62002CC0373_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Oberster Gerichtshof, joka on Itävallan ylin tuomioistuin, on esittänyt EY 234 artiklan nojalla yhteisöjen tuomioistuimelle kaksi ennakkoratkaisukysymystä Euroopan talousyhteisön ja Turkin välillä vuonna 1963 tehdyn assosiaatiosopimuksen(2) tulkinnasta.
Kyseinen tuomioistuin tiedustelee, voiko turkkilainen työntekijä, joka on työttömänä Saksassa, vedota kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää koskevaan kieltoon, josta määrätään kyseisessä assosiointisopimuksessa, tarkoituksenaan saada Itävallasta, jossa hän aikaisemmin työskenteli, työttömyyden vuoksi suoritettavaa varhennettua vanhuuseläkettä, kun eläkkeen myöntäminen edellyttää sitä, että hakija on ollut työttömänä kyseisessä maassa tietyn ajan. Siltä varalta, että vastaus olisi kieltävä, se tiedustelee vielä, voiko työntekijä vedota asetuksen N:o 1408/71(3)
45 artiklan 1 kohdassa vahvistettuun yhteenlaskusääntöön.
I Pääasian tosiseikasto
2. Turkin kansalainen Öztürk on syntynyt 3.12.1939. Hän työskenteli vuosina 1966–1970 Itävallassa ja tämän jälkeen Saksan liittotasavallassa. Hänelle oli 1.1.2000 kertynyt yhteensä 402 työttömyyden vuoksi suoritettavan varhennetun vanhuuseläkkeen laskennassa huomioon otettavaa vakuutuskuukautta, joista 348 oli täyttynyt Saksan liittotasavallassa ja 54 Itävallassa. Hän oli suorittanut pakollisia eläkevakuutusmaksuja 377 kuukauden ajan, näistä 323 Saksan liittotasavallassa ja 54 Itävallassa.
Öztürk oli rekisteröitynä työttömäksi Saksassa 20.7.1998–31.12.1999 ja sai Arbeitsamt Bremeniltä (Bremenin työvoimatoimisto) työttömyyskorvausta. Landesversicherungsanstalt Oberbayern (liittovaltion sosiaaliturvalaitos) myönsi hänelle 2.12.1999 tekemällään päätöksellä työttömyyden vuoksi suoritettavan Saksan varhaistetun vanhuuseläkkeen (Altersrente wegen Arbeitslosigkeit) 1.1.2000 alkaen. Öztürk ei ollut tätä ajankohtaa edeltäneiden 15 kuukauden kuluessa saanut mitään etuuksia Itävallan työttömyysvakuutuksesta, eikä hänen osaltaan täyttynyt myöskään yksikään niistä edellytyksistä, joita Itävallan sosiaaliturvalaissa asetetaan niiden saamiselle.
3. Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter (työntekijöiden eläkekassa) kieltäytyi 10.4.2000 tekemällään päätöksellä myöntämästä Sakir Öztürkille Allgemeines Sozialversicherungsgesetzin (yleinen sosiaaliturvalaki) 253 a §:n nojalla työttömyyden vuoksi suoritettavaa varhaistettua vanhuuseläkettä. Se perusteli hylkäävää päätöstään sillä, että hakija ei ollut tarkasteluajankohtaa eli tammikuun 1 päivää 2000 välittömästi edeltäneiden 15 kuukauden aikana saanut etuuksia Itävallan työttömyysvakuutuksesta.
4. Tuomioistuin, joka tutki asian ensimmäisenä oikeusasteena, katsoi, että asiassa oli sovellettava yleisen sosiaaliturvalain asianomaisia säännöksiä, ja tarkasteli tilannetta kansallisten työmarkkinoiden osalta, joten Saksan työttömyysvakuutuksesta saatua etuutta ei pidetty Itävallan työttömyysvakuutuksesta saataviin etuuksiin rinnastettavana. Sen mielestä Saksan kanssa tehtyjen kahdenvälisten sopimusten tai asetuksen N:o 1408/71 perusteella ei voitu päätyä eri tulokseen.
5. Tuomio pysytettiin muutoksenhaun yhteydessä. Öztürk teki tämän jälkeen valituksen ja vaati vaatimustensa hyväksymistä sekä ennakkoratkaisukysymyksen esittämistä yhteisöjen tuomioistuimelle.
II Ennakkoratkaisukysymykset
6. Oberster Gerichtshof on hyväksynyt pääasian valittajan viimeksi mainitun vaatimuksen ja esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat kaksi ennakkoratkaisukysymystä:
”1) Onko Euroopan talousyhteisön ja Turkin välistä assosiaatiota koskevaa säännöstöä (erityisesti – – assosiaatiosta – – tehdyn sopimuksen 9 artiklaa) tulkittava siten, että sellainen jäsenvaltion säännös, jonka mukaan oikeus työttömyyden vuoksi suoritettavaan varhennettuun vanhuuseläkkeeseen edellyttää muun muassa, että työntekijä on tiettynä ajanjaksona ennen tarkasteluajankohtaa saanut etuuksia kyseisen jäsenvaltion työttömyysvakuutuksesta, on ristiriidassa sen kanssa?
2) Mikäli ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi:
Onko – – asetuksen N:o 1408/71 – – 45 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että sellainen jäsenvaltion säännös, jonka mukaan oikeus työttömyyden vuoksi suoritettavaan varhennettuun vanhuuseläkkeeseen edellyttää muun muassa, että työntekijä on tiettynä ajanjaksona ennen tarkasteluajankohtaa saanut etuuksia kyseisen jäsenvaltion työttömyysvakuutuksesta, on ristiriidassa sen kanssa?”
III Kansallinen lainsäädäntö
7. Itävallan oikeudessa työttömyyden vuoksi suoritettavan varhennetun vanhuuseläkkeen tavoitteena on myöntää vanhuuseläke niille, jotka ovat iän tai sairauden vuoksi menettäneet mahdollisuutensa päästä työhön. Se, että vakuutettu on saanut työttömyysvakuutuksesta etuuksia 52 viikon ajan viimeisten 15 kuukauden aikana, otetaan huomioon arvioitaessa vaikeuksia sijoittua takaisin työmarkkinoille.
Mikäli etuus myönnetään, sitä suoritetaan niin kauan kuin asianomainen pysyy työttömänä. Eläke muuttuu vanhuuseläkkeeksi, kun miespuolinen eläkkeensaaja täyttää 65 vuotta tai naispuolinen 60 vuotta.
8. Yleisen sosiaaliturvalain 253 a §:n 1.1.2000 voimassa olleessa versiossa, jota on sovellettava pääasiaan, säädetään seuraavaa:
”1. Työttömyyden vuoksi suoritettavaan varhennettuun vanhuuseläkkeeseen on työttömyyden jatkumisen ajan oikeus miespuolisella vakuutetulla, joka on saavuttanut 60 vuoden iän, ja naispuolisella vakuutetulla, joka on saavuttanut 55 vuoden iän, jos
1. vakuutettu osoittaa saaneensa työttömyysetuuksia karenssiajanjakson aikana;
2. vakuutetulla on tarkasteluajankohtana vähintään 180 pakollisten eläkevakuutusmaksujen mukaista vakuutuskuukautta ja
3. vakuutettu täyttää tarkasteluajankohtana 253 c §:n 1 momentin 4 kohdassa säädetyn edellytyksen ja on tarkasteluajankohtaa lähinnä edeltävien 15 kuukauden aikana saanut työttömyysvakuutuksesta vähintään 52 viikon ajan etuuksia työttömyyden perusteella.
– –
3. Edellä 1 momentissa tarkoitettu eläkeoikeus päättyy sinä päivänä, jonka vakuutettu aloittaa ansiotyön, joka sulkee pois 253 c §:n 1 momentin 4 kohdan mukaisen oikeuden.”
IV Yhteisön oikeus
9. Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisen assosiaatiosopimuksen tarkoituksena on edistää sopimuspuolten välisten kaupallisten suhteiden jatkuvaa ja tasapainoista vahvistamista, vahvistaa Turkin talouden kasvua sekä edistää kyseisen maan työllisyyttä ja elinolosuhteita. Sopimuksen johdanto-osassa todetaan, että yhteisön Turkin kansalle sen elintason parantamiseksi antama tuki helpottaa myöhemmin Turkin liittymistä yhteisöön.
10. Näiden tavoitteiden saavuttamiseksi päätettiin toteuttaa asteittain tulliliitto, johon sisältyy viiden vuoden valmisteleva vaihe, enintään 12 vuoden siirtymävaihe ja viimeinen vaihe, jolla pyritään vahvistamaan sopimuspuolten talouspolitiikan yhteensovittamista.
11. Sopimuksen 6 artiklassa määrätään, että varmistaakseen assosiaatiojärjestelmän soveltamisen ja asteittaisen kehittämisen sopimuspuolet kokoontuvat assosiaationeuvostossa, joka toimii sille assosiaatiosopimuksella annettujen toimivaltuuksien rajoissa. Sopimuksen 22 artiklan mukaan assosiaationeuvosto käyttää päätösvaltaa sopimuksessa vahvistettujen tavoitteiden saavuttamiseksi ja siinä määrätyissä tapauksissa. Kummankin sopimuspuolen on toteutettava tarvittavat toimenpiteet tehtyjen päätösten täytäntöönpanemiseksi.
12. Sopimuksen 12, 13 ja 14 artiklan mukaan sopimuspuolet toimivat ETY:n perustamissopimuksen hengessä toteuttaakseen asteittain työntekijöiden vapaan liikkuvuuden poistamalla sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitukset.
13. Vuonna 1970 allekirjoitettiin lisäpöytäkirja, joka tuli voimaan vuonna 1973,(4) ja siinä vahvistettiin tulliliiton kolmessa vaiheessa 22 vuoden aikana tapahtuvan toteuttamisen yksityiskohtaiset säännöt ja aikataulu. Sen II osasto koskee henkilöiden ja palvelujen liikkuvuutta, ja osaston ensimmäisessä luvussa käsitellään työntekijöitä.
