CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
VERICA TRSTENJAK
prezentate la 6 iunie 2012(1)
Cauzele conexate C‑539/10 P și C‑550/10 P
Stichting Al‑Aqsa
împotriva
Consiliului Uniunii Europene
și
Regatul Țărilor de Jos
împotriva
Stichting Al‑Aqsa
„Recurs – Politica externă și de securitate comună – Măsuri restrictive îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului – Înghețarea activelor – Poziția comună 2001/931/PESC – Articolul 1 alineatele (4) și (6) – Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 – Articolul 2 alineatul (3) – Condițiile pentru menținerea unei persoane sau entități pe lista persoanelor sau entităților vizate de înghețarea activelor – Decizia unei autorități naționale competente – Desființarea unei măsuri naționale”
I –    Introducere
1.        Prezenta procedură de recurs are ca obiect înghețarea activelor aparținând Stichting Al‑Aqsa în contextul măsurilor adoptate de Uniune în vederea combaterii terorismului.
2.        Pericolele rezultate din terorism au determinat Organizația Națiunilor Unite, Uniunea Europeană și statele sale membre să adopte măsuri restrictive. Obiectivul acestor măsuri constă în limitarea libertății financiare prin înghețarea activelor a acelor persoane și entități suspectate că favorizează activități teroriste.
3.        Având în vedere Rezoluția 1373 (2001) a Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite din 28 septembrie 2001(2), în cadrul Poziției comune 2001/931/PESC(3), Consiliul Uniunii Europene a definit orientările necesare aplicării unui sistem de măsuri pentru combaterea terorismului.
4.        Conform acestui sistem, în cazul în care Uniunea dispune de informații din care rezultă că o autoritate a adoptat o decizie de începere a cercetărilor sau a urmăririi penale față de o persoană pentru un act terorist, persoana respectivă poate fi inclusă pe lista persoanelor sau entităților ale căror active sunt înghețate(4). Prima dintre listele de acest tip a fost anexată deja la poziția comună menționată.
5.        Sistemului definit în cadrul Poziției comune 2001/931 i se alătură, prin conținutul său, Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 al Consiliului din 27 decembrie 2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului(5). Regulamentul a fost adoptat ca o măsură necesară la nivelul Uniunii pentru continuarea procesului de punere în aplicare a obiectivelor stabilite prin Poziția comună 2001/931 și are rolul de a completa procedurile administrative și judiciare deschise în Uniunea Europeană și în țări terțe împotriva organizațiilor teroriste(6). Având în vedere aceste considerații, conform articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001, ținând seama de criteriile prevăzute de Poziția comună 2001/931(7), Consiliul are sarcina de a întocmi, de a revizui și, după caz, de a modifica lista persoanelor și entităților ale căror active trebuie înghețate. Consiliul a prezentat deja prima dintre aceste liste, întocmită în temeiul articolului 2 din Regulamentul nr. 2580/2001, la 27 decembrie 2001, odată cu regulamentul menționat.
6.        În cadrul obligației care îi revine de a revizui în mod regulat această listă, Consiliul trebuie să verifice dacă menținerea persoanelor și entităților respective pe listă, precum și înghețarea activelor acestora sunt în continuare justificate. În cazul în care a dispărut motivul care a justificat includerea pe listă, aceasta trebuie modificată. În exercitarea acestei atribuții, Consiliul adoptă, la intervale regulate de timp, acte juridice în vederea aplicării Regulamentului nr. 2580/2001 prin intermediul cărora, după revizuirea listei în vigoare, va înlocui vechea listă cu una nouă.
7.        Revizuirea și, după caz, modificarea listelor amintite reprezintă elementul central al prezentelor cauze conexate. Concret, este vorba, în principal, despre problema privind măsura în care Consiliul trebuie să țină seama de situația de fapt și de drept din statele membre, precum și de evoluția acestor situații atunci când decide dacă o persoană sau o entitate trebuie să fie menținută pe listă și dacă activele sale rămân în continuare înghețate.
II – Cadrul juridic
A –    Poziția comună 2001/931
8.        Articolul 1 din poziția comună menționată prevede:
„[...]
(4)      Lista din anexă este întocmită pe baza unor informații precise sau a unor elemente de dosar care arată că s‑a luat o decizie de către o autoritate competentă față de persoanele, grupurile și entitățile vizate, fie că este vorba de inițierea unor cercetări sau a urmăririi penale pentru un act terorist ori de tentativa de a săvârși, de a participa la sau de a facilita un astfel de act, bazate pe probe sau indicii serioase și credibile, fie că este vorba de o condamnare pentru astfel de fapte. Persoanele, grupurile și entitățile identificate de Consiliul de Securitate al Organizației Națiunilor Unite ca având legătură cu terorismul și cu privire la care acesta a dispus sancțiuni pot fi incluse pe listă.
În sensul prezentului alineat, prin «autoritate competentă» se înțelege o autoritate judiciară sau, în cazul în care autoritățile judiciare nu au nicio competență în domeniul reglementat de prezentul alineat, o autoritate competentă echivalentă în acest domeniu.
(5)      [...]
(6)      Numele persoanelor și ale entităților incluse pe lista din anexă vor face obiectul unei revizuiri la intervale regulate, cel puțin o dată pe semestru, pentru a se asigura că menținerea lor pe listă rămâne justificată.”
B –    Regulamentul nr. 2580/2001
9.        Articolul 2 din Regulamentul nr. 2580/2001(8) prevede:
„(1)      Cu excepția derogărilor autorizate în temeiul articolelor 5 și 6:
(a)      se îngheață toate fondurile, alte active financiare și resurse economice care aparțin, se află în posesia sau sunt deținute de o persoană fizică sau juridică, grup sau entitate inclusă pe lista menționată la alineatul (3);
(b)      [...]
(2)      [...]
(3)      Consiliul, hotărând în unanimitate, stabilește, revizuiește și modifică lista persoanelor, grupurilor și entităților cărora li se aplică prezentul regulament, în conformitate cu dispozițiile articolului 1 alineatele (4), (5) și (6) din Poziția comună 2001/931/PESC. Această listă enumeră:
(i)      persoanele fizice care săvârșesc sau încearcă să săvârșească un act de terorism, participă la un astfel de act sau facilitează săvârșirea acestuia;
(ii)      persoanele juridice, grupurile sau entitățile care săvârșesc sau încearcă să săvârșească un act de terorism, participă la un astfel de act sau facilitează săvârșirea acestuia;
(iii)      persoanele juridice, grupurile sau entitățile deținute sau controlate de una sau mai multe persoane fizice sau juridice, grupuri sau entități menționate la punctele (i) și (ii) sau
(iv)      persoanele fizice sau juridice, grupurile sau entitățile care acționează în numele sau la ordinul uneia sau mai multor persoane fizice sau juridice, grupuri sau entități menționate la punctele (i) și (ii).”
