62001CC0215_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Amtsgericht Augsburg (Tyskland) har begärt att domstolen skall meddela förhandsavgörande angående tolkningen av artiklarna 49 EG, 50 EG, 54 EG, och 55 EG samt rådets direktiv 64/427/EEG av den 7 juli 1964 med detaljbestämmelser om övergångsåtgärder för egenföretagare inom tillverknings- och processindustrin tillhörande ISIC-huvudgrupperna 23─40 (industri och hantverk).(2)
2. Frågan har uppkommit inom ramen för ett mål som har anhängiggjorts vid den tyska domstolen och som avser en straffavgift för brott mot den tyska lagen om bekämpning av svartarbete som staden Augsburg har påfört Bruno Schnitzer. Bruno Schnitzer hade anlitat ett portugisiskt företag för att i Tyskland utföra omfattande rappningsarbeten, vilket företaget gjorde utan att vara inskrivet i det tyska hantverksregistret.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
3. I artikel 49 första stycket EG föreskrivs följande:
”Inom ramen för nedanstående bestämmelser skall inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster inom gemenskapen förbjudas beträffande medborgare i medlemsstater som har etablerat sig i en annan stat inom gemenskapen än mottagaren av tjänsten.”
4. I artikel 50 tredje stycket EG preciseras att
”[u]tan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i kapitlet om etableringsrätt får den som tillhandahåller en tjänst tillfälligt utöva sin verksamhet i det land där tjänsten tillhandahålls på samma villkor som landet uppställer för sina egna medborgare.”
5. På grundval av artiklarna 54.1 och 63.1 i EG-fördraget (nu artiklarna 44.1 EG och 52.1 EG i ändrad lydelse) antog rådet den 18 december 1961 två allmänna handlingsprogram för upphävandet av begränsningar av etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster.(3) För att underlätta genomförandet av dessa program antog rådet bland annat direktiv 64/427. Detta direktiv föreskriver huvudsakligen ett system för ömsesidigt erkännande av yrkeserfarenhet som uppnåtts i ursprungslandet och som tillämpas såväl på etablering som på tillhandahållande av tjänster i en annan medlemsstat.
6. I artikel 3 i direktiv 64/427 föreskrivs följande:
”I de fall då möjligheten att påbörja eller utöva sådan verksamhet som avses i artikel 1.2 i en medlemsstat är avhängig av innehav av allmänna, kommersiella eller yrkesmässiga kunskaper och färdigheter skall den medlemsstaten som tillräckligt bevis på detta godta det faktiska utövandet av verksamheten i fråga i en annan medlemsstat under någon av följande perioder:
a) Sex på varandra följande år antingen som egenföretagare eller som företagsledare.
b) Tre på varandra följande år i självständig ställning eller som företagsledare i de fall då förmånstagaren kan styrka att han har förvärvat minst tre års utbildning för verksamheten i fråga genom att förete ett av staten erkänt intyg eller som enligt behörig yrkesorganisation till fullo uppfyller de krav som denna ställer för näringsverksamheten i fråga.
c) Tre på varandra följande år i självständig ställning i de fall då förmånstagaren kan styrka att han utövat verksamheten i fråga i minst fem år i en icke självständig ställning.
d) Fem på varandra följande år i chefsbefattning, varav minst tre år i teknisk chefsställning med ansvar för en eller flera avdelningar inom företaget i de fall då förmånstagaren kan styrka att han har förvärvat minst tre års föregående utbildning för verksamheten i fråga genom att förete ett av staten erkänt intyg eller har en utbildning som enligt behörig yrkesorganisation till fullo uppfyller de krav som denna ställer för näringsverksamheten i fråga. I de fall som avses i a och c skall verksamheten inte ha upphört mer än tio år före dagen för den ansökan som avses i artikel 4.3.”
7. I artikel 4 i direktiv 64/427 föreskrivs följande:
”För tillämpningen av artikel 3 gäller följande:
1. De medlemsstater där möjligheten att påbörja eller utöva någon av de former av näringsverksamhet som avses i artikel 1.2 är avhängig av innehav av allmänna, kommersiella eller yrkesmässiga kunskaper eller färdigheter skall med kommissionens bistånd informera de övriga medlemsstaterna om det som är mest utmärkande för denna näringsverksamhet (beskrivning av de olika formerna av verksamhet inom näringen i fråga).
2. Den myndighet som utsetts för detta ändamål i förmånstagarens senaste hemvistland skall intyga, vilka former av yrkesmässig verksamhet som faktiskt utövats av förmånstagaren och hur länge denna varat. Intygen skall avfattas på grundval av den officiella beskrivningen av näringsverksamheten i fråga, som tillhandahålls av den medlemsstat där förmånstagaren varaktigt eller temporärt vill bedriva denna verksamhet.
