62002TO0280_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål T-280/02,
Johannes Jacobus Pikaart, bosatt i Papendrecht (Nederländerna),
Johanna Cornelia Pikaart-Leeuwestein, bosatt i Papendrecht,
Scheepvaartonderneming "Factotum" vof, Papendrecht,
företrädda av advokaterna M.J. van Dam och D. Ouwerling,
sökande,
mot
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av W. Wils, i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande,
angående en talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut som påstås komma till uttryck i den skrivelse som en avdelning vid kommissionen tillställde sökandena den 16 juli 2002 [D (2002) 11 796],
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)
sammansatt av avdelningsordförande K. Lenaerts samt domarna J. Azizi och M. Jaeger,
justitiesekreterare: H. Jung,
följande
Beslut
Domskäl
Tillämpliga bestämmelser
1 Rådets förordning (EEG) nr 1101/89 av den 27 april 1989 om strukturella förbättringar inom inlandssjöfarten (EGT L 116, s. 25; svensk specialutgåva, område 7, volym 3, s. 165), som har ändrats vid ett flertal tillfällen, bland annat genom rådets förordning (EG) nr 844/94 av den 12 april 1994 (EGT L 98, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 5, s. 153) (i ändrad lydelse nedan kallad förordning nr 1101/89), har till syfte att minska den överkapacitet inom fartygsflottor som är uppenbar i alla sektorer av marknaden transporter på inre vattenvägar. För detta ändamål föreskrivs en på gemenskapsnivå samordnad nedskrotningsplan samt stödåtgärder.
2 Artikel 3.1 och 3.2 i förordning nr 1101/89 lyder enligt följande:
"1. Sådana medlemsstater som har inre vattenvägar som är förbundna med vattenvägarna i en annan medlemsstat och som har en flotta på mer än 100 000 ton ... skall i enlighet med nationell lagstiftning och med egna förvaltningsresurser upprätta en skrotningsfond som i det följande kallas fonden.
2. De behöriga myndigheterna i den berörda medlemsstaten skall förvalta fonden. Varje medlemsstat skall göra de inhemska organisationer som företräder fraktförarna på de inre vattenvägarna delaktiga i denna förvaltning."
3 I artikel 8.1 a i förordning nr 1101/89 föreskrivs i huvudsak att fartyg som omfattas av denna förordning och är nybyggda, importerade från tredje land eller lämnar de inhemska vattenvägar som inte står i förbindelse med andra vattenvägar i gemenskapen får under en period av tio år från denna förordnings ikraftträdande sättas i trafik endast om fartygets ägare skrotar fartyg med en lastkapacitet som är proportionellt likvärdig med det nya fartygets lastkapacitet utan att uppbära skrotningspremie, eller om han inte skrotar något fartyg betalar ett särskilt bidrag till den fond som hans nya fartyg sorterar under (en regel som kallas gammalt mot nytt).
4 I artikel 10.1 i förordning nr 1101/89 föreskrivs i huvudsak att medlemsstaterna skall besluta om de åtgärder som är nödvändiga för att genomföra denna förordning. Åtgärderna skall bland annat ha till syfte att stadigvarande och effektivt kontrollera att företagen uppfyller såväl de förpliktelser som ålagts dem enligt denna förordning som de nationella tillämpningsföreskrifterna samt att inrätta lämpliga påföljder om överträdelse sker.
5 Med stöd av artiklarna 6 och 10.3 i förordning nr 1101/89 antog kommissionen den 27 april 1989 förordning (EEG) nr 1102/89 om fastställande av vissa åtgärder för verkställande av förordning nr 1101/89 (EGT L 116, s. 30; svensk specialutgåva, område 7, volym 3, s. 30).
