61995CC0278_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 I denne appelsag har Siemens SA nedlagt paastand om annullation af Rettens dom af 8. juni 1995 i sag T-459/93, Siemens SA mod Kommissionen (1), hvorved Retten opretholdt Kommissionens beslutning 92/483/EOEF af 24. juni 1992 om stoette, som regionen Bruxelles, Belgien, har ydet Siemens SA's aktiviteter paa edb- og telekommunikationsomraadet (2) (herefter »beslutning 92/483«), hvorefter regionen Bruxelles blev paalagt at afstaa fra at udbetale 28 694 000 BFR og at tilbagesoege 227 751 000 BFR med renter fra Siemens SA.
De relevante retsregler og Kommissionens beslutninger
2 Ved artikel 1, litra a), i »loi instaurant et coordonnant des mesures en vue de favoriser l'expansion économique et la création
d'industries nouvelles« af 17. juli 1959 (lov om indfoerelse og samordning af foranstaltninger til fremme af den oekonomiske ekspansion og opbygningen af nye industrier, herefter »1959-loven«) blev der indfoert en generel stoetteordning for foranstaltninger, som »bidrager direkte til oprettelse, udvidelse, omstilling eller modernisering af industri- eller haandvaerksvirksomheder, uanset om foranstaltningerne traeffes af virksomhederne selv eller af andre privat- eller offentligretlige fysiske eller juridiske personer, naar blot de tjener en almen oekonomisk interesse«.
I artikel 3, litra a), bestemmes det naermere, at der med henblik herpaa kan ydes stoette til dertil godkendte kreditinstitutter, saaledes at disse kan yde laan til de i artikel 1 omhandlede foranstaltninger til nedsat rente paa den betingelse, at laanene tjener til at opfylde et af de formaal, som er opregnet i bestemmelsen, herunder saerligt »direkte finansiering af investeringer i allerede opfoerte bygninger eller bygninger under opfoerelse og i udstyr eller materiel, der er noedvendigt til at gennemfoere de paagaeldende foranstaltninger«, samt »direkte finansiering af investeringer i immaterielle aktiver, f.eks. organisationsanalyser og forskning eller udarbejdelse af prototyper, nye produkter og nye fremstillingsprocesser«.
3 Ved beslutning 75/397/EOEF af 17. juni 1975 om stoette ydet af den belgiske regering i medfoer af den belgiske lov af 17. juli 1959 om indfoerelse og samordning af foranstaltninger til fremme af den oekonomiske ekspansion og opbygningen af nye industrier (3) (herefter »beslutning 75/397«) tog Kommissionen stilling til stoetteordningens forenelighed med det faelles marked.
Beslutningens betragtning I, 1. og 2. afsnit, har foelgende ordlyd:
»Den belgiske lov af 17. juli 1959 indfoerer foranstaltninger til fremme af den oekonomiske ekspansion og opbygningen af nye industrier og fastsaetter med henblik herpaa forskellige former for stoette, som kan ydes til aktiviteter, der bidrager 'til oprettelse, udvidelse, omstilling og modernisering af nationale industri- eller haandvaerksvirksomheder', og som er i overensstemmelse med den almindelige oekonomiske interesse; i henhold til »arrêté royal d'exécution« (gennemfoerelsesforordning) af 17. august 1959 betragtes 'navnlig: igangsaettelsesarbejde inden for rammerne af beskaeftigelsespolitikken; opbygningen af nye industrier og fremstilling af de nye produkter; udvikling af eksisterende virksomheder, der tilpasser sig nye markedsvilkaar; forbedring af situationen i kriseramte oekonomiske sektorer; en mere rationel udnyttelse af landets oekonomiske ressourcer; forbedring af arbejdsvilkaarene, forbedring af betingelserne for virksomhedernes driftsvilkaar ved en stigning i produktiviteten eller rentabiliteten, forbedring af produkternes kvalitet; fremstilling eller udvikling af virksomhedernes forskningsudstyr' som vaerende i overensstemmelse med denne almindelige interesse;
i henhold til naevnte lov kan den belgiske regering til fordel for de investeringer, som virksomhederne foretager med disse formaal for oeje, indroemme et vist antal fordele, som i det vaesentlige bestaar i:
- rentegodtgoerelse for kreditter, som virksomhederne stifter til gennemfoerelse af de naevnte investeringer ...«
Af betragtning II fremgaar, at denne generelle stoetteordning efter Kommissionens opfattelse er uforenelig med det faelles marked. Kommissionen henviser herved til ordningens overordentlig generelle karakter, der goer det muligt at inddrage alle industrivirksomheder, uanset deres geografiske placering og uden hensyn til, hvilken industrigren de tilhoerer.
Kommissionen fandt dog, jf. beslutningens artikel 1, andet led, og artikel 2, bl.a., at stoette ydet i medfoer af 1959-loven til en eller et begraenset antal virksomheder, forudsat den ikke er betydningsfuld i beslutningens forstand, er forenelig med det faelles marked og saaledes ikke forud skal anmeldes til Kommissionen i medfoer af EF-traktatens artikel 93, stk. 3 (4). Taersklerne for, hvornaar en stoette betragtes som betydningsfuld, fremgaar dels af artikel 2 i beslutning 75/397 og af Kommissionens skrivelse af 14. september 1979 (herefter »1979-skrivelsen«) til medlemsstaterne vedroerende anmeldelse i tilfaelde af anvendelsen af generelle investeringsstoetteordninger (5).
4 I en meddelelse af 2. februar 1977 fra OEkonomiministeriet om investeringer i immaterielle aktiver har den belgiske regering udtalt sig naermere om indholdet af begrebet »investeringer i immaterielle aktiver«. Meddelelsens pkt. 2 har foelgende ordlyd:
»Paa det kommercielle plan: markedsundersoegelser, markedsfoeringsundersoegelser, undersoegelser forud for lanceringer ved aabning af nye salgssteder, mv. ... forundersoegelser og undersoegelser med henblik paa kundeopsoegning«.
Denne meddelelse er ikke anmeldt til Kommissionen.
