ORDONANȚA TRIBUNALULUI (Camera întâi)
16 februarie 2021(*)
„Acțiune în despăgubire – Drept instituțional – Pretinsă nelegalitate întemeiată pe lipsa formulării unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, în conformitate cu articolul 258 TFUE – Puterea discreționară a Comisiei – Acțiune vădit inadmisibilă”
În cauza T‑753/19,
Simeda Ungureanu, cu domiciliul în Cluj‑Napoca (România), reprezentată de R. Chiriță, avocat,
reclamantă,
împotriva
Comisiei Europene, reprezentată de A. Sipos și M. Carpus Carcea, în calitate de agenți,
pârâtă,
având ca obiect o cerere întemeiată pe articolul 268 TFUE prin care se urmărește obținerea reparării prejudiciului pe care reclamanta pretinde că l‑a suferit ca urmare a încălcării de către Comisie a obligației sale de a asigura respectarea de către România a tratatelor și a Cartei drepturilor fundamentale a Uniunii Europene,
TRIBUNALUL (Camera întâi),
compus din domnii H. Kanninen, președinte, și M. Jaeger și doamna M. Stancu (raportoare), judecători,
grefier: domnul E. Coulon,
dă prezenta
Ordonanță
Istoricul cauzei
1        Reclamanta, doamna Simeda Ungureanu, este un cetățean român care, din anul 2001, suferă de o boală rară ce impune un tratament cu medicamente utilizate în afara indicațiilor terapeutice.
2        În România, costurile tratamentului în cauză nu sunt însă rambursate.
3        Începând cu primăvara anului 2018, reclamanta a făcut demersuri pentru a obține ajutorul instituțiilor publice române în vederea acoperirii costurilor tratamentului în cauză. Aceste eforturi nu au condus însă la niciun rezultat pozitiv.
Procedura și concluziile părților
4        Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 7 noiembrie 2019, reclamanta a formulat prezenta acțiune.
5        Prin înscris separat, depus la grefă în aceeași zi, reclamanta a formulat o cerere prin care a solicitat Tribunalului să se pronunțe potrivit procedurii accelerate, în temeiul articolului 152 din Regulamentul de procedură al acestuia. Tribunalul a respins această cerere prin decizia din 19 decembrie 2019.
6        Comisia Europeană a depus memoriul în apărare la 5 februarie 2020.
7        Reclamanta a depus replica la 23 martie 2020. Comisia a depus duplica la 3 iunie 2020.
8        Reclamanta solicită Tribunalului:
–        constatarea încălcării obligației Comisiei de a asigura respectarea de către statele membre a „tratatelor Uniunii Europene și a drepturilor omului”, astfel cum sunt prevăzute în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”);
–        obligarea Comisiei la plata sumei de 40 000 de euro, reprezentând prejudiciul moral;
–        obligarea Comisiei de a remedia pe viitor „omisiunile” existente.
9        Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii ca inadmisibilă sau ca vădit nefondată;
–        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată
În drept
10      Potrivit articolului 126 din Regulamentul de procedură, atunci când Tribunalul este în mod vădit necompetent să judece o acțiune sau atunci când aceasta este în mod vădit inadmisibilă sau în mod vădit nefondată, Tribunalul poate oricând să decidă, la propunerea judecătorului raportor, fără continuarea procedurii, să se pronunțe prin ordonanță motivată.
11      În speță, Tribunalul se consideră suficient de lămurit de înscrisurile din dosar și decide să se pronunțe fără continuarea procedurii.
12      Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, în duplică, Comisia invocă caracterul obscuri libelli al acțiunii și susține că aceasta nu îndeplinește cerințele prevăzute la articolul
76 litera (d) din Regulamentul de procedură deoarece este ambiguă, imprecisă și incomprehensibilă.