Bakgrund och förfarande
6 Sökandena äger ett motorfartyg som bär namnet Factotum. Fartyget byggdes år 1928 och genomgick under 1997 en ombyggnad som i huvudsak bestod i att fartygets för och mittparti avlägsnades och ersattes av nya delar som var längre än de gamla. På grund av ombyggnaden ökade lastkapaciteten med omkring 600 ton. Dessutom avsåg sökandena att använda fartygets gamla för och mittparti för att bygga en skjutbogserare.
7 Sökandena tillställde den 22 april 1998 den behöriga avdelningen vid kommissionen en skrivelse i vilken de bad om ett förtydligande av vilka konsekvenser ombyggnaden skulle få med hänsyn till bestämmelserna i förordning nr 1101/89.
8 Den nederländska skrotningsfonden ålade den 8 juni 1998 sökandena att erlägga ett sådant särskilt bidrag som föreskrivs i förordning nr 1101/89, för att Factotum skulle få sättas i trafik efter att fartyget byggts om.
9 Som svar på sökandenas begäran av den 22 april 1998 förklarade enhetschefen vid den behöriga avdelningen vid kommissionen den 29 juni 1998 att det endast var möjligt att göra en exakt tolkning av bestämmelserna i förordning nr 1101/89 om han fick ett konkret fall presenterat för sig. Han underströk samtidigt att han endast uttryckte den åsikt som företräddes av hans avdelning vid kommissionen.
10 Den 19 november 1999 bekräftade den nederländska transportministern skrotningsfondens beslut av den 8 juni 1998.
11 Efter att beslutet överklagats upphävde College van Beroep voor het bedrijfsleven (domstol för ekonomiska tvister) den 22 maj 2002 den nederländska transportministerns beslut av den 19 november 1999.
12 Som en följd av College van Beroep voor het bedrijfslevens beslut av den 22 maj 2002 sände sökandena den 17 juni 2002 än en gång en skrivelse till den behöriga avdelningen vid kommissionen, där de beskrev det arbete som hade utförts respektive planerats för att bygga om Factotum under år 1997. Dessutom angav de i skrivelsen hur de ansåg att förordning nr 1101/89 skulle tillämpas i det aktuella fallet och bad om ett förtydligande av vilka konsekvenser ombyggnaden skulle få med hänsyn till bestämmelserna i förordning nr 1101/89.
13 Chefen för den behöriga enheten vid kommissionen förklarade i en skrivelse av den 16 juli 2002 med referensnumret D (2002) 11 796 att han motsatte sig den tolkning av förordning nr 1101/89 som sökandena hade gjort i sin skrivelse av den 17 juni 2002 (nedan kallad skrivelsen av den 16 juli 1992). Efter en kort analys av de tillämpliga bestämmelserna angav han dessutom följande:
"Genom att förse Factotum med en ny för och ett nytt mittparti ökades fartygets lastkapacitet. Om det vad gäller Factotum skulle ha beslutats att skrota de ersatta delarna, hade det krävts att dessa hade en dödvikt som var likvärdig med den nya förens och det nya mittpartiets dödvikt. Eftersom de ersatta delarna inte har skrotats skall det fastställas vilka skyldigheter som föreligger enligt regeln gammalt mot nytt, även det på grundval av fartygets nya för och mittparti.
Jag hoppas att jag härmed har lämnat ett tillfredsställande svar på er fråga."
14 Den nederländska transportministern fattade den 26 augusti 2002 ett nytt beslut avseende Factotum, vilket sökandena har överklagat.
15 Sökandena har genom ansökan, som inkom till förstainstansrättens kansli den 15 september 2002, väckt denna talan.
16 Genom särskild handling, som inkom till förstainstansrättens kansli den 12 november 2002, har kommissionen gjort en invändning om rättegångshinder grundad på artikel 114.1 i förstainstansrättens rättegångsregler. Sökandena har yttrat sig över denna invändning den 23 december 2002.
Parternas yrkanden
17 Sökandena har yrkat att förstainstansrätten skall
- avslå invändningen om rättegångshinder,
- ogiltigförklara skrivelsen av den 16 juli 2002,
- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
18 Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall
- avvisa talan,
- förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.
