62019CC0307
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MICHAL BOBEK
prezentate la 26 noiembrie 2020 (
1
)
Cauza C‑307/19
Obala i lučice d.o.o.
împotriva
NLB Leasing d.o.o.
[cerere de decizie preliminară formulată de Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Curtea Comercială de Apel a Republicii Croația)]
„Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie civilă – Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 – Regulamentul (CE) nr. 1393/2007 – Noțiunea de «materie civilă și comercială» – Notificarea sau comunicarea actelor «judiciare» sau «extrajudiciare» – «Agenții de transmitere» nedesemnate – Notar care emite o ordonanță de executare în temeiul unui «înscris constatator al creanței» – Competență «specială» sau «exclusivă» pentru parcarea pe un drum public”
I. Introducere
1.
Reclamanta este o entitate privată care are sarcina de a gestiona parcările publice din Zadar (Croația). Aceasta a inspectat un vehicul aflat pe un loc de parcare marcat de pe un drum public, vehicul care aparținea pârâtei. Acest vehicul nu afișa un tichet de parcare. Reclamanta a emis un tichet de parcare de o zi care nu a fost plătit niciodată. În aceste condiții, reclamanta a solicitat executarea creanței printr‑o ordonanță de executare emisă de un notar din Croația, care a fost comunicată pârâtei în Slovenia.
2.
Prezenta cauză reprezintă încă un episod în ceea ce a devenit deja o saga procedurală destul de bogată în materie de tichete de parcare neplătite și notari (
2
). Esența problemei rezidă într‑o anumită dublă privatizare realizată de legiuitorul croat atât la nivelul gestionării, cât și la nivelul executării. O problemă percepută în mod obișnuit în alte state membre ca fiind o chestiune de natură administrativă este încredințată unor entități private. Nici executarea ulterioară a unei astfel de creanțe nu are vocația de a reveni instanței, ci mai curând, cel puțin în primă instanță, notarilor.
3.
Acest lucru nu numai că generează un anumit disconfort în ceea ce privește structura în ansamblul său, ci dă naștere de asemenea unor fricțiuni taxonomice cu (și între) instrumente de drept privat ale Uniunii. În acest context, după ce două instanțe naționale inferioare și‑au declinat competența, Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Curtea Comercială de Apel a Republicii Croația) este sesizată cu un conflict de competență cu privire la contestația formulată împotriva unei astfel de ordonanțe emise de un notar.
4.
Această instanță națională solicită îndrumări cu privire, printre altele, la: (i) criteriul care permite să se stabilească dacă un litigiu se încadrează în sfera noțiunii de „materie civilă și comercială” în sensul Regulamentului (CE) nr. 1393/2007 (
3
) (denumit în continuare „Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor”) și al Regulamentului (UE) nr. 1215/2012 (
4
) [denumit în continuare „Regulamentul Bruxelles (reformare)”], (ii) aspectul dacă notarii din Croația pot transmite ordonanțe de executare persoanelor care au reședința în alte state membre, în temeiul Regulamentului privind notificarea sau comunicarea actelor, și (iii) temeiul specific de competență în care s‑a putea încadra astfel de litigii potrivit normelor Regulamentului Bruxelles (reformare).
II. Cadrul juridic
A. Dreptul Uniunii
1.
Regulamentul Bruxelles (reformare)
5.
Potrivit articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles (reformare):
„(1)   Prezentul regulament se aplică în materie civilă și comercială, indiferent de natura instanței. Acesta nu se aplică, în special, în materie fiscală, vamală sau administrativă și nici răspunderii statului pentru actele sau omisiunile sale în exercitarea autorității publice (acta iure imperii).”
6.
Articolul 4 din acest regulament stabilește regula „statului de domiciliu”, care impune ca persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru să fie acționate în justiție, indiferent de naționalitatea lor, în fața instanțelor respectivului stat membru. Cu toate acestea, articolul 5 din regulamentul menționat prevede că o astfel de persoană poate, prin derogare, să fie acționată în justiție și în fața instanțelor unui alt stat membru, dar „numai în temeiul normelor enunțate în secțiunile 2-7 din [acest] capitol”.
7.
Articolul 7 din Regulamentul Bruxelles (reformare), care face parte dintr‑o secțiune intitulată „Competențe speciale”, prevede:
„O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într‑un alt stat membru:
1.
(a)
în materie contractuală, în fața instanțelor de la locul de executare a obligației în cauză;
(b)
în sensul aplicării prezentei dispoziții și în absența vreunei convenții contrare, locul de executare a obligației în cauză este:
–
în cazul vânzării de mărfuri, locul dintr‑un stat membru unde, în temeiul contractului, au fost sau ar fi trebuit să fie livrate mărfurile;
–
în cazul prestării de servicii, locul dintr‑un stat membru unde, în temeiul contractului, au fost sau ar fi trebuit să fie prestate serviciile;
(c)
în cazul în care nu se aplică litera (b), se aplică litera (a);
2.
în materie delictuală și cvasidelictuală, în fața instanțelor de la locul unde s‑a produs sau riscă să se producă fapta prejudiciabilă; […]”
8.
Articolul 24 punctul 1 din Regulamentul Bruxelles (reformare) prevede competența exclusivă „în materie de drepturi reale imobiliare sau de închiriere a unor imobile, [a] instanțel[or] din statul membru pe teritoriul căruia este situat imobilul”.
2.
Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor
9.
Articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor definește domeniul de aplicare al acestuia și are următorul cuprins:
„(1)   Prezentul regulament se aplică în materie civilă sau comercială în cazul în care un act judiciar sau extrajudiciar trebuie să fie transmis dintr‑un stat membru în altul pentru a fi notificat sau comunicat. Acesta nu se aplică, în special, în materie fiscală, vamală sau administrativă, nici în ceea ce privește răspunderea statului privind acte sau omisiuni în cadrul exercitării autorității publice (acta iure imperii).”
10.
Potrivit articolului 2 din acest regulament, intitulat „Agenții de transmitere și agenții de primire”:
„(1)   Fiecare stat membru desemnează funcționarii publici, autoritățile sau alte persoane, denumite în continuare «agenții de transmitere», care au competența să transmită actele judiciare sau extrajudiciare ce urmează să fie notificate sau comunicate într‑un alt stat membru.
[…]
(4)   Fiecare stat membru prezintă Comisiei următoarele informații:
(a)
denumirile și adresele agențiilor de primire prevăzute la alineatele (2) și (3);
(b)
competența teritorială a acestora;
(c)
mijloacele de primire a actelor de care acestea dispun și
(d)
limbile care pot fi utilizate pentru completarea formularului‑tip prevăzut în anexa I.
Statele membre informează Comisia cu privire la orice modificare ulterioară a acestor informații.”
11.
Articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor precizează că „[a]ctele judiciare sunt transmise direct și în termenul cel mai scurt între agențiile desemnate în temeiul articolului 2”.
12.
Notificarea sau comunicarea „actelor judiciare” prin intermediul serviciilor de curierat din statele membre poate fi efectuată în conformitate cu articolul 14 din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor. Notificarea sau comunicarea „actelor extrajudiciare” este reglementată la articolul 16 din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor, potrivit căruia aceste acte „pot fi transmise în vederea notificării sau a comunicării în alt stat membru în conformitate cu dispozițiile prezentului regulament”.
B. Dreptul croat
1.
Decizia privind organizarea în Zadar
13.
Odluka o organizaciji i načinu naplate parkiranja u Gradu Zadru [Decizia privind organizarea și procedura pentru perceperea taxelor de parcare în orașul Zadar (denumită în continuare „Decizia privind organizarea”)] (Glasnik Grada Zadra nr. 4/2011) stabilește zonele de parcare, intervalele orare în care se percepe taxa de parcare stradală și tariful orar de parcare. Articolul 2 din această decizie definește parcările publice ca fiind „spații publice pentru oprirea și parcarea vehiculelor”. Articolul 4 precizează că parcările publice sunt indicate ca atare în conformitate cu Legea privind siguranța rutieră.
14.
În temeiul articolului 5 din Decizia privind organizarea, marcarea parcărilor publice este efectuată de managerul parcării, sub controlul serviciului competent al administrației locale. Articolul 6 din această decizie prevede „condițiile generale ale contractului de utilizare a parcărilor”, stabilind zilele și intervalele orare de plată a unei taxe de parcare. În sfârșit, articolul 7 din Decizia privind organizarea stabilește că, prin oprirea sau parcarea unui vehicul în zona de parcare publică, conducătorul sau proprietarul vehiculului acceptă condițiile generale de parcare și, prin aceasta, încheie un contract cu managerul parcării.
2.
Decizia de numire în Zadar
15.
Administrarea și întreținerea parcărilor, a garajelor publice și a terminalelor rutiere în orașul Zadar sunt reglementate de Odluka o komunalnim djelatnostima Grada Zadra (Decizia privind activitățile municipale în orașul Zadar) (Glasnik Grada Zadra nr. 16/2009). Articolul 3 alineatul 15 litera (a) din acest act stabilește că reclamantei îi sunt încredințate întreținerea și gestionarea parcărilor, a garajelor publice și a terminalelor rutiere.
III. Situația de fapt, procedura națională și întrebările preliminare
16.
NLB Leasing d.o.o. Ljubljana (denumită în continuare „pârâta”) este o societate care acordă finanțare pentru utilizarea în Slovenia a vehiculelor, a echipamentelor și a bunurilor imobile.
17.
La 30 iunie 2012, un vehicul care făcea obiectul unui contract de leasing încheiat cu pârâta a fost parcat pe un drum public din Zadar (Croația). Acest drum constituie o zonă de parcare semnalizată, cu locuri de parcare marcate. Înainte de parcarea vehiculului este necesară achiziționarea unui tichet de parcare.
18.
În aceeași zi, Obala i lučice d.o.o. (denumită în continuare „reclamanta”), o societate cu răspundere limitată înființată de orașul Zadar în vederea gestionării și a întreținerii spațiilor publice destinate parcării autovehiculelor, a verificat existența tichetului pe vehiculul preluat în leasing de la pârâtă. Acest vehicul nu afișa niciun tichet de parcare. Prin urmare, reclamanta a emis un tichet de parcare de o zi [84 de kuna croate (HRK), aproximativ 13 euro]. Acest tichet de parcare de o zi nu a fost plătit niciodată.
19.
La 1 iulie 2013, Republica Croația a aderat la Uniunea Europeană.
20.
La 20 februarie 2017, reclamanta a inițiat procedura de executare pentru recuperarea creanței constând în tichetul de parcare neplătit prin intermediul unui notar din Pula (Croația), respectiv prin introducerea unei cereri de executare în temeiul unui „înscris constatator al creanței”. Acest document era un extras din registrele contabile ale reclamantei în care era înregistrată datoria pârâtei.
21.
La 8 martie 2017, notarul a emis, în temeiul acestui „înscris constatator al creanței”, o ordonanță de executare pentru suma de 1825,25 HRK (aproximativ 282 de euro). Acest total era compus din valoarea tichetului de parcare neplătit (84 HRK), sumele reprezentând cheltuieli de procedură suportate până la momentul respectiv (1235 HRK), precum și sumele reprezentând „cheltuieli predictibile privind procedura” (506,25 HRK). Ordonanța de executare a fost comunicată ulterior pârâtei prin intermediul unei scrisori recomandate cu confirmare de primire.
22.
Pârâta a contestat ordonanța de executare în fața Trgovački sud u Pazinu (Tribunalul Comercial din Pazin, Croația). Această instanță și‑a declinat competența și a trimis cauza Trgovački sud u Zadru (Tribunalul Comercial din Zadar, Croația). Această din urmă instanță și‑a declinat competența și a trimis cauza Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Curtea Comercială de Apel a Republicii Croația) spre soluționare.
23.
Instanța de trimitere arată că suma nominală care face obiectul cererii de executare este de valoare redusă, însă recunoaște de asemenea că instanțele naționale sunt sesizate cu un număr considerabil de cauze de acest fel. În acest context factual și juridic, Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Curtea Comercială de Apel a Republicii Croația) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Notarii sunt autorizați să realizeze notificarea sau comunicarea actelor în conformitate cu [Regulamentul nr. 1393/2007], atunci când notifică decizii emise în cauze în care nu este aplicabil Regulamentul nr. 1215/2012, având în vedere că în Croația notarii, atunci când acționează în cadrul competențelor care le sunt conferite de dreptul național în procedurile de executare silită în temeiul unui «înscris constatator al creanței», nu se încadrează în sfera noțiunii de «instanță» în sensul acestui din urmă regulament? Cu alte cuvinte, având în vedere că notarii nu se încadrează în sfera noțiunii de «instanță», la care face referire Regulamentul nr. 1215/2012, aceștia, atunci când acționează în cadrul competențelor care le sunt conferite de dreptul național în procedurile de executare silită în temeiul unui «înscris constatator al creanței», au posibilitatea să aplice normele privind notificarea sau comunicarea actelor, stabilite de [Regulamentul nr. 1393/2007]?
2)
Parcarea stradală și pe drumul public, atunci când dreptul de a percepe o taxă de parcare este prevăzut de Legea privind siguranța rutieră și de normele privind realizarea activităților municipale cu titlu de activități specifice autorităților publice, poate fi considerată ca ținând de materia civilă în sensul [Regulamentului nr. 1215/2012], care reglementează aspectele privind competența instanțelor, precum și recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, în special având în vedere că, atunci când se constată prezența unui vehicul care nu deține tichet de parcare sau cu un tichet de parcare invalid, vehiculul respectiv este supus imediat obligației de a plăti un tichet zilnic, ca și cum ar fi fost parcat întreaga zi, indiferent de durata exactă a utilizării locului de parcare, astfel încât perceperea sumei aferente tichetului zilnic are caracter sancționator, precizându‑se că, în anumite state membre, parcarea respectivă este considerată o încălcare a normelor de circulație?
