61999TO0332_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål T-332/99,
Paul Jestädt, Großenlüder (Tyskland), företrädd av advokaten R.J. Seimetz, med delgivningsadress i Luxemburg,
sökande,
mot
Europeiska unionens råd, företrätt av A.-M. Colaert, i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
och
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av M. Niejahr, i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande,
angående en begäran om ersättning, med tillämpning av artiklarna 235 EG och 288 andra stycket EG, för den skada sökanden har lidit på grund av att han har varit förhindrad att saluföra mjölk till följd av tillämpningen av rådets förordning (EEG) nr 857/84 av den 31 mars 1984 om allmänna tillämpningsföreskrifter för den avgift som avses i artikel 5c i förordning (EEG) nr 804/68 inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 90, s. 13), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EEG) nr 1371/84 av den 16 maj 1984 om tillämpningsföreskrifter för den tilläggsavgift som avses i artikel 5c i förordning nr 804/68 (EGT L 32, s. 11),
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (fjärde avdelningen)
sammansatt av ordföranden P. Mengozzi samt domarna V. Tiili och R.M. Moura Ramos,
justitiesekreterare: H. Jung,
följande
Beslut
Domskäl
Tillämpliga bestämmelser
1 För att minska en överskottsproduktion av mjölk inom gemenskapen antog rådet år 1977 förordning (EEG) nr 1078/77 av den 17 maj 1977 om införande av ett bidragssystem för avstående från saluförande av mjölk och mjölkprodukter och för omställning av mjölkkobesättningar (EGT L 131, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 8, s. 215). I denna förordning erbjöds producenterna möjlighet att skriftligen åta sig att antingen avstå från att saluföra mjölk eller att under en period av fem år ställa om besättningarna i utbyte mot ett bidrag.
2 För att komma till rätta med den fortsatta överproduktionen antog rådet år 1984 förordning (EEG) nr 856/84 av den 31 mars 1984 (EGT L 90, s. 10; svensk specialutgåva, område 3, volym 17, s. 95) om ändring av rådets förordning (EEG) nr 804/68 av den 27 juni 1968 om den gemensamma organisationen av marknaden för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 148, s. 13; svensk specialutgåva, område 3, volym 2, s. 52). I den nya artikel 5c i denna förordning infördes en "tilläggsavgift" för de kvantiteter mjölk som levereras av producenter och som överskrider en "referenskvantitet".
3 I rådets förordning (EEG) nr 857/84 av den 31 mars 1984 om allmänna tillämpningsföreskrifter för den avgift som avses i artikel 5c i förordning nr 804/68 inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 90, s. 13) fastställdes en referenskvantitet för varje producent på grundval av den produktion som levererats under ett referensår, där medlemsstaterna kunde välja referensår mellan kalenderåren 1981-1983. Förbundsrepubliken Tyskland valde år 1983 som referensår.
4 I domar av den 28 april 1988 i mål 120/86, Mulder (REG 1988, s. 2321, och i mål 170/86, von Deetzen (REG 1988, s. 2355), ogiltigförklarade domstolen förordning nr 857/84, i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EEG) nr 1371/84 av den 16 maj 1984 om tillämpningsföreskrifter för den avgift som avses i artikel 5c i förordning nr 804/68 (EGT L 132, s. 11), på grund av att principen om skydd för berättigade förväntningar hade åsidosatts.
5 För att rätta sig efter dessa domar antog rådet förordning (EEG) nr 764/89 av den 20 mars 1989 om ändring av förordning nr 857/84 (EGT L 84, s. 2). I förordning nr 764/89 föreskrevs bland annat ett tillägg till förordning nr 857/84 i form av artikel 3a. Med stöd av denna ändringsförordning erhöll de producenter som skriftligen hade åtagit sig att avstå från saluförande eller att ställa om besättningarna en "särskild" referenskvantitet (även kallad kvot). Dessa producenter kallades "SLOM I-producenter".
6 För att denna särskilda referenskvantitet skulle tilldelas producenterna krävdes att ett flertal villkor var uppfyllda. Vissa av dessa villkor ogiltigförklarades av domstolen genom dom av den 11 december 1990 i mål C-189/89, Spagl (REG 1990, s. I-4539), och i mål C-217/89, Pastätter (REG 1990, s. I-4585).
