Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 13. svibnja 2026.(1)
Predmet C-227/25 P
DR,
DS
protiv
Europsko nadzorno tijelo za osiguranje i strukovno mirovinsko osiguranje (EIOPA)
„Žalba – Javna služba – Tužba zbog izvanugovorne odgovornosti Europske unije podnesena zbog povrede obveze institucije da osigura zaštitu osobnih podataka – Naknade neimovinske štete koju je pretrpio službenik i njegova supruga – Pravna osnova tužbe koju je podnijela službenikova žena – Nedopuštenost tužbe na temelju članaka 268. i 340. UFEU-a – Pravo ili obveza člana obitelji da podnese tužbu na temelju članka 270. UFEU-a”
I.      Uvod
1.        Ova žalba podnesena je protiv rješenja Općeg suda Europske unije od 17. siječnja 2025., DR i DS/EIOPA(2), kojim je taj sud odbacio kao nedopuštenu tužbu zbog izvanugovorne odgovornosti Unije koju su podnijeli službenik Unije, osoba DR, kao i njegova supruga DS, zbog toga što je Europsko nadzorno tijelo za osiguranje i strukovno mirovinsko osiguranje (EIOPA) navodno objavilo njihove osobne podatke tijekom etičkog nadzora i upravne istrage kojoj je osoba DR bila podvrgnuta.
2.        U toj se žalbi od Suda traži da odluči o posljedicama koje je Opći sud izveo iz načela koja je on utvrdio u presudi od 5. svibnja 2022., Komisija/Missir Mamachi di Lusignano(3), u pogledu pretpostavki dopuštenosti tužbi za naknadu štete koje su podnijeli članovi obitelji dužnosnika ili službenika povodom spora koji proizlazi iz radnog odnosa koji potonjeg povezuje s dotičnom institucijom.
3.        Predložit ću Sudu da prihvati navedenu žalbu i ukine pobijano rješenje u dijelu u kojem je Opći sud tužbu koju je podnijela osoba DS proglasio nedopuštenom jer je podnesena na pogrešnoj pravnoj osnovi. Objasnit ću razloge zbog kojih se to rješenje, prema mojem mišljenju, temelji na pogrešnom tumačenju teksta te presude jer se mogućnost koju Sud nudi članovima obitelji dužnosnika ili službenika da djeluju na temelju članka 270. UFEU-a u navedenom rješenju pretvara u obvezu čije nepoštovanje dovodi do odbacivanja tužbe kao nedopuštene.
II.    Okolnosti spora
4.        Za potrebe ove žalbe, okolnosti spora navedene u točkama 2. do 30. pobijanog rješenja mogu se sažeti kako slijedi.
5.        Osoba DR je bila zaposlena 16. rujna 2017. kao službenik u odjelu "Nadzor" EIOPA-a nakon što je ispunila izjavu o sukobu interesa. Nakon što je 7. prosinca 2018. protiv nje pokrenut postupak etičkog nadzora, ona je porukom elektroničke pošte od 14. siječnja 2019. i 10. ožujka 2019. dostavila informacije o društvima A, B i C(4), pri čemu je istaknula povjerljivu prirodu dostavljenih podataka i pojasnila da se oni ne mogu otkriti drugim osobama unutar EIOPA-e bez njezine prethodne suglasnosti. Nakon izvješća o procjeni koje je službenik za etička pitanja dostavio EIOPA-i, izvršni direktor tog tijela pokrenuo je 22. srpnja 2019. upravnu istragu protiv osobe DR kako bi se utvrdila priroda njezinih vanjskih aktivnosti. Vanjska istražiteljica zadužena za tu istragu dostavila je 30. rujna 2019. svoje izvješće, a osoba DR odlukom od 17. prosinca 2019. razriješena je dužnosti u EIOPA-i.
6.        Osoba DR podnijela je 13. siječnja 2020. prvu pritužbu Europskom ombudsmanu kako bi prijavila nezakonitost njezina otkaza. Ona je odbačena kao nedopuštena jer nije iscrpila sva domaća pravna sredstva. Osoba DR stoga je 3. veljače 2020. EIOPA-i podnijela žalbu protiv odluke o otkazu u kojoj je, kao prvo, osporila zakonitost svojeg premještaja u drugu službu i zakonitost odluke o otkazu, kao drugo, prijavila više nepravilnosti u vezi s obradom svojih osobnih podataka, kao treće, istaknula je postojanje činjenica uznemiravanja u odnosu na nju i, naposljetku, kao četvrto, zatražila isplatu novčane naknade za navodno pretrpljenu štetu.
7.        Odlukom od 2. lipnja 2020. EIOPA je odbila žalbu u vezi s odlukom o otkazu.
8.        Osoba DR podnijela je 16. rujna 2020. drugu pritužbu Ombudsmanu, koji ju je odbacio jer nije imao dovoljno osnova za pokretanje istrage.
9.        Osoba DR obratila se 30. rujna 2020. Europskom nadzorniku za zaštitu podataka (EDPS) radi pozivanja na to da EIOPA nezakonito obrađuje svoje osobne podatke, podatke osobe DS kao i podatke društava o kojima je riječ.