14. Assosiaationeuvosto teki vuonna 1980 pöytäkirjan 39 artiklan nojalla päätöksen N:o 3/80,(5) jonka tarkoituksena on, että perinteisille sosiaaliturva-aloille kuuluvia etuuksia voidaan myöntää sellaisille turkkilaisille työntekijöille, jotka ovat työskennelleet yhteisön alueella, sekä heidän perheenjäsenilleen ja jälkeensä jääneille. Tätä tarkoitusta varten päätöksessä viitataan useisiin asetuksen N:o 1408/71 säännöksiin.
15. Päätöksen N:o 3/80
3 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Jollei tämän päätöksen erityisistä määräyksistä muuta johdu, jäsenvaltion alueella asuvat henkilöt, joihin tätä päätöstä sovelletaan, ovat jäsenvaltion lainsäädännön mukaan samojen velvoitteiden alaisia ja nauttivat samoja etuja kuin tämän valtion kansalaiset.
– – ”
16. Päätöksen N:o 3/80 aineellinen soveltamisala on määritelty 4 artiklassa, jonka mukaan päätöstä sovelletaan sosiaaliturva-alan lainsäädäntöön, joka koskee työkyvyttömyysetuuksia, mukaan lukien ansaitsemiskyvyn ylläpitämiseksi tai parantamiseksi tarkoitetut etuudet, vanhuusetuudet ja työttömyysetuudet.
17. Euroopan yhteisön ja Turkin välinen tulliliitto tuli voimaan 31.12.1995, jolloin assosiaation viimeinen vaihe siis saavutettiin.(6)
V Oikeudenkäynti yhteisöjen tuomioistuimessa
18. Kirjallisia huomautuksia ovat tässä oikeudenkäynnissä esittäneet yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 23 artiklassa vahvistetussa määräajassa pääasian valittaja, Saksan ja Itävallan hallitukset sekä komissio.
Koska yksikään osapuolista ei pyytänyt saada esittää suullisia huomautuksia, yhteisöjen tuomioistuin päätti 9.12.2003 työjärjestyksensä 104 artiklan 4 kohdan mukaisesti luopua suullisen käsittelyn järjestämisestä.
VI Esitettyjen ennakkoratkaisukysymysten tutkiminen
A Ensimmäinen kysymys
19. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kahdesta kysymyksestään sitä, estääkö Euroopan yhteisön ja Turkin välisillä assosiaatiosopimuksilla käyttöön otettu kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kielto soveltamasta jäsenvaltion säännöstä, jossa on työttömyyden vuoksi suoritettavan varhennetun vanhuuseläkkeen myöntämisen edellytykseksi asetettu se, että työntekijä on saanut tietyn ajan ennen hakemuksen jättämistä etuuksia kansallisesta työttömyysvakuutuksesta.
1. Esitetyt huomautukset
20. Pääasian valittaja esittää, että Saksassa ja Itävallassa on voimassa samansisältöinen lainsäädäntö niiden henkilöiden työttömyyden hoitamiseksi, jotka menettävät työnsä vain vähän ennen eläkeikää ja joilla ei ole todellisia mahdollisuuksia sijoittautua uudelleen työmarkkinoille. Näiden säännösten perusteella molemmissa valtioissa on mahdollista, että työttömälle työntekijälle, joka on saavuttanut tietyn iän, myönnetään vanhuuseläke ennen sitä ajankohtaa, jona hänelle olisi myönnetty eläke, mikäli hän olisi jatkanut työssään.
Tällä hetkellä Öztürk saa Saksasta, jossa hän viimeksi työskenteli, tällaisen etuuden, jonka suuruus lasketaan kyseisessä maassa toteutuneiden vakuutuskausien perusteella. Mikäli se myönnettäisiin, kuten hän vaatii, myös Itävallasta, sen suuruus määräytyisi Itävallassa työskentelyn keston perusteella. Siitä tapauksessa, että hän olisi työskennellyt koko uransa ajan samassa valtiossa, hänelle maksettava eläke suhteutettaisiin hänen työuransa kokonaiskestoon. Itävallan tuomioistuinten tähän mennessä tekemien ratkaisujen mukaan hän voisi saada eläkkeen vain Saksasta siltä ajalta, jonka hän on työskennellyt siellä, jolloin määrä, joka hänelle voidaan suorittaa, vastaavasti pienenee. Tästä syystä hän katsoo, että häntä syrjitään sen perusteella, että hän on työskennellyt useammassa kuin yhdessä jäsenvaltiossa.
21. Saksan hallituksen mielestä on lainmukaista, että Itävallassa työskennellyt turkkilainen menettää oikeuden työttömyyden vuoksi suoritettavaan varhaistettuun vanhuuseläkkeeseen, mikäli hän asettuu asumaan toiseen jäsenvaltioon ennen kuin hän on saanut 52 viikon ajan etuuksia työttömyysvakuutuksesta, koska tämä lopputulos on yhteisön ja Turkin välistä assosiaatiota sääntelevien oikeussääntöjen mukainen sen vuoksi, että yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ei ole loukattu.
22. Itävallan hallitus väittää ensinnäkin, että turkkilainen, johon sovelletaan assosiaatiosopimusta ja sen sosiaaliturvaa koskevaa kehitysvaiheessa olevaa säännöstöä, kuuluu ainoastaan yhdenvertaisen kohtelun periaatteen soveltamisalaan, ilman että hän voisi vedota vakuutuskausien yhteenlaskemista koskevaan oikeuteen, koska päätökseen N:o 3/80 liittyvä järjestelmä ei ole niin täydellinen kuin asetuksella N:o 1408/71 toteutettu yhdenmukaistaminen. Toisaalta kyseisellä työntekijällä on mahdollisuus vedota voimassa olevaan Itävallan ja Saksan kahdenväliseen sosiaaliturvasopimukseen, joka koskee kolmansien valtioiden kansalaisia, jotka ovat olleet tietyn ajan jommankumman maan lainsäädännön piirissä, ja jossa todetaan, että asetus N:o 1408/71 on analogisesti sovellettavissa moniin tilanteisiin, joihin kuuluu vakuutuskausien yhteenlaskeminen, mutta tämä analoginen soveltaminen ei ulotu työttömyysvakuutukseen eikä kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoon eikä myöskään mahdollisuuteen viedä eläkkeet maasta.
23. Komissio puolestaan huomauttaa, että siirtotyöläisten sosiaaliturvan alalla on asiassa D’Amico annetun tuomion(7) jälkeen tapahtunut merkittävää kehitystä, kun on poistettu oikeudelliset esteet sille, että missä tahansa jäsenvaltiossa tapahtuneet tosiseikat ja olosuhteet voidaan rinnastaa toisiinsa, jotta oikeus etuuksiin syntyisi. Tutkiessaan sitä, voiko tämä kehitys hyödyttää turkkilaisia työntekijöitä, komissio viittaa sopimuksen 9 artiklaan, jossa vahvistetaan kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää koskeva kielto. Kyseessä on sen mielestä selvä, täsmällinen ja ehdoton säännös, jonka perusteella jäsenvaltioilla on lopputulokseen liittyvä velvoite, mistä syystä yksityisillä on oikeus vedota siihen kansallisissa tuomioistuimissa vaatiessaan syrjivän kansallisen säännöksen soveltamatta jättämistä.
2. Ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen tutkiminen
24. Oberster Gerichtshof samoin kuin tähän ennakkoratkaisumenettelyyn osallistuneet osapuolet myöntävät, että vireillä oleva asia koskee sitä, voiko Öztürk vedota menestyksellisesti kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoon ja sen johdannaiseen, yhdenvertaisen kohtelun periaatteeseen.(8) Käsitykset vaihtelevat kuiten kin sen osalta, mitä konkreettista säännöstä on sovellettava. Oberster Gerichtshof samoin kuin komissio katsovat, että päätöksen N:o 3/80
3 artiklassa asetetaan velvoite ainoastaan asuinpaikan valtiolle, tässä tapauksessa Saksalle, mistä syystä ne ehdottavat, että kysymys pitäisi ratkaista yksinomaan sopimuksen 9 artiklan perusteella. Saksan ja Itävallan hallitukset ovat yhtä mieltä siitä, että pitäisi soveltaa päätöksen N:o 3/80
3 artiklaa, vaikka niiden mielestä asianomaisen vaatimusta ei voida arvioida tämän määräyksen perusteella.
Kuten komissio huomauttaa, tässä asiassa on lähinnä selvitettävä, koskeeko oikeuskäytännössä vahvistettu tosiseikkojen rinnastamisen periaate ainoastaan jäsenvaltioiden kansalaisia vai onko se laajennettava koskemaan Turkin kansalaisia, jotka työskentelevät yhteisössä, kun he vaativat sosiaaliturvaetuuksia koskevan oikeuden tunnustamista.
a)
Kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoa koskevan periaatteen ulottuvuus sosiaaliturvan alalla
25. Assosiaatiosopimuksen 9 artiklassa sopimuspuolet toteavat, että kaikki kansalaisuuteen perustuva syrjintä on kiellettyä ETY:n perustamissopimuksen 7 artiklassa ja myöhemmin EY:n perustamissopimuksen 6 artiklassa (josta on muutettuna tullut EY 12 artikla) ilmaistun periaatteen mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta sellaisten erityissäännösten ja -määräysten soveltamista, jotka voidaan antaa 8 artiklan nojalla.
26. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan syrjintäkiellon periaate vaikuttaa perustamissopimuksen soveltamisalalla ja sanotun kuitenkaan rajoittamatta perustamissopimuksen erityismääräysten soveltamista. Viimeksi esitetyllä ilmaisulla EY 12 artiklassa viitataan erityisesti perustamissopimuksen muihin määräyksiin, joissa kyseisessä artiklassa ilmaistun yleisen periaatteen soveltaminen on konkretisoitu erityistilanteita varten.(9) Tätä määräystä sovelletaan itsenäisesti ainoastaan sellaisissa yhteisön oikeudessa säännellyissä tilanteissa, joita koskevia syrjinnän kieltäviä erityissääntöjä ei ole perustamissopimuksessa.(10) Työntekijöiden vapaan liikkuvuuden alalla syrjintäkielto on toteutettu EY 39–EY 42 artiklassa sekä tietyissä johdetun oikeuden lainsäädäntötoimissa, erityisesti asetuksessa N:o 1612/68(11) ja asetuksessa N:o 1408/71.(12)
27. Yhteisöjen tuomioistuin on niin ikään todennut, että päätöksen N:o 3/80
3 artiklan 1 kohdassa sovelletaan ja konkretisoidaan sosiaaliturvan alalla kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoa koskevaa periaatetta, joka on vahvistettu sopimuksen 9 artiklassa. Näin ollen ennen viimeksi mainitun, soveltamisalaltaan yleisen määräyksen käsittelemistä on tutkittava, onko asiassa vedottava päätöksen N:o 3/80
3 artiklassa vahvistettuun yhdenvertaista kohtelua koskevaan sääntöön.
28. Komission kirjallisissa huomautuksissaan esittämä suppea tulkinta tästä määräyksestä vaikuttaa virheelliseltä. Sen sanamuodosta, joka noudattelee asetuksen N:o 1408/71
3 artiklan 1 kohdan sanamuotoa, sen enempää kuin sen tavoitteestakaan ei näet voida päätellä, että ainoastaan asuinpaikan jäsenvaltio olisi velvollinen myöntämään turkkilaiselle työntekijälle ja hänen perheelleen saman kohtelun kuin omille kansalaisilleen.(13) Pitää paikkansa, että useimmissa tapauksissa vakuutettu vetoaa tähän periaatteeseen siinä maassa, jossa hän asuu,(14) erityisesti silloin kun turkkilaisten työntekijöiden vapaata liikkuvuutta yhteisössä ei ole vielä toteutettu,(15) mutta tämä suuntaus ei vapauta muita jäsenvaltioita, joissa asianomainen on hankkinut sosiaaliturvaan liittyviä oikeuksia, velvollisuudesta myöntää heille sama kohtelu kuin omille kansalaisilleenkin.
29. Päätöksen N:o 3/80
2 artiklan mukaan päätöstä sovelletaan turkkilaisiin työntekijöihin, jotka kuuluvat tai ovat kuuluneet yhden tai useamman jäsenvaltion
lainsäädännön soveltamisalaan, näiden työntekijöiden perheenjäseniin, jotka asuvat jonkin jäsenvaltion alueella, ja näiden työntekijöiden jälkeen jääneisiin. Huolimatta siitä, että he eivät voi liikkua yhteisössä vapaasti harjoittaakseen siellä ansiotoimintaa, tässä määräyksessä ei poissuljeta sitä, että he menettelevät näin, koska siinä todetaan se mahdollisuus, että he ovat kuuluneet sosiaaliturvajärjestelmään useammassa kuin yhdessä unionin valtiossa. Lisäksi 3 artiklassa määrätään, että jollei päätöksen erityisistä määräyksistä muuta johdu, jäsenvaltion alueella asuvat henkilöt, joihin päätöstä N:o 3/80 sovelletaan, ovat jäsenvaltion lainsäädännön mukaan
samojen velvoitteiden alaisia ja nauttivat samoja etuja samoin edellytyksin kuin tämän valtion kansalaiset.(16)
On korostettava, että päätöksen N:o 3/80 tavoitteena on nimenomaan taata sosiaaliturvaetuuksien maksaminen turkkilaisille siirtolaisille yhteisössä.(17)
30. Koska Öztürk oli työssä Itävallassa neljän ja puolen vuoden ajan ennen siirtymistään Saksaan, hän on hankkinut kyseisessä maassa sosiaaliturvaan liittyviä oikeuksia, ja Itävallan viranomaisten on näiden oikeussääntöjen perusteella kohdeltava häntä samalla tavoin kuin omia kansalaisiaan, kun hän pyytää vakuutuskausia vastaavien etuuksien myöntämistä. Jotta esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen kyettäisiin antamaan hyödyllinen vastaus, yhteisöjen tuomioistuimen on näin ollen tulkittava päätöksen N:o 3/80
3 artiklaa eikä assosiaatiosopimuksen 9 artiklaa, kuten tässä oikeudenkäynnissä on ehdotettu.
b)
Päätöksen N:o 3/80
3 artikla ja asiassa Sürül annettuun tuomioon liittyvä oikeuskäytäntö
31. Asiassa Sürül vuonna 1999 annetussa tuomiossa(18) todettiin, että päätöksen N:o 3/80
3 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan täsmällinen ja ehdoton periaate, joka on riittävän käyttökelpoinen, jotta kansalliset tuomioistuimet voivat soveltaa sitä ja joka näin ollen voi säännellä yksityisten oikeussubjektien oikeusasemaa. Tämän määräyksen välitön oikeusvaikutus merkitsee sitä, että oikeussubjektit voivat vedota siihen jäsenvaltioiden tuomioistuimissa.
Samoin kuin asiassa Sürul tapahtui perheavustusten osalta, päätöksessä N:o 3/80 ei määrätä myöskään poikkeuksista eikä rajoituksista yhdenvertaisen kohtelun periaatteeseen, joka vahvistetaan 3 artiklan 1 kohdassa, kun 4 luvussa viitataan vanhuuseläkkeisiin. Vaikka työttömyysetuudet kuuluvat päätöksen aineelliseen soveltamisalaan, niistä ei ole annettu mitään erityismääräyksiä. Ei ole siis esteitä sille, että Öztürk vetoaa Itävallassa oikeuteen tulla kohdelluksi samalla tavoin kuin kyseisen maan kansalaiset.(19)
c)
Päätöksen N:o 3/80
3 artikla ja Itävallan sosiaaliturvajärjestelmään liittyvä peitelty syrjintä
32. Riidanalaisessa säännöksessä eli Itävallan sosiaaliturvalain 253 a §:n 1 momentin 3 kohdassa edellytetään, että työttömyyden vuoksi suoritettavan varhaistetun vanhuuseläkkeen hakijat ovat saaneet työttömyysvakuutuksesta etuuksia vähintään 52 viikon ajan tarkasteluajankohtaa edeltäneiden 15 kuukauden aikana. Säännöksen sanamuoto on sellainen, että siinä ei tehdä eroa sen maan perusteella, jossa etuudet suorittanut sosiaaliturvalaitos sijaitsee. Käytännössä kuitenkin vaaditaan implisiittisesti, että edunsaaja on saanut etuudet Itävallasta.
33. Mielestäni on kiistatonta, että välitöntä syrjintää ei ole, koska säännöksessä ei säädetä erilaisesta kohtelusta etuudensaajan lähtövaltion perusteella. Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin todennut päätöksen N:o 3/80
3 artiklan 1 kohdan osalta, että yhdenvertaista kohtelua koskevilla säännöillä kielletään paitsi kansalaisuuteen perustuva avoin syrjintä myös kaikenlaiset peitellyn syrjinnän muodot, joissa muita erotteluperusteita soveltaen päädytään tosiasiassa samaan lopputulokseen.(20) Näin ollen on tutkittava, merkitseekö asetettu edellytys peiteltyä epäämistä ja onko sille hyväksyttäviä perusteluja.
34. Välillisesti syrjivinä on pidettävä sekä sellaisia kansallisen oikeuden edellytyksiä, jotka siitä huolimatta, että niitä sovelletaan tekemättä eroa kansalaisuuden perusteella, kohdistuvat vaikutuksiltaan kuitenkin olennaisesti taikka suurimmaksi osaksi siirtotyöläisiin, jotka ovat yleensä yhteisön kansalaisia tai päätöksen N:o 3/80
3 artiklan 1 kohdan tapauksessa turkkilaisia, että sellaisia kansallisen oikeuden erotuksetta sovellettavia edellytyksiä, jotka kotimaiset työntekijät pystyvät siirtotyöläisiä helpommin täyttämään tai joihin sisältyy vaara siitä, että niiden vaikutukset ilmenevät erityisesti siirtotyöläisten vahingoksi.(21)
35. Riidanalaista säännöstä sovelletaan erotuksetta kaikkiin tietyt edellytykset täyttäviin työttömiin työntekijöihin heidän kansalaisuudestaan riippumatta. Itävallan hallituskin on kuitenkin myöntänyt, että suuri osa sen kansalaisista työskentelee omassa maassa ja maksaa vakuutusmaksut kotimaan sosiaaliturvajärjestelmiin koko ammatillisen uransa ajan, joten jos naiset joutuvat työttömiksi täytettyään 55 vuotta tai miehet ennen 60 vuoden ikää, he täyttävät nämä edellytykset ongelmitta.
36. Ulkomaisten työntekijöiden eli yhteisön kansalaisten tai turkkilaisten on sitä vastoin usein vaikeaa ellei jopa mahdotonta osoittaa, että Itävallan työttömyysvakuutuksesta olisi suoritettu heille työttömyysetuuksia vaaditun ajanjakson ajan.
Kun edellä mainitussa sääntelyssä asetetaan käytännössä asumista koskeva edellytys, se vaikuttaa suuremmassa määrin ulkomaisiin työntekijöihin, koska on todennäköisempää, että he ovat työskennelleet muissa valtioissa työuransa aikana. Mikäli siitä aiheutuu vahinkoa yhteisön kansalaisille tai, kuten tässä tapauksessa, päätöksen N:o 3/80
3 artiklan 1 kohdassa, jonka ulottuvuus on sama kuin asetuksen N:o 1408/71
3 artiklan 1 kohdan, tarkoitetulle turkkilaiselle, erilainen kohtelu saattaa merkitä kansalaisuuteen perustuvaa peiteltyä syrjintää, ellei se ole perusteltavissa.
d)
Päätelmät ja asiassa D’Amico annettu tuomio
37. Itävallan ja Saksan hallitus vetoavat asiassa D’Amico(22) ja asiassa Taflan-Met ym.(23) annettuihin yhteisöjen tuomioistuimen tuomioihin puolustaakseen kuvatun lopputuloksen yhteensopivuutta yhteisön oikeuden kanssa.