7 Till följd av dessa domar antog rådet förordning (EEG) nr 1639/91 av den 13 juni 1991 om ändring av förordning nr 857/84 (EGT L 150, s. 35), som gjorde det möjligt att tilldela de berörda producenterna en särskild referenskvantitet. Dessa kallades "SLOM II-producenter".
8 Artikel 3a.1 andra strecksatsen i förordning nr 857/84 innehöll dessutom en "icke-kumulationsregel". Enligt denna regel kunde den som övertagit ett bidrag för avstående från saluföring enbart erhålla en särskild referenskvantitet förutsatt att han inte tidigare hade erhållit en referenskvantitet med stöd av artikel 2 i förordning nr 857/84 avseende annan mark som inte omfattades av något åtagande om avstående från saluföring eller omställning av besättningarna. De producenter som således inte kunde erhålla en referenskvantitet på grund av att en sådan kvantitet redan hade tilldelats dem för annan mark kallades "SLOM III-producenter".
9 I dom av den 3 december 1992 i mål C-264/90, Wehrs (REG 1992, s. I-6285) förklarade domstolen att även artikel 3a.1 andra strecksatsen i förordning nr 857/84 var ogiltig på grund av att principen om skydd för berättigade förväntningar hade åsidosatts.
10 För att rätta sig efter denna dom antog rådet förordning (EEG) nr 2055/93 av den 19 juli 1993 om tilldelning av en särskild referenskvantitet till vissa producenter av mjölk och mjölkprodukter (EGT L 187, s. 8; svensk specialutgåva, område 3, volym 51, s. 77). Enligt denna förordning tilldelades en särskild referenskvantitet till de producenter som hade övertagit bidrag för avstående från saluföring, och som var uteslutna från förmånen i artikel 3a i förordning nr 857/84 på grund av att de hade fått en referenskvantitet för ett annan jordbruk med stöd av artiklarna 2 och 6 i sistnämnda förordning.
11 En av de producenter som hade väckt den talan som ledde till ogiltigförklaringen av förordning nr 857/84 i domen i det ovannämnda målet Mulder hade under tiden tillsammans med andra producenter väckt talan mot rådet och kommissionen angående erhållande av ersättning för den skada som lidits på grund av att referenskvantiteter inte hade tilldelats med tillämpning av denna förordning.
12 I dom av den 19 maj 1992 i de förenade målen C-104/89 och C-37/90, Mulder m.fl. mot rådet och kommissionen (REG 1992, s. I-3061; svensk specialutgåva, volym 12, s. 55), förklarade domstolen att gemenskapen var ansvarig för dessa skador och anmodade parterna att enas om ett ersättningsbelopp, med förbehåll för ett senare avgörande av domstolen.
13 Till följd av denna dom samt med beaktande av det stora antalet berörda producenter och svårigheten att förhandla om individuella lösningar antog rådet förordning (EEG) nr 2187/93 av den 22 juli 1993 om ett erbjudande om ersättning till vissa producenter av mjölk och mjölkprodukter som tillfälligt har varit förhindrade att utöva sin verksamhet (EGT L 196, s. 6).
14 I dom av den 9 december 1997 i de förenade målen T-195/94 och T-202/94, Quiller och Heusmann mot rådet och kommissionen (REG 1997, s. II-2247) förklarade förstainstansrätten att gemenskapen var ansvarig för den skada som orsakats SLOM III-producenterna till följd av tillämpningen av den icke-kumulationsregel som ogiltigförklarats i domen i det ovannämnda målet Wehrs.
15 Till följd av domen i de ovannämnda förenade målen Quiller och Heusmann mot rådet och kommissionen antog rådet förordning (EG) nr 2330/98 av den 22 oktober 1998 om erbjudande om ersättning till vissa producenter av mjölk och mjölkprodukter, vilka tillfälligt hindrats att bedriva verksamhet (EGT L 291, s. 4).
Bakgrund till tvisten
16 Sökanden är en mjölkproducent i Tyskland. Den 18 september 1979 arrenderade han, förutom den mark han redan odlade, jordbruksmark som utgjorde en del av en jordbruksverksamhet tillhörande en man vid namn Motz, hemmahörande i Großenlüder (Tyskland).