10.      Osoba DR podnijela je 1. prosinca 2021. ombudsmanu treću pritužbu.
11.      Odlukom od 9. rujna 2022. EDPS je utvrdio da je EIOPA povrijedila članak 4. stavak 1. točku (a) i članak 15. stavak 1. točku (c) Uredbe (EU) 2018/1725(5) jer tijekom upravne istrage nije pravilno obavijestila osobu DR o pravnoj osnovi obrade njezinih osobnih podataka. Slijedom toga, EDPS je odlučio izdati službenu opomenu EIOPA-i, u skladu s člankom 58. stavkom 2. točkom (b) te uredbe.
12.      Ombudsman je odlukom od 25. svibnja 2023., nakon treće pritužbe osobe DR, smatrao da EIOPA prilikom njezina zapošljavanja nije savjesno riješila pitanje koje se odnosi na njezine sukobe interesa, što je dovelo do nepravilnosti u postupanju. Osim toga, Ombudsman je istaknuo da EIOPA nije pažljivo i strogo provela etički nadzor i upravnu istragu.
III. Postupak pred sudovima Unije
A.      Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje
13.      Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 4. travnja 2024. žalitelji su pokrenuli postupak na temelju članka 268. UFEU-a i članka 340. drugog stavka UFEU-a radi naknade neimovinske štete za koju smatraju da su je pretrpjeli zbog nezakonitog postupanja EIOPA-e u pogledu obrade njihovih osobnih podataka u okviru etičkog nadzora i upravne istrage koja se vodila u odnosu na osobu DR.
14.      Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 2. srpnja 2024. EIOPA je istaknula prigovor nedopuštenosti. EIOPA je osobito tvrdila da tužba koju su podnijeli osoba DR i njezina supruga, osoba DS, proizlazi iz radnog odnosa prvonavedene osobe, tako da je predmet te tužbe očito obuhvaćen člankom 270. UFEU-a kao i člancima 90. i 91. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije(6), a ne člankom 268. i člankom 340. drugim stavkom UFEU-a. U okviru očitovanja koja su podnijeli o tom prigovoru nedopuštenosti žalitelji su izričito ponovili i branili odabir te pravne osnove s obzirom na tekst Uredbe 2018/1725.
15.      Pobijanim rješenjem, donesenim na temelju članka 130. stavaka 1. i 7. njegova Poslovnika, Opći sud odbacio je tužbu koju su podnijele osobe DR i DS kao nedopuštenu.
B.      Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
16.      Žalitelji su 24. ožujka 2025. podnijeli žalbu protiv pobijanog rješenja. U svojim zahtjevima od Suda zahtijevaju da ukine to rješenje, prihvati njihove zahtjeve pred Općim sudom, odluči da je EIOPA počinila dovoljno ozbiljnu povredu pravnih pravila kojima se dodjeljuju prava pojedincima, osobito članaka 8. i 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i Uredbe 2018/1725, da su pretrpjeli neimovinsku štetu zbog nezakonitosti koje je potonja počinila, da naloži naknadu te štete, naloži EIOPA-i snošenje svih troškova obaju postupaka ili, ako to ne učini, vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje o meritumu.
17.      EIOPA zahtijeva od Suda da odbije žalbu i žaliteljima naloži snošenje troškova.
IV.    Analiza
18.      U prilog svojoj žalbi žalitelji ističu dva žalbena razloga, koji se temelje, kao prvo, na nedostatku u obrazloženju točke 74. pobijanog rješenja i, kao drugo, na pogrešci koja se tiče prava u vezi s dosegom pojma „osobe na koje se primjenjuje Pravilnik o osoblju” u smislu njegova članka 91. stavka 1.(7)
19.      Budući da se izreka tog rješenja, u dijelu u kojem se odnosi na tužbu koju je podnijela osoba DS, temelji na njezinu svojstvu „osobe na koju se primjenjuje Pravilnik o osoblju”, prvo ću ispitati drugi žalbeni razlog.
A.      Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešnom tumačenju dosega pojma „ osobe na koje se primjenjuje Pravilnik o osoblju ” u smislu članka 91. stavka 1. Pravilnika o osoblju
1.      Pobijano rješenje
20.      U točki 38. pobijanog rješenja Opći sud najprije je utvrdio da žalitelji svoju tužbu temelje na članku 268. i članku 340. drugom stavku UFEU-a.
21.      U točkama 39. do 47. tog rješenja naveo je načela i relevantnu sudsku praksu u pogledu dosega članka 270. UFEU-a, pozivajući se osobito na presudu Komisija/Missir Mamachi di Lusignano.
22.      Tako je u točki 43. navedenog rješenja Opći sud podsjetio na to da iz te sudske prakse proizlazi da, kada spor proizlazi iz radnog odnosa između tog dužnosnika ili službenika i instituciju Unije, ne samo taj dužnosnik ili službenik nego i svaka druga osoba na koju se primjenjuje Pravilnik o osoblju, u smislu članka 91. stavka 1. Pravilnika o osoblju, „može djelovati u odnosu na instituciju Unije na temelju članka 270. UFEU-a kako bi osporio zakonitost akta koji na njega negativno utječe”.
