61991J0304
RETSMØDERAPPORT
i sag C-304/91 (
*1
)
I — Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger
1. De relevante retsregler
Rådets direktiv 74/561/EØF af 12. november 1974 om adgang til erhvervet med godstransport ad landevej i indenlandsk og international transport (EFT L 308, s. 18, herefter benævnt »direktivet«) indeholder bl.a. følgende bestemmelse:
»Artikel 1
1.   Adgang til erhvervet med godstransport ad landevej er undergivet de bestemmelser, som medlemsstaterne vedtager i overensstemmelse med de fælles regler i dette direktiv.
...
Artikel 3
1.   Fysiske personer eller virksomheder, som ønsker at udøve erhverv med godstransport ad landevej, skal
a)
være hæderlige
b)
være i besiddelse af passende økonomisk evne
c)
opfylde betingelsen med hensyn til faglig dygtighed
...
Såfremt ansøgeren er en virksomhed, skal de ovenfor under litra a) og c) anførte krav opfyldes af en af de fysiske personer, som vedvarende faktisk leder virksomhedens transportarbejde. Medlemsstaterne kan kræve, at også andre personer i virksomheden opfylder kravet ovenfor under litra a).
...
Artikel 5
1.   Fysiske personer og virksomheder, som godtgør, at de inden den 1. januar 1978 i henhold til nationale bestemmelser i en medlemsstat har haft tilladelse til at udøve erhverv med godstransport ad landevej i
indenlandsk og/eller international transport, er fritaget for at bevise, at de efter forholdene opfylder de krav, som er fastsat i artikel 3.
2.   Dog skal fysiske personer, som i tidsrummet fra den 31. december 1974 til den 1. januar 1978 enten
—
har fået tilladelse til at udøve erhverv med godstransport ad landevej uden at have ført bevis for opfyldelse af kravet om faglig dygtighed i henhold til nationale bestemmelser eller
—
er blevet udpeget til vedvarende og faktisk at lede transportarbejdet i en virksomhed,
inden den 1. januar 1980 opfylde den i artikel 3, stk. 4, omhandlede betingelse med hensyn til faglig dygtighed.
Samme krav stilles i det i artikel 3, stk. 1, tredje afsnit, nævnte tilfælde.«
Af forelæggelseskendelsen fremgår, at de nederlandske bestemmelser, der fandt anvendelse på det relevante tidspunkt, stillede krav om, at den pågældende for at opfylde kravet om faglig dygtighed skal være i besiddelse af et duelighedsbevis samt en erklæring som bevis for to års praktisk arbejde udført i en godstransportvirksomhed.
2. Hovedsagen
Sagsøgeren, H. J. J. van Doesselaar, stiftede i 1960 sammen med E. F. van Esbroek et interessentskab med henblik på i fællesskab at udøve vognmandsvirksomhed. Virksomheden fik en tilladelse til at udføre godstransport i erhvervsmæssigt øjemed, idet Van Esbroek var i besiddelse af den efter nederlandsk lovgivning krævede dokumentation for faglig dygtighed. I en periode på maksimalt to år udførte Van Esbroek visse administrative opgaver, men i den derpå følgende periode (fra 1962 til 1987) blev transportarbejdet i den af interessentskabet drevne virksomhed faktisk ledet af sagsøgeren.
Den 23. april 1987 opløstes interessentskabet, da Van Esbroek afgik ved døden. Derefter videreførtes virksomheden af sagsøgeren som enkeltmandsvirksomhed. Ved skrivelse af 1. august 1987 ansøgte sagsøgeren, der ikke selv er i besiddelse af et nærmere angivet bevis for faglig dygtighed, Minister van Verkeer en Waterstaat (trafikministeren og ministeren for offentlige arbejder, herefter benævnt »sagsøgte«) om dispensation fra kravet om faglig dygtighed.
Ved kendelse af 24. december 1987 afviste sagsøgte denne ansøgning, og som begrundelse blev bl.a. anført, at den af sagsøgeren ansøgte dispensation ikke kunne gives i medfør af direktivets artikel 5. Efter sagsøgtes opfattelse er denne artikel nemlig en overgangsbestemmelse, der har til formål at afbøde følgerne af indførelsen af kravet om faglig dygtighed. Den i denne artikel omhandlede situation foreligger dog ikke i Nederlandene, da det nævnte krav allerede blev stillet i de gældende nationale bestemmelser.
I en nærmere redegørelse forklarede sagsøgte derefter, at sagsøgeren på grundlag af de dagældende — og stadig gældende — nationale bestemmelser siden 1960 ikke selvstændigt har kunnet udøve virksomhed med godstransport ad landevej, da han ikke opfyldte betingelsen om faglig dygtighed.
