62003CC0123_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Genom förevarande talan har kommissionen överklagat ett beslut av förstainstansrätten,(2) genom vilket denna underkände kommissionens invändning om rättegångshinder i en talan som väckts av Greencore Group plc (nedan kallat Greencore) om ogiltigförklaring av ett påstått beslut av kommissionen.
Bakgrund
2. År 1997 ålade kommissionen Irish Sugar plc, ett dotterbolag till Greencore, böter enligt artikel 86 i EG-fördraget (nu artikel 82 EG).(3) På begäran av Irish Sugar satte förstainstansrätten år 1999 ned bötesbeloppet med 916 674 euro.(4)
3. I oktober 1999, kort efter förstainstansrättens dom, faxade Greencore uppgifter till kommissionen om Irish Sugars bankkonto, till vilket beloppet skulle återbetalas. Faxet avslutades med orden:
”Vänligen bekräfta att ränta kommer att betalas på det återbetalade beloppet för perioden från och med det att Irish Sugar betalade det till er till och med återbetalningsdagen och lämna uppgift om räntebeloppet.”
4. Den 4 januari 2000 överförde kommissionen det kapitalbelopp som skulle återbetalas till kontot utan ränta.
5. I oktober 2001 meddelade förstainstansrätten dom i målet Corus.(5) I denna fastslogs att när en dom innebär att det bötesbelopp som ett företag har påförts för överträdelser av konkurrensreglerna i fördraget ogiltigförklaras eller minskas, är kommissionen enligt artikel 34 KS(6) skyldig att återbetala inte bara kapitalbeloppet avseende de böter som inbetalats utan grund utan även den dröjsmålsränta som detta belopp givit upphov till.(7)
6. I november 2001 begärde Greencore med hänvisning till domen i målet Corus att kommissionen skulle betala Irish Sugar 154 892 euro i ränta på den överskjutande del av bötesbeloppet som betalats utan grund.
7. Genom en skrivelse av den 11 februari 2002 lämnade kommissionen följande svar:
”Betalningen av kapitalbeloppet utan ränta den 4 januari 2000 innebar att kommissionen vägrat att betala ränta. Ni har inte ifrågasatt detta beslut att inte betala ränta inom de två månader som föreskrivs i artikel 230 EG (tidigare artikel 173). I stället avvaktade ni utgången i målet Corus innan ni återkom i frågan.
…
Då ni ursprungligen godtog betalningen av kapitalbeloppet utan ränta är er möjlighet att åberopa domen i målet Corus således prekluderad.”
8. I april 2002 begärde Greencore med stöd av artikel 230 EG att det påstådda beslutet skulle ogiltigförklaras. Kommissionen framförde en invändning om rättegångshinder med hänvisning till att skrivelsen inte på något sätt ändrade Greencores rättsliga ställning, utan endast upplyste Greencore om att kommissionen ansåg att bolaget hade underlåtit att ifrågasätta kommissionens beslut av den 4 januari 2000 och att klagomålet därför framförts för sent. Eftersom skrivelsen endast var en informerande skrivelse var det inte möjligt att ogiltigförklara den med stöd av artikel 230. Greencore genmälde att det inte hade förekommit något tidigare beslut om räntan och att skrivelsen därför inte kunde vara rent upplysande.
9. I sitt beslut av den 7 januari 2003 underkände förstainstansrätten kommissionens invändning om rättegångshinder och konstaterade:
”Kommissionens skrivelse av den 11 februari 2002 är, såsom klart framgår av själva ordalydelsen …, inte alls endast upplysande, utan ger tydligt uttryck för institutionens vägran att betala den dröjsmålsränta som sökanden begärt för sitt dotterbolags räkning. Det skäl som anges för denna vägran är att sökanden förlorat sin rätt att begära betalning av ränta eftersom bolaget inte tog upp frågan när det kapitalbelopp som betalats i form av böter återbetalades den 4 januari 2000.
Domstolen fastslog i domen i målet 44/81, Tyskland m.fl. mot kommissionen (REG 1982, s. 1855), punkt 6, att när en institution genom att vägra att göra en utbetalning ifrågasätter ett tidigare åtagande eller förnekar dess existens utgör detta en handling som med hänsyn till dess rättsliga effekter kan ligga till grund för en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 230 EG. Om talan leder till en ogiltigförklaring av vägran att göra utbetalningen, har sökandens rätt fastställts och det ankommer på den berörda institutionen att enligt artikel 233 EG garantera att den betalning som rättsstridigt vägrats verkställs. Om en institution vidare underlåter att besvara ett betalningskrav kan samma resultat åstadkommas genom artikel 232 EG.