23.      Kako bi utvrdio osobe koje nisu dužnosnici ili službenici za koje se može smatrati da se „na njih primjenjuje Pravilnik o osoblju”, Opći sud je u točki 44. pobijanog rješenja istaknuo da je, prema navedenoj sudskoj praksi, cilj Pravilnika o osoblju i Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (u daljnjem tekstu: Uvjeti zaposlenja ostalih službenika) uređivanje pravnih odnosa između institucija Unije i njihovih dužnosnika ili službenika te da, kako bi se postigao taj cilj, ne utvrđuju samo niz uzajamnih prava i obveza između tih institucija i njihovih dužnosnika ili službenika, nego određenim članovima njihovih obitelji također dodjeljuju prava i povlastice.
24.      U točki 45. tog rješenja Opći je sud tako utvrdio da mu, kad je riječ o bračnom drugu dužnosnika ili službenika, članci 42.b i 55.a Pravilnika o osoblju te članak 16. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika omogućuju da, u slučaju teške bolesti ili teškog invaliditeta, prima uzdržavanje od dužnosnika ili službenika dajući tom dužnosniku ili službeniku mogućnost korištenja svog prava na obiteljski dopust ili rad s nepunim radnim vremenom. Osim toga, člankom 70. Pravilnika o osoblju i člankom 35. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika nadživjelom bračnom drugu dodjeljuje se, pod određenim uvjetima, pravo na davanja u slučaju smrti dužnosnika ili službenika.
25.      U točki 46. navedenog rješenja Opći je sud iz toga zaključio da je bračni drug dužnosnika ili službenika osoba na koju se primjenjuje Pravilnik o osoblju, u smislu članka 91. stavka 1. Pravilnika o osoblju i da stoga, u skladu s navedenom sudskom praksom, „može”, jednako kao i dužnosnik ili službenik čiji je bračni drug, podnijeti tužbu za naknadu štete protiv institucije Unije na temelju članka 270. UFEU-a kada spor proizlazi iz radnog odnosa između tog dužnosnika ili službenika i navedene institucije.
26.      U tom je pogledu Opći sud u točki 47. pobijanog rješenja istaknuo da, u smislu te sudske prakse, „pravo osoba na koje se primjenjuje Pravilnik o osoblju da djeluju na temelju članka 270. UFEU-a nije uvjetovano time da te osobe u svakom pojedinom slučaju stvarno raspolažu pravima i povlasticama koji su im dodijeljeni Pravilnikom o osoblju i Uvjetima zaposlenja ostalih službenika. Dovoljno je, naime, da se na te osobe, na temelju povezanosti s dužnosnikom ili službenikom, primjenjuje Pravilnik o osoblju”.
27.      S obzirom na ta načela utvrđena osobito u presudi Komisija/Missir Mamachi di Lusignano, Opći sud je u točki 48. tog rješenja zaključio da je „s obzirom na to da tužba za naknadu štete koju su podnijeli dužnosnik ili službenik kao i njegov bračni drug proizlazi iz radnog odnosa između tog dužnosnika ili službenika i institucije Unije, ta tužba obuhvaćena, pod prijetnjom nedopuštenosti, člankom 270. UFEU-a, kako je proveden člankom 91. stavkom 1. Pravilnika o osoblju, i ne može se temeljiti na članku 340. drugom stavku UFEU-a”.
28.      Slijedom toga, kako bi ocijenio dopuštenost tužbe u pogledu osobe DR i osobe DS, Opći sud je u točkama 51. do 61. pobijanog rješenja ispitao uzrok spora kako bi utvrdio odnosi li se taj spor na radni odnos između osobe DR i EIOPA-e. Nakon što je utvrdio da je to doista tako, Opći sud je u točki 62. tog rješenja zaključio da, u skladu s navedenom sudskom praksom, tužbu treba smatrati nedopuštenom u dijelu u kojem se temeljila na članku 340. drugom stavku UFEU-a.
29.      U točki 63. navedenog rješenja Opći sud istaknuo je da, „[u] svakom slučaju”, čak i ako se tužba može tumačiti na način da se temelji na članku 270. UFEU-a i čak i ako se njezin predmet treba ili ne treba poistovjetiti s predmetom žalbe koja se odnosi na odluku o otkazu osobi DR, valja je proglasiti nedopuštenom u mjeri u kojoj žalitelji nisu pokrenuli predsudski postupak pred EIOPA-om, u skladu s člancima 90. i 91. Pravilnika o osoblju.
30.      U točki 64. pobijanog rješenja Opći sud je presudio da se taj zaključak ne može dovesti u pitanje argumentima koje su žalitelji iznijeli u svojim očitovanjima o prigovoru nedopuštenosti.
2.      Argumenti stranaka
31.      Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelji tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da osobi DS treba priznati svojstvo „osobe na koju se primjenjuje Pravilnik o osoblju” u smislu članka 91. stavka 1. Pravilnika o osoblju i da u tom svojstvu treba podnijeti svoju tužbu za naknadu štete na temelju članka 270. UFEU-a.
