62023CJ0419
PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
12. prosinca 2024. (
*1
)
Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 63. UFEU‑a – Slobodno kretanje kapitala – Članak 17. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Pravo vlasništva – Plodouživanje na poljoprivrednom zemljištu – Nacionalni propis na temelju kojeg pravo plodouživanja prestaje ex lege, bez prava na naknadu – Presuda kojom se utvrđuje povreda obveze – Ponovni upis u zemljišne knjige prethodno izbrisanog prava plodouživanja, bez ispitivanja zakonitosti prvotnog upisa – Pravomoćnost prvotnog upisa”
U predmetu C‑419/23,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Győri Törvényszék (Okružni sud u Győru, Mađarska), odlukom od 21. lipnja 2023., koju je Sud zaprimio 6. srpnja 2023., u postupku
CN
protiv
Nemzeti Földügyi Központ,
uz sudjelovanje:
GW,
SUD (četvrto vijeće),
u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, C. Lycourgos (izvjestitelj), predsjednik trećeg vijeća, S. Rodin, N. Jääskinen i O. Spineanu‑Matei, suci,
nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za mađarsku vladu, Zs. Biró-Tóth, M. Z. Fehér i K. Szíjjártó, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, M. Mataija, A. Tokár i G. von Rintelen, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 11. srpnja 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 63. UFEU‑a i članka 17. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između CN‑a i Nemzeti Földügyi Központ (Nacionalni centar za zemljište, Mađarska) u vezi sa zakonitošću odluke kojom je to javno tijelo u zemljišne knjige izvršilo ponovni upis prava plodouživanja koje je GW imao na poljoprivrednom zemljištu koje pripada CN‑u.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Članak 63. stavak 1. UFEU‑a glasi:
„U okviru odredaba određenih ovim poglavljem, zabranjena su sva ograničenja kretanja kapitala među državama članicama te između država članica i trećih zemalja.”
4
Članak 17. stavak 1. Povelje glasi:
„Svatko ima pravo na vlasništvo nad svojom na zakonit način stečenom imovinom, koristiti je, njome raspolagati i ostaviti je u nasljedstvo. Vlasništvo nikome ne može biti oduzeto, osim u javnom interesu u slučajevima i pod uvjetima koje propisuje zakon, ako se pravodobno isplati pravična naknada za gubitak vlasništva. Uživanje prava vlasništva može biti uređeno zakonom u mjeri u kojoj je to potrebno radi općeg interesa.”
Mađarsko pravo
Građanski zakonik
5
Na temelju članka 5:147 stavka 1. Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvényja (Zakon br. V iz 2013. o Građanskom zakoniku) pravo plodouživanja ovlašćuje plodouživatelja da posjeduje, rabi, iskorištava i stječe plodove od stvari čiji je vlasnik treća osoba.
Uredba Vlade 171/1991
6
Člankom 1. stavkom 5. 171/1991 Korm. rendelet (Vladina uredba br. 171/1991) od 27. prosinca 1991., koja je stupila na snagu 1. siječnja 1992., isključena je mogućnost da osobe koje nisu mađarski državljani, osim osoba koje imaju dozvolu stalnog boravka i onih kojima je priznat status izbjeglice, stječu produktivna zemljišta.
Zakon o produktivnim zemljištima iz 1994.
7
U termőföldről szóló 1994. évi LV. törvényju (Zakon br. LV o produktivnim zemljištima iz 1994.; u daljnjem tekstu: Zakon o produktivnim zemljištima iz 1994.) zadržana je zabrana stjecanja iz prethodne točke te je proširena na pravne osobe, neovisno o tome imaju li sjedište u Mađarskoj ili ga nemaju.
8
Taj je zakon izmijenjen, s učinkom od 1. siječnja 2002., na temelju termőföldről szóló 1994. évi LV. törvény módosításáról szóló 2001. évi CXVII. törvényja (Zakon br. CXVII iz 2001. o izmjeni Zakona br. LV o produktivnim zemljištima iz 1994.), kako bi se isključila i mogućnost ugovornog uspostavljanja prava plodouživanja na produktivnim zemljištima u korist fizičkih osoba koje nemaju mađarsko državljanstvo i pravnih osoba.
9
Nakon tih se izmjena člankom 11. stavkom 1. Zakona o produktivnim zemljištima iz 1994. propisivalo da se „[n]a ugovorno uspostavljanje prava plodouživanja i prava uporabe moraju primijeniti odredbe poglavlja II. o ograničenju stjecanja vlasništva. […]”.
10
Članak 11. stavak 1. Zakona o produktivnim zemljištima iz 1994. zatim je izmijenjen na temelju egyesa agrár tárgyú törvények módosításáról szóló 2012. évi CCXIII. törvényja (Zakon br. CCXIII iz 2012. o izmjeni određenih zakona o poljoprivredi). U verziji nakon te izmjene, koja je stupila na snagu 1. siječnja 2013., navedenim člankom 11. stavkom 1. određivalo se da je „[p]ravo plodouživanja uspostavljeno ugovorom ništetno, osim ako je uspostavljeno u korist bliskog obiteljskog srodnika”.
11
Zakonom br. CCXIII iz 2012. o izmjeni određenih zakona o poljoprivredi također je, u Zakon o produktivnim zemljištima iz 1994., uveden novi članak 91. stavak 1. u skladu s kojim „[s]vako pravo plodouživanja koje postoji na dan 1. siječnja 2013. i koje je uspostavljeno – na neodređeno razdoblje ili određeno razdoblje koje istječe nakon 30. prosinca 2032. – na temelju ugovora sklopljenog između osoba koje nisu u bliskom obiteljskom srodstvu prestaje ex lege1. siječnja 2033.”