10.      Excepțiile menționate la articolul 2 alineatul (1) prevăd, în esență, că activele înghețate pot fi dezghețate în măsura în care sunt necesare pentru acoperirea nevoilor de bază ale persoanei respective sau ale membrilor familiei acesteia(9), precum și că, în anumite condiții, pot fi acordate și alte autorizații specifice de dezghețare(10).
III – Istoricul cauzei
11.      Începând cu anul 2003, Stichting Al‑Aqsa (denumită în continuare „Al‑Aqsa”) atacă în instanță(11) înghețarea activelor sale și mai multe măsuri succesive care o privesc, adoptate de Consiliu, prin intermediul cărora a fost inclusă pe listele corespunzătoare ale Consiliului, respectiv a fost menținută pe aceste liste.
12.      În definitiv, măsurile Consiliului au legătură cu un ordin ministerial olandez din 7 aprilie 2003, și anume cu Sanctieregeling terrorisme 2003(12), care trebuie analizat, mai întâi, datorită importanței avute la înghețarea activelor Al‑Aqsa.
13.      Sanctieregeling terrorisme 2003 a fost adoptat în temeiul Sanctiewet 1977 și ținând seama de rezoluția ONU amintită anterior. Prin intermediul acestui ordin ministerial, adoptat ca măsură provizorie(13) până la intrarea în vigoare a unui act corespunzător de drept al Uniunii, activele Al‑Aqsa au fost înghețate(14), întrucât aceasta furniza fonduri unei organizații care susținea terorismul(15).
14.      Într‑o procedură privind adoptarea unor măsuri provizorii de protecție jurisdicțională desfășurată în Țările de Jos, Al‑Aqsa a solicitat anularea hotărârii de executare a ordinului ministerial. Prin hotărârea din 3 iunie 2003(16), după examinarea documentelor secrete oferite de serviciul de informații olandez, din care a reținut că există totuși suficiente elemente care atestă că Al‑Aqsa, astfel cum s‑a menționat și în expunerea de motive la Sanctieregeling terrorisme 2003, a susținut cu mijloace financiare proprii o organizație teroristă(17), Rechtbank te ‘s‑Gravenhage a respins cererea de anulare a executării măsurii de înghețare a fondurilor formulată de Al‑Aqsa.
15.      Totuși, Sanctieregeling terrorisme 2003 fusese deja abrogat începând cu 3 august 2003(18), iar în motivarea abrogării s‑a menționat că, după adoptarea Deciziei Consiliului din 27 iunie 2003 de punere în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001(19), acesta căzuse în „desuetudine”, din moment ce Al‑Aqsa se regăsea pe lista Consiliului în vederea înghețării activelor.
16.      După abrogarea ordinului ministerial olandez, Al‑Aqsa a fost menținută pe lista amintită, precum și pe listele următoarele ale Consiliului, întrucât acesta a considerat că nu exista niciun motiv pentru a modifica statutul Al‑Aqsa.
17.      Prin scrisoarea din 23 aprilie 2007, iar ulterior prin scrisoarea din 29 iunie 2007, care privea Decizia 2007/445/CE a Consiliului(20), în vederea îndeplinirii obligației de motivare cu privire la menținerea Al‑Aqsa pe listă, Consiliul a invocat următoarele argumente(21): „[...] Ministrul afacerilor externe și ministrul finanțelor [din Țările de Jos] au decis [...] să înghețe toate fondurile care aparțin [Al‑Aqsa]. Această decizie a fost confirmată prin Hotărârea [...] din 3 iunie 2003 adoptată de președintele Secției de drept civil a Rechtbank te ‘s‑Gravenhage. Prin această hotărâre s‑a stabilit că [Al‑Aqsa] trebuie considerată organizație care susține mișcarea Hamas și care permite acesteia din urmă să comită sau să faciliteze activități teroriste. Prin urmare, o autoritate competentă [...] a adoptat o decizie privind [Al‑Aqsa]. Consiliul are convingerea că motivele care au justificat includerea [Al‑Aqsa] [pe listă] rămân valabile(22)”.
IV – Procedura în primă instanță și hotărârea atacată
18.      Al‑Aqsa a considerat nepertinentă expunerea de motive a Consiliului prezentată la punctul 17, astfel încât a formulat acțiune la Tribunal împotriva Consiliului solicitând anularea a cinci măsuri subsecvente care erau motivate în același mod din punctul de vedere al conținutului, măsuri care priveau menținerea înghețării activelor (denumite în continuare „măsurile atacate”)(23), în condițiile în care priveau Al‑Aqsa. De asemenea, a solicitat Tribunalului să declare că Regulamentul nr. 2580/2001 nu era aplicabil în ceea ce o privește, precum și obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
19.      În esență, cu privire la al treilea motiv invocat de Al‑Aqsa, în hotărârea atacată s‑au menționat următoarele(24):
„164      [...] Tribunalul a subliniat [...] că [...] Consiliul [...] nu poate face abstracție de dezvoltările ulterioare ale acestor cercetări sau ale acestei urmăriri penale [...]
[...]
168      În Hotărârea Sison II […(25)], Tribunalul a avut în vedere [...] posibilitatea ca o activitate de cercetare întreprinsă de poliție sau de serviciile de siguranță să fie închisă fără a determina nicio consecință pe plan judiciar, întrucât nu a permis strângerea unor probe suficiente [...]. Tribunalul a subliniat că ar fi inadmisibil ca astfel de elemente, care fac parte din ansamblul de date pertinente de care trebuie să se țină seama pentru aprecierea situației [...], să nu fie luate în considerare de Consiliu. A decide în mod diferit ar conduce la conferirea, în favoarea Consiliului și a statelor membre, a puterii exorbitante de a îngheța pentru o perioadă nedeterminată fondurile unei persoane, în afara oricărui control jurisdicțional și indiferent de modul de finalizare a procedurilor judiciare care au fost eventual derulate.
