62022CJ0125
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)
9 päivänä marraskuuta 2023 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Turvapaikka-asioita ja toissijaista suojelua koskeva yhteinen politiikka – Direktiivi 2011/95/EU – 15 artikla – Toissijaisen suojelun myöntämisedellytykset – Hakijan asemalle ja henkilökohtaisille olosuhteille sekä alkuperämaan yleisille olosuhteille ominaisten seikkojen huomioon ottaminen – Humanitaariset olosuhteet
Asiassa C‑125/22,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka rechtbank Den Haag, zittingsplaats ’s-Hertogenbosch (Haagin alioikeus, Hertogenboschin istuntopaikka, Alankomaat) on esittänyt 22.2.2022 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 22.2.2022, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
X,
Y ja
heidän 6 alaikäistä lastaan
vastaan
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja C. Lycourgos sekä tuomarit O. Spineanu-Matei, J.-C. Bonichot, S. Rodin ja L. S. Rossi (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: P. Pikamäe,
kirjaaja: hallintovirkamies A. Lamote,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 23.3.2023 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
X, Y ja heidän 6 alaikäistä lastaan, edustajinaan S. Rafi, P. J. Schüller ja J. W. J. van den Broek, advocaten,
–
Alankomaiden hallitus, asiamiehinään M. K. Bulterman, M. H. S. Gijzen, A. Hanje ja M. J. M. Hoogveld,
–
Belgian hallitus, asiamiehinään M. Jacobs ja M. Van Regemorter,
–
Saksan hallitus, asiamiehinään J. Möller ja A. Hoesch,
–
Ranskan hallitus, asiamiehinään R. Bénard, A.-L. Desjonquères ja J. Illouz,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään A. Azéma ja F. Wilman,
kuultuaan julkisasiamiehen 8.6.2023 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/95/EU (EUVL 2011, L 337, s. 9) 15 artiklan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain yhtäältä X, Y ja heidän 6 alaikäistä lastaan, jotka ovat Libyan kansalaisia, ja toisaalta Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (oikeus- ja turvallisuusministeriön valtiosihteeri, Alankomaat; jäljempänä valtiosihteeri) ja joka koskee sitä, että valtiosihteeri on hylännyt mainittujen henkilöiden hakemukset kansainvälisestä suojelusta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3
Direktiivin 2011/95 johdanto-osan 12, 16 ja 34 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(12)
Tämän direktiivin päätavoitteena on toisaalta varmistaa se, että jäsenvaltioissa sovelletaan yhteisiä perusteita kansainvälistä suojelua todella tarvitsevien henkilöiden yksilöimiseen, ja toisaalta se, että nämä henkilöt saavat vähimmäistason mukaiset edut kaikissa jäsenvaltioissa.
– –
(16)
Tässä direktiivissä kunnioitetaan perusoikeuksia ja otetaan huomioon erityisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjassa [(jäljempänä perusoikeuskirja)] tunnustetut periaatteet. Tällä direktiivillä pyritään erityisesti varmistamaan ihmisarvon kunnioitus sekä turvapaikanhakijoiden ja heidän mukanaan tulevien perheenjäsenten oikeus turvapaikkaan ja edistämään [perusoikeuskirjan] 1, 7, 11, 14, 15, 16, 18, 21, 24, 34 ja 35 artiklan soveltamista, ja se olisi näin ollen pantava täytäntöön niiden mukaisesti.
– –
(34)
On tarpeen ottaa käyttöön yhteiset perusteet, joiden nojalla kansainvälistä suojelua hakevat tunnustetaan henkilöiksi, jotka voivat saada toissijaista suojelua. Nämä perusteet olisi johdettava kansainvälisissä ihmisoikeusasiakirjoissa vahvistetuista velvollisuuksista ja jäsenvaltioissa voimassa olevista käytännöistä.”
4
Direktiivin 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a)
’kansainvälisellä suojelulla’ pakolaisasemaa ja toissijaista suojeluasemaa, sellaisina kuin ne on määritelty e ja g alakohdassa;
b)
’kansainvälistä suojelua saavalla’ henkilöä, jolle on myönnetty pakolaisasema tai toissijainen suojeluasema, sellaisina kuin ne on määritelty e ja g alakohdassa;
– –
f)
’henkilöllä, joka voi saada toissijaista suojelua’, kolmannen maan kansalaista tai kansalaisuudetonta henkilöä, jolle ei voida myöntää pakolaisasemaa mutta jonka suhteen on esitetty merkittäviä perusteita uskoa, että jos hänet palautetaan alkuperämaahansa tai kansalaisuudettoman henkilön ollessa kyseessä entiseen pysyvään asuinmaahansa, hän joutuisi todelliseen vaaraan kärsiä 15 artiklassa määriteltyä vakavaa haittaa, ja jota 17 artiklan 1 ja 2 kohta ei koske ja joka on kykenemätön tai sellaisen vaaran johdosta haluton turvautumaan sanotun maan suojaan;
g)
’toissijaisella suojeluasemalla’ kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön tunnustamista jäsenvaltiossa henkilöksi, joka voi saada toissijaista suojelua;
h)
’kansainvälistä suojelua koskevalla hakemuksella’ kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön esittämää pyyntöä saada suojelua jostakin jäsenvaltiosta, kun hakijan voidaan katsoa tarkoittavan pakolaisasemaa tai toissijaista suojeluasemaa ja kun hakija ei nimenomaisesti pyydä tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jäävää muunlaista suojelua, jota voidaan pyytää erikseen;
i)
’hakijalla’ kolmannen maan kansalaista tai kansalaisuudetonta henkilöä, joka on tehnyt kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen, josta ei vielä ole tehty lopullista päätöstä;
– –”
5
Direktiivin II luvussa, jossa on kyseessä ”kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten arviointi”, olevassa 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Tosiseikkojen ja olosuhteiden arviointi”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltiot voivat katsoa, että hakija on velvollinen esittämään mahdollisimman pian kaikki kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen perusteiksi tarvittavat seikat. Jäsenvaltio on velvollinen yhteistyössä hakijan kanssa arvioimaan kaikki hakemukseen liittyvät olennaiset seikat.
– –
3.   Kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen arviointi on suoritettava tapauskohtaisesti, ja se käsittää:
a)
kaikki alkuperämaahan silloin, kun jäsenvaltiot tekevät hakemusta koskevan päätöksen, liittyvät asiaan vaikuttavat tosiseikat – –
b)
hakijan esittämät asiaan vaikuttavat lausumat ja asiakirjat, mukaan luettuina tiedot siitä, onko hakija joutunut tai voiko hän joutua vainotuksi tai kärsimään vakavaa haittaa;
c)
hakijan asema ja henkilökohtaiset olosuhteet, kuten tausta, sukupuoli ja ikä, jotta voidaan arvioida, onko hakijan henkilökohtaisten olosuhteiden perusteella niitä tekoja, joiden kohteeksi hakija on joutunut tai voisi joutua, pidettävä vainona tai vakavana haittana;
– –
4.   Se seikka, että hakija on jo joutunut vainotuksi tai kärsimään vakavaa haittaa tai että häntä on suoraan uhattu vainolla tai tällaisella haitalla, on vakava osoitus hakijan perustellusta pelosta joutua vainotuksi tai todellisesta vaarasta joutua kärsimään vakavaa haittaa, jollei ole perusteltua syytä olettaa, ettei tämä vaino tai vakava haitta tule toistumaan.
5.   Vaikka jäsenvaltiot soveltavat periaatetta, jonka mukaan hakijan velvollisuutena on esittää kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen perusteluiksi tarvittavat seikat, ja vaikka joidenkin hakijan lausumien seikkojen tueksi ei olisi esitetty asiakirjoja tai muita todisteita, näitä seikkoja ei tarvitse todentaa, jos seuraavat edellytykset täyttyvät:
a)
hakija on todella yrittänyt esittää näyttöä hakemuksensa tueksi;
b)
kaikki hakijan saatavissa olevat olennaiset seikat on esitetty ja muiden asiaan vaikuttavien seikkojen puuttumisesta on annettu tyydyttävä selitys;
c)
hakijan lausumia pidetään johdonmukaisina ja uskottavina eivätkä ne ole ristiriidassa hänen tapaukseensa liittyvien saatavilla olevien tapauskohtaisten ja yleisten tietojen kanssa;
d)
hakija on tehnyt kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa heti kun mahdollista, jollei hakija voi esittää uskottavia syitä sille, miksei hän ole toiminut näin; ja
e)
hakija on todettu yleisesti uskottavaksi.”
