62024CJ0743_RES
Mål C‑743/24 [Alchaster II] (
i
)
Minister for Justice and Equality
mot
MA
(begäran om förhandsavgörande från Supreme Court (Irland))
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 3 april 2025
”Begäran om förhandsavgörande – Avtalet om handel och samarbete mellan Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen, å ena sidan, och förenade konungariket Storbritannien och Nordirland, å andra sidan – Överlämnande av en person till Förenade kungariket för lagföring – Risk för kränkning av en grundläggande rättighet – Artikel 49.1 andra meningen i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Den straffrättsliga legalitetsprincipen (inget brott och inget straff utan lag) – Ändring till nackdel för den dömda personen av reglerna om villkorlig frigivning”
Grundläggande rättigheter – Stadgan om de grundläggande rättigheterna – Den straffrättsliga legalitetsprincipen (inget brott och inget straff utan lag) – Stadfäst såväl i stadgan om de grundläggande rättigheterna som i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna – Samma innebörd och räckvidd – Den skyddsnivå som säkerställs genom stadgan står inte i strid med det skydd som garanteras i nämnda konvention
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 49.1)
(se punkt 24)
Straffrättsligt samarbete – Handels- och samarbetsavtalet med Förenade kungariket – Överlämnande av dömda eller misstänkta personer till de utfärdande rättsliga myndigheterna – Skyldighet att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna – Vägran att verkställa en arresteringsorder vid risk för åsidosättande av artikel 49.1 i stadgan om de grundläggande rättigheterna – Villkor – Retroaktiv ändring av det tillämpliga straffets omfattning – Verklig risk för ett strängare straff än det som ursprungligen var tillämpligt – Strängare straff vid ändring av systemet för villkorlig frigivning – Villkor
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 49.1; handels- och samarbetsavtalet EU och Euratom–Förenade kungariket)
(se punkterna 25–47 samt domslutet)
Resumé
EU-domstolen (stora avdelningen) prövar en begäran om förhandsavgörande från Supreme Court (Högsta domstolen, Irland). EU-domstolen preciserar inom ramen för ett skyndsamt förfarande och i samband med en arresteringsorder som utfärdats med stöd av handels- och samarbetsavtalet med Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland (
1
) begreppet påförande av ett strängare straff mot bakgrund av den straffrättsliga legalitetsprincipen i artikel 49.1 andra meningen i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (
2
).
En District Judge (distriktsdomare) vid en Magistrates’ Courts of Northern Ireland (Förstainstansdomstol i Nordirland, Förenade kungariket) hade utfärdat fyra arresteringsorder mot MA för terroristbrott som påstods ha begåtts under år 2020.
High Court (Förvaltningsöverdomstolen, Irland) beslutade under år 2022 att MA skulle överlämnas till Förenade kungariket. MA överklagade detta beslut till den hänskjutande domstolen, som hänsköt en fråga om tolkningen av handels-och samarbetsavtalet till EU‑domstolen, vilken sistnämnda domstol besvarade i domen i målet Alchaster (
3
).
I den domen slog EU-domstolen fast att om en person som avses i en arresteringsorder utfärdad på grundval av handels- och samarbetsavtalet har gjort gällande en risk för att artikel 49.1 i stadgan ska komma att åsidosättas vid ett återlämnande till Förenade kungariket, på grund av att det efter tidpunkten för det påstådda begåendet av det brott som personen har lagförts för har gjorts en ändring i villkoren för villkorlig frigivning till nackdel för nämnda person, så ska den verkställande rättsliga myndigheten göra en självständig prövning av huruvida en sådan risk föreligger innan den beslutar om verkställigheten av arresteringsordern. Mot bakgrund av detta svar begärde (
4
) den hänskjutande domstolen kompletterande upplysningar från myndigheterna i Förenade kungariket om vilka bestämmelser som, vid överlämnande, skulle vara tillämpliga på MA i fråga om villkorlig frigivning.