32.      Pozivajući se na točku 52. presude Komisija/Missir Mamachi di Lusignano, žalitelji tvrde da pojam „osoba na koje se Pravilnik o osoblju primjenjuje ” u smislu članka 91. stavka 1. tog teksta, kako ga tumači Sud, uključuje članove obitelji na koje se upućuje u Pravilniku o osoblju jer su im dodijeljena posebna prava i povlastice i jer imaju pravo zahtijevati ta prava i povlastice neovisno o tome je li njihova žalba osnovana. U predmetu u kojem je donesena ta presuda Pravilnik o osoblju tako je izričito dodijelio prava i povlastice članovima obitelji preminulog dužnosnika. To nije slučaj s osobom DS. Ona ne tvrdi niti da ima niti da uživa pravo ili povlasticu koja joj je dodijeljena Pravilnikom o osoblju, a njezina se tužba sastoji od prijave nezakonite obrade njezinih osobnih podataka protivno Uredbi 2018/1725.
33.      EIOPA tvrdi da je taj žalbeni razlog očito neosnovan. Kao prvo, osoba DS, kao bračni drug bivšeg privremenog službenika EIOPA-e, ima niz financijskih prava iz Pravilnika o osoblju, kao što je činjenica da je obuhvaćena zajedničkim sustavom osiguranja dužnosnika i ostalih službenika. Kao drugo, nije važno zahtijeva li osoba DS u ovom slučaju prava i povlastice na temelju Pravilnika o osoblju jer se u njegovu članku 13. izričito upućuje na bračne drugove dužnosnika(8).
3.      Ocjena
34.      Smatram da je taj žalbeni razlog osnovan. Naime, smatram da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je osobu DS kvalificirao kao „osobu na koju se primjenjuje Pravilnik o osoblju”, što je za njega dovelo do obveze podnošenja tužbe za naknadu štete na temelju članka 270. UFEU-a.
35.      Napominjem da u točkama 43., 44. i 47. pobijanog rješenja, upućivanju na točke 46. do 48. i 51. do 55. presude Komisija/Missir Mamachi di Lusignano prethodi izraz „vidjeti u tom smislu”. Međutim, primjećujem da Opći sud u tom rješenju nadilazi puku posebnu primjenu te presude jer proširuje pojam „osobe na koje se primjenjuje Pravilnik o osoblju”, kako ga je definirao Sud, te uvjetuje dopuštenosti tužbi za izvanugovornu odgovornost Unije koje su podnijeli potonji time što pokretanje postupka pred Općim sudom na temelju članka 270. UFEU-a čini obveznim. Poteškoće proizlaze iz zajedničkog učinka tih dvaju aspekata navedenog rješenja, s obzirom na to da Opći sud izvodi nerazumne postupovne posljedice iz te presude jer nijedna odredba ni sudska praksa ne zahtijevaju da bračni drug dužnosnika ili službenika podnese svoju tužbu na takvoj pravnoj osnovi. Iako žalitelji ne iznose drugi od tih aspekata u potporu svojem drugom žalbenom razlogu, taj je aspekt usko povezan s njihovim osporavanjem, kako je izraženo u točki 47. njihove žalbe.
36.      Kao što to ističu žalitelji, situacija o kojoj je riječ u ovom predmetu razlikuje se od one u kojoj je donesena presuda Komisija/Missir Mamachi di Lusignano. Kao što to proizlazi iz točaka 48., 51., 52. i 54. te presude, Sud definira pojam „osobe na koje se primjenjuje Pravilnik o osoblju” osobito s obzirom na „prava i povlastice” koje im Pravilnik o osoblju dodjeljuje, pri čemu članovi dužnosnikove obitelji imaju, naime, posebna prava i novčane povlastice u slučaju smrti potonjeg. Sud je dodao da nije potrebno utvrditi raspolažu li oni doista tim pravima i povlasticama u razmatranom slučaju kako bi se izbjegla potreba prethodnog ispitivanja osnovanosti tužbe radi odlučivanja o nadležnosti suda(9). Međutim, Sud ih je mogao izjednačiti s „osobama na koje se primjenjuje Pravilnik o osoblju ” upravo zato što su na temelju Pravilnika o osoblju mogli ostvariti novčane povlastice zbog dužnosnikove smrti.
37.      U glavnom predmetu Pravilnik o osoblju ne daje bračnom drugu dužnosnika ili službenika nikakvo pravo ili prednost koja bi bila povezana s obradom njegovih osobnih podataka. U točki 45. pobijanog rješenja Opći sud upućuje na odredbe Pravilnika o osoblju koje dužnosniku ili službeniku omogućuju pravo na obiteljski dopust ili rad u nepunom radnom vremenu u slučaju teške bolesti ili teškog invaliditeta bračnog druga ili mu se omogućuje primanje davanja u slučaju smrti dužnosnika ili službenika. Te odredbe nisu ni u kakvoj vezi s mogućim pravom ili povlasticama koje bi Pravilnik o osoblju priznao bračnom drugu dužnosnika ili službenika u slučaju nezakonite obrade njegovih osobnih podataka. Isto tako, EIOPA se u svojem odgovoru na žalbu poziva na članak 13. Pravilnika o osoblju na temelju kojeg je dužnosnik dužan prijaviti plaćenu djelatnost koju obavlja njegov bračni drug. Međutim, tim se člankom utvrđuje obveza dužnosnika ili službenika iz Pravilnika o osoblju koju treba razlikovati od prava ili povlastica u korist članova obitelji potonjeg na kojima se temelji sudska praksa Suda.