17 Motz hade undertecknat ett åtagande om att avstå från saluföring, vilket löpte ut den 30 juni 1985. I enlighet med detta åtagande hade även sökanden avstått från att producera foder avsett för mjölkproduktion på den mark han arrenderade av Motz.
18 Efter det att förordning nr 857/84 hade trätt i kraft tilldelades sökanden en referenskvantitet avseende den mark som tillhörde honom. Däremot kunde sökanden, när åtagandet om avstående från saluföring löpte ut år 1985, inte erhålla någon referenskvantitet avseende den mark som han arrenderat av Motz, eftersom han inte hade producerat någon mjölk på denna mark under år 1983.
19 Efter det att förordning nr 764/89 hade trätt i kraft beslutade de behöriga tyska myndigheterna den 3 oktober 1989 på nytt avslå sökandens ansökan om tilldelning av en referenskvantitet för denna mark med stöd av icke-kumulationsregeln i artikel 3a.1 andra strecksatsen i förordning nr 857/84.
20 Efter att förordning nr 2055/93 hade trätt i kraft och till följd av en dom av Verwaltungsgericht i Kassel av den 18 juni 1997, beviljade de behöriga tyska myndigheterna, genom ett beslut av den 20 augusti 1997, sökanden en kvot avseende den arrenderade marken.
21 I en skrivelse av den 8 oktober 1997 ställd till kommissionen begärde sökanden ersättning för den skada som han påstod sig ha lidit från den 1 juli 1985, dagen efter det att åtagandet om avstående från saluföring avseende den ifrågavarande marken upphört att gälla, till den 1 augusti 1993, det vill säga det datum då förordning nr 2055/93 trädde i kraft.
22 I en skrivelse av den 3 november 1997 lämnade kommissionen följande svar:
"Beträffande frågan om det är möjligt för mjölkproducenter som har erhållit en referenskvantitet med stöd av förordning nr 2055/93 att erhålla skadestånd, anser kommissionen att den inte är skyldig att svara för eventuella förluster som har uppkommit i samband med tilldelningen av en kvot.
Så länge som domstolen inte har gjort en annan bedömning i pilotmålen Heusmann ... och Quiller ..., kan kommissionen inte utge något skadestånd till berörda mjölkproducenter."
23 I en odaterad skrivelse, som ankom till kommissionen den 9 februari 1998, upprepade sökanden sin begäran om skadestånd genom att åberopa domen i de ovannämnda förenade målen Quiller och Heusmann mot rådet och kommissionen, som under tiden meddelats av förstainstansrätten.
24 I en skrivelse av den 3 mars 1998 svarade kommissionen att den var i färd med att undersöka ett praktiskt tillvägagångssätt för att ersätta de producenter som omfattades av nämnda dom från förstainstansrätten. För att undvika att talan skulle väckas vid förstainstansrätten förband sig kommissionen gentemot sökanden att avstå från att åberopa preskriptionen i artikel 43 i EG-stadgan för domstolen, i den mån sökandens rätt till skadestånd inte redan var preskriberad vid tidpunkten för erhållandet av skrivelsen. Det angavs vidare att detta åtagande skulle gälla till och med ett datum som skulle meddelas sökanden inom ramen för ovannämnda ersättningsförfarande.
25 I en skrivelse av den 11 maj 1999 skickade Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernärung (tyska jordbruks- och näringsverket, nedan kallat BLE), för rådets och kommissionens räkning, ett erbjudande om ersättning till sökanden i enlighet med förordning nr 2330/98. Detta erbjudande omfattade den skada som sökanden lidit från den 9 februari till den 1 augusti 1993. I denna skrivelse erinrade BLE uttryckligen om att fristen för att anta ersättningserbjudandet var tre månader från dagen för skrivelsens avsändande.
26 I en skrivelse av den 9 juli 1999 begärde sökanden att BLE skulle ompröva erbjudandet av den 11 maj 1999, eftersom sökanden inte ansåg att den angivna ersättningsperioden var riktig.
27 BLE svarade i en skrivelse av den 27 juli 1999 att den inte avsåg att ompröva detta erbjudande. BLE erinrade om fristen för att anta erbjudandet och anmodade sökanden att vända sig direkt till kommissionen.
28 I en skrivelse av den 11 augusti 1999 ställd till kommissionen upprepade sökanden sin begäran om omprövning av ersättningserbjudandet.