13      În această privință trebuie amintit că, în temeiul articolului 76 litera (d) din Regulamentul de procedură, cererea introductivă trebuie să cuprindă obiectul litigiului și expunerea sumară a motivelor invocate. Aceste mențiuni trebuie să fie suficient de clare și de precise pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să se pronunțe asupra acțiunii, dacă este cazul, fără să se bazeze pe alte informații. În vederea garantării securității juridice și a bunei administrări a justiției, este necesar, pentru ca o acțiune să fie admisibilă, ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care aceasta se întemeiază să rezulte, cel puțin în mod sumar, dar coerent și comprehensibil, din textul cererii introductive înseși. În special, pentru a îndeplini aceste cerințe, o cerere de reparare a prejudiciilor pretins cauzate de o instituție a Uniunii trebuie să cuprindă elementele care să permită identificarea comportamentului pe care reclamantul îl reproșează instituției, a motivelor pentru care consideră că există o legătură de cauzalitate între comportament și prejudiciul pe care pretinde că l‑a suferit, precum și a caracterului și a întinderii acestui prejudiciu (a se vedea Hotărârea din 29 noiembrie 2018, WL/ERCEA, T‑493/17, nepublicată, EU:T:2018:852, punctul 204).
14      Or, deși expunerea criticilor în înscrisurile reclamantei este prezentată în termeni uneori vagi și impreciși, a permis totuși Comisiei să înțeleagă argumentele reclamantei și să își pregătească apărarea, după cum permite și Tribunalului să se pronunțe asupra acțiunii.
15      Astfel, din cererea introductivă reiese că, potrivit reclamantei, având în vedere interpretarea cumulată a articolelor 2, 6 și 17 TUE, a articolelor 6, 9 și 168 TFUE, precum și a articolelor 2 și 35 din cartă, Uniunea, prin intermediul Comisiei, avea obligația să verifice dacă statul român asigură un cadru legal accesibil și eficient oricărui cetățean în vederea accesului acestuia la un tratament medical adecvat. Prin urmare, reclamanta consideră că omisiunea Comisiei de a verifica modul în care pacienții au acces la un medicament de care depinde șansa lor de supraviețuire, în regim compensat pe baza asigurării sociale de sănătate, este de natură să aducă atingere celui mai natural drept al omului, și anume dreptul la viață. Ea susține că această omisiune constituie o faptă ilicită de natură să angajeze răspunderea extracontractuală a Uniunii.
16      În plus, reclamanta susține că a suferit un prejudiciu moral care constă în suferința fizică și psihică generată de omisiunea Comisiei de a acționa în sensul obligării statului român să își respecte obligațiile care îi revin în temeiul dreptului Uniunii.
17      În sfârșit, reclamanta susține că există o legătură suficient de directă între comportamentul ilicit al Comisiei și prejudiciul pe care l‑a suferit. În opinia sa, cauza determinantă a prejudiciului este tocmai omisiunea Comisiei de a‑și respecta obligațiile legale de a interveni pentru a garanta respectarea de către România a dispozițiilor tratatelor Uniunii și ale cartei.
18      Rezultă că cererea introductivă îndeplinește cerințele minime prevăzute la articolul
76 litera (d) din Regulamentul de procedură, astfel cum au fost interpretate de jurisprudența amintită la punctul 13 de mai sus. Prin urmare, trebuie respinsă argumentația invocată de Comisie în duplică privind caracterul obscuri libelli al acțiunii.
19      Pe de altă parte, trebuie analizat dacă, astfel cum susține Comisia, comportamentul nelegal care îi este reproșat nu ar putea privi decât pretinsa omisiune a acesteia fie de a iniția o procedură în temeiul articolului 258 TFUE pentru a se constata neîndeplinirea de către România a obligațiilor sale, fie de a propune acte legislative la nivelul Uniunii în domeniul rambursării cheltuielilor pentru tratamentul cu medicamente de substituție.
20      În această privință trebuie să se constate că reclamanta invocă drept cauză determinantă a pretinsului prejudiciu comportamentul ilicit al Comisiei de a nu fi adoptat măsuri față de inacțiunea statului român.