Denna rättspraxis är tillämplig även i ett fall som det förevarande, där institutionen genom att vägra att göra betalningen förnekar förekomsten av en förpliktelse som den har enligt en bestämmelse i fördraget.”(8)
10. Kommissionen har överklagat förstainstansrättens beslut. Den har hävdat att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att underkänna dess invändning om rättegångshinder och särskilt att den åsidosatte artikel 230 EG genom att till sakprövning ta upp en talan om ogiltigförklaring av en rättsakt mot vilken talan inte kan väckas därför att den inte innebär någon tydlig förändring av sökandens rättsliga ställning.
11. Greencore har för det första påpekat att förstainstansrätten konstaterade att skrivelsen ”ger tydligt uttryck för institutionens vägran att betala … dröjsmålsränta[n]” och att det inte hade förekommit något tidigare avslagsbeslut och för det andra att förstainstansrätten korrekt slagit fast att skrivelsen var en rättsakt mot vilken talan kunde väckas eftersom Greencore genom denna fråntogs de förmåner som följer av artikel 233 EG, såsom den tolkats i domen i målet Corus.
Bedömning
12. Huvudfrågan i förevarande mål är huruvida förstainstansrättens bedömning att kommissionens skrivelse är en rättsakt mot vilken talan kan väckas är korrekt.
13. Jag godtar inte Greencores påstående att förstainstansrättens beteckning av skrivelsen som en sådan akt utgör ett konstaterande av en faktisk omständighet och således inte kan omprövas inom ramen för överklagandet. Även om domstolen i allmänhet inte kan ompröva de faktiska omständigheter som har konstaterats av förstainstansrätten, följer det av fast rättspraxis att domstolen är behörig att ompröva den rättsliga beteckning som förstainstansrätten givit dessa omständigheter och de rättsliga slutsatser som den dragit av dessa.(9) I förevarande mål var förstainstansrättens rättsliga beteckning av skrivelsen och de rättsliga slutsatser den drog av denna beteckning avgörande för dess dom.
14. Förstainstansrätten grundade sin beteckning av skrivelsen på sin uppfattning att den skrivelsen ”ger tydligt uttryck för institutionens vägran att betala den dröjsmålsränta som … begärt[s]”. Den enda del av skrivelsen som kan åberopas till stöd för denna slutsats är den mening där följande fastslås:
”Betalningen av kapitalbeloppet utan ränta den 4 januari 2000 innebar att kommissionen vägrat att betala ränta.”
15. Även om man godtar att detta uttalande faktiskt rymmer en vägran att betala räntan, är dess rättsliga status och följder beroende av att kommissionens utbetalning av kapitalbeloppet utan ränta den 4 januari 2000 ges korrekt beteckning. Om skrivelsen enbart upplyser om en vägran att betala ränta som redan manifesterats i form av en angripbar handling för vilken preskription inträtt, är det givetvis inte möjligt att väcka talan mot denna i sig. Den frågan behandlades dock inte alls av förstainstansrätten.
16. Det borde den enligt min uppfattning ha gjort. Den konstaterade, som en faktisk omständighet, att kommissionen visserligen överförde kapitalbeloppet till Greencores konto men inte ”biföll begäran om ränta”.(10) Eftersom kommissionen inte biföll begäran, måste den enligt min uppfattning anses ha avslagit denna. Förstainstansrätten borde därför ha konstaterat att kommissionens betalning av kapitalbeloppet utan ränta korrekt skulle bedömas som en underförstådd vägran att betala den begärda räntan. Även om en ren passivitet från en institutions sida i allmänhet inte kan utgöra ett underförstått avslag,(11) är situationen givetvis en annan när reaktionen på begäran är en handling genom vilken denna inte efterkoms.(12) Ett underförstått beslut kan i princip ifrågasättas enligt artikel 230 EG.(13)
17. I artikel 230 fastslås en rätt att begära en rättslig prövning av en institutions handlande. Om handlandet inte utgör ett angripbart beslut enligt den artikeln, föreskrivs i artikel 232 EG att den berörda institutionen kan anmodas att vidta åtgärder. I var och en av artiklarna föreskrivs en strikt tidsfrist för utövningen av den rättighet som tillerkänns genom dem. Det är uppenbart att detta rättsmedelssystem skulle undermineras om en part som ansåg sig missgynnad av en institutions handlande och ändå inte inom de relevanta tidsfristerna utövade någon av dessa rättigheter ändå kunde ifrågasätta handlandet sedan de löpt ut.
