61997CC0153_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Pääasiaa koskevat tosiseikat ja oikeussäännöt sekä ennakkoratkaisukysymykset
1 Yhteisöjen tuomioistuimen lausuttua äskettäin jo kahteen otteeseen(1) asetuksen N:o 1408/71(2) (jäljempänä asetus) 47 artiklan 1 kohdan g alakohdan (aiempi e alakohta) tulkinnasta ja pätevyydestä sitä pyydetään nyt arvioimaan edellä mainitun 47 artiklan soveltamista koskevan säännöksen eli asetuksen liitteen VI otsikon D (joka koskee Espanjan kuningaskuntaa) alla olevan 4 kohdan pätevyyttä.(3)
Ennakkoratkaisupyynnön on esittänyt jälleen espanjalainen tuomioistuin, mutta toisin kuin kahdessa edellä mainitussa tapauksessa(4) kysymyksessä on tällä kertaa asiaa viimeisessä oikeusasteessa käsittelevä tuomioistuin. Tribunal Supremo, Sala de lo Social, on esittänyt 23.4.1997 tekemällään päätöksellä yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
"1. Onko Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen 48 ja 51 artiklan vastaisena pidettävä asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1248/92, liitteen VI otsikon D alla olevassa 4 kohdassa säädettyä laskentajärjestelmää, jonka mukaan teoreettinen eläke määritellään Espanjan osalta niiden vakuutusmaksujen perusteiden perusteella, joiden mukaisesti työntekijä maksoi vakuutusmaksuja sen huomioon otettavan ajanjakson ajan, joka välittömästi edelsi viimeisen vakuutusmaksun maksamista espanjalaiseen sosiaaliturvajärjestelmään, ja jossa teoreettisen eläkkeen määrän osalta otetaan huomioon rahanarvon muutokset samalla tavalla kuin ne olisi otettu huomioon Espanjan kansallisten säännösten mukaan sellaisen eläkkeen määrän osalta, johon työntekijällä olisi ollut oikeus silloin, kun hän maksoi viimeisen vakuutusmaksun Espanjassa?
2. Jotta varmistettaisiin siirtotyöläisten yhdenvertainen kohtelu sosiaaliturvan alalla, onko eläkkeen laskentaperuste määriteltävä Espanjan lainsäädännössä yleisesti edellytetyllä tavalla Espanjan osalta niiden vakuutusmaksujen perusteiden perusteella, joiden mukaisesti siirtotyöläinen olisi maksanut vakuutusmaksuja, jos hän olisi pysynyt Espanjassa sen huomioon otettavan ajanjakson ajan, joka edelsi vakuutustapahtuman toteutumista?"
2 Ennakkoratkaisukysymysten täydellinen ymmärtäminen ei mielestäni ole mahdollista ilman yhteenvetoa, joka ei niinkään koske pääasian kohdetta, vaan pikemminkin asian kannalta merkityksellisiä kansallisia ja yhteisön oikeuden säännöksiä sekä yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainituissa asioissa Lafuente Nieto ja Naranjo Arjona ym. antamia tuomioita.(5)
3 Espanjan sosiaalivakuutusjärjestelmä on tyypiltään jakojärjestelmään perustuva järjestelmä, ja se perustuu vakuutustapahtumaan; tämä tarkoittaa, että etuuksien määrä ei riipu täyttyneiden vakuutuskausien kestosta. Erityisesti maksuihin perustuvan työntekijän vanhuuseläkkeen (joka on erotettava avustusluonteisesta vanhuuseläkkeestä) määrä on laskettava - edellyttäen, että edellytykset, joiden mukaan oikeus etuuteen syntyy, ovat täyttyneet(6) -, etuuden "laskentaperusteen" (base reguladora) perusteella. Tämä peruste on kyseisen työntekijän vakuutustapahtuman toteutumista edeltävien 96 kuukauden vakuutusmaksujen perusteiden yhteismäärä,(7) joka jaetaan etukäteen vahvistetulla jakajalla (112).(8) Jos kyseinen työntekijä ei ollut koko viiteajanjakson tai sen osan ajan velvollinen maksamaan sosiaaliturvamaksuja, puuttuva osa katetaan käyttämällä täysi-ikäisiä työntekijöitä varten vuosittain lailla vahvistettavia vähimmäismaksuperusteita. Tämän perusteen osalta sovelletaan vielä työntekijän vakuutusmaksuvuosien lukumäärän mukaisesti vaihtelevaa prosenttimäärää; tämän laskelman perusteella saatava eläkkeen määrä ei saa kuitenkaan olla Espanjan lainsäätäjän vuosittain vahvistamaa vähimmäismäärää alhaisempi (tai enimmäismäärää korkeampi).