Det framgår av svaret från distriktsdomaren vid förstainstansdomstolen i Nordirland att enligt den lagstiftning som var tillämplig i Nordirland vid tidpunkten för de brott som är aktuella i det nationella målet, skulle den domstol som dömde till ett tidsbestämt fängelsestraff fastställa en ”period under vilken villkorlig frigivning kan beviljas” som inte fick överstiga hälften av det utdömda straffet och vid vars utgång den dömde skulle friges villkorligt. Enligt den nya lagstiftning som är tillämplig från och med den 30 april 2021, inbegripet för brott som har begåtts före detta datum, består ett tidsbestämt fängelsestraff för ett ”specificerat terrorbrott” numera av en ”lämplig period av frihetsberövande”, som fastställs av domstolen, och en ytterligare period på ett år, under vilken den dömda personen kan beviljas villkorlig frigivning, varvid den sammanlagda längden av dessa perioder inte får överstiga det maximala fängelsestraff som är tillämpligt. Denna person kan dessutom friges villkorligt efter att ha avtjänat två tredjedelar av den ”lämpliga perioden av frihetsberövande”, under förutsättning att Parole Commissioners (frigivningsnämnden, Förenade kungariket) inte anser att det är nödvändigt att den berörda personen hålls frihetsberövad för att skydda allmänheten.
Den hänskjutande domstolen hyste tvivel om huruvida dessa ändringar kan anses avse enbart verkställighet av straff eller om de tvärtom ska anses retroaktivt ändra själva omfattningen av den tillämpliga påföljden och om det följaktligen ska anses att den berörda personen därigenom ådöms ett strängare straff än det som var tillämpligt vid den tidpunkt då de aktuella brotten antas ha begåtts, vilket innebär att artikel 49.1 i stadgan har åsidosatts, och ställde därför en tolkningsfråga till EU-domstolen.
Domstolens bedömning
Domstolen erinrar inledningsvis om att artikel 49 i stadgan innehåller åtminstone samma garantier som de som föreskrivs i artikel 7 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (
5
), vilka enligt artikel 52.3 i stadgan ska beaktas som en lägsta skyddsnivå.
Vid tillämpning av artikel 7 i Europakonventionen måste det göras åtskillnad mellan åtgärder som väsentligen utgör ”straff” och åtgärder som rör ”verkställigheten” eller ”tillämpningen” av ett straff.
En åtgärd som avser verkställigheten av ett straff är oförenlig med artikel 49.1 i stadgan endast om den innebär en retroaktiv ändring av själva omfattningen av det straff som var tillämpligt med hänvisning till den dag då det aktuella brottet begicks, med resultatet att det faktiska straffet blir strängare än det som ursprungligen var tillämpligt. Så är inte fallet med en åtgärd som enbart innebär en senareläggning av gränsen för när villkorlig frigivning är möjlig, men det kan förhålla sig annorlunda exempelvis med en åtgärd som i allt väsentligt innebär att möjligheten till villkorlig frigivning avskaffas eller med en åtgärd som tillsammans med andra åtgärder leder till att det ursprungligen tillämpliga straffets inneboende beskaffenhet blir strängare.
Den omständigheten att det i en nationell lagstiftning, när det gäller brott som begåtts före dess ikraftträdande, föreskrivs en möjlighet att förlänga den period av ett fängelsestraff som med nödvändighet måste ha avtjänats innan ett beslut om villkorlig frigivning kan fattas, kan således inte i sig anses utgöra ett åsidosättande av artikel 49.1 andra meningen i stadgan.
Den fråga som har ställts avser emellertid ändringar i ett system för villkorlig frigivning som även är riktade mot en regel enligt vilken villkorlig frigivning ska beviljas automatiskt när halva straffet har avtjänats. Denna ändring av bestämmelserna om villkorlig frigivning medför visserligen i förevarande fall en skärpning av frihetsberövandet, men detta ska inte nödvändigtvis anses innebära att det föreskrivs ett strängare straff, i den mening som avses i artikel 49.1 andra meningen i stadgan.
