62024CJ0489
PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
5. ožujka 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Politika azila – Direktiva 2013/32/EU – Članak 31. stavak 3. treći podstavak točka (b) – Postupci za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite – Mogućnost produljenja roka od šest mjeseci za donošenje odluke u slučaju velikog broja istodobno podnesenih zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Uzastopne odluke o produljenju – Uvjeti i granice – Članak 4. stavak 1. – Obveza država članica da osiguraju da tijelo odlučivanja raspolaže odgovarajućim sredstvima za obavljanje svojih zadaća”
U predmetu C‑489/24 [Safita] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Raad van State (Državno vijeće, Nizozemska), odlukom od 10. srpnja 2024., koju je Sud zaprimio 11. srpnja 2024., u postupku
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
protiv
X,
SUD (deseto vijeće),
u sastavu: J. Passer (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Regan i D. Gratsias, suci,
nezavisna odvjetnica: L. Medina,
tajnik: A. Lamote, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 9. srpnja 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za X, V. M. Oliana, advocate, i S. Rafi, stručnjakinja,
–
za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman i A. Hanje, u svojstvu agenata,
–
za mađarsku vladu, Zs. Biró-Tóth i M. Z. Fehér, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, A. Azema, A. Baeckelmans, F. Blanc i M. Debieuvre, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 31. stavka 3. trećeg podstavka točke (b) Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. te ispravci SL 2020., L 76, str. 38., SL 2020., L 415, str. 90. i SL 2023./90200, L) u vezi s člankom 4. stavkom 1. te direktive.
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između Staatssecretarisa van Justitie en Veiligheid (državni tajnik za pravosuđe i sigurnost, Nizozemska) i osobe X, sirijskog državljanina, u vezi s nedonošenjem odluke tog tijela u zakonskom roku od šest mjeseci o zahtjevu dotične osobe za izdavanje privremene dozvole boravka na temelju azila.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
U uvodnim izjavama 3. i 18. Direktive 2013/32 navodi se:
„(3)
Europsko se Vijeće na posebnom zasjedanju u Tempereu dana 15. i 16. listopada 1999. usuglasilo da će raditi na uspostavi Zajedničkog europskog sustava azila, koji se temelji na punoj i zajedničkoj primjeni [Konvencije o statusu izbjeglica, potpisane u Ženevi 28. srpnja 1951. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 150., br. 2545 (1954.)] kako je izmijenjena Njujorškim protokolom od 31. siječnja 1967. (‚Ženevska konvencija’), pri čemu se potvrđuje načelo zabrane vraćanja i osiguravanje da se nitko ne dostavlja natrag na područje na kojem je trpio progon.
[...]
(18)
U interesu je država članica i podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu da se odluke o zahtjevima za međunarodnu zaštitu donose što prije, ne dovodeći u pitanje valjanost i sustavnost razmatanja koje se provodi.”
4
Člankom 4. te direktive, naslovljenim „Nadležna tijela”, u stavku 1. određuje se:
„Države članice za sve postupke određuju tijelo odlučivanja koje je nadležno za odgovarajuće razmatranje zahtjeva u skladu s ovom Direktivom. Države članice osiguravaju da takvo tijelo ima na raspolaganju odgovarajuća sredstva, uključujući dovoljno osposobljeno[g] osoblj[a] za izvršavanje zadaća u skladu s ovom Direktivom.”
5
Člankom 31. navedene direktive, naslovljenim „Postupak razmatranja”, predviđa se:
„1.   Države članice obrađuju zahtjeve za međunarodnu zaštitu u postupku razmatranja u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II.
2.   Države članice osiguravaju da se postupak razmatranja što prije zaključi ne dovodeći u pitanje odgovarajuće i cjelovito razmatranje.
3.   Države članice osiguravaju da se postupak razmatranja zaključi u roku od šest mjeseci od ulaganja zahtjeva.
Ako se zahtjev rješava u postupku iz Uredbe (EU) br. 604/2013 [Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108. i ispravak SL 2017., L 49, str. 50.)], rok od šest mjeseci počinje teći od trenutka kada država članica koja je nadležna za njegovo razmatranje bude utvrđena u skladu s tom Uredbom, podnositelj zahtjeva je još na državnom području te države članice i pod nadzorom je nadležnog tijela.
Države članice mogu produljiti rok od šest mjeseci koji je utvrđen ovim stavkom na vrijeme koje ne prelazi daljnjih devet mjeseci, ako:
[...]