4 Lisäksi huomautan siitä, että edellä kuvatussa laskentajärjestelmässä vakuutustapahtuman toteutumista välittömästi edeltävien 24 kuukauden vakuutusmaksujen perusteet on otettava huomioon nimellisarvostaan, kun taas muut - eli kahdeksan vuoden kokonaisajanjakson 72 ensimmäistä kuukautta - muunnetaan nykyarvoon Instituto Nacional de Estadístican julkaiseman kuluttajahintaindeksin nousun perustella.(9)
5 Vanhuuseläkkeiden (ja muuhun kuin ammattiin liittyvän pysyvän työkyvyttömyyden perusteella suorittavien etuuksien) laskentaperusteen määrittäminen edellä kuvatussa järjestelmässä osoittautuu sellaisten siirtotyöläisten kohdalla monimutkaiseksi, jotka ovat maksukausiensa täytyttyä Espanjassa työskennelleet ja (maksaneet maksuja) muussa jäsenvaltiossa vakuutustapahtuman toteutumista edeltäneiden kahdeksan vuoden aikana. Ennen 1.1.1986 eli ennen Espanjan kuningaskunnan liittymistä yhteisöön, tällaisten työntekijöiden etuuksien laskentaperusteen määräämisestä oli annettu näitä etuuksia koskevia määräyksiä Espanjan kuningaskunnan ja melkein kaikkien nykyisten jäsenvaltioiden (poikkeuksena Tanska, Irlanti ja Kreikka) välillä tehtyjen kahdenkeskisten tai monenkeskisten kansainvälisten sosiaaliturvasopimusten(10) yhteydessä, jotka oli pantu täytäntöön Espanjan kansallisessa oikeusjärjestelmässä. Tässä yhteydessä ovat erityisen merkittävät Espanjan toimivaltaisten viranomaisten toimesta tapahtuvasta vanhuuseläkkeen määrän laskemisesta 4.12.1973 allekirjoitetun ja 1.11.1977 voimaan tulleen Convenio entre la República Federal de Alemania y el Estado Español sobre Seguridad Socialin (jäljempänä sosiaaliturvasopimus)(11) määräykset ja erityisesti sen 25 artiklan 1 kohdan b alakohta (ja 26 artiklan 1 kohdassa olevan viittauksen perusteella myös työkyvyttömyyseläke). Tämä määräys, jonka osalta asetuksen liitteessä III ei ole tehty nimenomaista varausta,(12) kuuluu seuraavasti: "Jos se vakuutuskausi, jonka hakija on valinnut etuuksien laskentaperusteeksi, on täyttynyt kokonaisuudessaan tai osittain Saksan liittotasavallassa, toimivaltainen espanjalainen laitos määrittää tämän perusteen niiden vakuutusmaksujen perusteiden perusteella, joita Espanjassa sovelletaan tuon vakuutuskauden tai sen osan aikana kyseisen henkilön ammattialalla."
6 Espanjan kuningaskunnan sosiaaliturva-alan edellä mainitun sopimuksen ja muiden kansainvälisten sopimusten oikeusvaikutukset ovat lakanneet (lukuun ottamatta niitä sopimusmääräyksiä, joista on tehty nimenomainen varaus(13)) 1.1.1986, jolloin asetus tuli osaksi Espanjan oikeusjärjestystä, kuten olen jo todennut. Asetuksella korvataan nimittäin periaatteessa(14) sen 6 artiklan nojalla asetuksen soveltamisalaan kuuluvien henkilöiden ja asioiden osalta kaikkien aikaisempien sosiaaliturvasopimusten määräykset, jotka sitovat yksinomaan kahta tai useampaa jäsenvaltiota.
7 Asetuksen edellä mainittua 47 artiklan 1 kohtaa sovelletaan asetuksen yhteydessä kaikissa niissä tapauksissa, joissa siirtotyöläisen työkyvyttömyys- tai vanhuuseläkeoikeuden saavuttaminen, säilyttäminen tai takaisinsaaminen perustuu jäsenvaltion lainsäädännön mukaan siihen asetuksen 45 artiklalla käyttöön otettuun yhteenlaskentamenetelmään, jonka mukaan asianomaisen työntekijän kaikki eri jäsenvaltioissa täyttyneet vakuutus- tai asuinkaudet lasketaan yhteen. Yhteisöjen lainsäätäjä on hallinnon yksinkertaistamiseksi määritellyt 47 artiklan 1 kohdassa etuuden teoreettisen määrän(15) ja kyseisen sosiaaliturvalaitoksen toimivaltaan kuuluvan tosiasiallisen prorata-osuuden laskemista koskevat täydentävät perusteet.