29 I en skrivelse av den 22 september 1999 avslog kommissionen begäran med hänsyn till att sökanden inte hade antagit detta erbjudande inom den föreskrivna tidsfristen och att sökandens eventuella rätt till ersättning var fullständigt preskriberad.
Förfarandet och parternas yrkanden
30 Sökanden har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 24 november 1999.
31 Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall
- förplikta svarandena att till honom betala 67 522,36 tyska mark, jämte ränta från den 1 juli 1985, och
- förplikta svarandena att ersätta rättegångskostnaderna.
32 Rådet och kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall
- i första hand avvisa talan,
- i andra hand ogilla talan, och
- förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Upptagande till sakprövning
33 Enligt artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler kan rätten fatta ett motiverat beslut utan ytterligare behandling om det är uppenbart att talan inte kan tas upp till sakprövning.
34 Förstainstansrätten anser att handlingarna i förevarande mål innehåller tillräckliga upplysningar för att avgöra frågan om upptagande till sakprövning utan ytterligare behandling.
Parternas argument
35 Sökanden har gjort gällande att han har rätt till ersättning för den skada som han har lidit, såsom SLOM III-producent, från den 1 juli 1985, nämligen dagen efter det att åtagandet om avstående från saluföring avseende den ifrågavarande marken upphörde att gälla, till den 1 augusti 1993, det vill säga det datum då förordning nr 2055/93 trädde i kraft.
36 Sökanden har gjort gällande att preskriptionsfristen för hans begäran inte började löpa förrän från och med den 20 augusti 1997, det vill säga det datum då han erhöll en kvot från behöriga tyska myndigheter. Preskriptionsfristen kan inte ha börjat löpa före detta datum, eftersom kommissionen, i enlighet med förordning nr 2330/98, inte lämnade något ersättningserbjudande till producenter som vid tidpunkten för deras begäran om skadestånd inte hade erhållit någon referenskvantitet. Preskriptionsfristen kan således inte ha börjat löpa förrän från och med den dag som kommissionen medgav att det förelåg en rätt till ersättning.
37 För övrigt anser sökanden att han inte hade kunnat vända sig till kommissionen med en begäran om skadestånd före detta datum, eftersom sökandens rätt till en kvot då ännu inte var fastställd och en sådan begäran inte skulle ha kunnat vinna bifall. Sökanden har i detta hänseende åberopat en dom från Bundesverwaltungsgericht av den 9 december 1998 enligt vilken en begäran som har ingivits för sent på grund av att den inte hade någon möjlighet att vinna bifall, inte anses otillåten om utsikterna till bifall har ändrats.
38 Sökanden har bestridit svarandenas argument, enligt vilket kommissionens skrivelse av den 3 november 1997 innehöll ett underförstått avslag på den begäran om skadestånd som framförts i sökandens skrivelse av den 8 oktober 1997. För att det skulle ha skett ett preskriptionsavbrott denna dag, borde sökanden enligt kommissionen ha väckt en talan om ogiltigförklaring inom föreskriven tidsfrist. Sökanden anser att kommissionen, om den avsåg att avslå hans begäran, borde ha lämnat en detaljerad motivering, och i förekommande fall, angivit möjliga rättsmedel. I förevarande fall var det rimligt att av den kortfattade lydelsen på kommissionens svar dra slutsatsen att kommissionen ansåg att sökanden ingick bland dem som hade rätt till ersättning om förstainstansrätten biföll talan i de ovannämnda förenade målen Quiller och Heusmann mot rådet och kommissionen.
39 Svarandena har gjort gällande att sökandens anspråk är preskriberat.
Förstainstansrättens bedömning
40 Preskriptionsfristen i artikel 43 i domstolens stadga kan inte börja löpa förrän samtliga förutsättningar för skadeståndsskyldigheten är uppfyllda och i synnerhet - i sådana fall då skadeståndsskyldigheten grundas på en normativ akt - inte innan de skadebringande verkningarna av denna akt har uppstått. Dessa förutsättningar är att det föreligger ett rättsstridigt agerande från gemenskapsinstitutionernas sida, att den påstådda skadan verkligen föreligger och att det finns ett orsakssamband mellan detta agerande och den skada som görs gällande (förstainstansrättens dom av den 16 april 1997 i mål T-20/94, Hartmann mot rådet och kommissionen, REG 1997, s. II-595, punkt 107).