(b)
veliki broj državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva [istodobno] podnese zahtjev za međunarodnu zaštitu, zbog čega je u praksi jako teško zaključiti postupak u roku od šest mjeseci;
[...]
Iznimno u opravdanim slučajevima države članice mogu produljiti rokove iz ovog stavka do najdulje tri mjeseca ako je to potrebno za osiguranje odgovarajućeg i cjelovitog razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
[...]
5.   U svakom slučaju države članice zaključuju postupak razmatranja najkasnije u roku od 21 mjeseca od podnošenja zahtjeva.
6.   Države članice osiguravaju da, ako se odluka ne može donijeti u roku od šest mjeseci, podnositelj zahtjeva treba:
(a)
biti obaviješten o kašnjenju; i
(b)
na svoj zahtjev dobiti informacije o razlozima kašnjenja i o roku u kojem se može očekivati donošenje odluke o njegovom ili njezinom zahtjevu.
[...]”
Nizozemsko pravo
Zakon o strancima iz 2000.
6
Člankom 42. Weta tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenwet 2000) (Zakon o općoj izmjeni Zakona o strancima (Zakon o strancima iz 2000.)) od 23. studenoga 2000. (Stb. 2000., br. 495) predviđa se:
„1.   Odluka o odobrenju zahtjeva za privremenu dozvolu boravka u smislu članka 28. ili dozvolu boravka neograničenog trajanja u smislu članka 33. donosi se u roku od šest mjeseci od zaprimanja zahtjeva.
[...]
4.   Rok iz stavka 1. može se produljiti za najviše devet mjeseci ako:
[...]
(b)
činjenica da je velik broj stranaca istodobno podnio zahtjev u praksi jako otežava zaključenje postupka u roku od šest mjeseci; [...]
[...]”
WBV 2022/22
7
Državni tajnik za pravosuđe i sigurnost donio je 21. rujna 2022. Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (Odluka o izmjeni Okružnice o strancima iz 2000., u daljnjem tekstu: WBV 2022/22), koja je stupila na snagu 27. rujna 2022.
8
WBV 2022/22 izmijenio je Vreemdelingencirculaire 2000 (Okružnica o strancima iz 2000.), tako da je među ostalim produljen rok za razmatranje zahtjeva za azil predviđen Zakonom o strancima iz 2000. Ta okružnica sada glasi kako slijedi:
„[...]
2.13. Odluka
Rok za donošenje odluke
[Immigratie- en Naturalisatiedienst (Služba za imigraciju i naturalizaciju, Nizozemska) (u daljnjem tekstu: IND)] odlučuje o zahtjevu u roku od šest mjeseci, koji počinje teći od dana nakon podnošenja zahtjeva za izdavanje ili produljenje privremene dozvole boravka na temelju azila. Taj se rok može produljiti na temelju članka 42. [Zakona o strancima iz 2000.].
Od stupanja na snagu WBV‑a 2022/22, IND koristi mogućnost predviđenu člankom 42. stavkom 4. točkom (b) [Zakona o strancima iz 2000.] da produlji rok za devet mjeseci u području azila. To znači da IND produljuje za devet mjeseci zakonski rok za donošenje odluke o svim zahtjevima za izdavanje privremene dozvole boravka na temelju azila ako zakonski rok za donošenje odluke o zahtjevu još nije istekao na dan stupanja na snagu WBV‑a 2022/22. To produljenje roka za donošenje odluke primjenjuje se na zahtjeve podnesene do 1. siječnja 2023.
[...]”
WBV 2023/3
9
Državni tajnik za pravosuđe i sigurnost donio je 26. siječnja 2023. Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (Odluka o izmjeni Okružnice o strancima iz 2000., u daljnjem tekstu: WBV 2023/3), kojom je Okružnica o strancima iz 2000. ponovno izmijenjena na sljedeći način:
„[...]
2.13. Donošenje odluke
IND će donijeti odluku o zahtjevu u roku od šest mjeseci od podnošenja zahtjeva za izdavanje ili produljenje privremene dozvole boravka na temelju azila. Taj se rok može produljiti na temelju članka 42. [Zakona o strancima iz 2000.].
[...]
Nakon objave WBV‑a 2023/3, produljenje roka za donošenje odluke za devet mjeseci primjenjuje se i na zahtjeve za azil podnesene u razdoblju od 1. siječnja 2023. do 1. siječnja 2024.
[...]”
WBV 2023/26
10
Državni tajnik za pravosuđe i sigurnost donio je 27. prosinca 2023. Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (Odluka o izmjeni Okružnice o strancima iz 2000., u daljnjem tekstu: WBV 2023/26), kojom je Okružnica o strancima iz 2000. ponovno izmijenjena na sljedeći način:
„[...]