3)
În litigiile judiciare menționate anterior, referitoare la parcarea stradală și pe drumul public, atunci când dreptul de a percepe o taxă de parcare este prevăzut de Legea privind siguranța rutieră și de normele privind realizarea activităților municipale cu titlu de activități specifice autorităților publice, instanțele au posibilitatea să realizeze notificarea sau comunicarea unui act către pârâți într‑un alt stat membru, în conformitate cu [Regulamentul nr. 1393/2007] privind notificarea sau comunicarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă sau comercială?
În cazul în care, pe baza întrebărilor preliminare menționate anterior, se constată că acest tip de parcare ține de materia civilă, se adresează următoarele întrebări suplimentare:
4)
În prezenta cauză este aplicabilă prezumția potrivit căreia se încheie un contract pentru respectiva parcare stradală într‑un loc identificat printr‑un marcaj rutier orizontal și/sau vertical, cu alte cuvinte, se consideră că prin intermediul parcării se încheie un contract și că, în cazul în care nu se achită prețul conform tarifului orar de parcare, trebuie să se plătească tichetul zilnic. Prin urmare, se adresează întrebarea dacă această prezumție privind încheierea unui contract pentru parcarea respectivă și consimțământul privind plata prețului tichetului zilnic, atunci când tichetul nu se achiziționează conform tarifului orar de parcare sau când expiră durata tichetului cumpărat, sunt contrare dispozițiilor fundamentale în materia prestării de servicii, prevăzute la articolul 56 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene și de celelalte dispoziții ale acquis‑ului Uniunii Europene.
5)
Parcarea din prezenta cauză a avut loc în Zadar și, prin urmare, există o legătură între contractul respectiv și instanțele croate, însă parcarea menționată reprezintă un «serviciu» în sensul articolului 7 alineatul (1) din [Regulamentul nr. 1215/2012], având în vedere că noțiunea de serviciu implică faptul că partea care îl prestează realizează o activitate determinată, cu alte cuvinte, realizează activitatea respectivă în schimbul unei remunerații, și, prin urmare, se adresează întrebarea dacă activitatea apelantei este suficientă pentru a putea fi considerată drept serviciu. În cazul în care nu există o competență specială a instanțelor croate în temeiul articolului 7 alineatul (1) din [Regulamentul nr. 1215/2012], instanța de la domiciliul intimatei ar fi competentă să soluționeze procedura?
6)
Parcarea stradală și pe drumul public, atunci când dreptul de a percepe o taxă de parcare este stabilit prin Legea privind siguranța rutieră și de normele privind realizarea activităților municipale cu titlu de activități specifice autorităților publice, iar taxa se percepe numai într‑o anumită perioadă a zilei, poate fi considerată drept contract de închiriere a unui imobil, în sensul articolului 24 alineatul (1) din [Regulamentul nr. 1215/2012]?
7)
În cazul în care în prezenta cauză nu s‑ar putea aplica prezumția menționată anterior, potrivit căreia parcarea respectivă a implicat încheierea unui contract (a patra întrebare preliminară), acest tip de parcare, în privința căruia competența în materie de percepere a taxei de parcare rezultă din Legea privind siguranța rutieră și care presupune plata tichetului zilnic în cazul în care nu se plătește în prealabil pentru fiecare oră de utilizare a locului de parcare sau dacă durata pentru care s‑a plătit a expirat, poate fi considerat ca intrând în sfera noțiunii de materie delictuală sau cvasidelictuală în sensul articolului 7 alineatul (2) din [Regulamentul nr. 1215/2012]?
8)
În prezenta cauză parcarea a avut loc înaintea aderării Republicii Croația la Uniunea Europeană, mai precis la 30 iunie 2012, ora 13.02. Prin urmare, se adresează întrebarea dacă în prezenta cauză sunt aplicabile regulamentele privind legea aplicabilă, și anume Regulamentul nr. 593/2008 sau Regulamentul nr. 864/2007, având în vedere valabilitatea lor temporală.
În cazul în care Curtea de Justiție a Uniunii Europene este competentă să răspundă cu privire la aplicarea dreptului material, se adresează următoarea întrebare:
9)
Prezumția privind încheierea unui contract pentru parcarea respectivă și consimțământul la plata prețului tichetului zilnic atunci când nu se achiziționează tichetul conform tarifului orar de parcare sau când expiră durata pentru care acesta a fost cumpărat sunt contrare dispozițiilor fundamentale în materia prestării de servicii, prevăzute la articolul 56 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, și celorlalte dispoziții ale acquis‑ul Uniunii, indiferent dacă proprietarul autovehiculului este o persoană fizică sau juridică? Cu alte cuvinte, în ceea ce privește determinarea dreptului material, se pot aplica dispozițiile articolului 4 din Regulamentul nr. 593/2008 în prezenta cauză (având în vedere că dosarul nu conține nicio dovadă din care să reiasă că părțile au ajuns la un acord privind legea aplicabilă)?
–
Dacă se consideră că este vorba despre un contract, în prezenta cauză ar fi vorba despre un contract de prestări servicii, cu alte cuvinte, contractul de parcare respectiv poate fi considerat un serviciu în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 593/2008?
–
Cu titlu subsidiar, s‑ar putea considera că parcarea respectivă reprezintă un contract de locațiune în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 593/2008?
–
Cu titlu subsidiar, dacă în privința parcării respective sunt aplicabile dispozițiile articolului 4 alineatul (2) din Regulamentul nr. 593/2008, se ridică problema care este prestația caracteristică în prezenta cauză, având în vedere că apelanta, în esență, doar marchează suprafața străzii destinată parcării și procedează la perceperea contravalorii tichetului de parcare, în timp ce intimata staționează și plătește parcarea. Astfel, dacă s‑ar considera că prestația caracteristică este cea realizată de apelantă, s‑ar aplica dreptul croat, însă dacă prestația respectivă ar fi cea a intimatei, s‑ar aplica dreptul sloven. Cu toate acestea, având în vedere că dreptul de a percepe o taxă de parcare este reglementat în acest caz de legislația croată, cu care contractul are, așadar, o legătură mai strânsă, în prezenta cauză se pot aplica totuși, suplimentar, dispozițiile articolului 4 alineatul [(3)] din Regulamentul nr. 593/2008?
–
Dacă se consideră că este vorba despre o obligație necontractuală în sensul Regulamentului nr. 864/2007, obligația necontractuală respectivă ar putea fi considerată drept prejudiciu, astfel încât dreptul aplicabil s‑ar determina în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 864/2007?
–
Cu titlu subsidiar, tipul de parcare respectiv ar putea fi considerat drept o îmbogățire fără justă cauză, astfel încât legea aplicabilă s‑ar determina în conformitate cu articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 864/2007?
–
Cu titlu subsidiar, tipul de parcare respectiv ar putea fi considerat drept negotiorum gestio (gestiune de afaceri), astfel încât legea aplicabilă s‑ar determina în conformitate cu articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 864/2007?
–
Cu titlu subsidiar, tipul de parcare respectiv ar putea fi considerat ca angajând o răspundere a intimatei pentru culpa in contrahendo, astfel încât legea aplicabilă s‑ar determina în conformitate cu articolul 12 alineatul (1) din Regulamentul nr. 864/2007?”
24.
Reclamanta, guvernele german și croat, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. Cu excepția guvernului german, toate părțile, precum și guvernul sloven au răspuns la întrebările scrise care le‑au fost adresate de Curte.
IV. Analiză
25.
În conformitate cu cererea Curții, ne vom limita analiza la prima-a treia întrebare și la a cincea-a șaptea întrebare adresate de instanța de trimitere. Prezentele concluzii sunt structurate după cum vom arăta în continuare. Vom începe cu scurte observații cu privire la admisibilitate (A). Vom iniția analiza pe fond prin reformularea întrebărilor (B.1). Ne vom îndrepta apoi atenția către noțiunea de „materie civilă și comercială” în sensul Regulamentului Bruxelles (reformare) și al Regulamentului privind notificarea sau comunicarea actelor (B.2). Vom aborda în continuare problema dacă notarii din Croația pot realiza ei înșiși (în temeiul Regulamentului privind notificarea sau comunicarea actelor) notificarea sau comunicarea ordonanțelor de executare emise în temeiul unui „înscris constatator al creanței” (B.3). Ulterior vom aborda problema dacă parcarea într‑o zonă de parcare desemnată pe un drum public poate fi considerată o activitate care dă naștere unei competențe „speciale” sau „exclusive” în sensul Regulamentului Bruxelles (reformare) (B.4). Vom încheia prin abordarea problemelor structurale, mai generale, ridicate de prezenta cauză (C).
A. Cu privire la admisibilitate
1.
Aplicabilitatea ratione temporis a dreptului Uniunii
26.
Parcarea a avut loc la 30 iunie 2012. La 1 iulie 2013, Croația a aderat la Uniunea Europeană. La 8 martie 2017, a fost emisă ordonanța de executare.
27.
Pentru motivele pe care le‑am expus în detaliu în Concluziile noastre prezentate în cauza Nemec și, respectiv, în cauza Pula Parking (
5
), abordare la care Curtea a achiesat în ambele cauze (
6
), aplicabilitatea ratione temporis a dreptului Uniunii nu constituie o problemă în cauze precum prezenta cauză. Faptul că temeiul (material) al unei creanțe precedă aderarea unui stat membru la Uniunea Europeană nu este determinant. Este important să se sublinieze în această privință că procedura de recuperare a acestei creanțe a fost inițiată după aderarea Croației la Uniune, prin urmare, în mod clar în domeniul de aplicare temporal al normelor de procedură eventual aplicabile ratione materiae, și că întrebările adresate Curții privesc interpretarea instrumentelor procedurale menționate.
28.
Aceasta fiind în mod evident situația în prezenta cauză, Curtea este competentă ratione temporis să răspundă la întrebările adresate de instanța de trimitere.
2.
Cu privire la admisibilitatea întrebărilor legate de fondul cauzei
29.
Comisia arată că instanța de trimitere, confruntată cu un conflict de competență între două instanțe inferioare în sistemul său juridic, nu poate să adreseze decât acele întrebări care îi vor permite să soluționeze problemele de competență cu care este sesizată. În schimb, nu poate face același lucru în ceea ce privește aspectele legate de fondul prezentei cauze. Aceasta înseamnă că prima întrebare și prima parte a celei de a treia întrebări (care urmăresc clarificarea aspectului dacă notarii pot proceda la notificarea sau comunicarea „actelor judiciare și extrajudiciare”) ar trebui considerate inadmisibile. La nivel național, prezenta cauză nu a intrat încă în faza de soluționare pe fond, dat fiind că instanța de trimitere trebuie să soluționeze mai întâi conflictul de competență aflat la originea cauzei cu care este sesizată. Prin urmare, probabil că părțile nu au avut încă posibilitatea de a‑și exprima poziția cu privire la unele dintre aceste aspecte.
30.
Înțelegem preocupările Comisiei. Cu toate acestea, nu le împărtășim.
31.
În primul rând, în cauzele referitoare la Regulamentul Bruxelles (reformare), la fel ca în orice alt sistem jurisdicțional, fondul este în mod obișnuit interconectat cu aspectele legate de competență. Pentru aprecierea competenței este adesea necesară o analiză prealabilă și telescopică a fondului. Din această perspectivă, separarea celor două nu este deloc o operațiune simplă. Chiar dacă aceasta ar fi posibilă, prima întrebare și prima parte a celei de a treia întrebări se referă în mod evident la situația de fapt efectivă și la obiectul acțiunii principale, astfel încât nu se află în afara limitelor generale ale procedurii preliminare.
32.
În al doilea rând, stadiul procedurii în fața instanței naționale nu este un criteriu în raport cu care sunt analizate cererile de decizie preliminară. Articolul 267 TFUE este un instrument de cooperare în temeiul căruia întrebările adresate sunt în general prezumate a fi relevante, chiar dacă în anumite limite (
7
). În acest cadru, numai instanța națională își asumă răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, precum și cu privire la necesitatea și la pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții (
8
). Astfel, trebuie să se prezume că instanța națională a stabilit nevoia imperativă de a solicita îndrumări Curții în vederea soluționării efective a acestor probleme (
9
).
33.
În acest temei, propunem ca prima și a treia întrebare ale instanței de trimitere să fie declarate admisibile, deși, desigur, împreună cu celelalte întrebări, necesită o anumită reformulare.
B. Cu privire la fond
1.
Cu privire la întrebările preliminare și la ordinea acestora
34.
Din lectura primei-celei de a treia întrebări, apoi a celei de a cincea-celei de a șaptea întrebări, în contextul deciziei de trimitere, se pare că, în esență, prezenta cauză vizează trei elemente principale ale dreptului internațional privat al Uniunii. Primul element se referă la conținutul și la natura creanței pentru tichetul de parcare neplătit (a doua întrebare și a doua parte a celei de a treia întrebări). Cu alte cuvinte, trebuie stabilit dacă executarea acestei creanțe reprezintă un litigiu „în materie civilă și comercială”. Al doilea element se referă la executarea creanței și la procedura
aferentă în contextul special al dreptului croat (prima întrebare și prima parte a celei de a treia întrebări). În special, în Croația, notarii pot realiza notificarea sau comunicarea ordonanțelor de executare emise pe baza unui „înscris constatator al creanței” în sensul Regulamentului privind notificarea sau comunicarea actelor? Al treilea element privește instanța competentă cu privire la creanță (a cincea-a șaptea întrebare). În mod concret, există o competență specială în temeiul Regulamentului Bruxelles (reformare) care permite subsumarea executării unui tichet de parcare neplătit, care să confere astfel competență instanțelor din alt stat membru decât cel în care se află domiciliul debitorului?
