62024CJ0481_RES
Asia C‑481/24
E. sp.j.
vastaan
C. sp. z o.o.
(Ennakkoratkaisupyyntö – Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie (Puola))
Unionin tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 18.12.2025
Ennakkoratkaisupyyntö – Direktiivi 2011/7/EU – Kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjuminen – 3 artiklan 1 kohta ja 3 kohdan a alakohta – Viivästyskorko – 6 artiklan 1 ja 2 kohta – Perintäkulujen korvaaminen – Edellytykset – Kansallinen säännöstö, jossa säädetään vastakkaisten saatavien kuittauksesta ilmoituksella, jolla on taannehtiva vaikutus – Saatavien samanaikainen lakkaaminen pienemmän saatavan määrään asti – Vaikutukset korkoihin ja korvauksiin
Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjuminen – Direktiivi 2011/7 – Viivästyskorko – Perintäkulujen korvaaminen – Kansallinen säännöstö, jossa säädetään vastakkaisten saatavien kuittauksesta ilmoituksella, jolla on taannehtiva vaikutus – Tällaisen ilmoituksen tekeminen saatavan sopimusperusteisen maksuajan päättymisen jälkeen – Vaikutukset – Velkojan oikeus viivästyskorkoihin ja perintäkulujen korvaukseen lakkaa taannehtivasti – Hyväksyttävyys
(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/7 3 artiklan 1 kohta ja 3 kohdan a alakohta sekä 6 artiklan 1 ja 2 kohta)
(ks. 30–38, 41–44, 46–50 ja 54 kohta sekä tuomiolauselma)
Tiivistelmä
Unionin tuomioistuin täsmentää Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawien (Varsovan kaupungin piirioikeus, Puola) esittämän ennakkoratkaisupyynnön johdosta direktiivillä 2011/7 (
1
) toteutetun kaupallisissa toimissa tapahtuvia maksuviivästyksiä koskevien sääntöjen yhdenmukaistamisen ulottuvuutta sekä jäsenvaltioilla olevaa autonomiaa säännellä kyseisessä direktiivissä myönnettyjä oikeuksia vastaavien saatavien lakkaamismekanismeja, kuten saatavien kuittausta ilmoituksella, jolla on taannehtiva vaikutus.
Yhtiöllä E. on useita saatavia yhtiöltä C. Nämä saatavat johtuvat kuljetuspalveluista, joiden suorittamisen perusteella laskut, joita ei ole maksettu määräajassa, on laadittu. Näiden saatavien maksuviivästyksen vuoksi yhtiö E. nosti ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa kanteen, jossa se vaati kyseisten saatavien maksamista laillisine korkoineen sekä korvausta perintäkuluista liiallisista maksuviivästyksistä annetun Puolan lain säännösten mukaisesti.
Yhtiö C. väittää, että sen velka on lakannut muun muassa siksi, että se esitti 2.9.2022 kuittausilmoituksen, joka perustui sillä olevaan vahingonkorvaussaatavaan yhtiöltä E. Yhtiö C. vetoaa siihen, että yhtiö E. menetti 7.3.2022 alkaen, jolloin kyseisen korvaussaatavan maksuaika päättyi, Puolan siviililain 499 §:ssä kuittausilmoitukselle annetun taannehtivan vaikutuksen vuoksi oikeutensa vaatia korkoja ja korvausta, joista säädetään liiallisista maksuviivästyksistä annetussa Puolan laissa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin muistuttaa, että tässä siviililain säännöksessä säädetään, että kuittausilmoituksella on taannehtiva vaikutus siitä hetkestä lähtien, jolloin kuittaus on tullut mahdolliseksi, eli silloin, kun ilmoituksen tekijän saatava on erääntynyt maksun määräajan päättymisen vuoksi. Tässä yhteydessä se pohtii, voiko tämä taannehtiva vaikutus, joka johtaa siihen, että toinen velkoja menettää oikeutensa vaatia sekä korkoa että korvausta perintäkuluista, olla direktiivin 2011/7 3 artiklan 1 kohdan ja 3 kohdan a alakohdan sekä 6 artiklan 1 ja 2 kohdan (jäljempänä säännökset, joiden tulkintaa pyydetään) vastainen.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkinnassa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on.