5 Efter artikel 176 i den belgiske lov af 22. december 1977 om forslagene til finanslov for 1977/78 (herefter »1977-loven«), sammenholdt med kongelig anordning af 24. januar 1978 (herefter »1978-anordningen«), hjemles der adgang til at yde stoette i form af kapitaltilskud, der ikke skal tilbagebetales, svarende til den i 1959-loven hjemlede rentegodtgoerelse, naar de af artikel 1 i 1959-loven omfattede foranstaltninger finansieres med virksomhedens egne midler.
6 Ved skrivelse af 25. maj 1978 til de belgiske myndigheder (herefter »1978-skrivelsen«) godkendte Kommissionen den i 1977-loven fastsatte stoetteform. I skrivelsen udtaler Kommissionen blandt andet foelgende: »Der er saaledes ikke tale om at indfoere en ny stoetteordning, ud over hvad der allerede findes, men om at tilpasse en bestaaende ordning til de oekonomiske forhold, der er beskrevet i det foregaaende.«
7 Ved meddelelse fra Kommissionen vedroerende stoetteordninger med regionalt sigte (6) fra 1979 (herefter »1979-meddelelsen«) offentliggjorde Kommissionen de principper, som den i henhold til de befoejelser, den er tillagt i traktatens artikel 92 ff. (7), vil anvende paa stoetteordninger med et regionalt sigte, som allerede er i kraft eller som vil blive indfoert i Faellesskabets regioner.
Af 1979-meddelelsens pkt. 4 fremgaar, at der i Faellesskabet anvendes nogle former for regional stoette, som ikke er betinget af nyinvestering eller oprettelse af nye arbejdspladser, og som har karakter af driftsstoette, og at Kommissionen har principielle forbehold, for saa vidt angaar driftsstoettes forenelighed med faellesmarkedet.
I pkt. 18, nr. ii), i bilaget til meddelelsen defineres begrebet nyinvestering som »investering i anlaegsaktiver i forbindelse med oprettelse af en ny virksomhed, udvidelse af en bestaaende virksomhed eller igangsaettelse af en aktivitet, der medfoerer en gennemgribende aendring i en bestaaende virksomheds produkt eller produktionsproces (i form af rationalisering, omstrukturering eller modernisering) ...«.
8 Ved beslutning 92/483 fandt Kommissionen, at dele af en stoette ydet af regionen Bruxelles til Siemens SA's aktiviteter paa edb- og telekommunikationsomraadet var uforenelig med det faelles marked. I beslutningen sondrer Kommissionen mellem syv kategorier af foranstaltninger, hvortil der er ydet stoette, nemlig udlejning af udstyr til kunder, indkoeb af udstyr til brug i virksomheden, omkostninger til udvikling af software, uddannelsesomkostninger, erhvervelse af en bygning, reklamekampagner og markedsundersoegelser.
9 Kommissionen fandt, at udgifterne til udstyr, som blev udlejet til kunder, ikke opfyldte de betingelser i 1959-lovens artikel 1 og artikel 3, litra a), som var godkendt af Kommissionen, idet denne stoette ikke bidrog til oprettelse, udvidelse, omstilling eller modernisering af virksomhedsstrukturen i Siemens. Stoette til finansiering af disse foranstaltninger var heller ikke en stoette til kundevirksomhederne, idet disse betalte den fulde leje, som var skoensmaessigt fastsat af Siemens. Stoetten havde derfor karakter af en permanent driftsstoette til Siemens. Kommissionen anfoerte endvidere, at selv hvis 1959-loven havde fundet anvendelse paa den sidstnaevnte stoette, skulle den i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3, have vaeret anmeldt, idet den overskred de taerskler, som var fastsat i 1979-meddelelsen. Kommissionen henviste herved til, at en raekke af de paagaeldende udgiftsprogrammer var opdelt i flere stoetteansoegninger, som i betragtning af, at udgifterne hang sammen og skulle ivaerksaettes samtidigt, burde have vaeret behandlet som et enkelt udgiftsprogram. Endvidere havde den regionale myndighed uden nogen logisk forklaring alene taget 75% af et sammenhaengende udgiftsprojekt i betragtning.
10 Kommissionen fandt ligeledes, at stoetten til markedsundersoegelser og reklamekampagner faldt uden for 1959-loven, idet der ikke var tale om investeringsstoette, men derimod driftsstoette. Saadanne udgifter var efter Kommissionens opfattelse helt gaengse driftsomkostninger, som en virksomhed maa afholde i forbindelse med sine normale aktiviteter.
11 Kommissionen var endelig af den opfattelse, at disse former for stoette ikke faldt ind under nogen af undtagelsesbestemmelserne i traktatens artikel 92.
12 Paa denne baggrund fandt Kommissionen, jf. beslutningens artikel 1, litra c), at stoetten paa 256 445 000 BFR til udgifter til indkoeb af udstyr med henblik paa udlejning, reklamekampagner og markedsundersoegelser, var tildelt i strid med traktatens artikel 93, stk. 3, og at den ikke faldt ind under undtagelsesbestemmelserne i traktatens artikel 92. Kommissionen forboed derfor i beslutningens artikel 2 den regionale myndighed at foretage udbetaling af et endnu ikke udbetalt beloeb paa 28 694 000 BFR, og paalagde den at inddrive det allerede udbetalte stoettebeloeb paa 227 751 000 BFR.
13 I sin dom af 8. juni 1995 frifandt Retten Kommissionen for Siemens SA's paastand om annullation af beslutning 92/483 og paalagde Siemens SA at betale sagens omkostninger.
Parternes paastande og anbringender
14 Siemens SA har for Domstolen nedlagt paastand om, at Rettens dom af 8. juni 1995 og i konsekvens heraf artikel 1, litra c), og artikel 2 i beslutning 92/483 annulleres. Siemens har endvidere nedlagt paastand om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger saavel for Domstolen som for Retten. Til stoette herfor har Siemens SA anfoert foelgende anbringender:
1) Retten har tilsidesat faellesskabsretten ved at antage, at Kommissionens beslutning var tilstraekkeligt begrundet.