35.
Ținând seama de interpretarea de mai sus a întrebărilor examinate în prezentele concluzii, vom efectua o ușoară restructurare a ordinii acestora. A doua întrebare și a doua parte a celei de a treia întrebări privesc aspecte care țin de domeniul de aplicare. Prin urmare, le vom examina mai întâi pe acestea. Aceste întrebări pot fi reformulate, în esență, pentru a se analiza dacă împrejurările speței intră sub incidența noțiunii de „materie civilă și comercială” în sensul Regulamentului Bruxelles (reformare) și al Regulamentului privind notificarea sau comunicarea actelor. Vom examina apoi prima întrebare și prima parte a celei de a treia întrebări, care vizează două aspecte: (i) dacă notarii din Croația pot transmite „acte judiciare”, și (ii) dacă, în cazul în care au această posibilitate, se limitează la transmiterea „actelor extrajudiciare” în temeiul Regulamentului privind notificarea sau comunicarea actelor. În sfârșit, vom examina a cincea-a șaptea întrebare, care propunem să fie reformulate, pentru a analiza dacă parcarea într‑o zonă de parcare marcată pe un drum public ar putea fi considerată o activitate care dă naștere unei competențe „speciale” sau „exclusive” în sensul Regulamentului Bruxelles (reformare).
2.
Cu privire la a doua întrebare și la a doua parte a celei de a treia întrebări
36.
Prin intermediul celei de a doua întrebări și al celei de a doua părți a celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită stabilirea aspectului dacă împrejurările speței intră sub incidența noțiunii de „materie civilă și comercială” în sensul articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles (reformare) și al articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor.
37.
Pozițiile părților și ale intervenientelor diferă cu privire la acest aspect. Guvernele german și sloven consideră că prezenta cauză nu intră în sfera noțiunii de „materie civilă și comercială”. În opinia acestora, determinantă este originea puterii în temeiul căreia contractul a fost încheiat și care este pus în executare. Este vorba despre puterea publică de a desemna și de a gestiona parcările publice și de a supraveghea condițiile de parcare în acestea. Reclamanta, guvernul croat și Comisia au o opinie contrară. Potrivit acestora, nu originea puterii constituie elementul determinant pentru identificarea „materiei civile și comerciale”, ci modalitățile de exercitare a acesteia.
38.
Pentru a răspunde la întrebările adresate de instanța de trimitere, vom începe prin a încerca să identificăm un criteriu sau cel puțin o abordare dominantă în jurisprudența Curții referitoare la noțiunea de „materie civilă și comercială” (a). După clarificarea abordării care, în opinia noastră, ar trebui să fie preferată, o vom aplica împrejurărilor din prezenta cauză (b).
a)
Cu privire la jurisprudența referitoare la noțiunea de „materie civilă și comercială”
39.
Noțiunea de „materie civilă și comercială” reprezintă un punct de referință standard pentru definirea domeniului de aplicare al textelor normative adoptate potrivit competențelor prevăzute (în prezent) în titlul V din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (
10
).
40.
Or, niciunul dintre aceste instrumente nu conține o definiție clară a noțiunii de „materie civilă și comercială” (
11
). Drept care a revenit Curții sarcina de a stabili, de la caz la caz, dacă împrejurările din cauza cu care este sesizată intră sub incidența „materiei civile și comerciale” (
12
).
41.
Efectul inevitabil al unei astfel de abordări a fost caracterul său cazuistic și lipsa ocazională a securității juridice în cazuri‑limită. Având în vedere obiectivul comun al instrumentelor menționate, acest rezultat este oarecum ironic. În definitiv, acestea sunt destinate în principal să asigure securitatea juridică prin norme uniforme în ceea ce privește conflictul de competență, precum și simplificarea formalităților aferente hotărârilor judecătorești, notificarea sau comunicarea și executarea acestora în cadrul pieței interne.
42.
Care sunt atunci abordările prevalente? Întrucât noțiunea de „materie civilă și comercială” este, desigur, transversală în raport cu toate instrumentele de drept internațional privat al Uniunii, este probabil util să analizăm mai întâi „regimul Bruxelles” (1), iar apoi Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor și celelalte instrumente „prevăzute în titlul V” (2).
1) Regimul Bruxelles
43.
Regimul Bruxelles este constituit din cinci instrumente (
13
). Întrucât fiecare dintre aceste instrumente privește conflictul de competență în litigiile care țin de „materia civilă și comercială” (
14
), Curtea a urmărit să interpreteze în mod uniform această noțiune (
15
). Cu toate acestea, există două, dacă nu chiar trei, abordări ale noțiunii de „materie civilă și comercială” în funcție de elementul identificat ca fiind determinant. Poate că acestea ar putea fi cel mai bine descrise ca perspectivă axată pe „obiect” (i) și pe „raportul juridic” (ii).
i) Cu privire la perspectiva axată pe „obiect”
44.
Perspectiva axată pe „obiect” asupra interpretării noțiunii de „materie civilă și comercială” se reflectă în două (sub)curente jurisprudențiale. Primul curent jurisprudențial, reflectat în principal în hotărârile anterioare ale Curții, se bazează pe o interpretare mai autonomă și comparativă a noțiunii de „materie civilă și comercială” (
16
), susținută prin referiri la punctele comune dintre sistemele statelor membre.
45.
Hotărârea Rüffer este un exemplu excelent al acestei abordări. Respectiva cauză avea ca obiect o acțiune în executare împotriva unui particular german pentru cheltuielile legate de extragerea unei epave dintr‑un râu din Țările de Jos. Cel mai probabil influențată în mare măsură de analiza comparativă și inductivă a avocatului general Warner (
17
), Curtea a statuat că „principiile generale care reies din ansamblul sistemelor naționale ale statelor membre” vizează administrarea cursurilor de apă publice, inclusiv îndepărtarea epavelor, ca exercitare a puterii publice (
18
). Așadar, acțiunea nu a intrat în sfera noțiunii de „materie civilă și comercială” în sensul Convenției de la Bruxelles (
19
). Aspectul că litigiul a fost introdus în temeiul dreptului civil olandez nu a fost luat în considerare (
20
).
46.
Astfel, în cauza Rüffer, natura autonomă a noțiunii de „materie civilă și comercială” a făcut posibilă recalificarea, în sensul regimului Bruxelles, a unei alegeri instituționale diferite a unui stat membru. Aprecieri comparative similare ale „calificării” unei materii în sensul dreptului național al statelor membre (chiar și atunci când motivele invocate de statele membre și, prin urmare, argumentarea inductivă nu erau uniforme) cu referiri la jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului au fost exprimate, de exemplu, în Hotărârea Lechouritou și în Hotărârea Sonntag (
21
).
47.
Ulterior, Curtea și‑a schimbat treptat poziția. Deși motivul acestei schimbări nu a fost niciodată explicat în mod clar, cauza ar putea să fi fost simplul pragmatism: astfel cum a arătat avocatul general Trstenjak, este probabil ca renunțarea la „perspectiva comparativă” să se fi datorat diverselor forme de organizare și numărului mare de sisteme juridice naționale ale statelor membre (
22
).
48.
Locul său a fost luat de cel de al doilea curent jurisprudențial. Acest curent jurisprudențial are în vedere dreptul național în materie (
23
). Totuși, Curtea nu pare să fie ținută exclusiv de dreptul național: în cauza flyLAL‑Lithuanian Airlines, o acțiune în repararea prejudiciului rezultat din încălcarea articolelor 81 CE și 82 CE (devenite articolele 101 și 102 TFUE), Curtea a calificat acțiunea ca fiind cuprinsă în sfera noțiunii de „materie civilă și comercială”, aparent în raport cu dreptul Uniunii, fără a examina și dreptul național al Letoniei (
24
).
49.
Deși face referire, în mod firesc, doar la o tendință generală, în cadrul căreia există excepții, terminologia a rămas aceea de „noțiune autonomă” de drept al Uniunii. Or, cum este cazul în mai multe alte domenii ale dreptului Uniunii, în special într‑o Uniune compusă din 27 de state membre, evaluările comparative veritabile au devenit mai puțin obișnuite. În schimb, în practică, termenul „autonomă” a ajuns să însemne tot mai frecvent „astfel cum este definită în statul membru în cauză, cu excepția situației în care se întâmplă ceva foarte neobișnuit”.
ii) Perspectiva axată pe „raportul juridic”
50.
Perspectiva axată pe „raportul juridic” pare să rezulte din Hotărârea Henkel (
25
). Prin această abordare se urmărește să se stabilească dacă acțiunea în fața Curții implică exercitarea unilaterală a puterii publice în cadrul raportului juridic specific în cauză dintre părți.
51.
În acest scop, Curtea utilizează doi indicatori generali. În primul rând, stabilește un „cadru de referință” pentru a determina normele de drept comun aplicabile raporturilor dintre particulari. Aceasta procedează astfel ținând seama de (i) „temeiul acțiunii formulate”, și de (ii) „modalitățile de exercitare a acțiunii” potrivit dreptului național relevant al statului membru (
26
). În al doilea rând, Curtea apreciază dacă litigiul în discuție își are originea într‑un act unilateral de putere publică în afara acestui „cadru de referință” (
27
).
52.
În ultimii ani au fost utilizate atât abordarea axată pe „obiect”, cât și abordarea axată pe „raportul juridic”, jurisprudența neidentificând nicio preferință pentru niciuna dintre metode. De fapt, observăm că cele mai recente hotărâri ale Curții se referă în mod expres la aceste două abordări ca fiind utilizate în mod alternativ (
28
).
2) Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor și celelalte instrumente „prevăzute în titlul V”
53.
Hotărârea Fahnenbrock constituie singurul precedent care interpretează noțiunea de „materie civilă și comercială” astfel cum figurează la articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor. În cauza respectivă era vorba despre o acțiune a unor persoane fizice îndreptată împotriva unei restructurări unilaterale și retroactive a unor obligațiuni de stat elene. Pentru a stabili dacă materia intră sub incidența Regulamentului privind notificarea sau comunicarea actelor, Curtea a aplicat abordarea axată pe „raportul juridic”, citând jurisprudența cu privire la regimul Bruxelles, pentru a verifica, pe baza unei examinări preliminare a elementelor de probă disponibile, dacă raportul dintre părți era în mod vădit marcat de o manifestare a puterii publice (
29
). Pe baza elementelor cu probă, în mod evident incomplete, de care dispunea, Curtea a concluzionat că nu aceasta era situația (
30
).
54.
În ceea ce privește jurisprudența referitoare la celelalte instrumente „prevăzute în titlul V” (
31
), rezultatele sunt modeste: aceste instrumente nu conțin o definiție pozitivă a noțiunii de „materie civilă și comercială” (
32
) și Curtea trebuie încă să ofere indicații cu privire la interpretarea acestei noțiuni, astfel cum figurează în aceste instrumente (
33
).
3) Cu privire la definiția noțiunii de „materie civilă și comercială”
55.
Acestea nu sunt nici primele (nici ultimele) concluzii prin care se urmărește clarificarea modului în care noțiunea de „materie civilă și comercială” trebuie interpretată în scopul aplicării regimului Bruxelles și dincolo de acesta, pe baza jurisprudenței cazuistice a Curții. Este fără îndoială adevărat că concluziile nu pot concura cu taxonomiile academice elaborate și cu calificările enunțate în această privință și nici nu ar trebui să o facă.
56.
Cu toate acestea, în cazuri‑limită precum cel din litigiul principal este esențială o reflecție mai aprofundată asupra criteriului care trebuie utilizat. Criteriul va determina rezultatul.
57.
Dacă s‑ar opta pentru o evaluare a „obiectului” axată pe conținut în ceea ce privește recuperarea taxelor de parcare și dacă s‑ar insista puternic asupra „caracterului autonom” al unei definiții din dreptul Uniunii, eventual susținută de o imagine de ansamblu comparativă care să sugereze existența anumitor principii generale de drept comune statelor membre cu privire la această chestiune, s‑ar putea ajunge eventual la concluzia că, într‑un număr deloc neglijabil de alte state membre sau chiar în majoritatea acestora, gestionarea parcărilor dintr‑un oraș și impunerea de amenzi pentru parcarea fără achitarea tichetului de parcare ar fi calificată drept activitate de natură administrativă. În schimb, o evaluare a obiectului, care are ca punct de plecare alegerea națională făcută de statul membru, ar putea înclina balanța în favoarea materiei civile, având în vedere că Croația, împreună eventual cu câteva alte state membre, au ales să califice drept civile astfel de tipuri de raporturi, fără, probabil, ca o astfel de alegere legislativă să fie în mod necesar, în sine, imposibilă din punctul de vedere al Uniunii. Dacă se aplică perspectiva axată pe „raportul juridic” și se acordă prioritate competențelor instituționale în discuție, rezultă că litigiul se încadrează în sfera noțiunii de „materie civilă și comercială”. În sfârșit, rămâne de văzut cum ar funcționa o examinare a „obiectului”, pe de o parte, și a naturii „raportului juridic”, pe de altă parte, drept criterii alternative (
34
), deoarece s‑ar putea considera că acestea conduc prezenta cauză în direcții diferite.
58.