3. Värdlandet skall ge vederbörande tillstånd att utöva näringsverksamheten i fråga efter ansökan, förutsatt att den verksamhet som avses i intyget på väsentliga punkter överensstämmer med den beskrivning av näringsverksamheten som meddelats enligt punkt 1 och förutsatt att övriga krav som fastställts i denna stat är uppfyllda.”
8. Direktiv 64/427, som var i kraft vid tidpunkten för de i målet vid den nationella domstolen relevanta sakomständigheterna, har upphävts genom Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/42/EG av den 7 juni 1999 om införande av en ordning för erkännande av kvalifikationer för de former av yrkesverksamhet som omfattas av direktiven om liberalisering och övergångsåtgärder samt om komplettering av den allmänna ordningen för erkännande av kvalifikationer.(4) Lydelsen av artikel 4 i detta direktiv, jämförd med bilaga A, förteckning 1, till detta direktiv (som uttryckligen hänvisar till direktiv 64/427), är identisk med lydelsen av artikel 3 i direktiv 64/427).
B – ─ Den nationella lagstiftningen
9. Utövandet av hantverk i Tyskland regleras i Handwerksordnung (lag om utövande av hantverk), vars lydelse som gällde vid sakomständigheterna vid den nationella domstolen är den av den 24 september 1998.(5) Enligt artikel 1.1 första meningen i Handwerksordnung skall tillstånd att utöva hantverk som egenföretagare endast ges till fysiska eller juridiska personer och till enskilda bolag som registrerats i hantverksregistret (Handwerksrolle). En sådan registrering motsvarar beviljandet av ett tillstånd att yrkesmässigt utöva nämnda verksamhet.
10. Enligt artikel 7.1 första meningen i Handwerksordnung skall
”registrering i hantverksregistret ske av den som har avlagt mästarprov i det hantverk som han avser att utöva eller i ett hantverk som är närstående detta hantverk ...”.
11. I artikel 8.1 första meningen i Handwerksordnung föreskrivs att
”i undantagsfall skall tillstånd till registrering i hantverksregistret ges om en sökande kan visa att han är i besittning av de kunskaper och färdigheter som krävs för att som egenföretagare utöva det hantverk som han avser att ägna sig åt”.
12. Enligt artikel 9 i Handwerksordnung är förbundsekonomiministern behörig att besluta om de villkor på vilka medborgarna i andra medlemsstater kan få ett sådant specialtillstånd till registrering i hantverksregistret utöver de fall som avses i artikel 8.1 i nämnda lag. På grundval av denna bestämmelse antog förbundsekonomiministern den 4 augusti 1996 en förordning om villkoren för registreringen i hantverksregistret av medborgare i andra medlemsstater i den Europeiska ekonomiska gemenskapen.(6) Genom denna förordning införlivades bestämmelserna i artiklarna 3, 4.2 och 4.3 i direktiv 64/427 med tysk rätt.
III – Tvisten vid den nationella domstolen samt tolkningsfrågan
13. Genom beslut av den 28 augusti 2000 påförde staden Augsburg Bruno Schnitzer en straffavgift för brott mot artikel 1.1 punkterna 3 och 2 i Gesetz zur Bekämpfung der Schwarzarbeit (lag om bekämpning av svartarbete). I denna lag föreskrivs att en straffavgift inte bara påförs alla personer
som själva tillhandahåller
tjänster eller arbeten i större omfattning utan att vara inskrivna i hantverksregistret, utan också varje person som
låter utföra
sådana tjänster eller arbeten i större omfattning, genom att anlita personer som inte är inskrivna i registret. Det är med stöd av den sista punkten som ett beslut har fattats med avseende på Bruno Schnitzers verksamhet.
14. Den hänskjutande domstolen har uppgett att det bolag som Bruno Schnitzer företräder i egenskap av verkställande direktör
”skall mellan november 1994 och november 1997 ha anlitat den portugisiska firman Codeigal-Construção Decoração e Isolamentos de Portugal Lda, 3680 Oliveira de Fredes, för att utföra omfattande rappningsarbeten i södra Bayern. Företaget registrerades i det tyska hantverksregistret först den 27 november 1997 ... Den administrativa myndigheten har klandrat företaget för att, mellan november 1996 [sic] och oktober 1997 ─ ansökningsdagen ─ ha utfört arbeten som har fakturerats till ett belopp av 539 537,65 DEM, utan erforderligt tyskt tillstånd. De utförda arbetena omfattas av den tyska definitionen av stuckaturhantverk.”