169      Aceleași considerații trebuie să își găsească aplicarea atunci când o măsură administrativă națională de înghețare a fondurilor sau de interzicere a unei organizații ca fiind teroristă este retrasă de emitentul acesteia sau este anulată printr‑o decizie judecătorească [...]
170      [...] în speță, nu se contestă că Sanctieregeling a fost abrogat la 3 august 2003, și anume, aproape imediat după intrarea în vigoare, la 28 iunie 2003, a măsurii comunitare inițiale de înghețare a fondurilor reclamantei.
171      Este adevărat, în această privință, că decizia atacată[(26)] pretinde că nu se întemeiază pe Sanctieregeling, ci numai pe hotărârea pronunțată în cadrul procedurii privind măsurile provizorii [...]. Totuși, [...] nu este posibil ca în speță să fie luată în considerare hotărârea pronunțată în cadrul procedurii privind măsurile provizorii în mod izolat, fără a crea simultan o legătură cu Sanctieregeling.
172      Prin urmare, trebuie să se admită că, din momentul în care Sanctieregeling a fost abrogat în ordinea juridică olandeză, hotărârea pronunțată în cadrul procedurii privind măsurile provizorii, care, astfel cum tocmai a fost amintit, formează împreună cu acesta un ansamblu nedisociabil, nu mai poate servi în mod valabil drept fundament pentru o măsură comunitară de înghețare a fondurilor reclamantei.
173      Astfel, prin această hotărâre, judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii a refuzat pur și simplu să suspende în mod provizoriu efectele produse de Sanctieregeling. Or, acesta a încetat în mod definitiv să producă vreun efect juridic întrucât a fost abrogat. Pe cale de consecință, hotărârea pronunțată în cadrul procedurii privind măsurile provizorii produce în mod obligatoriu efecte juridice similare, cu atât mai mult cu cât aceasta nu cuprindea decât o apreciere provizorie, fără a produce efecte asupra deciziei pronunțate pe fond la finalul procesului.
174      În această privință, Tribunalul consideră de asemenea că hotărârea pronunțată în cadrul procedurii privind măsurile provizorii nu poate produce, numai în scopul aplicării Regulamentului nr. 2580/2001, efecte juridice diferite de cele ale Sanctieregeling, efecte care, în speță, ar continua să existe în pofida abrogării acestuia în dreptul olandez. De altfel, nu ar fi compatibil cu economia generală a acestui regulament, caracterizată prin preponderența pe care trebuie să o aibă elementele din procedura națională în aprecierea efectuată de Consiliu, ca Sanctieregeling, care nu mai produce niciun efect în ordinea juridică olandeză, să continue să producă efecte în mod indirect și pentru o durată nedeterminată, prin intermediul hotărârii pronunțate în cadrul procedurii privind măsurile provizorii, în ordinea juridică comunitară.
175      Acest raționament este valabil cu atât mai mult cu cât hotărârea pronunțată în cadrul procedurii privind măsurile provizorii, în urma unei cereri formulate de reclamantă, constituie un eveniment accesoriu față de Sanctieregeling. Astfel, din expunerea de motive a acestuia reiese că a fost adoptat «în așteptarea adoptării unei decizii comunitare» și că trebuia abrogat «din momentul intrării în vigoare a unei astfel de decizii» [...]. Potrivit explicațiilor date de Regatul Țărilor de Jos în cadrul ședinței, această abrogare era justificată de preocuparea guvernului olandez de a evita o suprapunere a unei măsuri naționale cu o măsură comunitară de înghețare a fondurilor reclamantei. Prin urmare, Sanctieregeling ar fi fost abrogat în orice caz imediat după adoptarea măsurii comunitare inițiale de înghețare a fondurilor reclamantei, indiferent dacă aceasta din urmă a inițiat sau nu a inițiat o procedură privind măsurile provizorii sau pe fond.
176      Un astfel de mecanism încalcă de asemenea economia generală a Regulamentului nr. 2580/2001, care condiționează adoptarea unei măsuri comunitare de înghețare a fondurilor fie de inițierea și continuarea activă a unei proceduri naționale care să vizeze direct și în principal aplicarea unei măsuri de tip preventiv sau represiv împotriva persoanei interesate, pentru combaterea terorismului și ca urmare a implicării sale în acesta [...], fie de pronunțarea și de punerea în executare a unei decizii de condamnare pentru astfel de fapte a persoanei interesate.
177      Or, în situația avută în vedere, decizia de înghețare a fondurilor, adoptată inițial la nivel național, este justificată «în așteptarea adoptării unei decizii comunitare», iar măsura comunitară este la rândul său justificată de adoptarea deciziei naționale, care este imediat abrogată. Un astfel de mecanism nu poate evita viciul circularității.
178      Departe de a putea continua să se întemeieze pe hotărârea pronunțată în cadrul procedurii privind măsurile provizorii, Consiliul ar fi trebuit să acționeze în consecința logică a abrogării măsurii naționale de înghețare a fondurilor, constatând că nu mai exista un «substrat» în dreptul național care să justifice suficient de temeinic menținerea măsurii comunitare echivalente, indiferent care erau eventualele proceduri jurisdicționale inițiate împotriva măsurii naționale abrogate.
[...]
180      În împrejurările din speță, caracterizate în primul rând prin abrogarea Sanctieregeling, trebuie recunoscut că, dimpotrivă, Consiliul a depășit limitele puterii sale de apreciere prin menținerea pentru o durată nedeterminată a reclamantei pe lista în litigiu, cu ocazia reexaminării periodice a situației acesteia în temeiul articolului 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931 și al articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001, pentru unicul motiv că decizia pronunțată de judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii nu este repusă în discuție, în ordinea judiciară olandeză, de instanța jurisdicțională de apel în procedurile privind măsurile provizorii sau de instanța jurisdicțională de fond, deși decizia administrativă care a făcut obiectul cererii de suspendare a efectelor a fost abrogată între timp de emitentul acesteia.
181      Acest raționament este valabil cu atât mai mult cu cât, astfel cum reclamanta a susținut în cadrul ședinței fără a fi contrazisă de celelalte părți, din momentul în care Sanctieregeling a fost abrogat și cu excepția punerii în aplicare a deciziei atacate în dreptul național, autoritățile olandeze competente, administrative sau judiciare, nu au mai exercitat nicio acțiune privind aplicarea unei sancțiuni penale sau economice reclamantei, în temeiul combaterii terorismului și al implicării reclamantei în acesta.