2) Retten har tilsidesat faellesskabsretten ved at antage, at saafremt stoetten ikke er rettet mod investeringer i faellesskabsretlig forstand, kan den ikke anses for omfattet af Kommissionens godkendelse af 1959-loven, og at stoetten derfor skulle have vaeret anmeldt i overensstemmelse med traktatens artikel 93, stk. 3.
3) Rettens bedoemmelse af omkostningernes karakter er retligt irrelevant, idet Retten ikke skulle have undersoegt, om de udgjorde investeringer i faellesskabsretlig forstand, men derimod om de faldt inden for det materielle anvendelsesomraade for 1959-loven.
4) Retten har tilsidesat faellesskabsretten ved at antage, at anbringenderne vedroerende overskridelsen af graensevaerdierne var uden relevans som foelge af, at de paagaeldende stoettebevillinger ikke var omfattet af Kommissionens godkendelse, idet der var tale om stoette til virksomhedens drift.
15 Kommissionen har nedlagt paastand om, at appellen forkastes, og at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Det foerste anbringende - spoergsmaalet om utilstraekkelig begrundelse
16 Retten udtaler i praemis 31-34 i sin dom foelgende herom:
»... det fremgaar af praksis, at naar der i traktatens artikel 190 paalaegges en forpligtelse til at begrunde de i traktatens artikel 189 naevnte retsakter, er det ikke alene af formelle grunde, men ogsaa for at give parterne mulighed for at varetage deres rettigheder, Faellesskabets retsinstanser mulighed for at udoeve deres kontrol og medlemsstaterne saavel som alle interesserede mulighed for at faa kendskab til, hvordan Kommissionen har anvendt traktaten (jf. saerligt Domstolens dom af 4.7.1963, sag 24/62, Tyskland mod Kommissionen) (8). Det fremgaar imidlertid tillige af Rettens praksis, at Kommissionen i begrundelsen for beslutninger, som den maa traeffe for at sikre anvendelsen af konkurrencereglerne, ikke er forpligtet til at tage stilling til alle de argumenter, som de beroerte har fremfoert for den, og at Kommissionen kun behoever at redegoere for de faktiske omstaendigheder og retlige betragtninger, der har vaeret afgoerende med henblik paa beslutningens konklusion [Rettens dom af 24.1.1992, sag T-44/90, La Cinq] (9).
Det maa konstateres, at Kommissionen i afsnit IV af beslutningens begrundelse vedroerende reklamekampagner og markedsundersoegelser anfoerer (s. 29), at de ikke 'er stoetteberettigede i henhold til loven'. Kommissionen anfoerer derefter (s. 31 i beslutningen), at de 'falder ind under driftsstoette, eftersom disse udgifter er helt gaengse driftsomkostninger, som en virksomhed maa afholde i forbindelse med sine normale aktiviteter'.
Med hensyn til den paastaaede opdeling af ansoegningerne om stoette til indkoeb af udstyr til udlejning anfoerer Kommissionen endvidere i afsnit IV i beslutningens begrundelse (s. 30), at 'en raekke af de paagaeldende udgiftsprogrammer var opdelt i flere stoetteansoegninger, som den regionale myndighed i betragtning af, at udgifterne hang sammen og skulle ivaerksaettes samtidigt, burde have behandlet samlet som et enkelt udgiftsprogram'. Derefter naevner Kommissionen en raekke eksempler. Det bemaerkes, at Kommissionen anser stoette til indkoeb af udstyr til udlejning for permanent driftsstoette, der i sig selv ikke omfattes af den generelle stoetteordning, som er indfoert ved 1959-loven (jf. afsnit IV i begrundelsen, s. 29 i beslutningen).
Med hensyn til de to af sagsoegeren anfoerte punkter findes Kommissionen herefter at have redegjort for de faktiske omstaendigheder og retlige betragtninger, der har vaeret afgoerende for beslutningens konklusion.«
Proceduren for Domstolen
17 Siemens SA har gjort gaeldende, at beslutning 92/483 ikke opfylder faellesskabsrettens krav, hvorefter begrundelsen skal vaere klar og relevant, saaledes at beroerte erhvervsdrivende med sikkerhed kan forstaa grundlaget for den paagaeldende retsakt. Kommissionen har saaledes ikke forklaret, hvorfor udgifter til reklamekampagner og markedsundersoegelser ikke er stoetteberettigede i henhold til 1959-loven. Det er ikke tilstraekkeligt blot af konstatere, at der er tale om driftsstoette, idet Kommissionen ikke begrunder, hvorfor driftsstoette i faellesskabsretlig forstand ikke er omfattet af 1959-loven. Endvidere har Kommissionen ikke dokumenteret, at der er sket en ubegrundet opdeling af stoetteansoegninger, og at de af Kommissionen fastsatte taerskelvaerdier rent faktisk er overskredet.
18 Kommissionen har gjort gaeldende, at Rettens afgoerelse er i overensstemmelse med faellesskabsretten. Kravet om begrundelse er et formelt krav. Begrundelsens materielle holdbarhed er derfor ikke relevant. Endvidere maa spoergsmaalet om, hvorvidt en beslutning opfylder det begrundelseskrav, der er indeholdt i traktatens artikel 190, vurderes paa baggrund af beslutningen i sin helhed. Det fremgaar klart af beslutning 92/483, at stoetten til markedsundersoegelser og reklamekampagner blev anset for driftsstoette, og at Siemens SA's udgifter til disse foranstaltninger ikke ansaas stoetteberettigede efter loven. Det fremgaar endvidere, at der efter Kommissionens opfattelse dels er sket en uberettiget opdeling af udgiftsprogrammerne i separate ansoegninger, dels at den regionale myndighed uden grund kun har taget 75% af udgiftsbudgettet i betragtning, og at Kommissionen i lyset heraf ansaa de fastsatte taerskelvaerdier for overskredet.
