62023CJ0398
PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
28. studenoga 2024. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Kaznena djela i kazne primjenjivi u području nezakonite trgovine drogom i borbe protiv organiziranog kriminala – Okvirna odluka 2004/757/PUP – Članci 4. i 5. – Okvirna odluka 2008/841/PUP – Članci 3. i 4. – Nacionalni propis kojim se ne provodi pravo Unije – Članak 51. stavak 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Pravo na informiranje u kaznenom postupku – Direktiva 2012/13/EU – Članci 1. i 6. – Pravo na informiranje o optužbama – Djelotvorna sudska zaštita – Članak 47. prvi stavak i članak 52. stavak 1. Povelje o temeljnim pravima – Kazneni postupak protiv više osoba – Sporazum o rješavanju predmeta između jednog od okrivljenika i državnog odvjetništva – Suglasnost ostalih okrivljenika”
U predmetu C‑398/23,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji, Bugarska), odlukom od 29. lipnja 2023., koju je Sud zaprimio 29. lipnja 2023., u kaznenom postupku protiv
PT,
uz sudjelovanje:
Sofijske gradske prokurature,
SUD (osmo vijeće),
u sastavu: N. Jääskinen, predsjednik devetog vijeća, u svojstvu predsjednika osmog vijeća, M. Gavalec i N. Piçarra (izvjestitelj), suci,
nezavisni odvjetnik: P. Pikamäe,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Europsku komisiju, M. Wasmeier i I. Zaloguin, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. Direktive i članka 5. Okvirne odluke Vijeća 2004/757/PUP od 25. listopada 2004. o minimalnim pravilima o sastavnim elementima kaznenih djela i kazni primjenjivih u području nezakonite trgovine drogom (SL 2004., L 335, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 80.), članka 4. Okvirne odluke Vijeća 2008/841/PUP od 24. listopada 2008. o borbi protiv organiziranog kriminala (SL 2008., L 300, str. 42.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 135.), članka 6. stavaka 1. i 3. Direktive 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku (SL 2012., L 142, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 48.) te članka 47. prvog stavka, članka 48. stavka 2. i članka 52. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka pokrenutog protiv osobe PT i drugih osoba osumnjičenih za vođenje zločinačkog udruženja i/ili za sudjelovanje u tom udruženju.
Pravni okvir
Pravo Unije
Povelja
3
U skladu s člankom 47. prvim stavkom Povelje:
„Svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima ovim člankom.”
4
Članak 52. stavak 1. Povelje glasi kako slijedi:
„Svako ograničenje pri ostvarivanju prava i sloboda priznatih ovom Poveljom mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit tih prava i sloboda. Podložno načelu proporcionalnosti, ograničenja su moguća samo ako su potrebna i ako zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje [Europska u]nija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.”
Okvirna odluka 2004/757
5
Članak 4. Okvirne odluke 2004/757, naslovljen „Sankcije”, u stavku 1. propisuje:
„Svaka država članica poduzima potrebne mjere kako bi osigurala da se kaznena djela utvrđena u člancima 2. i 3. kažnjavaju učinkovitim, proporcionalnim i odvraćajućim sankcijama.
Svaka država članica poduzima potrebne mjere kako bi osigurala da se kaznena djela iz članka 2. kažnjavaju kaznom zatvora [u najvišem propisanom trajanju od najmanje jedne do tri godine].”
6
Članak 5. te okvirne odluke, naslovljen „Posebne okolnosti”, predviđa:
„Neovisno o članku 4., svaka država članica može poduzeti potrebne mjere kako bi osigurala da se sankcije navedene u članku 4. mogu smanjiti ako počinitelj kaznenog djela:
(a)
prekine kaznene radnje vezane za nezakonitu trgovinu drogama i prekursorima; i
(b)
pruži upravnim ili pravosudnim tijelima informacije koje inače ne bi bili mogli dobiti, pomažući im da:
i.
spriječe ili ublaže učinke kaznenog djela;
ii.
identificiraju ili privedu druge počinitelje kaznenih djela;
iii.
pronađu dokaze; ili
iv.
spriječe daljnja kaznena djela iz članaka 2. i 3.”
