62022TJ0679_RES
Asia T-679/22
Oy Shaman Spirits Ltd
vastaan
Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto
Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 22.11.2023
EU-tavaramerkki – Päätösten kumoamista tai merkintöjen poistamista koskeva menettely – EUIPO:n syyksi katsottavan ilmeisen virheen sisältävän rekisterimerkinnän poistaminen – Kuviomerkkejä LAPLANDIA Land of purity ym. koskevien käyttölupien rekisteriin merkitseminen – Käyttöluvan rekisteröinnin edellytykset – Näyttö siitä, että rekisteröity haltija on myöntänyt käyttöluvan – EUIPO:n syyksi katsottavan ilmeisen virheen käsite – Asetuksen (EU) 2017/1001 27 artiklan 1 kohdan toinen virke – Asetuksen 2017/1001 103 artiklan 1 kohdan ensimmäinen virke
EU-tavaramerkki – EU-tavaramerkki omistusoikeuden kohteena – Käyttölupa – Rekisteriin merkitseminen – Edellytykset – Näyttö siitä, että rekisteröity haltija on myöntänyt käyttöluvan – Kansallisessa oikeudessa säädetyillä edellytyksillä ei ole merkitystä
(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen 2017/1001 19 artiklan 1 kohta, 20 artikla, 25 artikla, 26 artikla ja 27 artiklan 1 kohta; komission asetuksen 2018/626 13 artikla)
(ks. 20–27, 33, 34, 43 kohta)
EU-tavaramerkki – Menettelymääräykset – Poistaminen tai kumoaminen – Edellytys – Ilmeinen virhe – Käsite – Käyttöluvan merkitseminen rekisteriin ilman näyttöä siitä, että rekisteröity haltija on myöntänyt käyttöluvan – Soveltamisalaan kuuluminen
(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen 2017/1001 103 artiklan 1 kohta)
(ks. 40–42 kohta)
Tiivistelmä
Brandavid Oy rekisteröi vuosina 2008–2016 Euroopan unionin teollisoikeuksien virastossa (EUIPO) kolme kuviomerkkiä.
Vuonna 2017 kyseisten tavaramerkkien luovutus Global Drinks Finland Oy:lle, joka on väliintulijana käsiteltävässä asiassa, merkittiin Euroopan unionin tavaramerkkirekisteriin.
Kantaja Oy Shaman Spirits Ltd pyysi vuonna 2020 Brandavid Oy:n kanssa vuonna 2016 tekemänsä käyttölupasopimuksen (jäljempänä käyttölupasopimus) perusteella EUIPO:ta merkitsemään rekisteriin kantajan yksinomaisen käyttöluvan asianomaisiin tavaramerkkeihin. Käyttöluvan rekisteröinnin jälkeen väliintulija ilmoitti vastustavansa rekisteröintiä.
Vuonna 2021 EUIPO:n rekisterinpidosta vastuussa oleva osasto poisti käyttöluvan merkitsemisen kyseiseen rekisteriin.
EUIPO:n valituslautakunta katsoi, että hakemuksen kohteena olleen käyttöluvan rekisteröinti oli asetuksen 2017/1001 (
1
) 103 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu EUIPO:n syyksi katsottava ilmeinen virhe, minkä vuoksi sen rekisteriin merkitsemisen poistaminen oli perusteltua, ja hylkäsi kantajan valituksen. Ainoa todiste, joka esitettiin rekisteröintihakemuksen yhteydessä, oli nimittäin käyttölupasopimus, jonka osapuoli väliintulija asianomaisten tavaramerkkien rekisteröitynä haltijana ei ole milloinkaan ollut.
Tuomiollaan unionin yleinen tuomioistuin hylkää kantajan kanteen. Se lausuu käyttöluvan rekisteröinnin edellytyksistä ja EUIPO:n syyksi katsottavan ilmeisen virheen käsitteestä.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin yleinen tuomioistuin toteaa ensiksi, että kun EUIPO kumosi käyttöluvan rekisteröinnin, se sovelsi asianmukaisesti asetuksen 2017/1001 (
2
) 25 ja 26 artiklaa, tarkasteltuina yhdessä kyseisissä artikloissa mainittujen säännösten kanssa. (
3
) Kyseisissä säännöissä edellytetään oikeusvarmuuteen liittyvistä syistä, että tavaramerkin rekisteröity haltija ilmaisee aktiivisesti tahtonsa myöntää käyttölupa joko jättämällä käyttöluvan rekisteröintiä koskevan hakemuksen suoraan EUIPO:lle tai allekirjoittamalla ilmoituksen, suostumuksen tai vakiolomakkeen. (
4
) Käyttölupasopimuksessa ei kuitenkaan mainittu väliintulijaa, joka oli rekisteröity haltija, kun käyttöluvan rekisteröintiä koskeva hakemus jätettiin ja kun käyttölupa rekisteröitiin, eikä siinä ollut sen allekirjoitusta. Entisellä rekisteröidyllä haltijalla ei ollut enää oikeutta antaa edellytettyä suostumusta.