15. Bruno Schnitzer överklagade det administrativa beslutet till Amtsgericht Augsburg. Denna domstol erinrade om att EG-domstolen i sin dom av den 3 oktober 2000, i målet Corsten(7) ─ där ett företag i en medlemsstat ville tillhandahålla tjänster i en annan medlemsstat vid ett enda tillfälle ─ redan hade slagit fast att kravet på registrering i hantverksregistret inte är förenligt med gemenskapsrätten när det kan försena eller försvåra utövandet av eller fördyra det fria tillhandahållandet av tjänster. Med hänsyn till vissa avsnitt i denna dom har den hänskjutande domstolen anfört att det är möjligt att domstolen skulle finna att nämnda krav på registrering inte heller är berättigat när ett sådant företag utför arbeten i Tyskland under en längre tid.
16. Amtsgericht Augsburg beslutade därför att vilandeförklara målet och att, i enlighet med artikel 234 EG, ställa följande tolkningsfråga:”Är det förenligt med gemenskapsrätten om fri rörlighet för tjänster att ett portugisiskt företag, som i sitt hemland uppfyller villkoren för att bedriva yrkesverksamhet, måste uppfylla mer omfattande ─ om än endast formella ─ villkor (i detta mål registrering i hantverksregistret [Handwerksrolle]) för att inte endast under en kort tidsperiod utan även för längre tid kunna bedriva sådan yrkesverksamhet i Tyskland?”
IV – Bedömning
17. Med hänsyn till den tid under vilken det portugisiska företaget har varit verksamt i Tyskland aktualiseras för det första frågan huruvida detta företag i själva verket inte har etablerat sig i denna medlemsstat. Jag delar härvid kommissionens uppfattning att i så fall råder det inget tvivel om att det föreligger en skyldighet att registrera sig.(8)
För det fall det är fråga om etablering
18. Det är inte alltid lätt att skilja på etablering och fri rörlighet för tjänster. Detta framgår redan av domstolens rättspraxis.
19. I domen i målet Gebhard(9) slog domstolen fast att en person kan vara etablerad i fler än en medlemsstat (punkt 24) och att det är fråga om etablering när personen stadigvarande och kontinuerligt utövar en yrkesverksamhet i en annan medlemsstat, där han från en stadigvarande plats för affärsverksamhet vänder sig till bland andra medborgarna i denna stat (punkt 28).
20. I samma dom uttalade domstolen att
”[i] kapitlet om tjänster i fördraget, och särskilt i artikel 60 tredje stycket [nu artikel 50 tredje stycket EG] föreskrivs det emellertid att en person som tillhandahåller tjänster och flyttar till en annan medlemsstat tillfälligt får utöva sin verksamhet där” (punkt 26). Den angav vidare att
”den tillfälliga karaktären av den ifrågavarande verksamheten skall bedömas inte bara i förhållande till tjänstens varaktighet, utan även i förhållande till hur ofta den ägt rum, dess regelbundenhet och kontinuitet. Tjänstens tillfälliga karaktär utesluter inte en möjlighet för den som i fördragets mening tillhandahåller tjänster att i värdmedlemsstaten förse sig med en viss infrastruktur (däri inbegripet ett kontor eller en byrå) i den mån som detta är nödvändigt för att kunna fullgöra den ifrågavarande tjänsten” (punkt 27).
21. Det är säkerligen inte lätt att i ett konkret fall avgöra om det är fråga om ett kontor som fungerar som infrastruktur för utövandet av tjänster eller en stadigvarande plats för affärsverksamhet som utgör en andra etablering.
22. I den portugisiska regeringens yttrande i detta mål citeras professor Mota Campos(10) som gör följande, enligt min mening, klarsynta distinktion:... när en ekonomisk operatör utövar sin rätt till etablering förutsätts en varaktig, fast (eller som åtminstone har inrätta[t]s med avsikt att bli permanent) inrättning, som utgör centrum för den yrkesverksamhet som utövas i etableringsstaten med en obestämd kundkrets.
Ett enkelt tillhandahållande av en tjänst förutsätter däremot fullföljandet av en eller flera tjänster eller yrkesaktiviteter av tillfällig karaktär där mottagarna utgörs av en fast kundkrets vars intresse har fångats med hjälp av en fast inrättning i den stat där tjänsteföretaget har sin huvudsakliga verksamhet.
23. Enligt den portugisiska regeringen har ifrågavarande företag tillhandahållit en tjänst under längre eller kortare tid till
en
företagskund i en annan medlemsstat, men från en fast inrättning i hemlandet, vilket är den medlemsstat där tjänsteföretaget har sitt verksamhetscentrum.
24. Man kan emellertid också fråga sig om det portugisiska företaget inte egentligen har tillhandahållit sina tjänster till
”en obestämd kundkrets”, nämligen till alla de kunder som tillkommit efter Bruno Schnitzer. Skulle man kunna anse att Bruno Schnitzer har agerat som ombud för det portugisiska företaget? Skulle inte Bruno Schnitzers företag kunna anses vara en andra stadigvarande plats för det portugisiska företagets affärsverksamhet? Skulle företaget kunna förvara sin utrustning där under ett år eller rent av under flera år? Har de portugisiska arbetarna stannat kvar i Tyskland sedan november 1996 eller rent av sedan november 1994, och endast återvänt till Portugal under sina semestrar? Detta är omständigheter bland andra som det ankommer på den hänskjutande domstolen att bedöma när den prövar hur det portugisiska företaget skall betraktas mot bakgrund av reglerna i fördraget.