8 Espanjan kuningaskunnan (ja Portugalin tasavallan) yhteisöihin liittymisen(16) johdosta lainsäätäjä on lisännyt voimassa olleeseen asetuksen 47 artiklan 1 kohtaan e alakohtana (nyt g alakohta) uuden määräyksen, jonka mukaan silloin jos jäsenvaltion lainsäädännön mukaan etuudet lasketaan keskimääräisten vakuutusmaksujen perusteella, tämän valtion toimivaltainen laitos määrää tämän luvun "yksinomaan sanotun valtion lainsäädännön mukaan täyttyneiden vakuutuskausien perusteella".$
9 Täsmällisemmin sanottuna toimivaltainen espanjalainen laitos on velvollinen laskemaan teoreettisen etuuden "niiden vakuutetun tosiasiallisten maksujen perusteella, jotka kuuluvat viimeisen vakuutusmaksun espanjalaiseen sosiaaliturvaan maksamista välittömästi edeltäneille vuosille". Lisäksi saatua eläkkeen teoreettista määrää korotetaan "lisien määrällä ja rahanarvon muutoksilla laskettuna jokaista vuotta kohti siihen vuoteen saakka, joka edeltää samanlaisia eläkkeitä koskevan riskin toteutumista" (kursivointi tässä). Yhteisöjen lainsäätäjä vahvisti tämän vuonna 1992 lisätessään tulkintanaan asetuksen liitteen VI otsikon D alle uuden 4 kohdan.(17)
10 Edellä mainitussa asiassa Lafuente Nieto annetussa tuomiossa, jossa oli kysymys sosiaaliturvaetuuksien laskemisesta Saksassa pysyvästi työkyvyttömäksi tulleelle espanjalaiselle työntekijälle, joka ei ollut maksanut Espanjan oikeuden mukaisia vakuutusmaksuja vakuutusmaksun perusteiden keskimäärän määrittämiseksi tarvittavan ajanjakson aikana,(18) yhteisöjen tuomioistuin esitti kaksi merkittävää periaatetta. Se täsmensi ensinnäkin, että asetuksen 47 artiklan 1 kohdan e alakohtaa (nyt g alakohta) sovelletaan juuri sellaiseen etuuksien laskemisjärjestelmään, jossa - kuten Espanjan oikeuden mukaisessa järjestelmässä - etuudet lasketaan vakuutusmaksun perusteiden keskiarvon perusteella (ks. 16-29 kohta).(19)
Yhteisöjen tuomioistuin lisäsi, että kysymyksessä oleva säännös on yhteensopiva perustamissopimuksen 48 ja 51 artiklan kanssa, mutta että sitä on tulkittava oikein kysymyksessä olevien oikeussääntöjen tavoitteiden valossa. Niiden mukaan siirtotyöläisiä on suojeltava kaikilta sellaisilta haitoilta, kuten mahdollisilta niille kuuluvien sosiaaliturvaetuuksien määrän vähentymisiltä, jotka ovat aiheutuneet sen vuoksi, että he ovat käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen. Asetuksen 47 artiklan 1 kohdan e alakohtaa (nyt g alakohta) ei siten saada edes poikkeuksellisesti tulkita siten, että siirtotyöläisen vahingoksi sallittaisiin sellaisen laskentatavan käyttäminen, joka perustuu ennemminkin vakuutusmaksujen vähimmäismaksuperusteeseen kuin vakuutusmaksujen perusteiden keskiarvoon.(20) Lisäksi saman tuomion mukaan laskelma ei voi myöskään perustua niiden vakuutusmaksujen määrään, jotka on maksettu siinä valtiossa, josta on muutettu.(21) Viitteenä käytettävän vakuutusmaksun perusteen on kuitenkin aina oltava kansallisen lainsäädännön mukaan siinä tapauksessa käytettävä peruste, että asianomaisella henkilöllä olisi ollut edelleen velvollisuus maksaa vakuutusmaksuja etuuden myöntämiseen toimivaltaisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan. Näin saatua etuuden teoreettista määrää on korotettava asianmukaisesti lisien määrällä ja mukautettava rahanarvon muutoksiin siten kuin asianomainen henkilö olisi jatkanut työskentelyä samoissa oloissa kyseisessä jäsenvaltiossa (ks. 30-43 kohta.)(22)
11 Tribunal Supremo on esittänyt asiassa Lafuente Nieto annetun tuomion jälkeen edellä mainitut ennakkoratkaisukysymykset (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 1 kohta). Tämän asian kantajana oleva Grajera Rodríguez oli saavuttanut 2.2.1993 oikeuden saada espanjalaista vanhuuseläkettä täytettyään Espanjan sosiaaliturvajärjestelmän mukaiset maksukaudet (vuosina 1953-1961 ja 1967-1969) ja Saksan järjestelmän mukaiset kaudet (vuosina 1961-1967 ja 1969-1993). Hän ei ollut siten maksanut Espanjan lainsäädännön mukaisia vakuutusmaksuja sovellettavan lainsäädännön mukaan hänen vakuutusmaksujensa perusteiden keskiarvon määräämiseen käytettävän ajanjakson (3.2.1985-2.2.1993) aikana. Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että INSS:n hänelle myöntämä 5 141 Espanjan pesetan (ESP) suuruinen kuukausittainen eläke (mukaan lukien korotukset) oli laskettu 2 873 ESP:n suuruisen vakuutusmaksun perusteiden perusteella, joka vastaa Grajera Rodríguezin Espanjassa 30.6.1969 (eli päivänä, jolloin hän maksoi viimeisen sosiaaliturvavakuutusmaksun ennen siirtymistään Saksaan) välittömästi edeltäneiden 96 kuukauden aikana tosiasiallisesti maksamien vakuutusmaksujen perusteiden yhteismäärää, joka jaetaan luvulla 112. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimena toimiva Madridin Juzgado de lo Social hyväksyi Grajera Rodríguezin kanteen ja velvoitti INSS:n laskemaan eläkkeen 149 988 ESP:n suuruisen kuukausiperusteen perusteella, joka on ilmeisesti laskettu työläisiin 1.2.1985-31.1.1993 välisenä aikana sovelletun ylimmän vuosittaisen vakuutusmaksuperusteen perusteella; näin siksi, että kantajan Saksassa tosiasiallisesti saama kuukausipalkka oli kahdeksan viimeisen työvuoden aikana huomattavasti (käytännössä kaksi kertaa) edellä mainittuja espanjalaisia enimmäismaksuperusteita korkeampi. Madridin Tribunal Superior de Justicia kumosi ensimmäisessä oikeusasteessa annetun tuomion. Valitustuomioistuin vahvisti tuomiossaan - pääpiirteissään todettuna - INSS:n suorittaman laskelman oikeaksi. Grajera Rodríquez saattoi asian oikeuskäytännön yhdenmukaistamiseksi (para la unificación de doctrina) kassaatiovalituksena ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen käsiteltäväksi ja väitti riidanalaisen tuomion olevan ristiriidassa joidenkin muiden espanjalaisten aineellisista kysymyksistä ratkaisun antavien tuomioistuimien äskettäisten tuomioiden kanssa sekä ennakkoratkaisupyynnön tehneen tuomioistuimen itsensä 27.3.1995 antaman tuomion kanssa.(23)
12 Tribunal Supremo katsoi, että INSS oli käyttänyt tässä asiassa asetuksen liitteen VI otsikon D alla olevassa 4 kohdassa olevaa perustetta, mutta totesi, että asetuksen laskentatapa saattaa johtaa sellaisiin lopputuloksiin, jotka eivät olisi perustamissopimuksen 48 ja 51 artiklan tavoitteiden mukaisia. Pelkällä teoreettisen etuuden ajan tasalle saattamisella ei nimittäin voida varmistaa siirtotyöläisen yhdenvertaista kohtelua kotimaiseen työntekijään nähden silloin, kun asianomainen henkilö on päättänyt työnuransa toisessa jäsenvaltiossa ja kun Espanjassa täyttyneistä maksukausista on kulunut pitkä aika. Monissa tapauksissa ei edes voida selvittää niitä perusteita, joiden mukaisesti työntekijä on aiemmin maksanut liitteen VI otsikon D alla olevassa 4 kohdassa tarkoitetun ajanjakson aikana vakuutusmaksuja.(24) Tribunal Supremon mukaan tästä riippumatta on todettava, että Espanjan sosiaalijärjestelmän sosiaaliturvan taso on noussut huomattavasti vasta viime vuosina yleiseen talouskasvuun liittyvän palkkojen nousemisen ja vakuutusmaksujen perusteiden ja reaalipalkkojen asteittaisen lähentymisen vuoksi.(25) Ennakkoratkaisupyynnön tehneen tuomioistuimen mukaan 1970-luvulla ja 1980-luvun ensimmäisellä puoliskolla monien eri eläkkeisiin sovellettujen mukauttamisperusteiden (yksittäiset ja yhdenmukaiset prosenttimäärät, kiinteiden summien korotukset, yhdistetyt parannukset) vuoksi sosiaaliturvajärjestelmässä keskityttiin huolehtimaan vähimmäiseläkkeistä, ja tästä aiheutui keskisuurten ja pienien eläkkeiden tuntuva lähentyminen.(26) Espanjan lainsäätäjä vahvisti ensimmäisen kerran vuonna 1974 yleiset perusteet, joiden nojalla eläkkeet mukautettiin rahanarvon muutoksiin. Tämän jälkeinen lailla 26/1985 käyttöön otettu eläkkeiden vuosittainen mukauttaminen kuluttajahintaindeksiin oli osittainen ja koski yksinomaan uuden sääntelyn voimaantulon jälkeen syntyneitä eläkeoikeuksia.(27)
13 Ennakkoratkaisupyynnössä lisätään vielä, että oikeusriitaa ei voida ratkaista yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Lafuente Nieto vahvistamien periaatteiden perusteella. Kyseisessä asiassa oli kysymys asetuksen 47 artiklan 1 kohdan, sellaisena kuin se oli ennen asetuksen N:o 1248/92(28) antamista, tulkinnasta ja pätevyydestä (ks. edellä 8 kohta). Lisäksi siinä todetaan, että asianomaiselle henkilölle tulevan etuuden teoreettinen määrä on mukautettava rahanarvon muutoksiin ja saatettava asianmukaisella tavalla ajan tasalle "siten kuin asianomainen henkilö olisi jatkanut työskentelyä samoissa oloissa kyseisessä jäsenvaltiossa". Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin toteaa kuitenkin, että eläkettä "ei voida mukauttaa rahanarvon muutoksiin siten kuin työntekijä olisi jatkanut työskentelyään Espanjassa, koska tätä ajan tasalle saattamisen tapaa, jota sovelletaan vakuutusmaksujen perusteisiin [ks. tämän ratkaisuehdotuksen 4 kohta], ei voida soveltaa eläkkeeseen".(29)
Toisen ennakkoratkaisukysymyksen sisällöstä käy ilmi, että Tribunal Supremo katsoo asiassa annetun vakiintuneen oikeuskäytännön(30) mukaisesti, että jotta asianomaiselle henkilölle kuuluvat etuudet voidaan saattaa ajan tasalle täydellisesti ja objektiivisten perusteiden perusteella, riidanalaisen sosiaalietuuden vakuutusmaksujen perusteen määrittämiseksi huomioon otettavan perusteen on oltava kyseisen ammattiryhmän osalta viiteajanjaksona - vakuutustapahtuman toteutumista edeltäneet 96 kuukautta - Espanjassa voimassa olleiden säännösten mukaisten enimmäis- ja vähimmäismaksuperusteiden keskimääräinen peruste. "Koska Espanjassa toteutuneen vakuutushistorian yksityiskohtia on käytännössä mahdotonta saada selville, vakuutusmaksujen keskimääräinen peruste on [ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen mukaan] painotettu määrä, joka kuvastaa kyseisen ammattiryhmän keskimääräisen työntekijän palkkaa". Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin lausuu kuitenkin, että asiassa ei ole tarkoitus kysyä yhteisöjen tuomioistuimelta, onko käytettävä viimeisimpien kahdeksan vuoden keskimääräisten vakuutusmaksujen perusteita (eikä ennen toiseen maahan siirtymistä syntyneitä tosiasiallisia perusteita), koska "tällaisen seikan [ajan tasalle saattaminen] valinta kuuluu kansalliseen oikeuteen". Tribunal Supremon asetuksen liitteen VI otsikon D alla olevan 4 kohdan pätemättömyyden osalta esittämät epäilyt liittyvät toiseen ongelmaan: kun on niin, että yhteisöjen oikeuskäytännön mukaisesti maasta muuttaneella espanjalaisella työntekijällä on oikeus saada samanlainen sosiaalinen kohtelu, kuin minkä hän olisi saanut, jos hän olisi jatkanut työskentelyä samoissa oloissa Espanjassa vakuutustapahtumaan asti, onko perustamissopimuksen 48 ja 51 artiklassa osoitettujen tavoitteiden mukaista käyttää Espanjan järjestelmän kaltaista, aikaisempien vakuutusmaksujen perusteisiin rakentuvaa laskentajärjestelmää, jossa eläke saatetaan ajan tasalle ainoastaan siltä osin kuin sellaisten eläkkeiden kanssa samanlaisia eläkkeitä mukautetaan rahanarvon muutoksiin, jotka olivat syntyneet siihen ajankohtaan mennessä, jona hän oli maksanut viimeisen vakuutusmaksun ennen maastamuuttoaan? Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin osoittaa selvästi olevansa taipuvainen vastaamaan kieltävästi ja toteaa, että riidanalaisessa säännöksessä säädetyssä ajan tasalle saattamisjärjestelmässä siirtotyöläisen asema rinnastetaan ainoastaan osittain ja mielivaltaisesti kotimaisen työntekijän asemaan. Tällaisessa järjestelmässä pystyttäisiin vain vaivoin tasoittamaan arvonalennus, joka luonnostaan liittyy kauan sitten syntyneiden perusteiden perusteella tehdyn laskelman perusteella saatuun etuuteen.
14 Tämän oikeudenkäynnin kirjallisen käsittelyn päättymisen jälkeen yhteisöjen tuomioistuin antoi tuomion yhdistetyissä asioissa Naranjo Arjona ym. Kuten tiedämme, tässä (jo alaviitteessä 1 mainitussa) tuomiossa viitataan asetuksen 47 artiklan 1 kohdan e alakohtaan, josta on tullut asetuksen N:o 1248/92 perusteella g alakohta, ja vahvistetaan asiassa Lafuente Nieto esitetyt tulkintaperiaatteet, joihin olen viitannut aikaisemmin (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 10 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin lisäsi vielä, että "jos kuitenkin osoittautuu, että tällä tavalla tulkitun säännöksen soveltaminen on niille työntekijöille, jotka ovat jo ennen, kuin tämä säännös tuli tässä jäsenvaltiossa voimaan, työskennelleet palkattuina työntekijöinä toisessa jäsenvaltiossa, epäedullisempaa kuin tämän toisen valtion kanssa aikaisemmin tehdyn sopimuksen soveltaminen, toimivaltaisen tuomioistuimen on poikkeuksellisesti sovellettava tämän sopimuksen määräyksiä".(31)
II Oikeudellinen tarkastelu ja esitettyjen ennakkoratkaisukysymysten ratkaiseminen
15 Olen jo viitannut yhteisöjen tuomioistuimen perustamissopimuksen 48-51 artiklaa koskevaan oikeuskäytäntöön. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut moneen otteeseen, näillä määräyksillä edesautetaan yhteisöjen työntekijöiden mahdollisimman täydellisen vapaan liikkuvuuden toteuttamista ja niiden vastaista on se, että työntekijä menettäisi toiseen maahan muuttamisensa jälkeen kansallisessa lainsäädännössä taatut sosiaaliturvaedut. Tällainen lopputulos voisi nimittäin pidättää yhteisön työntekijää käyttämästä vapaata liikkuvuutta koskevaa perusoikeuttaan ja estää siten tämän vapauden toteutumista.(32) Näin ollen perustamissopimuksen edellä mainitun 51 artiklan perusteella annetun asetuksen N:o 1408/71 olennaisena tavoitteena on taata, että kussakin jäsenvaltiossa sovelletaan yhteisön sisällä liikkuvia työntekijöitä koskevia sosiaaliturvajärjestelmiä yhdenmukaisten, yhteisön antamien perusteiden mukaan. Yhteisö on antanut tämän vuoksi sääntökokonaisuuden, joka perustuu erityisesti kansallisuuteen tai asuinpaikkaan perustuvan syrjinnän kieltoon ja työntekijään sovellettavien tai sovellettujen sosiaaliturvajärjestelmien mukaisesti saatujen oikeuksien säilyttämiseen.(33) Edellä mainittuun yhdenvertaisen kohtelun periaatteeseen kuuluu muun muassa, että siinä kielletään paitsi ilmiselvä syrjintä kansalaisuuden perusteella, myös kaikki peitetyn syrjinnän muodot, jotka muita erotteluperusteita kuin kansalaisuutta tai asuinpaikkaa käyttämällä johtavat tosiasiassa samaan tulokseen.(34) Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen kohtelun yleisperiaatetta loukataan silloin, kun samaa säännöstä sovelletaan erilaisissa tilanteissa tai kun toisiinsa verrattavissa olevissa tilanteissa sovelletaan eri säännöksiä, ilman että tällaista menettelyä voitaisiin objektiivisesti perustella.(35)
16 Tämän oikeusriidan osalta on selvää, että siirtotyöläisiä ja kotimaisia työntekijöitä ei kohdella eri tavalla asetuksen sellaisen säännöksen perusteella, jonka mukaan Espanjan vanhuuseläkkeiden laskentaperuste määrätään pelkästään Espanjan lainsäädännön mukaan tosiasiallisesti täyttyneiden vakuutuskausien perusteella - riippumatta siitä, miten vähän tai kauan aikaa näihin kausiin on.