Vaikka oletettaisiin, että väliintulijan oikeudellisen edeltäjän myöntämään käyttölupaan voitaisiin vedota väliintulijaa vastaan (
5
) sikäli kuin kyseiset kaksi yhtiötä toteuttivat asianomaisten tavaramerkkien luovutuksen käyttöluvasta täysin tietoisina, tästä ei kuitenkaan seuraa, että käyttölupa voitaisiin rekisteröidä. Vaikka käyttölupa voi tässä tilanteessa olla edelleen pätevä tai antaa oikeuksia kansallisen oikeuden perusteella, tällä aineellisoikeudellisella tilanteella ei voi olla vaikutusta rekisteröintioikeuteen, joka perustuu muodolliseen lähestymistapaan. Valituslautakunnan päätöksen laillisuus riippuu nimittäin ainoastaan sovellettavissa säännöksissä, joiden sanamuoto ei jätä minkäänlaista tulkinnanvaraa, säädetyistä muodollisista edellytyksistä. Kantaja voi kuitenkin edelleen vapaasti vedota aineelliseen oikeuteen perustuviin oikeuksiinsa kansallisissa tuomioistuimissa.
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin hylkää kantajan väitteet, joiden mukaan Suomen oikeus on sovellettavissa tässä asiassa siksi, että kyseessä olevien yhtiöiden kotipaikka on Suomessa. EU-tavaramerkkiä koskevan käyttöluvan merkitsemisestä rekisteriin säädetään nimittäin itsenäisesti unionin oikeudessa. (
6
) Kysymyksellä siitä, onko Suomen oikeudessa käyttölupasopimuksia koskevia muotovaatimuksia, tai siitä, millä edellytyksin tällainen sopimus sitoo myös asianomaisten tavaramerkkien haltijan seuraajaa, ei näin ollen ole merkitystä sen kysymyksen kannalta, oliko käyttöluvan rekisteröiminen kantajalle asianmukaista vai ei.
Kolmanneksi ja viimeiseksi unionin yleinen tuomioistuin hylkää kantajan väitteen, jonka mukaan EUIPO ylitti toimivaltansa kumotessaan Suomen oikeuden mukaisen käyttölupasopimuksen rekisteröinnin. Poistettu merkintä oli nimittäin EUIPO:n syyksi katsottava ilmeinen virhe. Koska käyttöluvan rekisteröintiin sovelletaan samoja sääntöjä kuin luovutuksen rekisteröintiin, unionin yleinen tuomioistuin soveltaa soveltuvin osin oikeuskäytäntöä, jonka mukaan EUIPO:n tehtävänä ei ole tutkia EU-tavaramerkin luovutuksen pätevyyttä ja oikeusvaikutuksia kansallisen oikeuden mukaan. Tästä seuraa, että käyttöluvan rekisteröintiä koskevaa hakemusta käsiteltäessä EUIPO:n toimivalta rajoittuu lähtökohtaisesti muodollisten edellytysten tutkimiseen, mikä ei edellytä sellaisten aineellisten kysymysten arviointia, jotka voivat nousta esiin sovellettavan kansallisen oikeuden yhteydessä.
(
1
)	Euroopan unionin tavaramerkistä 14.6.2017 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) 2017/1001 (EUVL 2017, L 154, s. 1).
(
2
)	Kyseisen asetuksen 25 artiklan 5 kohdan mukaan EU-tavaramerkkiä koskevan käyttöluvan saaminen tai luovutus merkitään rekisteriin ja julkaistaan yhden osapuolen pyynnöstä.
(
3
)	Kyseisen asetuksen 20 artiklan 5 kohdassa säädetään, että luovutuksen rekisteröintiä koskevaan hakemukseen on sisällytettävä asiakirjat, joilla siirto osoitetaan asianmukaisessa muodossa. Sen 3 kohdassa säädetään, että ”EU-tavaramerkin luovutus on tehtävä kirjallisesti ja [se] edellyttää sopimuspuolten allekirjoitusta, jollei luovutus ilmene tuomiosta; muussa tapauksessa luovutus on mitätön”. Euroopan unionin tavaramerkistä annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen 2017/1001 tiettyjen säännösten täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä ja täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2017/1431 kumoamisesta 5.3.2018 annetun komission täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2018/626 (EUVL 2018, L 104, s. 37) 13 artiklan 3 kohdan a, c ja d alakohdassa täsmennetään, että rekisteröidyn haltijan allekirjoitus tai suostumus on käyttöluvan asianmukaisen myöntämisen ennakkoedellytys.
(
4
)	Asetuksen 2017/1001 26 artiklan 1 kohdan b alakohta ja täytäntöönpanoasetuksen 2018/626 13 artiklan 3 kohdan a–d alakohta.
(
5
)	Asetuksen 2017/1001 27 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen nojalla.
(
6
)	Asetuksen 2017/1001 19 artiklan 1 kohtaa, jossa viitataan sen jäsenvaltion oikeuteen, jossa EU-tavaramerkin haltijalla on kotipaikka, sovelletaan vain, ”jollei 20–28 artiklassa toisin säädetä”. Ks. kyseisen asetuksen 25–28 artikla ja täytäntöönpanoasetuksen 2018/626 13 artikla.