38.      Takvo široko tumačenje pojma „osobe na koje se primjenjuje Pravilnik o osoblju” i proširenje područja primjene ratione personae članka 270. UFEU-a do kojeg dovodi ne bi nužno izazvalo posebne poteškoće da u pobijanom rješenju nije bilo popraćeno pooštravanjem uvjeta dopuštenosti tužbi za naknadu štete koje podnose članovi obitelji dužnosnika ili službenika(10). Naime, mogućnost koju Sud nudi članovima obitelji dužnosnika ili službenika da djeluju na temelju članka 270. UFEU-a postaje obveza Općeg suda, što dovodi do toga da to rješenje sadržava pogrešku koja se tiče prava.
39.      Iako je Opći sud u točki 46. pobijanog rješenja pravilno istaknuo da bračni drug dužnosnika ili službenika „može” podnijeti tužbu za naknadu štete na temelju članka 270. UFEU-a kada spor proizlazi iz radnog odnosa između tog dužnosnika ili službenika i institucije te se u točki 47. tog rješenja pravilno pozvao na „pravo osoba na koje se primjenjuje Pravilnik o osoblju da djeluju na temelju članka 270. UFEU-a”, on je ipak u točki 48. tog rješenja odmah smatrao da će se ta vrsta tužbe u biti proglasiti nedopuštenom ako nije podnesena na temelju tog članka. Te dvije tvrdnje su kontradiktorne: ili je to mogućnost ili je to obveza. Budući da se Sud u presudi Komisija/Missir Mamachi di Lusignano jasno odlučio za običnu mogućnost ponuđenu članovima dužnosnikove obitelji, Opći sud koji je bez razloga tu mogućnost utvrdio kao obvezu nije poštovao sudsku praksu Suda te je stoga povrijedio članak 270. UFEU-a i članak 91. stavak 1. Pravilnika o osoblju.
40.      Čini mi se da je taj zaključak potkrijepljen činjenicom da Sud, široko tumačeći aktivnu procesnu legitimaciju članova obitelji dužnosnika ili službenika na temelju članka 270. UFEU-a, nije namjeravao stvoriti uvjet dopuštenosti tužbi za naknadu štete koje su potonji podnijeli. Ako ne griješim, izrazi upotrijebljeni u točkama 55. i 62. presude Komisija/Missir Mamachi di Lusignano svjedoče samo o volji suda Unije da članovima obitelji dužnosnika ili službenika ponudi mogućnost podnošenja tužbe za naknadu štete na temelju članka 270. UFEU-a jer spor proizlazi iz radnog odnosa između tog dužnosnika ili službenika i dotične institucije, a ne da se u potpunosti isključi mogućnost podnošenja te tužbe na temelju članka 268. i članka 340. drugog stavka UFEU-a.
41.      Tekst te presude nije obvezan, kao što to proizlazi iz opetovano korištenog izraza „mogu [...] podnijeti žalbu” („eine Schadensersatzklage erheben können”, na njemačkom jeziku, „may [...] bring an action” na engleskom jeziku ili „possono [...] proporre un ricorso” na talijanskom jeziku (moje isticanje)). Taj izraz pretpostavlja priznanje izbora. Iako članovi obitelji dužnosnika ili službenika imaju mogućnost podnijeti tužbu za naknadu štete na temelju članka 270. UFEU-a jer spor proizlazi iz radnog odnosa između potonjih i dotične institucije, podnošenje te tužbe na takvoj pravnoj osnovi uopće nije obveza, s obzirom na to da potonji u tom pogledu raspolažu marginom prosudbe. Stoga također imaju mogućnost podnijeti tužbu na temelju članaka 268. i 340. UFEU-a. Kao što je Opći sud još nedavno podsjetio, „[s]am Pravilnik o osoblju autonoman je instrument čiji je jedini cilj urediti pravne odnose između institucija i njihovih dužnosnika ili službenika, utvrđujući međusobno uzajamna prava i obveze”(11). Drugim riječima Pravilnik o osoblju ima relativan učinak: stvara obveze samo između stranaka i sprječava da se trećim osobama, koje nisu pristale na ugovor, nametnu takve obveze na temelju potonjeg.
42.      Usko tumačenje uvjeta dopuštenosti tužbi pred sudom, u dijelu u kojem uvjetuju pristup sudu i djelotvornost sudske zaštite, kao i nužnost raspolaganja jasnim pravilima u tom pogledu isključuju mogućnost da se glagol „moći” ovdje izjednači s glagolom „morati” i da se tumači na način da se njime od članova obitelji dužnosnika ili službenika zahtijeva da svoju tužbu podnesu na temelju članka 270. UFEU-a, pod prijetnjom nedopuštenosti. Takav razvoj sudske prakse zahtijevao bi barem minimum objašnjenja u dijelu u kojem se odnosi na tumačenje uvjeta dopuštenosti tužbi koje su pojedinci podnijeli Općem sudu, čije je pravilno tumačenje ključno za osiguranje djelotvornosti sudske zaštite.