6
Saman direktiivin 8 artiklan, jonka otsikko on ”Suojelu alkuperämaassa”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tutkiessaan, onko hakijalla perusteltu aihe pelätä joutuvansa vainotuksi tai todellinen vaara joutua kärsimään vakavaa haittaa tai mahdollisuus saada suojelua vainoa tai vakavaa haittaa vastaan alkuperämaan jossakin osassa 1 kohdan mukaisesti, jäsenvaltioiden on tehdessään päätöksen hakemuksen johdosta kiinnitettävä huomiota alkuperämaan kyseisessä osassa vallitseviin yleisiin olosuhteisiin sekä hakijan henkilökohtaisiin olosuhteisiin 4 artiklan mukaisesti. Tätä varten jäsenvaltioiden on varmistettava, että asian kannalta merkityksellisistä lähteistä, kuten Yhdistyneiden Kansakuntien pakolaisasiain päävaltuutetulta ja Euroopan turvapaikka-asioiden tukivirastolta, hankitaan täsmällisiä ja ajan tasalla olevia tietoja.”
7
Direktiivin 2011/95 V luvussa, jossa on kyseessä ”määritteleminen henkilöksi, joka voi saada toissijaista suojelua”, olevassa 15 artiklassa, jonka otsikko on ”Vakava haitta”, säädetään seuraavaa:
”Vakavalla haitalla tarkoitetaan seuraavia:
a)
kuolemanrangaistus tai teloitus; tai
b)
hakijan alkuperämaassa kokema kidutus tai epäinhimillinen tai halventava kohtelu tai rangaistus; tai
c)
siviilihenkilön henkeä tai ruumiillista koskemattomuutta uhkaava vakava ja henkilökohtainen vaara, joka johtuu mielivaltaisesta väkivallasta kansainvälisen tai maan sisäisen aseellisen selkkauksen yhteydessä.”
8
Kyseisen direktiivin 18 artiklassa, jonka otsikko on ”Toissijaisen suojeluaseman myöntäminen”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on myönnettävä toissijainen suojeluasema sellaiselle kolmannen maan kansalaiselle tai kansalaisuudettomalle henkilölle, joka voi saada toissijaista suojelua II ja V luvun mukaisesti.”
Alankomaiden oikeus
9
Vuoden 2000 ulkomaalaislain (Vreemdelingenwet 2000), joka on säädetty 23.11.2000 (Stb. 2000, nro 495), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiaan, 29 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   Määräaikainen oleskelulupa – – voidaan myöntää ulkomaalaiselle:
a)
jolla on pakolaisasema; tai
b)
joka on osoittanut uskottavasti, että hänellä on perusteltuja syitä olettaa, että jos hänet poistetaan maasta, hän joutuu todelliseen vaaraan kärsiä vakavaa haittaa, jolla tarkoitetaan seuraavia:
1°.
kuolemanrangaistus tai teloitus;
2°.
kidutus tai epäinhimillinen tai halventava kohtelu tai rangaistus; tai
3°.
siviilihenkilön henkeen tai ruumiilliseen koskemattomuuteen kohdistuva vakava ja henkilökohtainen uhka, joka johtuu mielivaltaisesta väkivallasta kansainvälisen tai maan sisäisen aseellisen selkkauksen yhteydessä.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
10
X ja Y, jotka ovat aviopuolisoita ja Libyan kansalaisia, jättivät 28.1.2018 myös kuuden alaikäisen lapsensa puolesta valtiosihteerille hakemukset kansainvälisestä suojelusta ja väittivät, että jos heidät palautettaisiin Libyaan, he joutuisivat todelliseen vaaraan kärsiä direktiivin 2011/95 15 artiklan b ja/tai c alakohdassa tarkoitettua vakavaa haittaa.
11
X ja Y vetosivat kansainvälistä suojelua koskevien hakemustensa tueksi tosiseikkoihin, jotka liittyivät sekä heidän henkilökohtaisiin olosuhteisiinsa että heidän alkuperämaansa yleisiin olosuhteisiin, erityisesti yleiseen väkivallan tasoon Libyassa ja siitä johtuviin humanitaarisiin olosuhteisiin.
12
Erityisesti X ilmoitti työskennelleensä Tripolissa (Libya) vuodesta 2012 kesäkuuhun 2017 saakka korkeassa asemassa olleiden poliitikkojen, erityisesti kahden pääministerin, yhden varapääministerin ja useiden ministerien, henkivartijana. Hän väittää joutuneensa työaikansa ulkopuolella ammuskelun kohteeksi ja saaneensa tällöin luodin päähänsä ja luodinsirpaleen vasempaan poskeensa, minkä jälkeen häntä oli puhelimitse uhkailtu tappamisella, ensimmäisen kerran noin viiden kuukauden ja toisen kerran yhden-kahden vuoden kuluttua kyseisestä ammuskelusta. X:llä on omat epäilyksensä kyseisiin tekoihin syyllistyneiden henkilöllisyydestä, mutta hän ei kuitenkaan pysty todistamaan niitä. Lisäksi X vetosi siihen, että hänen veljensä oli kertonut hänelle miliisin yrittäneen ottaa haltuunsa maa-alueen, jonka X väittää perineen isältään, ja uhanneen tappaa jokaisen, joka vastustaisi sitä. Lopuksi X totesi, että hänen lähtönsä Libyasta johtui myös vaikeista elinolosuhteista Tripolissa, erityisesti polttoaineen, juomaveden ja sähkön puutteesta. Y puolestaan perusti kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa pelkoon, joka johtui X:n henkilökohtaisesta kokemuksesta sekä Libyan yleisestä turvattomuudesta, joka oli aiheuttanut hänelle myös terveysongelmia.
13
Valtiosihteeri hylkäsi 24.12.2020 tekemillään erillisillä päätöksillä X:n ja Y:n kansainvälisestä suojelusta tekemät hakemukset perusteettomina. Hän katsoi yhtäältä, ettei hakijoilla ollut aihetta pelätä joutua kärsimään direktiivin 2011/95 15 artiklan b alakohdassa tarkoitettua vakavaa haittaa. Valtiosihteerin mielestä nimittäin kumpikaan väitetyistä uhista ei ollut uskottava eikä X ollut osoittanut, että ammuskelu, jonka kohteeksi hän oli joutunut, olisi ollut kohdistettu nimenomaan häneen eikä kyseinen väkivalta ollut yhteydessä hänen ammatilliseen toimintaansa korkeassa asemassa olleiden politiikkojen henkivartijana. Toisaalta valtiosihteeri katsoi, että hänen tehtävänään oli yksilöidä riskiryhmät ja määrittää, onko kyseessä mainitun direktiivin 15 artiklan c alakohdassa tarkoitetun kaltainen vaaratilanne. Valtiosihteeri ei pitänyt tarpeellisena arvioida yleistä turvallisuustilannetta Libyassa, joten hänen mielestään kantajilla ei myöskään ollut aihetta pelätä joutua kärsimään tässä jälkimmäisessä säännöksessä tarkoitettua vakavaa haittaa.
14
X ja Y nostivat kyseisistä päätöksistä kanteet rechtbank Den Haag, zittingsplaats ’s-Hertogenboschissa (Haagin alioikeus, Hertogenboschin istuntopaikka, Alankomaat).
15
Kyseinen tuomioistuin korostaa aluksi, että pääasiassa kyseessä olevien kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten perusteina ovat sekä kantajien yksilölliset ja henkilökohtaiset olosuhteet että viittaus yleiseen väkivaltatilanteeseen ja tästä väkivallasta johtuviin humanitaarisiin olosuhteisiin alkuperämaassa. Se toteaa kuitenkin, että tällaiset seikat eivät erikseen tarkasteltuina näytä saavuttavan sellaista vakavan haitan henkilökohtaisuuden astetta, jota direktiivin 2011/95 15 artiklan b alakohdassa myönnetyn toissijaisen suojelun saaminen edellyttää, eivätkä sellaista mielivaltaisen väkivallan vakavuuden kynnystä, jota mainitun 15 artiklan c alakohdassa myönnetyn toissijaisen suojelun saaminen edellyttää.
16
Kyseisen tuomioistuimen mukaan esiin nousee näin ollen kysymys siitä, onko mainitun direktiivin 15 artiklaa tulkittava siten, että tässä 15 artiklassa tarkoitettuja vakavan haitan ilmenemismuotoja on arvioitava tarkasti toisistaan erillään, mistä seuraisi, että tosiseikat ja olosuhteet, joihin hakija vetoaa, olisivat merkityksellisiä vain tukemaan pelkoa yhdestä tällaisesta vakavasta haitasta, vai onko sitä vastoin arvioitava kokonaisvaltaisesti ja yhdessä kaikki olennaiset seikat, jotka koskevat sekä hakijan asemaa ja hänen henkilökohtaisia olosuhteitaan että yleisiä olosuhteita alkuperämaassa, ennen kuin selvitetään, mikä vakavan haitan ilmenemismuoto kyseisillä tosiseikoilla ja olosuhteilla voidaan näyttää toteen.