18. Om kommissionens vägran att betala ränta, såsom jag föreslår, korrekt bedöms som ett beslut att inte göra detta, kan skrivelsen enligt min uppfattning inte vara ett beslut som kan ifrågasättas enligt artikel 230 EG, eftersom det bara bekräftar det tidigare beslutet. Enligt fast rättspraxis kan en talan om ogiltigförklaring av ett beslut som enbart utgör en bekräftelse av ett tidigare beslut, som inte ifrågasatts i tid, inte tas upp till prövning. Ett beslut är en ren bekräftelse av ett tidigare beslut om det inte innehåller någon ny omständighet jämfört med den tidigare rättsakten och om det inte har föregåtts av en omprövning av den ställning som mottagaren av denna tidigare rättsakt har.(14) I synnerhet utgör ett fax genom vilket kommissionen nekar att ompröva ett tidigare beslut inte ett nytt beslut.(15) Däremot skall ett sammanträffande mellan den tidigare åtgärdens adressat och den institution som vägrat betala en summa som påstås vara förfallen till betalning, vid vilket vägran att betala diskuteras, betraktas som en omprövning i den mening som avses i rättspraxis.(16)
19.
I målet Tyskland mot kommissionen, den enda källa till vilken förstainstansrätten hänvisade i detta avseende, begärde Tyskland att ett stöd som kommissionen tidigare hade beviljat skulle utbetalas. I juli 1980 meddelade kommissionen Tyskland att begäran inte kunde bifallas eftersom den kom för sent. I augusti 1980 svarade Tyskland genom att ifrågasätta kommissionens ståndpunkt och begära att den förklarade sin inställning. Den begäran accepterades formellt av kommissionen och ett möte hölls, vid vilket kommissionen samtyckte till att om igen pröva Tysklands åsikt. I oktober och december 1980 skrev Tyskland på nytt till kommissionen för att begära betalning och i december 1980 bekräftade kommissionen avslaget. Det faktum att kommissionen, efter sin inledande vägran att betala det belopp som påstods vara förfallet till betalning, samtyckte till att ompröva frågan på det sättet och faktiskt gjorde detta, är som jag ser det tillräckligt för att visa att domen i målet Tyskland mot kommissionen klart skiljer sig från förevarande mål.(17)
20. Förstainstansrätten fastslog i domen i målet Corus principen om rätt till ränta på böter som betalas och som senare ogiltigförklaras eller minskas. Greencore har korrekt påpekat att den tolkningen från gemenskapsdomstolen av en gemenskapsregel ”förtydligar och definierar innebörden och räckvidden av den regeln, såsom den borde ha uppfattats och tillämpats från det att den trädde i kraft”.(18) Jag förstår dock inte på vilket sätt detta är relevant för möjligheten att ta upp Greencores talan till prövning i sak, eller hur det kan befria Greencore från kravet i artikel 230 EG att väcka talan inom två månader från kommissionens underförstådda beslut att vägra att betala räntan när detta först begärdes. Det är uppenbart att ett senare domstolsbeslut inte innebär att fristen för att väcka talan börjar löpa på nytt när den redan har löpt ut.
21. Noteras kan att om domstolen skulle ogilla överklagandet i förevarande mål skulle effekten bli att den tidsfrist som föreskrivs i artikel 230 EG inte kunde åberopas av kommissionen mot något företag som vid någon tidpunkt i det förflutna hade ålagts böter av kommissionen, vilka senare minskats eller ogiltigförklarats av gemenskapsdomstolarna. Det följer av fast rättspraxis att den fristen särskilt motiveras av att talefristernas uppgift är att skydda rättssäkerheten genom att förhindra att gemenskapsrättsakter som medför rättsverkningar kan komma att ifrågasättas ett obegränsat antal gånger.(19) Det motivet skulle uppenbarligen inte gagnas av det ovan beskrivna resultatet.