Ved stævning af 8. januar 1988 indbragte sagsøgeren afgørelsen for College van Beroep voor het Bedrijfsleven.
College van Beroep voor het Bedrijfsleven, der er af den opfattelse, at afgørelsen af tvisten afhænger af fortolkningen af direktivet, udsatte derfor ved kendelse af 8. november 1991 behandlingen af sagen og forelagde i medfør af EØF-traktatens artikel 177 Domstolen følgende spørgsmål:
»Skal artikel 5, stk. 1, i direktiv 74/561/EØF, sammenholdt med artildens stk. 2, fortolkes således, at den fysiske person, som i en virksomhed, der ved en korrekt gennemførelse af direktivet ville være omfattet af overgangsordningen, vedvarende faktisk har ledet transportarbejdet, ved virksomhedens videreførelse som enkeltmandsvirksomhed — efter opløsning af et tidligere interessentskab — kan kræve anvendelse af denne artikel, selv om den ikke er gennemført i national lovgivning?«
3. Den forelæggende rets begrundelse
College van Beroep voor het Bedrijfsleven (herefter benævnt »College«) anfører, at kravet om faglig dygtighed hos en af de fysiske personer, som »vedvarende faktisk leder transportarbejdet«, som nævnt i direktivets artikel 3, først er blevet gennemført i Nederlandene ved en generelt bindende bestemmelse fra den 1. maj 1988. I den forbindelse henviser College til sin afgørelse af 23. maj 1990, hvori det udtalte, at der i henhold til de relevante nationale bestemmelser (artikel 56 i Wet Autovervoer Goederen — lov om godstransport ad landevej, herefter benævnt »WAG«) længe efter udløbet af fristen for direktivets gennemførelse sædvanligvis blev givet tilladelse, når det kunne konstateres, at en af ejerne eller en af lederne af den pågældende virksomhed var i besiddelse af det krævede duelighedsbevis, uanset spørgsmålet om, hvorvidt denne ejer eller leder vedvarende og faktisk ledede transportarbejdet som omhandlet i direktivet.
Var direktivet blevet korrekt og rettidigt gennemført i Nederlandene, ville det pågældende interessentskab ikke have opfyldt kravet om faglig dygtighed, jf. direktivet, idet den, der vedvarende og faktisk ledede transportarbejdet, nemlig sagsøgeren, ikke var i besiddelse af det krævede duelighedsbevis. Da virksomheden i medfør af de tidligere gældende nationale bestemmelser takket være Van Esbroek's duelighedsbevis var i besiddelse af en gyldig tilladelse, ville den dog i henhold til den i direktivet fastsatte overgangsordning være fritaget for forpligtelsen til at godtgøre, at kravet om faglig dygtighed var opfyldt.
Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt den, der har ledet transportarbejdet, kan påberåbe sig artikel 5, er den nationale ret af den opfattelse, at da denne bestemmelse har til formål at tage højde for situationer, i hvilke en virksomhed ved indførelsen af et nyt krav kommer til at stå over for uoverstigelige vanskeligheder, er det rimeligt, f.eks. når en fysisk person, der vedvarende og faktisk leder virksomheden, ikke er i besiddelse af det krævede duelighedsbevis, at fortolke artikel 5 således, at den bl.a. omfatter denne person.
4. Retsforhandlingerne for Dornstolen
Forelæggelseskendelsen blev registreret på Domstolens Justitskontor den 28. november 1991.
I medfør af artikel 20 i protokollen vedrørende EØF-statutten for Domstolen er der indgivet skriftlige indlæg den 27. marts 1992 af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved V. Di Bucci og T. Van Rijn, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmægtigede, og den 31. marts 1992 af den nederlandske regering ved udenrigsministeren.
På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisoptagelse og at henvise sagen til Femte Afdeling.
II — Skriftlige indlæg for Domstolen
Den nederlandske regering indleder med en bemærkning til den forelæggende rets betragtninger, hvorefter direktivet for det første ikke er gennemført korrekt i Nederlandene, og den af sagsøgeren ledede virksomhed ved en korrekt gennemførelse af direktivet for det andet ville have været omfattet af artikel 5. Den nederlandske regering bestrider den første antagelse og er af den opfattelse, at de to antagelser ikke er af betydning for besvarelsen af spørgsmålet, der navnlig er forelagt for at få oplyst, om sagsøgeren kan anses for at være omfattet af den i artikel 5 nævnte person- og virksomhedskategori.