I sak
Parternas argument
19 Kommissionen anser att skrivelsen av den 16 juli 2002 inte utgör en rättsakt mot vilken talan kan väckas. Enligt kommissionen innehåller skrivelsen endast en tolkning av de relevanta bestämmelserna i förordning nr 1101/89 som gjorts av en tjänsteman vid kommissionen, eftersom det följer av artiklarna 3.1, 3.2, 8.1 b och 10.1 i denna förordning att det enbart är de behöriga nationella myndigheterna som kan anta en bindande rättsakt om tillämpningen av denna förordning på ombyggnaden av Factotum år 1997.
20 Sökandena anser att skrivelsen av den 16 juni 2002 innehåller en bindande beslutande rättsakt från kommissionen som avser tillämpningen av förordning nr 1101/89 i det förevarande fallet.
21 De har åberopat den omständigheten att kommissionen genom sin skrivelse lämnade ett svar på en precis fråga rörande ett konkret fall. Enligt sökandena visar de formuleringar som används i skrivelsen att det rör sig om en slutlig och tvingande rättsakt. Dessutom anser de att kommissionen var behörig att uttala sig om tillämpningen av förordning nr 1101/89 i ett konkret fall, eftersom det följer av artikel 8 i denna förordning samt av artikel 10.2 i förordning nr 1102/89 att det ankommer på kommissionen att fastställa regler om enhetlig tillämpning av bestämmelserna i förordning nr 1101/89. Slutligen har de åberopat att College van Beroep voor het bedrijfsleven i sitt beslut av den 22 maj 2002 hänvisade till det pågående förfarandet vid kommissionen, vilket visar att skrivelsen av den 16 juli 2002 är av stor betydelse under det rättsliga förfarande som pågår vid de behöriga nationella myndigheterna och domstolarna och att den är till skada för sökandena.
Förstainstansrättens bedömning
22 Enligt artikel 114.1 i rättegångsreglerna kan förstainstansrätten, om en part begär att rätten skall meddela beslut i fråga om rättegångshinder, meddela beslut i denna fråga utan att pröva själva sakfrågan. Enligt artikel 114.3 skall återstoden av förfarandet vara muntligt om inte förstainstansrätten bestämmer annat. Förstainstansrätten anser att den i förevarande mål har fått tillräckligt med upplysningar genom undersökningen av handlingarna i målet för att pröva begäran utan att inleda det muntliga förfarandet.
23 Det följer av fast rättspraxis att det inte är tillräckligt att en skrivelse har skickats av en av gemenskapernas institutioner till adressaten, som svar på en begäran som har framställts av den senare, för att skrivelsen skall anses vara ett beslut i den mening som avses i artikel 230 EG, och på så sätt möjliggöra att en talan om ogiltigförklaring kan väckas. Dessutom är det endast åtgärder som har tvingande rättsverkningar, som kan påverka sökandens intressen genom att väsentligt förändra dennes rättsliga ställning, som utgör rättsakter och beslut som kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring i den mening som avses i artikel 230 EG (förstainstansrättens beslut av den 11 december 1998 i mål T-22/98, Scottish Soft Fruit Growers mot kommissionen, REG 1998, s. II-4219, punkt 34, och av den 27 oktober 1999 i mål T-106/99, Meyer mot kommissionen, REG 1999, s. II-3273, punkt 31).
24 I förevarande fall konstaterar förstainstansrätten att förordning nr 1101/89 visserligen, inom ramen för en gemensam politik, innehåller bestämmelser om en på gemenskapsnivå samordnad nedskrotningsplan i syfte att minska överkapaciteter och förbättra inlandssjöfartens struktur. För att uppnå detta ändamål har rådet genom artiklarna 6 och 10.3 i förordningen gett kommissionen behörighet att anta ett visst antal "beslut" för att se till att planen fungerar och för att förhindra snedvridning av konkurrensen. Det är på denna grundval som kommissionen har antagit förordning nr 1102/89 och ett antal skrivelser avseende en enhetlig tillämpning i medlemsstaterna av gemenskapsbestämmelserna om den strukturella förbättringen inom inlandssjöfarten.