Okvirna odluka 2008/841
7
Članak 3. Okvirne odluke 2008/841, naslovljen „Kazne”, u stavku 1. točki (a) određuje:
„Svaka država članica poduzima potrebne mjere [kojima] osigurava da je:
(a)
kazneno djelo iz članka 2. točke (a) kažnjivo kaznom zatvora [u najvišem propisanom trajanju od najmanje dvije do pet godina]. […]”
8
Članak 4. te okvirne odluke, naslovljen „Posebne okolnosti”, predviđa:
„Svaka država članica može poduzeti potrebne mjere kojima jamči da se kazne iz članka 3. mogu smanjiti ili da počinitelj može biti oslobođen kazne ako on/ona, na primjer:
(a)
[odustane od kriminalne aktivnosti]; i
(b)
pruži upravnim ili sudskim tijelima informacije do kojih ona na drugi način ne bi mogla doći, pomažući im da:
i.
spriječe, okončaju ili ublaže djelovanje kaznenog djela;
ii.
[identificiraju] ili privedu pravdi druge počinitelje;
iii.
pronađu dokaze;
iv.
liše zločinačku organizaciju nezakonitih sredstava ili sredstava stečenih počinjenjem kriminalnih aktivnosti; ili
v.
spriječe daljnje počinjenje kaznenih djela iz članka 2.”
Direktiva 2012/13
9
Uvodne izjave 14., i 41. Direktive 2012/13 glase:
„(14)
[Ovom] se [Direktivom] utvrđuju zajednički minimalni standardi koji se imaju primjenjivati u području informacija o pravima osoba i o optužbama protiv osoba osumnjičenih ili okrivljenih da su počinile kazneno djelo koje se tim osobama trebaju dati s ciljem poboljšavanja uzajamnog povjerenja između država članica. Ova se Direktiva temelji na pravima utvrđenima u Povelji, a posebno na njezinim člancima 6., 47. i 48., te se njome nadograđuju članci 5. i 6. [Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950.], kako ih tumači Europski sud za ljudska prava. […]
[…]
(41)
Ovom se Direktivom poštuju temeljna prava i načela koja su priznata [Poveljom]. Ovom se Direktivom posebno teži promicanju prava na slobodu, prava na pošteno suđenje i prava na obranu. Stoga je ovu Direktivu potrebno u skladu s time provoditi.”
10
Članak 1. te direktive, naslovljen „Predmet”, glasi kako slijedi:
„Ovom se Direktivom utvrđuju pravila o pravu na informiranje osumnjičenika ili okrivljenika o njihovim pravima u kaznenom postupku i optužbama protiv njih. […]”
11
Člankom 6. te direktive, naslovljenim „Pravo na informiranje o optužbama”, u stavcima 1. i 3. određuje se:
1.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili okrivljenici dobiju informacije o kaznenim djelima za koja se sumnjiče ili za čije počinjenje su okrivljeni. Te se informacije dostavljaju žurno i uz toliko detalja koliko je potrebno kako bi se osigurala pravičnost postupka i djelotvorno ostvarivanje prava na obranu.
[…]
3.   Države članice osiguravaju da se najkasnije [prilikom] dostavljanj[a] optužnice sudu, pruže detaljne informacije o optužbama, uključujući vrstu i pravnu kvalifikaciju kaznenog djela, kao i vrstu sudjelovanja od strane okrivljene osobe.”
Bugarsko pravo
12
Članak 381. Nakazatelno‑procesualnog kodeksa (Zakonik o kaznenom postupku, u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, u daljnjem tekstu: NPK), naslovljen „Sporazum o kazni u okviru prethodne faze kaznenog postupka” propisuje:
„(1)   Nakon završetka istrage državni odvjetnik i branitelj mogu, na prijedlog jednoga od njih, sklopiti sporazum radi rješavanja predmeta. […]
[…]
(5)   Sporazum mora biti sastavljen u pisanom obliku i sadržavati suglasnost o sljedećim pitanjima:
1.
Je li djelo počinjeno, je li ga počinio okrivljenik i je li on kriv za to djelo, je li to djelo kazneno djelo i koja je njegova pravna kvalifikacija;
2.
Koja treba biti vrsta kazne i njezina visina?
[…]
(6)   Sporazum potpisuju državni odvjetnik i branitelj. Okrivljenik potpisuje sporazum ako ga prihvati, nakon što je izjavio da odustaje od toga da se o njegovu predmetu odlučuje u redovnom postupku.