25. I detta sammanhang bör det också erinras om domstolens fasta rättspraxis enligt vilken
”[m]an inte heller kan förvägra en medlemsstat rätten att anta bestämmelser som skall förhindra att den genom artikel 59 garanterade friheten utnyttjas av en person, som tillhandahåller tjänster och vars verksamhet helt eller huvudsakligen är riktad mot den ifrågavarande statens territorium, i syfte att undslippa de yrkesregler som skulle vara tillämpliga för honom om han var etablerad inom den statens territorium ...”.(11)
26. Vid ett annat tillfälle, innan den erinrade om denna rättighet, påpekade domstolen att
”... ett försäkringsföretag från en annan medlemsstat som upprätthåller, i medlemsstaten i fråga, en
permanent närvaro
omfattas av fördragets bestämmelser om etableringsrätt och detta även om denna närvaro inte består av en filial eller agentur utan endast av ett enkelt kontor som sköts av företagets egen personal eller
av en självständig person som har fullmakt att varaktigt företräda företaget
på samma sätt som en agentur. ... [E]tt sådant försäkringsföretag [kan] således inte åberopa [bestämmelserna om fri rörlighet för tjänster] vad gäller dess verksamhet i medlemsstaten i fråga.”(12)
27. Om Amtsgericht Augsburg emellertid kommer fram till slutsatsen att det portugisiska företaget inte kan anses vara etablerat i Tyskland, ankommer det på denna domstol att pröva målet med utgångspunkt i den fria rörligheten för tjänster.
För det fall det är fråga om fri rörlighet för tjänster
28. Det skall erinras om att direktiv 64/427 tillämpas både vid etablering och vid fri rörlighet för tjänster.
29. Artikel 4.3 lyder som följer:”Värdlandet skall ge vederbörande tillstånd att utöva näringsverksamheten i fråga efter ansökan, förutsatt att den verksamhet som avses i intyget på väsentliga punkter överensstämmer med den beskrivning av näringsverksamheten som meddelats enligt punkt 1 och förutsatt att
övriga krav som fastställts i denna stat är uppfyllda .”(13)
30. Såsom det följer redan av artiklarna 43 EG och 50 EG, skall alltså en person eller ett företag som tillhandahåller tjänster, i likhet med dem som är etablerade i en annan medlemsstat, i princip följa de villkor som denna stat uppställer för sina egna medborgare.
31. Domstolen finner emellertid, vilket den påpekade i sin dom i det ovannämnda målet Corsten, att en medlemsstat inte kan göra tillhandahållandet av tjänster i den medlemsstaten avhängigt av att samtliga villkor för etablering respekteras. Annars finns det en risk för att fördragets bestämmelser som just avser att säkerställa friheten att tillhandahålla tjänster förlorar sin ändamålsenliga verkan.(14)
32. I domen i det ovannämnda målet Corsten, medgav dock domstolen att syftet att säkerställa en god kvalitet på utförda hantverksarbeten och att skydda mottagarna av dessa arbeten, vilket åberopades av de tyska myndigheterna, utgjorde tvingande hänsyn till allmänintresset som rättfärdigar inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster (punkt 38).(15)
33. Domstolen har emellertid också ansett att dessa regler
”går ... utöver vad som är nödvändigt för att uppnå syftet att bibehålla en god kvalitet på de tillhandahållna tjänsterna, även om reglerna tillämpas på personer som tillhandahåller tjänster oavsett denna persons nationalitet, och förefaller vara ägnade att säkerställa förverkligandet av det nämnda syftet” (punkt 40).
34. Domstolen gjorde därefter följande uttalande:
”45 Kravet på registrering i hantverksregistret innebär att de berörda företagen måste ansluta sig till hantverkskamrarna och följaktligen att de måste erlägga tillkommande medlemsavgifter. Även om detta registreringskrav skulle kunna vara berättigat vid etablering i värdmedlemsstaten, vilket dock inte är fallet i målet vid den nationella domstolen, är det inte nödvändigtvis berättigat för sådana företag som endast
avser
att tillhandahålla tjänster i värdmedlemsstaten
temporärt eller rent av en enda gång .