Ensinnäkin niiden säännösten sanamuodosta, joiden tulkintaa pyydetään, unionin tuomioistuin korostaa, että direktiivin 2011/7 3 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että velkojalla on yritysten välisissä kaupallisissa toimissa oikeus viivästyskorkoon ilman, että maksumuistutus on tarpeen, edellyttäen, että hän on täyttänyt velvoitteensa eikä hän ole saanut erääntynyttä määrää ajoissa, paitsi jos velallinen ei ole vastuussa viivästyksestä. Lisäksi kyseisen direktiivin 3 artiklan 3 kohdan a alakohdassa säädetään, että jos nämä edellytykset täyttyvät, velkojalla on oikeus viivästyskorkoon maksupäivää seuraavana päivänä tai sopimuksessa määrätyn maksuajan päättyessä. Mainitun direktiivin 6 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on myös varmistettava, että viivästyskoron tullessa yritysten välisissä kaupallisissa toimissa maksettavaksi velkojalla on oikeus saada velalliselta vähintään kiinteä 40 euron summa. Saman artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on yhtäältä varmistettava, että tämä kiinteä vähimmäissumma on maksettava automaattisesti, ilman että velalliselle on tarpeen lähettää maksumuistutusta, ja toisaalta, että kyseisellä määrällä korvataan velkojalle aiheutuneet perintäkulut. Näin ollen direktiivissä 2011/7 säädetyt viivästyskorot ja oikeus kiinteään vähimmäismäärään erääntyvät automaattisesti kyseisen direktiivin 3 artiklan 3–5 kohdassa säädetyn maksuajan päättyessä, jos saman artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät.
Unionin tuomioistuin toteaa kuitenkin, ettei niiden säännösten sanamuodosta, joiden tulkintaa on pyydetty, ilmene, että niillä säänneltäisiin edellytyksiä, joiden täyttyessä näitä korkoja ja kiinteää summaa vastaavat saatavat voivat mahdollisesti lakata erityisesti sen pääsaatavan lakkaamisen vuoksi, josta ne johtuvat.
Myös asiayhteys, johon nämä säännökset sisältyvät, tukee tätä sanamuodon mukaista tulkintaa. Direktiivissä 2011/7 säädetään tosin, että velkojan oikeus saada näitä korkoja ja kiinteä summa syntyy maksuviivästyksestä. Tällä käsitteellä tarkoitetaan maksua, jota ei suoriteta sopimukseen tai lakiin perustuvan maksuajan kuluessa, kun velkoja on täyttänyt sopimukseen ja lakiin perustuvat velvoitteensa mutta ei ole saanut erääntynyttä määrää ajoissa, paitsi jos velallinen ei ole vastuussa viivästyksestä. (
2
) Erääntyneen määrän käsitteellä (
3
) tarkoitetaan pääomaa, joka olisi pitänyt maksaa sopimukseen tai lakiin perustuvan maksuajan kuluessa ja johon sisältyvät laskussa tai vastaavassa maksuvaatimuksessa eritellyt sovellettavat verot, tullit tai maksut. Näiden käsitteiden määritelmässä, viivästyskoron käsitteen (
4
) määritelmässä tai missään muussakaan kyseisen direktiivin säännöksessä ei kuitenkaan säädetä edellytyksistä, joiden täyttyessä näitä korkoja ja tätä kiinteää summaa vastaavat saatavat voivat mahdollisesti lakata.
Lopuksi säännösten, joiden tulkintaa pyydetään, sanamuodon mukaista tulkintaa tukee myös direktiivin 2011/7 tavoite, joka on kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjuminen, jotta voidaan varmistaa sisämarkkinoiden moitteeton toiminta ja edistää näin yritysten kilpailukykyä. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi kyseisellä direktiivillä ei kuitenkaan yhdenmukaisteta täydellisesti kaikkia kaupallisissa toimissa tapahtuvia maksuviivästyksiä koskevia sääntöjä. Mainitussa direktiivissä säädetään nimittäin vain tietyistä kyseistä alaa koskevista säännöistä, joihin kuuluvat viivästyskorkoja ja korvausta perintäkuluista koskevat säännöt. Näin ollen direktiivillä 2011/7 ei ole tarkoitus luoda sopimusvelvoitteita koskevaa yleistä oikeudellista kehystä, vaan siinä säädetään ainoastaan tietyistä erityissäännöistä, jotka on sisällytettävä kansalliseen siviili- ja kauppaoikeuteen.