41 Enligt fast rättspraxis skall den skada som har uppkommit till följd av att det föreligger hinder att utnyttja en referenskvantitet anses ha börjat den dag, sedan åtagandet om avstående från saluföring har löpt ut, då den berörda producenten skulle ha kunnat återuppta mjölkleveranserna utan att behöva betala en tilläggsavgift, om han inte vägrats tilldelning av en sådan kvantitet. Det är således denna dag som förutsättningarna är uppfyllda för att väcka talan om skadestånd mot gemenskapen (förstainstansrättens dom av den 16 april 1997 i mål T-554/93, Saint och Murray mot rådet och kommissionen, REG 1997, s. II-563, punkt 87, och domen i det ovannämnda målet Hartmann mot rådet och kommissionen, punkt 130).
42 I förevarande fall har preskriptionsfristen således börjat löpa den 1 juli 1985, det vill säga dagen efter det att åtagandet om avstående från saluföring hade upphört att gälla avseende den mark som sökanden hade arrenderat av Motz.
43 Sökanden kan således inte göra gällande att preskriptionsfristen inte kunde börja löpa förrän han hade erhållit en kvot, vilket erhållande utgjorde en förutsättning för att kommissionen skulle erkänna rätten till ersättning enligt förordning nr 2330/98. I enlighet med förstainstansrättens tidigare avgöranden beträffande förordning nr 2187/93, genom vilken en ordning för schablonmässig ersättning till SLOM I- och SLOM II-producenter infördes och som utgjorde förebild för förordning nr 2330/98, innebar denna rättsakt endast att rådet erbjöd de producenter som hade rätt till skadestånd ytterligare ett sätt att erhålla ersättning, eftersom dessa producenter fortfarande hade möjlighet att väcka talan om skadestånd enligt artiklarna 235 EG och 288 andra stycket EG (dom i det ovannämnda målet Saint och Murray mot rådet och kommissionen, punkt 40).
44 Vad avser fastställandet av den period under vilken skadorna uppstod, konstaterar förstainstansrätten att dessa inte uppstod plötsligt. Skadorna uppstod under en viss tid då sökanden inte kunde erhålla en referenskvantitet, i förevarande fall, enligt sökandens egen uppgift, till och med den 1 augusti 1993, nämligen det datum då förordning nr 2055/93 trädde i kraft. Det är fråga om en fortlöpande skada, som upprepas varje dag (se domen i det ovannämnda målet Hartmann mot rådet och kommissionen, punkt 132). Rätten till ersättning avser således på varandra följande tidsperioder, som påbörjas varje dag då saluförande inte har varit möjligt.
45 Preskriptionen i artikel 43 i domstolens stadga gäller följaktligen den period som inträffat mer än fem år före dagen för den preskriptionsavbrytande handlingen, utan att detta påverkar de anspråk som har uppkommit under senare perioder (se domen i det ovannämnda målet Hartmann mot rådet och kommissionen, punkt 132).
46 Av det ovanstående följer att för att avgöra i vilken utsträckning skadeståndstalan är preskriberad, måste det fastställas vid vilket datum preskriptionen avbröts.
47 Enligt artikel 43 i domstolens stadga avbryts preskriptionen endast genom att talan väcks vid gemenskapsdomstolen eller genom att en framställning dessförinnan har gjorts hos en av gemenskapens behöriga institutioner. I sistnämnda fall avbryts emellertid preskriptionen endast om det efter framställningen väcks talan inom den frist som anges i artikel 230 EG respektive artikel 232 EG (domstolens dom av den 5 april 1973 i mål 11/72, Giordano mot kommissionen, REG 1973, s. 417, punkt 6, och förstainstansrättens dom av den 25 november 1998 i mål T-222/97, Steffens mot rådet och kommissionen, REG 1998, s. II-4175, punkterna 35 och 42).
48 Förstainstansrätten anser inte att sökanden kan åberopa skrivelsen av den 8 oktober 1997, som var ställd till kommissionen och vilken kommissionen besvarade den 3 november samma år, såsom preskriptionsavbrytande åtgärd, eftersom denna skrivelse inte följdes av att sökanden väckte talan vid förstainstansrätten.