Zakon br. CXXII o prodaji poljoprivrednih i šumskih zemljišta iz 2013.
12
Mező- és erdőgazdasági földek forgalmáról szóló 2013. évi CXXII. törvény (Zakon br. CXXII o prodaji poljoprivrednih i šumskih zemljišta iz 2013.) donesen je 21. lipnja 2013. te je stupio na snagu 15. prosinca 2013.
13
Člankom 37. stavkom 1. tog zakona zadržano je pravilo prema kojem je pravo plodouživanja ili pravo uporabe koje je na takvim zemljištima uspostavljeno na temelju ugovora ništetno ako nije uspostavljeno u korist bliskog obiteljskog srodnika.
Zakon o prijelaznim mjerama iz 2013.
14
Mező- és erdőgazdasági földek forgalmáról szóló 2013. évi CXXII. törvénnyel összefüggő egyes rendelkezésekről és átmeneti szabályokról szóló 2013. évi CCXII. törvény (Zakon br. CCXII iz 2013. o različitim odredbama i prijelaznim mjerama u pogledu Zakona br. CXXII o prodaji poljoprivrednih i šumskih zemljišta iz 2013., u daljnjem tekstu: Zakon o prijelaznim mjerama iz 2013.) donesen je 12. prosinca 2013. te je stupio na snagu 15. prosinca 2013.
15
U verziji koja je relevantna za glavni postupak, članak 108. stavak 1. tog zakona glasio je:
„Svako pravo plodouživanja ili uporabe koje postoji na dan 30. travnja 2014. i koje je uspostavljeno – na neodređeno razdoblje ili određeno razdoblje koje istječe nakon 30. travnja 2014. – na temelju ugovora sklopljenog između osoba koje nisu u bliskom obiteljskom srodstvu prestaje ex lege1. svibnja 2014.”
16
Na temelju Zakona br. CL iz 2021. o izmjeni određenih zakona o poljoprivredi, u Zakon o prijelaznim mjerama iz 2013. uneseno je poglavlje 20./F. To je poglavlje, koje obuhvaća nove članke108./B i 108./F, naslovljeno „Posebne odredbe za postupanje u skladu s [presudom od 21. svibnja 2019., Komisija/Mađarska (Plodouživanja na poljoprivrednim zemljištima) (C‑235/17, EU:C:2019:432)] donesenom u predmetu koji je pred Sudom pokrenut nakon prestanka ex lege pravâ plodouživanja na poljoprivrednim zemljištima”. Ono je stupilo na snagu 1. siječnja 2022.
17
Članak 108./B stavak 1. Zakona o prijelaznim mjerama iz 2013., kako proizlazi iz Zakona br. CL iz 2021. o izmjeni određenih zakona o poljoprivredi, određuje:
„Svaka fizička ili pravna osoba čije je pravo plodouživanja izbrisano iz zemljišnih knjiga na temelju odredbi članka 108. stavka 1., u verziji koja je bila na snazi 30. travnja 2014. […], ili njezin sljednik, mogu u skladu s ovim poglavljem zahtijevati ponovni upis izbrisanog prava plodouživanja u zemljišne knjige, kao i odgovarajuću naknadu predviđenu ovim poglavljem.”
18
Članak 108./F stavci 6. do 8. tog zakona, kako proizlazi iz Zakona br. CL iz 2021. o izmjeni određenih zakona o poljoprivredi, glasi:
„6.   Valja utvrditi da se izbrisano pravo plodouživanja može ponovno upisati ako:
(a)
se smatra da osoba iz stavka 7. nije postupala u dobroj vjeri; i
(b)
ne postoje zakonske prepreke za ponovni upis u smislu stavka 8.
7.   Među ugovornim stranama smatra se da u dobroj vjeri nije postupao:
(a)
vlasnik predmetne nekretnine ako je njegovo pravo vlasništva postojalo i u trenutku brisanja prava plodouživanja;
(b)
vlasnik predmetne nekretnine ako je njegovo pravo vlasništva nastalo na temelju ugovora koji je sklopljen nakon 6. ožujka 2018. ili prije tog datuma – ako je u okviru postupka predviđenog [Zakonom br. CXXII o prodaji poljoprivrednih i šumskih zemljišta iz 2013.] (uključujući postupak upisa u zemljišne knjige) dostavljen nadležnom tijelu nakon 6. ožujka 2018. – odnosno na temelju raspolaganja imovinom zbog smrti nakon 6. ožujka 2018.;
(c)
vlasnik predmetne nekretnine ako je njegovo pravo vlasništva nastalo nakon 6. ožujka 2018. (osim na temelju ugovora ili nasljeđivanjem);
(d)
vlasnik predmetne nekretnine ako je, unatoč tomu što se smatra da je postupao u dobroj vjeri u smislu točaka (b) ili (c), uspostavio pravo plodouživanja na nekretnini nakon 6. ožujka 2018.;
(e)
plodouživatelj, ako je njegovo pravo plodouživanja na nekretnini uspostavljeno ugovorom ili raspolaganjem imovinom zbog smrti nakon 6. ožujka 2018. ili ako si je u samom aktu o prijenosu prava vlasništva nakon tog datuma pridržao pravo plodouživanja;
(f)
vlasnik predmetne nekretnine ako je pravo vlasništva stekao nasljeđivanjem jednog od vlasnika u smislu točaka (a) do (d).”
8.   „Zakonska prepreka ponovnom upisu postoji ako je nekretnina o kojoj je riječ izvlaštena ili je pravo vlasništva nad njom preneseno na temelju kupoprodajnog ugovora koji zamjenjuje izvlaštenje.”
Zakon o zemljišnim knjigama
19
Članak 94. Ingatlan‑nyilvántartásról szóló 1997. évi CXLI. törvényja (Zakon br. CXLI o zemljišnim knjigama iz 1997.), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak, glasio je:
„1.   U svrhu brisanja iz zemljišnih knjiga prava plodouživanja i uporabe koja bi trebala prestati na temelju članka 108. stavka 1. [Zakona o prijelaznim mjerama iz 2013.] (u daljnjem tekstu zajedno, u ovom članku: prava plodouživanja), fizička osoba koja je nositelj pravâ plodouživanja mora, po opomeni koju tijelo zaduženo za vođenje knjiga šalje najkasnije 31. listopada 2014., u roku od 15 dana nakon predaje opomene na obrascu koji je u tu svrhu propisao ministar dati izjavu o bliskom obiteljskom srodstvu koje ju, ako je to slučaj, veže s osobom navedenom kao vlasnik nekretnine u dokumentu na temelju kojeg je izvršen upis. Ako se izjava ne preda u roku, zahtjevi za izdavanje potvrde nakon 31. prosinca 2014. neće se razmatrati.
[…]
3.   Ako u izjavi nije dokazano blisko obiteljsko srodstvo ili ako nije predana nikakva izjava u roku, tijelo zaduženo za vođenje zemljišnih knjiga po službenoj dužnosti briše prava plodouživanja iz navedenih knjiga u roku od šest mjeseci od isteka roka u kojem je trebala biti dana izjava, a najkasnije 31. srpnja 2015.
[…]”
Glavni postupak i prethodno pitanje
20
Društvo Readiness Kft. i osoba GW sklopili su 30. prosinca 2001. ugovor o plodouživanju na poljoprivrednom zemljištu u vlasništvu tog društva koje se nalazi na području Kisega (Mađarska). Plodouživanje osobe GW upisano je u zemljišne knjige odlukom od 29. siječnja 2002. protiv koje nije bila podnesena žalba.
21
Dana 18. svibnja 2012. u zemljišne je knjige upisano pravo vlasništva osobe CN na tom zemljištu.
22
Vas Megyei Kormányhivatal Szombathelyi Járási Hivatal (Upravni odjel županije Vas – Okružni ured Szombathely, Mađarska) je 27. srpnja 2015., na temelju članka 108. stavka 1. Zakona o prijelaznim mjerama iz 2013. i članka 94. stavaka 1. i 3. Zakona o zemljišnim knjigama, izbrisao iz zemljišnih knjiga pravo plodouživanja osobe GW jer ona nije bila u bliskom obiteljskom srodstvu s vlasnikom predmetnog poljoprivrednog zemljišta.
23
Sud je u presudi od 6. ožujka 2018., SEGRO i Horváth (C‑52/16 i C‑113/16, EU:C:2018:157) presudio da članak 63. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo na temelju kojeg prava plodouživanja koja su prethodno uspostavljena na poljoprivrednom zemljištu i čiji nositelji nisu u bliskom obiteljskom srodstvu s vlasnikom tog zemljišta prestaju ex lege i zbog toga se brišu iz zemljišnih knjiga.
24
U presudi od 21. svibnja 2019., Komisija/Mađarska (Plodouživanja na poljoprivrednim zemljištima) (C‑235/17, EU:C:2019:432), Sud je presudio da je Mađarska – donošenjem članka 108. stavka 1. Zakona o prijelaznim mjerama iz 2013. te, na taj način, ukidanjem ex lege prava plodouživanja na poljoprivrednim i šumskim zemljištima u Mađarskoj koja su izravno ili neizravno imali državljani drugih država članica – povrijedila obveze na temelju članka 63. UFEU‑a i članka 17. Povelje.
25
Nacionalni centar za zemljište je 30. studenoga 2022. naložio, na temelju članaka 108./B i 108./F Zakona o prijelaznim mjerama iz 2013., kako su u taj zakon umetnuti Zakonom br. CL iz 2021. o izmjeni određenih zakona o poljoprivredi, da se provede ponovni upis u zemljišne knjige prava plodouživanja osobe GW, pri čemu je pojasnio da se ne može smatrati da je osoba CN postupala u dobroj vjeri, u smislu članka 108./F stavka 7. tog zakona, s obzirom na to da je na dan brisanja tog prava plodouživanja iz zemljišnih knjiga bila vlasnik predmetnog poljoprivrednog zemljišta.
26
Osoba CN je sudu koji je uputio zahtjev podnijela tužbu za poništenje te odluke o ponovnom upisu uz obrazloženje da je pravo plodouživanja osobe GW bilo nezakonito upisano u zemljišne knjige 29. siječnja 2002. Naime, članak 11. stavak 1. Zakona o produktivnim zemljištima iz 1994., u verziji koja se primjenjivala na taj datum, nije dopuštao upis u zemljišne knjige prava plodouživanja na poljoprivrednom zemljištu nakon 1. siječnja 2002., kada je to plodouživanje bilo uspostavljeno u korist fizičke osobe koja nije bila mađarski državljanin.
27
Nacionalni centar za zemljište i osoba GW zahtijevali su da se ta tužba odbije uz obrazloženje da ne postoji nikakva pravna prepreka za ponovni upis predmetnog prava plodouživanja u zemljišne knjige i da Zakon o prijelaznim mjerama iz 2013., u verziji koja proizlazi iz Zakona br. CL iz 2021. o izmjeni određenih zakona o poljoprivredi, ne uvjetuje taj ponovni upis nikakvim ispitivanjem zakonitosti prvotnog upisa tog plodouživanja u te zemljišne knjige.
28
Uvodno, sud koji je uputio zahtjev najprije navodi da osoba CN boravi u Njemačkoj i da su ulaganja u nekretnine koje na državnom području države članice izvrše osobe koje nemaju boravište u toj državi članici obuhvaćena područjem primjene članka 63. UFEU‑a. Nadalje, ističe da pravo plodouživanja na poljoprivrednom zemljištu o kojemu je riječ u glavnom postupku osobi GW nije dala osoba CN, nego prethodni vlasnik tog zemljišta i da se stoga ne može smatrati da je osoba CN postupala u zloj vjeri. Naposljetku, taj sud ističe da je osoba CN, zbog brisanja prava plodouživanja osobe GW iz zemljišnih knjiga, imala puno vlasništvo nad navedenim zemljištem do ponovnog upisa tog prava plodouživanja. Također, nakon brisanja prava plodouživanja osobe GW iz zemljišnih knjiga, osoba CN je mogla legitimno smatrati da ima pravo slobodno iskorištavati predmetno zemljište i očekivati povećanje njegove vrijednosti.
29
S obzirom na ta pojašnjenja, sud koji je uputio zahtjev naglašava, kao prvo, da se člankom 11. stavkom 1. Zakona o produktivnim zemljištima iz 1994. zabranjivala uspostava, od 1. siječnja 2002., prava plodouživanja na produktivnim zemljištima u korist osoba koje nisu mađarski državljani. Usto, prema nacionalnoj sudskoj praksi, toj se odredbi također protivi mogućnost upisa takvog prava u zemljišne knjige nakon tog datuma, čak i ako je ugovor o plodouživanju bio sklopljen prije tog datuma.
30
U ovom je slučaju pravo plodouživanja osobe GW na poljoprivrednom zemljištu o kojem je riječ u glavnom postupku bilo uspostavljeno na temelju ugovora sklopljenog 30. prosinca 2001., ali je do njegova upisa došlo tek 29. siječnja 2002. Stoga je, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, upis tog prava plodouživanja u zemljišne knjige bio nezakonit. Međutim, odluka o upisu postala je pravomoćna jer protiv nje nije bio podnesen nikakav pravni lijek.
31
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev ističe da je odluka o ponovnom upisu prava plodouživanja u korist osobe GW u zemljišne knjige donesena na temelju članaka 108./B i 108./F Zakona o prijelaznim mjerama iz 2013., kako proizlaze iz Zakona br. CL iz 2021. o izmjeni određenih zakona o poljoprivredi, koji su bili doneseni radi provedbe presude od 21. svibnja 2019., Komisija/Mađarska (Plodouživanja na poljoprivrednim zemljištima) (C‑235/17, EU:C:2019:432).
32
U skladu s člankom 108./F stavkom 6. Zakona o prijelaznim mjerama iz 2013., prethodno izbrisano pravo plodouživanja može se ponovno upisati u zemljišne knjige kada se smatra da vlasnik ili plodouživatelj nisu postupali u dobroj vjeri u smislu stavka 7. navedenog članka 108./F.
33
U skladu s potonjom odredbom, smatra se da plodouživatelj nije postupao u dobroj vjeri ako je njegovo pravo plodouživanja na nekretnini uspostavljeno na temelju ugovora ili raspolaganja imovinom zbog smrti nakon 6. ožujka 2018. ili ako si je u samom aktu o prijenosu prava vlasništva, nakon tog datuma, pridržao pravo plodouživanja. Nasuprot tomu, ne smatra se da je plodouživatelj postupao u zloj vjeri ako je upis njegovog prava plodouživanja u zemljišne knjige bio protivan nacionalnom zakonodavstvu koje je bilo na snazi na dan tog upisa.
34
Sud koji je uputio zahtjev smatra da je Sud u točkama 112., 117. i 122. presude od 6. ožujka 2018., SEGRO i Horváth (C‑52/16 i C‑113/16, EU:C:2018:157), zahtijevao uvođenje nacionalnog postupka koji će uključivati pojedinačno ispitivanje zakonitosti upisâ prava plodouživanja.
35
Kao treće, taj sud smatra da iz presude od 10. ožujka 2022., Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175), proizlazi da upravna odluka koja je postala pravomoćna, kao upis prava plodouživanja osobe GW u zemljišne knjige, ne može spriječiti nadležni nacionalni sud da, u slučaju kada bi poštovanje načela pravne sigurnosti ugrozilo načela djelotvornosti prava Unije i lojalne suradnje, poduzme sve mjere potrebne za osiguranje korisnog učinka prava Unije.
36
U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev smatra da bi, s obzirom na načelo prema kojem do brisanja prava plodouživanja može doći samo ako nadležni nacionalni sudovi mogu pojedinačno ispitati zakonitost prvotnog upisa, morao utvrditi nezakonitost prvotnog upisa u zemljišne knjige prava plodouživanja osobe GW te, slijedom toga, i nezakonitost ponovnog upisa tog prava. Međutim, članak 108./F stavak 7. Zakona o prijelaznim mjerama iz 2013., kako proizlazi iz Zakona br. CL iz 2021. o izmjeni određenih zakona o poljoprivredi, zabranjuje mu da provede takvo ispitivanje.
37
U tim je okolnostima Győri Törvényszék (Okružni sud u Győru, Mađarska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 63. UFEU‑a i članak 17. [Povelje] tumačiti na način da im se ne protive odredbe nacionalnog zakonodavstva kojima se ne određuje da u trenutku ponovnog upisa prava plodouživanja u zemljišne knjige, naloženog po završetku postupka zbog povrede obveze države članice te nakon brisanja tog nezakonito, ali i pravomoćno upisanog prava plodouživanja, obvezno treba ocijeniti je li upis prava plodouživanja bio izvršen na zakonit način?”
O prethodnom pitanju
Dopuštenost
38
Mađarska vlada osporava dopuštenost prethodnog pitanja uz obrazloženje da odredbe prava Unije čije tumačenje traži sud koji je uputio zahtjev nisu povezane sa sporom koji se pred njim vodi. Tako se, s jedne strane, nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku primjenjuje bez razlike i ne odvraća nerezidente od ulaganja u Mađarskoj ili od zadržavanja svojih ulaganja u Mađarskoj. S druge strane, tužiteljica u glavnom postupku postupala je u zloj vjeri iako se nije moguće pozivati na pravo Unije kako bi se opravdalo zlouporabu.
39
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da se, kada nije očito da tumačenje odredbe prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, prigovor neprimjenjivosti te odredbe na predmet u glavnom postupku ne odnosi na dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku, već ulazi u meritum pitanja (presuda od 24. srpnja 2023., Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, t. 66. i navedena sudska praksa).
40
Međutim, nije očito da članak 63. UFEU‑a i članak 17. Povelje nisu primjenjivi na glavni postupak. Tako iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je poljoprivredno zemljište o kojemu je riječ u glavnom postupku u vlasništvu osobe CN koja boravi u državi članici koja nije Mađarska. Stoga činjenice u glavnom postupku nisu ograničene na jednu državu članicu.
41
Usto, okolnost, pod pretpostavkom da je utvrđena, da se tužiteljica u glavnom postupku zapravo želi pozvati na pravo Unije kako bi opravdala zlouporabnu pravnu praksu, pitanje je povezano s meritumom predmeta i ni na koji način ne može utjecati na dopuštenost postavljenog prethodnog pitanja.
42
Slijedom toga, prethodno pitanje je dopušteno.
Meritum
43
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 63. UFEU‑a i članak 17. Povelje tumačiti na način da im se protivi propis države članice na temelju kojeg se pravo plodouživanja na poljoprivrednom zemljištu koje se nalazi na državnom području te države članice – koje je nakon njegova pravomoćnog upisa u zemljišne knjige bilo ukinuto i izbrisano iz tih zemljišnih knjiga na temelju propisa navedene države članice koji je bio protivan tim člancima – mora, na zahtjev osobe kojoj je to pravo bilo oduzeto, ponovno upisati u navedene zemljišne knjige, čak i kada je prvotni upis navedenog prava bio protivan nacionalnom zakonodavstvu koje se primjenjivalo na dan tog upisa.
Uvodne napomene
44
Najprije, kao što je to navedeno u točki 20. ove presude, osoba GW je 30. prosinca 2001. sklopila ugovor o plodouživanju s društvom mađarskog prava u čijem je vlasništvu predmetno poljoprivredno zemljište bilo prije nego što je to pravo vlasništva bilo preneseno na osobu CN. To je pravo plodouživanja upisano u zemljišne knjige 29. siječnja 2002.
45
Sud koji je uputio zahtjev smatra da, iako je ugovor o plodouživanju koji je osoba GW sklopila na dan njegova sklapanja bio zakonit, njegov je upis u zemljišne knjige bio nezakonit jer je proveden nakon 1. siječnja 2002.
46
Navodi da je uspostava prava plodouživanja na poljoprivrednim zemljištima u korist stranih državljana bila zabranjena od 1. siječnja 2002. zbog izmjene članka 11. stavka 1. Zakona o produktivnim zemljištima iz 1994. Zakonom br. CXVII iz 2001., spomenute u točki 8. ove presude. Mađarski su sudovi tu odredbu tumačili na način da se pravo plodouživanja na tim zemljištima u korist stranog državljanina, čak i ako je bilo uspostavljeno prije 1. siječnja 2002., od tog datuma više nije moglo upisati u zemljišne knjige.
47
Kao drugo, valja istaknuti da je, s jedne strane, 27. srpnja 2015. pravo plodouživanja osobe GW bilo izbrisano iz zemljišnih knjiga na temelju članka 108. stavka 1. Zakona o prijelaznim mjerama iz 2013. jer zainteresirana osoba nije bila u bliskom obiteljskom srodstvu s vlasnikom poljoprivrednog zemljišta.
48
Međutim, Sud je u presudi od 21. svibnja 2019., Komisija/Mađarska (Plodouživanja na poljoprivrednim zemljištima) (C‑235/17, EU:C:2019:432), presudio da je Mađarska donošenjem članka 108. stavka 1. Zakona o prijelaznim mjerama iz 2013. povrijedila obveze koje ima na temelju članka 63. UFEU‑a u vezi s člankom 17. Povelje.
49
Nakon te presude mađarski je zakonodavac izmijenio Zakon o prijelaznim mjerama iz 2013. kako bi omogućio da se, pod određenim uvjetima, u zemljišne knjige ponovno upišu prava plodouživanja koja su bila izbrisana u skladu s člankom 108. stavkom 1. tog zakona.
50
Na temelju tog novog zakonodavstva osoba GW je 30. studenoga 2022. ponovno upisala svoje pravo plodouživanja u zemljišne knjige.
51
S druge strane, čini se da se iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku može zaključiti da je pravo plodouživanja osobe GW obuhvaćeno područjem primjene članka 63. UFEU‑a jer je zainteresirana osoba državljanin države članice koja nije Mađarska. Stoga na prethodno pitanje valja odgovoriti oslanjajući se na tu pretpostavku, koju sud koji je uputio zahtjev međutim treba provjeriti.
52
Kao treće, Sud je presudio da je ponovni upis u zemljišne knjige prava plodouživanja koja su bila ukinuta protivno članku 63. UFEU‑a najprikladniji način za ponovno uspostavljanje, barem s budućim učinkom, pravne i činjenične situacije u kojoj bi zainteresirana osoba bila da joj njezina prava nisu bila nezakonito ukinuta. Međutim, takvoj se mjeri u posebnim slučajevima mogu protiviti objektivne i legitimne prepreke, posebno one pravne naravi, osobito kada je nakon ukidanja prava plodouživanja novi vlasnik u dobroj vjeri stekao zemljišta na kojima su postojala predmetna prava ili kada su ta zemljišta bila predmet restrukturiranja. Samo u slučaju da se takav ponovni upis pokaže stvarno nemogućim, bilo bi potrebno, kako bi se uklonile nezakonite posljedice povrede prava Unije, bivšim nositeljima prava plodouživanja koja su ukinuta priznati pravo na – financijsku ili drugu – naknadu, čija je vrijednost u financijskom smislu prikladna kako bi naknadila gospodarski gubitak zbog ukidanja tih prava (vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 2022., Grossmania, C‑177/20, EU:C:2022:175, t. 66. i 68.).
53
U skladu s tim pojašnjenjima valja utvrditi protivi li se članku 63. UFEU‑a i članku 17. Povelje to da se pravo plodouživanja na poljoprivrednom zemljištu koje se nalazi u Mađarskoj može ponovno upisati u zemljišne knjige na zahtjev osobe kojoj je to pravo bilo oduzeto, kada vlasnik tog zemljišta ne boravi u Mađarskoj te iako je to pravo plodouživanja u te zemljišne knjige prvotno bilo upisano protivno nacionalnom zakonodavstvu koje se primjenjivalo na dan tog upisa.
Postojanje ograničenja slobodnog kretanja kapitala
54
Članak 63. stavak 1. UFEU‑a općenito zabranjuje prepreke kretanju kapitala između država članica (presuda od 6. ožujka 2018., SEGRO i Horváth, C‑52/16 i C‑113/16, EU:C:2018:157, t. 61. i navedena sudska praksa).
55
Transakcije kojima nerezidenti izvršavaju ulaganja u nekretnine na području neke države članice obuhvaćene su kretanjem kapitala u smislu članka 63. UFEU‑a. To je, među ostalim, slučaj s ulaganjima u nekretnine koja se odnose, kao u ovom slučaju, na stjecanje prava vlasništva na poljoprivrednim zemljištima (vidjeti u tom smislu presude od 6. ožujka 2018., SEGRO i Horváth, C‑52/16 i C‑113/16, EU:C:2018:157, t. 56. i 57., i od 18. siječnja 2024., Uvjet boravišta), C‑562/22, EU:C:2024:55, t. 30. i 31.).
56
Nadalje, nacionalna mjera koja se primjenjuje bez razlike može predstavljati ograničenje slobode kretanja kapitala ako može utjecati na položaj ulagatelja, osobito kada može imati za posljedicu odvraćanje ulagatelja iz drugih država članica od ulaganja ili zadržavanja ulaganja u državi članici o kojoj je riječ (vidjeti u tom pogledu, među ostalim, presude od 4. lipnja 2002., Komisija/Francuska, C‑483/99, EU:C:2002:327, t. 38. do 42.; od 13. svibnja 2003., Komisija/Španjolska, C‑463/00, EU:C:2003:272, t. 54. do 62.; od 10. studenoga 2011., Komisija/Portugal, C‑212/09, EU:C:2011:717, t. 65. i od 8. svibnja 2013., Libert i dr., C‑197/11 i C‑203/11, EU:C:2013:288, t. 64. do 66.).
57
U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da osoba CN boravi u Njemačkoj i da propis o kojem je riječ u glavnom postupku nalaže da se u korist trećih osoba ponovno uspostavi pravo plodouživanja na poljoprivrednim zemljištima koja se nalaze u Mađarskoj, među kojima je i zemljište koje je u vlasništvu osobe CN, što umanjuje vrijednost tih zemljišta i ograničava mogućnost njihovih vlasnika, uključujući one koji borave u nekoj drugoj državi članici, da uživaju vlasništvo nad dobrima za čije su stjecanje uložili kapital.
58
Takav propis stoga predstavlja ograničenje temeljne slobode zajamčene člankom 63. UFEU‑a (vidjeti analogijom presudu od 6. ožujka 2018., SEGRO i Horváth, C‑52/16 i C‑113/16, EU:C:2018:157, t. 64.).
Postojanje opravdanja
59
Mjera koja ograničava slobodu kretanja kapitala može biti dopuštena jedino ako je, s jedne strane, opravdana razlozima navedenima u članku 65. UFEU‑a ili važnim razlozima u općem interesu te, s druge strane, ako poštuje načelo proporcionalnosti, što zahtijeva da je prikladna za jamčenje postizanja legitimnog cilja i da ne prekoračuje ono što je nužno za njegovo ostvarenje (presuda od 21. svibnja 2019., Komisija/Mađarska (Plodouživanja na poljoprivrednim zemljištima), C‑235/17, EU:C:2019:432, t. 59. i 60.).
60
Osim toga, potrebno je također podsjetiti na to da se temeljna prava koja se jamče Poveljom primjenjuju na sve situacije uređene pravom Unije te ih se stoga, među ostalim, mora poštovati kada je nacionalni propis, kao što je to u ovom slučaju, prepreka ostvarivanju jedne ili više temeljnih sloboda zajamčenih UFEU‑om, a dotična se država članica poziva na razloge iz članka 65. UFEU‑a ili na važne razloge u općem interesu priznate pravom Unije kako bi opravdala takvu prepreku. U takvom se slučaju na dotični nacionalni propis, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, predviđene iznimke mogu primijeniti samo ako je on u skladu s temeljnim pravima čije poštovanje osigurava Sud (vidjeti u tom smislu presudu od 21. svibnja 2019., Komisija/Mađarska (Plodouživanja na poljoprivrednim zemljištima), C‑235/17, EU:C:2019:432, t. 63. i 64. i navedenu sudsku praksu).
61
U ovom slučaju, kao prvo, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je cilj propisa o kojem je riječ u glavnom postupku izvršenje presude od 21. svibnja 2019., Komisija/Mađarska (Plodouživanja na poljoprivrednim zemljištima) (C‑235/17, EU:C:2019:432) – u kojoj je utvrđeno da je prijašnje mađarsko zakonodavstvo bilo protivno članku 63. UFEU‑a i članku 17. Povelje – ponovnim uspostavljanjem pravâ plodouživatelja kojima su, poput osobi GW, ta prava bila oduzeta na način koji nije bio u skladu s tim člancima.
62
Valja istaknuti da takav cilj predstavlja važan razlog u općem interesu.
63
U tom pogledu valja istaknuti da, na temelju članka 260. stavka 1. UFEU‑a, ako Sud ustanovi da država članica nije ispunila obvezu koju ima na temelju Ugovorâ, ta je država članica dužna poduzeti potrebne mjere kako bi postupila u skladu s presudom Suda, koja je postala pravomoćna u pogledu činjeničnih i pravnih pitanja koja su stvarno ili nužno riješena predmetnom sudskom odlukom. Stoga je mađarski zakonodavac bio dužan izmijeniti odredbe nacionalnog prava za koje je takvom presudom utvrđeno da su protivne pravu Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 2022., Grossmania, C‑177/20, EU:C:2022:175, t. 35. i 36.).
64
Kad je riječ, kao drugo, o poštovanju načela proporcionalnosti, valja, s jedne strane, podsjetiti na to da nacionalni propis može jamčiti ostvarenje navedenog cilja samo ako ga stvarno ostvaruje na sustavan i dosljedan način (presuda od 21. svibnja 2019., Komisija/Mađarska (Plodouživanja na poljoprivrednim zemljištima), C‑235/17, EU:C:2019:432, t. 61.). U ovom slučaju ništa ne upućuje na to da propis o kojem je riječ u glavnom postupku nije prikladan za ponovnu uspostavu prava koja plodouživatelji o kojima je riječ imaju na temelju prava Unije.
65
S druge strane, ne čini se da se takvim propisom prekoračuje ono što je nužno za ostvarenje takvog cilja, što je pak na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
66
Stoga se, kao što je to navedeno u točki 52. ove presude, samo u slučaju postojanja objektivnih i legitimnih prepreka za ponovni upis prava plodouživanja u zemljišne knjige priznavanje naknade prijašnjem nositelju prava, umjesto tog ponovnog upisa, može smatrati ponovnom uspostavom prava koja zainteresirana osoba ima na temelju prava Unije. Međutim, činjenica da je prvotnim upisom prava plodouživanja osobe GW u zemljišne knjige povrijeđen, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, članak 11. stavak 1. Zakona o produktivnim zemljištima iz 1994., u verziji primjenjivoj na datum tog upisa, ne predstavlja takvu objektivnu i legitimnu prepreku.
67
U tom pogledu, prije svega, iz same odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je ugovor o plodouživanju o kojem je riječ u glavnom postupku bio sklopljen u skladu sa zakonskim odredbama koje su bile na snazi na dan njegova sklapanja, što je element koji treba uzeti u obzir (vidjeti analogijom presudu od 21. svibnja 2019., Komisija/Mađarska (Plodouživanje na poljoprivrednim zemljištima), C‑235/17, EU:C:2019:432, t. 73. do 75.). Samo bi se upis tog plodouživanja u zemljišne knjige mogao smatrati nezakonitim u skladu sa sudskim tumačenjem članka 11. stavka 1. Zakona o produktivnim zemljištima iz 1994., u verziji koja je bila primjenjiva na dan upisa prava plodouživanja osobe GW u zemljišne knjige. Država članica može donijeti zakonodavne odredbe na temelju kojih odlučuje da takvu nepravilnost koja proizlazi iz njezina nacionalnog prava više ne treba sankcionirati.
68
Nadalje, valja podsjetiti na to da je pravo plodouživanja o kojem je riječ u glavnom postupku doista bilo upisano u zemljišne knjige 29. siječnja 2002. i da je taj upis postao pravomoćan. Prema mađarskom pravu, posljedica takvog upisa bila je ta da pravo plodouživanja o kojemu je riječ postoji dok se ne dokaže suprotno (vidjeti u tom smislu presudu od 21. svibnja 2019., Komisija/Mađarska (Plodouživanje na poljoprivrednim zemljištima), C‑235/17, EU:C:2019:432, t. 79.). Isto tako, nesporno je da je osoba GW mogla nesmetano uživati to pravo do 27. srpnja 2015. Prema tome, načelo pravne sigurnosti također ide u prilog ponovnoj uspostavi prava plodouživanja osobe GW, unatoč tome što bi se njegov prvotni upis u zemljišne knjige mogao smatrati nezakonitim (vidjeti u tom smislu presudu od 21. svibnja 2019., Komisija/Mađarska (Plodouživanje na poljoprivrednim zemljištima), C‑235/17, EU:C:2019:432, t. 80.).
69
Osim toga, takva nezakonitost, počinjena prilikom prvotnog upisa prava plodouživanja u zemljišne knjige, mogla je biti sankcionirana na način kojim bi se manje zadiralo u prava plodouživatelja, da su mađarska tijela postupala s više dužne pažnje i ab initio sankcionirala tu nezakonitost (vidjeti u tom smislu presudu od 21. svibnja 2019., Komisija/Mađarska (Plodouživanje na poljoprivrednim zemljištima), C‑235/17, EU:C:2019:432, t. 108.).