43.      U posebnim okolnostima predmeta u kojem je donesena presuda Komisija/Missir Mamachi di Lusignano, to široko tumačenje nadležnosti suda Unije za ispitivanje tužbi za naknadu štete podnesenih na temelju članka 270. UFEU-a imalo je za cilj osigurati veću zaštitu članovima dužnosnikove obitelji, uzimajući u obzir obveze dužne pažnje i brižnog postupanja institucije. Njezin je cilj također bio osigurati da se tužbe koje se odnose na isti događaj koji proizlazi iz radnog odnosa između dužnosnika i institucije o kojoj on ovisi ili o kojoj je ovisio mogu koncentrirati u okviru jednog sudskog postupka pred istim sudom.
44.      Iako dijelim nastojanje da se svi ti sporovi centraliziraju, ipak napominjem da je u ovom predmetu osoba DS u konačnici lišena mogućnosti da se njezin zahtjev za naknadu štete koju je osobno pretrpjela ispita, i to zbog njezinog obiteljskog statusa. To rješenje može biti osobito strogo u odnosu na postupovni tretman koji je Opći sud predvidio u pogledu tužbe za naknadu štete koju je istog dana, zbog počinjenja istog djela, podnijelo društvo čiji je vlasnik, osnivač, pravni zastupnik i glavni direktor osoba DR, kao i društvo koje je u njegovu vlasništvu(12). Tu je tužbu, kojom su te pravne osobe zatražile naknadu štete navodno pretrpljene tijekom etičkog nadzora i upravne istrage kojoj je osoba DR bila podvrgnuta na temelju članaka 268. i 340. UFEU-a, Opći sud ispitao u meritumu u svojoj presudi od 25. ožujka 2026., DP i DQ/EIOPA(13).
45.      S obzirom na te elemente, smatram da pobijano rješenje sadržava pogrešku koja se tiče prava jer je Opći sud tužbu koju je podnijela osoba DS proglasio nedopuštenom jer se temeljila na članku 340. drugom stavku UFEU-a.
46.      U tim okolnostima stoga nije potrebno analizirati prvi žalbeni razlog, koji se temelji na nedostatku u obrazloženju tog rješenja u pogledu pravne osnove tužbe koju je podnijela osoba DS.
47.      Međutim, predlažem da se taj prvi žalbeni razlog ispita ne samo kao glavni, u dijelu u kojem se temelji na nedostatak u obrazloženju pobijanog rješenja u pogledu pravne osnove tužbe koju je podnijela osoba DR, nego i podredno, u slučaju da Sud drugi žalbeni razlog koji se temelji na pogrešnom tumačenju dosega pojma „osobe na koje se primjenjuje Pravilnik o osoblju ” u smislu članka 91. stavka 1. Pravilnika o osoblju ocijeni neosnovanim.
B.      Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na nedostatku u obrazloženju pobijanog rješenja koje se odnosi na pravnu osnovu tužbe koju su podnijele osobe DR i DS
1.      Pobijano rješenje
48.      U točkama 64. do 78. pobijanog rješenja Opći sud ispitao je različite argumente koje su žalitelji istaknuli u svojim očitovanjima o prigovoru nedopuštenosti.
49.      Konkretno, u točkama 72. do 75. tog rješenja Opći sud ispitao je drugi argument, koji se temelji na postojanju presedana iz sudske prakse u kojima je Opći sud priznao dopuštenost tužbi podnesenih zbog povrede Uredbe 2018/1725(14), i to unatoč činjenici da nisu podnesene na temelju članka 270. UFEU-a.
50.      U točki 74. navedenog rješenja Opći sud je presudio da je „u predmetu u kojem je donesena presuda od 1. prosinca 2021., JR/Komisija (T-265/20, EU:T:2021:850), tužitelj, koji se prijavio na interni natječaj unutar Komisije [...] i koji nije bio uvršten na popis uspješnih kandidata, zatražio poništenje Komisijinih odluka kojima mu se odbija pristup informacijama o navedenom natječaju. Stoga se ta presuda odnosi na tužbu za poništenje podnesenu na temelju članka 263. UFEU-a i nije relevantna za ocjenu imaju li žalitelji u ovom slučaju pravo pokrenuti postupak protiv EIOPA-e na temelju članka 340. drugog stavka UFEU-a”.
2.      Argumenti stranaka
51.      Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelji ističu nedostatak u obrazloženju pobijanog rješenja.
52.      Ističu da im točka 74. tog rješenja ne omogućuje da razumiju razloge zbog kojih bi članak 270. UFEU-a, u smislu sudske prakse na koju se Opći sud poziva u točkama 39. do 41. navedenog rješenja, predstavljao pravni lijek za sporove u javnoj službi. U tom pogledu tvrde da je sud Unije u presudi od 1. prosinca 2021., JR/Komisija(15), navedenoj u toj točki 74., priznao dopuštenost tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU-a u okviru sličnog spora koji proizlazi iz radnog odnosa između dužnosnika i dotične institucije i odnosi se na povredu Uredbe 2018/1725.
