61999CJ0109_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-109/99,
angående en begäran enligt artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG), från Tribunal administratif de Pau (Frankrike), att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga målet mellan
Association basco-béarnaise des opticiens indépendants
och
Préfet des Pyrénées-Atlantiques,
i närvaro av:
Mutuelle "Adour Mutualité"
och
Mutualité française - Union des Pyrénées-Atlantiques,
angående tolkningen av artikel 8.1 b i rådets första direktiv 73/239/EEG av den 24 juli 1973 om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring (EGT L 228, s. 3; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 146), i dess lydelse enligt rådets direktiv 92/49/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (tredje direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring) (EGT L 228, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 160),
meddelar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden J.C. Moitinho de Almeida (referent) samt domarna C. Gulmann och J.-P. Puissochet,
generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
justitiesekreterare: byrådirektören L. Hewlett,
med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från:
- Association basco-béarnaise des opticiens indépendants, genom advokaterna V. Le Meur-Baudry och N. Beaudouin, Mans,
- Mutuelle "Adour Mutualité" och Mutualité française - Union des Pyrénées-Atlantiques, genom advokaten F.-H. Briard, verksam vid Conseil d'État och Cour de Justice,
- Frankrikes regering, genom K. Rispal-Bellanger, sous-directeur, utrikesministeriets rättsavdelning, och C. Bergeot, chargé de mission, samma avdelning, båda i egenskap av ombud,
- Nederländernas regering, genom juridiske rådgivaren M.A. Fierstra, utrikesministeriet, i egenskap av ombud,
- Europeiska gemenskapernas kommission, genom juridiske rådgivaren C. Tufvesson och B. Mongin, rättstjänsten, båda i egenskap av ombud,
med hänsyn till förhandlingsrapporten,
efter att muntliga yttranden har avgivits vid förhandlingen den 9 mars 2000 av: Association basco-béarnaise des opticiens indépendants, företrädd av advokaterna V. Le Meur-Baudry och N. Beaudouin, "Adour Mutualité" och Mutualité française - Union des Pyrénées-Atlantiques, företrädd av advokaten F.-H. Briard, den franska regeringen, företrädd av C. Bergeot och S. Seam, secrétaire des affaires étrangères vid utrikesministeriets rättsavdelning, i egenskap av ombud, samt kommissionen, företrädd av B. Mongin,
och efter att den 4 april 2000 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 Tribunal administratif de Pau har genom beslut av den 23 mars 1999, som inkom till domstolens kansli den 29 mars 1999, i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG) ställt två frågor om tolkningen av artikel 8.1 b i rådets första direktiv 73/239/EEG av den 24 juli 1973 om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring (EGT L 228, s. 3; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 146), i dess lydelse enligt rådets direktiv 92/49/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (tredje direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring) (EGT L 228, s. 1, svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 160, nedan kallat direktiv 73/239).
2 Frågorna har uppkommit i en tvist mellan Association basco-béarnaise des opticiens indépendants (nedan kallad Abboi) och Préfet des Pyrénées-Atlantiques, i närvaro av Mutuelle Adour Mutualité (nedan kallad Adour) och Mutualité française - Union des Pyrénées-Atlantiques (nedan kallad UPA), angående lagligheten, med avseende på artikel 8.1 b i direktiv 73/239, av en kungörelse som utfärdats av nämnda prefekt och genom vilken föreskrifter för ett ömsesidigt syn- och hörselcentrum förvaltat av UPA godkändes.
Gemenskapsrätten
3 Rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring regleras på gemenskapsnivå huvudsakligen genom direktiv 73/239.
4 Direktiv 73/239, som antagits med stöd av artikel 57.2 i EG-fördraget (nu artikel 47.2 EG i ändrad lydelse), har till syfte att göra det lättare att utöva rätten att etablera företag som är verksamma inom området för annan direkt försäkring än livförsäkring.
5 Direktiv 92/49, som även det antagits med stöd av artikel 57.2 i fördraget samt med stöd av artikel 66 i EG-fördraget (nu artikel 55 EG), syftar till att genomföra den inre marknaden i fråga om annan direkt försäkring än livförsäkring med avseende på såväl etableringsfriheten som friheten att tillhandahålla tjänster. För att uppnå dessa mål har direktiv 92/49 enligt dess femte övervägande till syfte att genomföra den grad av samordning som är väsentlig, nödvändig och tillräcklig för att uppnå ett ömsesidigt erkännande av auktorisationer och system för tillsyn av säkerheten och därigenom göra det möjligt att bevilja en enda auktorisation, som är giltig inom hela gemenskapen, samt att tillämpa principen om hemlandstillsyn.