17
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo tältä osin, että vakavan haitan todellisen vaaran olemassaolon arvioinnin lähtökohtana on hakijan suojelun tarve ja että edellisessä kohdassa tiivistetysti esitetty direktiivin 2011/95 15 artiklan ensimmäinen tulkinta johtaa aukkoon tässä säännöksessä tarjotussa suojassa, mikä vie siinä säädetyltä toissijaista suojelua koskevalta järjestelmältä tehokkaan vaikutuksen. Kyseisen 15 artiklan jälkimmäinen edellisessä kohdassa tiivistetysti esitetty tulkinta puolestaan vastaa kyseisen direktiivin systematiikkaa ja tällä direktiivillä tavoiteltuja päämääriä sekä Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 3 artiklan, joka on perusoikeuskirjan 4 artiklaa tulkittaessa otettava perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan nojalla huomioon, tulkintaa koskevaa Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöä.
18
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää seuraavaksi unionin tuomioistuinta täsmentämään tapaa, jolla hakijan henkilökohtaisille olosuhteille ominaiset syyt, sellaisina kuin ne ovat yksilöityinä 17.2.2009 annetussa tuomiossa Elgafaji (C‑465/07, EU:C:2009:94), on otettava direktiivin 2011/95 15 artiklan c alakohdan kannalta tehtävässä arvioinnissa huomioon. Tässä yhteydessä kyseinen tuomioistuin toivoo muun muassa, että unionin tuomioistuin tekisi selväksi, onko kansainvälistä suojelua hakevan henkilön aseman ja henkilökohtaisten olosuhteiden huomioon ottaminen henkilökohtaisuuden edellytystä kattavampi, sellaisena kuin tämä edellytys ilmenee Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 17.7.2008 antamasta tuomiosta NA. v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:2008:0717JUD002590407, 115 kohta), eli voivatko muutkin henkilökohtaiset olosuhteet kuin pelkästään se, että henkilö on lähtöisin tietyn maan sellaiselta alueelta, jolla esiintyy viimeksi mainitussa tuomiossa tarkoitettua ”äärimmäisyyksiin menevää yleistä väkivaltaa”, osoittaa aiheen pelätä joutua kärsimään kyseisessä säännöksessä määriteltyä vakavaa haittaa.
19
Jos tähän vastataan myöntävästi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuinta toteamaan, onko huomioon otettava yhtäältä henkilökohtaisia tekijöitä tai vaara joutua mielivaltaista väkivaltaa ilmentävän tilanteen takia ”rikosoikeudellisen väkivallan” uhriksi ja toisaalta sellaisia yksittäisiä olosuhteita, jotka eivät ole henkilökohtaisia, kuten tiettyjen ammattien harjoittaminen ja/tai niiden harjoittamispaikat tai se, että henkilö joutuu matkustamaan eri paikkoihin saadakseen peruspalveluja.
20
Kyseinen tuomioistuin haluaa myös tietää, miten direktiivin 2011/95 15 artiklan c alakohdassa tarkoitettu mielivaltaisen väkivallan taso hakijan alkuperämaassa on otettava huomioon arvioitaessa, onko kyse 15 artiklan a ja b alakohdassa tarkoitetusta vakavasta haitasta. Se pyrkii erityisesti selvittämään, sovelletaanko 17.2.2009 annettuun tuomioon Elgafaji (C‑465/07, EU:C:2009:94, 39 kohta) perustuvasta oikeuskäytännöstä seuraavaa päinvastaista korrelaatiota sen, että hakija kykenee osoittamaan vaaran koskevan juuri häntä hänen henkilökohtaisille olosuhteillensa ominaisten seikkojen takia, ja sen mielivaltaisen väkivallan asteen välillä, jota edellytetään, jotta hän voisi saada toissijaista suojelua, myös arviointiin, joka koskee kyseisessä 15 artiklan b alakohdassa tarkoitettua vakavaa haittaa, silloin, kun hakijan alkuperämaassa esiintyy laajaa yleistä väkivaltaa mutta tämä ei yksinään riitä perusteeksi toissijaisen suojelun myöntämiselle.
21
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lopuksi, olisiko toissijaista suojelua koskevaa hakemusta arvioitaessa otettava huomioon ja millä edellytyksillä olisi otettava huomioon humanitaariset olosuhteet, jotka – toisin kuin 18.12.2014 annettuun tuomioon M’Bodj (C‑542/13, EU:C:2014:2452) johtaneessa asiassa kyseessä olleet humanitaariset olosuhteet – ovat suora tai välillinen seuraus väkivallanteoista, joihin kansainvälisen tai maan sisäisen aseellisen selkkauksen yhteydessä vakavaa haittaa aiheuttanut toimija on syyllistynyt, ja jotka ovat omiaan johtamaan perusoikeuskirjan 1 ja 4 artiklan ja 19 artiklan 2 kohdan rikkomiseen. Kyseinen tuomioistuin täsmentää tältä osin, että se viittaa sekä vakavaa haittaa aiheuttavan toimijan tahallisesti luomiin humanitaarisiin olosuhteisiin että sellaisiin olosuhteisiin, jotka aiheutuvat tällaisen toimijan välinpitämättömästä suhtautumisesta aseellisen selkkauksen seurauksiin siviiliväestölle.
22
Tässä tilanteessa rechtbank Den Haag, zittingsplaats ’s-Hertogenbosch on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko direktiivin [2011/95] 15 artiklaa, luettuna yhdessä saman direktiivin 2 artiklan g alakohdan ja 4 artiklan sekä [perusoikeuskirjan] 4 artiklan ja 19 artiklan 2 kohdan kanssa, tulkittava siten, että kaikki olennaiset seikat, jotka koskevat sekä hakijan asemaa ja henkilökohtaisia olosuhteita että yleisiä olosuhteita alkuperämaassa, on aina tutkittava ja arvioitava kokonaisvaltaisesti ja niiden vuorovaikutus huomioon ottaen sen selvittämiseksi, tarvitseeko hakija toissijaista suojelua, ennen kuin selvitetään, mikä vakavan haitan pelätty ilmenemismuoto kyseisillä seikoilla voidaan näyttää toteen?
2)
Jos unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen kysymykseen kieltävästi, onko hakijan aseman ja henkilökohtaisten olosuhteiden arviointi direktiivin [2011/95] 15 artiklan c alakohtaa koskevan arvioinnin, jonka osalta unionin tuomioistuin on jo täsmentänyt, että ne on otettava huomioon, yhteydessä kattavampi kuin henkilökohtaisuutta koskevan edellytyksen tutkinta Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen [17.7.2008] antamassa tuomiossa NA. v. Yhdistynyt kuningaskunta [(CE:ECHR:2008:0717JUD002590407)] tarkoitetulla tavalla? Voidaanko saman toissijaista suojelua koskevan hakemuksen osalta ottaa nämä seikat huomioon sekä direktiivin [2011/95] 15 artiklan b alakohtaa että saman direktiivin 15 artiklan c alakohtaa koskevassa arvioinnissa?
3)
Onko direktiivin [2011/95] 15 artiklaa tulkittava siten, että arvioitaessa toissijaisen suojelun tarvetta on sovellettava niin kutsuttua liukuvaa asteikkoa, jonka osalta unionin tuomioistuin jo on täsmentänyt, että sitä on sovellettava arvioitaessa väitettä pelosta joutua kärsimään [mainitun direktiivin] 15 artiklan c alakohdassa tarkoitettua vakavaa haittaa, myös arvioitaessa väitettä pelosta joutua kärsimään [direktiivin 2011/95] 15 artiklan b alakohdassa tarkoitettua vakavaa haittaa?
4)
Onko direktiivin [2011/95] 15 artiklaa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 1 artiklan, 4 artiklan ja 19 artiklan 2 kohdan kanssa, tulkittava siten, että humanitaariset olosuhteet, jotka ovat suora tai välillinen seuraus vakavaa haittaa aiheuttavan toimijan teoista ja/tai laiminlyönneistä, on otettava huomioon arvioitaessa sitä, onko hakijalla toissijaisen suojelun tarvetta?”
23
Nyt käsiteltävän asian käsittelyä lykättiin unionin tuomioistuimen presidentin 8.4.2022 tekemällä päätöksellä unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 55 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla, kunnes asiassa Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vakavan ja henkilökohtaisen vaaran käsite) (C‑579/20) olisi annettu asian käsittelyn päättävä ratkaisu.
24
Sen jälkeen, kun mainitussa asiassa esitetty ennakkoratkaisupyyntö oli peruutettu ja poistettu rekisteristä 18.5.2022 annetulla määräyksellä Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vakavan ja henkilökohtaisen vaaran käsite) (C‑579/20, EU:C:2022:416), nyt käsiteltävän asian käsittelyä jatkettiin 20.5.2022.
Pyyntö asian käsittelemisestä nopeutetussa menettelyssä
25
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyysi tämän ennakkoratkaisupyynnön käsittelemistä työjärjestyksen 105 artiklan mukaisessa nopeutetussa menettelyssä.