Stillingtagen
19 Domstolen har i dom af 11. juli 1985, sag 42/84, Remia mod Kommissionen, (10) udtalt, »at selv om Kommissionen i henhold til traktatens artikel 190 har pligt til at anfoere de faktiske momenter, som ligger til grund for en beslutning, og de retlige betragtninger, som har foranlediget den til at traeffe den, kraever bestemmelsen ikke, at Kommissionen behandler alle de faktiske og retlige spoergsmaal, som er blevet behandlet under den administrative procedure. Begrundelsen til en beslutning, der indeholder et klagepunkt, skal goere det muligt for Domstolen at udoeve sin legalitetskontrol og give den beroerte de oplysninger, der er noedvendige for at afgoere, om beslutningen er lovlig«. Det fremgaar af dommens praemis 40, at begrundelsen maa ses i sammenhaeng med beslutningen i dens helhed. Domstolen har endvidere blandt andet i dom af 29. februar 1996, sag C-122/94, Kommissionen mod Raadet (11), udtalt, at spoergsmaalet om, hvorvidt begrundelsen til en beslutning opfylder de krav, der foelger af traktatens artikel 190, tillige maa vurderes i forhold til den sammenhaeng, hvori den indgaar, samt alle de retsregler, som gaelder paa det paagaeldende omraade.
20 Disse principper svarer til dem, der er anfoert af Retten i praemis 31 i den appellerede dom, og der er efter min opfattelse ikke grundlag for at fastslaa, at Retten konkret skulle have foretaget en urigtig retlig anvendelse af disse principper.
21 Som anfoert i praemis 32 i Rettens dom fremgaar det af beslutning 92/483, at Kommissionen dels betragter stoetten til markedsundersoegelser og reklamekampagner som driftsstoette, dels anfoerer, at de med disse foranstaltninger forbundne udgifter ikke kan anses for omfattet af 1959-loven. Herved saettes Siemens SA efter min opfattelse i tilstraekkelig grad i stand til at bedoemme, om der er grundlag for at soege gyldigheden af beslutning 92/483 efterproevet ved Faellesskabets retsinstanser. Det bemaerkes, at Kommissionen allerede i 1979-meddelelsen udtrykkeligt har anfoert, at driftsstoette principielt ikke er forenelig med faellesmarkedet, og at Domstolen i dom af 6. november 1990, sag C-86/89, Italien mod Kommissionen (12), har givet udtryk for samme opfattelse.
22 Efter min opfattelse er der heller ikke grundlag for at fastslaa, at Retten har tilsidesat faellesskabsretten ved at konkludere, at Kommissionen i tilstraekkelig grad har begrundet sin antagelse af, at stoetten til indkoeb af udstyr med henblik paa udleje overskred de af Kommissionen fastsatte stoettegraenser. Som anfoert af Kommissionen skal begrundelseskravet sikre, at den beroerte erhvervsdrivende goeres bekendt med grundlaget for beslutningen. I beslutningen anfoeres det utvetydigt, at Kommissionen er af den opfattelse, at der dels er sket en retsstridig opdeling af udgiftsprogrammerne i separate ansoegninger, og at der dels er sket en uberettiget nedsaettelse af udgiftsbudgettet. Begrundelsen opfylder derfor efter min opfattelse den kraevede funktion. Siemens SA's anbringende synes da ogsaa naermere at angaa spoergsmaalet om, hvorvidt Kommissionen har foert tilstraekkeligt bevis for de forhold, der er omfattet af beslutningen. Dette er imidlertid et helt andet spoergsmaal, som Domstolen ikke kan tage stilling til, idet Domstolens kompetence i appelsager efter traktatens artikel 168 A alene omfatter retsspoergsmaal.
23 Det er saaledes sammenfattende min opfattelse, at anbringendet om utilstraekkelig begrundelse boer forkastes.
Det andet anbringende - hvilke stoetteformer er omfattet af den godkendte stoetteordning?
24 Retten har i dommens praemis 45-48 udtalt foelgende om dette spoergsmaal:
»Det skal undersoeges, om de paagaeldende bestemmelser gav mulighed for at yde stoette til andre formaal end investering. Der skal med henblik herpaa foretages en fortolkning af de nationale bestemmelser om den godkendte generelle stoetteordning set i lyset af de relevante faellesskabsregler. Saerligt skal 1959-loven og artikel 176 i 1977-loven, som gennemfoert ved den kongelige anordning af 1978, fortolkes i overensstemmelse med indholdet af [beslutning 75/397], [1978-skrivelsen] og ordlyden af de relevante bestemmelser i traktaten.
Det bemaerkes, at det i 1959-lovens artikel 1, litra a), bestemmes, at der kan ydes 'generel stoette, der bidrager direkte til oprettelse, udvidelse, omstilling og modernisering af industri- eller haandvaerksvirksomheder ... naar blot de tjener en almen oekonomisk interesse', og at det i lovens artikel 3, litra a), naermere bestemmes, at der kan ydes stoette i form af rentegodtgoerelse i forbindelse med laan i godkendte kreditinstitutter, og at denne stoette er forbeholdt finansiering af investeringer. Kommissionen fandt i beslutning 75/397, at der ved 1959-loven var indfoert en ordning, hvorved der kunne ydes stoette 'til fordel for investeringer, som virksomhederne foretager med disse formaal for oeje' (s. 13 i beslutning 75/397) ... I skrivelse af 25. maj 1978 vedroerende den kongelige anordning af 1978 har Kommissionen godkendt den stoette, der ydes til 'investeringer' under overholdelse af kontrolproceduren i henhold til beslutning 75/397 (s. 2 i skrivelsen).
Heraf foelger, at hvis den stoette, som de belgiske myndigheder yder inden for rammerne af den paagaeldende generelle ordning, ikke er bestemt til investeringer, kan den ikke vaere omfattet af Kommissionens godkendelsesbeslutninger, og skal derfor anmeldes i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 3.