6 I artikel 1 i direktiv 73/239 föreskrivs följande:
"Detta direktiv rör rätten att starta och driva självständig direkt försäkringsverksamhet, utövad av försäkringsföretag etablerade i en medlemsstat eller som önskar etablera sig där, avseende de försäkringsklasser som anges i bilagan till detta direktiv."
7 Av artikel 2 i direktiv 73/239 framgår följande:
"Detta direktiv gäller ej
1. följande slag av försäkring:
...
d) Försäkring som ingår som en del av ett lagfäst socialförsäkringssystem.
... "
8 I artikel 8.1 a och b i direktiv 73/239 föreskrivs följande:
"1. Hemlandet skall föreskriva att försäkringsföretag som ansöker om auktorisation skall
a) anta någon av följande företagsformer:
...
- Frankrike: 'société anonyme', société d'assurance mutuelle, 'institution de prévoyance régie par le code de la sécurité sociale', 'institution de prévoyance régie par le code rural', 'mutuelles régies par le code de la mutualité',
...
b) begränsa sin verksamhet till försäkringsområdet och sådan verksamhet som är direkt anknuten till detta område med uteslutande av all annan affärsverksamhet,
... "
9 I artikel 13 i direktiv 73/239 föreskrivs följande:
"1. Hemlandet är ensamt ansvarigt för den finansiella tillsynen över försäkringsföretagen, även i fråga om den del av deras verksamhet som de utövar via filialer eller med stöd av friheten att tillhandahålla tjänster.
2. I den finansiella tillsynen skall ingå kontroll av försäkringsföretagets hela verksamhet, av dess solvens, bildandet av tekniska avsättningar och de tillgångar som täcker dessa enligt de regler som hemlandet fastställt, eller den praxis som hemlandet följer med iakttagande av bestämmelser som antagits på gemenskapsnivå.
... "
10 Av artikel 15 i direktiv 73/239 framgår följande:
"1. Hemlandet skall föreskriva att varje försäkringsföretag gör tillräckliga tekniska avsättningar för hela verksamheten.
Storleken av dessa avsättningar skall bestämmas enligt de regler som fastställs i direktiv 91/674/EEG.
2. Hemlandet skall kräva att varje försäkringsföretag täcker de tekniska avsättningarna för sin verksamhet med matchande tillgångar enligt artikel 6 i direktiv 88/357/EEG. Då det gäller risker som är belägna inom Europeiska gemenskapen skall tillgångarna vara lokaliserade inom gemenskapen. Medlemsstaterna får inte kräva att försäkringsföretag skall lokalisera sina tillgångar i någon särskild medlemsstat. Hemlandet får emellertid medge lättnader beträffande tillgångarnas lokalisering.
... "
11 I artikel 18.1 i direktiv 73/239 föreskrivs följande:
"Medlemsstaterna får inte fastställa några regler för valet av tillgångar som inte ingår i de tekniska avsättningar som avses i artikel 15."
12 I artikel 57 i direktiv 92/49 föreskrivs att medlemsstaterna senast den 31 december 1993 skall anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa nämnda direktiv och sätta dem i kraft senast den 1 juli 1994.
13 I punkt 24 i domen av den 16 december 1999 i mål C-239/98, kommissionen mot Frankrike (REG 1999, s. I-8935), konstaterade domstolen att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 92/49, genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att helt följa ovannämnda direktiv, närmare bestämt genom att inte införliva dessa direktiv vad beträffar "mutuelles régies par le code de la mutualité".
Den nationella lagstiftningen
14 Artikel L.111-1 i Code de la mutualité har följande lydelse:
"Ömsesidiga försäkringsföreningar är grupperingar utan vinstsyfte som främst genom avgifter från sina medlemmar, i dessas och deras anhörigas intresse, bedriver förebyggande, sammanhållande och ömsesidigt understödjande verksamhet med bland annat följande mål:
1. Att förebygga sociala risker för den enskilde och kompensera följderna därav.
2. Att stödja mödrar och att värna om barn, familjer, äldre och handikappade.
3. Att främja medlemmarnas kulturella, moraliska, intellektuella och fysiska utveckling och att förbättra deras levnadsvillkor."
15 Artikel L.411-1 i samma lag har följande lydelse:
"För att uppnå de mål som anges i artikel L.111-1 kan de ömsesidiga försäkringsföreningarna etablera hälsovårds-, medicinskt-sociala, sociala eller kulturella inrättningar eller enheter. Dessa kan efter överenskommelse vara öppna för medlemmar från andra ömsesidiga försäkringsföreningar som regleras av denna lag.