[...]
184      În aceste condiții, nu este necesară pronunțarea asupra fondului cererii de declarare a nelegalității Regulamentului nr. 2580/2001 în temeiul articolului 241 CE (a se vedea în acest sens Hotărârea Al‑Aqsa [I], punctele 66 și 67; a se vedea de asemenea Hotărârea Curții din 20 mai 2008, Comisia/Consiliul, C‑91/05, Rep., p. I‑3651, punctul 111).”
20.      Având în vedere aceste considerații, hotărârea atacată are următorul dispozitiv:
„1)      Anulează Decizia 2007/445/CE [...], Decizia 2007/868/CE [...], Decizia 2008/583/CE [...], Decizia 2009/62/CE [...] și Regulamentul [...] nr. 501/2009 [...], în măsura în care aceste acte privesc [Al‑Aqsa].
2)      Respinge celelalte capete de cerere.
3)      Obligă Consiliul [...] să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de [Al‑Aqsa].
4)      Regatul Țărilor de Jos și Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată.”
V –    Procedura în fața Curții, concluziile și principalele argumente ale părților în procedura de recurs
21.      Al‑Aqsa (cauza C‑539/10 P) și Regatul Țărilor de Jos (cauza C‑550/10 P) au formulat recurs împotriva hotărârii atacate. Prin Ordonanța președintelui Curții din 4 februarie 2011, cele două cauze au fost conexate în vederea bunei desfășurări a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.
A –    Cauza C‑539/10 P
22.      În procedura de recurs în cauza C‑539/10 P, Al‑Aqsa solicită:
–        anularea hotărârii atacate în privința acelor părți din motivare pentru care a invocat motive de recurs și a prezentat argumente, precum și rejudecarea pe fond a cauzei în sensul admiterii concluziilor prezentate în procedura în primă instanță și al corectării motivării pe care se întemeiază hotărârea atacată;
–        obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată efectuate în primă instanță și în recurs.
23.      Argumentele prezentate de Al‑Aqsa în susținerea cererilor sale se referă, în esență, la faptul că Tribunalul a reținut în hotărârea sa considerații juridice pe baza cărora a respins ca neîntemeiate unele dintre motivele invocate în acțiune. Astfel, Tribunalul a apreciat, printre altele, că, în ceea ce privește hotărârea din procedura privind măsurile provizorii, Sanctieregeling, atât timp cât a fost în vigoare, a întrunit cerințele prevăzute de Poziția comună 2001/931 referitoare la înghețarea activelor(27). Al‑Aqsa critică aceste considerații și, în măsura în care forța juridică a hotărârii atacate a cărei motivare rămâne nemodificată sporește, are temerea că vor exista consecințe nefavorabile în privința sa, întrucât, pe baza considerațiilor Tribunalului, în Țările de Jos vor fi adoptate acte juridice noi pe care Consiliul s‑ar putea întemeia din nou pentru a adopta noi măsuri de înghețare a activelor sale. În primul rând, Tribunalul și‑a depășit competențele de control prin faptul că a decis el însuși care este „decizia” care trebuie considerată element de probă în sensul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931. În continuare, Tribunalul a hotărât în mod neîntemeiat că Sanctieregeling, în mod individual sau împreună cu hotărârea din procedura măsurilor provizorii, poate fi considerată decizie în sensul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931. În sfârșit, Tribunalul și‑a depășit competențele prin faptul că a interpretat el însuși hotărârea. În orice caz, în interpretarea hotărârii, Tribunalul a săvârșit o eroare vădită de apreciere. Prin urmare, măsurile atacate trebuie anulate prin corectarea motivării hotărârii atacate.
24.      Consiliul Uniunii Europene, Comisia Europeană și Regatul Țărilor de Jos solicită, în esență, respingerea ca inadmisibil a recursului formulat de Al‑Aqsa, întrucât nu are ca obiect dispozitivul hotărârii atacate, ci urmărește numai modificarea motivării hotărârii. Prin urmare, în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție conform căruia recursul poate fi introdus de oricare parte ale cărei concluzii au fost respinse, în totalitate sau în parte, recursul trebuie respins ca inadmisibil.
25.      În replică, Al‑Aqsa susține că, în primă instanță, cererile nu i‑au fost admise în totalitate. În orice caz, cererea prin care solicita neaplicarea Regulamentului nr. 2580/2001 în ceea ce o privește a fost respinsă. Pentru acest motiv, articolul 56 din statut nu îi este opozabil. Atât timp cât Regulamentul nr. 2580/2001 nu a fost declarat neaplicabil în privința sa, se așteaptă ca în orice moment Consiliul să adopte noi măsuri împotriva sa.
B –    Cauza C‑550/10 P
26.      Regatul Țărilor de Jos, a cărui cerere este susținută de Comisie, solicită în esență:
–        anularea hotărârii atacate și trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului;
–        obligarea Al‑Aqsa la plata cheltuielilor de judecată.
27.      În motivarea recursului formulat, Regatul Țărilor de Jos susține, în esență, că Tribunalul a interpretat în mod eronat articolul 1 din Poziția comună 2001/931 și articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001, întrucât a hotărât că după abrogarea Sanctieregeling hotărârea din procedura de stabilire a măsurilor provizorii nu mai poate constitui temei pentru menținerea Al‑Aqsa pe lista UE în vederea înghețării fondurilor. Consiliul nu prezintă nicio cerere formală cu privire la acest aspect, însă în memoriul în răspuns precizează că nu dorește să se opună argumentelor prezentate de Țările de Jos.
28.      Al‑Aqsa solicită respingerea recursului și obligarea Țărilor de Jos la plata cheltuielilor de judecată. De asemenea, își reiterează cererile formulate în cauza C‑539/10 P.
VI – Apreciere juridică
A –    Cauza C‑539/10 P
1.      Inadmisibilitatea recursului
29.      Considerăm că recursul formulat de Al‑Aqsa este inadmisibil.
a)      Inexistența vreunui motiv de recurs admisibil
30.      Astfel cum reiese din cererea de recurs, recursul formulat de Al‑Aqsa este îndreptat „împotriva motivării din hotărârea [atacată]” și urmărește „corectarea motivării pe care se întemeiază hotărârea atacată”.