46 För det fall tillståndsförfarandet på grund av den obligatoriska registreringen i hantverksregistret blir längre och mer kostsamt, så att den beräknade vinsten, åtminstone beträffande små projekt, inte längre är ekonomiskt intressant, kan de berörda företagen avskräckas från att fullfölja sitt projekt. Följaktligen föreligger det en risk att friheten att tillhandahålla tjänster, som är en grundläggande princip i fördraget, och direktiv 64/427 förlorar sin ändamålsenliga verkan
för dessa företag .”(16)
35. I domslutet till denna dom har domstolen emellertid inte längre hänvisat till tjänster som endast tillhandahålls temporärt eller en gång, utan uttalade i allmänna ordalag att
”[a]rtikel 59 i EG-fördraget (nu artikel 49 EG i ändrad lydelse) och artikel 4 i direktiv 64/427 ... utgör hinder för tillämpningen av en medlemsstats regler som innebär att tjänsteföretag som är etablerade i andra medlemsstater får utöva hantverkstjänster i den förstnämnda medlemsstaten endast om de har fullgjort ett tillståndsförfarande som försenar eller försvårar utövandet av friheten att tillhandahålla tjänster, när bedömningen av villkoren för att påbörja de berörda verksamheterna har genomförts och det har fastställts att dessa villkor är uppfyllda. Vidare får ett eventuellt krav på registrering i värdmedlemsstatens hantverksregister, om det nu är berättigat, inte medföra ytterligare administrativa kostnader eller en skyldighet att erlägga medlemsavgifter till en hantverkskammare.”
36. Den hänskjutande domstolen undrar om dessa regler endast tillämpas då tjänster tillhandahålls tillfälligt eller även i de fall då ett flertal tjänster utförs under en längre tid.
37. Den portugisiska regeringen anser i detta avseende
”att den tyska myndigheten, i syfte att bättre tillvarata sina intressen, inte kan ... göra gällande, i fråga om tillhandahållande av en tjänst under längre tid ─ kriterium som inte föreskrivs i den tyska lagen ─ att det är nödvändigt att registrera företag i Deutsche Handwerksrolle. Att göra en sådan åtskillnad är inte relevant då detta inte föreskrivs i den tyska lagen på området; det är fråga om en förtäckt begränsning av den fria rörligheten av tjänster inom hela gemenskapen ... Begreppet tillhandahållande av tjänster som nödvändigtvis inbegriper en tidsfaktor är följaktligen inte lämpligt som beräkningsgrund för de tidsperioder som skall beaktas vid tillämpningen av de olika rättssystemen, om det skall vara möjligt att respektera stand-still klausulen i artikel 49.”
38. Även enligt den österrikiska regeringen kan
”tjänstens varaktighet (eventuellt en längre tidsperiod) inte utgöra ett tillräckligt skäl för att, med avsteg från domstolens uppfattning på denna punkt, kräva registrering i hantverksregistret. Tjänstens varaktighet i ett givet fall ─ vare sig det rör sig om en vecka eller ett år (till exempel uppförandet av ett sjukhus eller andra jämförbara större projekt) ─ beror på vilken tjänst det är fråga om. Det finns ingen särskild varaktighet som gör det möjligt att kvalificera en tjänst ... I detta mål kan den långa varaktigheten på sin höjd visa att det inte längre är fråga om tjänster, utan snarare verksamhet som faller under den fria etableringsrätten, vilket innebär att det är berättigat att uppställa strängare krav ... När det gäller verksamhet som varar under längre tid ..., behåller däremot myndigheterna i den berörda medlemsstaten sin behörighet att inrätta ett förfarande av rent administrativ karaktär som innebär att företag som uppfyller tillämpliga gemenskapsrättsliga bestämmelser uppförs på listor.”
39. Den österrikiska regeringen har således föreslagit ett alternativ till att företag från andra medlemsstater registreras i hantverksregistret i värdmedlemsstaten. Detta alternativ går säkert att genomföra. Medlemsstaten skall enligt detta alternativ utfärda ett intyg som bekräftar att företaget uppfyller de villkor som föreskrivs i direktiv 64/427 för att tillhandahålla tjänster. Företaget kan använda denna handling som bevis om kontroller därefter utförs på andra byggnadsplatser. Samma medlemsstat kan samtidigt registrera företaget på en särskild lista som innefattar samtliga företag som har erhållit ett sådant intyg, och får således en samlad bild av alla utländska företag som är behöriga att tillhandahålla tjänster.
40. En medlemsstat som Förbundsrepubliken Tyskland skulle emellertid kunna invända häremot att på grund av skäl hänförliga till tradition, öppenhet och systemets enhetlighet, är det nödvändigt att behålla ett enda register som innefattar alla företag, både nationella och utländska, som är behöriga att utöva ett visst yrke inom landets gränser.
41. Jag kan inte se på vilket sätt gemenskapsrätten skulle hindra att en sådan tradition bibehölls så länge som registreringsförfarandet vid hantverksregistret inte medför några sådana begränsningar som domstolen angav i domen i det ovannämnda målet Corsten.
42. De potentiella konsumenterna av ifrågavarande tjänster skulle för övrigt själva kunna ha nytta av möjligheten att kunna konsultera ett enda och välkänt register för att kontrollera om ett företag med vilket de avser att ingå ett avtal har de nödvändiga kvalifikationerna.