Denna lag inskränker inte tillämpningen av de lagar och förordningar som gäller etablering och förvaltning av dessa kategorier inrättningar eller enheter."
16 I artikel L.411-2 föreskrivs följande:
"De inrättningar och enheter som anges i artikel L.411-1 utgör inga självständiga juridiska personer som är skilda från den grundande ömsesidiga försäkringsföreningen. Respektive verksamhet skall bekostas med separata medel och ha särskild bokföring."
17 Artikel L.411-6 har följande lydelse:
"En förutsättning för att etablera och utvidga de inrättningar och enheter som anges i artikel L.411-1 är, förutom nödvändiga tillstånd enligt de speciallagar och förordningar som är tillämpliga på dessa inrättningar och enheter, att behörig myndighet godkänner föreskrifter som biläggs stadgarna och i vilka deras administrativa och ekonomiska förvaltning fastställs.
Conseil d'État kan i dekret föreskriva typföreskrifter för ömsesidiga inrättningar och enheter med obligatoriska bestämmelser.
... "
18 Artikel L.123-1 i Code de la mutualité har följande lydelse:
"De ömsesidiga försäkringsföreningarna kan sinsemellan bilda sammanslutningar som bland annat har till syfte att etablera de inrättningar och enheter som anges i artikel L.411-1 i denna lag eller återförsäkringstjänster som är gemensamma för alla anslutna ömsesidiga försäkringsföreningar. Dessa sammanslutningar kan med samma syfte bilda förbund av sammanslutningar av ömsesidiga försäkringsföreningar.
De nationella eller flerregionala ömsesidiga försäkringsföreningarna kan ansluta sig till sammanslutningarna under den av de avdelningar som bildats inom de sammanslutningar som de tillhör.
Sammanslutningarna och förbunden får inte blanda sig i de anslutna ömsesidiga försäkringsföreningarnas interna verksamhet."
19 Av artikel L.123-2 framgår följande:
"Sammanslutningarnas och förbundens stämma består av enligt stadgarna valda ledamöter från de anslutna ömsesidiga försäkringsföreningarna.
Beslut som i vederbörlig ordning fattats av stämman är bindande för de anslutna ömsesidiga försäkringsföreningarna."
20 Artikel L.123-3 har följande lydelse:
"Med förbehåll för ovanstående bestämmelser gäller bestämmelserna för ömsesidiga försäkringsföreningar även för sammanslutningar av ömsesidiga försäkringsföreningar och förbund av sammanslutningar av ömsesidiga försäkringsföreningar."
21 I artikel L.125-1 andra stycket i samma lag föreskrivs följande:
"Stämman skall alltid yttra sig över ändringar i stadgarna, delning eller upplösning, fusion med en annan ömsesidig försäkringsförening samt viss upplåning som till typ och belopp bestäms genom dekret. Var och en av medlemmarna i den ömsesidiga försäkringsföreningen har rösträtt ..."
22 I artiklarna R.122-1 och R.122-2 i nämnda lag föreskrivs att de stadgar som antas av den konstituerande stämman och de beslut som medfört ändringar av dessa stadgar skall deponeras mot mottagningsbevis hos prefekturen i det län (département) där sätet är beläget och att beslutet att godkänna eller förkasta sådana stadgar eller beslut fattas av prefekten i denna region.
23 Typstadgarna för ömsesidiga försäkringsföreningar, sammanslutningar av ömsesidiga försäkringsföreningar och deras förbund är bilagda dekret nr 86-1359 av den 30 december 1986 (JORF av den 31 december 1986, s. 16013), i vilket det fastställs vilka bestämmelser i dessa stadgar som är obligatoriska. Bland dessa anges bland annat artiklarna 24, 26 och 36.
24 Artikel 24 i typstadgarna har följande lydelse:
"Stämman består av ledamöter från grupperingarna av ömsesidiga försäkringsföreningar. Varje ledamot har endast en röst."
25 I artikel 26 i nämnda typstadgar, som rör stämmans sammansättning, föreskrivs att den ömsesidiga försäkringsföreningen skall välja mellan de angivna förfaringssätten. Artikeln har följande lydelse:
"Antalet ledamöter som väljs av varje gruppering av ömsesidiga försäkringsföreningar skall vara
- proportionellt mot medlemsantalet i förhållandet ... ledamöter för ... medlemmar,
- proportionellt mot de avgifter den inbetalar till sammanslutningen (till förbundet) i förhållandet ... ledamöter för ... avgifter,
- beroende av medlemsantalet samt de avgifter som inbetalas till sammanslutningen (förbundet) enligt följande bestämmelser ..."