2.13. Donošenje odluke
[IND] će donijeti odluku o zahtjevu u roku od šest mjeseci od podnošenja zahtjeva za izdavanje ili produljenje privremene dozvole boravka na temelju azila. Taj se rok može produljiti na temelju članka 42. [Zakona o strancima iz 2000.].
[...]
Nakon objave WBV‑a 2023/26, produljenje roka za donošenje odluke za devet mjeseci primjenjuje se i na zahtjeve za azil podnesene u razdoblju od 1. siječnja 2024. do 1. siječnja 2025.
[...]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
11
Osoba X podnijela je 17. veljače 2023. zahtjev za međunarodnu zaštitu u Nizozemskoj.
12
Osoba X uputila je 23. kolovoza 2023. požurnicu državnom tajniku za pravosuđe i sigurnost zbog nedonošenja odluke u roku od šest mjeseci iz članka 42. stavka 1. Zakona o strancima iz 2000.
13
Budući da državni tajnik za pravosuđe i sigurnost nije reagirao na tu požurnicu u roku od dva tjedna od kada je poslana, osoba X podnijela je tužbu rechtbanku Den Haag (Sud u Haagu, Nizozemska).
14
Presudom od 12. prosinca 2023. taj je sud tu tužbu proglasio nedopuštenom u dijelu u kojem se odnosi na izostanak pravodobnog donošenja odluke, smatrajući da je rok od šest mjeseci za donošenje odluke koji se primjenjuje na taj zahtjev bio valjano produljen za devet mjeseci nakon donošenja WBV‑a 2023/3. Međutim, navedeni je sud ocijenio da je trajanje tog produljenja bilo ograničeno na devet mjeseci nakon stupanja na snagu WBV‑a 2022/22. Iz toga proizlazi da se WBV 2023/3 i produljenje roka koje se njime predviđa ne primjenjuju na zahtjeve za azil podnesene nakon 26. lipnja 2023.
15
Državni tajnik za pravosuđe i sigurnost podnio je protiv te presude žalbu Raadu van State (Državno vijeće, Nizozemska), sudu koji je uputio zahtjev. Osoba X podnijela je protužalbu protiv navedene presude.
16
Pred sudom koji je uputio zahtjev državni tajnik za pravosuđe i sigurnost tvrdi da je rechtbank Den Haag (Sud u Haagu) pogrešno ocijenio, kao prvo, da je WBV 2023/3 protivan članku 31. stavku 3. trećem podstavku točki (b) Direktive 2013/32 u pogledu zahtjeva za azil podnesenih nakon 26. lipnja 2023., odnosno devet mjeseci nakon stupanja na snagu WBV‑a 2022/22 i, kao drugo, da uzastopna produljenja moraju biti vremenski ograničena, s obzirom na članak 4. stavak 1. Direktive 2013/32. Državni tajnik za pravosuđe i sigurnost smatra da može iskoristiti mogućnost produljenja roka za donošenje odluke za devet mjeseci, čak i ako je to već ranije učinio, pod uvjetom da je priljev tražitelja azila takav da je taj produljeni rok nužan za odgovarajuću i cjelovitu obradu zahtjeva za azil. Poziva se na povećanje broja zahtjeva za azil tijekom 2023. u odnosu na 2022. i tvrdi da je i dalje suočen s kašnjenjima u obradi zahtjeva za azil, unatoč mjerama donesenima radi skraćivanja roka za obradu tih zahtjeva i povećanja broja donesenih odluka.
17
U prilog svojoj protužalbi osoba X tvrdi da je rechtbank Den Haag (Sud u Haagu) pogrešno ocijenio da se članak 31. stavak 3. treći podstavak točka (b) Direktive 2013/32 može primijeniti na situaciju s kojom državni tajnik za pravosuđe i sigurnost tvrdi da je suočen. Naime, smatra da postupno povećanje broja zahtjeva za azil ne spada u područje primjene te odredbe. Stoga zaključuje da je produljenje roka za donošenje odluke na temelju WBV‑a 2022/22 i WBV‑a 2023/3 nezakonito.
18
Sud koji je uputio zahtjev smatra da, iako se zahtjev za prethodnu odluku koji je ranije uputio Sudu, a koji je doveo do presude od 8. svibnja 2025., Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326), odnosio na tumačenje istih odredbi prava Unije, potrebno je Sudu postaviti dodatna pitanja radi utvrđivanja je li državni tajnik za pravosuđe i sigurnost ovlašten donošenjem WBV‑a 2023/3 ponovno produljiti rok za donošenje odluke o zahtjevima za azil.