Det bemaerkes endvidere, at som Kommissionen med rette har anfoert, er driftsstoette, dvs. stoette, der har til formaal at friholde en virksomhed for omkostninger, som den normalt selv skulle have afholdt i forbindelse med den loebende drift og de normale aktiviteter, i princippet ikke omfattet af artikel 92, stk. 3, og kan derfor ikke anses for at vaere godkendt ved beslutning 75/397 og skrivelsen af 25. maj 1978. Ifoelge retspraksis fordrejer stoette af denne art i princippet konkurrencebetingelserne i de erhvervsgrene, hvortil den ydes, og kan som saadan ikke fremme de formaal, der er fastlagt i ovennaevnte undtagelsesbestemmelser (jf. herom Domstolens dom af 6.11.1990, sag C-86/89, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 3891, og af 14.2.1990, sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 307).«
Proceduren for Domstolen
25 Siemens SA har under henvisning til Domstolens dom af 5. oktober 1994, sag C-47/91, Italien mod Kommissionen, (Italgrani-dommen) (13), gjort gaeldende, at naar Kommissionen har godkendt en generel stoetteordning, skal individuelle anvendelser heraf vurderes i forhold til den godkendte ordning og ikke i forhold til traktatens artikel 92. Kommissionens godkendelse af 1959-loven er ikke begraenset til investeringer i faellesskabsretlig forstand. Godkendelsen omfatter enhver stoette, der ikke overskrider taerskelvaerdierne, saafremt den falder inden for 1959-loven, saaledes som denne fortolkes i belgisk ret, jf. herved regeringens meddelelse af 2. februar 1977. Under alle omstaendigheder kan Kommissionen ikke efterfoelgende anlaegge en anden fortolkning end den, der er kommet til udtryk i beslutning 75/397. Retten har derfor tilsidesat faellesskabsretten ved at have antaget, at 1959-loven skulle fortolkes i lyset af faellesskabsretten, herunder traktaten, idet den burde have afgraenset anvendelsesomraadet for 1959-loven paa grundlag af den i belgisk ret anlagte fortolkning samt Kommissionens godkendelsesbeslutning.
26 Kommissionen har heroverfor gjort gaeldende, at Retten i overensstemmelse med faellesskabsretten har fortolket 1959-loven i lyset af Kommissionens godkendelse. Herved sikres den fornoedne retsenhed. En afgraensning baseret paa national ret ville derimod give anledning til uensartet anvendelse af faellesskabsretten. Kommissionen har endvidere anfoert, at Retten i den forbindelse har vaeret berettiget til ved fortolkningen af den praecise raekkevidde af godkendelsen at inddrage anden relevant faellesskabsret, herunder traktatens artikel 92. Retten har paa dette grundlag fastslaaet, at den godkendte stoetteordning omfatter investeringsstoette, men derimod ikke driftsstoette.
Stillingtagen
27 Som anfoert af Siemens SA har Domstolen tidligere taget stilling til, hvilken betydning en godkendt generel stoetteordning skal tillaegges i relation til vurderingen af, om en konkret stoette er forenelig med faellesskabsretten. Domstolen har saaledes i den naevnte Italgrani-dom, praemis 24 og 25, fastslaaet foelgende:
»... naar [Kommissionen] faar forelagt en individuel stoetteforanstaltning, som haevdes at vaere truffet i medfoer af en tidligere godkendt stoetteordning, [kan den] ikke uden videre bedoemme stoetteforanstaltningen umiddelbart i henhold til traktaten. Den skal - foer den indleder nogen form for procedure - kontrollere, om stoetten falder ind under den generelle ordning og opfylder de betingelser, der er fastsat i beslutningen om at godkende den generelle ordning. I modsat fald ville Kommissionen, i forbindelse med sin undersoegelse af hver enkelt individuel stoette, efterfoelgende kunne aendre sin beslutning om at godkende stoetteordningen, hvilket i sig selv forudsaetter en undersoegelse i forhold til traktatens artikel 92 (14). Dette ville bringe overholdelsen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet i fare, saavel for medlemsstaterne som for de erhvervsdrivende, eftersom Kommissionen til enhver tid ville kunne anfaegte individuelle stoetteforanstaltninger, som fuldt ud er i overensstemmelse med beslutningen om at godkende stoetteordningen.
Hvis Kommissionen efter en undersoegelse, der er afgraenset paa denne maade, konstaterer, at den individuelle stoette er i overensstemmelse med beslutningen om at godkende stoetteordningen, skal stoetten saaledes behandles som en godkendt stoette, dvs. som en eksisterende stoette ...«
28 I tilfaelde, hvor en stoette paastaas omfattet af en godkendt generel stoetteordning, skal foreneligheden af stoetten med det faelles marked saaledes vurderes i forhold til Kommissionens beslutning om at godkende den paagaeldende stoetteordning. Det foelger imidlertid ikke heraf, at national ret er afgoerende for afgraensningen af den godkendte stoetteordnings anvendelsesomraade.
29 Kommissionens godkendelse udgoer hjemmelsgrundlaget for den generelle stoetteordning, der er indeholdt i 1959-loven. De tildelingskriterier, der er fastsat i loven, indgaar dermed som en integrerende del af de betingelser og vilkaar, hvorpaa Kommissionens godkendelse er baseret. Det naermere anvendelsesomraade for denne samlede faellesskabsretsakt maa fastlaegges paa grundlag af faellesskabsretten og ikke paa grundlag af national ret. Der kan herved henvises dels til Domstolens faste praksis, hvorefter den afledte faellesskabsret skal fortolkes i lyset af traktatens bestemmelser (15), dels til, at Domstolen i dom af 17. september 1980, sag 730/79, Philip Morris (16), har udtalt, at det skoen, Kommissionen har faaet tillagt efter statsstoettereglerne, maa foretages i en faellesskabssammenhaeng, ligesom stoettens forenelighed med traktaten skal bedoemmes i faellesskabssammenhaeng og ikke blot i forbindelse med en enkelt medlemsstat. Den praecise raekkevidde af Kommissionens godkendelsesbelutning kan derfor efter min opfattelse ikke fastslaas uden at inddrage anden faellesskabsret, herunder navnlig traktatens bestemmelser. Godkendelsesbeslutningen maa nemlig ses i lyset af den kompetence, Kommissionen er tildelt efter traktaten, der som naevnt fordrer, at der foretages en bedoemmelse i faellesskabssammenhaeng.