26 Av artikel 36 fjärde stycket punkt 5 i typstadgarna framgår att stämman ovillkorligen skall yttra sig angående anslutningen till eller utträdet ur en sammanslutning.
27 I bilaga 2 till dekret nr 64-827 av den 23 juli 1964 (JORF av den 8 augusti 1964, s. 7329) finns typföreskrifter för ömsesidiga försäkringsföreningars syncentraler. I detta dekret fastställs vilka bestämmelser i typföreskrifterna som är obligatoriska. Till dessa hör artiklarna 1, 11 och 36.
28 I artikel 1 i typföreskrifterna anges att den ömsesidiga försäkringsföreningens syncentral inte är en självständig juridisk person som är skild från grupperingen.
29 Av artikel 11 i typordningen framgår följande: "Intäkterna består av
...
3 - medel som anslås av sammanslutningen till syncentralens verksamhet i fall intäkterna inte räcker till,
4 - förskott som beviljats av sammanslutningen för att täcka kostnaderna för etableringen av syncentralen,
... "
30 I artikel 36 första stycket i typföreskrifterna tilläggs följande:
"Beslut om avveckling av syncentralen och indragning av det ekonomiska stödet till optisk utrustning kan endast fattas av stämman enligt det förfarande som är föreskrivet för ändring av stadgarna."
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
31 Genom en första ansökan, som ingavs till Tribunal administratif de Pau den 16 januari 1998, yrkade Abboi, som har sitt säte i denna stad, att den kungörelse som utfärdats av Préfet des Pyrénées-Atlantiques av den 20 maj 1996, om godkännande av föreskrifter för den av UPA förvaltade ömsesidiga försäkringsföreningens syn- och hörselcentral, skulle upphävas.
32 Det framgår av den akt som översänts av den hänskjutande domstolen att UPA är en sammanslutning av ömsesidiga försäkringsföreningar som endast förvaltar medicinskt-sociala organisationer, nämligen två ömsesidiga tandvårdscentraler och fem ömsesidiga centraler för syn- och hörselhjälpmedel och att den inte bedriver någon försäkringsverksamhet.
33 Genom en andra ansökan, som ingavs till Tribunal administratif de Pau den 10 april 1998, yrkade Abboi även upphävande av den kungörelse som utfärdats av Préfet des Pyrénées-Atlantiques av den 10 maj 1995 om godkännande av föreskrifter för en ömsesidig syncentral förvaltad av Adour.
34 Det framgår av Abbois yttrande att Adour är en ömsesidig försäkringsförening som både tillhandahåller kompletterande sjukförsäkring till sina medlemmar och driver en ömsesidig syncentral.
35 Tribunal administratif de Pau har tillåtit UPA och Adour att intervenera till stöd för Préfet des Pyrénées-Atlantiques yrkanden om avslag på de två ovannämnda ansökningarna och har förenat målen vad avser domen.
36 Med beaktande av att Abboi inte har något berättigat intresse av att yrka upphävande av kungörelsen av den 20 maj 1996 till den del den avser en hörselcentral har Tribunal administratif de Pau avvisat den talan om upphävande som inkom den 16 januari 1998 i den delen.
37 Den hänskjutande domstolen har påpekat att kungörelsen av den 20 maj 1996 enligt Abboi är rättsstridig, eftersom artikel R.122-1 och följande artiklar i Code de la mutualité, som den grundar sig på, är oförenliga med artikel 8.1 b i direktiv 73/239, enligt vilken försäkringsföretag skall begränsa sin verksamhet till försäkringsområdet och sådan verksamhet som är direkt anknuten till detta område med uteslutande av all annan affärsverksamhet.
38 Den hänskjutande domstolen har konstaterat att bestämmelsen i artikel 8.1 b i direktiv 73/239 är klar och ovillkorlig, men att den inte förfogar över några uppgifter som gör det möjligt att avgöra dels om en sammanslutning av ömsesidiga försäkringsföreningar såsom UPA, som inte bedriver försäkringsverksamhet, omfattas av tillämpningsområdet för denna artikel, dels vad som menas med sådan "affärsverksamhet" som är förbjuden enligt denna artikel.
39 Den nationella domstolen undrar i detta avseende om artikel 8.1 b i direktiv 73/239 skall tolkas på så sätt att den utgör hinder för en förvaltningsmyndighet att med tillämpning av artiklarna R.122-1 och R.122-2 i Code de la mutualité godkänna stadgar för ett organ som omfattas av denna lag och som bedriver affärsverksamhet.