38. Asiaan D’Amico liittyvä tosiseikasto vastaa huomattavassa määrin tosiseikastoa, johon Öztürk on vedonnut Itävallan tuomioistuimissa. D’Amico oli italialainen kaivostyöläinen, joka oli työskennellyt Saksassa vuosina 1941–1943 sekä Ranskassa, jossa hän oli jäänyt työttömäksi 61 vuoden ikäisenä löytämättä uutta työpaikkaa. Hän vaati kaksi ja puoli vuotta myöhemmin Saksasta varhaistettua vanhuuseläkettä, joka kuitenkin evättiin, koska huolimatta siitä, että hän oli yli 60-vuotias, että hän oli maksanut vakuutusmaksuja vaaditun ajan ja että hän oli ollut työttömänä keskeytyksettä yli vuoden ajan, hän ei ollut osoittanut olleensa tämän ajanjakson aikana rekisteröityneenä Saksan työvoimatoimistossa.
Toimivaltainen tuomioistuin tiedusteli yhteisöjen tuomioistuimelta, pitäisikö asetuksen N:o 3(24) ja asetuksen N:o 1408/71 säännöksiä, jotka koskevat eri jäsenvaltioissa täyttyneiden vakuutuskausien yhteenlaskemista, tulkita siten, että riidanalaisen varhaistetun vanhuuseläkkeen myöntämiseksi pitäisi rinnastaa toisessa yhteisön valtiossa täyttyneet työttömyyskaudet niihin kausiin, jotka ovat täyttyneet maassa, jossa etuutta vaaditaan.
39. Julkisasiamies Trabucchi ehdotti kyseisessä asiassa antamassaan ratkaisuehdotuksessa(25) selkeästi myöntävää vastausta. Ryhtymättä luonnehtimaan laajemmin kansallisen sosiaalilainsäädännön alueellista soveltamista siirtotyöläisiin koskevaa periaatetta hän katsoi, ettei voitaisi hyväksyä sitä, että jäsenvaltio kiistää lähtökohtaisesti täysin sellaisten tosiseikkojen merkityksen, jotka ovat tapahtuneet sen rajojen ulkopuolella. Hän korosti sitä eroa, joka on kansallisiin työvoimatoimistoihin kirjautumisen välillä sen perusteella, onko kyseessä etuuksien saaminen työttömyysvakuutuksesta vai työttömyyskauden kirjaaminen, varhaistettua vanhuuseläkettä koskevan oikeuden syntymisen kannalta, erityisesti silloin, kun työttömyyden kestolla ei ole merkitystä kyseisen eläkkeen suuruuden määrittämiseksi, koska se lasketaan kertyneiden vakuutuskausien perusteella.
Hän huomautti myös, että se, että toisessa jäsenvaltiossa kertynyttä työttömyysaikaa ei oteta huomioon, saattaa merkitä peiteltyä syrjintää. Hän lisäsi, että jos yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä on katsottu, että kun yksi jäsenvaltio rinnastaa työttömyyskauden vakuutuskauteen, muiden on meneteltävä samoin,(26) niillä on sitä suuremmalla syyllä velvollisuus katsoa, että hakija oli todellisuudessa työttömänä, mikäli työttömyystilannetta pidetään pelkkänä kansallisen säännöksen soveltamisen yhteydessä huomioon otettavana tosiseikkana.
40. Tuomiossaan yhteisöjen tuomioistuin tulkitsi kuitenkin suppeasti yhteisön sosiaalilainsäädäntöä, mikä selittyy usealla seikalla.
Ensinnäkin se piti Saksassa haettua eläkettä työttömyysetuutena, kun se oli ominaisuuksiltaan todellisuudessa pikemminkin vanhuuseläke. Tältä osin siinä korostettiin, että asetuksen N:o 1408/71
6 luku, erityisesti sen 69 ja 71 artikla, perustuvat alueelliseen yhteyteen, mistä syystä niissä säädetään muutamia harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta työttömän oikeudesta saada työttömyysetuuksia siinä valtiossa, jossa hän on menettänyt työnsä. Tämän jälkeen siinä todettiin ainoastaan, että asetuksen N:o 1408/71
1 artiklan s alakohtaa ei tarvitse tällaisissa tilanteissa arvioida, mikäli asianomainen on rekisteröitynyt toisen jäsenvaltion työvoimatoimistoon.(27)
Toiseksi se tyytyi tulkitsemaan oikeussääntöä mekaanisesti tutkimatta sitä, olisiko yhteisön lainsäädännössä jotain muuta säännöstä, jota voitaisiin soveltaa annettaessa ratkaisu asiakysymyksestä.(28) Tuomion missään kohdassa ei siten viitata yhdenvertaisen kohtelun periaatteeseen, vaikka julkisasiamies oli esittänyt, että kyseessä olisi kansalaisuuteen perustuva peitelty syrjintä.(29)
e)
Alaa koskevan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön kehitys
41. Oikeuskäytäntö on sitte mmin kehittynyt huomattavasti, sillä siinä on todettu, että kun on kyse oikeuden myöntämisestä siirtotyöläisille tiettyihin sosiaaliturvaetuuksiin tai muihin etuuksiin, yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että jokainen jäsenvaltio ottaa huomioon tietyt muissa jäsenvaltioissa tapahtuneet tosiseikat ja rinnastaa ne niiden alueella tapahtuneisiin tosiseikkoihin. Mainittakoon tästä muutamia esimerkkejä.
42. Asiassa Bronzino todettiin, että kun kansallisessa laissa asetetaan tiettyjä perhe-etuuksia koskevan oikeuden edellytykseksi se, että työntekijän perheenjäsenen on oltava sen alueen työvoimatoimiston käytettävissä, joka myöntää etuudet, ja näin ollen asuttava sen alueella, tällainen edellytys kuuluu asetuksen N:o 1408/71
73 artiklan soveltamisalaan,(30) mistä syystä sen on katsottava täyttyvän silloin, kun perheenjäsen on työttömänä sen jäsenvaltion työvoimatoimiston käytettävissä, jossa hän asuu.(31)
43. Asiassa Mora Romero Saksassa työtapaturmassa kuolleen espanjalaisen lapselta oli evätty orvoneläkkeen maksaminen 25 vuoden iän ylittävältä osin siltä ajalta, jolta sen maksaminen oli keskeytetty hänen suorittaessaan asepalvelusta Espanjassa. Tuomiossa tulkittiin asetuksen N:o 1408/71
3 artiklan 1 kohtaa siten, että kun jäsenvaltion lainsäädännössä säädetään orvoneläkkeen maksamisen jatkamisesta yli kyseisen iän niiden etuuden saajien osalta, joiden koulutus on keskeytynyt asepalveluksen suorittamisen vuoksi, tämän jäsenvaltion on rinnastettava toisessa jäsenvaltiossa suoritettu asepalvelus sen oman lainsäädännön mukaisesti suoritettuun asepalvelukseen.(32)
44. Joissain tapauksissa yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että on tarpeen rinnastaa tosiseikasto tai tilanteet sosiaaliturvaetuuksien myöntämisen osalta, ja nojautunut primäärioikeuden määräyksiin sisältyvään syrjintäkieltoon.
45. Asiassa Roviello annetussa tuomiossa kumottiin asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan C jakson 15 kohta, koska siinä sallittiin se, että kun aikaisemmin hankitun ammatillisen pätevyyden laatu ratkaisi Saksan lainsäädännön mukaan oikeuden tiettyihin eläkkeisiin, tätä pätevyyttä määriteltäessä otettiin huomioon ainoastaan työnteko, joka oli tapahtunut tämän lainsäädännön mukaisen pakollisen vakuutuksen piirissä.(33) Säännös oli lisätty asetukseen vuonna 1983, koska työkyvyttömyyseläkkeen hakijoiden luokittelujärjestelmä edellytti sen tutkimista, oliko tulonhankkimiskyky vähentynyt alle puoleen siihen saakka harjoitetun ammatin osalta, mikä pakotti toimivaltaiset saksalaiset laitokset suorittamaan hankalia ja laajoja tutkimuksia lähtövaltiossa, jotta saataisiin selville, millainen oli se todellinen kokemus, johon Saksassa työkyvyttöminä olevat siirtotyöläiset vetosivat.(34) Italian kansalainen Roviello ilmoitti toimineensa synnyinmaassaan hitsaajana 14 vuoden ajan ja Saksassa palkkatyössä neljän vuoden ajan. Häneltä evättiin Saksassa hänen hakemansa etuus sillä perusteella, että hänellä ei ollut hitsaajan tutkintotodistusta eikä hän ollut jatkuvasti toiminut niissä tehtävissä. Kun häneen sovellettiin kyseistä luokittelujärjestelmää, hän kuului ammattitaidottomien työntekijöiden ryhmään, minkä perusteella hänellä ei ollut oikeutta eläkkeeseen.
46. Kreikan kansalainen Paraschi oli maksanut vakuutusmaksuja Saksan eläkevakuutusjärjestelmään 102 kuukauden ajan, kun hän sairastui. Kaksi vuotta myöhemmin hän palasi kotimaahansa, mutta ei terveydentilansa heikkenemisen vuoksi löytänyt työtä eikä saanut työkyvyttömyyseläkettä, koska hän oli kuulunut Kreikan järjestelmään vain viiden kuukauden ajan. Etuus evättiin ensin mainitussa valtiossa sillä perusteella, että hän ei osoittanut suorittaneensa vakuutusmaksuja 36 kuukauden ajan viiteajanjaksoksi vahvistetun työkyvyttömyyttä edeltäneiden 60 kuukauden aikana. Pääasian riidassa ilmeni, että tätä ajanjaksoa voitiin pidentää sairauden tai työttömyyden perusteella, mikäli nämä seikat olisivat antaneet oikeuden Saksan lainsäädännön mukaisesti myönnettyihin etuuksiin.