(7)   Kada se postupak vodi protiv više osoba ili se odnosi na više kaznenih djela, sporazum mogu sklopiti pojedine osobe ili se može sklopiti za pojedina kaznena djela.
[…]”
13
Članak 383. NPK‑a, naslovljen „Posljedice sporazuma o rješavanju predmeta”, u stavku 1. propisuje:
„Sporazum koji je odobrio sud proizvodi učinke pravomoćne osuđujuće presude.”
14
U skladu s člankom 384. NPK‑a, naslovljenim „Sporazum o rješavanju predmeta u okviru sudskog postupka”:
„(1)   Pod uvjetima i u skladu s pravilima ovog poglavlja, prvostupanjski sud može odobriti sporazum o rješavanju predmeta koji je sklopljen nakon pokretanja sudskog postupka, ali prije zaključenja sudske faze istrage.
[…]
(3)   U tim se slučajevima sporazum [o rješavanju predmeta] odobrava tek nakon dobivanja suglasnosti svih stranaka [u postupku].”
15
Članak 384. NPK‑a, naslovljen „Odluka o sporazumu sklopljenom s nekim od okrivljenika ili za neka kaznena djela”, propisuje:
„(1)   Kada je nakon pokretanja sudskog postupka, ali prije zaključenja sudske faze istrage, sklopljen sporazum s nekim od okrivljenika ili za neko od kaznenih djela, sud prekida postupak.
(2)   Drugo sudsko vijeće odlučuje o sklopljenom sporazumu […]
(3)   Nakon donošenja odluke o sporazumu sudsko vijeće iz stavka 1. nastavlja s ispitivanjem predmeta.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
16
Specializirana prokuratura (Specijalizirano državno odvjetništvo, Bugarska) pokrenula je 25. ožujka 2020. pred Specializiranim nakazatelnim sadom (Specijalizirani kazneni sud, Bugarska) kazneni progon protiv 41 osobe, među kojima su i osobe SD i PT, zbog vođenja zločinačkog udruženja radi distribucije droga s ciljem stjecanja imovinske koristi i sudjelovanja u tom udruženju. Kazneni postupak protiv osobe PT vodi se zbog sudjelovanja u tom zločinačkom udruženju i zbog posjedovanja opojnih sredstava u svrhu distribucije na temelju relevantnih odredbi Nakazatelen kodeksa (Kazneni zakonik).
17
Dana 19. kolovoza 2020. predmet je ponovno vraćen Specializiranoj prokuraturi (Specijalizirano državno odvjetništvo) kako bi se otklonile povrede postupka sadržane u optužnici.
18
Tijekom prethodne faze postupka, 26. kolovoza 2020., državni odvjetnik i branitelj osobe SD sklopili su sporazum o rješavanju predmeta na temelju kojeg je dogovoreno izricanje blaže kazne od one predviđene zakonom jer je ona priznala krivnju za optužbe. Dana 1. rujna 2020. taj sporazum odobrilo je sudsko vijeće koje nije bilo ono koje je prvotno odlučivalo o predmetu.
19
Dana 28. kolovoza 2020. Specializirana prokuratura (Specijalizirano državno odvjetništvo) podnijelo je ispravljenu verziju optužnice i pokrenut je sudski dio postupka.
20
Državni odvjetnik i branitelj osobe PT sklopili su 17. studenoga 2020. sporazum na temelju kojeg je tom okrivljeniku, s obzirom na to da je priznao krivnju za optužbe koje se na njega odnose, izrečena kazna zatvora u trajanju od tri godine, uvjetno odgođena na pet godina.
21
Dana 21. siječnja 2021. sudsko vijeće koje je na temelju članka 384. NPK‑a imenovano za odlučivanje o tom sporazumu odbilo ga je odobriti jer neki okrivljenici nisu dali suglasnost koja se zahtijeva na temelju članka 384. stavka 3. NPK‑a.
22
Državni odvjetnik i branitelj osobe PT sklopili su 10. svibnja 2022. novi sporazum o rješavanju predmeta istovjetnog sadržaja te su od sudskog vijeća koje odlučuje o predmetu zatražili da o njemu odluči bez traženja suglasnosti ostalih okrivljenika.