26
Kyseinen tuomioistuin vetosi pyyntönsä tueksi pääasiallisesti siihen, että vaikka kantajien oleskelu on laillista siihen saakka, kun se on ratkaissut lopullisesti pääasian, X:n ja Y:n alaikäiset lapset ovat turvattomassa tilanteessa. Kyseinen tuomioistuin totesi tältä osin, että X:n ja Y:n kuudesta alaikäisestä lapsesta viisi ovat saaneet kasvatuksellista apua 22.4.2020 alkaen ja että näiden lasten kehitys on vakavasti uhattuna ja he kasvavat vaarallisessa ja epävakaassa kasvatuksellisessa ympäristössä, jossa he ovat todistaneet pahoinpitelyjä ja olleet niiden kohteena ja tunteneet tulleensa emotionaalisesti ja fyysisesti hylätyiksi. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korosti lisäksi, että X:n ja Y:n mukaan kyseessä oleva turvattomuus johtuu myös pääasiassa kyseessä olevan menettelyn kestosta ja sen lopputuloksen epävarmuudesta.
27
Työjärjestyksen 105 artiklan 1 kohdassa määrätään, että unionin tuomioistuimen presidentti voi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pyynnöstä tai poikkeuksellisesti omasta aloitteestaan päättää esittelevää tuomaria ja julkisasiamiestä kuultuaan, että ennakkoratkaisupyyntö käsitellään nopeutetussa menettelyssä kyseisen työjärjestyksen määräyksistä poiketen, jos asian laatu edellyttää, että asia käsitellään ensi tilassa.
28
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen presidentti päätti 20.5.2022 esittelevää tuomaria ja julkisasiamiestä kuultuaan hylätä tämän tuomion 25 kohdassa mainitun pyynnön.
29
On nimittäin muistutettava, että nopeutettu menettely on menettelyllinen väline, jolla on tarkoitus vastata poikkeuksellisen kiireelliseen tilanteeseen (tuomio 13.7.2023, Azienda Ospedale-Università di Padova, C‑765/21, EU:C:2023:566, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
30
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei kuitenkaan ole esittänyt kaikkia seikkoja, joiden perusteella voitaisiin arvioida tällaisen poikkeuksellisen kiireellisen tilanteen olemassaoloa, eikä etenkään niitä riskejä, joita aiheutuisi, jos asia käsiteltäisiin tavanomaisessa menettelyssä. Kyseinen tuomioistuin on viitannut X:n ja Y:n alaikäisten lasten kehitykseen kohdistuviin riskeihin, jotka johtuvat siitä perhetilanteesta sekä siitä sosiaalisesta ja kasvatuksellisesta tilanteesta, jossa he ovat, mutta se ei kuitenkaan ole osoittanut, että unionin tuomioistuimessa käytävän menettelyn kesto ja kyseisten lasten turvattoman tilanteen pitkittyminen olisivat yhteydessä keskenään. Kyseinen tuomioistuin ei myöskään ole esittänyt syitä, joiden vuoksi nopeutetun menettelyn soveltamisella nyt käsiteltävään asiaan voitaisiin välttää tällaisia riskejä tai ratkaista kyseinen turvaton tilanne, koska kyseisiin lapsiin kohdistuva oikeudellinen epävarmuus pääasiassa kyseessä olevan menettelyn lopputuloksesta ei yksinään ole omiaan oikeuttamaan nopeutetun menettelyn käyttämistä (ks. vastaavasti unionin tuomioistuimen presidentin määräys 27.6.2016, S., C‑283/16, EU:C:2016:482, 11 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
31
Myöskään se, että yhtäältä kantajien kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten jättämisen ja valtiosihteerin näiden hakemusten hylkäämisestä tekemien päätösten ja toisaalta tämän ennakkoratkaisupyynnön esittämisen välillä on kulunut huomattava aika, ei puolla päätöstä käsitellä tämä ennakkoratkaisupyyntö nopeutetussa menettelyssä, vaikka kyseinen huomattava aika ei sinänsä ole ratkaiseva (ks. vastaavasti unionin tuomioistuimen presidentin määräys 27.6.2016, S., C‑283/16, EU:C:2016:482, 12 kohta).
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Alustavat huomautukset
32
Ennen esitettyihin kysymyksiin vastaamista on aluksi muistutettava, että koska ensinnäkin direktiivi 2011/95 on annettu muun muassa SEUT 78 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla, sillä pyritään muun muassa ottamaan käyttöön yhtenäinen toissijaista suojelua koskeva järjestelmä. Tältä osin kyseisen direktiivin johdanto-osan 12 ja 34 perustelukappaleesta käy ilmi, että yhtenä direktiivin päätavoitteista on varmistaa se, että kaikissa jäsenvaltioissa sovelletaan yhteisiä perusteita kansainvälistä suojelua todella tarvitsevien henkilöiden yksilöimiseen myöntämällä heille asianmukainen asema (ks. vastaavasti tuomio 23.5.2019, Bilali, C‑720/17, EU:C:2019:448, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 10.6.2021, Saksan liittotasavalta (Vakavan ja henkilökohtaisen vaaran käsite), C‑901/19, EU:C:2021:472, 22 ja 34 kohta).
33
Seuraavaksi on huomattava, että direktiivin 2011/95 18 artiklasta, kun sitä tarkastellaan yhdessä sen 2 artiklan f alakohdassa olevan ilmaisun ”henkilö, joka voi saada toissijaista suojelua” määritelmän ja sen 2 artiklan g alakohdassa olevan ilmaisun ”toissijainen suojeluasema” määritelmän kanssa, käy ilmi, että direktiivissä tarkoitettu toissijainen suojeluasema on lähtökohtaisesti myönnettävä jokaiselle kolmannen maan kansalaiselle ja kansalaisuudettomalle henkilölle, joka on todellisessa vaarassa kärsiä saman direktiivin 15 artiklassa tarkoitettua vakavaa haittaa, jos hänet palautetaan alkuperämaahansa tai entiseen pysyvään asuinmaahansa (tuomio 10.6.2021, Saksan liittotasavalta (Vakavan ja henkilökohtaisen vaaran käsite), C‑901/19, EU:C:2021:472, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
34
Lopuksi direktiivillä 2011/95 kumottiin ja korvattiin 21.12.2013 alkaen kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä 29.4.2004 annettu neuvoston direktiivi 2004/83/EY (EUVL 2004, L 304, s. 12). Tästä lainsäädäntömuutoksesta ei aiheutunut minkäänlaisia muutoksia toissijaisen suojeluaseman myöntämistä koskeviin säännöksiin eikä asianomaisten säännösten numerointiin, joten direktiiviä 2004/83 koskeva oikeuskäytäntö on merkityksellinen direktiiviä 2011/95 tulkittaessa. Erityisesti on niin, että koska direktiivin 2011/95 15 artiklalla on täysin sama sanamuoto kuin direktiivin 2004/83 15 artiklalla, tätä jälkimmäistä säännöstä koskeva oikeuskäytäntö on sovellettavissa ensin mainittuun säännökseen (ks. vastaavasti tuomio 10.6.2021, Saksan liittotasavalta (Vakavan ja henkilökohtaisen vaaran käsite), C‑901/19, EU:C:2021:472, 24 kohta).
Ensimmäinen kysymys
35
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään pääasiallisesti, onko direktiivin 2011/95 15 artiklaa tulkittava siten, että sen määrittämiseksi, voiko kansainvälisen suojelun hakija saada toissijaista suojelua, toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on tutkittava kaikki olennaiset seikat, jotka liittyvät sekä hakijan asemaan ja henkilökohtaisiin olosuhteisiin että yleisiin olosuhteisiin alkuperämaassa, ennen kuin se selvittää, minkätyyppinen vakava haitta kyseisillä seikoilla voidaan mahdollisesti näyttää toteen.
36
Ensinnäkin on korostettava, että kyseisessä 15 artiklassa säädetään kolmentyyppisestä ”vakavasta haitasta”, joka on omiaan oikeuttamaan toissijaisen suojelun myöntämisen henkilölle, joka siinä tapauksessa, että hänet palautetaan alkuperämaahansa tai entiseen pysyvään asuinmaahansa, joutuisi todelliseen vaaraan kärsiä tällaista haittaa.
37
Siltä osin kuin ensiksi ovat kyseessä kyseisen 15 artiklan a alakohdassa mainittu peruste eli se, että vaarana on ”kuolemanrangaistus tai teloitus”, ja sen b alakohdassa mainittu peruste eli se, että vaarana on ”kidutus tai epäinhimillinen tai halventava kohtelu tai rangaistus”, tällainen ”vakava haitta” kattaa tilanteita, joissa toissijaisen suojelun hakija joutuu erityisesti vaaraan kärsiä tietyntyyppistä haittaa, mikä edellyttää selvää henkilökohtaisuuden astetta (tuomio 17.2.2009, Elgafaji, C‑465/07, EU:C:2009:94, 32 ja 38 kohta ja tuomio 10.6.2021, Saksan liittotasavalta (Vakavan ja henkilökohtaisen vaaran käsite), C‑901/19, EU:C:2021:472, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
38
Tästä seuraa, että toissijaisen suojelun myöntäminen direktiivin 2011/95 15 artiklan a ja b alakohdan nojalla edellyttää, että on olemassa merkittäviä perusteita uskoa, että jos hakija palautettaisiin alkuperämaahansa tai entiseen pysyvään asuinmaahansa, hän altistuisi erityisesti ja henkilökohtaisesti todelliselle vaaralle joutua kuolemanrangaistuksen, teloituksen, kidutuksen tai epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai rangaistuksen kohteeksi.