Derefter går den nederlandske regering nærmere ind på fortolkningen af direktivets artikel 5. Denne artikel udgør en overgangsbestemmelse for personer, der godtgør, at de inden den 1. januar 1978 i henhold til nationale bestemmelser i en medlemsstat har tilladelse til at udøve erhvervet med godstransport ad landevej. Det indeholder således en ordning vedrørende »erhvervede rettigheder«. For at kunne blive omfattet af denne overgangsordning skulle den pågældende fysiske person eller virksomhed på det anførte tidspunkt være selvstændigt beføjet til at udøve det pågældende erhverv. Kun i en sådan situation er det nemlig rimeligt at meddele den pågældende fritagelse for de krav, der er fastsat i den nye lovgivning.
I den foreliggende sag opfyldte sagsøgeren, da direktivet blev vedtaget, ikke betingelserne i de nationale bestemmelser for at kunne få meddelt en tilladelse, og han kunne således ikke selvstændigt deltage i transportarbejde. Det var nemlig interessentskabet som sådan, og ikke sagsøgeren som fysisk person, der var berettiget til at optræde som vognmand på markedet. Den omstændighed, at sagsøgeren allerede i mange år havde haft den faktiske ledelse af virksomheden, ændrer ikke herved.
Af denne grund er den nederlandske regering af den opfattelse, at en fysisk person, der ønsker at videreføre en virksomhed som enkeltmandsvirksomhed, men som før den 1. januar 1978 ikke selv havde fået meddelt tilladelse efter en national ordning til at udøve erhvervet med godstransport ad landevej i indenlandsk og international transport, ikke kan gøre krav på at være omfattet af den ved artikel 5 i direktiv 74/561 indførte overgangsordning, selv om han hidtil vedvarende og faktisk har ledet en sådan virksomhed.
Kommissionen tilslutter sig som udgangspunkt den forelæggende rets opfattelse, hvorefter de i Nederlandene gældende bestemmelser på det relevante tidspunkt ikke var i overensstemmelse med direktivet. I henhold til disse bestemmelser skal kravet om faglig dygtighed nemlig være opfyldt af den, der ejer virksomheden eller, hvis der er flere ejere, af ejerne i fællesskab, mens det i direktivets artikel 3, stk. 1, tredje afsnit, bestemmes, at såfremt ansøgeren er en virksomhed, skal kravet om faglig dygtighed opfyldes af en af de fysiske personer, der vedvarende og faktisk leder virksomhedens transportarbejde.
Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt direktivets artikel 5 finder anvendelse ved ændring af virksomhedens retlige status, henviser Kommissionen derefter til Domstolens praksis vedrørende begrebet virksomhed (navnlig dom af 2.10.1991, sag C-7/90, Vandevenne, Sml. I, s. 4371). En virksomhed, der ændrer retlig status, men som fortsat udøver de samme aktiviteter, skal anses for én og samme virksomhed i relation til fællesskabslovgivningen.
Endelig undersøger Kommissionen betydningen af udtrykket »i henhold til nationale bestemmelser i en medlemsstat har haft tilladelse til«. Spørgsmålet er, om en ejer af en virksomhed ikke skulle kunne drage fordel af overgangsbestemmelserne, alene fordi han ikke har fået meddelt tilladelse, fordi de nationale myndigheder ikke har gennemført de fællesskabsretlige bestemmelser korrekt? Såfremt direktivet var blevet gennemført korrekt i nederlandsk lovgivning, havde de nederlandske myndigheder i den foreliggende sag efter den 1. januar 1978 måttet overveje at tilbagekalde interessentskabets tilladelse, fordi Van Esbroek, der åbenbart var indehaveren af tilladelsen, ikke var den, der vedvarende og faktisk ledede virksomheden. Virksomheden havde dog så gennem Van Doesselaar kunnet drage fordel af overgangsbestemmelsen i artikel 5, stk. 1, da den i henhold til nederlandsk ret allerede havde tilladelse til at udføre godstransport ad landevej i indenlandsk og international transport. I så fald ville Van Esbroek's død ikke have medført nogen ændring af situationen. Ved en korrekt gennemførelse af direktivet ville sagsøgeren have kunnet påberåbe sig artikel 5, stk. 1.
Det forhold, at Nederlandene ikke har gennemført direktivet korrekt, således at sagsøgeren ikke opfylder ét af kravene i artikel 5, stk. 1, kan ikke medføre, at han ikke kan gøre en ret gældende, som han har i henhold til en umiddelbart anvendelig fællesskabsbestemmelse.
D.A.O. Edward
Refererende dommer
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.