19
Konkretno, sud koji je uputio zahtjev pita se može li država članica, i u slučaju potvrdnog odgovora pod kojim uvjetima, više puta uzastopno iskoristiti mogućnost predviđenu člankom 31. stavkom 3. trećim podstavkom točkom (b) Direktive 2013/32 da produlji rok za donošenje odluke radi obrade zahtjeva za azil, osobito imajući u vidu njegovu obvezu, predviđenu člankom 4. stavkom 1. te direktive, da osigura da tijelo nadležno za razmatranje zahtjeva za azil raspolaže odgovarajućim sredstvima, uključujući dovoljan broj osposobljenog osoblja, za obavljanje svojih zadaća. U tom pogledu ističe da se okolnosti koje su dovele do produljenja roka za donošenje odluke na temelju WBV‑a 2022/22 i WBV‑a 2023/3 vjerojatno neće promijeniti u bliskoj budućnosti te pojašnjava da je državni tajnik za pravosuđe i sigurnost u međuvremenu donio treću odluku o produljenju donošenjem WBV‑a 2023/26.
20
U tim je okolnostima Raad van State (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Može li tijelo odlučivanja uzastopno primijeniti članak 31. stavak 3. treći podstavak točku (b) Direktive [2013/32]?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
(a)
Pod kojim uvjetima tijelo odlučivanja može uzastopno primijeniti članak 31. stavak 3. treći podstavak točku (b) Direktive [2013/32] i je li ukupno razdoblje tijekom kojeg to tijelo može uzastopno primjenjivati tu odredbu vremenski ograničeno?
(b)
U kojoj mjeri sud može ili mora uzeti u obzir, radi utvrđivanja je li tijelo odlučivanja moglo uzastopno produljiti rok za donošenje odluke nakon ranije odluke o produljenju, povećanje broja zahtjeva za azil, uključujući u usporedbi s razdobljem koje je prethodilo ranijoj odluci o produljenju, kao i eventualne napore koje je to tijelo uložilo radi povećanja nedostatnih kapaciteta za donošenje odluka, kako bi se, s obzirom na članak 4. stavak 1. Direktive [2013/32], osiguralo odgovarajuće i cjelovito razmatranje zahtjeva za azil?”
O prethodnim pitanjima
21
Svojim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 31. stavak 3. treći podstavak točku (b) Direktive 2013/32 u vezi s člankom 4. stavkom 1. te direktive tumačiti na način da država članica može, i u slučaju potvrdnog odgovora pod kojim uvjetima, više puta uzastopno odlučiti produljiti za najviše devet mjeseci rok koji se primjenjuje na postupak razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji su joj podneseni.
22
Člankom 31. stavkom 3. trećim podstavkom točkom (b) Direktive 2013/32 predviđa se da države članice mogu produljiti za najviše devet mjeseci rok za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu ako je, zbog činjenice da velik broj državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva istodobno traži međunarodnu zaštitu, u praksi vrlo teško zaključiti postupke razmatranja u roku od šest mjeseci iz članka 31. stavka 3. prvog podstavka te direktive.
23
Stoga mogućnost da države članice na temelju te odredbe produlje rok od šest mjeseci za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu ovisi o ispunjenju triju međusobno usko povezanih i kumulativnih uvjeta, odnosno, kao prvo, da su takvi zahtjevi podneseni „istodobno”, kao drugo, da te zahtjeve podnosi „velik broj” državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva i, kao treće, da je stoga „tijelima države članice u praksi jako teško zaključiti postupak u roku od šest mjeseci”. Te međuovisne uvjete treba tumačiti zajedno (presuda od 8. svibnja 2025., Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, t. 33.).
24
Sud je više puta utvrdio da, u skladu s člankom 31. stavkom 3. trećim podstavkom točkom (b) Direktive 2013/32, država članica može produljiti rok od šest mjeseci predviđen za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu iz članka 31. stavka 3. prvog podstavka te direktive za devet mjeseci u slučaju znatnog povećanja, u kratkom vremenskom razdoblju, broja tih zahtjeva u odnosu na uobičajenu i predvidljivu tendenciju u toj državi članici, što isključuje situaciju kad postoji postupno povećanje broja navedenih zahtjeva tijekom duljeg razdoblja (vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2025., Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, t. 49.).