Detta övervägande följer av uppdelningen mellan begreppet ”straff”, det vill säga den påföljd som har utdömts eller som kan utdömas, och åtgärder avseende ”verkställighet” eller ”tillämpning” av straffet. Det gäller inte bara senareläggningen av tidpunkten då den frihetsberövade kan komma i fråga för villkorlig frigivning, utan även ändringar av andra villkor för beviljande av villkorlig frigivning.
I den mån dessa ändringar inte i sak upphäver möjligheten till en sådan frigivning och inte leder till en skärpning av det tillämpliga straffets art i förhållande till vad som gällde vid den tidpunkt då de aktuella brotten antas ha begåtts, innebär det inte ett åsidosättande av artikel 49.1 andra meningen i stadgan att dessa ändringar tillämpas på brott som hade begåtts innan ändringarna trädde i kraft.
Vad gäller det första av dessa två villkor medför den införda ändringen i förevarande fall inte, vare sig enligt lag eller i praktiken, att möjligheten till villkorlig frigivning upphävs.
Vad gäller det andra villkoret framstår det inte som att ändringen av det aktuella systemet för villkorlig frigivning, som inte förlänger den maximala längden på det tillämpliga fängelsestraffet, leder till att det ursprungligen tillämpliga straffets inneboende beskaffenhet blir strängare. Längden på det fängelsestraff som utdöms av brottmålsdomstolen utgör nämligen, såväl enligt den nya ordningen som enligt den ordning som var tillämplig vid den tidpunkt då de aktuella brotten antas ha begåtts, den längsta tid under vilken den dömda personen slutgiltigt kan vara frihetsberövad. Båda dessa system för frigivning innebär att den person som har frigetts på nytt kan sättas i fängelse om hans eller hennes beteende motiverar att frigivningen återkallas. Ingetdera av dessa system garanterar således att nämnda person kommer att kunna leva i frihet under en förutbestämd del av det fängelsestraff som utdöms av brottmålsdomstolen.
Kriteriet avseende den dömda personens farlighet, såsom denna bedöms vid tidpunkten för den eventuella villkorliga frigivningen, utgör dessutom ett vanligt kriterium i kriminalvårdspolitiken, och förutsätter en annan typ av bedömning än den som ursprungligen gjordes när denne dömdes till fängelse och som därmed anknyter till verkställigheten av straffet.
Domstolen förklarar att enligt artikel 49.1 andra meningen i stadgan utgör det inte ett strängare straff att, gentemot en person som kan komma att dömas till ett tidsbestämt fängelsestraff, tillämpa ett system enligt vilket denna person måste ha avtjänat minst två tredjedelar av detta fängelsestraff innan vederbörande kan beviljas villkorlig frigivning, varvid en sådan frigivning förutsätter att en specialiserad myndighet anser att det inte längre är nödvändigt att den berörda personen hålls frihetsberövad för att skydda allmänheten och att samma person med nödvändighet kommer att bli föremål för villkorlig frigivning ett år före slutdatumet för det utdömda straffet, trots att denna person, enligt de bestämmelser som var tillämpliga vid den tidpunkt då de aktuella brotten antas ha begåtts, automatiskt hade beviljats villkorlig frigivning efter att ha avtjänat hälften av detta straff.
(
i
)	Det förevarande målets namn är ett fiktivt namn. Det överensstämmer inte med det verkliga namnet på någon av parterna i målet.
(
1
)	Avtalet om handel och samarbete mellan Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen, å ena sidan, och förenade konungariket Storbritannien och Nordirland, å andra sidan (EUT L 149, 2021, s. 10) (nedan kallat handels-och samarbetsavtalet).
(
2
)	Nedan kallad stadgan.
(
3
)	Dom av den 29 juli 2024, Alchaster (C‑202/24, EU:C:2024:649, punkt 54).
(
4
)	Enligt artikel 613.2 i handels- och samarbetsavtalet
(
5
)	Konventionen undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen).