62025CJ0819
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
26 martie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Procedură preliminară de urgență – Controale la frontiere, azil și imigrare – Politica privind imigrarea – Directiva 2003/86/CE – Dreptul la reîntregirea familiei – Articolul 13 alineatul (1) – Obligația de a acorda orice facilități pentru obținerea vizelor – Vize acordate sub condiția suspensivă a unei înfățișări personale a beneficiarilor în vederea verificării identității lor și a autenticității documentelor prezentate – Beneficiari care nu se pot deplasa către un post diplomatic sau consular al statului membru care a acordat vizele – Obligații în sarcina statului membru de a asigura sau de a facilita această deplasare – Lipsă”
În cauza C‑819/25 PPU [Gonrieh] (
i
),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Belgia), prin decizia din 12 decembrie 2025, primită de Curte la 12 decembrie 2025, în procedura
X și Y, acționând în nume propriu și în calitate de reprezentanți legali ai copiilor lor minori A, B, C și D
împotriva
État belge,
CURTEA (Camera a cincea),
compusă din doamna M. L. Arastey Sahún, președintă de cameră, și domnii J. Passer (raportor), E. Regan, D. Gratsias și B. Smulders, judecători,
avocat general: domnul R. Norkus,
grefier: domnul C. Di Bella, administrator,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 februarie 2026,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru X și Y, acționând în nume propriu și în calitate de reprezentanți legali ai copiilor lor minori A, B, C și D, de P. Robert și J. Van Edom, avocats;
–
pentru guvernul belgian, de L. Jans, C. Pochet și M. Van Regemorter, în calitate de agenți, asistate de B. Appaerts și C. Caillet, avocats;
–
pentru Republica Cehă, de A. Edelmannová, S. Šindelková și J. Vláčil, în calitate de agenți;
–
pentru Republica Federală Germania, de J. Möller și R. Kanitz, în calitate de agenți;
–
pentru Republica Elenă, de L. Kotroni, în calitate de agent;
–
pentru Republica Franceză, de O. Duprat‑Mazaré și C. Thomas, în calitate de agenți;
–
pentru Republica Italiană, de S. Fiorentino, în calitate de agent;
–
pentru Regatul Țărilor de Jos, de A. Hanje și P. P. Huurnink, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de F. Blanc, E. Cujo, J. Hottiaux și C. Ladenburger, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 5 martie 2026,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Directivei 2003/86/CE a Consiliului din 22 septembrie 2003 privind dreptul la reîntregirea familiei (JO 2003, L 251, p. 12, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 164), în special a articolului 13 alineatul (1) din acesta coroborat cu articolele 2, 4, 7 și 24 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Y, cu reședința în Belgia, soția sa X și patru dintre copiii lor, A, B, C și D, cu domiciliul în Fâșia Gaza, pe de o parte, și État belge (statul belgian), pe de altă parte, în legătură cu o cerere având ca obiect obligarea acestuia din urmă să asigure evacuarea lui X și a copiilor de pe acest teritoriu sau să adopte alte măsuri care să faciliteze ieșirea lor de pe teritoriul menționat în scopul reîntregirii familiei.
Cadrul juridic
Tratatul FUE
3
Articolul 20 alineatul (2) litera (c) TFUE prevede:
„Cetățenii Uniunii au drepturile și obligațiile prevăzute în tratate. Aceștia se bucură, printre altele, de:
[…]
(c)
dreptul de a se bucura, pe teritoriul unei țări terțe în care statul membru ai cărui resortisanți sunt nu este reprezentat, de protecție din partea autorităților diplomatice și consulare ale oricărui stat membru, în aceleași condiții ca și resortisanții acestui stat.”
4
Articolul 23 TFUE prevede:
„Orice cetățean al Uniunii beneficiază, pe teritoriul unei țări terțe în care nu este reprezentat statul membru al cărui resortisant este, de protecție din partea autorităților diplomatice și consulare ale oricărui stat membru, în aceleași condiții ca și cetățenii acelui stat. […]”
Carta
5
Articolul 2 din cartă, intitulat „Dreptul la viață”, prevede:
„(1)   Orice persoană are dreptul la viață.
(2)   Nimeni nu poate fi condamnat la pedeapsa cu moartea sau executat.”
6
Articolul 4 din cartă, intitulat „Interzicerea torturii și a pedepselor sau tratamentelor inumane sau degradante”, prevede:
„Nimeni nu poate fi supus torturii și nici pedepselor sau tratamentelor inumane sau degradante.”
7
Articolul 7 din cartă, intitulat „Respectarea vieții private și de familie”, are următorul cuprins:
„Orice persoană are dreptul la respectarea vieții private și de familie, a domiciliului și a secretului comunicațiilor.”
8
Potrivit articolului 24 din cartă, intitulat „Drepturile copilului”:
„(1)   Copiii au dreptul la protecția și îngrijirile necesare pentru asigurarea bunăstării lor. Ei își pot exprima în mod liber opinia. Aceasta se ia în considerare în problemele care îi privesc, în funcție de vârsta și gradul lor de maturitate.
(2)   În toate acțiunile referitoare la copii, indiferent dacă sunt realizate de autorități publice sau de instituții private, interesul superior al copilului trebuie să fie considerat primordial.
(3)   Orice copil are dreptul de a întreține cu regularitate relații personale și contacte directe cu ambii părinți, cu excepția cazului în care acestea sunt contrare interesului său.”
9
Articolul 46 din cartă, intitulat „Protecția diplomatică și consulară”, prevede:
„Orice cetățean al Uniunii beneficiază, pe teritoriul unei țări terțe în care statul membru al cărui resortisant este nu este reprezentat, de protecția autorităților diplomatice sau consulare ale oricărui stat membru, în aceleași condiții ca și resortisanții acelui stat.”
Directiva 2003/86
10
Considerentul (13) al Directivei 2003/86 are următorul cuprins:
„Se cuvine a prevedea un sistem de norme de procedură care să guverneze examinarea cererii de reîntregire a familiei, precum și intrarea și șederea membrilor familiei. Respectivele proceduri ar trebuie să fie eficiente și gestionabile în raport cu sarcina normală de lucru a administrațiilor statelor membre, precum și transparente și echitabile, astfel încât să ofere un nivel adecvat de certitudine juridică persoanelor în cauză.”
11
Articolul 2 din această directivă prevede:
„În sensul prezentei directive:
[…]
(c)
«susținător al reîntregirii» înseamnă un resortisant al unei țări terțe care are reședința în mod legal într‑un stat membru și care solicită reîntregirea familiei sau ai cărui membri de familie solicită reîntregirea;
(d)
«reîntregirea familiei» înseamnă intrarea și șederea într‑un stat membru a membrilor familiei unui resortisant al unei țări terțe care are reședința în mod legal în respectivul stat membru, în scopul menținerii unității familiale, indiferent dacă legăturile de familie sunt anterioare sau posterioare intrării susținătorului reîntregirii;
[…]”
12
Articolul 5 alineatul (1) din directiva menționată are următorul cuprins:
„Statele membre stabilesc dacă, în scopul exercitării dreptului la reîntregirea familiei, o cerere de intrare și de ședere trebuie depusă pe lângă autoritățile competente ale statului membru în cauză fie de către susținătorul reîntregirii, fie de către membrii familiei.”
13
Articolul 13 din aceeași directivă prevede la alineatul (1):
„De îndată ce cererea de reîntregire a familiei este acceptată, statul membru în cauză autorizează intrarea membrului sau a membrilor familiei. În acest scop, statul membru în cauză acordă respectivelor persoane orice facilități pentru obținerea vizelor necesare.”
Directiva (UE) 2015/637
14
Articolul 5 din Directiva (UE) 2015/637 a Consiliului din 20 aprilie 2015 privind măsurile de coordonare și cooperare pentru facilitarea protecției consulare a cetățenilor nereprezentați ai Uniunii în țările terțe și de abrogare a Deciziei 95/553/CE (JO 2015, L 106, p. 1) prevede:
„Se acordă protecție consulară membrilor de familie care nu sunt ei înșiși cetățeni ai Uniunii și care însoțesc cetățenii nereprezentați într‑o țară terță, în aceeași măsură și în aceleași condiții ca și membrilor de familie ai cetățenilor din statul membru care oferă asistență, care nu sunt ei înșiși cetățeni ai Uniunii, în conformitate cu legislația sau cu practica națională.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
15
Y și X sunt, potrivit indicațiilor furnizate de decizia de trimitere, căsătoriți și părinți a cinci copii, A, B, C, D și E, născuți între anul 2013 și anul 2021. Ei nu sunt cetățeni ai Uniunii. La o dată neprecizată, lui Y i s‑a acordat o viză care îi permitea să locuiască în Belgia, unde dispune de asemenea de un permis de muncă. Potrivit instanței de trimitere, Y a introdus, pe de altă parte, la autoritățile belgiene competente o cerere de obținere a statutului de refugiat, cerere a cărei examinare ar fi, potrivit indicațiilor furnizate de avocatul reclamanților din litigiul principal în ședința de audiere a pledoariilor în fața Curții, încă în curs la data acestei ședințe.
16
La 7 octombrie 2023, Hamas a comis, din Fâșia Gaza, mai multe atacuri teroriste pe teritoriul israelian. În urma acestor evenimente, Statul Israel a pus în aplicare o blocadă a Fâșiei Gaza și a efectuat o intervenție militară pe acest din urmă teritoriu.
17
La 3 mai 2024, Y a părăsit Fâșia Gaza împreună cu unul dintre copii, E, și au intrat în Egipt prin punctul de trecere a frontierei din Rafah.
18
La 5 mai 2024, acest punct a fost închis, fapt care i‑ar fi împiedicat pe X și pe ceilalți copii să intre la rândul lor în Egipt. Din decizia de trimitere reiese că acest punct de trecere a frontierei era încă închis cu patru zile înainte de adoptarea acestei decizii.
19
În acest context, Regatul Belgiei a pus în aplicare un proces de evacuare din Fâșia Gaza în Belgia în beneficiul cetățenilor belgieni, al refugiaților recunoscuți în Belgia și al membrilor familiilor lor nucleare dacă sunt ei înșiși titulari ai unei vize sau ai unui permis de ședere pentru Belgia. Începând cu luna noiembrie 2023, au avut loc evacuări, însă acestea au trebuit întrerupte în luna martie 2024.
20
După luna martie 2025, Regatul Belgiei, Statul Israel și Regatul Hașemit al Iordaniei au convenit asupra unui nou proces de evacuare din Fâșia Gaza în cadrul căruia Regatul Belgiei preia sarcina de a transporta aceleași categorii de persoane precum cele menționate la punctul anterior de pe acest teritoriu până în Belgia, prin Israel și Iordania.
21
La o dată neprecizată, X și cei cinci copii ai cuplului au depus fiecare o cerere de intrare și de ședere în scopul reîntregirii familiei la Office des étrangers (Oficiul pentru Străini, Belgia). Cererea privindu‑l pe E a fost introdusă la ambasada Belgiei în Egipt, țară în care acesta locuiește, în timp ce celelalte cereri au fost depuse la distanță.
22
La 23 mai 2025, aceste șase cereri au fost respinse.
23
La o dată neprecizată, dar după 26 mai 2025, Y a părăsit Egiptul și a ajuns singur în Belgia.
24
În urma unei cereri a avocatului reclamanților din litigiul principal prin care se solicita ca Oficiul pentru Străini să își revizuiască decizia de respingere menționată la punctul 22 din prezenta hotărâre, acest oficiu le‑a acordat, la 6 octombrie 2025, vize în scopul reîntregirii familiei lui X și celor cinci copii în cauză, cu condiția suspensivă a controlului identității persoanelor interesate și a autenticității documentelor anexate la cererile lor de intrare și de ședere. În vederea realizării acestui control, era necesară o înfățișare în persoană la o ambasadă sau la un consulat belgian.
25
La 16 octombrie 2025, E și‑a putut retrage pașaportul pe care era aplicată o viză la ambasada Belgiei în Egipt. În schimb, X și ceilalți copii, care locuiau în Fâșia Gaza, nu au putut să se prezinte la o ambasadă sau la un consulat belgian.
26
La 21 octombrie 2025, reclamanții din litigiul principal au chemat în judecată statul belgian în fața tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță Francofon din Bruxelles, Belgia), care este instanța de trimitere care se pronunță în cadrul unei proceduri privind măsurile provizorii.
27
Cu titlu principal, aceștia au solicitat emiterea unei somații adresate statului belgian pentru a‑i include pe X și pe cei patru copii încă prezenți în Fâșia Gaza pe lista persoanelor care trebuie să facă obiectul unei evacuări în cadrul procesului menționat la punctul 20 din prezenta hotărâre și pentru a organiza în mod concret evacuarea lor după îndeplinirea formalităților. Cu titlu subsidiar, aceștia au solicitat în esență emiterea unei somații adresate statului belgian pentru a informa autoritățile israeliene, egiptene, iordaniene sau orice altă autoritate implicată că persoanele interesate au o viză pentru Belgia și că doresc să fie autorizate să părăsească Fâșia Gaza pentru a se deplasa în Belgia.
28
Statul belgian s‑a opus admisibilității acțiunii în temeiul unei declinări de competență, respinsă de instanța de trimitere.
29
Pe de altă parte, această instanță a constatat că condițiile de viață ale lui X și ale celor patru copii ai săi în Fâșia Gaza permiteau caracterizarea condiției urgenței prevăzute de dispozițiile procedurale belgiene referitoare la măsurile provizorii.
30
Instanța menționată a observat în plus că, în conformitate cu dreptul național, statul belgian dispune, atunci când desfășoară o procedură de evacuare, de o marjă de apreciere la stabilirea beneficiarilor acestei proceduri, marjă de apreciere cu privire la care a considerat că nu fusese încălcată în mod vădit.
31
Cu toate acestea, instanța de trimitere a observat că întinderea obligațiilor statului belgian în temeiul dreptului Uniunii făcea obiectul unor contestații între părțile din litigiul principal care nu își găseau soluția în jurisprudența existentă a Curții și a căror soluționare de către aceasta din urmă ar putea profita și altor litigii similare pendinte în fața instanțelor belgiene.
32
În aceste condiții, tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță Francofon din Bruxelles) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Atunci când un stat membru, în temeiul [Directivei 2003/86] și în conformitate cu [Hotărârea din 18 aprilie 2023, Afrin (C‑1/23 PPU, denumită în continuare Hotărârea Afrin, EU:C:2023:296)], acordă o viză în cadrul reîntregirii familiei și impune ca beneficiarul vizei să se prezinte personal la eliberarea vizei respective (prin înmânare directă) în vederea controlului identității sale, aplicarea dreptului Uniunii în sensul articolului 51 din [cartă] se extinde dincolo de acordarea vizei – de exemplu până la eliberarea acesteia (prin înmânare directă)?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, articolul 13 alineatul (1) din Directiva [2003/86], citit separat sau prin coroborare cu articolele 2, 4, 7 și 24 din [cartă], trebuie interpretat în sensul că impune statului membru care a acordat viza cum se menționează la prima întrebare, atunci când beneficiarul vizei (resortisant al unei țări terțe) nu poate părăsi singur țara terță în care are reședința, iar viața sa este în mod vădit în pericol în țara respectivă, să furnizeze acestui beneficiar un ajutor care să îi permită să părăsească acea țară și să i se elibereze (prin înmânare directă) viza menționată?
3)
În cazul unui răspuns afirmativ la a doua întrebare, ajutorul care trebuie acordat în temeiul dispoziției sau al dispozițiilor menționate anterior trebuie să constea în:
–
includerea beneficiarului vizei (resortisant al unei țări terțe) într‑un proces de evacuare instituit de statul membru în cauză pentru unele categorii de persoane stabilite de statul respectiv, în aceleași condiții ca și acestea și chiar dacă beneficiarul menționat nu se încadrează în aceste categorii; sau cel puțin în
–
informarea autorităților din orice țară terță care îl împiedică pe beneficiarul respectiv să se deplaseze spre [Uniunea Europeană] că acesta dorește să locuiască în Uniune și deține viza necesară în acest sens, chiar dacă această informație depășește cadrul procesului de evacuare menționat anterior?”
Cu privire la cererea de aplicare a procedurii preliminare de urgență
33
Instanța de trimitere a solicitat ca prezenta trimitere preliminară să fie judecată potrivit procedurii preliminare de urgență prevăzute la articolul 23a primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și la articolul 107 din Regulamentul de procedură al Curții.
34
Din aceste dispoziții rezultă că aplicarea acestei proceduri este supusă îndeplinirii a două condiții cumulative. Pe de o parte, trimiterea preliminară trebuie să ridice probleme de interpretare referitoare la spațiul de libertate, securitate și justiție, care face obiectul titlului V din partea a treia din Tratatul FUE. Pe de altă parte, împrejurările din litigiul principal, astfel cum sunt descrise de instanța de trimitere, trebuie să se caracterizeze prin prezența unei situații de urgență.
35
În ceea ce privește prima condiție, trebuie să se constate că prezenta cerere de decizie preliminară privește interpretarea articolului 13 alineatul (1) din Directiva 2003/86, care a fost adoptată în temeiul articolului 63 primul paragraf punctul 3 litera (a) CE, devenit articolul 79 alineatul (2) litera (a) TFUE. Astfel, această directivă intră sub incidența titlului V din partea a treia din Tratatul FUE, referitor la spațiul de libertate, securitate și justiție. În conformitate cu articolul 23a primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și cu articolul 107 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, această cerere poate fi, așadar, judecată potrivit procedurii preliminare de urgență.
36
În ceea ce privește a doua condiție, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, faptul că un copil este separat de unul dintre părinții săi poate, din moment ce prelungirea acestei separări este de natură să prejudicieze grav acest copil și relațiile sale cu părintele respectiv, să justifice constatarea existenței urgenței în vederea punerii în aplicare a procedurii preliminare de urgență (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 decembrie 2010, Mercredi, C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punctul 39, Hotărârea din 19 noiembrie 2015, P, C‑455/15 PPU, EU:C:2015:763, punctul 32, și Hotărârea Afrin, punctul 26 și jurisprudența citată).
37
În speță, din decizia de trimitere reiese că copiii A, B, C și D, născuți între anul 2013 și anul 2021, sunt separați de tatăl lor de aproape doi ani și că prelungirea acestei situații ar putea afecta grav relația viitoare a copiilor respectivi cu acesta din urmă.
38
În aceste condiții, Camera a cincea a Curții a decis, la 12 ianuarie 2026, după ascultarea avocatului general, să admită cererea instanței de trimitere prin care se solicită judecarea prezentei trimiteri preliminare potrivit procedurii preliminare de urgență.
Cu privire la întrebările preliminare
39
Prin intermediul întrebărilor preliminare formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2003/86, citit separat sau în coroborare cu articolele 2, 4, 7 și 24 din cartă, trebuie interpretat în sensul că un stat membru, în cazul unui resortisant al unei țări terțe căruia i s‑a acordat o viză în scopul reîntregirii familiei sub rezerva verificării identității sale și a autenticității documentelor anexate la cererea sa de viză formulată la distanță, această verificare necesitând înfățișarea în persoană la un post diplomatic sau consular al acestui stat membru, este obligat să organizeze și să asigure transferul acestei persoane către locul respectiv sau să contacteze una sau mai multe țări terțe pentru a facilita acest transfer în situația în care este imposibil ca persoana respectivă să se deplaseze la locul respectiv.
40
Articolul 13 alineatul (1) din această directivă prevede că, de îndată ce o cerere de reîntregire a familiei este acceptată, statul membru în cauză autorizează intrarea membrului sau a membrilor familiei. În această privință, statul membru în cauză acordă respectivelor persoane orice facilități pentru obținerea vizelor necesare.
41
În speță, instanța de trimitere ridică în special problema interpretării celei de a doua teze a acestei dispoziții în împrejurări precum cele din litigiul principal, și anume cea a procesului de evacuare menționat la punctul 20 din prezenta hotărâre.
42
Deși nu fac parte dintre categoriile de persoane beneficiare ale acestui proces de evacuare, reclamanții din litigiul principal au solicitat ca X și cei patru copii care se aflau în Fâșia Gaza să poată fi incluși în procesul menționat, invocând articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2003/86, precum și interpretarea acestei directive dată de Curte în Hotărârea Afrin, care privea în principal interpretarea articolului 5 din directiva menționată, care stabilește normele referitoare la depunerea și la examinarea cererilor de reîntregire a familiei.
43
În această hotărâre, Curtea a declarat că articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2003/86 coroborat cu articolul 7, precum și cu articolul 24 alineatele (2) și (3) din cartă se opune unei reglementări naționale care condiționează depunerea unei cereri de intrare și de ședere în scopul reîntregirii familiei de obligația membrilor familiei susținătorului reîntregirii de a se prezenta personal la o reprezentanță diplomatică sau consulară, inclusiv în situația în care le este imposibil sau excesiv de dificil să se prezinte la această reprezentanță. Cu toate acestea, Curtea a indicat în mod expres că această interpretare a dreptului Uniunii nu împiedică un stat membru să impună înfățișarea personală a membrilor familiei susținătorului reîntregirii într‑un stadiu ulterior al procedurii de reîntregire a familiei, aceasta desfășurându‑se în etape, adăugând, la punctul 58 din hotărârea menționată, că o astfel de înfățișare poate avea ca obiect verificarea legăturilor de familie și a identității persoanelor interesate. În această privință, la punctul 59 din aceeași hotărâre, Curtea a precizat că statul membru trebuie să faciliteze această înfățișare printre altele prin emiterea de documente consulare sau de permise de liberă trecere.
44
După cum a arătat domnul avocat general la punctul 45 din concluzii, Regatul Belgiei s‑a conformat în speță jurisprudenței Curții rezultate din Hotărârea Afrin, prevăzând o înfățișare a persoanelor interesate, în vederea verificării identităților lor și a autenticității documentelor anexate la cererile lor de intrare și de ședere, ulterior introducerii cererii de reîntregire a familiei.
45
Această fază a procedurii este reglementată de articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2003/86, potrivit căruia statul membru în cauză este obligat, după ce a acceptat o cerere de reîntregire a familiei, să autorizeze intrarea membrului sau a membrilor familiei și să le acorde „orice facilități pentru obținerea vizelor necesare”.
46
Din moment ce această directivă nu definește întinderea acestei obligații de a acorda orice facilități pentru obținerea vizelor necesare, trebuie să se caute semnificația acesteia ținând seama de termenii și de contextul acestui articol 13 alineatul (1), precum și de obiectivele directivei menționate.
47
Astfel, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că interpretarea unei dispoziții de drept al Uniunii impune să se țină seama nu numai de termenii acesteia, ci și de contextul în care se înscrie, precum și de obiectivele și de finalitatea pe care le urmărește actul din care aceasta face parte. Geneza unei dispoziții a dreptului Uniunii poate de asemenea să ofere elemente relevante pentru interpretarea acesteia (Hotărârea din 8 mai 2025, Provincie Oost‑Vlaanderen și Sogent, C‑236/24, EU:C:2025:321, punctul 21, precum și jurisprudența citată).
48
În ceea ce privește termenii celei de a doua teze a articolului 13 alineatul (1) menționat, trebuie să se arate că, în limbajul curent, termenul „facilități” desemnează mijloacele care permit obținerea cu ușurință a unui lucru și că termenul „a obține” înseamnă faptul ca cineva să reușească să i se acorde ceva. Astfel, mențiunea „orice facilități pentru obținerea vizelor necesare” desemnează toate mijloacele care permit obținerea fără dificultate a vizelor.
49
În ceea ce privește contextul aceluiași articol 13 alineatul (1), trebuie arătat că, în conformitate cu considerentul (13) al Directivei 2003/86, normele de procedură care reglementează examinarea cererilor de reîntregire a familiei, precum și intrarea și șederea membrilor familiei trebuie să fie eficiente și gestionabile în raport cu volumul de lucru normal al administrațiilor statelor membre.
50
Reiese de asemenea din cuprinsul punctului 5.1 din Comunicarea Comisiei către Consiliu și Parlamentul European din 3 aprilie 2014 cu privire la orientările pentru punerea în aplicare a Directivei 2003/86 [COM(2014) 210 final], de care Curtea ține seama în vederea interpretării acestei directive [a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 septembrie 2021, État belge (Dreptul de ședere în caz de violență domestică), C‑930/19, EU:C:2021:657, punctul 64], că obligația de a acorda orice facilități pentru obținerea vizelor înseamnă că „statele membre ar trebui să asigure o procedură rapidă de acordare a vizei, să reducă la minimum sarcina administrativă suplimentară și să evite duplicarea verificărilor cu privire la îndeplinirea cerințelor pentru reîntregirea familiei”. Acest punct 5.1 adaugă faptul că, „[î]n circumstanțe excepționale, de exemplu în cazul unui stat eșuat sau al unei țări cu un risc ridicat de securitate internă, statele membre sunt încurajate să accepte documente de călătorie provizorii emise de Comitetul Internațional al Crucii Roșii (CICR), să emită un permis de liberă trecere național pentru o singură călătorie sau să ofere membrilor familiei posibilitatea de a li se elibera o viză la sosirea în statul membru”.
51
În ceea ce privește geneza directivei menționate, trebuie arătat că comentariul la articolele din Propunerea de directivă a Consiliului privind dreptul la reîntregirea familiei, prezentată de Comisie la 1 decembrie 1999 [COM(1999) 638 final, p. 22], arată că, atunci când o cerere de reîntregire a familiei este acceptată, iar beneficiarul „are nevoie de o viză pentru a intra în statul membru în care susținătorul reîntregirii locuiește, acest stat membru facilitează eliberarea vizei, în special eliberând‑o în termen scurt”.
52
Având în vedere aceste elemente contextuale și geneza articolului 13 alineatul (1) din Directiva 2003/86 și astfel cum a arătat în esență domnul avocat general la punctele 48, 49 și 51 din concluzii, este necesar să se considere că această dispoziție, în a doua sa teză, impune statelor membre obligația de a elimina obstacolele administrative nejustificate și de a aplica proceduri administrative rapide și eficiente în scopul eliberării vizelor. În schimb, nici această dispoziție, nici vreo altă dispoziție din această directivă nu impune o obligație care să aibă legătură cu relațiile diplomatice sau consulare dintre un stat membru și o țară terță.
53
O asemenea interpretare este conformă cu obiectivul urmărit de directiva menționată, care, după cum Curtea a statuat în mod repetat, urmărește să favorizeze reîntregirea familiei și să acorde o protecție resortisanților țărilor terțe, în special minorilor (Hotărârea Afrin, punctul 42 și jurisprudența citată).
54
Această interpretare nu poate fi repusă în discuție de interpretarea Curții din Hotărârea Afrin. Desigur, la punctele 50 și 51 din această hotărâre, Curtea a arătat că, în situații în care o înfățișare personală este imposibilă sau excesiv de dificilă, în special cele în care membrii familiei susținătorului reîntregirii trăiesc într‑o zonă de conflict și riscă, deplasându‑se, să se expună unor tratamente inumane sau degradante sau chiar să le fie pusă viața în pericol, este indispensabil, pentru a atinge obiectivul urmărit de directiva menționată, ca statele membre să dea dovadă de flexibilitatea necesară pentru a permite persoanelor interesate să își poată depune efectiv cererea de reîntregire a familiei.
55
Cu toate acestea, astfel cum rezultă din cuprinsul punctelor 58 și 59 din hotărârea menționată, această cerință de flexibilitate din partea statelor membre impune numai să se permită ca înfățișarea personală să aibă loc într‑un stadiu avansat al procedurii sau chiar în stadiul final al acesteia, mai degrabă decât în cel al depunerii cererii de reîntregire a familiei, sau chiar să se faciliteze o astfel de înfățișare, eventual prin emiterea de documente consulare sau de permise de liberă trecere, și să se reducă la strictul necesar numărul înfățișărilor. Or, trebuie să se constate că toate aceste obligații se disting, prin însăși natura lor, de obligațiile care au legătură cu relațiile diplomatice sau consulare dintre un stat membru și o țară terță.
56
Rezultă că, într‑un context marcat de o obligație generală de eliminare a obstacolelor administrative nejustificate și de aplicare a unor proceduri administrative rapide și eficiente, obligațiile specifice care revin statelor membre în cadrul punerii în aplicare a articolului 13 alineatul (1) din Directiva 2003/86 pot privi, de exemplu, accesibilitatea serviciilor lor consulare sau eliberarea către persoana în cauză a unor documente susceptibile să faciliteze deplasarea acesteia la postul lor consular, cum ar fi o invitație de a se prezenta în fața autorităților consulare.
57
După cum a arătat domnul avocat general la punctul 51 din concluzii, includerea membrilor familiei lui Y în procesul de evacuare din Fâșia Gaza menționat la punctul 20 din prezenta hotărâre sau furnizarea unei asistențe care constă în informarea autorităților țărilor terțe cu privire la dorința lor de a fi autorizați să părăsească acest teritoriu pentru a se deplasa în Belgia ar necesita adoptarea unor măsuri care depășesc cerințele prevăzute la articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2003/86. Astfel, aceste inițiative ar necesita demersuri diplomatice sau consulare din partea Regatului Belgiei pe lângă una sau mai multe țări terțe, demersuri care nu intră în domeniul de aplicare al acesteia, ci al relațiilor internaționale ale acestui stat membru cu țări terțe, în speță Statul Israel, Regatul Hașemit al Iordaniei și, dacă este cazul, Republica Arabă Egipt.
58
De altfel, în ceea ce privește domeniul protecției diplomatice și consulare, trebuie arătat că, după cum a indicat domnul avocat general la punctele 60 și 61 din concluzii, articolul 20 alineatul (2) litera (c) și articolul 23 TFUE, precum și articolul 46 din cartă nu se aplică decât cetățenilor Uniunii care se află pe teritoriul unei țări terțe în care statul membru ai cărui resortisanți sunt nu este reprezentat și, potrivit articolului 5 din Directiva 2015/637, membrilor familiilor lor care îi însoțesc și care nu sunt cetățeni ai Uniunii, dar nu și resortisanților țărilor terțe care au dreptul la reîntregirea familiei în temeiul Directivei 2003/86.
59
În sfârșit, în ceea ce privește eventuala relevanță a articolelor 2, 4, 7 și 24 din cartă, articolul 51 alineatele (1) și (2) din cartă prevede că dispozițiile acesteia se aplică statelor membre numai în cazul în care ele pun în aplicare dreptul Uniunii și nu extind în niciun caz competențele Uniunii Europene astfel cum sunt definite în tratate.
60
Or, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 57 din prezenta hotărâre, măsurile solicitate de reclamanții din litigiul principal, expuse la punctul 27 din această hotărâre, nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 2003/86, astfel încât refuzul de a admite o asemenea cerere nu constituie o punere în aplicare a dreptului Uniunii, în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă. În consecință, o astfel de cerere nu se poate întemeia nici pe dispozițiile acestei carte.
61
Ținând seama de considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2003/86 coroborat cu articolele 2, 4, 7 și 24 din cartă trebuie interpretat în sensul că un stat membru, în cazul unui resortisant al unei țări terțe căruia i s‑a acordat o viză în scopul reîntregirii familiei sub rezerva verificării identității sale și a autenticității documentelor anexate la cererea sa de viză formulată la distanță, această verificare necesitând înfățișarea în persoană la un post diplomatic sau consular al acestui stat membru, nu este obligat să organizeze și să asigure transferul acestei persoane către locul respectiv sau să contacteze una sau mai multe țări terțe pentru a facilita acest transfer în situația în care este imposibil ca această persoană să se deplaseze la locul respectiv.
Cu privire la cheltuielile de judecată
62
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
Articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2003/86/CE a Consiliului din 22 septembrie 2003 privind dreptul la reîntregirea familiei coroborat cu articolele 2, 4, 7 și 24 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
trebuie interpretat în sensul că
un stat membru, în cazul unui resortisant al unei țări terțe căruia i s‑a acordat o viză în scopul reîntregirii familiei sub rezerva verificării identității sale și a autenticității documentelor anexate la cererea sa de viză formulată la distanță, această verificare necesitând înfățișarea în persoană la un post diplomatic sau consular al acestui stat membru, nu este obligat să organizeze și să asigure transferul acestei persoane către locul respectiv sau să contacteze una sau mai multe țări terțe pentru a facilita acest transfer în situația în care este imposibil ca această persoană să se deplaseze la locul respectiv.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.