53.      Konkretno, iako žalitelji navode da je tužba za poništenje koja se temelji na članku 263. UFEU-a postupak čija se priroda i doseg razlikuju od tužbe za naknadu štete na temelju članka 268. i članka 340. drugog stavka UFEU-a, suprotno tomu, smatraju da Opći sud nije dovoljno obrazložio razlog zbog kojeg bi takva razlika u postupku imala različite postupovne posljedice u pogledu dopuštenosti svake od tih tužbi, pri čemu su obje tužbe podnesene zbog povrede Uredbe 2018/1725 od strane dužnosnika ili službenika u sporovima koji proizlaze iz radnog odnosa između njih i dotične institucije.
54.      Žalitelji se pozivaju i na presudu od 6. srpnja 2022., OC/ESVD(16), navedenu u točki 70. pobijanog rješenja, u kojoj je Opći sud u biti prigovorio žaliteljici, dužnosniku Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD), da nije podnijela tužbu za poništenje na temelju članka 263. UFEU-a protiv Komisijine odluke da dostavi samo sažetu verziju određenih dokumenata koji sadržavaju osobne podatke, protivno Uredbi 2018/1725.
55.      EIOPA tvrdi da je taj žalbeni razlog bespredmetan i, u svakom slučaju, očito neosnovan.
3.      Ocjena
56.      Najprije podsjećam na to da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, obveza obrazlaganja koju Opći sud ima na temelju članka 36. Statuta Suda Europske unije, u vezi s njegovim člankom 53., bitan postupovni zahtjev koji treba razlikovati od pitanja osnovanosti obrazloženja(17). Osim toga, obrazloženje pobijane presude mora jasno i nedvosmisleno odražavati rasuđivanje Općeg suda kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da se upoznaju s razlozima donošenja odluke, a Sudu da izvrši svoj sudski nadzor(18). Međutim, ističem da obveza obrazlaganja Općem sudu ne nalaže da pruži obrazloženje kojim bi se, iscrpno i pojedinačno, osvrnuo na sve tvrdnje koje su iznijele stranke u sporu; stoga, obrazloženje može biti implicitno pod uvjetom da se njime zainteresiranim osobama omogućava da saznaju razloge zbog kojih Opći sud nije usvojio njihove argumente, a Sudu da raspolaže s dovoljno elemenata za obavljanje nadzora(19).
57.      U ovom slučaju smatram da je pobijano rješenje nedostatno obrazloženo jer se u njemu izričito ne izjašnjava o argumentu koji su žalitelji iznijeli u točki 42. svojih očitovanja o prigovoru nedopuštenosti. Naime, potonji su uputili na presudu od 1. prosinca 2021., JR/Komisija(20) upravo zbog činjenice da je bila riječ o tužbi za poništenje(21). Na temelju sažetog odgovora na taj argument ne mogu se ocijeniti razlozi zbog kojih je Opći sud u točki 40. pobijanog rješenja kritizirao načelo prema kojem članak 270. UFEU-a predstavlja pravni lijek za sporove u javnoj službi, različit od općeg pravnog lijeka kao što je tužba za poništenje uređena člankom 263. UFEU-a, iako postoje presedani iz sudske prakse kojima se nastoji dokazati da taj poseban pravni lijek nije isključiv(22).
58.      Međutim, taj nedostatak u obrazloženju ne utječe na izreku pobijanog rješenja u pogledu tužbe koju su podnijele osobe DR i DS te stoga taj žalbeni razlog treba proglasiti bespredmetnim.
59.      U skladu s ustaljenom sudskom praksom, kada je jedan od razloga na koje se poziva Opći sud dovoljan za opravdanje izreke njegove presude, nedostaci koje bi mogli imati neki drugi razlozi presude u pitanju ne mogu utjecati na tu izreku, zbog čega je žalbeni razlog koji se poziva na takve nedostatke bespredmetan i treba ga odbaciti(23).
60.      Osim toga, točka 74. pobijanog rješenja dio je pojašnjenja koje Opći sud započinje u točki 63. tog rješenja izrazom „u svakom slučaju”. Takav izraz upućuje na to da su ta pojašnjenja dodatna obrazloženja tog rješenja, s obzirom na to da je Opći sud nedopuštenost tužbe koju su podnijele osobe DR i DS utemeljio na pravnim razlozima i činjeničnim utvrđenjima iznesenima u točkama 39. do 42. i 51. do 61. navedenog rješenja koje žalitelji nisu osporavali u okviru svoje žalbe.
V.      Zaključak
61.      S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da ukine rješenje Općeg suda Europske unije od 17. siječnja 2025., DR i DS/EIOPA (T-182/24) u dijelu u kojem je Opći sud proglasio nedopuštenom tužbu za naknadu štete koju je podnijela osoba DS jer ju je bila dužna podnijeti na temelju članka 270. UFEU-a i vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje.
1Izvorni jezik: francuski.
2T-182/24, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje
3C-54/20 P, u daljnjem tekstu: presuda Komisija/Missir Mamachi di Lusignano, EU:C:2022:349.
4Osoba DR je bila vlasnik i glavni direktor društva A, koje je držalo 100 % kapitala društava B i C, od kojih su se ta dva potonja spojila tijekom 2018.