25
Što se tiče pitanja dopušta li i pod kojim uvjetima članak 31. stavak 3. treći podstavak točka (b) Direktive 2013/32 državi članici da više puta uzastopno odluči produljiti rok za provođenje postupka razmatranja, valja podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, prilikom tumačenja neke odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst te ciljeve propisa kojeg je ona dio (vidjeti presude od 17. studenoga 1983., Merck, 292/82, EU:C:1983:335, t. 12. i od 11. prosinca 2025., GKV‑Spitzenverband, C‑743/23, EU:C:2025:954, t. 41.).
26
U tom pogledu valja istaknuti da formulacija članka 31. stavka 3. trećeg podstavka točke (b) Direktive 2013/32 kao takva ne omogućuje da se utvrdi može li država članica više puta uzastopno odlučiti produljiti rok koji se primjenjuje na postupak razmatranja, ako su ispunjena tri uvjeta navedena u točki 23. ove presude.
27
Što se tiče konteksta u kojem se nalazi ta odredba, valja istaknuti da, na temelju članka 31. stavka 2. Direktive 2013/32, države članice moraju osigurati da se postupak razmatranja što prije zaključi, ne dovodeći pritom u pitanje odgovarajuće i cjelovito razmatranje. Nadalje, iz članka 31. stavka 3. prvog podstavka te direktive proizlazi da države članice moraju osigurati da se postupak razmatranja zaključi u roku od šest mjeseci od podnošenja zahtjeva. Osim toga, u članku 31. stavku 3. četvrtom podstavku navedene direktive precizira se da u opravdanim slučajevima države članice iznimno mogu produljiti propisane rokove do najdulje tri mjeseca ako je to potrebno za osiguranje odgovarajućeg i cjelovitog razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu. U svakom slučaju, iz članka 31. stavka 5. iste direktive proizlazi da države članice moraju zaključiti postupak razmatranja najkasnije u roku od 21 mjeseca od podnošenja zahtjeva.
28
Također valja uzeti u obzir članak 4. stavak 1. Direktive 2013/32, prema kojem su države članice dužne osigurati da tijelo koje su odredile za odgovarajuće razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu ima na raspolaganju odgovarajuća sredstva, uključujući i dovoljan broj osposobljenog osoblja, za izvršavanje svojih zadaća u skladu s tom direktivom (vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2025., Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, t. 40.).
29
Kad je riječ o cilju koji se nastoji postići Direktivom 2013/32, iz njezinih uvodnih izjava 3. i 18. proizlazi da je njezin cilj uspostava zajedničkog europskog sustava azila u kojem bi se odluke o zahtjevima za međunarodnu zaštitu trebale donijeti što prije, nakon odgovarajućeg i cjelovitog razmatranja tih zahtjeva, ne dovodeći u pitanje mogućnost produljenja, u skladu s člankom 31. stavkom 3. trećim podstavkom te direktive, roka od šest mjeseci predviđenog u njezinu članku 31. stavku 3. prvom podstavku, kako bi se odgovorilo na posebne situacije koje opravdavaju dulji rok za razmatranje u cilju osiguravanja takvog odgovarajućeg i cjelovitog razmatranja (vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2025., Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, t. 43. i 44.).
30
Dakle, iz konteksta članka 31. stavka 3. trećeg podstavka točke (b) Direktive 2013/32 i cilja koji se nastoji postići tom direktivom proizlazi da nema nikakve osnove da se a priori isključi mogućnost da država članica više puta uzastopno odluči produljiti rok za postupak razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji su joj podneseni, pod uvjetom da su ispunjena tri uvjeta nabrojena u točki 23. ove presude i da se postupak razmatranja pojedinog zahtjeva za međunarodnu zaštitu zaključi najkasnije u roku od 21 mjeseca od podnošenja zahtjeva.
31
Međutim, kao što je to navedeno u točki 24. ove presude, tumačenje članka 31. stavka 3. trećeg podstavka točke (b) Direktive 2013/32 koje bi državi članici omogućavalo da produlji taj rok u slučaju postupnog povećanja broja tih zahtjeva tijekom duljeg razdoblja ugrozilo bi cilj koji se nastoji postići tom direktivom.
32
Nadalje, ako je broj zahtjeva za međunarodnu zaštitu tijekom duljeg razdoblja stalno visok, dotična država članica mora tijelu odlučivanja osigurati odgovarajuća i dostatna sredstva kako bi mu omogućila obradu zahtjeva za međunarodnu zaštitu sukladno Direktivi 2013/32, na temelju obveze iz njezina članka 4. stavka 1. (vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2025., Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, t. 55.).