25 När det gäller undantaget för vissa specialfartyg från regeln gammalt mot nytt har kommissionen försetts med behörighet genom artikel 8.3 c i förordning nr 1101/89 (se förstainstansrättens domar av den 1 oktober 1998 i mål T-155/97, Natural van Dam och Danser Container Line mot kommissionen, REG 1998, s. II-3921 och av den 1 februari 2000 i mål T-63/98, Transpo Maastricht och Ooms mot kommissionen, REG 2000, s. II-135). Men bortsett från detta är det däremot, såsom kommissionen riktigt har påpekat, de av medlemsstaterna i detta syfte inrättade nationella myndigheterna som i förevarande fall ansvarar för förvaltningen av skrotningsfonderna och kontrollen av tillämpningen av den plan som föreskrivs i förordning nr 1101/89, vilket framgår av artiklarna 3.1, 3.2 och 10.1 i förordningen.
26 När chefen för den behöriga enheten vid kommissionen i skrivelsen av den 16 juli 2002 tillhandahöll sökandena en tolkning av de relevanta bestämmelserna i förordning nr 1101/89 mot bakgrund av det konkreta fallet som de hade presenterat för honom, agerade denne inte med stöd av någon rättslig bestämmelse som gav honom en beslutanderätt, utan meddelade dem endast en icke bindande åsikt i frågan. Dessutom framgår det av de faktiska omständigheterna i ärendet att sökandena, som har utnyttjat samtliga av de tillgängliga rättsmedlen på nationell nivå (se bland annat punkt 14 ovan), var fullständigt medvetna om att tillämpningen av förordning nr 1101/89 på ombyggnaden av Factotum var beroende av de behöriga nederländska administrativa myndigheternas och domstolarnas beslut. Även om det skulle antas, som sökandena tycks ha hävdat, att dessa beslut hade påverkats eller kunde ha påverkats av den åsikt som uttrycktes i skrivelsen av den 16 juli 2002 ändrar detta inte det faktum att det enbart är dessa beslut och inte skrivelsen av den 16 juli 2002 som kan ha tvingande rättsverkningar (beträffande kommissionens bedömningar under ett förfarande avseende en företagskoncentration, se förstainstansrättens dom av den 22 mars 2000 i målen T-125/97 och T-127/97, Coca-Cola mot kommissionen, REG 2000, s. II-1733, särskilt punkt 85).
27 Mot bakgrund av det ovan sagda kan sökandena inte med framgång påstå att skrivelsen av den 16 juli 2002 har haft tvingande rättsverkningar som kan påverka sökandenas intressen genom att väsentligt förändra dessas rättsliga ställning. Således skall den talan som har väckts mot denna rättsakt avvisas.
28 Det skall tilläggas att sökandenas rättsliga skydd kan garanteras på ett effektivt sätt genom de rättsmedel som finns tillgängliga vid de nationella domstolarna, vilka, i enlighet med artikel 234 EG kan, eller i vissa fall skall, begära ett förhandsavgörande från EG-domstolen angående tolkningen av tillämpliga gemenskapsbestämmelser (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens beslut av den 25 april 2001 i mål T-244/00, Coillte Teoranta mot kommissionen, REG 2001, s. II-1275, punkt 49, och domstolens dom av den 25 juli 2002 i mål C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, REG 2002, s. I-6677, punkterna 40 till 42).
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
29 Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom sökandena har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
Domslut
På dessa grunder fattar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)
följande beslut:
1) Talan avvisas.
2) Sökandena skall bära sina rättegångskostnader och ersätta kommissionens rättegångskostnad.