Kuten olen edellä todennut, ennakkoratkaisupyynnössä viitataan, joskin epävarmoin sanakääntein, siihen, että näitä kahta työntekijäryhmää mahdollisesti kohdellaan eri tavalla. On syytä korostaa, että syrjintä, jos kohtelu sitten osoittautuisi sellaiseksi, koskee ainoastaan - vaikkakin todennäköisesti määrältään suurinta - osaa siirtotyöläisistä. Se, että vakuutusajan viimeiset vuodet täyttyvät ulkomailla, ja se, että siirtotyöläinen saavuttaa valtiossa, johon hän on muuttanut (erityisesti, kuten usein tapahtuu espanjalaisissa tuomioistuimissa käsiteltävissä asioissa, Saksassa), sellaisen palkkatason, joka on sekä espanjalaisia keskipalkkoja että voimassa olevia, kullekin ammattiryhmälle vahvistettuja vähimmäismaksuperusteita selvästi korkeampi, näyttää tosiasiallisesti tapahtuvan usein Espanjasta muualle Eurooppaan suuntautuvan muuttovirran osalta.(36) Siten sellaiset siirtotyöläiset, jotka ovat viettäneet työuransa ja vakuutusmaksukautensa viimeiset vuodet Espanjan alueen ulkopuolella, voivat mahdollisesti joutua vakuutusmaksujen perusteiden ja huomioon otettavien maksukausien määrittämistä koskevan yhteisön säännöstön johdosta epäedullisempaan asemaan edellyttäen, että nämä työntekijät ovat saaneet Espanjan vanhuuseläkeoikeuden edellä mainitun yhteenlaskentamenetelmän soveltamisen seurauksena (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 7 kohta). Kantajan kohdalla on kysymyksessä juuri tällainen tilanne. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan mahdollisen syrjinnän olemassaoloa ei voida kiistää pelkästään sillä perusteella, että kyseinen syrjintä ei ehkä koske muita siirtotyöläisiä, jotka teoreettisesti ovat päinvastaisessa tilanteessa (joiden osalta kahdeksan viimeistä maksukautta ovat täyttyneet Espanjassa).(37)
17 Miksi Tribunal Supremo on kysynyt yhteisöjen tuomioistuimelta sitä, ovatko asetuksen liitteen VI otsikon D alla olevassa 4 kohdassa säädetyt Espanjan vanhuuseläkelainsäädännön soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt yhteensopivia perustamissopimuksen 51 artiklan tavoitteiden kanssa? Ennakkoratkaisupyynnön perusteluja tutkittuani tämä kysymys johtuu mielestäni kahdesta syystä. Kohtelu, joka asetuksessa varataan yhdessä Espanjan lain säännösten kanssa kotimaisille työntekijöille, on nimittäin kahdella tavalla edullinen näiden työntekijöiden kannalta. Kuten olen jo useita kertoja todennut, kotimaisten työntekijöiden - toisin kuin siirtotyöläisten (tai ainakin suurimman osan heistä) - kohdalla vakuutusmaksujen peruste voidaan laskea välittömästi eläkeikää edeltäneiden kahdeksan viimeisen työvuoden vakuutusmaksujen perusteiden (ja siten tosiasiallisen palkkauksen) perusteella. Siten laskemisen osalta käytetyt perusteet ovat pääsääntöisesti määrällisesti kyseisen henkilön koko työuran korkeimmat.
Lisäksi hallintoon ja tilastointiin liittyvät vaikeudet eivät vaikuta etuuden laskemiseen, joka kiistämättä vaikeutuisi, jos sosiaaliturvamaksut on maksettu kymmeniä vuosia sitten. Päinvastoin näyttää siltä, ettei Espanjan sosiaaliturvajärjestelmän tämänhetkisessä kehitysvaiheessa, joka alkoi vuonna 1979 toteutetulla uudistuksella, ole lainkaan tällaisia vaikeuksia.(38) Täsmentäen voidaan todeta, että uudempien maksujen huomioon ottaminen keskimääräisen maksujen perusteen laskemisen perustana tarkoittaa, että ongelmaa, joka liittyy kauemmin aikaa sitten olleiden vakuutusmaksujen perusteiden tietojen varmentamiseen, ei ole, samoin kuin ei myöskään tämän laskelman avulla saatujen eläkkeiden ajan tasalle saattamiseen liittyviä teknisiä ongelmia; ajan tasalle saattamisen yhteydessä on tarpeen tapauskohtaisesti tutkia pitkälle aikavälille ulottuvia eri säännöksiä ja hallinnollisia päätöksiä, jotka koskevat usein erityyppisiä etuuksia.(39) Ennakkoratkaisupyynnön tehneen tuomioistuimen mukaan asetuksen liitteessä VI järjestetty, tämän asian kannalta merkityksellinen ajan tasalle saattamisjärjestelmä ei toisin sanoen ole ainoastaan teoriassa syrjivä, vaan se ei voi myöskään käytännössä toimia tyydyttävällä tavalla: sillä ei pelkästään tuoteta haittaa siirtotyöläisille vaan tavallaan myös pilkataan niitä.