Tuomion mukaan kansallinen lainsäädäntö, jossa sallitaan tietyissä tilanteissa viiteajanjakson pidentäminen mutta jossa ei säädetä samasta mahdollisuudesta silloin, kun nämä tilanteet tapahtuvat toisessa jäsenvaltiossa, on ristiriidassa EY 39 artiklan 2 kohdan ja EY 42 artiklan kanssa.(35)
47. Saksan kansalainen Elsen muutti vuonna 1981 Ranskaan aviomiehensä ja vuonna 1984 syntyneen poikansa kanssa. Hän työskenteli maaliskuuhun 1985 saakka Saksassa rajatyöntekijänä. Hänen työskentelynsä keskeytyi heinäkuun 1984 ja helmikuun 1985 väliseksi ajaksi äitiysloman ajaksi; tämän jälkeen hän ei ollut ollut muussa palkallisessa työssä. Syyskuussa 1994 hän jätti Saksassa hakemuksen, jossa hän vaati, että vanhuuseläkkeen myöntämisessä huomioon otettaviksi vakuutuskausiksi laskettaisiin hänen poikansa hoitamiseen käyttämänsä tämän 10 ensimmäistä ikävuotta. Hakemus hylättiin sillä perusteella, että lapsen hoito oli tapahtunut ulkomailla.
Yhteisöjen tuomioistuin totesi, että EY 18, EY 39 ja EY 42 artiklassa velvoitetaan jäsenvaltion toimivaltainen laitos vanhuuseläkkeen myöntämisen yhteydessä ottamaan lapsen hoitoon käytetyt ajanjaksot, jotka ovat kertyneet jossakin toisessa jäsenvaltiossa, huomioon samalla tavoin kuin jos ne olisivat kertyneet ensiksi mainitun jäsenvaltion alueella, kun lasta on hoitanut henkilö, joka lapsen syntymähetkellä oli ensiksi mainitun jäsenvaltion alueella työskentelevä rajatyöntekijä, joka asui toisen jäsenvaltion alueella.(36)
48. Asiassa Kauer selvitettiin, että Itävallan lainsäädännössä rinnastettiin vanhuuseläkettä laskettaessa vakuutuskausiin ajanjakso, jonka vakuutettu oli pääasiallisesti hoitanut lapsiaan kotimaassa. Kauer oli työskennellyt Itävallassa, jossa hän sai kolme lasta, minkä jälkeen hän muutti heidän kanssaan Belgiaan, jossa hän hoiti heitä; palattuaan synnyinmaahansa hän aloitti jälleen työnteon. Eläkevakuutuslaitos kieltäytyi ottamasta vakuutuskausiin rinnastettavina huomioon aikaa, jonka hän oli käyttänyt lastensa hoitamiseen Belgiassa asuessaan.
Tuomiossa todettiin, että tämä kansallinen säännös merkitsi erilaista kohtelua, koska jäsenvaltion alueella täyttyneet lastenhoitokaudet otettiin huomioon ilman muita edellytyksiä ja koska jossakin muussa Euroopan unionin jäsenvaltiossa täyttyneiden kausien huomioon ottamiseksi edellytettiin rahamääräisen äitiysavustuksen tai vastaavan avustuksen saamista Itävallan lainsäädännön nojalla.(37)
49. Asiassa Duchon Itävallan viranomaiset epäsivät omalta kansalaiseltaan, jolle oli sattunut 20-vuotiaana työtapaturma hänen työskennellessään Saksassa ja joka oli saanut siitä lähtien Saksasta 50 prosentin suuruiseen työkyvyttömyyteen perustuvaa työtapaturmaeläkettä, työkyvyttömyyseläkkeen sillä perusteella, että hän ei ollut täyttänyt 60 kuukauden odotusaikaa 120 kuukauden viitekauden aikana, jolloin laskelmiin ei otettu onnettomuuden jälkeen Saksassa täyttyneitä vakuutuskuukausia.
Tuomiossa todettiin, että kansallinen säännös, jonka nojalla sen viitekauden pidentämiseksi, jonka aikana odotusajan on eläkeoikeuden syntymiseksi täytyttävä, otetaan huomioon ainoastaan ne kaudet, joiden aikana vakuutettu on saanut kansalliseen tapaturmavakuutukseen perustuvaa työkyvyttömyyseläkettä, ja joiden mukaan viitekautta ei voida pidentää, jos kyseistä etuutta on maksettu toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, on EY 39 artiklan 2 kohdan ja EY 42 artiklan vastainen.(38) Samasta syystä asetuksen N:o 1408/71
9 a artikla todettiin pätemättömäksi.
f)
Asiassa Gottardo annettu tuomio
50. Yhteisöjen tuomioistuin on tehnyt äskettäin myös huomattavan suunnanmuutoksen tulkitessaan kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon merkitystä sosiaaliturvaa koskevien oikeuksien kannalta niiden jäsenvaltioiden osalta, jotka ovat allekirjoittaneet kahdenvälisen sopimuksen kolmannen valtion kanssa.
51. Gottardo oli syntyperäinen Italian kansalainen, joka sai Ranskan kansalaisuuden solmittuaan helmikuussa 1953 avioliiton. Hän oli maksanut sosiaaliturvamaksuja Italiassa 100 viikolta, Sveitsissä 252 viikolta ja Ranskassa 429 viikolta. Hänelle maksettiin sekä Sveitsistä että Ranskasta vanhuuseläkkeitä, jotka myönnettiin hänelle ilman, että vakuutuskausia olisi ollut tarpeen laskea yhteen. Hän haki vanhuuseläkettä Italiasta, mutta se evättiin sillä perusteella, että hän oli Ranskan kansalainen, mistä syystä sosiaaliturvasta tehtyä Italian ja Sveitsin välistä sopimusta(39) ei voitu soveltaa häneen vakuutuskausien yhteenlaskemiseksi.
Tuomiossa todettiin, että kun jäsenvaltio tekee kolmannen maan kanssa sosiaaliturvasopimuksen, jonka mukaan kyseisessä kolmannessa maassa täytetyt vakuutuskaudet otetaan huomioon vanhuusetuuksia koskevan oikeuden saamiseksi, yhdenvertaisen kohtelun perusperiaate edellyttää, että tämä jäsenvaltio myöntää muiden jäsenvaltioiden kansalaisille samat edut kuin sen omat kansalaiset saavat kyseisen sopimuksen perusteella, jollei se esitä objektiivista perustetta etuuksien epäämiselle.(40) Se lisäsi, että kulujen mahdollinen lisääntyminen tai hallinnolliset vaikeudet, jotka liittyvät yhteistyöhön kolmannen valtion kanssa, eivät ole jäsenvaltiolle peruste jättää noudattamatta perustamissopimuksen mukaisia velvoitteita.(41)
g)
Asiassa Saint-Gobain ZN annettu tuomio
52. Työntekijöitä koskevan yhteisöjen tuomioistuimen näkemyksen kehityksen perustaa on luonnehdittu asiassa Saint-Gobain ZN annetussa tuomiossa,(42) joka koski sijoittautumisoikeutta ja palvelujen tarjoamisen vapautta pääomayhtiöille annettujen veroetujen myöntämisen yhteydessä.
Tuomiossa todettiin, että kansallisen kohtelun periaate velvoittaa kahdenkertaisen verotuksen välttämiseksi tehdyn sopimuksen sopimuspuolena olevaa jäsenvaltiota myöntämään ulkomaisten yhtiöiden kiinteille toimipaikoille sopimuksessa määrätyt edut samoilla edellytyksillä kuin ne myönnetään kotimaisille yhtiöille.(43)
h)
Tosiseikkojen rinnastamisen periaate
53. Edellä esitetty oikeuskäytännön kehitys osoittaa sen, että kun tulkitaan kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoa, on olemassa selvä suuntaus, jonka mukaan on kiellettävä edellä esitetyn kaltaiset esteet kansallisessa sosiaalilainsäädännössä tosiseikkojen rinnastamisen periaatteen soveltamisen osalta, sillä tämän periaatteen ensisijainen päämäärä on varmistaa se, että jossain jäsenvaltiossa tapahtuneita tilanteita arvioidaan samalla tavoin kuin jos ne olisivat tapahtuneet valtiossa, jossa niiden vaikutus pitäisi ottaa huomioon.(44)
54. Olen siten komission kanssa samaa mieltä siitä, että oikeuskäytäntö on muuttunut merkittävästi sen jälkeen kun asiassa D’Amico annettiin tuomio 28 vuotta sitten. Siihen ei siten voida vedota tätä asiaa ratkaistaessa, eikä ainoastaan edellä mainitun kehityksen vuoksi vaan lähinnä sen vuoksi, että yhteisöjen tuomioistuin ei vuonna 1975 tutkinut kysymystä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen valossa.
55. Sen puolustamiseksi, että Itävallan lainsäädäntö olisi edellä mainitun periaatteen mukainen, ei voida vedota myöskään asiassa Taflan-Met ym. annettuun tuomioon, jossa todetaan, että koska neuvosto ei ole ryhtynyt päätöksen N:o 3/80 täytäntöönpanon edellyttämiin lisätoimenpiteisiin, tämän päätöksen 12 ja 13 artiklalla ei ole välitöntä oikeusvaikutusta jäsenvaltioiden alueella, eikä yksityisillä näin ollen ole oikeutta vedota näihin artikloihin kansallisissa tuomioistuimissa.(45)
Tuomion 9 ja 10 kohdassa kuvatun tosiseikaston mukaan pääasioiden valittajilta evättiin Alankomaissa lesken- ja työkyvyttömyyseläkkeitä, joita oli myönnetty heille Belgiassa ja Saksassa.