21      Astfel, partea din cererea introductivă consacrată descrierii nelegalității reproșate Comisiei este intitulată „omisiunea de a interveni pentru a asigura respectarea de către România a tratatelor Uniunii Europene și a drepturilor și libertăților fundamentale ale cetățenilor, astfel cum sunt de prevăzute în [cartă]”. După cum arată titlul său, această parte se concentrează pe omisiunea Comisiei de a controla respectarea de către statul român a dreptului Uniunii. La punctul 37 din cererea introductivă, reclamanta arată că „Comisia Europeană nu a intervenit în niciun fel pentru a sancționa conduita [respectivului stat]”. La punctul 42 din cererea introductivă, reclamanta subliniază: „Comisia și‑a neglijat obligația de a verifica respectarea de către [acest stat] a tratatelor Uniunii care instituie obligația în sarcina acestuia de a respecta dreptul la viață al cetățenilor, precum și dreptul acestora la protecția sănătății, prevăzute la articolul 2, respectiv, la articolul 35 din [cartă]”. La punctul 52 din cererea introductivă, ea arată că „Comisia nu s‑a achitat de [obligația de a realiza un control efectiv al modului în care același stat respectă obligațiile care decurg din tratate, dar și principiul Uniunii al respectării drepturilor și libertăților cetățenești, astfel cum sunt ele prevăzute în cartă]”. La punctele 53 și 54 din cererea introductivă, ea susține că „Comisia nu a intervenit în niciun fel pentru pune capăt încălcărilor flagrante ale acquis‑ului unional săvârșite de către statul [în cauză]” și că „Comisia a adoptat o conduită omisivă și, ca atare, permisivă cu statul respectiv, în contradicție cu rolul său în arhitectura unională, anume acela de a acționa precum un garant al respectării de către statele membre a obligațiilor ce rezultă din tratatele
[…] Uniunii”. În sfârșit, în partea din cererea introductivă consacrată legăturii de cauzalitate, reclamanta pretinde că, „în măsura în care Comisia s‑ar fi achitat de obligațiile sale ce decurg din rolul atribuit în arhitectura unională, realizând un control efectiv al activității statului [în cauză], identificând problemele sistemice cu care acesta se confruntă, îndrumându‑1 în sensul respectării dispozițiilor unionale și a drepturilor fundamentale ale cetățenilor și, eventual, sancționând pasivitatea acestuia, atunci prejudiciile cauzate reclamantei nu s‑ar mai fi produs”.
22      Or, din moment ce reclamanta solicită repararea prejudiciului pe care i l‑a cauzat inacțiunea Comisiei în exercitarea competenței sale de control, prezenta acțiune nu poate fi înțeleasă decât ca o cerere de angajare a răspunderii Uniunii din cauza neinițierii unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 258 TFUE împotriva statului membru vizat [a se vedea în acest sens Ordonanța din 17 iulie 2008, Pellegrini/Comisia, C‑114/08 P(R), nepublicată, EU:C:2008:438 punctul 20].
23      Această concluzie nu poate fi repusă în discuție de afirmațiile repetate ale reclamantei potrivit cărora, pe de o parte, ea nu reproșează Comisiei nici că nu și‑a îndeplinit obligațiile de a iniția o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 258 TFUE împotriva României, nici că nu a adoptat anumite acte legislative și, pe de altă parte, prejudiciul este cauzat de Comisie, iar nu de statul membru, tocmai pentru că obligația legală de a acționa aparține Comisiei, având în vedere situația de fapt din prezenta cauză.
24      Astfel, atunci când se solicită Comisiei să se exprime cu privire la o pretinsă încălcare a dreptului Uniunii de către un stat membru, singura posibilitate de care aceasta dispune, potrivit sistemului jurisdicțional instituit de tratate, pentru a remedia această încălcare este de a iniția împotriva statului membru în cauză procedura de constatare a neîndeplinirii obligațiilor prevăzută la articolul 258 TFUE (a se vedea Ordonanța din 16 ianuarie 2019, Szécsi și Somossy/Comisia, T‑331/18, nepublicată, EU:T:2019:11, punctul 22 și jurisprudența citată). De altfel, reclamanta nu a identificat, nici în cererea introductivă, nici în replică, alte posibilități de care ar fi dispus Comisia în acest sens.