40 Det är under dessa förhållanden som Tribunal administratif de Pau har beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
1) Skall artikel 8.1 b i direktiv 73/239 tolkas på så sätt att den hindrar tillämpningen av artiklarna L.123-1 och L.123-2 i den franska Code de la mutualité, enligt vilka ömsesidiga försäkringsföreningar som enbart bedriver försäkringsverksamhet tillåts att dem emellan bilda organ för ömsesidig försäkring, som är juridiska personer och som är rättsligt fristående och bedriver affärsverksamhet inom optikområdet?
2) Om bestämmelserna i direktiv 73/239 inte är förenliga med fransk rätt, är då förbudet att bedriva affärsverksamhet för ett organ för ömsesidig försäkring, vilket har bildats av ömsesidiga försäkringsföreningar som enbart bedriver försäkringsverksamhet, generellt och absolut, eller har de behöriga myndigheterna i medlemsstaten möjlighet att fastställa de villkor och områden inom vilka affärsverksamhet får bedrivas?
Upptagande till sakprövning
41 Den franska och den nederländska regeringen har gjort gällande att begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till prövning, eftersom beslutet om hänskjutande inte innehåller en tillräckligt ingående redogörelse för de faktiska och rättsliga omständigheter som utgör bakgrund till de ställda frågorna. Enligt den nederländska regeringen har den hänskjutande domstolen inte beskrivit arten av de ömsesidiga försäkringsföreningarnas verksamhet och inte heller deras målsättning. Den har inte heller angivit om det rör sig om en grupp ömsesidiga försäkringsföreningar eller om olika ömsesidiga försäkringsföreningar har skapat de ömsesidiga organen och inte heller vilken verksamhet som bedrivs av de organ som skapats av de ömsesidiga försäkringsföreningarna. Det är emellertid nödvändigt att få detta klargjort innan det är möjligt att avgöra om artikel 8.1 b i direktiv 73/239 är tillämplig, i synnerhet eftersom detta direktiv inte är tillämpligt på ömsesidiga försäkringsföreningar i den mån deras verksamhet rör sjukförsäkringar som utgör en del av sjukförsäkringssystemet. Under dessa förhållanden kan domstolen inte tolka gemenskapsrätten på ett användbart sätt, och medlemsstaterna samt andra berörda parter kan inte inge skriftliga yttranden i vilka de föreslår ett svar på de ställda frågorna.
42 Domstolen erinrar om att det enligt fast rättspraxis krävs att den nationella domstolen klargör den faktiska och rättsliga bakgrunden till de frågor som ställs, eller att den åtminstone förklarar de faktiska omständigheter som ligger till grund för dessa frågor, eftersom det är nödvändigt att komma fram till en tolkning av gemenskapsrätten som är användbar för den nationella domstolen. Detta krav är av särskild betydelse på vissa områden, exempelvis konkurrensområdet, som kännetecknas av komplicerade faktiska och rättsliga förhållanden (se särskilt dom av den 26 januari 1993 i de förenade målen C-320/90-C-322/90, Telemarsicabruzzo m.fl., REG 1993, s. I-393, punkterna 6 och 7, svensk specialutgåva, volym 14, s. 1, av den 14 juli 1998 i mål C-284/95, Safety Hi-Tech, REG 1998, s. I-4301, punkterna 69 och 70, och i mål C-341/95, Bettati, REG 1998, s. I-4355, punkterna 67 och 68, av den 21 september 1999 i mål C-67/96, Albany, REG 1999, s. I-5751, punkt 39, och i de förenade målen C-115/97-C-117/97, Brentjens', REG 1999, s. I-6025, punkt 38).
43 De uppgifter som lämnas i begäran om förhandsavgörande skall inte bara göra det möjligt för domstolen att lämna användbara svar utan skall också ge såväl medlemsstaternas regeringar som andra berörda parter möjlighet att avge yttranden i enlighet med artikel 20 i EG-stadgan för domstolen. Det åligger domstolen att se till att denna möjlighet finns, eftersom det enligt nyss nämnda bestämmelse endast är begäran om förhandsavgörande som delges de berörda parterna (se särskilt beslut av den 30 april 1998 i de förenade målen C-128/97 och C-137/97, Testa och Modesti, REG 1998, s. I-2181, punkt 6, och av den 11 maj 1999 i mål C-325/98, Anssens, REG 1999, s. I-2969, punkt 8, samt domarna i de ovannämnda målen Albany, punkt 40, och Brentjens', punkt 39).