Unionin tuomioistuin toteaa näin ollen, että jäsenvaltiot ovat edelleen vapaita sääntelemään direktiivissä 2011/7 säädettyjä viivästyskorkoja ja kiinteää summaa vastaavien saatavien lakkaamismekanismeja, kuten kuittausmekanismia, kuitenkin edellyttäen, etteivät ne sivuuta kyseisellä direktiivillä asetettuja päämääriä eivätkä poista siltä sen tehokasta vaikutusta.
Koska vastakkaiset saatavat eivät nyt käsiteltävässä asiassa lakkaa kuittausilmoituksen tekopäivänä vaan sitä aikaisempana ajankohtana eli ajankohtana, jona kuittaus on tullut mahdolliseksi, unionin tuomioistuin katsoo, että nämä saatavat eivät voi synnyttää oikeutta viivästyskorkoon niiden lakkaamispäivästä lukien. Lisäksi on niin, että koska kuittausilmoituksesta, jolla on taannehtiva vaikutus, ei seuraa, että oikeus näihin korkoihin menetetään, vaan siitä seuraa, ettei tätä oikeutta katsota koskaan olleen olemassa, on merkityksetöntä, että kuittauksen kohteena oleville saataville olisi voinut kertyä maksun viivästyessä korkoa, joka lasketaan eri korkokannan mukaan siitä riippuen, ovatko kyseiset saatavat luonteeltaan sopimusperusteisia vai vahingonkorvauksia.
Siitä seikasta, että taannehtivasti vaikuttavan kuittausilmoituksen vastaanottajana olevalla velkojalla ei tämän ilmoituksen johdosta ole oikeutta saada korvausta perintäkuluista, unionin tuomioistuin toteaa, että direktiivin 2011/7 6 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että oikeus tässä säännöksessä säädettyyn kiinteään vähimmäismäärään syntyy samoin edellytyksin kuin viivästyskorkojen kertymiselle säädetyt edellytykset. Näin ollen oikeutta tällaiseen kiinteään summaan ei voi syntyä, jos oikeutta viivästyskorkoihin ei ole. On totta, että velkoja, joka ei saa maksua määräajassa, voi ryhtyä toimenpiteisiin periäkseen saatavansa ja sille voi siten aiheutua tiettyjä kuluja, joita se ei kuittausilmoituksen taannehtivan vaikutuksen vuoksi voi saada takaisin. Jokaisen tavanomaisesti valistuneen yrityksen on velkojana kuitenkin otettava huomioon tällaisen kuittauksen mahdollisuus heti, kun siitä tulee samanaikaisesti toisen yrityksen velallinen ja velkoja.
Näin ollen unionin tuomioistuin katsoo, että direktiivin 2011/7 3 artiklan 1 kohtaa ja 3 kohdan a alakohtaa sekä 6 artiklan 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan velkojalle ei kuittausilmoituksen taannehtivan vaikutuksen vuoksi ole maksettava lakisääteistä viivästyskorkoa ja korvausta perintäkuluista siitä ajankohdasta lähtien, jolloin kuittaus on tullut mahdolliseksi, kun velallinen on suorittanut maksettavan määrän kuittausilmoituksella, joka on kuitenkin tehty vasta sopimuksessa määrätyn maksuajan päättymisen jälkeen.
(
1
)	Kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta 16.2.2011 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2011/7/EU (EUVL 2011, L 48, s. 1).
(
2
)	Tämän käsitteen määritelmä ilmenee direktiivin 2011/7 2 artiklan 4 alakohdasta, luettuna yhdessä sen 3 artiklan 1 kohdan kanssa.
(
3
)	Tämä käsite määritellään direktiivin 2011/7 2 artiklan 8 alakohdassa.
(
4
)	Tämä käsite määritellään direktiivin 2011/7 2 artiklan 5 alakohdassa.