5Uredba (EU) 2018/1725 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2018. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka u institucijama, tijelima, uredima i agencijama Unije i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 45/2001 i Odluke br. 1247/2002/EZ (SL 2018., L 295, str. 39.)
6U verziji primjenjivoj na spor (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju).
7Članak 91. stavak 1. Pravilnika o osoblju navodi da je „ [s]ud Europske unije nadležan u svim sporovima između Unije i svake osobe na koju se ovaj Pravilnik o osoblju primjenjuje, koji se odnose na zakonitost akta kojim je dotična osoba oštećena u smislu članka 90. stavka 2. U sporovima financijske naravi Sud ima neograničenu nadležnost.”
8Članak 13. Pravilnika o osoblju predviđa, među ostalim, da „[a]ko bračni drug dužnosnika ima plaćeno zaposlenje, dužnosnik o tome mora obavijestiti tijelo za imenovanje svoje institucije.”
9 Vidjeti presudu u predmetu Komisija/Missir Mamachi di Lusignano (t. 52. i 61.) Točka 52. te presude glasi kako slijedi: „Uzimanje na taj način Pravilnikom o osoblju u obzir tih članova dužnosnikove obitelji ima za posljedicu to da su oni osobe „na koje se Pravilnik o osoblju primjenjuje”, u smislu njegova članka 91. stavka 1., i to neovisno o tome raspolaže li tužitelj stvarno u razmatranom slučaju pravom ili prednošću koji su mu dodijeljeni Pravilnikom o osoblju [u engleskoj verziji navedene presude, ta rečenica glasi kako slijedi “irrespective of whether an applicant does in fact have, in the particular case under consideration, a right or benefit”] [...] Naime, određivanje nadležnosti sudova Unije ratione personae na temelju članka 270. UFEU‑a i članka 91. stavka 1. Pravilnika o osoblju ne ovisi o pitanju stvarne dodjele [„actual grant” u verziji na engleskom jeziku] prava ili prednosti osobi na koju se primjenjuje Pravilnik o osoblju koja podnosi tužbu pred tim sudovima. Moje isticanje.
10Slažem se da je potrebno osigurati da se tužbe koje se odnose na isti događaj koji proizlazi iz radnog odnosa između dužnosnika i dotične institucije mogu koncentrirati u okviru jednog sudskog postupka pred istim sudom.
11Vidjeti presudu od 13. ožujka 2025., RY/Komisija (T-246/24, EU:T:2025:299, t. 30. i navedena sudska praksa).
12Stoga su Općem sudu podnesene dvije tužbe za utvrđivanje izvanugovorne odgovornosti podnesene istovremeno zbog počinjenja istog djela kojim su povrijeđena, s jedne strane, pravila o zaštiti osobnih podataka (T-182/24) i, s druge strane, pravila o zaštiti povjerljivih poslovnih podataka (T-183/24).
13T-183/24, EU:T:2026:221
14Ili povrede Uredbe (EZ) br. 45/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2000. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka u institucijama i tijelima Zajednice i o slobodnom kretanju takvih podataka (SL 2001., L 8, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 34., str. 6.), koju je Uredba 2018/1725 zamijenila.
15T-265/20, EU:T:2021:850
16T-681/20, EU:T:2022:422
17Vidjeti presudu od 4. listopada 2024., UPL Europe i Indofil Industries (Nizozemska)/Komisija (C-262/23 P, EU:C:2024:862, t.134. i navedena sudska praksa).
18Vidjeti presudu od 26. veljače 2026., Martinair Holland / Komisija (C-386/22 P, EU:C:2026:131, t. 78. i navedena sudska praksa).
19Vidjeti presudu od 26. veljače 2026., Martinair Holland / Komisija (C-386/22 P, EU:C:2026:131, t. 79. i navedena sudska praksa).
20T-265/20, EU:T:2021:850
21U točki 42. tih očitovanja žalitelji su iznijeli sljedeći argument: „Osim toga, u predmetu (u kojem je donesena presuda od 1. prosinca 2021., JR/Komisija (T-265/20, EU:T:2021:850)) Komisija je osporavana jer je povrijedila više odredbi Uredbe 2018/1725, među kojima su članci 14. i 17. te uredbe, time što nije otkrila određene osobne podatke koji se odnose na ocjene dobivene u okviru natječaja. Tužba za poništenje koju je podnio žalitelj, dužnosnik Komisije, temeljila se na članku 263. UFEU-a i Opći sud je nije proglasio nedopuštenom.”
22U svojem rješenju od 24. veljače 2026., RY/Komisija (C-336/25 P, EU:C:2026:138), Sud je podsjetio na to da je, „s obzirom na [svoju] sudsku praksu, [on] u više navrata presudio da članak 270. UFEU-a [...] pruža pravni lijek za sporove u javnoj službi različit od općih pravnih lijekova, kao što su tužba za poništenje uređena člankom 263. UFEU-a kao i tužba za naknadu štete uređena člankom 268. UFEU-a i člankom 340. drugim i trećim stavkom UFEU-a” (t. 36. i navedena sudska praksa).
23Vidjeti presudu od 13. studenog 2025., Al-Assad/Vijeće (C-779/24 P, EU:C:2025:880, t. 94. i navedena sudska praksa).