23
Dana 18. svibnja 2022. sudsko vijeće imenovano na temelju članka 384. NPK‑a odbilo je odobriti sporazum o rješavanju predmeta iz prethodne točke zbog toga što je za to odobrenje bila potrebna suglasnost preostalih 39 okrivljenika, u skladu s člankom 384. stavkom 3. NPK‑a.
24
Zbog tog odbijanja, državni odvjetnik, osoba PT i njezin branitelj istoga su dana potvrdili da žele sklopiti sporazum o rješavanju predmeta i da bi sud kojem su podneseni svi dokazi trebao odobriti taj sporazum bez traženja suglasnosti ostalih okrivljenika.
25
Odlukom od 28. lipnja 2022., kako bi ocijenio usklađenost s pravom Unije ne samo članka 384. stavka 3. NPK‑a nego i članka 384.a tog zakonika, zbog toga što se potonjim zahtijeva da sporazum o rješavanju predmeta odobri ad hoc sudsko vijeće, Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud) uputio je Sudu zahtjev za prethodnu odluku koji je bio predmet današnje presude toga dana, PT (Sporazum između državnog odvjetništva i počinitelja kaznenog djela) (C‑432/22).
26
Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji, Bugarska), koji je pravni sljednik Specializiranog nakazatelena sada (Specijalizirani kazneni sud) i koji je sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu, uvodno pojašnjava da namjerava postaviti pitanje usklađenosti članka 384. stavka 3. NPK‑a ne samo s člankom 4. stavkom 1. i člankom 5. Okvirne odluke 2004/757 i člankom 4. Okvirne odluke 2008/841, nego i člankom 20. Povelje, kako ga je Sud tumačio u presudi od 6. lipnja 2023., O. G. (Europski uhidbeni nalog protiv državljanina treće zemlje) (C‑700/21, EU:C:2023:444) te s člankom 6. stavkom 3. Direktive 2012/13, u mjeri u kojoj se tim člankom 384. stavkom 3. zahtijeva suglasnost ostalih okrivljenika kada se sporazum o rješavanju predmeta sklopi tijekom sudske faze kaznenog postupka pokrenutog protiv više osoba, ali ne tijekom predsudske faze takvog postupka.
27
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev smatra da je sporazum o rješavanju predmeta „pravno sredstvo” koje omogućava ne samo primjenu učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće kazne i prestanak kriminalnih aktivnosti okrivljenika koji sklopi takav sporazum nego i dostavu dokaza o kriminalnoj aktivnosti ostalih okrivljenika sudu koji je zadužen za predmet. Stoga se prema mišljenju toga suda takvim sporazumom provode, u smislu članka 51. stavka 1. Povelje, odredbe okvirnih odluka 2004/757 i 2008/841 navedenih u prethodnoj točki, tako da se na njega primjenjuje Povelja.
28
Kada je, kao prvo, riječ o presudi od 6. lipnja 2023., O. G. (Europski uhidbeni nalog protiv državljanina treće zemlje) (C‑700/21, EU:C:2023:444), iz točke 43. te presude, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, proizlazi da je položaj okrivljenika tijekom predsudske faze jednak položaju okrivljenika tijekom sudske faze tog postupka, čak i ako je tijekom potonje faze optužnica detaljnije formulirana. Taj sud smatra da „nepovoljno postupanje prema okrivljeniku” koje proizlazi iz zahtjeva suglasnosti ostalih okrivljenika za sudsko odobrenje sporazuma o rješavanju predmeta tijekom te sudske faze „ne ispunjava zahtjev jednakosti naveden u članku 20. Povelje” jer se takav zahtjev ne primjenjuje na sporazume o rješavanju predmeta sklopljene tijekom predsudske faze.