43. Även gemenskapslagstiftaren tycks slutligen anse att det ligger i de utländska företagens intresse att bli registrerade i hantverksregistret. I rådets direktiv 64/429/EEG av den 7 juli 1964 om genomförande av etableringsfrihet och frihet att tillhandahålla tjänster för egenföretagare i tillverknings- och processindustrin inom ISIC-huvudgrupperna 23─40 (industri och hantverk),(17) som antogs samma dag som direktiv 64/427, till vilket det hänvisas i domen i det ovannämnda målet Corsten, föreskrivs följande:
”Artikel 5
1. Medlemsstaterna skall se till att förmånstagare som omfattas av detta direktiv har rätt att ansluta sig till yrkes- eller handelsorganisationer på samma villkor och med samma rättigheter och skyldigheter som deras egna medborgare.”
44. Det följer av artikelns fortsatta lydelse att hantverkskammarna utgör sådana yrkes- eller handelsorganisationer.
45. Domstolen bör därför enligt min mening inte ytterligare en gång uttrycka samma tveksamhet som i domen i det ovannämnda målet Corsten, i fråga om det berättigade i att kräva registrering i hantverksregistret. Registreringskravet skall anses tillåtet oberoende av den tid arbetet förväntas ta, om det inte för med sig ytterligare förseningar i jämförelse med det kontrollförfarande som föreskrivs i direktivet och inte medför några ytterligare administrativa kostnader.
46. Det återstår att pröva om det är möjligt att kräva betalning av medlemsavgiften till en hantverkskammare vid en viss tidpunkt om flera efterföljande tjänster utförs under lång tid.
47. Kommissionen har inte gjort någon sådan skillnad på registreringen i hantverksregistret, de administrativa avgifter som sammanhänger med denna registrering och betalningen av medlemsavgiften till hantverkskammaren, utan har en mycket nyanserad syn i frågan. Den anser att man måste ta som utgångspunkt de kriterier som domstolen har fastställt i punkt 46 i det ovannämnda målet Corsten. Enligt kommissionen
”visar ifrågavarande fall att det är svårt att göra en bedömning i efterhand i enlighet med villkoren som uppställs i punkt 46 i domskälen. Man kan nämligen inte utesluta att det företag som utnyttjar sin frihet att tillhandahålla tjänster inom den gemensamma marknaden från första början har bedrivit en verksamhet i värdlandet som endast var avsedd att bedrivas temporärt eller en enda gång. Den fortsatta verksamheten, som man konstaterar i efterhand, var kanske inte alls planerad i förväg eller åtminstone inte under en viss inledande period och den kan mycket väl ha utvecklats på grundval av oförutsedda beställningar som hänger samman med att kunder varit belåtna med det arbete som först endast utfördes ’temporärt eller en enda gång’. Den nationella domstolen skall följaktligen, på grundval av en prövning av objektivt fastställda omständigheter, avgöra från vilken tidpunkt företaget som har tillhandahållit tjänster under en viss tid inte längre skall omfattas av den princip som fastställdes i domen i målet Corsten, enligt vilken det finns anledning att betvivla huruvida registreringsskyldigheten är förenlig med EG-fördraget. Ju längre arbetet pågår och ju mer förutsebar en fortsättning synes vara för tjänsteföretaget, desto tidigare skall registreringsskyldigheten anses vara förenlig med gemenskapens primärrätt.”
48. Kommissionen utgår följaktligen från att registrering i ett hantverksregister kan krävas av den som ägnar sig åt att tillhandahålla tjänster på ett sätt som är mer än av tillfällig art och att det ankommer på den nationella domstolen att avgöra från vilken tidpunkt denna omständighet skall anses fastställd, utifrån en, som kommissionen antyder, mycket subtil psykologisk uppskattning. Om jag har förstått kommissionen rätt kan registreringen i registret, som sker under dessa villkor, följaktligen medföra att administrativa avgifter skall erläggas samt att det föreligger en skyldighet att erlägga en medlemsavgift till en hantverkskammare.
49. Kommissionens synsätt kan tyckas tilltalande. När ett utländskt företag utför ett stort antal uppdrag fördelade på ett år eller mer, finns det nämligen inte längre skäl att göra undantag från principen i artikel 50 tredje stycket EG, enligt vilken en tjänsteutövare måste respektera de regler som är i kraft i värdmedlemsstaten. När de omtvistade formaliteterna uppfylls långt efter det att arbetena har påbörjats, kan detta självfallet inte längre medföra att arbetena försenas.
50. Företaget skulle kanske till och med indirekt, på ett eller annat sätt, kunna dra nytta av de tjänster som hantverkskammaren erbjuder hela sektorn. Om dess medlemsavgift beräknades som en procentuell andel av omsättningen, skulle den inte ha någon avskräckande verkan.