44 Det framgår av de yttranden som har avgivits av den franska regeringen och av övriga berörda parter, i enlighet med artikel 20 i EG-stadgan för domstolen, liksom för övrigt av det yttrande som den nederländska regeringen själv avgivit för det fall domstolen skulle anse att de frågor som ställts av den hänskjutande domstolen kan tas upp till prövning, att de upplysningar som beslutet om hänskjutande innehåller har gjort det möjligt att ta ställning till dessa frågor.
45 Den nederländska och den franska regeringen har i förevarande mål visserligen kunnat anse att de uppgifter som den nationella domstolen har lämnat inte gör det möjligt att ta ställning till vissa delar av de frågor som hänskjutits till domstolen, men dessa uppgifter har kompletterats med de handlingar som översänts av den nationella domstolen samt med de skriftliga yttrandena och svaren på domstolens frågor. Samtliga dessa omständigheter återgavs i förhandlingsrapporten och delgavs medlemsstaternas regeringar samt övriga berörda parter inför förhandlingen, under vilken de i förekommande fall kunde ha kompletterat sina yttranden (se domarna i de ovannämnda målen Albany, punkt 43, och Bentjens', punkt 42).
46 Det kan därför konstateras att de upplysningar som den hänskjutande domstolen har lämnat, vilka vid behov kompletteras med de uppgifter som nämns i föregående punkt, ger domstolen tillräcklig kännedom om den faktiska och rättsliga bakgrunden till tvisten vid den nationella domstolen för att den skall kunna tolka de aktuella gemenskapsbestämmelserna med avseende på den situation som givit upphov till tvisten.
47 Härav följer att begäran om förhandsavgörande kan upptas till prövning.
Prövning i sak
Den första frågan
48 Den hänskjutande domstolen har ställt sin första fråga för att få klarhet i huruvida artikel 8.1 b i direktiv 73/239 utgör hinder för att ömsesidiga försäkringsföreningar som enbart bedriver försäkringsverksamhet skapar ett organ som utgör en egen juridisk person, såsom en sammanslutning av ömsesidiga försäkringsföreningar, som bedriver affärsverksamhet.
49 Det skall inledningsvis påpekas att den nederländska regeringen, Adour och UPA bestrider att direktiv 73/239 är tillämpligt på tvisten vid den nationella domstolen.
50 Den nederländska regeringen har gjort gällande att direktiv 73/239 inte är tillämpligt på ömsesidiga försäkringsföreningar med uppgift att förvalta en sjukförsäkring som ingår som en del i ett lagfäst system för social trygghet (dom av den 26 mars 1996 i mål C-238/94, García m.fl., REG 1996, s. I-1673, punkt 10). Artikel 8.1 b i detta direktiv kan således inte tolkas på så sätt att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som tillåter sådana ömsesidiga försäkringsföreningar att bilda juridiska personer som bedriver affärsverksamhet i samband med förvaltningen av systemet för social trygghet.
51 Det är i detta avseende tillräckligt att påpeka att det inte är möjligt att av de uppgifter som framgår av den akt som översänts från den nationella domstolen eller av de skriftliga yttrandena eller svaren på domstolens frågor sluta sig till att de ifrågavarande ömsesidiga försäkringsföreningarna har till uppgift att förvalta en sjukförsäkring som ingår i ett lagfäst system för social trygghet. För att besvara den första frågan är det således nödvändigt att utgå från frågans ordalydelse, enligt vilken dessa ömsesidiga försäkringsföreningar bedriver försäkringsverksamhet i den mening som avses i direktiv 73/239.
52 Adour och UPA har gjort gällande att en sammanslutning av ömsesidiga försäkringsföreningar som inte bedriver någon försäkringsverksamhet inte omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 73/239. Dess bestämmelser, och särskilt artikel 8.1 b, enligt vilken försäkringsföretag skall begränsa sin verksamhet till försäkringsområdet och sådan verksamhet som är direkt anknuten till detta område med uteslutande av all annan affärsverksamhet, är således inte tillämpliga på en sådan sammanslutning.
53 I detta avseende kan påpekas att direktiv 73/239 är tillämpligt på var och en av de ömsesidiga försäkringsföreningarna som ingår i sammanslutningen, vilket innebär att det är nödvändigt att kontrollera huruvida det förhållandet att dessa ömsesidiga försäkringsföreningar som endast bedriver försäkringsverksamhet är delaktiga i en sammanslutning av ömsesidiga försäkringsföreningar som bedriver affärsverksamhet strider mot förbudet som anges i artikel 8.1 b i direktiv 73/239.