Odată conferită sarcina de a identifica dacă raporturile procedurale sau de fond aflate la originea litigiului țin de exercitarea puterii publice, aceasta ar trebui să se afle în centrul unei astfel de aprecieri (
35
). Totuși, simpla existență a unor abordări alternative generează confuzie: o parte confruntată cu problema dacă litigiul său poate intra sub incidența regimului simplificat de drept al Uniunii de recunoaștere a hotărârilor sau de comunicare sau notificare a actelor nu va putea concluziona fără urmă de îndoială în privința abordării care ar trebui utilizată pentru a stabili dacă litigiul său este considerat ca intrând în sfera noțiunii de „materie civilă și comercială” în sensul acestor instrumente.
59.
Sugerăm să se recurgă în principal la abordarea axată pe „raportul juridic”. În opinia noastră, această abordare este cea mai în măsură să asigure funcția de schimbare a macazului, la modul figurativ, pentru a orienta litigiul de la o cale procedurală la alta în căutarea traseului instituțional „corect” într‑un stat membru în faza preliminară de stabilire a competenței.
60.
În primul rând, abordarea axată pe „natura raportului juridic” ilustrează cel mai bine ceea ce trebuie într‑adevăr să se facă: regimul Bruxelles, precum și multe alte sisteme de cooperare civilă ori chiar penală sau administrativă orizontală în cadrul Uniunii Europene impun, în faza de stabilire a competenței, identificarea partenerilor instituționali relevanți pentru anumite chestiuni în fiecare dintre statele membre. Capacitatea de a identifica instituțiile care dispun de competențe și de atribuții similare care ar putea și ar trebui, așadar, să coopereze în cadrul regimului în cauză nu poate fi subestimată. Nu se urmărește armonizarea indirectă a acestui obiect.
61.
Din acest punct de vedere, ar fi oarecum bizar ca obiectul, care nu este armonizat de instrumentul în cauză și nici măcar definit în mod pozitiv, să fie utilizat ca un criteriu determinant pentru atribuirea (sau mai degrabă instrumentul care permite depășirea limitelor) a ceea ce reprezintă în esență competența instituțională a unui stat membru (
36
).
62.
În al doilea rând, un accent mai pronunțat pe natura exactă a raportului în cauză poate oferi o mai mare precizie și claritate, în special atunci când sunt implicate mai multe raporturi juridice. În aceste condiții, Curtea izolează raportul determinant al litigiului cu care este sesizată de orice raport „în amonte” sau „în aval”, ceea ce nu este lesne de realizat în cadrul „abordării axate pe obiect” (
37
). În consecință, „abordarea axată pe raportul juridic” este de asemenea mai potrivită în cazul unor litigii complexe.
63.
În al treilea rând, în situațiile în care un stat membru se confruntă cu o cerere de executare care poate fi rezultatul unei „încadrări” abuzive a litigiului în temeiul dreptului național sau care cuprinde o clasificare sau elemente care pur și simplu nu sunt acceptabile pentru statul membru solicitat, este întotdeauna posibil să se recurgă la mecanismul material al „frânei de urgență”ex post al unei încălcări a ordinii publice (
38
). În ceea ce privește domeniul de aplicare al noțiunii de „materie civilă și comercială”, care, în definitiv, rămâne o problemă de competență, Curtea impune totuși o interpretare largă a acestei noțiuni (
39
).
64.
În al patrulea rând, admitem că accentul pe abordarea axată pe „raportul juridic datorează mult existenței unei noțiuni de drept al Uniunii cu adevărat autonome de „materie civilă și comercială”, care nu ar trebui să depindă exclusiv de dreptul național (
40
). Natura analizei raportului juridic depinde astfel în mod fundamental de funcțiile și de competențele atribuite de dreptul național actelor unei autorități publice și de puterile sale. În mod oarecum ironic, această analiză se raportează inevitabil mai puțin la ideea unei noțiuni „autonome” de „materie civilă și comercială” decât primul curent, în prezent caduc, al perspectivei axate pe „obiect” (
41
).
65.
Cu toate acestea, trebuie să recunoaștem că nu ne perturbă în mod deosebit o astfel de perspectivă, întrucât nu am considerat niciodată că, în contextul specific al regimului Bruxelles, exista în realitate o asemenea „himeră”, și anume o definiție cu adevărat autonomă a Uniunii. Trebuie acceptată problema inerentă definițiilor „autonome, dar nu chiar autonome” (precum noțiunea de „materie civilă și comercială” în prezenta cauză) care nu dispun de un veritabil „corpus” propriu. Acestea nu fac decât să „se inspire” din structura pe care un anumit sistem juridic național o oferă și, cu excepția, poate, a unor situații de alegere legislativă națională complet nepotrivite, să se metamorfozeze într‑o altă „formă” în funcție de legislația națională și de litigiul în cauză. Oricât de preocupante ar fi aceste concluzii, în tipul actual de cadru legislativ, care nu oferă o definiție pozitivă a noțiunii de „materie civilă și comercială”, nu există un sens uniform acceptabil al acestei noțiuni.
66.
Cu toate acestea, în al cincilea și ultimul rând, „orientările” următoare, care țin de abordarea axată pe „natura raportului juridic”, pot fi utile pentru aprecierea a ceea ce constituie putere publică. Deși nu constituie nicidecum o listă de condiții, acestea reflectă totuși considerații prezente în jurisprudență: (i) se începe cu raportul juridic care caracterizează litigiul, (ii) se analizează acesta în cadrul general aplicabil părților persoane private, și (iii) se stabilește dacă litigiul rezultă dintr‑o manifestare unilaterală a prerogativelor de putere publică în afara acestui „cadru de referință” privat normal.
b)
Aplicare în prezenta cauză
67.
Pentru a stabili dacă prezenta cauză îndeplinește cerințele privind „domeniul de aplicare” prevăzute la articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles (reformare) și la articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor, vom examina dacă natura „raportului juridic” de bază ține de „materia civilă și comercială” (1). După ce vom concluziona că situația este într‑adevăr aceasta, vom analiza problemele specifice ridicate de unele dintre interveniente, în special cerința privind achiziționarea unor tichete de parcare pentru o zi întreagă și taxele suplimentare care rezultă din încălcarea normelor privind tichetele de parcare, pentru a aprecia dacă existența unor astfel de elemente ar putea însemna că un raport juridic de o asemenea natură nu mai intră sub incidența Regulamentului Bruxelles (reformare) și a Regulamentului privind notificarea sau comunicarea actelor (2).
1) Cu privire la natura raportului juridic dintre părți
68.
Conform „orientărilor” prezentate pe scurt la punctul 66 din prezentele concluzii, este necesar ca mai întâi să se stabilească raportul juridic care se află la originea prezentului litigiu. Acest raport dintre reclamantă și pârâtă este, cel puțin la prima vedere, aferent unui contract de parcare. Acesta este, într‑adevăr, temeiul. Conform jurisprudenței (
42
), raportul care trebuie examinat nu este „în amonte”, precum cel dintre orașul Zadar și reclamantă, și anume dintre autoritatea împuternicită să facă desemnări și persoana desemnată.
69.
Apoi trebuie stabilit cadrul aplicabil persoanelor private în astfel de tipuri de raporturi. Guvernul croat arată că contractul încheiat între reclamantă și conducătorul auto al vehiculului al cărui proprietar este pârâta este un contract de drept privat. Împreună cu reclamanta, guvernul croat se referă în continuare, cu titlu general, la Zakon o parničnom postupku (Codul de procedură civilă croat), la Zakon o obveznim odnosima (Legea privind obligațiile) și la Ovršni zakon (Legea privind executarea silită), însă fără a identifica dispozițiile aplicabile. Prin urmare, nu este posibil să se examineze dacă obligațiile și consecințele care decurg din acest contract de drept privat sunt cele caracteristice unei creanțe de drept civil. Este de competența instanței naționale să verifice acest aspect. Totuși, având în vedere că nu există niciun element în dosar care să sugereze contrariul și în scopul prezentului exercițiu, pare rezonabil să se presupună că aceasta este situația.
70.
Odată acest cadru de referință stabilit (și adoptat), următoarea etapă este să se stabilească dacă aspectele de fond sau de procedură din prezentul litigiu se îndepărtează de acesta ca urmare a unei aparente exercitări a unor prerogative de putere publică.
71.
În această privință, niciuna dintre dispozițiile citate de părți sau de interveniente nu indică faptul că procedura aflată la originea prezentei cereri de decizie preliminară depășește cadrul aplicabil particularilor sau că se caracterizează printr‑o exercitare (unilaterală) a unor prerogative de putere publică de către vreuna dintre părțile la acest contract. Astfel, nimic nu indică faptul că, după eliberarea tichetului de parcare, reclamanta este în vreun fel în măsură să emită un titlu executoriu (
43
). Așa cum a confirmat guvernul croat ca răspuns la o întrebare scrisă, aspect care, desigur, trebuie verificat de instanța de trimitere, reclamanta trebuie să se adreseze notarului competent (sau instanței competente), la fel ca orice alt particular.
72.
Pe baza acestor elemente, executarea obligațiilor (contractuale) în discuție pare să țină de dreptul civil (
44
).
73.
Este adevărat, astfel cum arată guvernul sloven, că, la origine, prezenta acțiune de executare se bazează pe prerogativa de putere publică a orașului Zadar de a stabili zonele și condițiile de parcare pe teritoriul său și de a desemna reclamanta în funcția de administrare și de executare în această privință.
74.
Totuși, după cum arată în mod întemeiat Comisia, existența unei exercitări a puterii publice „în amonte” nu poate fi considerată întotdeauna determinantă în raport cu natura obligațiilor contractuale „în aval”. În definitiv, aceste obligații contractuale sunt obligații cu o natură subiectivă în privința reclamantei și a pârâtei (
45
), în condițiile în care reiese că acțiunea de executare este inițiată într‑un cadru de drept civil și, dacă înțelegem corect, este limitată doar la aceste obligații subiective.
75.
Niciun element din dosar nu sugerează că această executare este afectată vreun fel de un acta iure imperii din partea orașului Zadar doar ca urmare a participării sale în structura acționariatului reclamantei (
46
). Nu există nicio indicație în sensul că reclamanta exercită o prerogativă de putere publică în numele orașului Zadar. În Croația, întreținerea și administrarea parcărilor pot fi la fel de bine realizate de entități private, la fel ca activitatea de parcare însăși. Acest lucru a fost confirmat de guvernul croat ca răspuns la o întrebare scrisă adresată de Curte. Caracterul executoriu al obligațiilor contractuale care decurg din contract nu este modificat de aspectul dacă această activitate este sau nu este desfășurată pe un teren public, atât timp cât această executare se efectuează în temeiul dreptului civil croat și fără exercitarea unor prerogative de putere publică.
76.
Din această perspectivă, reclamanta și pârâta acționează ca două persoane private în cadrul competențelor exercitate în mod normal de aceste persoane, ceea ce înseamnă că se supun acelorași norme de procedură ca orice altă persoană (
47
). Acesta este motivul pentru care reiese că nu ar exista nicio derogare de la „cadrul de referință” în împrejurările din speță.
77.
Pentru motivele expuse mai sus, stabilirea „raportului juridic” nu evidențiază niciun indiciu privind exercitarea unor prerogative de putere publică, astfel încât aplicabilitatea normelor în materie competență prevăzute la articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles (reformare) și la articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor este stabilită.
2) Cerința existenței unui tichet zilnic și tarifele stabilite în mod unilateral constituie un indiciu privind exercitarea puterii publice?
78.
Atât instanța de trimitere, cât și guvernele german și sloven consideră că, în speță, concluziile care precedă pot fi afectate de existența unor „elemente cu caracter punitiv”. Astfel de elemente ar fi prezente în taxele suplimentare care apar. Acestea susțin de asemenea că obligația de a plăti un tichet zilnic echivalează cu o sancțiune.
79.
Aceste preocupări nu ne conving în prezenta cauză.
80.
Este important de reamintit că stabilirea aspectului dacă un litigiu ține de „materia civilă și comercială” reprezintă o apreciere a competenței. În acest context, în Hotărârea Pula Parking, Curtea a precizat că, având în vedere lipsa unor „penalități care pot fi considerate că rezultă dintr‑un act de putere publică”, competența exista. În continuare, Curtea a explicat că, pe fond, creanța pentru parcare „nu prezintă un caracter punitiv, ci constituie, prin urmare, simpla contraprestație a unui serviciu furnizat” (
48
).
81.
Reclamanta și guvernul croat arată că prețul tichetului de parcare zilnic este stabilit înainte de utilizarea parcării, este afișat pe marcajul rutier vertical și este publicat în Jurnalul Oficial al orașului Zadar. Astfel, acesta face parte dintr‑o serie de condiții pentru parcarea în zona respectivă. Or, oricât de unilaterală ar fi impunerea acestor condiții, obligația de a plăti un tichet zilnic ar putea fi considerată a fi pur și simplu o altă „clauză standard”, care face parte din condițiile pentru parcare și care este acceptată în mod tacit de persoana în cauză. Aceste obligații nu au fost impuse în mod unilateral sau ajustate ca urmare a intervenției unei entități publice (
49
). De fapt, aceleași clauze standard sunt în mod obișnuit utilizate pentru parcările private. Astfel cum explică guvernul croat, executarea acestei creanțe pentru parcare nu se distinge, așadar, de executarea oricărei alte creanțe de drept privat. „Legătura” de competență nu este ruptă și nu poate fi prezumată cu ușurință exercitarea unor prerogative de putere publică.
82.