56. Yhteisöjen tuomioistuimen antama vastaus selittyy mielestäni Alankomaiden vanhuuseläke-, leskeneläke- ja työkyvyttömyyseläkevakuutusalan erityispiirteillä, joiden mukaan asuminen kyseisessä maassa on keskeisin etuuden maksamiseen liittyvä tekijä, koska edellytetään, että asianomainen on kuulunut kansallisen sosiaaliturvalainsäädännön piiriin vakuutustapahtuman sattuessa.
Tämä ero muiden jäsenvaltioiden lainsäädäntöön nähden on edellyttänyt useiden säännösten antamista Alankomaiden osalta asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI, jotta voitaisiin toteuttaa korjaavia toimenpiteitä Alankomaiden lainsäädännön alueperiaatteeseen ja yhdenmukaistaa se Euroopan unionin muiden valtioiden oikeusjärjestysten kanssa. Neuvosto ei antanut tuolloin vastaavia säännöksiä turkkilaisten työntekijöiden aseman edistämiseksi, mistä syystä yhdenvertaisen kohtelun periaate ja muissa valtioissa tapahtuneiden tosiseikkojen ja olosuhteiden rinnastaminen, jota ilmeisesti sovellettiin Belgiassa ja Saksassa, ei olisi korjannut yhdenmukaistamissäännösten puuttumista tässä yksittäistapauksessa.
57. Ei ole nähdäkseni mitään syytä siihen, miksi jäsenvaltioiden ei pitäisi soveltaa päätöksen N:o 3/80
3 artiklan 1 kohdassa vahvistettua kansallisen kohtelun sääntöä, jonka soveltamisala on sama kuin asetuksen N:o 1408/71
3 artiklan 1 kohdan. Olisi vaikeaa puolustaa sitä näkemystä, että ensin mainittua säännöstä ei pitäisi tulkita yhtä laajasti kuin yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut jälkimmäistä, kun otetaan huomioon se, että molempien säännösten sanamuoto on sama, ja se, että molemmilla tavoitellaan samaa päämäärää niiden kummankin henkilöllisellä soveltamisalalla.
58. Pitää paikkansa, että yksi perusteluista, joita yhteisöjen tuomioistuin on useimmin käyttänyt viitatessaan yhdenvertaisen kohtelun periaatteeseen, on ollut se ennalta ehkäisevä tekijä, joka rinnastamisen puuttuminen olisi työntekijän kannalta hänen halutessaan käyttää oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen. Tämä pätee myös tilanteeseen, jossa Turkin kansalaiset, jotka siirtyvät johonkin yhteisön valtioon harjoittamaan taloudellista toimintaa, eivät saa käyttää tätä vapautta.
59. Assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80(46)
8 artiklan 1 kohdassa, joka sisältyy työntekijöiden työllisyyttä ja vapaata liikkuvuutta koskevaan II luvun ensimmäiseen osaan, säädetään, että kun avointa työpaikkaa yhteisössä ei kyetä täyttämään jäsenvaltioiden työmarkkinoilla jo olevalla työvoimalla, jolloin on otettava palvelukseen muita kuin yhteisön työntekijöitä, on pyrittävä antamaan etusija turkkilaisille työntekijöille. On kiistatonta, että Öztürk liikkui yhteisön sisällä, koska hänen ammatillinen uransa sijoittui, mahdollisesti kyseisen 8 artiklan 1 kohdan soveltamisalalla, ainakin kahteen jäsenvaltioon.
i)
Itävallan sosiaaliturvalainsäädännössä asetetun edellytyksen arviointi. Peitelty syrjintä
60. On vielä tutkittava, merkitseekö Itävallan lainsäädännössä työttömyyden vuoksi suoritettavaa varhennettua vanhuuseläkettä koskevan oikeuden myöntämiseksi asetettu edellytys päätöksen N:o 3/80
3 artiklan 1 kohdassa kiellettyä kansalaisuuteen perustuvaa peiteltyä syrjintää vai onko se perusteltavissa.
61. Riidanalaisella etuudella pyritään varhentamaan vanhuuseläkkeen alkaminen siihen ajankohtaan, jona ilmenee, että vakuutetun sijoittuminen takaisin työelämään on hyvin vaikeaa iän, sairauden, työkyvyn heikkenemisen tai muiden vastaavien seikkojen perusteella. Ainoa seikka, jota edellytetään, jotta tämän edellytyksen katsotaan täyttyvän, on se, että asianomainen on saanut työttömyyskorvausta tietyn viikkomäärän ajan. Varhennettua vanhuuseläkettä maksetaan niin kauan kuin asianomaisen tilanne pysyy samana eli niin kauan kuin hän ei harjoita ansiotoimintaa omaan lukuunsa tai toisen lukuun.
62. Saksan hallituksen mukaan edellä mainittu erilainen kohtelu on perusteltavissa, kun otetaan huomioon sosiaalipolitiikan laillinen pää määrä, sillä vaikka riidanalainen etuus muodollisesti arvioiden maksetaan vanhuuseläkevakuutuksesta, se on toiminnallisesti arvioiden sosiaaliturvaan liittyvä toimenpide, jonka perusteena on työttömyystilanne ja joka toteutetaan työttömien eduksi. Tästä syystä sitä ei myönnetä niille, jotka ulkomailla asumisen vuoksi eivät voi edes teoriassa saada Itävallasta työtä kansallisen työvoimatoimiston välityksellä. Tällaisten etuuksien maasta viemisen mahdollistaminen olisi sen nimenomaisen päämäärän vastaista, koska se liittyy tiiviisti työmarkkinoihin. Sen mielestä Itävallan lainsäädännössä asetettu vaatimus on objektiivinen edellytys, koska se osoittaa, että työtöntä ei voida sijoittaa uudelleen työelämään Itävallassa. Tätä seikkaa voidaan kuitenkin arvioida asianmukaisesti ainoastaan siinä tapauksessa, että kansallinen työvoimatoimisto on käyttänyt kyseisen määräajan löytääkseen asianomaiselle työtä, sillä kyseisellä toimistolla on tiedot avoimista työpaikoista ja yhteydet Itävallan työnantajiin.
63. Olen vain osittain samaa mieltä näistä näkemyksistä. Ei ole epäilystäkään siitä, että niiden henkilöiden eläkeiän aikaistaminen viidellä vuodella, jotka eivät ole enää kykeneviä löytämään työtä, on valtion sosiaalipoliittinen toimenpide. Eläke, jota Öztürk vaatii Itävallasta, ei kuitenkaan ole työttömyysetuus. Yhteisön oikeuden nykyvaiheessa tällaiset edut ovat vietävissä maasta ainoastaan rajoitetusti konkreettisissa tilanteissa, joista säädetään yksityiskohtaisesti asetuksen N:o 1408/71
III osaston 6 luvussa. Turkkilaisten työntekijöiden osalta on todettava, että vaikka työttömyysetuudet sisältyvät päätöksen N:o 3/80
4 artiklan 1 kohdan g alakohdan nojalla sen aineelliseen soveltamisalaan, niitä ei kuitenkaan mainita muualla päätöksessä, mistä syystä olisi väärin päätellä sen perusteella, että turkkilaisella työntekijällä olisi oikeus saada etuuksia muusta valtiosta kuin siitä, jossa hän on jäänyt työttömäksi.
64. Tässä oikeudenkäynnissä esitettyjen tietojen perusteella kyseessä on pelkkä vanhuuseläke, joka myönnetään ennen sitä ikää, jona sitä normaalisti aletaan saada, mikäli hakijan palaaminen työelämään osoittautuu äärimmäisen vaikeaksi.
Vaikka oikeussäännöllä, jossa edellytetään etuuksien saamista työttömyysvakuutuksesta 52 viikon ajalta hakemuksen esittämistä edeltäneiden 15 kuukauden aikana, pyritään osoittamaan, että asianomaisella ei ole mahdollisuuksia löytää uutta työtä, ei ole mielestäni mitään objektiivista syytä siihen, että Itävallan viranomaiset kieltäytyvät hyväksymästä sitä, että työntekijä, joka on rekisteröitynyt toisen jäsenvaltion työvoimatoimistoissa saman ajanjakson aikana, on täsmälleen samassa tilanteessa. Pitää paikkansa, että kun hän ei ole rekisteröitynyt työmarkkinoille Itävallassa, Itävallan työvoimatoimistoilla ei ole mahdollisuutta yrittää sijoittaa häntä työmarkkinoille, mutta koska hän on ollut rekisteröityneenä työttömäksi Saksassa löytämättä työtä, on katsottava, että hänen on osoitettu täyttävän tämän edellytyksen. Ei näet ole perusteita ajatella, että Saksan työvoimatoimistot olisivat tehottomampia kuin Itävallan; vaikka työttömyysprosentti vaihtelee valtiosta toiseen, se vaihtelee lisäksi kunkin valtion sisällä eri alueilla.
65. Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava siten, että kansallinen säännös, jossa edellytetään, että työntekijä on saanut kansallisesta vakuutuksesta etuuksia tietyn ajan ennen hakemuksen jättämistä, jotta hänelle voitaisiin myöntää työttömyyden vuoksi suoritettava varhennettu vanhuuseläke, on ristiriidassa päätöksen N:o 3/80
3 artiklan 1 kohdassa vahvistetun yhdenvertaista kohtelua koskevan säännön kanssa, mikäli asianomaisen toisen jäsenvaltion työttömyysvakuutuksesta samana aikana saamia etuuksia ei oteta huomioon.
66. Koska ensimmäiseen kysymykseen ehdotetaan myöntävää vastausta, toiseen kysymykseen vastaaminen ei olisi tarpeen, sillä Oberster Gerichtshof esittää sen ainoastaan siltä varalta, että yhteisöjen tuomioistuin vastaisi ensimmäiseen kieltävästi. Tutkin sen kuitenkin toissijaisesti siltä varalta, että sen käsitteleminen olisi tarpeen.