33
Stoga, iako država članica može više puta uzastopno odlučiti produljiti rok koji se primjenjuje na postupak razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji su joj podneseni, ukupno trajanje tih uzastopnih produljenja ipak ne može biti dulje nego što je toj državi članici potrebno da bi se uskladila s obvezom iz članka 4. stavka 1. Direktive 2013/32 i tijelu odlučivanja stavila na raspolaganje više sredstava, tako da ono ponovno bude u mogućnosti obraditi zahtjeve za međunarodnu zaštitu u roku od šest mjeseci predviđenom u članku 31. stavku 3. prvom podstavku te direktive. To potrebno vrijeme treba ocjenjivati s obzirom na vrijeme koje je potrebno za zapošljavanje i osposobljavanje osoblja koje će biti stručno za obradu zaprimljenih zahtjeva za međunarodnu zaštitu na odgovarajući i cjelovit način (vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2025., Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, t. 48.).
34
Stoga, nakon što je prvi put produljila rok koji se primjenjuje na postupak razmatranja na temelju članka 31. stavka 3. trećeg podstavka točke (b) Direktive 2013/32, dotična država članica ne može iskoristiti istu mogućnost kako bi ponovno produljila taj rok, osobito kako bi uzela u obzir povećanje, čak i neznatno, broja zahtjeva za azil u odnosu na razdoblje obuhvaćeno prethodnom odlukom o produljenju, osim ako ne uspije dokazati, valjano obrazlažući svoju odluku na temelju konkretnih podataka, da, unatoč naporima koje je uložila radi suočavanja s istodobnim priljevom zahtjeva za međunarodnu zaštitu, nije imala dovoljno vremena da tijelu odlučivanja osigura odgovarajuća i dostatna sredstva, osobito zapošljavanjem i osposobljavanjem stručnog osoblja, kako bi mu omogućila da na odgovarajući i cjelovit način rješava zahtjeve za međunarodnu zaštitu u roku od šest mjeseci predviđenom u članku 31. stavku 3. prvom podstavku te direktive.
35
Osim toga, u skladu s člankom 31. stavkom 6. Direktive 2013/32, tijelo odlučivanja mora, s jedne strane, obavijestiti dotične tražitelje međunarodne zaštite o tome da je država članica kojoj to tijelo pripada odlučila produljiti rok za provođenje postupka razmatranja njihova zahtjeva i, s druge strane, kada to zatraže, pružiti im sve informacije o razlozima tog produljenja i roku u kojem se o njihovu zahtjevu može odlučiti.
36
S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 31. stavak 3. treći podstavak točku (b) Direktive 2013/32 u vezi s člankom 4. stavkom 1. te direktive treba tumačiti na način da država članica može više puta uzastopno odlučiti produljiti rok koji se primjenjuje na postupak razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji su joj podneseni, pod uvjetom da ta država članica može dokazati, s jedne strane, da unatoč naporima koje je uložila radi suočavanja s istodobnim priljevom zahtjeva za međunarodnu zaštitu nije imala dovoljno vremena da ispuni svoju obvezu da tijelu odlučivanja osigura odgovarajuća i dostatna sredstva kako bi mu omogućila da te zahtjeve obradi na odgovarajući i cjelovit način te, s druge strane, da ukupno trajanje uzastopnih produljenja ne prelazi ni vrijeme koje joj je potrebno za poštovanje te obveze ni maksimalni rok od 21 mjeseca od podnošenja pojedinog zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
Troškovi
37
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:
Članak 31. stavak 3. treći podstavak točku (b) Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite, u vezi s člankom 4. stavkom 1. te direktive,
treba tumačiti na način da:
država članica može više puta uzastopno odlučiti produljiti rok koji se primjenjuje na postupak razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji su joj podneseni, pod uvjetom da ta država članica može dokazati, s jedne strane, da unatoč naporima koje je uložila radi suočavanja s istodobnim priljevom zahtjeva za međunarodnu zaštitu nije imala dovoljno vremena da ispuni svoju obvezu da tijelu odlučivanja osigura odgovarajuća i dostatna sredstva kako bi mu omogućila da te zahtjeve obradi na odgovarajući i cjelovit način te, s druge strane, da ukupno trajanje uzastopnih produljenja ne prelazi ni vrijeme koje joj je potrebno za poštovanje te obveze ni maksimalni rok od 21 mjeseca od podnošenja pojedinog zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.