30 Endvidere taler hensynet til statsstoettereglernes effektive virkning efter min opfattelse afgoerende imod inddragelsen af fortolkningsbidrag baseret paa national ret. En fortolkning i overensstemmelse med national ret ville kunne resultere i en uensartet anvendelse af faellesskabsretten i medlemsstaterne. Lovligheden af en foranstaltning ville i givet fald afhaenge af, hvorledes f.eks. begrebet »investering« afgraenses i national ret. En saadan retstilstand ville i sig selv kunne give anledning til konkurrencefordrejninger.
31 Det er paa denne baggrund min opfattelse, at Retten ikke har tilsidesat faellesskabsretten, naar den i praemis 45 anfoerer, at den generelle stoetteordning skal fortolkes i overensstemmelse med godkendelsesbeslutningen, 1978-skrivelsen og ordlyden af de relevante bestemmelser i traktaten, og naar den i praemis 46-48 konkluderer, at godkendelsesbeslutningen alene omfatter stoette, der er bestemt til investeringer, i modsaetning til driftsstoette. Som anfoert af Retten klassificerer Kommissionen i beslutning 75/397 udtrykkeligt de heraf omfattede stoetteformaal som investeringer. Tilsvarende gaelder 1978-skrivelsen. Desuden har Kommissionen i 1979-meddelelsen udtrykkeligt anfoert, at den har principielle forbehold for saa vidt angaar driftsstoettes forenelighed med faellesmarkedet. Denne opfattelse har Domstolen tilsluttet sig i praemis 18 i dommen af 6. november 1990 i sag C-86/89, Italien mod Kommissionen (17), hvor det udtales, »at den omhandlede stoette ... maa betragtes som driftsstoette til de paagaeldende virksomheder og derfor som saadan aendrer samhandelsbetingelserne paa en maade, som strider mod den faelles interesse«. I lyset heraf maa det klart have formodningen imod sig, at beslutning 75/397 skulle omfatte andet end investeringsstoette i faellesskabsretlig forstand.
32 Det er paa denne baggrund min opfattelse, at der ikke er grundlag for at tage dette anbringende til foelge.
Det tredje anbringende - klassificeringen af stoetten til reklamekampagner, markedsundersoegelser og indkoeb af udstyr til udlejning
33 Vedroerende klassificeringen af stoetten til reklamekampagner og markedsundersoegelser udtaler Retten i dommens praemis 53 og 55 foelgende:
»Da det i skrivelsen af 25. maj 1978 kun godkendes, at der ydes stoette i form af kapitaltilskud, naar det sker til finansiering af investeringer, skal det undersoeges, om stoetten i den foreliggende sag er ydet til finansiering af investeringer. Det bemaerkes, at en saadan undersoegelse indebaerer vurderinger, som maa foretages i en faellesskabssammenhaeng (dom af 17.9.1980, sag 730/79, Philip Morris mod Kommissionen, Sml. s. 2671, praemis 24), og at de skatte- og regnskabsmaessige argumenter, som sagsoegeren stoetter paa national ret, derfor ikke er relevante.
Herefter findes stoetten at vaere ydet til markedsfoering af Siemens' produkter, hvilket udgoer en del af virksomhedens loebende drift. Den kan derfor ikke anses for at vaere en investeringsstoette, der er omfattet af Kommissionens beslutning af 25. maj 1978 om godkendelse af stoette i form af kapitaltilskud til investeringer.«
34 Vedroerende stoetten til koeb af udstyr med henblik paa udleje anfoerer Retten i praemis 57 og 58 foelgende:
»Det maa fastslaas, at denne foranstaltning ikke indebaerer nogen aendring i teknik eller virksomhedsstruktur og ikke fremmer virksomhedens udvikling paa anden maade end handelsmaessigt. Denne stoette har, som det er paapeget af sagsoegeren, gjort det muligt for virksomheden i en vis periode at tilbyde sine kunder kunstigt favorable vilkaar og oege sin avance uden rimelig grund.
Endelig kan sagsoegeren ikke paastaa, at den paagaeldende stoette bidrager til oprettelse, udvidelse, omstilling eller modernisering af de virksomheder, som udstyret udlejes til, og saaledes er omfattet af den godkendte generelle stoetteordning. Disse virksomheder betaler nemlig en leje, som Siemens fastsaetter helt frit, og Siemens er fortsat den eneste, der drager fordel af stoetten, som goer det muligt for Siemens at nedsaette lejen og saaledes fordreje konkurrencen med de konkurrerende virksomheder.«
Proceduren for Domstolen
35 Siemens SA har gjort gaeldende, at stoetten til reklamekampagner og markedsundersoegelser falder ind under 1959-loven, idet der er tale om investering i immaterielle aktiver, som anfoert i lovens artikel 3, litra a). Dette fremgaar ogsaa af en meddelelse af 2. februar 1977 fra OEkonomiministeriet, hvori det anfoeres, at der i medfoer af den naevnte bestemmelse kan ydes stoette til »markedsundersoegelser, markedsfoeringsundersoegelser, undersoegelser forud for lanceringer ved aabning af nye salgssteder, m.v. ... forundersoegelser og undersoegelser med henblik paa kundeopsoegning«.
Angaaende stoetten til indkoeb af materiel med henblik paa udleje har Siemens SA gjort gaeldende, at denne ligeledes er omfattet af lovens artikel 3, litra a), der taler om »direkte finansiering af investeringer
... i udstyr eller materiel, der er noedvendigt til at gennemfoere de paagaeldende foranstaltninger«. Endvidere er der tale om en stoette til de virksomheder, der lejer udstyret, som ogsaa omfattes af 1959-loven.
Siemens SA har endelig praeciseret, at det, der anfaegtes, er Rettens anvendelse af begrebet investeringsstoette i faellesskabsretlig forstand til at afgraense anvendelsesomraadet for 1959-loven og Rettens antagelse af, at appellanten er den eneste stoettebegunstigede som foelge af, at virksomheden selv fastsaetter lejeniveauet.