70
Usto, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 66. do 68. svojeg mišljenja, propis o kojem je riječ u glavnom postupku nije neproporcionalno utjecao na pravo vlasništva osobe CN. Naime, jedini učinak tog propisa jest stavljanje osobe CN u pravni položaj u kojem je bila u trenutku stjecanja prava od bivšeg imatelja golog prava vlasništva na poljoprivrednom zemljištu o kojem je riječ u glavnom postupku, s obzirom na to da je pravo plodouživanja koje je na tom zemljištu bilo uspostavljeno u korist osobe GW bilo pravomoćno upisano u zemljišne knjige prije dana na koji je osoba CN nad tim zemljištem stekla golo vlasništvo.
71
Naposljetku, točno je da je Sud presudio, kao što je to istaknuo sud koji je uputio zahtjev, da bi ispitivanje uvjeta, u svakom pojedinom slučaju, u kojima su bila uspostavljena prava plodouživanja činilo mjeru koja je proporcionalnija cilju borbe protiv zlouporaba u području stjecanja i iskorištavanja poljoprivrednih zemljišta, nego što je to odluka mađarskog zakonodavca da ex lege ukine prava plodouživanja koja imaju osobe koje nisu bliski srodnici vlasnika poljoprivredne parcele o kojoj je riječ (presuda od 21. svibnja 2019., Komisija/Mađarska (Plodouživanja na poljoprivrednim zemljištima), C‑235/17, EU:C:2019:432, t. 115. do 119.). S obzirom na navedeno, iz takve ocjene nikako ne proizlazi da se ona može primijeniti na slučaj u kojem je taj zakonodavac odlučio takva prava ponovno upisati u zemljišne knjige ne kako bi suzbio te zlouporabe, nego kako bi osigurao poštovanje prava koja pojedinci imaju na temelju prava Unije.
72
Kao treće, valja još ispitati, kao što je to navedeno u točki 60. ove presude, protivi li se pravu vlasništva, kako je zajamčeno člankom 17. Povelje, propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.
73
U tom pogledu, na temelju članka 17. stavka 1. Povelje, svatko ima pravo na vlasništvo nad svojom na zakonit način stečenom imovinom, koristiti je, njome raspolagati i ostaviti je u nasljedstvo, te ono nikomu ne može biti oduzeto, osim u javnom interesu u slučajevima i pod uvjetima koje propisuje zakon, ako se pravodobno isplati pravična naknada za gubitak vlasništva.
74
Kad je riječ o korištenju dobara, ono može biti uređeno zakonom u mjeri u kojoj je to potrebno radi općeg interesa. Osim toga, u skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje, ostvarivanje prava i sloboda priznatih tom Poveljom, poput prava na vlasništvo, može se ograničiti pod uvjetom da su ta ograničenja predviđena zakonom, da se njima poštuje bit tih prava i tih sloboda te da su ona, podložno načelu proporcionalnosti, potrebna i da zaista odgovaraju ciljevima u općem interesu koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.
75
Iako ništa ne upućuje na to da golo vlasništvo osobe CN na poljoprivrednom zemljištu o kojem je riječ u glavnom postupku nije bilo zakonito stečeno, u smislu članka 17. stavka 1. Povelje, isto ne vrijedi i za transakciju kojom je osoba CN, zbog brisanja upisa iz zemljišnih knjiga prava plodouživanja osobe GW na tom zemljištu, stekla puno vlasništvo nad tim zemljištem. Naime, kao što to proizlazi iz točke 61. ove presude, ta je transakcija bila provedena protivno članku 63. UFEU‑a i članku 17. Povelje.
76
Iz toga slijedi da se puno pravo vlasništva na poljoprivrednom zemljištu – koje je osoba CN stekla brisanjem prava plodouživanja osobe GW na temelju članka 108. stavka 1. Zakona o prijelaznim mjerama iz 2013. i članka 94. stavaka 1. i 3. Zakona o zemljišnim knjigama koji su bili na snazi na dan tog brisanja – ne može smatrati „[stečenim] na zakonit način” u smislu članka 17. stavka 1. Povelje. Stoga se propis o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg je to pravo plodouživanja ponovno upisano u zemljišne knjige, ne može smatrati ograničenjem prava koja CN može izvesti iz članka 17. Povelje.
77
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da članak 63. UFEU‑a i članak 17. Povelje treba tumačiti na način da im se ne protivi propis države članice na temelju kojeg se pravo plodouživanja na poljoprivrednom zemljištu koje se nalazi na državnom području te države članice – koje je nakon njegova pravomoćnog upisa u zemljišne knjige bilo ukinuto i izbrisano iz tih zemljišnih knjiga na temelju propisa navedene države članice koji je bio protivan tim člancima – mora, na zahtjev osobe kojoj je to pravo bilo oduzeto, ponovno upisati u navedene zemljišne knjige, čak i kada je prvotni upis navedenog prava bio protivan nacionalnom zakonodavstvu koje se primjenjivalo na dan tog upisa.
Troškovi
78
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
Članak 63. UFEU‑a i članak 17. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da im se ne protivi propis države članice na temelju kojeg se pravo plodouživanja na poljoprivrednom zemljištu koje se nalazi na državnom području te države članice – koje je nakon njegova pravomoćnog upisa u zemljišne knjige bilo ukinuto i izbrisano iz tih zemljišnih knjiga na temelju propisa navedene države članice koji je bio protivan tim člancima – mora, na zahtjev osobe kojoj je to pravo bilo oduzeto, ponovno upisati u navedene zemljišne knjige, čak i kada je prvotni upis navedenog prava bio protivan nacionalnom zakonodavstvu koje se primjenjivalo na dan tog upisa.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: mađarski