29
Kao drugo, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, „samo Sud može ocijeniti je li sporazum [o rješavanju predmeta], kako je uređen bugarskim pravom”, dio prava obrane iz članka 48. stavka 2. Povelje i, u slučaju potvrdnog odgovora, ocijeniti ograničava li članak 384. stavak 3. NPK‑a djelotvornost takvog prava i je li to ograničenje „opravdano valjanim razlogom”, u skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje. Taj sud dodaje, s jedne strane, da taj članak 384. stavak 3. lišava okrivljenika poput osobe PT prava da se meritorno ispita sporazum o rješavanju predmeta kako bi dobio lakšu kaznu i, s druge strane, da ograničenje prava na sklapanje takvog sporazuma koje proizlazi iz navedenog članka 384. stavka 3. „ne bi trebalo biti opravdano nužnošću zaštite interesa ostalih okrivljenika”, nego da bi se trebalo prihvatiti samo „ako je nužno za zaštitu interesa žrtve”.
30
Kao treće, sud koji je uputio zahtjev dvoji o usklađenosti članka 384. stavka 3. NPK‑a s člankom 6. stavkom 1. Direktive 2012/13 s obzirom na to da se tom odredbom nacionalnog prava „ograničava koristan učinak tog članka direktive [2012/13]” time što se sprečava okrivljenika koji je iskoristio „svoje pravo na dobivanje pristupa potpunom tekstu optužnice na temelju članka 6. stavka 3. [navedene] direktive” da sklopi sporazum o rješavanju predmeta a da pritom ne dobije suglasnost ostalih okrivljenika. Taj sud smatra da, budući da je pristup detaljnim informacijama o optužbama moguć tek tijekom sudske faze kaznenog postupka, članak 384. stavak 3. okrivljenika koji je dobio takve informacije čini „ovisnim o suglasnosti ostalih okrivljenika i njihovih branitelja, kako [bi se sporazum o rješavanju predmeta] meritorno ispitao […] i, po potrebi, odobrio”. Iz toga on zaključuje da ta odredba sprečava osobu PT „da ostvari koristan učinak pružanja detaljnih informacija o optužbi, pravo koje joj je izričito priznato člankom 6. stavkom 3. Direktive [2012/13]”.
31
U tim je okolnostima Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li nacionalni zakon u skladu s kojim je za odobrenje sporazuma kojim se okončava kazneni postupak protiv jednog optuženika potrebna suglasnost suoptuženika i njihovih branitelja ako je postupak u sudskom stadiju, dok takva suglasnost nije potrebna u predsudskom stadiju, u skladu s člankom 4. stavkom 1. i člankom 5. Okvirne odluke 2004/757 te člankom 4. Okvirne odluke 2008/841 u vezi s člankom 20. Povelje?
2.
Je li nacionalni zakon kojim se ograničava mogućnost optuženika da od suda zatraži da ispita sadržaj sporazuma koji je sklopio (kojim mu se izriče blaža kazna), pri čemu se ograničenje odnosi na uvjet dobivanja suglasnosti suoptuženikâ, u skladu s člankom 4. stavkom 1. Okvirne odluke 2004/757 u vezi s člankom 48. stavkom 2. i člankom 52. stavkom 1. Povelje?
3.
Je li nacionalni zakon kojim se to ograničenje predviđa i kao posljedica činjenice da su se optuženiku pružile detaljne informacije o optužbama u skladu s člankom 6. stavkom 3. Direktive 2012/13 u vezi s njezinim člankom 1. te u vezi s člankom 47. [prvim stavkom] i člankom 52. stavkom 1. Povelje?”
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
32
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 1. i članak 5. Okvirne odluke 2004/757 i članak 4. Okvirne odluke 2008/841 u vezi s člankom 20., člankom 48. stavkom 2. i člankom 52. stavkom 1. Povelje tumačiti na način da im se protivi odredba nacionalnog prava kojom se u kaznenom postupku pokrenutom protiv više okrivljenika sudsko odobrenje sporazuma o rješavanju predmeta sklopljenog između jednog od okrivljenika i državnog odvjetništva tijekom sudske faze tog kaznenog postupka uvjetuje suglasnošću ostalih okrivljenika koji nisu priznali krivnju dok se takva suglasnost ne zahtijeva za odobrenje istovjetnog sporazuma sklopljenog tijekom predsudske faze navedenog postupka.