În ceea ce privește taxele suplimentare care decurg din creanța pentru parcare, concluzia rămâne aceeași. Reclamanta și guvernul croat au furnizat o defalcare detaliată a originii acestor costuri (
50
). Guvernul croat face trimitere de asemenea la articolul 13 din Decizia privind organizarea în ceea ce privește originea acestor condiții. Aceste elemente trebuie verificate, bineînțeles, de instanța de trimitere. Cu toate acestea, având în vedere defalcarea acestor taxe, nu este evident modul în care acestea ar putea, individual sau colectiv, să fie calificate drept un act al unei autorități publice. Aceste condiții apar ca fiind legate de costurile de executare a unei datorii restante într‑o altă limbă și într‑un alt stat membru. Este normal ca o executare transfrontalieră, chiar în cadrul Uniunii, să genereze cheltuieli accesorii care ar trebui să poată fi „transferate” persoanei care datorează de drept suma principală. Niciuna dintre aceste cheltuieli nu pare să rezulte din exercitarea unei prerogative de putere publică, deși sunt în mod inevitabil mai ridicate ca urmare a procedurii speciale de executare instituite de legislația croată.
83.
În rezumat, cele două elemente pe care se bazează unele dintre interveniente nu modifică natura destul de clară a raportului juridic dintre reclamantă și pârâtă. Mai precis, clauzele contractuale unilaterale sau chiar abuzive nu pot indica brusc exercitarea puterii publice pentru simplul motiv că nu sunt favorabile consumatorilor. Exercitarea puterii publice este diferită din punct de vedere calitativ de simpla posesie sau chiar de utilizarea (abuzivă a) puterii de negociere. În caz contrar, contractele încheiate cu consumatorii ar fi de asemenea, în mod subit, excluse din sfera de aplicare a regimului Bruxelles, întrucât unele dintre acestea conțin o serie de clauze unilaterale nenegociabile, însoțite de elemente cu caracter punitiv. Cu toate acestea, puțini ar sugera că aceste contracte trebuie calificate, în raport cu aceste clauze care nu pot fi negociate, drept exercitare a puterii publice de către societăți și, prin urmare, ca neintrând sub incidența noțiunii de „materie civilă și comercială”.
3) Concluzie intermediară
84.
Nu a fost prezentat în cursul prezentei proceduri niciun argument convingător care să conducă la revenirea asupra concluziei reținute deja de Curte în Hotărârea Pula Parking. Raportul în cauză dintre reclamantă și pârâtă pare să îndeplinească cerințele în materie de competență pentru a se încadra în domeniul de aplicare al articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles (reformare) și al articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor.
85.
Este adevărat că, în anumite state membre, condițiile privind parcarea pe drumurile publice din municipalități și eventualele sancțiuni pentru nerespectarea acestor condiții constituie un aspect de drept administrativ. În orice caz, acest fapt demonstrează însă limitele naturale ale utilizării unei abordări axate pe obiect pentru a stabili ceea ce constituie materie civilă sau comercială în cadrul regimului Bruxelles. Diversitatea are semnificația că, în anumite limite rezonabile, faptul că un anumit stat membru (sau mai multe state membre) consideră o asemenea materie ca fiind de natură administrativă nu înseamnă că restul Europei trebuie să urmeze acest exemplu.
86.
În sfârșit, trebuie amintit că faptul că raporturi precum cel în discuție în litigiul principal pot fi într‑adevăr considerate ca intrând sub incidența noțiunii de „materie civilă și comercială” nu înseamnă că alte condiții de aplicabilitate fie a Regulamentului Bruxelles (reformare), fie a Regulamentului privind notificarea sau comunicarea actelor sunt efectiv îndeplinite. În ceea ce privește Regulamentul Bruxelles (reformare), Curtea a precizat deja, în Hotărârea Pula Parking, că notarii din Croația nu pot fi considerați drept „instanțe” în sensul acestui regulament (
51
). În secțiunea următoare vom efectua o analiză similară în raport cu Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor.
87.
Prin urmare, propunem Curții să răspundă după cum urmează:
„Noțiunea de «materie civilă și comercială», astfel cum figurează la articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 și la articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1393/2007, trebuie interpretată în sensul că impune ca raportul juridic care caracterizează litigiul principal, apreciat în raport cu cadrul general aplicabil persoanelor private în astfel de situații, să nu fie caracterizat de o exercitare unilaterală a unor prerogative de putere publică de către una dintre părțile din litigiu.
Deși revine instanței naționale sarcina de a verifica dacă aceste condiții sunt îndeplinite, împrejurările speței nu par a fi supuse unei astfel de exercitări a unor prerogative de putere publică.”
3.
Cu privire la prima întrebare și la prima parte a celei de a treia întrebări
88.
Prima întrebare și prima parte a celei de a treia întrebări adresate de instanța de trimitere privesc aspectul dacă notarii din Croația pot realiza ei înșiși notificarea sau comunicarea ordonanțelor de executare emise în temeiul unui „înscris constatator al creanței”. Referindu‑se la Hotărârea Curții pronunțată în cauza Pula Parking, instanța de trimitere se îndoiește că acest lucru este posibil. Fără a contesta această poziție, guvernul croat și Comisia susțin însă că notarii din Croația pot utiliza totuși posibilitatea de transmitere a „actelor extrajudiciare” prevăzută la articolul 16 din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor.
89.
Având în vedere aceste argumente, prima întrebare și prima parte a celei de a treia întrebări evidențiază două aspecte: (i) dacă notarii din Croația pot transmite „acte judiciare” în sensul Regulamentului privind notificarea sau comunicarea actelor și, în cazul unui răspuns afirmativ, (ii) dacă notarii din Croația pot recurge la mijloacele paralele de notificare sau comunicare permise potrivit articolului 16 din regulament (și anume notificarea sau comunicarea „actelor extrajudiciare”).
a)
Transmiterea de „acte judiciare” de către notarii din Croația
90.
În cuprinsul articolului 1 alineatul (1), Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor face referire la transmiterea „actelor judiciare”. Deși nu există jurisprudență cu privire la interpretarea noțiunii „acte judiciare”, reiese cu claritate din modul de redactare a acesteia că astfel de acte trebuie să fie emise de „sistemul judiciar” al unui stat membru, care se raportează la noțiunea transversală de „instanță” din dreptul Uniunii și la jurisprudența bogată a Curții în legătură cu aceasta (
52
).
91.
Astfel cum am sugerat în detaliu în Concluziile noastre prezentate în cauza Pula Parking și astfel cum a confirmat Curtea, natura, tipul de activitate și procedura derulată de notarii din Croația și în fața acestora care are ca rezultat emiterea unei ordonanțe de executare în cazuri precum cel din speță nu sunt în măsură să îndeplinească cerințele pentru a se încadra în sfera noțiunii de „instanță” în sensul jurisprudenței și al Regulamentului Bruxelles (reformare) (
53
).
92.
Această interpretare este confirmată și de o ordonanță recentă a Curții în care s‑a statuat că ordonanțele de executare emise de notarii din Croația nu intră, ca atare, în domeniul de aplicare al Regulamentului Bruxelles (reformare), deoarece acestea nu sunt considerate, în general, hotărâri „judecătorești” (
54
).
93.
Nu vedem niciun motiv și de altfel nici nu a fost prezentat niciun argument în cursul prezentei proceduri pentru ca aceleași concluzii să nu fie valabile și în ceea ce privește Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor. Prin urmare, notarii din Croația, atunci când emit ordonanțe de executare în cazuri precum cel din speță, nu acționează în calitate de instanță și deci nu pot transmite „acte judiciare” în sensul articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor.
b)
Transmiterea „actelor extrajudiciare” de către notarii din Croația
94.
Reclamanta, guvernul croat și Comisia susțin poziția potrivit căreia notarii din Croația pot notifica sau comunica „acte extrajudiciare” în sensul articolului 16 din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor.
95.
Această dispoziție se referă la transmiterea „actelor extrajudiciare” în vederea notificării sau a comunicării în alt stat membru (
55
). Aceasta nu definește noțiunea de act „extrajudiciar” (
56
).
96.
Asemenea altor dispoziții ale dreptului Uniunii care nu fac nicio referire la dispozițiile dreptului național al statelor membre, punctul de plecare pentru noțiunea de „acte extrajudiciare” ar trebui să fie natura autonomă a dreptului Uniunii. Aceasta ar trebui să primească o interpretare largă și să nu se limiteze numai la actele intervenite în cadrul unei proceduri judiciare (
57
). Astfel, în Hotărârea Tecom Mican și Arias Domínguez, Curtea a statuat că noțiunea de „acte extrajudiciare” poate fi interpretată ca incluzând „documentele întocmite sau certificate de o autoritate publică sau de un funcționar public și totodată actele sub semnătură privată a căror transmitere formală către destinatarul lor care locuiește în străinătate este necesară pentru exercitarea, pentru dovada sau pentru garantarea unui drept sau a unei pretenții juridice în materie civilă sau comercială” (
58
).
97.
Cu toate acestea, în temeiul articolului 2 și al articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor, notificarea sau comunicarea actelor se efectuează, în principiu, între „agențiile de transmitere” și „agențiile de primire” desemnate de statele membre (
59
). Funcționarea acestui sistem presupune respectarea „obligației de desemnare” prevăzute la articolul 2 din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor. În conformitate cu alineatul (1) al acestui articol, „fiecare stat membru desemnează funcționarii publici, autoritățile sau alte persoane” care pot acționa ca „agenții de transmitere” competente să transmită acte judiciare sau extrajudiciare ce urmează să fie notificate sau comunicate într‑un alt stat membru (
60
). Potrivit celui de al patrulea paragraf al acestui articol, statul membru în cauză trebuie să furnizeze Comisiei informații detaliate cu privire la organismul desemnat.
98.
În prezenta cauză, instanța națională menționează în ordonanța de trimitere că notarul competent a comunicat ordonanța de executare pârâtei prin intermediul serviciilor poștale croate sub formă de scrisoare recomandată cu confirmare de primire. În opinia reclamantei, a guvernului croat și a Comisiei, potrivit articolului 14 coroborat cu articolul 16 din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor, o astfel de notificare sau comunicare este permisă.
99.
Aceste puncte de vedere nu sunt decât parțial corecte.
100.
Curtea nu este străină de dezbaterea privind aspectul dacă notarii dintr‑un stat membru pot acționa în calitate de „agenție de transmitere” în vederea notificării sau comunicării „actelor extrajudiciare”. Comisia se referă la Hotărârea Tecom Mican și Arias Domínguez și la Hotărârea Roda Golf & Beach Resort ale Curții. Aceste hotărâri se refereau la posibilitatea notarilor spanioli de a se întemeia pe articolul 16 din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor pentru a acționa în calitate de „agenții de transmitere” în vederea unei astfel de notificări sau comunicări (
61
). Cu toate acestea, constatările Curții în aceste cauze au fost făcute în abstract pentru a confirma că actele transmise de un notar pot fi calificate drept „acte extrajudiciare”. Aceste hotărâri nu privesc situația în care un stat membru nu a acționat în temeiul articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor pentru a desemna notarii drept „agenții de transmitere”.
101.
Tocmai acest lucru este însă în discuție în prezenta cauză.
102.
Așa cum reiese din răspunsurile date de guvernul croat și de Comisie la o întrebare adresată de Curte, atunci când a acționat în conformitate cu obligația de informare care îi revine în temeiul articolului 2 alineatul (4) din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor, guvernul croat nu a desemnat notarii drept „agenții de transmitere”. Cu toate acestea, o asemenea desemnare este vitală în scopul aplicării articolului 16 din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor. Într‑adevăr, având în vedere că la acest articol se menționează în mod expres că transmiterea „actelor extrajudiciare” trebuie efectuată „în conformitate cu dispozițiile prezentului regulament”, o astfel de notificare sau comunicare este legată în mod inevitabil de cerințele de informare prevăzute la articolul 2 din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor. Acest lucru este de asemenea confirmat de considerentul (6) al Regulamentului privind notificarea sau comunicarea actelor, care arată că utilizarea simplificată a cadrului instituit prin acest regulament este posibilă numai pentru transmiterea actelor „în mod direct […] între autoritățile locale desemnate de statele membre”. Aceasta implică faptul că numai autoritățile desemnate pentru a exercita aceste funcții ratione temporis pot transmite acte extrajudiciare în temeiul Regulamentului privind notificarea sau comunicarea actelor (
62
). În caz contrar, obiectivul și fiabilitatea actelor notificate sau comunicate prin acest mijloc ar fi compromise (
63
).
103.
Dat fiind că este cert că notarii din Croația nu figurau pe lista autorităților desemnate în perioada de executare a creanței care se află la originea litigiului, notarul din Pula nu s‑ar fi putut prevala de articolul 16 din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor în vederea notificării sau comunicării în mod valabil a ordonanței de executare în temeiul unui „act original” ca „act extrajudiciar” în sensul acestui regulament. Acest notar nu ar fi putut utiliza nici serviciul poștal croat în acest scop, întrucât articolul 14 din Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor devine aplicabil „actelor extrajudiciare” numai în cazul în care sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 16 din acest regulament (
64
).
104.
Sub rezerva verificării acestui aspect de către instanța de trimitere, notarul ar fi trebuit să recurgă la intermedierea Trgovački sud u Zadru (Tribunalul Comercial din Zadar) pentru a beneficia de procedura simplificată de notificare sau de comunicare prevăzută de Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor (
65
). Întrucât în mod clar respectivul notar nu a procedat astfel, notificarea sau comunicarea efectuată în prezenta cauză trebuie considerată inadmisibilă în sensul Regulamentului privind notificarea sau comunicarea actelor.
c)
Concluzie intermediară
105.
Pentru motivele prezentate mai sus, propunem Curții să răspundă la prima întrebare și la prima parte a prima parte a celei de a treia întrebări adresate de instanța de trimitere după cum urmează:
„Regulamentul nr. 1393/2007 trebuie interpretat în sensul că, pentru ca o ordonanță de executare emisă în temeiul unui «înscris constatator al creanței» să poată fi calificată drept «act judiciar» în sensul articolului 1 alineatul (1) din acest regulament, entitatea emitentă trebuie să fie un organ judiciar al unui stat membru care face parte din sistemul judiciar al acestuia.