B Toinen kysymys
67. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee tällä kysymyksellään asetuksen N:o 1408/71
45 artiklan 1 kohdan ulottuvuutta sellaisen jäsenvaltion lainsäädännön kannalta, jossa työttömyyden vuoksi varhennettua vanhuuseläkettä koskevan oikeuden myöntämiseksi edellytetään, että työntekijä on saanut etuuksia kyseisen valtion työttömyysvakuutuksesta tietyn ajan ennen tarkasteluajankohtaa.
68. Tästä seikasta ovat esittäneet huomautuksia ainoastaan Saksan ja Itävallan hallitukset. Molempien mielestä vastauksen pitäisi olla kieltävä, sillä ne vetoavat etuuden luonteeseen ja asiassa D’Amico annettuun tuomioon liittyvään oikeuskäytäntöön.
69. Totean heti aluksi, että olen samaa mieltä näiden hallitusten kanssa, vaikka näkemykseni perustuu muihin seikkoihin.
70. Kuten tunnettua, asetuksen N:o 1408/71
45 artiklassa säädetään sellaisten lainsäädäntöjen mukaan täyttyneiden vakuutus- tai asumiskausien huomioon ottamisesta etuuksia koskevien oikeuksien saavuttamiseksi, säilyttämiseksi tai takaisinsaamiseksi, joiden alainen palkattu työntekijä on ollut.
Sen 1 kohdassa säädetään, että jos jäsenvaltion lainsäädännön mukaan etuuksia koskevan oikeuden saavuttamiseksi, säilyttämiseksi tai takaisinsaamiseksi järjestelmässä, joka ei ole 2 tai 3 kohdan mukainen erityisjärjestelmä, edellytetään vakuutus- tai asumiskausien täyttymistä, tämän jäsenvaltion toimivaltainen vakuutuslaitos ottaa huomioon tarpeellisessa määrin muiden jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan täyttyneet vakuutus- tai asumiskaudet, olivatpa ne täyttyneet yleisessä järjestelmässä tai erityisjärjestelmässä ja joko palkattuna työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana, ja nämä kaudet otetaan huomioon ikään kuin ne olisivat sovellettavan lainsäädännön mukaisesti täyttyneitä kausia.
71. Päättelen pääasian riitaan ja Itävallan lainsäädäntöön liittyvien tietojen perusteella, joita ovat toimittaneet sekä kansallinen tuomioistuin että komissio, että Itävalta ei vastusta sitä, että asetuksen N:o 1408/71
45 artiklan 1 kohtaa sovelletaan Öztürkiin, jotta hän saisi oikeuden työttömyyden vuoksi suoritettavaan varhaistettuun vanhuuseläkkeeseen. Yleisen sosiaaliturvalain 253 a §:n 1 momentissa asetetuista kolmesta edellytyksestä ainoa, jota valittaja ei täytä, on näet kolmas edellytys, jonka mukaan asianomaisen olisi pitänyt saada työttömyysetuuksia Itävallassa 52 viikon ajan.
Huomautettakoon lisäksi, että toinen näistä edellytyksistä on se, että vakuutetulla on hakemuksen jättämispäivänä vähintään 180 pakollisten eläkevakuutusmaksujen mukaista vakuutuskuukautta. Mikäli katsotaan, että Öztürk täyttää tämän edellytyksen, on oletettava, että on sovellettu asetuksen N:o 1408/71
45 artiklan 1 kohtaa, johon viitataan sosiaaliturvaa koskevassa Itävallan ja Saksan välisessä sopimuksessa,(47) koska Itävallassa voitaisiin vedota ainoastaan 54 vakuutuskuukauteen.
72. Työttömyysvakuutuksesta saatuja etuuksia koskeva määrällinen edellytys ei edellä kuvatussa tilanteessa sitä vastoin tarkoita sitä, että edellytettäisiin tiettyjen vakuutus- tai asumiskausien täyttymistä, jotka pitäisi ottaa huomioon yhteenlaskutoimituksessa oikeuden saamiseksi, vaan kyseessä on pelkästään edellytys, jolla otetaan käyttöön kansalaisuuteen perustuva peitelty syrjintä, joka on täysin perusteetonta, kuten olen ensimmäistä kysymystä tutkiessani osoittanut.
73. Tästä syystä on toissijaisesti todettava, että jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa edellytetään, että työntekijä on saanut etuuksia kyseisen valtion työttömyysvakuutuksesta tietyn ajan ennen tarkasteluajankohtaa, jotta hänellä voisi olla oikeus työttömyyden vuoksi suoritettavaan varhennettuun vanhuuseläkkeeseen, ei ole ristiriidassa asetuksen N:o 1408/71
45 artiklan 1 kohdan kanssa.
VII Ratkaisuehdotus
74. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaisi Oberster Gerichtshofin esittämiin kysymyksiin seuraavasti:
1) Kansallinen säännös, jossa edellytetään, että työntekijä on saanut kansallisesta vakuutuksesta etuuksia tietyn ajan ennen hakemuksen jättämistä, jotta hänelle voitaisiin myöntää työttömyyden vuoksi suoritettava varhennettu vanhuuseläke, on ristiriidassa Euroopan yhteisöjen jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta turkkilaisiin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä 19 päivänä syyskuuta 1980 tehdyn päätöksen N:o 3/80
3 artiklan 1 kohdassa vahvistetun yhdenvertaista kohtelua koskevan säännön kanssa, mikäli asianomaisen toisen jäsenvaltion työttömyysvakuutuksesta samana aikana saamia etuuksia ei oteta huomioon.
2) Jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa edellytetään, että työntekijä on saanut kyseisen valtion työttömyysvakuutuksesta etuuksia tietyn ajan ennen tarkasteluajankohtaa, jotta hänelle voitaisiin myöntää oikeus työttömyyden vuoksi suoritettavaan varhennettuun vanhuuseläkkeeseen, ei ole ristiriidassa sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71
45 artiklan 1 kohdan kanssa.
(1) .
(2)
–	Hyväksytty 23.12.1963 tehdyllä neuvoston päätöksellä 64/732/ETY (EYVL 1964, B 217, s. 3685).
(3)
– Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla asetuksella N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1).
(4)
–	Vahvistettu Euroopan talousyhteisön ja Turkin väliseen assosiointisopimukseen liitettyjen, 23 päivänä marraskuuta 1970 allekirjoitettujen lisä- ja rahoituspöytäkirjojen tekemisestä sekä toimenpiteistä niiden voimaan saattamiseksi 19 päivänä joulukuuta 1972 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2760/72 (EYVL L 293, s. 1).
(5)
–	Euroopan yhteisöjen jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta turkkilaisiin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä 19 päivänä syyskuuta 1980 tehty päätös N:o 3/80 (EYVL 1983, C 110, s. 60).
(6)
–	Ks. tulliliiton viimeisen vaiheen aloittamisesta 22 päivänä joulukuuta 1995 tehty EY–Turkki-assosiointineuvoston päätös N:o 1/95 (EYVL 1996, L 35, s. 1).
(7)
–	Asia 20/75, D’Amico, tuomio 9.7.1975 (Kok. 1975, s. 891).
(8)
–	Sofoklesin traagisessa kertomuksessa Antigone
kuoro toteaa ensin, että on olemassa monia ihmeellisiä asioita mutta ei mitään niin ihmeellistä kuin ihminen, ja Antigone itse vastaa Kreonille todeten, että ”Haades vaatii yhden arvon kummallei” (suomennos Kaarlo Koskimies WSOY, Porvoo, 1910).
(9)
–	Asia C-55/00, Gottardo, tuomio 15.1.2002 (Kok. 2002, s. I-413, 21 kohta).
(10)
–	Asia C-193/94, Skanavi ja Chryssanthakopoulos, tuomio 29.2.1996 (Kok. 1996, s. I-929, 20 kohta); asia C-131/96, Mora Romero, tuomio 25.6.1997 (Kok. 1997, s. I-3659, 10 kohta) ja asia C-100/01, Oteiza Olazábal, tuomio 26.11.2002 (Kok. 2002, s. I-10981, 25 kohta).
(11)
–	Työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15 päivänä lokakuuta 1968 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 1612/68, (EYVL L 257, s. 2).
(12)
–	Asia 1/78, Kenny, tuomio 28.6.1978 (Kok. 1978, s. 1489, Kok. Ep. IV, s. 137, 9 kohta) ja asia C-336/96, Gilly, tuomio 12.5.1998 (Kok. 1998, s. I-2793, 38 kohta).
(13)
–	Asia C-124/99, Borawitz, tuomio 21.9.2000 (Kok. 2000, s. I-7293, 28 kohta).
(14)
–	Peers, S., ”Social security equality for Turkish nationals”, European Law Review, 1999, s. 627 ja sitä seuraavat sivut, erityisesti s. 629: ”In practice [equal access for Turkish workers and their family members to each Member State’s social ecurity system] is far more important for Turks living in the Community; since they lack the right to move freely between Member States, their social security disputes largely concern the application of the equality principle in the individual Member States.”
(15)
–	Edellä mainitun vuoden 1970 lisäpöytäkirjan 36 artiklassa määrätään, että työntekijöiden vapaa liikkuvuus yhteisön jäsenvaltioiden ja Turkin välillä toteutetaan asteittain assosiaatiosopimuksen 12 artiklassa ilmaistujen periaatteiden mukaisesti mainitun sopimuksen voimaantuloa seuraavien kahdennentoista vuoden ja kahdennenkymmenennentoisen vuoden lopun välillä ja että assosiaationeuvosto päättää tätä varten tarvittavista yksityiskohtaisista säännöistä. Assosioinnin kehittämisestä tehdyn assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80
6 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa määrätään ainoastaan turkkilaisten työntekijöiden työhönpääsystä jäsenvaltion työmarkkinoille.