25      În această privință trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, la examinarea chestiunii dacă statul membru nu și‑a îndeplinit obligațiile, Comisia dispune de o putere de apreciere discreționară, care exclude dreptul particularilor de a solicita ca aceasta să ia poziție într‑un anumit sens (a se vedea Ordonanța din 16 ianuarie 2019, Szécsi și Somossy/Comisia, T‑331/18, nepublicată, EU:T:2019:11, punctul 23 și jurisprudența citată).
26      În măsura în care Comisia nu este ținută să inițieze o procedură în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 258 TFUE, decizia acesteia de a nu iniția o asemenea procedură nu poate constitui, în orice caz, o nelegalitate de natură să angajeze răspunderea extracontractuală a Uniunii. Prin urmare, în condițiile în care nu există nicio obligație pentru Comisie de a iniția o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, abținerea acesteia nu poate angaja răspunderea Uniunii (a se vedea Ordonanța din 16 ianuarie 2019, Szécsi și Somossy/Comisia, T‑331/18, nepublicată, EU:T:2019:11, punctul 24 și jurisprudența citată).
27      Astfel cum arată Comisia, o acțiune în despăgubire formulată de un particular în temeiul neinițierii de către aceasta din urmă a unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, în temeiul articolului 258 TFUE, este, așadar, vădit inadmisibilă.
28      Pe de altă parte, în măsura în care decizia Comisiei de a nu iniția o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor nu este de natură să angajeze răspunderea extracontractuală a Uniunii, singurul comportament care poate fi eventual invocat ca sursă de prejudiciu este comportamentul statului membru în cauză, și anume, în speță, cel al statului român. Tribunalul este însă vădit necompetent să se pronunțe asupra răspunderii care decurge din caracterul nelegal al unui comportament al unui stat membru. O asemenea răspundere intră în competența instanței naționale, eventual după efectuarea unei trimiteri la instanța Uniunii în temeiul articolului 267 TFUE (a se vedea în acest sens Ordonanța din 16 ianuarie 2019, Szécsi și Somossy/Comisia, T‑331/18, nepublicată, EU:T:2019:11, punctul 26 și jurisprudența citată).
29      Rezultă că este necesar să se respingă primele două capete de cerere ale reclamantei ca vădit inadmisibile.
30      În ceea ce privește cererea reclamantei formulată ca al treilea capăt de cerere și prin care solicită obligarea Comisiei să remedieze pe viitor omisiunile existente, reiese, desigur, din articolul 268 și din articolul 340 al doilea paragraf TFUE, privind răspunderea extracontractuală a Uniunii, că o reparație în natură poate fi eventual acordată de instanța Uniunii, în conformitate cu principiile generale comune statelor membre în materie de răspundere extracontractuală, și că această reparație poate lua forma unei somații de a face sau de a nu face, putând determina Comisia să adopte un anumit comportament (a se vedea în acest sens Ordonanța din 3 septembrie 2013, Idromacchine și alții/Comisia, C‑34/12 P, nepublicată, EU:C:2013:552, punctul 29). Cu toate acestea, o asemenea somație s‑ar putea eventual concretiza, cu excepția dispunerii de măsuri provizorii în temeiul articolelor 278 și 279 TFUE, numai dacă răspunderea extracontractuală a Uniunii este deja stabilită (a se vedea în acest sens Ordonanța din 20 decembrie 2019, Dragomir/Comisia, T‑297/19, nepublicată, EU:T:2019:902, punctul 66 și jurisprudența citată), situație care nu se regăsește în speță (a se vedea punctele 19-27 de mai sus). În consecință, cererea de emitere a unei somații trebuie de asemenea respinsă ca vădit inadmisibilă.
31      Ținând seama de toate cele ce precedă, acțiunea se respinge ca vădit inadmisibilă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
32      Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune ca, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, să fie obligată să le suporte și pe cele efectuate de Comisie, conform concluziilor acesteia din urmă.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera întâi)
dispune:
1)      Respinge acțiunea.
2)      O obligă pe doamna Simeda Ungureanu la plata cheltuielilor de judecată.
Luxemburg, 16 februarie 2021.
Grefier
Președinte
E. Coulon
H. Kanninen
*      Limba de procedură: româna.