Articolele 2 și 16 din Regulamentul nr. 1393/2007 trebuie interpretate în sensul că, în cazul în care un stat membru nu a desemnat notarii drept «agenții de transmitere» în sensul articolului 2 alineatul (1) din regulamentul menționat, acești notari nu pot transmite «acte extrajudiciare» în scopul notificării sau comunicării într‑un alt stat membru, în conformitate cu dispozițiile acestui regulament.”
4.
Cu privire la a cincea-a șaptea întrebare
106.
Prin intermediul întrebărilor a cincea-a șaptea, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească natura activității în cauză pentru a decide dacă aceasta ține de materia delictuală ori a drepturilor reale (a) sau de materia contractuală (b) în temeiul Regulamentului Bruxelles (reformare). Vom analiza aceste opțiuni pe rând.
a)
Materie delictuală sau drepturi reale?
107.
Reclamanta, guvernul croat și Comisia susțin că instanțele croate dispun de o competență „specială” în temeiul articolului 7 din Regulamentul Bruxelles (reformare). Aceste părți sunt de acord și cu privire la faptul că în speță nu este vorba despre materia „delictuală sau cvasidelictuală”. Instanța de trimitere ridică problema dacă parcarea ar putea face obiectul unui tip special de contract de închiriere privind drepturi reale și, prin urmare, ar putea intra sub incidența articolului 24 din Regulamentul Bruxelles (reformare).
108.
Neplata unui tichet de parcare pentru parcarea pe drumurile publice ar putea fi considerată ca intrând în sfera materiei „delictuale sau cvasidelictuale”? Nu aceasta pare a fi situația.
109.
În primul rând, este cert că prezenta cauză privește executarea unei creanțe întemeiate pe încălcarea unui contract (probabil tacit și implicit). În această privință, jurisprudența exclude „materia contractuală” din sfera de aplicare a articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul Bruxelles (reformare) (
66
). Din acest motiv, litigiul nu ar intra în domeniul de aplicare al acestei dispoziții. În al doilea rând, chiar presupunând că s‑ar putea aplica această jurisprudență eliminatorie, creanța a cărei executare se solicită tot ar fi considerată ca fiind o consecință a neexecutării obligațiilor contractuale inițiale (
67
). Prin urmare, încă o dată și în orice caz, acțiunea nu s‑ar încadra în categoria „materie delictuală sau cvasidelictuală”.
110.
În continuare, trebuie analizat argumentul instanței de trimitere potrivit căruia prezenta cauză se poate eventual referi la un tip special de contract de închiriere în sensul articolului 24 din Regulamentul Bruxelles (reformare).
111.
În această privință, este suficient să se amintească faptul că jurisprudența referitoare la această dispoziție impune ca obiectul să îl constituie întinderea, conținutul, proprietatea sau posesia unui bun imobil ori existența altor drepturi reale (
68
). Elementele de fapt din dosar nu indică în niciun mod că posesia ori alte drepturi reale asupra parcării au fost transferate pârâtei cu ocazia staționării în această parcare (sau că sunt de fapt în discuție). În plus, rațiunea de a fi a articolului menționat pledează împotriva unei astfel de interpretări (
69
). În consecință, Comisia arată în mod întemeiat că prezenta cauză nu intră nici sub incidența articolului 24 din Regulamentul Bruxelles (reformare).
b)
Motivul pentru care în cauză este vorba despre materia contractuală
112.
Litigiul intră de fapt sub incidența articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles (reformare).
113.
Noțiunea de „materie contractuală” în sensul acestei dispoziții (întrucât este o noțiune autonomă de drept al Uniunii) impune examinarea de către Curte a unei cauze obiective a acțiunii (
70
). Aceasta înseamnă că, atunci când neexecutarea unui contract este invocată în susținerea acțiunii reclamantului, toate obligațiile care își au originea în acest contract trebuie considerate ca încadrându‑se în „materia contractuală” (
71
). Astfel, competența prevăzută la articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles (reformare) poate exista chiar și atunci când una dintre părți contestă existența unui contract (
72
), atât timp cât nu rezultă în mod clar lipsa consimțământului liber în raportul dintre o persoană și o altă persoană (cu alte cuvinte, un criteriu negativ) (
73
).
114.
Deși, bineînțeles, ține de competența instanței de trimitere să verifice acest aspect, aceste condiții par îndeplinite în prezenta cauză.
115.
Din motivarea acțiunii descrisă de instanța de trimitere reiese că un contract a fost încheiat în temeiul dreptului croat atunci când conducătorul auto al unui vehicul preluat în leasing al cărui proprietar este pârâta a ales să utilizeze locul de parcare în cauză pentru a‑și parca vehiculul. Dintr‑o simplă lecturare a articolului 7 din Decizia privind organizarea, aspect care rămâne însă de verificat, ar reieși că acest contract impunea achiziționarea unui tichet de parcare valabil pentru toată durata parcării. Un asemenea tichet nu era afișat la momentul inspecției (
74
). Reclamanta invocă astfel neexecutarea unei dispoziții aparent esențiale a contractului. Cu toate acestea, niciuna dintre părți nu pretinde că în realitate nu exista un contract și nici că ar fi lipsit liberul consimțământ în ceea ce privește înseși condițiile de parcare.
116.
Este interesant de subliniat că trebuie să se facă distincție între problema „liberului consimțământ” în etapa încheierii contractelor și problema caracterului echitabil al clauzelor care stau la baza unui contract. Este, desigur, posibil un consimțământ liber cu privire la un contract care nu este „echitabil” în ceea ce privește clauzele pe care le conține și echilibrul general al drepturilor și obligațiilor dintre părți (
75
). În definitiv, acesta este motivul pentru care există un întreg domeniu de drept denumit „protecția consumatorilor”, care nu se bazează pe premisa că, în cazul în care există anumite clauze abuzive, una sau alta dintre părți nu a consimțit liber la acele clauze, astfel încât nu s‑a încheiat niciun contract.
117.
Din această perspectivă, articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles (reformare) ar putea fi, evident, aplicabil.
118.
În continuare, este necesar să se aprecieze dacă contractul în cauză poate privi o prestare de servicii. Instanța de trimitere și Comisia exprimă îndoieli în această privință. În opinia lor, simpla punere la dispoziție a locului de parcare este mult prea marginală pentru a putea constitui un „serviciu”. Acestea subliniază de asemenea necesitatea unei interpretări restrictive a articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul Bruxelles (reformare).
119.
Desigur, jurisprudența referitoare la noțiunea de „servicii” presupune cel puțin ca partea care le prestează să efectueze o activitate determinată în schimbul unei remunerații (
76
). Cu toate acestea, nu vedem de ce nu s‑ar considera că o astfel de activitate există în speță. Cu alte cuvinte, activitatea reclamantei, care se califică drept „serviciu”, constă în punerea la dispoziție a unui loc de parcare desemnat într‑o parcare pe un drum public din orașul Zadar. Posibilitatea de a parca pe acest loc reprezintă prestația oferită de reclamantă pe care conducătorul auto al vehiculului deținut de pârâtă o acceptă în schimbul unei contraprestații (
77
).
120.
În consecință, punerea la dispoziție a unui loc de parcare ar putea constitui, într‑adevăr, un „serviciu” în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) a doua liniuță din Regulamentul Bruxelles (reformare).
121.
Însă, chiar dacă nu aceasta ar fi situația, în conformitate cu articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul Bruxelles (reformare), articolul 7 alineatul (1) litera (a) din acest regulament este aplicabil contractelor care nu sunt nici contracte „de vânzare de mărfuri”, nici contracte „de prestare de servicii”. Astfel, contractul intră, în orice caz, sub incidența acestei dispoziții, fără a fi necesar să se analizeze mai detaliat natura sa exactă.
122.
În consecință, din perspectiva dreptului Uniunii, nimic nu se opune încheierii unui contract în virtutea simplei activități constând în parcarea unui vehicul, chiar și în lipsa unui tichet.
123.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la a cincea-a șaptea întrebare după cum urmează:
„Articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că, în sistemul juridic al unui stat membru în care unei entități private îi sunt conferite sarcini legate de emiterea tichetelor de parcare și colectarea taxelor de parcare, parcarea unui vehicul pe un loc de parcare desemnat de pe un drum public ține de «materia contractuală» în sensul acestei dispoziții.”
C. Un post scriptum
124.
Prezenta cauză privește aspecte în materie de competență referitoare la un tichet de parcare pus în executare de notari din Croația. Încă o dată. Având în vedere numărul cauzelor care provin din Croația cu privire la această problematică (
78
), precum și declarația instanței de trimitere în prezenta cauză care este în concordanță cu declarațiile făcute de alte instanțe croate în cauze anterioare privind numărul de astfel de cauze care se află efectiv pe rolul instanțelor naționale, s‑ar părea că aceste cauze privesc aspecte structurale care suscită o serie de întrebări.
125.
Suspectăm că disconfortul resimțit în alte state membre și, se pare, de anumite instanțe naționale ține de ceea ce ar putea fi cel mai bine descris ca o „dublă singularitate” a unei alegeri instituționale și procedurale a Croației. În primul rând, ceea ce ar fi considerat cel mai adesea în alte state membre ca fiind de natură administrativă a fost „externalizat” unei întreprinderi private. În al doilea rând, executarea unei creanțe de drept privat născute în acest mod este apoi încredințată unor persoane care, aparent, nu fac parte din sistemul judiciar obișnuit al unui stat membru, în cadrul unei proceduri care, pentru evitarea supraîncărcării rolului instanțelor, a fost foarte „zgârcită” în ceea ce privește drepturile procedurale ale eventualilor pârâți (
79
).
126.
Privite separat, este posibil ca niciuna dintre aceste opțiuni să nu atragă atenția în mod deosebit. În definitiv, „privatizarea” anumitor elemente ale puterii publice are loc la toate nivelurile, de la modalitățile de utilizare a spațiului public (inclusiv a parcării publice) (
80
), la executarea creanțelor private sau chiar la tentativele privind crearea și administrarea unor închisori private. De asemenea, decongestionarea rolului instanțelor este de mulți ani un aspect‑cheie, în special în ceea ce privește simplificarea procedurilor judiciare necontencioase sau care privesc creanțe cu valoare mică sau necontestate.
127.
Cu toate acestea, combinația acestor două elemente este privită cu oarecare reticență de alte state membre, precum și, se pare, în Croația, judecând cel puțin după numărul de litigii care de mulți ani au la origine aceste aspecte. Până în prezent, se pare că toate aceste cauze vizat aspecte legate de competență. Ele disimulează însă o serie de probleme de fond mai profunde care continuă să fie formulate de intervenientele din cauzele respective ca probleme de competență (
81
), având în vedere că aceasta este faza procedurală în care se află cauzele respective. Ele exprimă însă un disconfort mai profund cu privire la ceea ce poate fi perceput ca o organizare procedurală și instituțională mai degrabă neobișnuită aleasă de un stat membru pentru un anumit tip de creanțe.
128.
Întrucât suntem destul de convinși că aceste probleme sunt departe de a fi soluționate și în mod inevitabil vor fi supuse din nou atenției Curții, am dori să ne prevalăm de relativa libertate recunoscută de tratate unui avocat general pentru a asista nu numai Curtea, ci și, indirect, instanțele naționale, insistând asupra a trei aspecte cu privire la care autonomia procedurală implicită a unui stat membru și‑ar putea atinge limitele, aspecte care vor trebui analizate ulterior de instanțele naționale.
129.
În primul rând, pot exista anumite limite în ceea ce privește o „privatizare” sau „externalizare” în cazul în care alegerea sistemului și a procedurii depășește ceea ce ar putea fi acceptabil în temeiul autonomiei procedurale naționale și începe să se îndepărteze prea mult de nucleul comun și de tradiția comună a sistemelor celorlalte state membre. Aceste limite vor fi exprimate în general în contextul principiilor echivalenței și efectivității (
82
), al obiecțiilor la obligația de recunoaștere sau de executare în temeiul unei politici publice (
83
) și al egalității dintre cetățenii Uniunii în ceea ce privește accesul egal la protecție jurisdicțională, independent sau coroborat cu dreptul lor la o cale de atac efectivă în temeiul articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
130.
Desigur, astfel de obiecții pot fi exprimate atunci când un stat membru deleagă un serviciu în esență public unei entități private, îi asociază ficțiunea încheierii unui contract de drept civil împreună cu o sancțiune deloc neglijabilă în cazul încălcării acestuia (
84
) și apoi, pentru a‑i asigura executarea de către un organism care nu este considerat la prima vedere ca făcând parte din sistemul judiciar al acestui stat membru, încearcă să se prevaleze de un instrument de drept al Uniunii conceput în mod fundamental pentru litigii pur private. Pe scurt, o astfel de dublă privatizare poate determina o marginalizare și, pe cale de consecință, refuzul de a considera executorii în alte state membre aceste tipuri de decizii.
131.
În al doilea rând, orice eventual obstacol în calea liberei circulații a persoanelor în temeiul dreptului Uniunii poate fi evaluat din mai multe perspective, pornind de la locul în care se află parcările publice și de la condițiile standard pentru staționarea în aceste parcări: poate că rezidenților Croației li se eliberează o vinietă și obligația de plată pentru parcare revine numai nerezidenților, poate că informațiile afișate în parcare sunt insuficiente pentru identificarea condițiilor exacte de parcare și poate pretinsa „preferință” pentru plata unei taxe orare, astfel cum subliniază guvernul croat, nu ar putea fi admisă cu ușurință în cazul în care toate parcările publice sunt situate în apropierea zonei în care se află un număr ridicat de hoteluri sau în apropierea atracțiilor turistice (
85
).