51. Efter en lång tid av verksamhet i värdlandet kan man därför knappast anse att det formella kravet i fråga innebär att
”fördragets bestämmelser ─ som just avser att säkerställa friheten att tillhandahålla tjänster ─ förlorar sin ändamålsenliga verkan ...”.(18)
52. Företaget skulle under tiden hur som helst bli tvunget att vänja sig vid hur uppbörden av mervärdesskatt uttas i värdlandet och ta kontakt med skattemyndigheten. Uppfattningen att gränsöverskridande tjänster kan tillhandahållas störningsfritt på det administrativa planet är med andra ord en teoretisk uppfattning.
53. Det skall emellertid påpekas att om kommissionens synsätt anammas måste man, vid sidan av de företag som anses etablerade och de företag som tillfälligtvis tillhandahåller tjänster, skapa en tredje kategori, nämligen för de företag som vid upprepade tillfällen tillhandahåller tjänster under en lång tid för, en kategori för vilken det inte finns något stöd i fördraget.
54. Jag anser dessutom att det är tämligen svårt att bedöma vilken avsikt som företaget eventuellt kan ha haft då det började att tillhandahålla tjänster i värdlandet, vilket kommissionen förordar att man skall göra.
55. Jag anser därför att det är bättre att hålla fast vid följande principer.
56. För det första kan alla företag som för första gången önskar bedriva näringsverksamhet i en annan medlemsstat vara skyldiga att registrera sig i hantverksregistret under förutsättning att denna registrering automatiskt följer av det förfarande för kontroll av deras kvalifikationer som föreskrivs i direktiv 64/427 och varken för med sig ytterligare kostnader eller en skyldighet att erlägga en medlemsavgift till hantverkskammaren.
57. Detta följer inte enbart motsatsvis av domen i det ovannämnda målet Corsten, utan också av det synsätt som gemenskapslagstiftaren har givit uttryck för i artikel 22.1 i rådets direktiv 85/384/EEG av den 10 juni 1985 om det ömsesidiga erkännandet av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis på arkitekturområdet, däribland åtgärder för att underlätta ett effektivt utnyttjande av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster,(19) vilken var föremål för prövning i målet kommissionen mot Italien.(20)
58. I tredje stycket i denna bestämmelse anges nämligen att
”medlemsstater [får] för att göra det möjligt att genomföra de bestämmelser för yrkesmässigt uppförande som gäller hos dem kräva automatisk tillfällig registrering eller formell registrering hos en yrkesorganisation eller ett yrkesorgan eller i ett register, förutsatt att denna registrering inte fördröjer eller på något sätt försvårar tillhandahållandet av tjänster eller åsamkar några ytterligare kostnader för den person som tillhandahåller tjänsterna”.
59. För det andra, om det därefter visar sig att företagets näringsverksamhet på grund av dess varaktighet och kontinuitet och antalet utförda kontrakt slutligen är att betrakta som en etablering, kan företaget bli skyldigt att betala medlemsavgift till handelskammaren.
60. Enligt artikel 2 i direktiv 64/427 skall medlemsstaterna se till att de förmånstagare, enligt direktivet,
”som temporärt vill etablera sig eller utöva näringsverksamhet informeras om de föreskrifter som gäller för den verksamhet de avser att utöva”.
61. I artikel 2 i direktiv 1999/42 föreskrivs på motsvarande sätt att medlemsstaterna skall se till att förmånstagarna
”innan de etablerar sig eller börjar tillhandahålla tjänster, på begäran underrättas om de regler som gäller för den yrkesverksamhet som de tänker utöva”.
62. Företagaren kommer följaktligen att vid denna tidpunkt vara informerad om att så snart hans näringsverksamhet uppfyller de nödvändiga kriterierna för etablering, är han skyldig att betala medlemsavgift.
63. Vilka är då de slutsatser som kan härledas ur det anförda, med hänseende på det nationella målet?
64. Om den nationella domstolen kommer fram till att det tillståndsförfarande, som det portugisiska företaget anklagas för att inte ha iakttagit försenar eller försvårar utövandet av friheten att tillhandahålla tjänster, eftersom det har fastställts att villkoren för att utföra den berörda verksamheten är uppfyllda och att kravet på att registrera sig i hantverksregistret medför ytterligare administrativa kostnader samt en skyldighet att erlägga en medlemsavgift till en hantverkskammare, kommer nämnda domstol att dra slutsatsen att detta förfarande är oförenligt med gemenskapsrätten och att Bruno Schnitzer inte kan straffas för att det portugisiska företaget inte har iakttagit den.