31.      O astfel de cerere nu îndeplinește condițiile stabilite la articolul 113 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții(28), conform căruia pe calea recursului se poate cere anularea, în tot sau în parte, a deciziei Tribunalului, așadar, a dispozitivului și a motivării acesteia.
32.      Motivele de recurs invocate privesc motivele din cererea de chemare în judecată formulate de Al‑Aqsa care au fost respinse în primă instanță. Totuși, Al‑Aqsa a avut câștig de cauză, întrucât prin hotărârea atacată s‑a admis al treilea motiv și, astfel, măsurile atacate au fost anulate în măsura în care acestea priveau Al‑Aqsa. Cu toate acestea, este inadmisibil recursul îndreptat numai împotriva unei părți din motivare, de altfel nesemnificativă, a hotărârii(29).
b)      Inexistența vreunui interes pentru exercitarea recursului: inexistența consecințelor defavorabile pentru Al‑Aqsa în cazul rămânerii definitive a hotărârii atacate
33.      În plus, nu pot fi observate dezavantaje pentru Al‑Aqsa, în cazul în care hotărârea atacată ar rămâne definitivă. Argumentul invocat de Al‑Aqsa în acest sens nu este convingător.
34.      Al‑Aqsa are în continuare posibilitatea ca într‑o eventuală procedură inițiată împotriva unei eventuale noi măsuri de înghețare a activelor sale să invoce din nou acele motive care au fost respinse în primă instanță, fără ca hotărârea atacată, rămasă între timp definitivă, să îi poată fi opozabilă.
35.      Autoritatea de lucru judecat privește numai acele chestiuni de fapt și de drept care au făcut într‑adevăr sau în mod necesar obiectul acelei hotărâri judecătorești(30). În speță, aceasta privește, așadar, numai considerațiile cu privire la al treilea motiv al acțiunii, care a fost admis în cele din urmă. În plus, o eventuală acțiune împotriva unei noi măsuri a Consiliului adoptate împotriva Al‑Aqsa nu va privi aceeași situație de fapt și nu va avea același obiect, dimpotrivă, obiectul nou și diferit al unei noi acțiuni va fi marcat de o măsură nouă. Prin urmare, nu trebuie luată în considerare temerea privind efectul de blocare al rămânerii definitive a hotărârii.
c)      Inadmisibilitatea recursului în ceea ce privește cererea nesoluționată de declarare a Regulamentului nr. 2580/2001 ca fiind neaplicabil în privința Al‑Aqsa
i)      Lipsa unei cereri de recurs corespunzătoare
36.      În continuare, trebuie să se examineze dacă Al‑Aqsa, după cum susține în replică, ar fi putut formula recurs, întrucât Tribunalul i‑a respins cererea prin care solicita neaplicarea Regulamentului nr. 2580/2001 în privința sa. Astfel, pe de o parte, Al‑Aqsa a dezvoltat acest aspect pentru prima dată în replică, iar pe de altă parte, acesta nu are nicio legătură aparentă cu cererea de recurs formulată efectiv de Al‑Aqsa și nici cu motivarea acesteia.
ii)    Inexistența „respingerii concluziilor” în sensul articolului 56 din statut
37.      Pentru exhaustivitate, în continuare, trebuie să se arate că un astfel de recurs nu ar fi fost admis. Nu ar fi putut fi vorba despre o „respingere a concluziilor” prezentate de Al‑Aqsa, în sensul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, întrucât astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 184 din hotărârea atacată, Tribunalul nu a respins obiecția privind excepția de nelegalitate ridicată de Al‑Aqsa împotriva regulamentului, ci, având în vedere această obiecție, nu a mai examinat‑o, întrucât, în privința Al‑Aqsa, măsurile atacate trebuiau în orice caz anulate.
38.      Având în vedere nepertinența acestei chestiuni de drept în soluționarea litigiului, nu trebuie contestat modul în care a procedat Tribunalul. Astfel, dispozitivul hotărârii induce în eroare prin faptul că sugerează respingerea în parte a acțiunii formulate de Al‑Aqsa. Totuși, în urma aprecierii dispozitivului în lumina punctului 184 din hotărârea atacată, reiese cu ușurință că este vorba numai despre faptul că, astfel cum se menționează la punctul 66 din Hotărârea Al‑Aqsa I, la care se face, în plus, trimitere în mod expres, precum și în dispozitivul acesteia, excepția de nelegalitate a Regulamentului nr. 2580/2001 poate rămâne neexaminată.
2.      Concluzie intermediară
39.      Din toate cele de mai sus rezultă că recursul formulat de Al‑Aqsa trebuie respins.
B –    Cauza C‑550/10 P
40.      În ceea ce privește recursul formulat de Regatul Țărilor de Jos, prin intermediul căruia se solicită anularea hotărârii atacate, considerăm că acesta este admisibil, însă nefondat.
41.      În măsura în care, întrucât, în cauza C‑550/10 P, Al‑Aqsa reiterează cererile formulate în cauza C‑539/10 P, aceasta trebuie considerată recurs incident, care trebuie respins ca inadmisibil pentru aceleași motive precum recursul formulat în cauza C‑539/10 P.
1.      Caracterul nefondat al recursului formulat de Țările de Jos
42.      Considerațiile din hotărârea atacată, criticate în al treilea motiv de recurs, nu sunt afectate de nicio eroare de drept. La punctul 178 din hotărârea atacată se arată în mod corect că, „[d]eparte de a putea continua să se întemeieze pe hotărârea pronunțată în cadrul procedurii privind măsurile provizorii, Consiliul ar fi trebuit să acționeze în consecința logică a abrogării măsurii naționale de înghețare a fondurilor, constatând că nu mai exista un «substrat» în dreptul național care să justifice suficient de temeinic menținerea măsurii comunitare echivalente”.
43.      Această apreciere fondată a Tribunalului se manifestă în cazul în care se are în vedere sistemul măsurilor de combatere a terorismului, astfel cum rezultă din actele de drept al Uniunii, și dacă este analizată în raport cu situația de fapt și de drept din hotărârea atacată.
a)      Sistemul măsurilor restrictive de combatere a terorismului
44.      Este important să se rețină, mai întâi, că măsurile Uniunii în discuție, de combatere a terorismului, nu pot fi puse în aplicare în mod discreționar de Consiliu, ci sunt legate indisolubil de legislațiile naționale ale statelor membre.