132.
De asemenea, nu pretindem nicidecum că am avea o înțelegere completă a sistemului notarial croat. Cu toate acestea, am fi în general sceptici cu privire la orice sistem destinat să implementeze o procedură simplificată de executare transfrontalieră a unor datorii pretins restante care acordă în același timp „autorității de executare” o remunerație sub forma de redevență, venituri sau participare la profit pentru fiecare operațiune și care incită astfel autoritatea de executare să pună executarea rapidă mai presus de procesul echitabil. Dacă, în plus, taxa finală nu este proporțională cu creanța inițială (în speță, de mai mult de douăzeci de ori mai ridicată decât valoarea inițială a tichetului de parcare zilnic), în opinia noastră, probleme serioase rămân fără răspuns.
133.
În al treilea rând, se ridică problema protecției persoanelor fizice în calitate de consumatori și, în general, a aplicării legislației Uniunii în materie de protecție a consumatorilor atât în faza de stabilire a competenței (
86
), cât și cu ocazia analizării pe fond a unor astfel de cereri (
87
). Or, în speță nu se pun astfel de probleme din moment ce reclamanta este o persoană juridică. Cu toate acestea, în cazul în care o persoană fizică încheie un contract cu o persoană juridică desemnată de stat sau de organisme publice, chiar și în mod voluntar, nu ar trebui ca legea să considere persoana fizică ca fiind„vulnerabilă” pentru motivul că este un consumator „mediu” și, prin urmare, să aplice un criteriu de control mai strict (
88
), în special atunci când puterea publică încredințată unei persoane private implică exercitarea unui control asupra a ceva care se aseamănă mult unei situații de monopol sau cu certitudine unei situații de poziție dominantă în ceea ce privește prestarea anumitor servicii? În opinia noastră, în aceste situații instanțele competente ar trebui să acorde o și mai mare atenție eventualului caracter abuziv în cazul unei executări transfrontaliere a unor astfel de creanțe prin intermediul unui sistem privat cu o structură de remunerare a „autorității de executare” care pare să implice stimulente pentru aceasta (
89
).
134.
În concluzie, nu considerăm nicidecum că dreptul Uniunii s‑ar opune privatizării gestionării parcărilor pe drumurile publice. Acesta nu se opune nici anumitor alegeri instituționale și procedurale pentru executarea simplificată a creanțelor. Cu toate acestea, alegerile instituționale „neobișnuite” au în mod necesar consecințe procedurale destul de neobișnuite în cadrul unui sistem de cooperare simplificată bazat pe proceduri standardizate. Astfel, în cazul în care domeniul public devine dintr‑o dată privat, atunci protecția care ar fi în mod normal aplicabilă tranzacțiilor private/civile devine în egală măsură aplicabilă. Aceasta va fi situația cu atât mai mult în ipotezele în care o anumită structură instituțională începe să fie percepută de partenerii în cauză din alte state membre, în mod întemeiat sau eronat, mai puțin ca un arbitru dezinteresat al punerii în aplicare a legii și mai mult ca o întreprindere de colectare transfrontalieră a creanțelor creată prin dreptul public.
V. Concluzie
135.
Propunem Curții să răspundă la prima-a treia întrebare și la a cincea-a șaptea întrebare adresate de Visoki Trgovački sud Republike Hrvatske (Curtea Comercială de Apel a Republicii Croația) după cum urmează:
Cu privire la prima întrebare și la prima parte a celei de a treia întrebări
Regulamentul (CE) nr. 1393/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 noiembrie 2007 privind notificarea sau comunicarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă sau comercială („notificarea sau comunicarea actelor”) și abrogarea Regulamentului (CE) nr. 1348/2000 al Consiliului trebuie interpretat în sensul că, pentru ca o ordonanță de executare emisă în temeiul unui „înscris constatator al creanței” să poată fi calificată drept „act judiciar” în sensul articolului 1 alineatul (1) din acest regulament, entitatea emitentă trebuie să fie un organ judiciar al unui stat membru care face parte din sistemul judiciar al acestuia.
Articolele 2 și 16 din Regulamentul nr. 1393/2007 trebuie interpretate în sensul că, în cazul în care un stat membru nu a desemnat notarii drept „agenții de transmitere” în sensul articolului 2 alineatul (1) din regulamentul menționat, acești notari nu pot transmite „acte extrajudiciare” în scopul notificării sau al comunicării într‑un alt stat membru.
Cu privire la a doua întrebare și la a doua parte a celei de a treia întrebări
Noțiunea de „materie civilă și comercială”, astfel cum figurează la articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială și la articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1393/2007, trebuie interpretată în sensul că impune ca raportul juridic care caracterizează litigiul principal, apreciat în raport cu cadrul general aplicabil persoanelor private în astfel de situații, să nu fie caracterizat de o exercitare unilaterală a unor prerogative de putere publică de către una dintre părțile din litigiu.
Deși revine instanței naționale sarcina de a verifica dacă aceste condiții sunt îndeplinite, împrejurările speței nu par a fi supuse unei astfel de exercitări a unor prerogative de putere publică.
Cu privire la a cincea-a șaptea întrebare
Articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că, în sistemul juridic al unui stat membru în care unei entități private îi sunt conferite sarcini legate de emiterea tichetelor de parcare și colectarea taxelor de parcare, parcarea unui vehicul pe un loc de parcare desemnat de pe un drum public ține de „materia contractuală” în sensul acestei dispoziții.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	În ceea ce privește jurisprudența anterioară în materie de tichete de parcare și notari în Croația, a se vedea în special Hotărârea din 9 martie 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193), Hotărârea din 9 martie 2017, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199), și Hotărârea din 7 mai 2020, Parking și Interplastics (C‑267/19 și C‑323/19, EU:C:2020:351). A se vedea de asemenea Ordonanța din 11 aprilie 2019, Hrvatska radiotelevizija (C‑657/18, nepublicată, EU:C:2019:304), și Ordonanța din 6 noiembrie 2019, EOS Matrix (C‑234/19, nepublicată, EU:C:2019:986).
(
3
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 13 noiembrie 2007 privind notificarea sau comunicarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă sau comercială („notificarea sau comunicarea actelor”) și abrogarea Regulamentului (CE) nr. 1348/2000 al Consiliului (JO 2007, L 324, p. 79).
(
4
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1).
(
5
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:619, punctele 23-54) și Concluziile noastre prezentate în cauza Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, punctele 28-36).
(
6
)	Hotărârea din 15 decembrie 2016, Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:954, punctele 21-27), și Hotărârea din 9 martie 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, punctele 24-28).
(
7
)	A se vedea în această privință Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny (C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctele 43-48, precum și jurisprudența citată).
(
8
)	A se vedea Hotărârea din 10 decembrie 2018, Wightman și alții (C‑621/18, EU:C:2018:999, punctul 26 și jurisprudența citată).
(
9
)	Ibidem (punctul 28 și jurisprudența citată).
(
10
)	A se vedea de exemplu articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1206/2001 al Consiliului din 28 mai 2001 privind cooperarea între instanțele statelor membre în domeniul obținerii de probe în materie civilă sau comercială (JO 2001, L 174, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 138) (care se referă însă la „materia civilă sau comercială”), articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 805/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 21 aprilie 2004 privind crearea unui titlu executoriu european pentru creanțele necontestate (JO 2004, L 143, p. 15, Ediție specială, 19/vol. 7 p. 3), articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 861/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 iulie 2007 de stabilire a unei proceduri europene cu privire la cererile cu valoare redusă (JO 2007, L 199, p. 1), articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2008/52/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 mai 2008 privind anumite aspecte ale medierii în materie civilă și comercială (JO 2008, L 136, p. 3), articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2003/8/CE a Consiliului din 27 ianuarie 2003 de îmbunătățire a accesului la justiție în litigiile transfrontaliere prin stabilirea unor norme minime comune privind asistența judiciară acordată în astfel de litigii (JO 2003, L 26, p. 41, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 41), articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2001/470/CE a Consiliului din 28 mai 2001 de creare a unei rețele judiciare europene în materie civilă și comercială (JO 2001, L 174, p. 25, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 162) și articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 655/2014 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 mai 2014 de instituire a unei proceduri pentru ordonanța asigurătorie europeană de indisponibilizare a conturilor bancare în vederea facilitării recuperării transfrontaliere a datoriilor în materie civilă și comercială (JO 2014, L 189, p. 59).
(
11
)	Reținându‑se astfel opțiunea inițială de a nu oferi o definiție pozitivă acestei noțiuni, pentru a se permite adaptarea la diferitele clasificări naționale. A se vedea raportul domnului P. Jenard cu privire la Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 1979, C 59, p. 1). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Reischl prezentate în cauza LTU (29/76, EU:C:1976:121, p. 1558).
(
12
)	A se vedea, pentru prima cauză în care este descrisă natura „autonomă” a noțiunii, Hotărârea din 14 octombrie 1976, LTU (29/76, EU:C:1976:137, punctul 3).
(
13
)	Acestea sunt așa‑numita „Convenție de la Bruxelles” [Convenția semnată la 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 1978, L 304, p. 36, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3)], „Convenția de la Lugano din 1988” [Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 1988, L 319, p. 9)], „Regulamentul Bruxelles I” [Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74)], „Convenția de la Lugano din 2007” [Convenția privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2007, L 339, p. 3)] și Regulamentul Bruxelles (reformare). Versiunea în limba engleză a fost publicată mai târziu.
(
14
)	A se vedea articolul 1 alineatul (1) din Convenția de la Bruxelles, Convenția de la Lugano din 1988, Regulamentul Bruxelles I, Convenția de la Lugano din 2007 și Regulamentul Bruxelles (reformare).
(
15
)	A se vedea, cel mai recent, Hotărârea din 16 iulie 2020, Movic și alții (C‑73/19, EU:C:2020:568, punctul 32).
(
16
)	A se vedea, cu privire la prima ocazie cu care Curtea a anunțat această abordare, fără însă a o aplica, Hotărârea din 14 octombrie 1976, LTU (29/76, EU:C:1976:137, punctele 3 și 5).
(
17
)	A se vedea Concluziile avocatului general Warner prezentate în cauza Rüffer (814/79, nepublicate, EU:C:1980:229, p. 3827-3831).
(
18
)	Hotărârea din 16 decembrie 1980, Rüffer (814/79, EU:C:1980:291, punctul 11).
(
19
)	Ibidem, punctul 12.
(
20
)	A se vedea Concluziile avocatului general Warner prezentate în cauza Rüffer (814/79, nepublicate, EU:C:1980:229, p. 3812).
(
21
)	A se vedea în principal Hotărârea din 21 aprilie 1993, Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144, punctul 36), și Hotărârea din 15 februarie 2007, Lechouritou și alții (C‑292/05, EU:C:2007:102, punctele 37 și 38). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Ruiz‑Jarabo Colomer prezentate în cauza Lechouritou și alții (C‑292/05, EU:C:2006:700, punctele 54-56).
(
22
)	Concluziile avocatului general Trstenjak prezentate în cauza Sapir și alții (C‑645/11, EU:C:2012:757, punctul 42).
(
23
)	Hotărârea din 11 aprilie 2013, Sapir și alții (C‑645/11, EU:C:2013:228, punctele 35-37) (cu privire la o acțiune în restituirea unei sume plătite în mod nejustificat în temeiul legislației germane referitoare la despăgubirea victimelor regimului nazist), Hotărârea din 12 septembrie 2013, Sunico și alții (C‑49/12, EU:C:2013:545, punctul 37) (privind o acțiune în răspundere delictuală în temeiul dreptului englez), precum și Hotărârea din 28 iulie 2016, Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:607, punctele 35-38 și 42) (privind o amendă aplicată ca urmare a unei încălcări a dreptului maghiar al concurenței).
(
24
)	Hotărârea din 23 octombrie 2014 (C‑302/13, EU:C:2014:2319, punctele 18, 28 și 33).
(
25
)	Hotărârea din 1 octombrie 2002, Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555, punctul 30). A se vedea de asemenea Hotărârea din 14 noiembrie 2002, Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, punctele 31-36), și Hotărârea din 15 mai 2003, Préservatrice Foncière Tiard (C‑266/01, EU:C:2003:282, punctele 32-36).
(
26
)	Astfel cum se arată în mod clar, de exemplu, în Hotărârea din 9 martie 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, punctul 34), în Hotărârea din 28 februarie 2019, Gradbeništvo Korana (C‑579/17, EU:C:2019:162, punctul 48 și jurisprudența citată), și în Hotărârea din 7 mai 2020, Rina (C‑641/18, EU:C:2020:349, punctul 35).
(
27
)	A se vedea Hotărârea din 28 februarie 2019, Gradbeništvo Korana (C‑579/17, EU:C:2019:162, punctul 49 și jurisprudența citată). A se vedea de asemenea Hotărârea din 7 mai 2020, Rina (C‑641/18, EU:C:2020:349, punctul 38), prin care această sarcină a fost încredințată instanței naționale.
(
28
)	A se vedea Hotărârea din 3 septembrie 2020, Supreme Site Services și alții (C‑186/19, EU:C:2020:638, punctul 55).
(
29
)	Hotărârea din 11 iunie 2015, Fahnenbrock și alții (C‑226/13, C‑245/13 și C‑247/13, EU:C:2015:383, punctul 51).
(
30
)	Ibidem, punctele 46 și 58.
(
31
)	Citat la nota de subsol 10 din prezentele concluzii.