18 On kiistatonta, että Tribunal Supremon selvästi kartoittamat ongelmat ovat todellisia ja vakavasti otettavia. En kuitenkaan usko, että ne voisivat vaikuttaa asetuksen liitteen VI otsikon D alla olevan 4 kohdan pätevyyteen. Katson voivani yhtyä komission tekemään erittelyyn tässä asiassa; asian käsittelyyn osallistuvan toimielimen mukaan asiassa ei voida perustellusti vedota kysymyksessä olevan säännöksen sisältämään ajan tasalle saattamista koskevan menetelmän pätemättömyyteen, koska säännöksessä ei määrätä mistään erityisestä menetelmästä. Yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut riidanalaisen säännöksen tämän tulkinnan asioissa Lafuente Nieto ja Naranjo Arjona ym. antamissaan tuomioissa. On syytä palauttaa mieliin, että yhteisöjen tuomioistuin totesi näissä ratkaisuissa, että vakuutusmaksujen peruste on laskettava niiden vakuutusmaksujen perusteiden perusteella, jotka siirtotyöläinen on tosiasiallisesti maksanut pelkästään sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Yhteisöjen tuomioistuin on toisaalta todennut, että asetuksen soveltamisesta ei missään nimessä saa seurata se, että kyseiselle henkilölle jäsenvaltion lainsäädännön mukaan kuuluvien sosiaalietuuksien arvoa vähennettäisiin. Yhteisöjen tuomioistuin on siten pelkästään osoittanut lähtökohdan ja tavoitteen, jotka toimivaltaisen sosiaaliturvalaitoksen (tai kuten riita-asiassa, kansallisen tuomioistuimen) on otettava huomioon yhteisön lainsäädännön soveltamisessa. Kokonaan toinen kysymys on sitten se, mitkä kansallisen oikeuden säännöt valitaan tarkoituksenmukaisimmiksi ja miten niitä käytetään edellä osoitetusta lähtökohdasta käsin sellaisen lopputuloksen saavuttamiseksi, jolla työntekijälle kuuluva etuus voidaan täydellisesti saattaa ajan tasalle. Minusta näyttää kuitenkin siltä, että näiden toimenpiteiden on kuuluttava kansallisen tuomioistuimen yksinomaiseen toimivaltaan; ennakkoratkaisupyynnön tehnyt tuomioistuin on osoittanut selvästi olevansa samalla kannalla vahvistaessaan, että ajan tasalle saattamiseen käytettävän välineen valinta on kansallisessa oikeudessa määritettävä kysymys (ks. edellä 13 kohta).
Tästä seuraa mielestäni, että aikaisempien vakuutusmaksujen perusteita koskevien luotettavien objektiivisten tietojen mahdollinen puuttuminen(40) ei voi olla asetuksen liitteen VI otsikon D alla olevan 4 kohdan soveltamisen este, eikä missään nimessä sellainen peruste, jonka vuoksi tämä säännös olisi suoralta kädeltä pätemätön. Jos sitten todellakin osoittautuisi, että luotettavia tietoja ei ole, asiassa tulisivat sovellettaviksi Espanjan sosiaaliturvaoikeuden näyttöä koskevat yleiset säännöt.(41) Samanlaiseen lopputulokseen on lisäksi päädyttävä siltä osin kuin kysymys on eläkkeen ajan tasalle saattamiseksi suoritettavien niiden laskelmien teknisistä ongelmista, joiden avulla eläke suoritetaan ikään kuin eläkeoikeus olisi saatu maastamuuton aikaan toisessa jäsenvaltiossa. Kansallisen tuomioistuimen on toteutettava muulla tavalla perustamissopimuksen 51 artiklan tavoite, joka on sen takaaminen, että ostovoima työntekijälle kuuluvalla teoreettisella etuudella säilyy täysin, jos sen mielestä on epäkäytännöllistä selvittää, mitä lainsäätäjän tietyin väliajoin vahvistamat osaksi epäyhtenäiset aineelliset ja henkilöä koskevat säännöt ovat ja miten niitä on tulkittava. Tältä kannalta katsottuna riidanalainen säännös on lainmukainen. Yhteisöjen tuomioistuimen asiana ei ole lausua kyseisen jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä abstraktisti sallittujen erilaisten ratkaisujen aineellisesta sisällöstä. Olen jo korostanut aiemmin tätä seikkaa. Haluan kuitenkin vielä huomauttaa siitä, että sekä eläkkeiden mukauttaminen kuluttajahintaindeksiin espanjalaiseen sosiaaliturvajärjestelmään maksetun viimeisen vakuutusmaksun maksamisen jälkeen että kyseisen lainsäädännön soveltamisaikana maksettujen samojen vakuutusmaksujen ajan tasalle saattaminen ja mukauttaminen rahanarvon muutoksiin, sellaisina kuin yhteisöjen tuomioistuin on määritellyt lainsäädännön asiassa Lafuente Nieto(42) antamansa tuomion perusteluissa, voidaan katsoa kohtuullisiksi ja riittävän vaivattomiksi perusteiksi, jotta kansallinen tuomioistuin voi soveltaa niitä.