33
Člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom Okvirne odluke 2004/757 nalaže se državama članicama da poduzmu potrebne mjere kako bi se kaznena djela iz članaka 2. i 3. te okvirne odluke kaznila učinkovitim, proporcionalnim i odvraćajućim kaznama, dok se člankom 4. stavkom 1. drugim podstavkom navedene okvirne odluke državama članicama izričito nalaže da poduzmu potrebne mjere kako bi kaznena djela iz njezina članka 2. kažnjavala kaznom zatvora u najvišem propisanom trajanju od najmanje jedne do tri godine. Članak 3. stavak 1. točka (a) Okvirne odluke 2008/841 sadržava iste odredbe kao one koje se nalaze u članku 4. stavku 1. drugom podstavku Okvirne odluke 2004/757.
34
Članak 5. Okvirne odluke 2004/757 i članak 4. Okvirne odluke 2008/841 u biti predviđaju mogućnost za države članice da u posebnim okolnostima poduzmu potrebne mjere kako bi se kazne iz članka 4. prve okvirne odluke i članka 3. druge okvirne odluke mogle smanjiti i, u potonjem slučaju, da počinitelj kaznenog djela može biti oslobođen kazne.
35
Uvodno valja odrediti provodi li se, kao što to tvrdi sud koji je uputio zahtjev, bugarskim zakonodavstvom kojim se uređuje sporazum o rješavanju predmeta pravo Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje, i je li stoga Sud nadležan za tumačenje odredbi Povelje koje su predmet prvog i drugog pitanja.
36
Članak 51. stavak 1. Povelje propisuje da se njezine odredbe upućuju samo državama članicama jer one provode pravo Unije. Stavak 2. tog članka 51. pojašnjava da te odredbe Povelje ni na koji način ne proširuju nadležnosti Unije kako su utvrđene u Ugovorima.
37
Te odredbe potvrđuju ustaljenu praksu Suda prema kojoj se temeljna prava koja se jamče u pravnom sustavu Unije primjenjuju na sve situacije uređene pravom Unije, ali ne i izvan njih. Slijedom toga, u okviru prethodnog postupka na temelju članka 267. UFEU‑a Sud može tumačiti pravo Unije samo u granicama dodijeljene nadležnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2024., Hann‑Invest i dr., C‑554/21, C‑622/21 i C‑727/21, EU:C:2024:594, t. 30. i 31. i navedenu sudsku praksu).
38
Pojam „provedba prava Unije” u smislu članka 51. stavka 1. Povelje pretpostavlja postojanje veze između akta prava Unije i nacionalne mjere o kojoj je riječ, pri čemu ta veza nadilazi bliskost obuhvaćenih područja ili neizravne učinke jednog područja na drugo (vidjeti u tom smislu presude od 6. ožujka 2014., Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, t. 24. i od 29. srpnja 2024., protectus, C‑185/23, EU:C:2024:657, t. 42.).
39
Sud je već odlučio o neprimjenjivosti temeljnih prava Unije u vezi s nacionalnim propisom jer odredbe prava Unije koje se odnose na dotično područje ne nameću državama članicama nikakvu obvezu u pogledu situacije iz glavnog postupka (vidjeti u tom smislu presude od 6. ožujka 2014., Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, t. 26. i od 10. srpnja 2014., Julián Hernández i dr., C‑198/13, EU:C:2014:2055, t. 35.).
40
S obzirom na ta razmatranja valja ispitati odredbe akata Unije u vezi s kojima sud koji je uputio zahtjev namjerava ocijeniti odredbe nacionalnog prava o kojima je riječ u glavnom postupku.
41
Kao prvo, članak 4. stavak 1. Okvirne odluke 2004/757 i članak 3. Okvirne odluke 2008/841 nalaze se u aktima koji su doneseni na temelju članka 31. stavka 1. UEU‑a, čije su odredbe preuzete u članku 83. stavku 1. prvom podstavku UFEU‑a. Oni sadržavaju minimalne odredbe o kaznama koje se primjenjuju na kaznena djela u područjima kriminaliteta koja su obuhvaćena njihovim područjima primjene, nezakonitom trgovinom drogom i organiziranim kriminalom.
42
Kao što je to Sud naglasio u točki 39. današnje presude, PT (Sporazum između okrivljenika i počinitelja kaznenog djela) (C‑432/22), provedba tih odredbi podrazumijeva da države članice donose zakonodavne mjere materijalnog kaznenog prava. Suprotno tomu, u području postupovnog kaznenog prava, u koje u bitnome ulaze odredbe bugarskog prava koje se odnose na sporazum o rješavanju predmeta, to jest članak 384. stavak 3. NPK‑a, nijedan zakonodavni akt Unije koji za predmet ima tu vrstu sporazuma nije donesen na temelju članka 31. UEU‑a ili članka 82. UFEU‑a, koji definira nadležnost Unije u području postupovnog kaznenog prava.