(
32
)	Astfel, lucrările pregătitoare ale numai două dintre aceste instrumente indică efectiv că s‑a urmărit o interpretare similară celei stabilite pentru regimul Bruxelles. A se vedea Propunerea Comisiei de regulament al Parlamentului European și al Consiliului de instituire a ordonanței asiguratorii europene de indisponibilizare a conturilor bancare în vederea facilitării recuperării transfrontaliere a debitelor în materie civilă și comercială [COM(2011) 445 final], p. 5, și propunerea de directivă a Consiliului de îmbunătățire a accesului la justiție în litigiile transfrontaliere prin stabilirea unor norme minime comune privind asistența judiciară și alte aspecte financiare ale procedurilor civile [COM(2002) 13 final], p. 5.
(
33
)	Ceea ce nu înseamnă că nu există jurisprudență referitoare la aceste instrumente. A se vedea de exemplu Hotărârea din 6 septembrie 2018, Catlin Europe (C‑21/17, EU:C:2018:675) privind procedura europeană de somație de plată în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1896/2006 (JO 2006, L 399, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 9, p. 108).
(
34
)	A se vedea mai sus nota de subsol 28 din prezentele concluzii.
(
35
)	În schimb, în cazul în care un litigiu nu este îndreptat împotriva unui comportament sau a unei proceduri care implică o exercitare „directă” a prerogativelor de putere publică (și anume de către una dintre părți), materia intră în sfera noțiunii de „materie civilă și comercială”. A se vedea Hotărârea din 28 aprilie 2009, Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, punctul 45), și Hotărârea din 18 octombrie 2011, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, punctul 42).
(
36
)	O consecință care, cel puțin înainte de apariția definirii noțiunii „autonome” în jurisprudența mai veche a Curții, se pare că nici măcar nu a fost avută în vedere de către inițiatorii regimului Bruxelles (a se vedea nota de subsol 11).
(
37
)	A se vedea în special Hotărârea din 23 octombrie 2014, flyLAL‑Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, punctele 35 și 37). A se vedea de asemenea Hotărârea din 14 noiembrie 2002, Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, punctele 30 și 31), Hotărârea din 15 mai 2003, Préservatrice foncière TIARD (C‑266/01, EU:C:2003:282, punctele 22 și 23), și Hotărârea din 5 februarie 2004, Frahuil (C‑265/02, EU:C:2004:77, punctele 19 și 20).
(
38
)	A se vedea de exemplu hotărârea Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania) (BGH, 16.9.1993, Sonntag, IX ZB 82/90, p. 21) ca urmare a Hotărârii Curții din 21 aprilie 1993, Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144), în care s-a statuat că executarea hotărârii judecătorești pronunțate în Italia în temeiul Regulamentului Bruxelles I ar afecta în mod necesar fundamentele întregului sistem de securitate socială în caz de accidente din Germania. Astfel, această instanță s‑a îndepărtat de aprecierea Curții.
(
39
)	A se vedea, pentru jurisprudență recentă, Hotărârea din 16 iulie 2020, Movic și alții (C‑73/19, EU:C:2020:568, punctul 34).
(
40
)	Astfel cum s‑a amintit recent, de exemplu în Concluziile avocatului general Szpunar prezentate în cauza Movic și alții (C‑73/19, EU:C:2020:297, punctul 35).
(
41
)	Dar și către al doilea curent jurisprudențial, în prezent dominant, cu privire la definiția „obiectului” subliniată mai sus, la punctele 48 și 49 din prezentele concluzii, care se referă de asemenea în principal la calificarea efectuată de dreptul național.
(
42
)	Punctul 62 din prezentele concluzii.
(
43
)	A se vedea de asemenea Hotărârea din 9 martie 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, punctul 37).
(
44
)	Ibidem punctul 35, precum și Concluziile noastre prezentate în aceeași cauză (EU:C:2016:825, punctele 49-51).
(
45
)	Astfel cum Curtea a admis deja în Hotărârea din 18 octombrie 2011, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, punctul 42).
(
46
)	A se vedea în această privință Concluziile noastre prezentate în cauza Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, punctul 51 și jurisprudența citată).
(
47
)	A se vedea de asemenea Hotărârea din 12 septembrie 2013, Sunico și alții (C‑49/12, EU:C:2013:545, punctul 44).
(
48
)	Hotărârea din 9 martie 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, punctul 36).
(
49
)	A se vedea Hotărârea din 15 noiembrie 2018, Kuhn (C‑308/17, EU:C:2018:956, punctul 42).
(
50
)	Astfel cum sunt reproduse la punctul 20 din prezentele concluzii.
(
51
)	Hotărârea din 9 martie 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, punctul 59).
(
52
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, punctele 68-107).
(
53
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, punctele 108 și 114), și Hotărârea din 9 martie 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, punctele 56-59). A se vedea de asemenea Hotărârea din 9 martie 2017, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199, punctul 50).
(
54
)	Ordonanța din 11 aprilie 2019, Hrvatska radiotelevizija (C‑657/18, nepublicată, EU:C:2019:304, punctul 27).
(
55
)	Pentru contextul în care această noțiune a fost introdusă în Convenția de la Haga din 1896 privind procedura civilă, a se vedea Knöfel, O. L., „Zustellung g privater Schriftstücke über die Europäsche Zustellungsverordnung?”, Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts (IPRax), 2017, p. 249 și 250.
(
56
)	Nici normele care i‑au precedat nu au stabilit o definiție a acestei noțiuni; a se vedea articolul 16 din Convenția încheiată în temeiul articolului K.3 din Tratatul privind Uniunea Europeană privind comunicarea și notificarea în statele membre ale Uniunii Europene a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă sau comercială (JO 1997, C 261, p. 2) și articolul 16 din Regulamentul (CE) nr. 1348/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind notificarea și comunicarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă și comercială (JO 2000, L 160, p. 37, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 161). De observat că Regulamentul (CE) nr. 1348/2000 instituise un repertoar al actelor care pot fi notificate sau comunicate în temeiul Regulamentului privind notificarea sau comunicarea actelor, fiecare stat membru trebuind să desemneze actele pe care le considerau „susceptibile a fi notificate sau comunicate” în raport cu sistemul lor juridic. A se vedea articolul 17 litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 1348/2000. Acest sistem de repertoare nu a fost preluat în Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor. A se vedea Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza Tecom Mican și Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:364, punctele 35-37).
(
57
)	Hotărârea din 25 iunie 2009, Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:395, punctele 49, 50 și 56-59). A se vedea de asemenea Hotărârea din 11 noiembrie 2015, Tecom Mican și Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:744, punctele 32 și 33).
(
58
)	A se vedea Hotărârea din 11 noiembrie 2015 (C‑223/14, EU:C:2015:744, punctul 44).
(
59
)	A se vedea Hotărârea din 16 septembrie 2015, Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603, punctul 34).
(
60
)	A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza Tecom Mican și Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:364, punctul 33), care explică originea acestui regim în cadrul Convenției de la Haga.
(
61
)	Hotărârea din 25 iunie 2009, Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:395, punctul 59), și Hotărârea din 11 noiembrie 2015, Tecom Mican și Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:744, punctele 26 și 33).
(
62
)	A se vedea considerentul (6) al Regulamentului privind notificarea sau comunicarea actelor, care arată că statele membre pot decide la fiecare cinci ani cu privire la desemnare sau la reînnoirea mandatului acestora în calitate de „agenții de transmitere” și „agenții de primire”.
(
63
)	A se vedea considerentul (7) al Regulamentului privind notificarea sau comunicarea actelor.
(
64
)	A se vedea Hotărârea din 25 iunie 2009, Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:395, punctul 60).
(
65
)	Astfel cum confirmă răspunsurile guvernului croat și ale Comisiei la o întrebare scrisă adresată de Curte, în perioada relevantă, numai tribunalele municipale („općinski sudovi”), tribunalele de comitat („županijski sudovi”), tribunalele comerciale („trgovački sudovi”), Curtea Comercială de Apel (Visoki Trgovački sud) și Curtea Supremă (Vrhovni sud Republike Hrvatske) din Croația ar fi putut acționa ca „agenții de transmitere” pentru această țară în vederea transmiterii „actelor extrajudiciare” în temeiul Regulamentului privind notificarea sau comunicarea actelor.
(
66
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 13 iulie 2006, Reisch Montage (C‑103/05, EU:C:2006:471, punctul 2), și Hotărârea din 12 mai 2011, Berliner Verkehrsbetriebe (C‑144/10, EU:C:2011:300, punctul 30).
(
67
)	A se vedea Hotărârea din 9 iulie 2020, Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:534, punctul 28 și jurisprudența citată).
(
68
)	A se vedea Hotărârea din 16 noiembrie 2016, Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881, punctul 30 și jurisprudența citată).
(
69
)	A se vedea Hotărârea din 15 ianuarie 1985, Rösler (241/83, EU:C:1985:6, punctul 19). A se vedea de asemenea Hotărârea din 14 decembrie 1977, Sanders (73/77, EU:C:1977:208, punctele 15 și 16).
(
70
)	A se vedea cel mai recent Hotărârea din 26 martie 2020, Králová (C‑215/18, EU:C:2020:235, punctele 41-44 și jurisprudența citată).
(
71
)	Hotărârea din 15 iunie 2017, Kareda (C‑249/16, EU:C:2017:472, punctul 30 și jurisprudența citată).
(
72
)	Hotărârea din 4 martie 1982, Effer (38/81, EU:C:1982:79, punctele 7 și 8).
(
73
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 17 septembrie 2002, Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499, punctul 24).
(
74
)	Lipsa unui tichet de parcare valabil sau a oricărui tichet nu este determinantă pentru încheierea unui contract. Astfel cum a statuat Curtea, tichetul însuși nu este decât instrumentul care materializează contractul. A se vedea într‑un sens analog Hotărârea din 7 noiembrie 2019, Kaneba și alții (C‑349/18-C‑351/18, EU:C:2019:936, punctul 48).
(
75
)	La fel cum s‑a arătat mai sus, la punctul 83, unde au fost utilizate argumente care nu erau (ne)similare pentru a se sugera că litigiul nu se încadra în sfera noțiunii de materie civilă sau comercială. Așa cum inegalitatea de negociere nu permite, în sine, excluderea unui raport din sfera materiei civile sau comerciale, faptul că un contract este, prin natura sa, un contract de adeziune standard, unilateral, pe care cocontractantul nu poate decât să îl respecte, nu înseamnă că nu există niciun contract.
(
76
)	A se vedea Hotărârea din 8 martie 2018, Saey Home SA Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, punctul 38 și jurisprudența citată).
(
77
)	Nerecunoașterea ofertei de a parca pe un anumit loc ca reprezentând un serviciu ar modifica complet o întreagă categorie de servicii „pasive”. A se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2001, Goed Wonen (C‑326/99, EU:C:2001:506, punctul 52).
(
78
)	Pentru o listă a jurisprudenței anterioare referitoare la aceleași probleme, dar care include o serie de cauze declarate inadmisibile, a se vedea nota de subsol 2 de mai sus.
(
79
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, punctele 111-113).
(
80
)	Astfel cum reiese dintr‑un studiu recent al asociației franceze a autorităților de transport, exercitarea prerogativelor de putere publică pentru a stabili modalitățile de parcare și a delega gestionarea lor unei entități private nu este neobișnuită în mai multe state membre. A se vedea studiul GART, La gestion du stationnement payant sur voirie en Europe – quels enseignements pour la France? (2016), p. 20, 28, 34 și 35.
(
81
)	Astfel cum am arătat la punctele 83 și 116 din prezentele concluzii.
(
82
)	A se vedea, în domeniul cooperării judiciare în materie civilă, Hotărârea din 8 noiembrie 2005, Leffler (C‑443/03, EU:C:2005:665, punctul 50), și, mai recent, Hotărârea din 12 decembrie 2019, Aktiva Finants (C‑433/18, EU:C:2019:1074, punctul 29). Pentru o aplicare a acestor principii, a se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Dimos Zagoriou (C‑217/16, EU:C:2017:385, punctele 24-65).
(
83
)	A se vedea punctul 63 de mai sus din prezentele concluzii.
(
84
)	Astfel cum s‑a arătat mai sus, la punctul 21 din prezentele concluzii.
(
85
)	Nu este de competența noastră să punem sub semnul întrebării aceste pretinse „preferințe”. Cu toate acestea, pare să reiasă din dosar că nu există nicio interdicție de parcare a vehiculului o zi întreagă sau chiar mai mult pe același loc. Astfel, guvernul croat pare să se refere la această posibilitate în răspunsul său la o întrebare scrisă adresată de Curte. Este de competența instanței de trimitere să verifice acest aspect. Totuși, acest sistem ridică întrebări inevitabile cu privire la motivul pentru care, dacă este posibilă parcarea o zi întreagă, nu există posibilitatea achiziționării unui tichet zilnic, precum și cu privire la aspectul dacă un astfel de sistem nu este inechitabil sau nu descurajează un anumit tip de persoane să parcheze în astfel de locuri.
(
86
)	Precum articolele 17-19 sau, în ultimă instanță, articolul 45 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul Bruxelles (reformare).
(
87
)	Și anume, eventual Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273), Directiva 98/6/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 1998 privind protecția consumatorilor prin indicarea prețurilor produselor oferite consumatorilor (JO 1998, L 80, p. 27, Ediție specială, 15/vol. 4, p. 206) și Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) (JO 2005, L 149, p. 22, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260).
(
88
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 1998, Gut Springenheide și Tusky (C‑210/96, EU:C:1998:369, punctul 37), precum și Hotărârea din 16 mai 1989, Buet și EBS (382/87, EU:C:1989:198, punctul 13).
(
89
)	Dat fiind că aceasta intervine „după o tranzacție comercială” în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva privind practicile comerciale neloiale.