39
Asianomaisen maan yleisiin olosuhteisiin liittyvät seikat, joihin kuuluvat muun muassa väkivallan ja turvattomuuden yleiseen tasoon kyseisessä maassa liittyvät seikat, on myös kuitenkin tutkittava arvioitaessa tällaisen vaaran olemassaoloa. Tällaisen yleisen asiayhteyden perusteella nimittäin voidaan arvioida tarkemmin, missä määrin hakija tosiasiallisesti altistuu vaaralle joutua kärsimään direktiivin 2011/95 15 artiklan a tai b alakohdassa määriteltyä vakavaa haittaa.
40
Toiseksi siltä osin kuin kyse on tämän direktiivin 15 artiklan c alakohdassa määritellystä haitasta, jona on hakijan ”henkeä tai ruumiillista koskemattomuutta uhkaava vakava ja henkilökohtainen vaara”, on todettava, että kyseinen säännös kattaa sellaisen vaaran haitasta, joka on ”yleisempi” kuin saman artiklan a ja b alakohdassa tarkoitetut vaarat haitasta. Siinä on näin ollen laajemmin kyseessä siviilihenkilön ”henkeä tai ruumiillista koskemattomuutta uhkaava – – vaara” eikä niinkään määrätynlainen väkivalta. Lisäksi tällainen vaara kuuluu aseellisen selkkauksen muodostamaan yleiseen tilanteeseen, joka johtaa mielivaltaiseen väkivaltaan, mikä merkitsee, että se voi ulottua henkilöihin riippumatta heidän henkilökohtaisista olosuhteistaan ja heidän identiteetistään, kun tällainen väkivalta saavuttaa niin korkean tason, että on olemassa merkittäviä perusteita uskoa, että kyseiseen maahan tai tilanteen mukaan asianomaiselle alueelle palautettu siviilihenkilö joutuisi jo pelkästään sen takia, että hän on kyseisessä maassa tai kyseisellä alueella, todelliseen edellä mainittuun vaaraan (ks. vastaavasti tuomio 10.6.2021, Saksan liittotasavalta (Vakavan ja henkilökohtaisen vaaran käsite), C‑901/19, EU:C:2021:472, 26 ja 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
41
Tästä seuraa, että tämän tuomion edellisessä kohdassa kuvatun kaltaisessa poikkeuksellisessa tilanteessa sen toteaminen, että kyseessä on direktiivin 2011/95 15 artiklan c alakohdassa tarkoitettu ”vakava ja henkilökohtainen vaara”, ei edellytä, että hakija esittää näytön siitä, että vaara kohdistuisi häneen erityisesti hänen henkilökohtaisille olosuhteilleen ominaisten seikkojen takia (ks. vastaavasti tuomio 17.2.2009, Elgafaji, C‑465/07, EU:C:2009:94, 43 kohta ja tuomio 10.6.2021, Saksan liittotasavalta (Vakavan ja henkilökohtaisen vaaran käsite), C‑901/19, EU:C:2021:472, 27 kohta).
42
Muissa vähemmän poikkeuksellisissa tilanteissa hakijan asemaan ja henkilökohtaisiin olosuhteisiin liittyvät seikat ovat kuitenkin olennaisia. On siis niin, että mitä paremmin hakija pystyy näyttämään toteen, että vaara koskee juuri häntä hänen asemalleen ja henkilökohtaisille olosuhteillensa ominaisten seikkojen takia, sitä pienempää mielivaltaisen väkivallan astetta vaaditaan, jotta hän voisi saada toissijaista suojelua direktiivin 2011/95 15 artiklan c alakohdan nojalla (ks. vastaavasti tuomio 17.2.2009, Elgafaji, C‑465/07, EU:C:2009:94, 39 kohta ja tuomio 30.1.2014, Diakité, C‑285/12, EU:C:2014:39, 31 kohta).
43
Tästä seuraa, että direktiivin 2011/95 15 artiklaa on tulkittava siten, että sekä seikat, jotka liittyvät yleisiin olosuhteisiin alkuperämaassa ja erityisesti väkivallan ja turvattomuuden yleiseen tasoon tässä maassa, että seikat, jotka liittyvät hakijan asemaan ja henkilökohtaisiin olosuhteisiin, voivat olla olennaisia seikkoja, kun toimivaltainen kansallinen viranomainen arvioi kutakin hakemusta toissijaisesta suojelusta, riippumatta siitä, mikä tietyntyyppinen kyseisessä 15 artiklassa tarkoitettu vakava haitta on tällaisen arvioinnin kohteena.
44
Tältä osin on vielä korostettava, että vaikka jokainen direktiivin 2011/95 15 artiklan a–c alakohdassa tarkoitettu vakavan haitan tyyppi on itsenäinen toissijaisen suojelun myöntämisperuste, jonka edellytysten on täysimääräisesti täytyttävä, jotta tätä suojelua voidaan myöntää, kyseisessä artiklassa ei silti säädetä – kuten julkisasiamies on pääasiallisesti todennut ratkaisuehdotuksensa 30, 40 ja 41 kohdassa – minkäänlaisesta hierarkiasta näiden erityyppisten vakavien haittojen välille eikä siinä aseteta mitään järjestystä arvioitaessa, onko olemassa todellinen vaara joutua kärsimään jotakin näistä vakavista haitoista. Yhtäältä nimittäin samasta kansainvälistä suojelua koskevasta hakemuksesta voi ilmetä vaara siitä, että hakija altistuu monentyyppiselle vakavalle haitalle, jos hänet palautetaan alkuperämaahansa tai entiseen pysyvään asuinmaahansa. Toisaalta samaa seikkaa voidaan käyttää osoitukseksi siitä, että kyseessä on todellinen vaara joutua kärsimään useampaa kyseisistä vakavista haitoista.
45
Toiseksi tämän tuomion 43 kohdassa mainittu direktiivin 2011/95 15 artiklan tulkinta saa tukea kyseisen 15 artiklan normatiivisesta asiayhteydestä.
46
Tältä osin ensinnäkin kyseisen direktiivin 4 artiklasta – joka sisältyy direktiivin II lukuun, jossa on kyseessä ”kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten arviointi”, ja jota näin ollen sovelletaan sekä hakemuksiin pakolaisaseman myöntämisestä että hakemuksiin toissijaisen suojelun saamisesta mainitussa direktiivissä tarkoitetulla tavalla – ilmenee, että kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen perusteiksi esitettävät tosiseikat ja olosuhteet arvioidaan kahdessa eri vaiheessa. Ensimmäinen vaihe koskee niiden tosiasiallisten olosuhteiden vahvistamista, jotka voivat toimia hakemusta tukevina todisteina, kun taas toisessa vaiheessa on kyse näiden todisteiden oikeudellisesta arvioinnista, mikä tarkoittaa päätöksen tekemistä siitä, onko kyseessä olevan tapauksen tosiseikaston perusteella katsottava, että saman direktiivin 15 artiklassa säädetyt toissijaisen suojelun myöntämisen aineelliset edellytykset täyttyvät (ks. vastaavasti tuomio 3.3.2022, Secretary of State for the Home Department (Palestiinasta lähtöisin olevan kansalaisuudettoman henkilön pakolaisasema), C‑349/20, EU:C:2022:151, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
47
Vaikka jäsenvaltiot voivat direktiivin 2011/95 4 artiklan 1 kohdan nojalla vaatia, että hakija esittää näistä vaiheista ensimmäisen aikana mahdollisimman pian kaikki suojelua koskevan hakemuksensa perusteiksi tarvittavat seikat, jäsenvaltioiden viranomaisten on silti tarvittaessa toimittava aktiivisesti yhteistyössä hakijan kanssa hakemukseen liittyvien olennaisten seikkojen määrittämiseksi ja täydentämiseksi, koska näillä viranomaisilla on lisäksi usein hakijaa paremmat mahdollisuudet saada tieto tietyntyyppisistä asiakirjoista (ks. vastaavasti tuomio 3.3.2022_Secretary of State for the Home Department (Palestiinasta lähtöisin olevan kansalaisuudettoman henkilön pakolaisasema), C‑349/20, EU:C:2022:151, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen); jos joidenkin hakijan lausumien seikkojen tueksi ei ole esitetty asiakirjoja tai muita todisteita, näitä seikkoja ei tarvitse todentaa, kunhan kyseisen direktiivin 4 artiklan 5 kohdan a–e alakohdassa säädetyt kumulatiiviset edellytykset täyttyvät (tuomio 2.12.2014, A ym., C‑148/13–C‑150/13, EU:C:2014:2406, 58 kohta).
48
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 34 ja 41 kohdassa, kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen arvioinnissa toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on siis tutkittava kyseisen arvioinnin ensimmäisessä vaiheessa kaikki käsiteltävän asian kannalta olennaiset todisteiksi kelpaavat tosiasialliset olosuhteet ennen kuin se määrittää kyseisen arvioinnin toisessa vaiheessa, minkä tyyppinen kyseisen direktiivin 15 artiklassa määritelty vakava haitta kyseisillä todisteilla voidaan mahdollisesti näyttää toteen, voimatta sivuuttaa hakemuksen arvioinnin kannalta mahdollisesti olennaisia seikkoja pelkästään sillä perusteella, että hakija on esittänyt ne osoitukseksi ainoastaan yhdentyyppisestä kyseisessä 15 artiklassa määritellystä vakavasta haitasta.
49
Seuraavaksi on todettava, että mainitun direktiivin 4 artiklan 3 kohdasta ilmenee, että sellaisina olennaisina seikkoina, jotka kyseisen viranomaisen on otettava huomioon arvioidessaan kutakin hakemusta kansainvälisestä suojelusta, ovat muiden muassa sekä kyseisen säännöksen a alakohdassa tarkoitetut ”kaikki alkuperämaahan – – liittyvät asiaan vaikuttavat tosiseikat” että sen c alakohdassa tarkoitetut ”hakijan asema ja henkilökohtaiset olosuhteet”.
50
Niinpä unionin tuomioistuin on katsonut, että vaikka saman direktiivin 15 artiklan c alakohdan nojalla tehdyssä kansainvälistä suojelua koskevassa hakemuksessa ei ole viitattu hakijan henkilökohtaisille olosuhteille ominaisiin seikkoihin, hakemus on direktiivin 4 artiklan 3 kohdan mukaan arvioitava tapauskohtaisesti ja arvioinnissa on otettava huomioon joukko erilaisia mainitussa säännöksessä lueteltuja seikkoja, kun kaikki käsiteltävässä tapauksessa vallitsevat olennaiset olosuhteet otetaan huomioon kokonaisuutena (ks. vastaavasti tuomio 10.6.2021, Saksan liittotasavalta (Vakavan ja henkilökohtaisen vaaran käsite), C‑901/19, EU:C:2021:472, 40 ja 41 kohta).
51
Lisäksi direktiivin 2011/95 4 artiklan 4 kohdan mukaan se seikka, että hakija on jo joutunut vainotuksi tai kärsimään vakavaa haittaa tai että häntä on suoraan uhattu vainolla tai tällaisella haitalla, voi lähtökohtaisesti olla vakava osoitus hakijan todellisesta vaarasta joutua kärsimään vakavaa haittaa, joten nämä hakijan henkilökohtaisiin olosuhteisiin liittyvät seikat on aina otettava huomioon arvioitaessa, onko olemassa todellinen vaara, että hakija joutuu kärsimään yhtä saman direktiivin 15 artiklassa määriteltyä vakavaa haittaa, olipa se mikä tahansa.
52
Lopuksi on niin, että vaatimus arvioida kansainvälistä suojelua koskeva hakemus ottamalla huomioon kaikki olennaiset seikat, kuten tämän tuomion 49 kohdassa mainitut seikat, ja toimia tätä varten aktiivisesti yhteistyössä hakijan kanssa vahvistetaan kyseisen direktiivin 8 artiklan 2 kohdassa (ks. vastaavasti tuomio 22.11.2012, M., C‑277/11, EU:C:2012:744, 67 kohta), koska siinä velvoitetaan toimivaltaiset kansalliset viranomaiset silloin, kun nämä tutkivat, onko kansainvälisen suojelun hakijalla mahdollisuus saada suojelua muun muassa kaikentyyppistä vakavaa haittaa vastaan alkuperämaan jossakin osassa kyseisen säännöksen 1 kohdan mukaisesti, kiinnittämään huomiota sekä maan kyseisessä osassa vallitseviin yleisiin olosuhteisiin että hakijan henkilökohtaisiin olosuhteisiin.
53
Kolmanneksi ja viimeiseksi on todettava, että tämän tuomion 43 ja 48 kohdassa direktiivin 2011/95 15 artiklasta esitetty tulkinta on kyseisen direktiivin tavoitteiden mukainen, sellaisina kuin ne palautettiin mieleen tämän tuomion 32 kohdassa. Kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten sellainen tutkiminen, jossa ei otettaisi huomioon kaikkia käsiteltävän tapauksen olennaisia seikkoja eikä etenkään kaikkia kyseisen direktiivin 4 artiklan 3 kohdassa lueteltuja seikkoja ennen sen yksilöimistä, minkätyyppinen direktiivin 15 artiklassa määritelty vakava haitta kyseisillä seikoilla voitaisiin mahdollisesti näyttää toteen, johtaisi nimittäin kyseisessä direktiivissä jäsenvaltioille asetetun sen velvollisuuden laiminlyöntiin, jonka mukaan näiden on yksilöitävä kyseistä suojelua todella tarvitsevat henkilöt (ks. vastaavasti tuomio 10.6.2021, Saksan liittotasavalta (Vakavan ja henkilökohtaisen vaaran käsite), C‑901/19, EU:C:2021:472, 44 kohta).
54
Tällainen tulkinta on lisäksi perusoikeuskirjan 4 artiklan, joka koskee kidutuksen sekä epäinhimillisen tai halventavan rangaistuksen tai kohtelun kieltoa, ja 19 artiklan 2 kohdan, joka koskee suojaa palauttamis-, karkottamis- ja luovuttamistapauksissa, mukainen; ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on viitannut kyseisiin määräyksiin. Tältä osin on kuitenkin huomattava, että mainituissa määräyksissä taattuja perusoikeuksia on kyllä kunnioitettava pantaessa direktiiviä 2011/95 täytäntöön ja siis myös arvioitaessa toissijaista suojelua koskevia hakemuksia direktiivin 15 artiklan kannalta, mutta kyseisistä määräyksistä ei nyt käsiteltävään ennakkoratkaisukysymykseen annettavan vastauksen yhteydessä ilmene mitään erityisiä lisäohjeita sen vaatimuksen ulottuvuuden osalta, jonka mukaan kyseisen arvioinnin yhteydessä on tutkittava järjestelmällisesti kaikki olennaiset seikat, jotka liittyvät sekä hakijan asemaan ja henkilökohtaisiin olosuhteisiin että yleisiin olosuhteisiin alkuperämaassa (ks. analogisesti tuomio 25.7.2018, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, 129 kohta ja tuomio 4.10.2018, Ahmedbekova, C‑652/16, EU:C:2018:801, 64 kohta).
55
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2011/95 15 artiklaa on tulkittava siten, että sen määrittämiseksi, voiko kansainvälisen suojelun hakija saada toissijaista suojelua, toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on tutkittava kaikki olennaiset seikat, jotka liittyvät sekä hakijan asemaan ja henkilökohtaisiin olosuhteisiin että yleisiin olosuhteisiin alkuperämaassa, ennen kuin se selvittää, minkätyyppinen vakava haitta kyseisillä seikoilla voidaan mahdollisesti näyttää toteen.
Toinen kysymys
56
Toinen kysymys on esitetty vain siltä varalta, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi. On kuitenkin niin, että vaikka toisen kysymyksen jälkimmäiseen osaan annettava vastaus ilmenee tosiaankin ensimmäiseen kysymykseen annettavasta myöntävästä vastauksesta siten, että hakijan asemaan ja henkilökohtaisiin olosuhteisiin liittyvät seikat voivat osoittautua olennaisiksi tutkittaessa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen perusteltavuus sekä direktiivin 2011/95 15 artiklan b alakohdan että sen 15 artiklan c alakohdan kannalta, toisen kysymyksen ensimmäinen osa on silti edelleen asian kannalta merkityksellinen.
57
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii nimittäin selvittämään, onko sen arvioimiseksi, onko olemassa todellinen vaara, että hakijaan kohdistuu kyseisen direktiivin 15 artiklan c alakohdassa tarkoitettu ”henkeä tai ruumiillista koskemattomuutta uhkaava vakava ja henkilökohtainen vaara”, toimivaltaisen kansallisen viranomaisen otettava hakijan asemaan ja henkilökohtaisiin olosuhteisiin liittyvien olennaisten seikkojen joukossa huomioon muita seikkoja kuin pelkästään se, että hakija on lähtöisin tietyn maan sellaiselta alueelta, jossa esiintyy Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä, erityisesti sen 17.7.2008 antamassa tuomiossa NA. v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:2008:0717JUD002590407, 115 kohta), tarkoitettua ”äärimmäisyyksiin menevää yleistä väkivaltaa”, eli alueelta, jolla väkivallan aste yltää sellaiselle tasolle, että henkilön poistaminen tällaiseen maahan merkitsee Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklassa taatun, kidutuksen sekä epäinhimillisen tai halventavan kohtelun kiellon rikkomista.