65. Innan någon definitiv slutsats kan dras ankommer det emellertid också på den nationella domstolen att avgöra
”om [det portugisiska företagets] tjänster i Tyskland är av tillfällig karaktär i fördragets mening, med hänsyn till varaktigheten, hur ofta de äger rum, deras regelbundenhet och kontinuitet”.(21) Om det från en viss tidpunkt framkommer att denna verksamhet har förlorat sin tillfälliga karaktär eller att den helt eller huvudsakligen är inriktad på den tyska marknaden, skulle kravet på registrering i hantverksregistret (inbegripet kravet på att betala medlemsavgift) gälla utan förbehåll och Bruno Schnitzer skulle kunna straffas.
V – Förslag till avgörande
66. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall besvara Amtsgericht Augsburgs fråga på följande sätt:
1) Artiklarna 49 EG, 50 EG, 54 EG och 55 EG samt artikel 4 i rådets direktiv 64/427/EEG av den 7 juli 1964 med detaljbestämmelser om övergångsåtgärder för egenföretagare inom tillverknings- och processindustrin tillhörande ISIC-huvudgrupperna 23─40 (industri och hantverk) utgör inte något hinder för en medlemsstats regler, som innebär att det beträffande tjänsteföretag som är etablerade i andra medlemsstater och som utövar hantverkstjänster i den förstnämnda staten, utöver en kontroll av att företaget är behörigt att utöva verksamheten i fråga, uppställs krav på registrering i hantverksregistret när detta inte är av sådan beskaffenhet att det kan försena eller försvåra utövandet av friheten att tillhandahålla tjänster och detta varken medför ytterligare administrativa kostnader eller en skyldighet att betala en medlemsavgift till en hantverkskammare.
2) När en persons eller ett företags verksamhet i värdmedlemsstaten fortsätter under lång tid, på ett i praktiken oavbrutet sätt och på grundval av ett antal kontrakt, ankommer det på den nationella domstolen att avgöra från vilken tidpunkt verksamheten skall likställas med etablering och således medföra att medlemsavgift skall erläggas till hantverkskammaren.
(1) .
(2)  –	EGT 117, s. 1863; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 22.
(3)  –	EGT 2, 1962, s. 36 respektive 32.
(4)  –	EGT L 201, s. 77.
(5)  –	BGBl. 1998 I, s. 3074.
(6)  –	BGBl. 1966 I, s. 469.
(7)  –	Dom av den 3 oktober 2000 i mål C-58/98, Corsten (REG 2000, s. I-7919).
(8)  –	Se, för ett motsvarande synsätt, mitt förslag till avgörande av den 7 maj 2002 i mål C-79/01, Payroll Data Services m.fl., som är anhängigt vid domstolen.
(9)  –	Dom av den 30 november 1995 i mål C-55/94, Gebhard (REG 1995, s. I-4165).
(10)  –	Mota Campos, J,
Direito Comunitário, Volume III, O Ordenamento Económico, s. 332.
(11)  –	Dom av den 3 december 1974 i mål 33/74, Van Binsbergen (REG 1974, s. 1299; svensk specialutgåva, volym 2, s. 379), punkt 13. Se även dom av den 27 september 1989 i mål 130/88, Van de Bijl (REG 1989, s. 3039), punkt 26, av den 16 december 1992 i mål C-211/91, kommissionen mot Belgie n (REG 1992, s. I-6757; svensk specialutgåva, volym 13, s. I-235), punkt 12, av den 3 februari 1993 i mål C-148/91, Veronica Omroep Organisatie (REG 1993, s. I-487; svensk specialutgåva, volym 14, s. I-17), punkt 12, och av den 5 oktober 1994 i mål C-23/93, TV10 (REG 1994, s. I-4795; svensk specialutgåva, volym 16, s. I-159), punkt 20.
(12)  –	Dom av den 4 december 1986 i mål 205/84, kommissionen mot Tyskland (REG 1986, s. 3755; svensk specialutgåva, volym 8, s. 741), punkt 21. Min kursivering.
(13)  –	Min kursivering.
(14)  –	Se särskilt dom av den 25 juli 1991 i mål C-76/90, Säger (REG 1991, s. I-4221), punkt 13, samt domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Tyskland, punkt 26.
(15)  –	I sin dom av den 8 juni 2000 i mål C-264/99, kommissionen mot Italien (REG 2000, s. I-4417), som avsåg en tillfällig verksamhet, kunde domstolen inte konstatera att det förelåg något sådant tvingande hänsyn.
(16)  – Min kursivering.
(17)  –	EGT 117, 1964, s. 1880; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 29.
(18)  –	Se domen i det ovannämnda målet Säger, punkt 13.
(19)  –	EGT L 223, s. 15; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 99.
(20)  –	Dom av den 21 mars 2002 i mål C-298/99, kommissionen mot Italien (REG 2002, s. I-0000), vilket rör tillgången till arkitektyrket.
(21)  –	Se dom av den 12 december 1996 i mål C-3/95, Reisebüro Broede (REG 1996, s. I-6511), punkt 22.