22. Jag vill slutligen tillägga att om Greencore, när det mottog betalningen av kapitalbeloppet från kommissionen, ansåg att den uteblivna betalningen av ränta inte var en rättsakt som kunde angripas enligt artikel 230 EG, skulle det korrekta tillvägagångssättet ha varit att med stöd av artikel 232 andra stycket EG begära att kommissionen handlade. Det faktum att Greencore, enligt sin ansökan till förstainstansrätten, ”valde att inte använda det rättsmedlet” kan inte ha någon betydelse för möjligheten att ta upp en talan till prövning i sak som bolaget senare väljer att väcka med stöd av artikel 230 EG.
23. Mot bakgrund av ovanstående skall det ifrågasatta beslutet av förstainstansrätten upphävas och ansökan om ogiltigförklaring av det påstådda beslutet skall med hänvisning till artikel 61 första stycket i stadgan för domstolen avvisas.
Förslag till avgörande
24. Jag föreslår därför att domstolen skall
1) upphäva förstainstansrättens beslut av den 7 januari 2003 i mål T-135/02 Greencore Group mot kommissionen,
2) avvisa Greencores talan om ogiltigförklaring av kommissionens påstådda beslut av den 11 februari 2002, och
3) förplikta Greencore att ersätta rättegångskostnaderna vid domstolen och förstainstansrätten.
(1) .
(2)
–	Beslut av den 7 januari 2003 i mål T-135/02, Greencore Group mot kommissionen.
(3)
–	Kommissionens beslut 97/624/EG av den 14 maj 1997 om ett förfarande enligt artikel 86 i EG‑fördraget (EGT L 258, s. 1).
(4)
–	Dom av den 7 oktober 1999 i mål T-228/97, Irish Sugar mot kommissionen (REG 1999, s. II‑2969).
(5)
–	Dom av den 10 oktober 2001 i mål T-171/99, Corus UK mot kommissionen (REG 2001, s. II‑2967).
(6)
–	Som skall tillämpas på samma sätt som artikel 176 i EG-fördraget, nu artikel 233 EG (se punkt 51 i domen), enligt vilken en institution vars rättsakt har förklarats ogiltig skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa domen.
(7)
–	Punkterna 52 och 53.
(8)
– Punkterna 14?16.
(9)
–	Dom av den 1 juni 1994 i mål C-136/92 P, kommissionen mot Brazzelli Lualdi m.fl. (REG 1994, s. I-1981), punkterna 48 och 49.
(10)
–	Punkt 5 i beslutet.
(11)
–	Dom av den 13 december 1999 i de förenade målen T-190/95 och T-45/96, Sodima mot kommissionen (REG 1999, s. II-3617), punkt 32.
(12)
–	Se även dom av den 11 juli 1996 i mål T-271/94, Branco mot kommissionen (REG 1996, s. II‑749), punkt 48.
(13)
–	Se, bland annat, dom av den 25 maj 2000 i mål C-359/98 P, Ca’Pasta mot kommissionen (REG 2000, s. I-3977), punkt 32.
(14)
–	Dom av den 26 oktober 2000 i de förenade målen T-83/99, T-84/99 och T-85/99, Ripa di Meana mot kommissionen (REG 2000, s. II-3493), punkt 33 och där nämnd rättspraxis.
(15)
–	Dom av den 18 september 1997 i de förenade målen T-121/96 och T-151/96, Mutual Aid Administration Services mot kommissionen (REG 1997, s. II-1355), punkt 48.
(16)
–	Dom av den 15 oktober 1997 i mål T-331/94, IPK-München mot kommissionen (REG 1997, s. II-1665), punkterna 25 och 26.
(17)
–	Se även mål C-304/89, Oliveira mot kommissionen (REG 1991, s. I-2283), i vilket generaladvokaten Darmon beskrev domen i målet Tyskland mot kommissionen som en vägran att erkänna att det faktum att en gemenskapsinstitution åtar sig att ompröva en intagen ståndpunkt utgör ett beslut: punkt 12 i förslaget till avgörande.
(18)
–	Punkt 26 i Greencores svar.
(19)
–	Se, för ett aktuellt exempel, domen i mål C-241/01, National Farmers’ Union (REG 2002, s. I‑9079), punkt 34 och där nämnd rättspraxis.