49 Sökanden kan i detta avseende inte åberopa att kommissionens svar var tvetydigt. Såsom det framgår av citatet ovan i punkt 22, har detta svar formulerats på ett sådant sätt att det tydligt framgår att sökandens begäran avslogs, trots att kommissionen underförstått även angav att den skulle ompröva sitt ställningstagande om förstainstansrätten ansåg att gemenskapen var ansvarig för den skada som SLOM III-producenterna hade lidit i det ärende som gav upphov till domen i de ovannämnda förenade målen Quiller och Heusmann mot rådet och kommissionen. För övrigt medgav sökanden själv i sin odaterade skrivelse, som inkom till kommissionen den 9 februari 1998, att kommissionen meddelat ett sådant avslag genom att han där angav följande:
"[I] er skrivelse [av den 3 november 1997] har ni uppgivit att ni inte kan efterkomma min begäran om skadestånd ..."
50 För övrigt kan sökanden inte invända mot att kommissionen underlät att ange möjliga rättsmedel i syfte att rättfärdiga det förhållandet att en skadeståndstalan inte väcktes inom två månader från det att avslaget på begäran om skadestånd erhölls genom skrivelsen av den 3 november 1997, eftersom det framgår av fast rättspraxis att "[n]är det saknas en uttrycklig bestämmelse i gemenskapsrätten kan man således inte anse att det föreligger en allmän skyldighet för gemenskapens administrativa eller dömande myndigheter att upplysa medborgarna om tillgängliga rättsmedel och de villkor som gäller för deras utnyttjande" (domstolens beslut av den 5 mars 1999 i mål C-153/98 P, Guérin automobile mot kommissionen, REG 1999, s. I-1441, punkt 15).
51 Det avstående från att åberopa preskription som gjordes i kommissionens skrivelse av den 3 mars 1998 utgör slutligen som förstainstansrätten redan avgjort beträffande tillämpningen av förordning nr 2187/93, en ensidig handling som i syfte att begränsa antalet fall av väckt talan avsåg att uppmuntra producenterna att invänta genomförandet av den ordning för schablonmässig ersättning som föreskrivs i förordning nr 2330/98 (förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet Steffens mot rådet och kommissionen, punkt 38).
52 I förordning nr 2330/98 föreskrevs i detta avseende att de berörda producenterna kunde begära att få ett erbjudande om ersättning, där fristen för antagande av detta erbjudande var tre månader. Med hänsyn till ändamålet bakom ovannämnda avstående, upphörde detta att gälla i samband med att fristen för antagande av ersättningserbjudandet löpte ut. I förevarande fall löpte denna frist ut den 11 augusti 1999 utan att sökanden antog erbjudandet.
53 För att komma i åtnjutande av avståendet från att åberopa preskription som angavs i nämnda skrivelse, och således, få till stånd ett preskriptionsavbrott i enlighet med artikel 43 i domstolens stadga från det datum sökanden begärde skadestånd, nämligen den 9 februari 1998, skulle sökanden under dessa omständigheter ha väckt förevarande talan senast inom två månader från det att fristen för att anta erbjudandet löpte ut, det vill säga den 17 oktober 1999, inbegripet en förlängning av tidsfristen med hänsyn till avstånd.
54 Eftersom sökanden inte hade väckt talan vid detta datum, kunde enbart den av sökanden väckta talan, vilken väcktes den 24 november 1999, bryta preskriptionsfristen. Med hänsyn till att den skada som sökanden lidit upphörde den 1 augusti 1993, vilket är det datum som förordning nr 2055/93 trädde i kraft, följer härav att talan har väckts för sent, eftersom skadeståndsanspråket redan var preskriberat.
55 Av det ovanstående följer att det är uppenbart att talan skall avvisas.
Rättegångskostnader
56 Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Rådet och kommissionen har yrkat att sökanden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden har tappat målet, skall rådet och kommissionens yrkande bifallas.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
56 Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Rådet och kommissionen har yrkat att sökanden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden har tappat målet, skall rådet och kommissionens yrkande bifallas.
Domslut
På dessa grunder fattar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (fjärde avdelningen)
följande beslut:
1) Talan avvisas, eftersom det är uppenbart att den inte kan prövas i sak.
2) Sökanden skall ersätta rättegångskostnaderna.