43
Iz toga slijedi da odnos između odredbi materijalnog kaznenog prava Unije iz točke 41. ove presude i odredbi bugarskog postupovnog kaznenog prava kojima se uređuje sporazum o rješavanju predmeta o kojem je riječ u glavnom postupku ne nadilazi bliskost ili neizravne učinke jednog područja na drugo. U tim okolnostima ne može se utvrditi poveznica između njih, u smislu sudske prakse koja se navodi u točki 38. ove presude.
44
Kao drugo, članak 5. Okvirne odluke 2004/757 i članak 4. Okvirne odluke 2008/841, oba naslovljeni „Posebne okolnosti”, samo predviđaju da države članice mogu poduzeti potrebne mjere kako bi se kazne iz tih okvirnih odluka mogle smanjiti ako počinitelj kaznenog djela odustane od kriminalne aktivnosti i pruži upravnim ili sudskim tijelima informacije do kojih ona na drugi način ne bi mogla doći, pomažući im, među ostalim, da identificiraju ili privedu pravdi druge počinitelje kaznenog djela ili pronađu dokaze. Te odredbe prava Unije ne pojašnjavaju ni pravila ni uvjete kojima se uređuje sklapanje sporazuma o rješavanju predmeta i ne nalažu ni državama članicama da zakonodavno urede to područje, protivno onomu što se sudskom praksom navedenom u točki 39. ove presude zahtijeva za uspostavu poveznice između navedenih odredbi prava Unije i odredbi kojima se uređuje sporazum o rješavanju predmeta u bugarskom pravu.
45
Iz prethodno navedenih razloga proizlazi da odredbe NPK‑a koje se odnose na sklapanje i odobrenje sporazuma o rješavanju predmeta, osobito članak 384. stavak 3. NPK‑a, nisu „provedba”, u smislu članka 51. stavka 1. Povelje, odredbi okvirnih odluka 2004/757 i 2008/841.
46
Iz toga slijedi da Sud nije nadležan za odgovor na prvo i drugo postavljeno pitanje.
Treće pitanje
47
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavke 1. i 3. Direktive 2012/13 u vezi s člankom 47. prvim stavkom i člankom 52. stavkom 1. Povelje tumačiti na način da mu se protivi odredba nacionalnog prava kojom se u kaznenom postupku pokrenutom protiv više okrivljenika sudsko odobrenje sporazuma o rješavanju predmeta sklopljenog između državnog odvjetništva i jednog od okrivljenika uvjetuje suglasnošću ostalih okrivljenika samo u slučaju u kojem je takav sporazum sklopljen tijekom sudske faze tog postupka.
48
Kao što to proizlazi iz članka 1. Direktive 2012/13, potonjom, donesenom na temelju članka 82. stavka 2. UFEU‑a, utvrđuju se zajednička minimalna pravila o pravu na informiranje osumnjičenika ili okrivljenika za kazneno djelo o pravima tih osoba i optužbama protiv njih. Ta direktiva, kao što je to navedeno u uvodnim izjavama 14. i 41., temelji se na pravima utvrđenima, među ostalim, u člancima 47. i 48. Povelje i ona teži promicanju tih prava.
49
Člankom 6. stavkom 1. Direktive 2012/13 nalaže se državama članicama da osiguraju da osumnjičenici ili okrivljenici žurno i uz toliko detalja koliko je potrebno dobiju informacije o kaznenim djelima za koja se sumnjiče ili za čije su počinjenje okrivljeni. Stavkom 3. tog članka 6. pojašnjava se da se detaljne informacije o optužbama, uključujući vrstu i pravnu kvalifikaciju kaznenog djela, kao i vrstu sudjelovanja od strane okrivljene osobe moraju pružiti najkasnije prilikom dostavljanja optužnice nadležnom nacionalnom sudu.