54 Abboi har gjort gällande att denna bestämmelse utgör hinder för att ömsesidiga försäkringsföreningar som bedriver försäkringsverksamhet bildar en sammanslutning av ömsesidiga försäkringsföreningar som utgör en egen juridisk person och som bedriver affärsverksamhet, eftersom de ekonomiska svårigheter som är förbundna med sådan verksamhet kan påverka solvensen hos de ömsesidiga försäkringsföreningar som är anslutna till denna sammanslutning. De beslut som i vederbörlig ordning tas av sammanslutningens stämma är bindande för de ömsesidiga försäkringsföreningar som är anslutna och dessa kan således vara förpliktade att bära de förluster som hör ihop med bedrivandet av affärsverksamhet till ett belopp som överstiger deras inledande kapitaltillskott och deras fria kapital.
55 Domstolen erinrar för det första om att det i artikel 15 i direktiv 73/239 föreskrivs att hemlandet skall föreskriva att varje försäkringsföretag skall göra tillräckliga tekniska avsättningar för hela verksamheten, som skall täckas med motsvarande tillgångar som, vad gäller risker som är belägna inom Europeiska gemenskapen, skall vara lokaliserade inom gemenskapen. I artikel 18.1 i detta direktiv anges dessutom att medlemsstaterna inte får fastställa några regler för valet av tillgångar som inte ingår i de tekniska avsättningar som avses i artikel 15.
56 Det framgår av artikel 15 jämförd med artikel 18.1 i direktiv 73/239 att det kapital som en ömsesidig försäkringsförening som bedriver försäkringsverksamhet riskerar, genom att den är delägare i ett organ som utgör en självständig juridisk person och som bedriver annan verksamhet än försäkringsverksamhet, inte i något fall kan överstiga de tillgångar som utgör detta ömsesidiga försäkringsföretags fria kapital.
57 Domstolen erinrar för det andra om att den i punkt 46 i domen av den 20 april 1999 i mål C-241/97, Försäkringsaktiebolaget Skandia (REG 1999, s. I-1879), fastställde att ordalydelsen i artikel 8.1 b i direktiv 73/239 inte innebar något som helst förbud för försäkringsföretag att, såvitt avser de fria medlen, inneha aktier i ett bolag som bedriver försäkringsrörelsefrämmande verksamhet.
58 Domstolen fastställde även i punkt 47 i nämnda dom att förbudet för försäkringsföretag att bedriva rörelsefrämmande affärsverksamhet, som stadgas i artikel 8.1 b i direktiv 73/239, bland annat syftar till att skydda försäkringstagarna mot de risker som utövandet av sådan verksamhet skulle kunna ge upphov till med avseende på försäkringsföretagens solvens. Av detta följer att bestämmelsen inte utgör hinder för försäkringsföretag att inneha aktier i aktiebolag som bedriver affärsverksamhet utanför försäkringsområdet. De ekonomiska riskerna är ju därvid begränsade till sistnämnda bolags kapital.
59 Domstolen konstaterade i punkt 51 i samma dom att det föreligger en risk för att vissa investeringar kan äventyra försäkringsföretagens solvens och förklarade att det, för att motverka denna risk, ankommer på tillsynsmyndigheterna i hemlandet att utöva finansiell tillsyn över försäkringsföretagen i enlighet med artikel 13 och följande artiklar i direktiv 73/239.
60 Härav följer att artikel 8.1 b i direktiv 73/239 inte heller utgör hinder för att ömsesidiga försäkringsföreningar som bedriver försäkringsverksamhet, i den omfattning som motsvarar respektive förenings fria kapital, förvärvar andelar i ett organ som utgör en självständig juridisk person och som bedriver affärsverksamhet, såsom en sammanslutning av ömsesidiga försäkringsföreningar, under förutsättning att de finansiella risker som är förbundna med denna verksamhet begränsas till detta organs tillgångar.
61 Det skall i detta hänseende påpekas att det förhållandet att den verksamhet som bedrivs av den sammanslutning av ömsesidiga försäkringsföreningar som målet vid den nationella domstolen rör inte bedrivs i vinstsyfte, i motsats till vad den franska regeringen har gjort gällande, inte är tillräckligt för att anse att sammanslutningens verksamhet inte utgör affärsverksamhet i den mening som avses i artikel 8.1 b i direktiv 73/239.
