved udbetaling inden for den førstnævnte medlemsstat, i en situation, hvor udbetalingen til en anden medlemsstat - som ikke kan ske, da ydelsen ikke overstiger det højeste minimumsbeløb - ikke medfører højere udgifter end ved udbetaling af den samme ydelse i den førstnævnte medlemsstat.«
(1) - EFT 1971 II, s. 364, org. ref.: JO L 149, s. 2.
(2) - EFT L 181, s. 1.
(3) - Femte betragtning.
(4) - Sjette betragtning.
(5) - Syvende betragtning.
(6) - EFT L 74, s. 1 (herefter »gennemførelsesforordningen«).
(7) - Efter denne metode oversendes der ifølge Kommissionen oplysninger om betalingen af pensionen til et forbindelseskontor i modtagerens bopælsstat, der herefter påtager sig at udbetale pensionen ved en indenlandsk udbetaling. Denne metode medfører ingen yderligere udgifter, idet der i realiteten ikke finder nogen betaling til udlandet sted.
(8) - Jf. f.eks. dom af 30.4.1998, forenede sager C-37/96 og C-38/96, Sodiprem m.fl., Sml. I, s. 2039, præmis 22.
(9) - Dom af 30.4.96, sag C-308/93, Cabanis-Issarte, Sml. I, s. 2097, præmis 21.
(10) - I henhold til denne bestemmelse finder forordningen »[...] anvendelse på enhver lovgivning om sociale sikringsgrene, der vedrører [...] ydelser ved invaliditet, herunder ydelser, der tager sigte på at bevare eller forbedre erhvervsevnen [...]«
(11) - Dom af 25.6.1997, sag C-131/96, Mora Romero, Sml. I, s. 3659, præmis 29.
(12) - Dom af 12.7.1979, sag 237/78, Toia, Sml. s. 2645, præmis 12, og dommen i Mora Romero-sagen, præmis 32.
(13) - Jf. punkt 21 i Kommissionens skriftlige indlæg. Kommissionen har fået disse oplysninger fra Forbundsministeriet for Arbejde og Socialvæsen, der er intervenient i hovedsagen. Da jeg er i tvivl om, hvorvidt dette er i overensstemmelse med virkeligheden - en tvivl, der bliver forstærket af den omstændighed, at Forbundsrepublikken Tyskland er et land, der modtager et stort antal udenlandske arbejdstagere, selv om disse ikke alle er fællesskabsstatsborgere - føres jeg til ikke at udelukke, at der kan foreligge en indirekte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, og til at opfordre den forelæggende ret til at undersøge dette punkt med henblik på den retlige antagelse, der skal lægges til grund.
(14) - Det drejer sig om foranstaltninger, der gør det muligt at sikre dem og deres pårørende »sammenlægning af alle tidsrum, der i de forskellige nationale lovgivninger tages i betragtning med henblik på at indrømme og opretholde retten til ydelser og på beregning af disse [...]« og »betaling af ydelser til personer, der bor inden for medlemsstaternes områder«.
(15) - Dom af 7.3.1991, sag C-10/90, Masgio, Sml. I, s. 1119, præmis 16.
(16) - Ibid, præmis 17.
(17) - Ibidem, præmis 18.
(18) - Ifølge Kommissionen er en bestemmelse, som den i denne sag omhandlede, ikke i strid med princippet om ligebehandling, da den finder anvendelse uden forskel mellem statsborgere fra andre medlemsstater og egne statsborgere, hvorved enhver risiko for indirekte forskelsbehandling undgås.
(19) - Kommissionens skriftlige indlæg, punkt 25.
(20) - Dom af 20.6.1991, sag C-356/89, Newton, Sml. I, s. 3017, præmis 23.