58
Niinpä on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään pääasiallisesti, onko direktiivin 2011/95 15 artiklan c alakohtaa tulkittava siten, että arvioidakseen, onko henkilö todellisessa vaarassa joutua kärsimään mainitussa säännöksessä määritellyn kaltaista vakavaa haittaa, toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on voitava ottaa huomioon muita hakijan asemaan ja henkilökohtaisiin olosuhteisiin liittyviä seikkoja kuin pelkästään se, että hän on lähtöisin tietyn maan sellaiselta alueelta, jolla esiintyy Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 17.7.2008 antamassa tuomiossa NA. v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:2008:0717JUD002590407, 115 kohta) tarkoitettua ”äärimmäisyyksiin menevää yleistä väkivaltaa”.
59
Tältä osin on heti aluksi korostettava, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö on lähtökohtaisesti merkityksellinen tulkittaessa direktiivin 2011/95 15 artiklaa. On nimittäin yhtäältä niin, että SEU 6 artiklan 3 kohdasta ilmenee, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklassa taattu perusoikeus kuuluu unionin oikeuden yleisiin periaatteisiin, joiden kunnioittamisen unionin tuomioistuin varmistaa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö on siis otettava huomioon tulkittaessa kyseisen oikeuden ulottuvuutta unionin oikeusjärjestyksessä (ks. vastaavasti tuomio 17.2.2009, Elgafaji, C‑465/07, EU:C:2009:94, 28 kohta).
60
Toisaalta direktiivin 2011/95 johdanto-osan 16 perustelukappaleesta ilmenee, että direktiivin säännöksiä on tulkittava kunnioittaen perusoikeuskirjassa ja erityisesti sen 4 artiklassa tunnustettuja perusoikeuksia (ks. vastaavasti tuomio 24.4.2018, MP (Aiemmin tapahtuneen kidutuksen uhrin toissijainen suojelu) (C‑353/16, EU:C:2018:276, 36 kohta). Perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan mukaan on niin, että siltä osin kuin tämän perusoikeuskirjan 4 artiklassa taatut oikeudet vastaavat Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklassa taattuja oikeuksia, niiden merkitys ja ulottuvuus ovat samat kuin mainitussa 3 artiklassa taattujen oikeuksien (ks. vastaavasti tuomio 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Maastapoistaminen – Lääkekannabis), C‑69/21, EU:C:2022:913, 60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), mikä ei kuitenkaan estä sitä, että unionin oikeudessa myönnetään näille oikeuksille laajempaa suojaa. Perusoikeuskirjan 4 artiklaa tulkittaessa on siis otettava huomioon Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artikla, sellaisena kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on sitä tulkinnut, vähimmäissuojana (ks. analogisesti tuomio 22.6.2023, K.B. ja F.S. (Ottaminen huomioon viran puolesta rikosasiassa), C‑660/21, EU:C:2023:498, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
61
Lisäksi perusoikeuskirjan selityksistä (EUVL 2007, C 303, s. 17) ilmenee, että perusoikeuskirjan 19 artiklan 2 kohtaan sisältyvä oikeus, jonka mukaan ketään ei saa palauttaa, karkottaa tai luovuttaa sellaiseen maahan, jossa häntä vakavasti uhkaa kuolemanrangaistus, kidutus tai muu epäinhimillinen tai halventava rangaistus tai kohtelu, sisältää Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklaa, jota kyseinen 19 artiklan 2 kohta olennaisilta osin vastaa, koskevan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen merkityksellisen oikeuskäytännön (ks. vastaavasti tuomio 18.12.2014, M’Bodj, C‑542/13, EU:C:2014:2452, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 18.12.2014, Abdida, C‑562/13, EU:C:2014:2453, 47 kohta). Niinpä myös tällä oikeuskäytännöllä on merkitystä kyseisen oikeuden tulkinnassa.
62
Unionin tuomioistuin on kuitenkin jo todennut, että juuri direktiivin 2011/95 15 artiklan b alakohta vastaa olennaisilta osin Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklaa. Kyseisen direktiivin 15 artiklan c alakohta sen sijaan on säännös, jonka sisältö poikkeaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklan sisällöstä ja jota on siis tulkittava itsenäisesti, jotta muun muassa varmistetaan kyseiselle säännökselle oma soveltamisala, siten, että samalla kunnioitetaan perusoikeuskirjassa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksessa taattuja perusoikeuksia (ks. vastaavasti tuomio 17.2.2009, Elgafaji, C‑465/07, EU:C:2009:94, 28 ja 36 kohta).
63
Tältä osin on korostettava, että direktiivin 2011/95 15 artiklan c alakohta kattaa kyllä sen poikkeuksellisen tilanteen, jossa maan sisäisen tai kansainvälisen aseellisen selkkauksen aiheuttaman mielivaltaisen väkivallan aste on sellainen, että on olemassa merkittäviä perusteita uskoa, että asianomaiseen maahan tai asianomaiselle alueelle palautettu siviilihenkilö joutuisi jo pelkästään sillä perusteella, että hän on kyseisessä maassa tai kyseisellä alueella, todelliseen vaaraan joutua henkeään tai ruumiillista koskemattomuuttaan uhkaavan vakavan ja henkilökohtaisen vaaran kohteeksi.
64
Kuten tämän tuomion 42 kohdassa todettiin, kyseinen säännös voi kuitenkin kattaa myös muita tilanteita, joissa yhtäältä tällaista poikkeuksellista tilannetta luonnehtivan mielivaltaisen väkivallan astetta pienempi mielivaltaisen väkivallan aste ja toisaalta hakijan henkilökohtaisille olosuhteille ominaiset seikat yhdessä ovat omiaan konkretisoimaan mainitussa säännöksessä tarkoitetun todellisen vaaran joutua vakavan ja henkilökohtaisen vaaran kohteeksi.
65
Tämän seurauksena näissä muissa tilanteissa on niin, että hakijan asemaan ja henkilökohtaisiin olosuhteisiin liittyvissä seikoissa, jotka toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on otettava huomioon, on välttämättä kyse enemmästä kuin pelkästään siitä, että hakija on lähtöisin tietyn maan sellaiselta alueelta, jossa esiintyy Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä ja erityisesti sen 17.7.2008 antamassa tuomiossa NA. v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:2008:0717JUD002590407, 115 kohta) tarkoitettua ”äärimmäisyyksiin menevää yleistä väkivaltaa”.
66
Niinpä unionin tuomioistuimen direktiivin 2011/95 15 artiklan c alakohdasta omaksumassa tulkinnassa annetaan samalla, kun se on täysin sopusoinnussa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklaa koskevan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa (ks. vastaavasti tuomio 17.2.2009, Elgafaji, C‑465/07, EU:C:2009:94, 44 kohta), kansainvälisen suojelun hakijoille laajempaa suojaa kuin kyseisessä 3 artiklassa.
67
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät ja tämän tuomion 19 kohdassa mieleen palautetut pohdinnat huomioon ottaen on vielä täsmennettävä, että kyseisen direktiivin 4 artiklan 3 kohdan c alakohtaan sisältyvä luettelo hakijan asemaan ja henkilökohtaisiin olosuhteisiin liittyvistä olennaisista seikoista ei ole tyhjentävä, joten tämän tuomion 64 kohdassa tarkoitetuissa tilanteissa toissijaisen suojelun myöntämisen osalta toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on tehtävä tapauskohtainen arviointi ottamalla tarvittaessa huomioon kaikki muut sellaiset hakijan asemaan ja henkilökohtaisiin olosuhteisiin liittyvät seikat, jotka voivat osaltaan konkretisoida todellista vaaraa joutua kärsimään mainitun direktiivin 15 artiklan c alakohdassa määritellyn kaltaista vakavaa haittaa, kun asianomaisessa maassa tai asianomaisella alueella esiintyvän mielivaltaisen väkivallan aste otetaan huomioon. Tässä yhteydessä voitaisiin muiden muassa pitää olennaisina hakijan yksityis- ja perhe-elämään tai työelämään liittyviä seikkoja, joiden voidaan kohtuudella olettaa lisäävän vaaraa siitä, että hakija joutuu kärsimään tällaista vakavaa haittaa, jos hänet palautetaan alkuperämaahansa tai entiseen pysyvään asuinmaahansa.
68
Lisäksi toimivaltaisen kansallisen viranomaisen asiana on, kuten tämän tuomion 51 kohdassa muistutettiin ja direktiivin 2011/95 4 artiklan 4 kohdassa säädetään, ottaa huomioon se, että hakija on jo joutunut kärsimään vakavaa haittaa tai että häntä on jo suoraan uhattu tällaisella haitalla, paitsi jos on perusteltua syytä katsoa, ettei tällainen vakava haitta toistu.