50
U svakom slučaju i neovisno o trenutku u kojem su dostavljene detaljne informacije o optužbi u skladu s člankom 6. stavkom 3. Direktive, okrivljeniku i njegovu odvjetniku mora se, uz poštovanje načela kontradiktornosti i jednakosti oružja, odobriti dostatan rok za uvid u te informacije te oni moraju biti u mogućnosti učinkovito pripremiti svoju obranu, podnijeti eventualna očitovanja i po potrebi podnijeti svaki zahtjev, osobito istražni zahtjev, koji bi imali pravo podnijeti na temelju nacionalnog prava (vidjeti u tom smislu presude od 5. lipnja 2018., Kolev i dr., C‑612/15, EU:C:2018:392, t. 96. i od 21. listopada 2021., ZX (Ispravak optužnice), C‑282/20, EU:C:2021:874, t. 38. i navedenu sudsku praksu).
51
Pravodobno pružanje detaljnih informacije okrivljeniku o optužbama, uključujući vrstu i pravnu kvalifikaciju kaznenog djela, u trenutku koji mu omogućuje učinkovitu pripremu obrane, nužno je kako bi mu se omogućilo da razumije kaznena djela koja mu se stavljaju na teret, slijedom toga organizira svoju obranu i, po potrebi, ospori svoju krivnju tako da dokaže da ne postoji jedan ili više konstitutivnih elemenata tako prihvaćenog kaznenog djela ili pak da odabere da prizna svoju krivnju dobrovoljno i uz potpuno poznavanje djela koja mu se stavljaju na teret te pravnih učinaka povezanih s tim odabirom (vidjeti po analogiji presudu od 9. studenoga 2023., BK (Prekvalifikacija kaznenog djela), C‑175/22, EU:C:2023:844, t. 40.).
52
Međutim, djelotvornost prava na informiranje o optužbi, dovoljno detaljno i pravodobno, kako je zajamčeno člankom 6. stavcima 1. i 3. Direktive 2012/13, nije dovedena u pitanje ako je odobrenje od strane nadležnog nacionalnog suda sporazuma o rješavanju predmeta koji je sklopljen između jednog od okrivljenika i državnog odvjetništva uvjetovano suglasnosti drugih okrivljenikâ koji nisu priznali krivnju.
53
Naime, iako je, kao što to tvrdi sud koji je uputio zahtjev, zahtjev takve suglasnosti tijekom sudske faze tog kaznenog postupka posljedica koju je nacionalni zakonodavac želio postići, pružanja okrivljeniku detaljnih informacija o optužbama koje mu se stavljaju na teret, uzimajući u obzir utjecaj koji te informacije, koje su detaljnije od onih pruženih tijekom predsudske faze takvog postupka, mogu imati na korištenje okrivljenikâ koji nisu priznali krivnju njihovim pravima na pravičan postupak i njihovim pravima obrane, ipak nije dokazano da takav zahtjev suglasnosti negativno utječe ili sprečava korištenje navedenog okrivljenika pravima zajamčenima člankom 6. stavcima 1. i 3. Direktive 2012/13 u vezi s člankom 47. prvim stavkom i člankom 52. stavkom 1. Povelje.
54
S obzirom na prethodno navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 6. stavke 1. i 3. Direktive 2012/13 u vezi s člankom 47. prvim stavkom i člankom 52. stavkom 1. Povelje treba tumačiti na način da mu se ne protivi odredba nacionalnog prava kojom se u kaznenom postupku pokrenutom protiv više okrivljenika sudsko odobrenje sporazuma o rješavanju predmeta sklopljenog između državnog odvjetništva i jednog od okrivljenika uvjetuje suglasnošću ostalih okrivljenika jedino u slučaju u kojem je takav sporazum sklopljen tijekom sudske faze tog postupka.
Troškovi
55
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
Članak 6. stavke 1. i 3. Direktive 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku u vezi s člankom 47. prvim stavkom i člankom 52. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima
treba tumačiti na način da mu se:
ne protivi odredba nacionalnog prava kojom se u kaznenom postupku pokrenutom protiv više okrivljenika sudsko odobrenje sporazuma o rješavanju predmeta sklopljenog između državnog odvjetništva i jednog od okrivljenika uvjetuje suglasnošću ostalih okrivljenika jedino u slučaju u kojem je takav sporazum sklopljen tijekom sudske faze tog postupka.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: bugarski