45.      Conform articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 coroborat cu articolul 1 din Poziția comună 2001/931, măsurile Consiliului de înghețare a activelor sunt puse în aplicare în două etape.
46.      Astfel, pentru a fi posibilă acțiunea Consiliului, conform articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 coroborat cu articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, mai întâi, este necesară o decizie bazată pe probe serioase și credibile adoptată de o autoritate competentă a unui stat membru cu privire la „inițierea unor cercetări sau [a] urmării penale pentru un act terorist” (denumită în continuare „decizia de urmărire”).
47.      Într‑adevăr, Consiliul poate acționa numai pe baza unei astfel de decizii de urmărire – sau a fortiori, pe baza unei hotărâri de condamnare pentru o faptă relevantă în acest sens – și, în cazul în care o persoană a fost inclusă pe listă, într‑o a doua etapă, astfel cum prevede articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 coroborat cu articolul 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931 – Consiliul trebuie să verifice prin revizuiri periodice dacă „menținerea pe listă [a persoanei respective] rămâne justificată”.
48.      În cadrul acestei verificări, Consiliul beneficiază de o putere de apreciere largă. Totuși, având în vedere legătura sistemică a măsurilor restrictive ale Consiliului cu decizia de urmărire luată de autoritatea competentă a statului membru, devine clar momentul de la care Consiliul trebuie să pornească în mod imperativ de la premisa că menținerea pe listă a persoanei respective nu mai este justificată, și anume atunci când, ținând seama de situația de fapt și de drept din statul autorității competente, nu mai trebuie să se prezume că persoana vizată, care nu este condamnată, face în continuare obiectul unor cercetări, întrucât numai aceste cercetări justifică măsura Consiliului.
49.      Totuși, astfel cum rezultă în mod expres din economia articolului 1 din Poziția comună 2001/931, la care face trimitere Regulamentul nr. 2580/2001, Consiliul este obligat ca pe baza unui criteriu formal să ia act de cercetările aflate în desfășurare. Pe de o parte, acesta trebuie să hotărască dacă prezumă în continuare validitatea, din punctul de vedere al legalității, a unei decizii a unei autorități competente bazate pe probe serioase și credibile și, pe de altă parte, trebuie să verifice dacă într‑adevăr această decizie continuă să se aplice, și anume dacă măsurile de cercetare sunt executate în continuare pe baza acestei decizii.
50.      Revizuirea periodică a acestei liste de către Consiliu reprezintă o măsură de protecție a persoanei în cauză împotriva a două pericole incompatibile cu statul de drept: în primul rând, împotriva pericolului de a fi menținută pe listă, deși măsurile de cercetare inițiate împotriva sa au rămas infructuoase sau au fost abandonate, fără ca această împrejurare să se reflecte într‑o decizie corespunzătoare de scoatere de sub urmărire care să o exonereze de răspundere, și, în al doilea rând, împotriva pericolului de a fi menținută pe listă, deși decizia de urmărire a fost revocată printr‑un actus contrarius al autorității competente sau a fost anulată printr‑o hotărâre judecătorească. În acest din urmă caz, modificarea listei de către Consiliu este obligatorie.
51.      În această ordine de idei, ținând seama de finalitatea Poziției comune 2001/931, la care face trimitere Regulamentul nr. 2580/2001, și care presupune existența unei decizii a unei autorități competente bazate pe probe serioase și credibile, după anularea unei astfel de decizii nu mai poate fi vorba despre existența unui eventual motiv care să justifice măsurile restrictive adoptate de Consiliu.
52.      În lumina considerațiilor care precedă, în pofida argumentelor prezentate de Țările de Jos, este evident că menținerea Al‑Aqsa pe lista Consiliului nu mai poate fi justificată.
b)      Lipsa unei decizii în sensul articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 coroborat cu articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931
53.      După abrogarea ordinului ministerial, hotărârea din procedura măsurilor provizorii care reprezenta singurul punct de referință posibil al Consiliului a rămas de asemenea fără temei și, ca atare, nu cuprindea nicio prevedere privind inițierea măsurilor de cercetare împotriva Al‑Aqsa, astfel încât nu putea fi considerată „decizie” în sensul articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 coroborat cu articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931.
i)      Inexistența calității de „decizie” a hotărârii după abrogarea ordinului ministerial
54.      Opinia conform căreia hotărârea olandeză adoptată în procedura măsurilor provizorii mai poate fi considerată, după abrogarea ordinului ministerial, atât în mod individual, cât și în sensul articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 coroborat cu articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 „decizie [...] în care este vorba despre inițierea unor cercetări sau a urmăririi penale pentru un act terorist”, nu poate fi acceptată nici în cazul în care Consiliului i s‑ar recunoaște o putere de apreciere extinsă.
55.      Aprecierile și afirmațiile din cuprinsul ordinului ministerial care se regăsesc în hotărâre nu mai pot fi luate în considerare după abrogarea ordinului. Prin urmare, hotărârea a rămas fără temei.
56.      Astfel, după examinarea dosarului, în hotărârea olandeză s‑a pornit de la premisa că în anul 2003 Al‑Aqsa avea legături cu grupări teroriste, legături care, în opinia instanței, nu puteau să justifice abrogarea ordinului ministerial. Această apreciere judecătorească a situației de fapt din anul 2003 din care, în plus, nu reieșea niciun element concret cu privire la evoluția cercetărilor sau la măsurile adoptate în legătură cu aceste cercetări nu poate fi interpretată ca fiind o decizie de inițiere a cercetărilor în sensul Poziției comune 2001/931 sau al Regulamentului nr. 2580/2001.
57.      De asemenea, privită izolat, procedura care a determinat pronunțarea hotărârii olandeze nu poate fi asimilată unei proceduri îndreptate direct împotriva persoanei respective din cauza implicării acesteia în terorism, procedură care în litigiul principal viza adoptarea, în cadrul eforturilor de combatere a terorismului, a unei măsuri preventive sau represive. Dimpotrivă, privită izolat, procedura inițiată de Al‑Aqsa în fața instanței olandeze viza exact contrariul.
58.      Pe de altă parte, în hotărârea olandeză nu există niciun element care să indice adoptarea unei decizii de urmărire independente de ordinul ministerial și care să fie menținută împotriva Al‑Aqsa în Țările de Jos. Dimpotrivă, cercetările inițiate în Țările de Jos împotriva Al‑Aqsa nu au înregistrat niciun succes semnificativ(31).