36 Kommissionen har gjort gaeldende, at de paagaeldende anbringender ikke kan antages til realitetsbehandling, idet der er tale om en bedoemmelse af faktiske omstaendigheder, der ikke kan goeres til genstand for appel. Kommissionen har endvidere anfoert, at den belgiske regerings meddelelse af 2. februar 1977 ikke er blevet anmeldt over for Kommissionen, og at meddelelsens fortolkning af begrebet »investeringer i immaterielle aktiver« raekker videre, end hvad der foelger af 1959-lovens artikel 3, litra a).
Stillingtagen
37 Som ovenfor anfoert er det min opfattelse, at 1959-loven med rette er fortolket i lyset af de relevante faellesskabsregler, og at det heraf foelger, at driftsstoette i faellesskabsretlig forstand ikke er omfattet af den godkendte stoetteordning. Den belgiske regerings meddelelse af 2. februar 1977 er et godt eksempel paa de uheldige konsekvenser, det ville have, saafremt man inddrog fortolkningsbidrag fra national ret, ved fortolkningen af de elementer, der indgaar i Kommissionens godkendelse af en stoetteordning. Meddelelsens fortolkning af begrebet »investeringer i immaterielle aktiver« synes efter min opfattelse at raekke ud over det, der umiddelbart foelger af ordlyden af 1959-lovens artikel 3, litra a). Meddelelsen burde derfor have vaeret anmeldt til Kommissionen, saaledes at denne kunne have taget stilling til, om den faldt inden for rammerne af den godkendte stoetteordning.
38 Retten har i dommens praemis 54 og 56 beskrevet det naermere indhold af de foranstaltninger, der har modtaget stoette, saaledes:
»Med hensyn til stoetten til reklamekampagner og markedsundersoegelser fremgaar det af sagsoegerens ansoegning til de belgiske myndigheder af 30. september 1985 under overskriften 'Program for investering af 113 600 000 BFR i Siemens, Bruxelles', at 'der er planlagt anlaegsinvesteringer i afsaetning og markedsfoering af nye produkter paa 37 600 000 BFR. To eksempler er pc'en og det interne elektroniske postsystem "HICOM"'. Det fremgaar endvidere af bemaerkningerne til investeringsprogrammet i bilaget til stoetteansoegningen af 29. september 1986, at 'det belgiske marked for edb, herunder til kontorbrug, og for automatisering af fabrikationsmetoder er i voldsom vaekst', og at virksomheden 'for at fastholde eller oege markedsandelen paa disse omraader (vil satse paa) markedsfoeringen i de kommende aar'.
Med hensyn til stoetten til den foranstaltning, der bestaar i indkoeb af udstyr til udlejning - dvs. at Siemens indkoeber udstyr inden for sin egen koncern og markedsfoerer det ved udlejning - fremgaar det af de dokumenter, der er indgivet som dokumentation i bilag til stoetteansoegningerne af 19. juli 1985, 30. juni 1986, 15. juli 1986 og 12. august 1987, at sagsoegeren selv sidestiller den med 'et klassisk salg', og anfoerer, at 'takket vaere denne salgsmetode' har virksomheden 'kraftigt kunnet udvide sin markedsandel inden for edb og kontor-edb' (jf. bl.a. det dokument, der er bilagt skrivelsen af 12.8.1987).«
39 Som anfoert af Domstolen i dom af 2. marts 1994, sag C-53/92 P, Hilti (18), kan en appel kun stoettes paa, at Retten har overtraadt retsregler, idet enhver bedoemmelse af faktisk karakter er udelukket. Heraf foelger efter min opfattelse, at Rettens beskrivelse af de foranstaltninger, der har modtaget stoette, maa laegges til grund. Dette betyder imidlertid ikke, at Domstolen skulle vaere afskaaret fra at foretage en retlig subsumption af disse fakta, altsaa at Domstolen skulle vaere afskaaret fra at tage stilling til, om disse faktiske forhold skal henfoeres under de faellesskabsretlige begreber investeringsstoette, henholdsvis driftsstoette, og om Retten saaledes har anvendt retsreglerne urigtigt.
40 Det fremgaar af de naevnte praemisser 54 og 56, at den stoette, der er tildelt Siemens SA, er anvendt dels til at indkoebe udstyr fra moderselskabet med henblik paa udlejning, dels til markedsfoering af nye produkter. Stoette til saadanne foranstaltninger, der er naert forbundet med afsaetningen af virksomhedens produkter, kan efter min opfattelse vanskeligt betegnes som investeringsstoette. Der er saaledes ikke tale om stoette til udvikling af nye produkter eller til udarbejdelse af markedsundersoegelser, der skal danne grundlag for igangsaettelsen eller viderefoerelsen af udviklingsprojekter, jf. herved betragtning I, 1. og 2. afsnit, i beslutning 75/397. Der er derimod tale om stoette til afsaetning af allerede eksisterende produkter. Det er paa denne baggrund min opfattelse, at der ikke er grundlag for at tilsidesaette Rettens klassificering af stoetten som driftsstoette.
41 Spoergsmaalet om, hvorvidt stoetten til koeb af produkter med henblik paa udleje udgoer en stoette til lejeren af det indkoebte udstyr, er derimod efter min opfattelse et spoergsmaal, der vedroerer faktum og ikke jus, hvorfor dette spoergsmaal falder uden for Domstolens kompetence. Retten foretager saaledes i praemis 50 en konkret vurdering af, hvem der er den faktiske stoettemodtager.
42 Under alle omstaendigheder kan det efter min opfattelse naeppe antages, at en saadan indirekte stoette er omfattet af den godkendte stoetteordning, der taler om foranstaltninger der »bidrager direkte til ... modernisering af industrivirksomheder«, jf. 1959-lovens artikel 1, stk. 1, litra a), i form af »direkte finansiering af investeringer ... i udstyr eller materiel ...«, jf. artikel 3, litra a), i 1959-loven. Siemens SA foretager ikke nogen direkte investering i den virksomhed, der lejer det indkoebte udstyr. Udstyret udlejes blot til en raekke tilfaeldige virksomheder, paa hvad der for disse virksomheder er saedvanlige markedsvilkaar.