69
Kaiken edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2011/95 15 artiklan c alakohtaa on tulkittava siten, että arvioidakseen, onko henkilö todellisessa vaarassa joutua kärsimään mainitussa säännöksessä määritellyn kaltaista vakavaa haittaa, toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on voitava ottaa huomioon muita hakijan asemaan ja henkilökohtaisiin olosuhteisiin liittyviä seikkoja kuin pelkästään se, että hän on lähtöisin tietyn maan sellaiselta alueelta, jolla esiintyy Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 17.7.2008 antamassa tuomiossa NA. v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:2008:0717JUD002590407, 115 kohta) tarkoitettua ”äärimmäisyyksiin menevää yleistä väkivaltaa”.
Kolmas kysymys
70
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään pääasiallisesti, onko direktiivin 2011/95 15 artiklan b alakohtaa tulkittava siten, että hakijan alkuperämaassa esiintyvän mielivaltaisen väkivallan voimakkuus on omiaan heikentämään tässä säännöksessä määritellyn vakavan haitan henkilökohtaisuutta koskevaa vaatimusta.
71
Tältä osin on muistutettava, että – kuten tämän tuomion 37–42 kohdassa todettiin – direktiivin 2011/95 15 artiklan b alakohdassa määritelty vakava haitta edellyttää selvää henkilökohtaisuuden astetta.
72
Kuten tämän tuomion 38 kohdassa muistutettiin, mainitun direktiivin 15 artiklan a ja b alakohdassa tarkoitetut kuolemanrangaistuksen tai teloituksen sekä kidutuksen tai epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai rangaistuksen vaaraan liittyvät haitat nimittäin kattavat tilanteita, joissa toissijaisen suojelun hakija altistuu erityisesti ja henkilökohtaisesti vaaralle tietyntyyppisestä haitasta.
73
Vaikka – kuten tämän tuomion 39 kohdassa korostettiin – myös hakijan alkuperämaan yleisiin olosuhteisiin liittyvät olennaiset seikat, kuten muiden muassa kyseisessä maassa esiintyvän väkivallan ja turvattomuuden yleiseen tasoon liittyvät seikat, on tutkittava tällaisissa tilanteissa, se, että kyseisessä maassa esiintyy – tasoltaan merkittävääkin – väkivaltaa ja turvattomuutta, ei silti voi heikentää sen edellytyksen ulottuvuutta, jonka mukaan direktiivin 2011/95 15 artiklan a ja b alakohdassa tarkoitetun vakavan haitan todellisen vaaran olemassaolo edellyttää sen osoittamista – tarvittaessa ottaen huomioon tällainen väkivallan taso –, että hakija todella on vaarassa altistua erityisesti ja henkilökohtaisesti tällaiselle haitalle, jos hänet palautetaan alkuperämaahansa.
74
Kaiken edellä esitetyn perusteella kolmanteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2011/95 15 artiklan b alakohtaa on tulkittava siten, että hakijan alkuperämaassa esiintyvän mielivaltaisen väkivallan voimakkuus ei ole omiaan heikentämään tässä säännöksessä määritellyn vakavan haitan henkilökohtaisuutta koskevaa vaatimusta.
Neljäs kysymys
75
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee neljännellä kysymyksellään pääasiallisesti, onko direktiivin 2011/95 15 artiklan c alakohtaa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 1 ja 4 artiklan sekä 19 artiklan 2 kohdan kanssa, tulkittava siten, että humanitaariset olosuhteet, jotka ovat suora tai välillinen seuraus vakavaa haittaa kansainvälisen tai maan sisäisen aseellisen selkkauksen yhteydessä aiheuttavan toimijan teoista ja/tai laiminlyönneistä, on otettava huomioon arvioitaessa kyseisessä 15 artiklan c alakohdassa tarkoitettua hakemusta kansainvälisestä suojelusta.
76
Euroopan komissio väittää, ettei tämä kysymys täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, ja vetoaa pääasiallisesti siihen, että kun pääasiassa kyseessä olevia kansainvälistä suojelua koskevia hakemuksia tukevat seikat otetaan huomioon, vastaus mainittuun kysymykseen ei ole tarpeen pääasian ratkaisemiseksi, ja että joka tapauksessa on niin, ettei ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehty päätös sisällä tätä varten tarvittavia tietoja ja täsmennyksiä.
77
Vakiintuneessa oikeuskäytännössä katsotaan, että vaikka olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta, on silti niin, että SEUT 267 artiklalla luotu menettely on unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisen yhteistyön väline, jonka avulla unionin tuomioistuin esittää kansallisille tuomioistuimille ne unionin oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, joita nämä tarvitsevat ratkaistakseen käsiteltävikseen saatetut asiat. Ennakkoratkaisupyynnön esittämisen perusteena ei ole neuvoa-antavien lausuntojen esittäminen yleisistä tai hypoteettisista kysymyksistä vaan oikeusriidan todelliseen ratkaisemiseen erottamattomasti liittyvä tarve. Kuten SEUT 267 artiklan sanamuodosta itsestään ilmenee, pyydetyn ennakkoratkaisun on oltava tarpeen, jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi ”antaa päätöksen” käsiteltäväkseen saatetussa asiassa (tuomio 14.5.2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 167 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
78
Kuten työjärjestyksen 94 artiklan a alakohdassa todetaan, ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdyssä päätöksessä on näin ehdottomasti oltava yhteenveto muun muassa asiaa koskevista tosiseikoista, siten kuin ennakkoratkaisua pyytävä tuomioistuin on ne todennut, tai ainakin selostus niistä tosiseikoista, joihin kysymykset perustuvat (tuomio 3.12.2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
79
Nyt käsiteltävässä asiassa on niin, että – kuten tämän tuomion 11, 12 ja 15 kohdassa todettiin – pääasiassa kyseessä olevia kansainvälistä suojelua koskevia hakemuksia tukevien seikkojen, sellaisina kuin kantajat ovat ne esittäneet ja toimivaltainen kansallinen viranomainen sekä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ovat ne todenneet, joukossa on tosiseikkoja, jotka liittyvät Libyassa esiintyvän väkivallan ja turvattomuuden yleiseen tasoon, vaikeisiin elinolosuhteisiin Tripolissa ja niistä johtuviin ”humanitaarisiin olosuhteisiin”.
80
Näistä seikoista, sellaisina kuin ne on esitetty ennakkoratkaisupyynnössä, ei kuitenkaan ilmene mitenkään, että tällaiset humanitaariset olosuhteet olisivat suora tai välillinen seuraus direktiivin 2011/95 15 artiklan c alakohdassa tarkoitettua vakavaa haittaa maan sisäisen tai kansainvälisen aseellisen selkkauksen yhteydessä aiheuttavan toimijan teoista ja/tai laiminlyönneistä.
81
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei myöskään ole ilmoittanut, kuka kyseessä olevat teot ja/tai laiminlyönnit aiheuttava toimija olisi ja mistä näissä teoissa ja/tai laiminlyönneissä olisi kyse.
82
Tästä seuraa, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole esittänyt riittävästi, miltä osin vastaus neljänteen kysymykseen olisi tarpeen, jotta se voisi ratkaista pääasian, eikä se myöskään ole esittänyt riittävällä tavalla niitä tosiseikkoja, joihin tämä kysymys perustuu.
83
Näin ollen neljännestä kysymyksestä on todettava, ettei se täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä.
Oikeudenkäyntikulut
84
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/95/EU 15 artiklaa
on tulkittava siten, että
sen määrittämiseksi, voiko kansainvälisen suojelun hakija saada toissijaista suojelua, toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on tutkittava kaikki olennaiset seikat, jotka liittyvät sekä hakijan asemaan ja henkilökohtaisiin olosuhteisiin että yleisiin olosuhteisiin alkuperämaassa, ennen kuin se selvittää, minkätyyppinen vakava haitta kyseisillä seikoilla voidaan mahdollisesti näyttää toteen.
2)
Direktiivin 2011/95 15 artiklan c alakohtaa
on tulkittava siten, että
arvioidakseen, onko henkilö todellisessa vaarassa joutua kärsimään mainitussa säännöksessä määritellyn kaltaista vakavaa haittaa, toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on voitava ottaa huomioon muita hakijan asemaan ja henkilökohtaisiin olosuhteisiin liittyviä seikkoja kuin pelkästään se, että hän on lähtöisin tietyn maan sellaiselta alueelta, jolla esiintyy Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 17.7.2008 antamassa tuomiossa NA. v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:2008:0717JUD002590407, 115 kohta) tarkoitettua ”äärimmäisyyksiin menevää yleistä väkivaltaa”.
3)
Direktiivin 2011/95 15 artiklan b alakohtaa
on tulkittava siten, että
hakijan alkuperämaassa esiintyvän mielivaltaisen väkivallan voimakkuus ei ole omiaan heikentämään tässä säännöksessä määritellyn vakavan haitan henkilökohtaisuutta koskevaa vaatimusta.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: hollanti.