62 Det framgår nämligen av ändamålet med denna bestämmelse, vilken i enlighet med vad som sagts i punkt 58 i denna dom syftar till att skydda försäkringstagarna mot de risker som bedrivandet av försäkringsfrämmande affärsverksamhet skulle kunna ge upphov till med avseende på försäkringsföretagens solvens, att all annan ekonomisk verksamhet än verksamhet inom försäkringsområdet och sådan verksamhet som är direkt anknuten till detta område utgör affärsverksamhet, om den kan ge upphov till förluster som kan påverka försäkringsföretagets solvens.
63 Under dessa förhållanden ankommer det på den hänskjutande domstolen att i det nationella målet kontrollera att det tillskott som gjorts av de ömsesidiga försäkringsföreningarna som bedriver försäkringsverksamhet till en sammanslutning som direkt förvaltar en syncentral inte överstiger de därtill anslutna ömsesidiga försäkringsföreningarnas fria kapital samt att de senares ansvar begränsar sig till deras tillskott, så att eventuella finansiella förluster som uppkommer till följd av försäkringsfrämmande affärsverksamhet inte kan påverka nämnda ömsesidiga försäkringsföreningars solvens.
64 Första frågan skall således besvaras på så sätt att artikel 8.1 b i direktiv 73/239 inte utgör hinder för att ömsesidiga försäkringsföreningar som endast bedriver försäkringsverksamhet bildar ett organ som utgör en självständig juridisk person, såsom en sammanslutning av ömsesidiga försäkringsföreningar, som bedriver affärsverksamhet, under förutsättning att nämnda ömsesidiga försäkringsföreningars tillskott till ett sådant organ inte överstiger deras fria kapital och att deras ansvar är begränsat till detta tillskott.
Den andra frågan
65 Den hänskjutande domstolen har ställt sin andra fråga för att få klarhet i huruvida artikel 8.1 b i direktiv 73/239 är tillräckligt precis och ovillkorlig för att kunna åberopas gentemot en förvaltningsmyndighet vid en nationell domstol och medföra att en regel i nationell rätt som inte är förenlig med en sådan bestämmelse inte skall tillämpas eller om den måste ges ett mer precist innehåll av medlemsstaterna.
66 Adour, UPA och den franska regeringen har gjort gällande att artikel 8.1 b i direktiv 73/239 inte har direkt effekt eftersom begreppet affärsverksamhet inte är tillräckligt preciserat och att artikeln således inte kan åberopas direkt av enskilda.
67 Domstolen erinrar för det första om att den i punkt 24 i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike har konstaterat att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 92/49, genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att helt följa ovannämnda direktiv, närmare bestämt genom att inte införliva detta direktiv vad beträffar "mutuelles régies par le code de la mutualité".
68 Domstolen påpekar för det andra att det förbud för försäkringsföretag, som uppställs i artikel 8.1 b i direktiv 73/239, att bedriva försäkringsfrämmande affärsverksamhet är klart, precist och ovillkorligt och att några särskilda åtgärder för dess genomförande inte är nödvändiga.
69 Härav följer att en sådan bestämmelse kan åberopas gentemot en förvaltningsmyndighet vid nationell domstol och medföra att en föreskrift i nationell rätt som står i strid med denna bestämmelse inte skall tillämpas.
70 Den andra frågan skall således besvaras på så sätt att artikel 8.1 b i direktiv 73/239 är tillräckligt precis och ovillkorlig för att kunna åberopas gentemot en förvaltningsmyndighet vid en nationell domstol och medföra att en föreskrift i nationell rätt som står i strid med denna bestämmelse inte skall tillämpas.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
71 De kostnader som har förorsakats den franska och den nederländska regeringen samt kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
- angående de frågor som genom beslut av den 23 mars 1999 har ställts av Tribunal administratif de Pau - följande dom:
72 Artikel 8.1 b i rådets första direktiv 73/239/EEG av den 24 juli 1973 om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring, i dess lydelse enligt rådets direktiv 92/49/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (tredje direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring), utgör inte hinder för att ömsesidiga försäkringsföreningar som endast bedriver försäkringsverksamhet bildar ett organ som utgör en självständig juridisk person, såsom en sammanslutning av ömsesidiga försäkringsföreningar, och som bedriver affärsverksamhet, under förutsättning att nämnda ömsesidiga försäkringsföreningars tillskott till ett sådant organ inte överstiger deras fria kapital och att deras ansvar är begränsat till detta tillskott.
73 Artikel 8.1 b i direktiv 73/239, i dess lydelse enligt direktiv 92/49, är tillräckligt precis och ovillkorlig för att kunna åberopas gentemot en förvaltningsmyndighet vid en nationell domstol och medföra att en föreskrift i nationell rätt som står i strid med denna bestämmelse inte skall tillämpas.