(16)
–	Kursivointi tässä.
(17)
– Asia C-262/96, Sürül, tuomio 4.5.1999 (Kok. 1999, s. I-2685, 71 kohta).
(18)
–	Edellä alaviitteessä 17 mainittu asia.
(19)
– Verschueren, H., ”L’arrêt Sürül: égalité de traitement en matière de sécurité sociale pour les travailleurs turcs”, Revue du droit des étrangers, 1999, s. 283 ja sitä seuraavat sivut, erityisesti s. 291: ” – – cet arrêt ouvre la voie à l’application directe d’éventuelles autres dispositions de la décision 3/80, et plus précisément du principe de l’exportation de prestations ou du principe de l’égalité dans d’autres domaines relevant du champ d’application de l’accord d’association.”
(20)
–	Yhdistetyt asiat C-102/98 ja C-211/98, Kocak ja Örs, tuomio 14.3.2000 (Kok. 2000, s. I-1287, 39 kohta). Ks. perustamissopimuksen soveltamisalalla asia 41/84, Pinna, tuomio 15.1.1986 (Kok. 1986, s. 1, Kok. Ep. VIII, s. 369, 23 kohta); asia 20/85, Roviello, tuomio 7.6.1988 (Kok. 1988, s. 2805, 14 kohta); asia C-349/87, Paraschi, tuomio 4.10.1991 (Kok. 1991, s. I-4501, 16 kohta); asia C-27/91, Hostellerie Le Manoir, tuomio 21.11.1991 (Kok. 1991, s. I-5531, 10 kohta); asia C-419/92, Scholz, tuomio 23.2.1994 (Kok. 1994, s. I-505, 7 kohta); asia C-57/96, Meints, tuomio 27.11.1997 (Kok. 1997, s. I-6689, 45 kohta) ja asia C-190/98, Graf, tuomio 27.1.2000 (Kok. 2000, s. I-493, 14 kohta).
(21)
–	Asia C-237/94, O’Flynn, tuomio 23.5.1996 (Kok. 1996, s. I-2617, 18 ja 19 kohta).
(22)
–	Edellä alaviitteessä 7 mainittu asia.
(23)
–	Asia C-277/94, Taflan-Met ym., tuomio 10.9.1996 (Kok. 1996, s. I-4085).
(24)
– Siirtotyöläisten sosiaaliturvasta 25 päivänä syyskuuta 1958 annettu neuvoston asetus N:o 3 (EYVL 1958, 30, s. 561).
(25)
–	12.6.1975 annettu ratkaisuehdotus (Kok. 1975, s. 901).
(26)
– Asia 2/72, Murru, tuomio 6.6.1972 (Kok. 1972, s. 333, 11 kohta).
(27)
– Oikeuskäytännössä on tästä useita esimerkkejä. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut jo asiassa 15/69, Ugliola, 15.10.1969 antamassaan tuomiossa (Kok. 1969, s. 363, Kok. Ep. I, s. 413), että työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevilla määräyksillä vahvistettu yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että siirtotyöläisellä, joka on jäsenvaltion kansalainen ja jonka on kansallisen asevelvollisuutensa täyttääkseen täytynyt keskeyttää työnsä toisessa jäsenvaltiossa olevassa yrityksessä, on oikeus saada asevelvollisuuden suorittamiseen kulunut aika otetuksi huomioon laskettaessa hänen palveluksessaoloaikaansa kyseisessä yrityksessä sikäli kuin työskentelyvaltiossa suoritetut asepalvelusjaksot otetaan huomioon niiden työntekijöiden hyväksi, jotka ovat työskentelyvaltion kansalaisia. On kuitenkin niin, että yhteisöjen tuomioistuin on suhtautunut myönteisemmin tämän periaatteen soveltamiseen tällä alalla kuin varsinaisen sosiaaliturvan alalla.
(28)
– Tämä ei ole ainoa tapaus, jossa yhteisöjen tuomioistuin on antanut kansallisille tuomioistuimille toisistaan poikkeavia ratkaisuja, vaikka olosuhteet ovat olleet käytännössä samat ja voimassa olevat yhteisön oikeussäännöt samansisältöiset, kun ennakkoratkaisukysymysten sanamuoto on ollut erilainen. Ks. ratkaisuehdotus, jonka esitin em. asiassa Gottardo, erityisesti sen 30 kohta ja sitä seuraavat kohdat, joissa esitän muutamia esimerkkejä näistä huolestuttavista poikkeamista.
(29)
– Käsite, jonka yhteisöjen tuomioistuin oli käytännössä juuri vahvistanut asiassa 152/73, Sotgiu, 12.2.1974 antamassaan tuomiossa (Kok. 1974, s. 153, Kok. Ep. II, s. 219).
(30)
–	Kokott, J., The American Journal of International Law, 1990, s. 926 ja sitä seuraavat sivut, erityisesti s. 929, katsoo, että yhteisöjen tuomioistuin ei olisi saanut mennä asiassa pidemmälle: ” – – the Court should have limited itself to ruling that payments based on the fact that the children are available to the placement service are (family benefits) in the sense of EEC law and, as such, must not depend upon their availability to a domestic service. Formulating the operative part of the judgment along these lines would have been more consistent with the principle that it rests with the national courts to interpret and apply the national law.”
(31)
–	Asia C-228/88, Bronzino, tuomio 22.2.1990 (Kok. 1990, s. I-531, Kok. Ep. X, s. 357, 12 kohta). Samana päivänä asiassa C-12/89, Gatto, antamassaan tuomiossa (Kok. 1990, s. I-557), yhteisöjen tuomioistuin totesi samaa asetuksen N:o 1408/71
74 artiklasta, jossa säädetään sellaisten työttömien perhe-etuuksista, joiden perheenjäsenet asuvat toisessa jäsenvaltiossa.
(32)
–	Edellä alaviitteessä 10 mainittu asia Mora Romero, tuomion 36 kohta).
(33)
–	Tätä ratkaisua ehdotti julkisasiamies Mancini kyseisessä asiassa 20/85 (tuomio 7.6.1988, Kok. 1988, s. 2805, 36 kohta) antamassaan toisessa ratkaisuehdotuksessa. Ensimmäisessä ratkaisuehdotuksessa hän oli jo korostanut, että yhteisöjen tuomioistuimen pitäisi antaa ratkaisu yhteisön säännöksen pätevyydestä, ja ehdottanut, että jaosto siirtäisi asian täysistunnolle, jotta tämä antaisi ratkaisun neuvostoa ja parlamenttia kuultuaan.
(34)
–	Rodríguez-Piñero Royo, M., esittää artikkelissaan El asunto Roviello
y la determinación de la legislación aplicable para la calificación de una situación de invalidez: primacia del principio de igualdad de trato julkaisussa La Ley-Comunidades Europeas, 1989, nro 42, s. 10 ja sitä seuraavat sivut, erityisesti s. 13, että ”oli perusteltua ottaa käyttöön 15 kohdan kaltainen säännös, johon ei muodollisesti liittynyt mitään syrjintää. Kaikki nämä mahdolliset perustelut kuitenkin heikkenevät, kun otetaan huomioon perustavanlaatuinen merkitys, joka yhteisön säädöksissä ja oikeuskäytännössä annetaan yhdenvertaisen kohtelun periaatteelle, joten syrjivän kohtelun jatkuminen merkitsisi sitä, että työntekijöiden oikeudella vapaaseen liikkuvuuteen yhteisön alueella olisi hyvin vähän todellista merkitystä”.
(35)
– Asia C-349/87, Paraschi, tuomio 4.10.1991 (Kok. 1991, s. I-4501, 27 kohta).
(36)
– Asia C-135/99, Elsen, tuomio 23.11.2000 (Kok. 2000, s. I-10409, 36 kohta).
(37)
– Asia C-28/00, Kauer, tuomio 7.2.2002 (Kok. 2002, s. I-1343, 43 kohta).
(38)
– Asia C-290/00, Duchon, tuomio 18.4.2002 (Kok. 2002, s. I-3567, 46 kohta).
(39)
–	14.12.1962 tehty sopimus, joka on ratifioitu 31.10.1963 annetulla lailla nro 1781.
(40)
– Edellä alaviitteessä 9 mainittu asia Gottardo, tuomion 34 kohta.
(41)
– Edellä alaviitteessä 9 mainittu asia Gottardo, tuomion 38 kohta.
(42)
–	Asia C-307/97, Saint-Gobain ZN, tuomio 21.9.1999 (Kok. 1999, s. I-6161).
(43)
– Asiassa Gottardo antamassani ratkaisuehdotuksessa pyrin vakuuttamaan yhteisöjen tuomioistuimen siitä, että sen pitäisi poiketa aikaisemmasta oikeuskäytännöstään, todeten, että EY 39 artiklassa työntekijöiden hyväksi määrätty syrjintäkielto ei voi olla heikommassa asemassa kuin EY 43 artiklassa määrätty sijoittautumisoikeutta koskeva syrjintäkielto tai vapaata palvelujen tarjoamista koskevassa EY 50 artiklassa määrätty syrjintäkielto (Kok. 2002, s. I-415 ja sitä seuraavat sivut, 29 kohta).
(44)
–	Tämä suuntaus on nähtävissä myös jossain jäsenvaltiossa hankitun ammatillisen kokemuksen tunnustamisen yhteydessä,
kun kyseessä on pääsy työhön toisessa jäsenvaltiossa. Ks. vastaavasti em. asiassa Scholtz annettu tuomio.
(45)
–	Edellä mainitun tuomion 38 kohta.
(46)
–	Mainittu edellä.
(47)
– Bundesgesetzblatt, BGBl. III 1998/138. Sopimus tuli voimaan 1.10.1998, ja sen mukaan yhteisön oikeutta sovelletaan analogisesti tilanteisiin, jotka eivät kuulu asetuksen N:o 1408/71 soveltamisalaan.