59.      Prin urmare, numai hotărârea în sine nu îndeplinește cerințele prevăzute de Regulamentul nr. 2580/2001 și de Poziția comună 2001/931 pentru o decizie de urmărire. Chiar dacă s‑ar fi luat în considerare ordinul ministerial, această hotărâre nu putea fi decât în mod forțat subsumată noțiunii „decizie” în sensul Poziției comune 2001/931. În prezent, această subsumare pare însă a fi imposibilă.
ii)    Cerințele minime pentru noțiunea „decizie” în sensul Regulamentului nr. 2580/2001 și al Poziției comune 2001/931
60.      Chiar dacă ordinul ministerial (în vigoare la acel moment) și hotărârea din procedura măsurilor provizorii sunt privite în ansamblu, interdependența dintre hotărârea olandeză și ordinul ministerial poate fi apreciată drept „decizie” în sensul dispozițiilor amintite din dreptul Uniunii numai dacă se fac eforturi considerabile pentru a ieși din tiparele unei gândiri juridice formaliste.
61.      Motivul este acela că nu poate fi vorba despre „inițierea cercetărilor sau despre urmărire penală pentru un act terorist” în sens propriu nici în cazul ordinului ministerial, care, în esență, reprezenta o măsură de înghețare a activelor, nici în cazul hotărârii din procedura măsurilor provizorii, întrucât nu era vorba despre inițierea cercetărilor, ci despre o cerere de anulare a executării măsurii de înghețare a fondurilor în sensul ordinului ministerial.
62.      În motivarea deciziei de menținere a Al‑Aqsa pe listă, Consiliul a avut în vedere numai aceste două acte juridice olandeze. Prin urmare, în hotărârea atacată, măsurile din decizie adoptate pentru Țările de Jos sunt considerate în mod întemeiat „accesorii”(32), „circulare” și „neadecvate”(33).
iii) Concluzie intermediară
63.      Prin urmare, după abrogarea ordinului ministerial olandez, în speță, lipsește decizia de urmărire care, pentru a exista posibilitatea ca măsurile Consiliului să se întemeieze pe ea, trebuia să fi fost adoptată în cadrul unei proceduri naționale care trebuia să vizeze, în cadrul eforturilor de combatere a terorismului, în mod direct, precum și în acțiunea principală, luarea unor măsuri preventive sau represive împotriva persoanei în cauză din cauza implicării ei în activități teroriste.
64.      Având în vedere situația de fapt și de drept, astfel cum se prezintă la momentul relevant pentru pronunțarea hotărârii, pare îndoielnic că în Țările de Jos s‑a desfășurat și se desfășoară efectiv o procedură amplă pentru aplicarea unor măsuri preventive sau represive, după ce Al‑Aqsa a fost inclusă pe lista Consiliului și după ce s‑a considerat că efectele ordinului ministerial au fost „recuperate”, iar acesta a fost abrogat și, în orice caz, nu ar fi putut fi prezumate de Consiliu fără ca acesta să își fi depășit competențele.
c)      Consecințele lipsei unei decizii în sensul articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 și al articolului 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931
65.      După abrogarea ordinului ministerial ar fi fost necesară o revizuire nouă și temeinică a măsurilor aplicate de Consiliu în cazul Al‑Aqsa în scopul de a identifica o decizie în sensul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 care ar fi putut justifica menținerea Al‑Aqsa pe lista în discuție. Această situație nu se regăsește în speță.
66.      Întrucât Consiliul și‑a menținut motivarea inițială, deși nu se mai putea întemeia decât și numai în mod izolat pe hotărârea olandeză, dar care nu mai constituia un temei suficient, prin menținerea Al‑Aqsa pe listă, Consiliul a acționat depășindu‑și competențele, ceea ce a atras în mod necesar anularea măsurilor atacate în cadrul solicitat de Al‑Aqsa.
67.      În temeiul articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 coroborat cu articolul 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931, în lipsa unei decizii concludente a unei autorități competente, decizia Consiliului de a menține Al‑Aqsa pe listă, invocând aceleași motive, nu poate fi menținută(34).
d)      Considerații privind drepturile fundamentale
68.      Această concluzie se impune și dacă ținem seama de drepturile fundamentale.
69.      Într‑adevăr, ratione temporis, Carta drepturilor fundamentale nu se aplică situațiilor de fapt din prezentele cauze, astfel încât ar trebui să recurgem la drepturile fundamentale în calitate de principii generale de drept al Uniunii.
70.      În ceea ce privește gravitatea atingerii dreptului de proprietate suferite de o anumită persoană atunci când i‑au fost înghețate activele într‑un moment de suspiciune și întrucât împotriva sa au fost dispuse măsuri de cercetare, în cazul în care o astfel de atingere este într‑adevăr justificată, pare indicat ca în privința acesteia să se stabilească condiții foarte stricte(35).
71.      În vederea respectării în mod adecvat a principiului fundamental al garantării dreptului de proprietate, Consiliul are obligația de a verifica cu mare atenție dacă există o decizie care justifică înghețarea, precum și dacă subzistă această condiție, iar în cazul anulării unei decizii inițiale, are obligația de a condiționa menținerea pe listă a persoanei respective de existența unei noi decizii de înghețare, de asemenea justificată. Spre deosebire de cauza C‑27/09 P(36), în speță nu s‑a ținut seama de aceste considerații.
2.      Concluzie intermediară
72.      Prin urmare, recursul formulat de Regatul Țărilor de Jos trebuie de asemenea respins.
VII – Cheltuieli de judecată
73.      Având în vedere că recursurile au rămas fără rezultat, conform articolului 69 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Curții, de asemenea aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din acest regulament, pare adecvat ca fiecare parte în proces să suporte propriile cheltuieli de judecată.
VIII – Concluzie
74.      În lumina considerațiilor care precedă, propunem Curții să hotărască după cum urmează:
1)         Respinge recursurile.
2)         Stichting Al‑Aqsa, Regatul Țărilor de Jos, Consiliul Uniunii Europene și Comisia Europeană suportă, fiecare, propriile cheltuieli de judecată.
1 –      Limba originală a concluziilor: germana; limba de procedură: neerlandeza.