43 Endvidere kunne den regionale myndighed, saafremt den oenskede at bidrage til, at visse konkrete virksomheder fik fornyet deres edb-udstyr, inden for rammerne af beslutning 75/397 og 1978-skrivelsen have tildelt disse virksomheder en direkte stoette til at erhverve saadant udstyr hos en leverandoer efter eget valg. Naar stoetten tildeles én bestemt leverandoer, i dette tilfaelde Siemens SA, medfoerer det som anfoert af Retten i praemis 58 en fordrejning af konkurrencen mellem leverandoervirksomhederne. Stoetten har dermed klare negative virkninger paa et andet niveau i omsaetningen end det, hvorpaa den paastaaede modtagervirksomhed, nemlig lejeren af udstyret, befinder sig. Eksistensen af denne unoedvendige konkurrencefordrejning bestyrker antagelsen af, at stoetten falder uden for rammerne af den godkendte stoetteordning. Dels maa denne fortolkes i overensstemmelse med det faellesskabsretlige proportionalitetsprincip, hvorfor konkurrencefordrejningen maa begraenses til det, der er noedvendigt for at naa det godkendte formaal (19). Dels kan statsstoettereglerne ikke begrunde, at der i strid med traktatens artikel 30 sker begunstigelse af bestemte indenlandske virksomheders produkter (20).
44 Det er paa denne baggrund min opfattelse, at Retten ikke har tilsidesat faellesskabsretten ved at antage, at hverken stoetten til reklamekampagner og markedsundersoegelser eller stoetten til indkoeb af udstyr med henblik paa udleje er omfattet af beslutning 75/397 eller 1978-skrivelsen.
Det fjerde anbringende - burde Retten have undersoegt paastanden om overskridelse af taerskelvaerdierne?
45 Retten fastslog i dommens praemis 62, at: »Eftersom Retten har fastslaaet, at den paagaeldende stoette havde karakter af driftsstoette til virksomheden og derfor ikke var omfattet af godkendelsen af den generelle stoetteordning i [beslutning 75/397] og i [1978-skrivelsen], er det ufornoedent at tage stilling til, om betingelserne i disse beslutninger, f.eks. betingelsen vedroerende anmeldelsestaersklerne, er opfyldt.«
46 Som det fremgaar af det, der er anfoert ovenfor, er der efter min opfattelse ikke grundlag for at aendre ved Rettens antagelse af, at stoetten til reklamekampagner, markedsundersoegelser og indkoeb af udstyr til udlejning efter sin art falder uden for den ved beslutning 75/397 og 1978-skrivelsen godkendte stoetteordning. Det er derfor som antaget af Retten ufornoedent at tage stilling til, om taerskelvaerdierne er overskredet.
47 Ogsaa dette anbringende maa saaledes forkastes.
Sagsomkostninger
48 Kommissionen har nedlagt paastand om, at Siemens SA tilpligtes at betale sagens omkostninger. Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, skal den part, der taber sagen, betale sagens omkostninger, saafremt der er nedlagt paastand herom.
Forslag til afgoerelse
49 Paa denne baggrund foreslaar jeg Domstolen at afsige foelgende dom:
1) Appellen forkastes.
2) Appellanten betaler sagens omkostninger.
(1) - Sml. II, s. 1675.
(2) - EFT L 288, s. 25.
(3) - EFT L 177, s. 13.
(4) - Efter traktatens artikel 93, stk. 3, skal Kommissionen underrettes saa betids om enhver paataenkt indfoerelse eller aendring af stoetteforanstaltninger, at den kan fremsaette sine bemaerkninger hertil.
(5) - Jf. skrivelse til medlemsstaterne SG(79) D/10478 offentliggjort i »Konkurrencereglerne i De Europaeiske Faellesskaber« - Del II - s. 124, Kontoret for De Europaeiske Faellesskabers Officielle Publikationer, 1990. De paagaeldende taerskler er anfoert paa s. 27 i beslutning 92/483.
(6) - EFT 1979 C 31, s. 9.
(7) - Traktatens artikel 92 indeholder navnlig foelgende bestemmelser: »1. Bortset fra de i denne traktat hjemlede undtagelser er statsstoette eller stoette, som ydes ved hjaelp af statsmidler i enhver taenkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkaarene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med faellesmarkedet, i det omfang den paavirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
... 3. Som forenelig med faellesmarkedet kan betragtes: a) stoette til fremme af den oekonomiske udvikling i omraader, hvor levestandarden er usaedvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskaeftigelse
... c) stoette til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller oekonomiske regioner, naar den ikke aendrer samhandelsvilkaarene paa en maade, der strider mod den faelles interesse ...«
(8) - Sml. 1954-1964, s. 407, org. ref.: Rec. s. 129.
(9) - Sml. II, s. 1, praemis 41.
(10) - Sml. s. 2545, praemis 26.
(11) - Sml. I, s. 881, praemis 29.
(12) - Sml. I, s 3891, praemis 18.
(13) - Sml. I, s. 4635.
(14) - Efter traktatens artikel 93, stk. 2, kan en eksisterende stoetteordning, som efter Kommissionens opfattelse er uforenelig med faellesmarkedet, alene ophaeves eller aendres for fremtiden.
(15) - Jf. f.eks. dom af 11.7.1996, forenede sager C-427/93, C-429/93 og C-436/93, Bristol-Myers Squibb m.fl., praemis 27, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, og af 17.10.1991, sag C-100/90, Kommissionen mod Danmark, Sml. I, s. 5089, praemis 11.
(16) - Sml. s. 2671, praemis 24 og 26.
(17) - Sml. I, s. 3891.
(18) - Sml. I, s. 667, praemis 10.
(19) - Jf. herved den naevnte Philip Morris-dom af 17.9.1980, praemis 17, og Kommissionens XII Beretning om Konkurrencepolitikken, pkt. 160.
(20) - Jf. dom af 20.3.1990, sag C-21/88, Du Pont de Nemours Italiana, Sml. I, s. 889, og af 7.5.1985, sag 18/84, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 1339.