2 –      A se consulta pe site‑ul http://www.un.org/Docs/scres/2001/sc2001.htm
3 –      Poziția comună a Consiliului din 27 decembrie 2001 privind aplicarea de măsuri specifice pentru combaterea terorismului, JO L 344, p. 93, Ediție specială, 18/vol. 1, p. 179.
4 –      Articolul 1 alineatul (4) și articolul 2 din Poziția comună 2001/931.
5 –      JO L 344, p. 70, Ediție specială, 18/vol. 1, p. 169. „Regimul juridic partajat” (a se vedea Ohler, C., punctul 5 din comentariile sale la articolul 75 TFUE din lucrarea coordonată de Streinz, R., EUV/AEUV, ediția a II‑a, Editura C. H. Beck, München, 2011), rezultat prin alăturarea măsurilor antiteroriste întemeiate pe poziția comună, pe de o parte, și pe regulament, pe de altă parte, se explică prin faptul că, după Tratatul de la Maastricht, fostul TUE și TCE prevăd în privința sa temeiuri juridice paralele.
6 –      A se vedea în acest sens considerentele (5) și (6) ale Regulamentului nr. 2580/2001, precum și punctul 8 din Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 2007, Al‑Aqsa/Consiliul (T‑327/03, nepublicată în Repertoriu, denumită în continuare „Hotărârea Al‑Aqsa I”).
7 –      Articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 face trimitere la articolul 1 alineatele (4), (5) și (6) din Poziția comună 2001/931.
8 –      Acest regulament a suferit mai multe modificări. În prezent, se aplică în versiunea modificată prin Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 610/2010 al Consiliului din 12 iulie 2010 (JO L 178, p. 1).
9 –      Articolul 5 din Regulamentul nr. 2580/2001.
10 –      Articolul 6 din Regulamentul nr. 2580/2001.
11 –      A se vedea printre altele Hotărârea Al‑Aqsa I și Hotărârea Tribunalului din 9 septembrie 2010, Al‑Aqsa/Consiliul (T‑348/07, Rep., p. II‑4575, denumită în continuare „hotărârea atacată”).
12 –      Staatscourant din 7 aprilie 2003, punctul 68, p. 11; pentru detalii, a se vedea Hotărârea Al‑Aqsa I, punctele 16-21.
13 –      Pentru expunerea de motive a ordinului ministerial, a se vedea punctul 17 din Hotărârea Al‑Aqsa I și punctul 175 din hotărârea atacată.
14 –      Articolul 2 din Sanctieregeling terrorisme 2003.
15 –      În expunerea de motive a ordinului ministerial olandez este vorba despre acele organizații care susțin terorismul în „Midden‑Oosten”. Trebuie subliniat însă că, spre deosebire de sensul noțiunii „Orientul Mijlociu” din limba germană, noțiunea olandeză „Midden‑Oosten” se referă și la acele țări care, potrivit uzanțelor lingvistice germane, sunt asociate cu Orientul Apropiat.
16 –      Această hotărâre este redată parțial la punctul 125 din hotărârea atacată.
17 –      A se vedea punctele 18-21 din Hotărârea Al‑Aqsa I.
18 –      Cu privire la „Intrekking Sanctieregeling terrorisme 2003”, a se vedea Staatscourant din 1 august 2003, punctul 146, p. 9, în special articolul 2, precum și punctul 170 din hotărârea atacată.
19 –      JO L 160, p. 81.
20 –      Decizia 2007/445/CE a Consiliului din 28 iunie 2007 de punere în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului și de abrogare a Deciziilor 2006/379/CE și 2006/1008/CE (JO L 169, p. 58).
21 –      Această motivare a stat și la baza contestării de către Al‑Aqsa a celorlalte măsuri în cauza T‑348/07; a se vedea în această privință punctul 46 din hotărârea atacată.
22 –      Punctele 4 și 10 din hotărârea atacată.
23 –      Concret, este vorba, în primul rând, despre Decizia 2007/445, în al doilea rând, despre Decizia 2007/868/CE a Consiliului din 20 decembrie 2007 de punere în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 și de abrogare a Deciziei 2007/445 (JO L 340, p. 100), în al treilea rând, despre Decizia 2008/583/CE a Consiliului din 15 iulie 2008 de punere în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 și de abrogare a Deciziei 2007/868 (JO L 188, p. 21) și, în al patrulea rând, despre Decizia 2009/62/CE a Consiliului din 26 ianuarie 2009 de punere în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 și de abrogare a Deciziei 2008/583 (JO L 23, p. 25), precum și despre Regulamentul (CE) nr. 501/2009 al Consiliului din 15 iunie 2009 de punere în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 și de abrogare a Deciziei 2009/62 (JO L 151, p. 14).
24 –      A se vedea punctele 164-181 din hotărârea atacată.
25 –      Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2009, Sison/Consiliul (T‑341/07, Rep., p. II‑3625).
26 –      Este vorba despre Decizia 2007/445, așadar, prima dintre măsurile atacate.
27 –      A se vedea în special punctele 63-69, 85-90 și 102-106 din hotărârea atacată.
28–      A se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 5 iulie 2011, Edwin/OAPI (C‑263/09 P, Rep., p. I‑5853, punctele 81-85).
29 –      Ordonanța președintelui Curții din 17 decembrie 1988, Emesa Sugar/Consiliul (C‑363/98 P(R), Rec., p. I‑8787, punctele 44-46); a se vedea de asemenea Wägenbaur, B., EuGH VerfO, Satzung und Verfahrensordnungen EuGH/EuG, Editura C. H. Beck, München, 2008, articolul 56 din Statutul CJUE, punctul 6.
30 –      Ordonanța Curții din 28 noiembrie 1996, Lenz/Comisia (C‑277/95 P, Rec., p. I‑6109, punctul 50).
31 –      A se vedea punctul 181 din hotărârea atacată.
32 –      A se vedea punctul 175 din hotărârea atacată.
33 –      A se vedea punctul 177 din hotărârea atacată.
34 –      A se vedea punctele 159-165 din hotărârea atacată.
35 –      Cu privire la înțelesul examinării proporționalității în cazul atingerilor prin măsuri de prevenire a proliferării nucleare, a se vedea Hotărârea Curții din 13 martie 2012, Melli Bank/Consiliul (C‑380/09 P, punctul 44 și următoarele).
36 –      A se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 21 decembrie 2011, Franța/People’s Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, Rep., p. I‑13427, punctul 20).