19 Edellä esitetyn perusteella on tarpeen vielä esittää seuraavat seikat. Tribunal Supremo muistutti ennakkoratkaisupyynnössään niistä "sosiaalisista ja taloudellisista olosuhteista", joiden perusteella Espanjan lainsäädännössä säädettiin kauan sitten reaalipalkkaa vastaamattomista vähimmäispalkoista ja vakuutusmaksujen perusteista. Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kiinnitti myös huomiota Espanjan hallitusten vuoteen 1985 asti harjoittamaan keskittymispolitiikkaan, jossa vähimmäiseläkkeitä mukautettiin tietyin aikavälein rahanarvon muutoksiin. Näiden seikkojen valossa ei voida katsoa mahdottomaksi sitä, että laskennan perusteella saadun lopullisen etuuden määrä jäisi pieneksi siitä huolimatta, että työntekijälle kuuluva eläke mukautetaan täydellisesti rahanarvon muutoksiin siten kuin "asianomainen henkilö olisi jatkanut työskentelyä Espanjassa", ja ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin käyttäisi tässä kansallisen oikeuden mahdollistamia tarkoituksenmukaisimpia keinoja ja menetelmiä. On tuskin tarpeen todeta, että tällainen mahdollisuus johtuu Espanjan toisen aikakauden sosiaaliturvalainsäädännön ominaispiirteistä ja, kuten haluan lisätä, ideologisista ja poliittisista näkemyksistä: asetuksen liitteen VI otsikon D alla olevan 4 kohdan pätevyyden arvioinnin kannalta sillä ei siten ole minkäänlaista vaikutusta. Asetuksessa ei niinkään pyritä jäsenvaltioiden sosiaaliturva-alan kansallisen lainsäädännön yhdenmukaistamiseen vaan sen yhteensovittamiseen. Siinä jätetään siis voimaan erilaiset kansalliset sosiaaliturvajärjestelmät, "joissa erilaisia saatavia syntyy eri toimivaltaisilta laitoksilta, joiden suhteen edunsaajalla on oikeuksia joko suoraan pelkän kansallisen oikeuden perusteella tai tarvittaessa yhteisön oikeudella täydennetyn kansallisen oikeuden perusteella".(43) Perustamissopimuksen 51 artikla ei siten koske jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien välisiä aineellisia eikä menettelyllisiä eroja eikä näin ollen jäsenvaltioissa työskentelevillä henkilöillä olevien oikeuksien välisiä eroja.(44) Toisaalta tämän asian kantajan kaltaisessa asemassa olevan työntekijän kannalta asetuksen soveltaminen on varmasti edullista, koska hänellä ei olisi pelkästään Espanjan lainsäädännön perusteella oikeutta riidanalaiseen eläkkeeseen (en ota tässä vaiheessa huomioon sosiaaliturvasopimuksen täytäntöönpanosäännöksiä, ks. jäljempänä 22 kohta), koska hänen osaltaan ei täyty vakuutuskausia riittävästi.
20 Käsitelkäämme nyt toista näkökulmaa, jonka perusteella ennakkoratkaisupyynnön tehnyt tuomioistuin katsoo riidanalaisen säännöksen olevan ristiriidassa perustamissopimuksen 51 artiklan kanssa. Tribunal Supremo muistuttaa siitä, että yhteisöjen tuomioistuin katsoi asiassa Lafuente Nieto antamassaan tuomiossa, että siirtotyöläistä, jolla on oikeus eläkkeeseen, on kohdeltava siten kuin asianomainen henkilö olisi jatkanut työskentelyä samoissa oloissa kotimaassaan (ks. edellä 10 kohta). Tämän arviointiperusteen tarkoituksena on taata, että siirtotyöläistä kohdellaan eläkkeen osalta perustamissopimuksen 51 artiklan mukaisesti. Toisaalta asetuksen liitteen VI otsikon D alla olevassa 4 kohdassa säädetään, että teoreettinen etuus on laskettava niiden vakuutusmaksujen perusteella, jotka työntekijä on maksanut toimivaltaiselle laitokselle ennen maastamuuttoaan. Tämä vakuutusmaksujen määrä ei ole kuitenkaan myöhemmin suoritettavasta ajan tasalle saattamisesta huolimatta kohtuullinen kyseisen henkilön vakuutustapahtuman sattuessa saamaan palkkaan nähden. Asetuksen liitteen VI otsikon D alla olevan 4 kohdan pätemättömyys johtuisi siten siitä, että yhteisöjen lainsäätäjän valitsema keino ei sovellu tavoitellun päämäärän toteuttamiseen.
Tällaiset perustelut ovat mielestäni jokseenkin hämmentäviä. Esittäessään arviointiperusteen, jonka mukaan siirtotyöläisen työskentelyn on katsottava - tässä asiassa merkityksellisiltä osin eli eläkkeen kannalta - täyttyneen keskeytyksettä kotimaassa, yhteisöjen tuomioistuin on halunnut käyttää sanamuotoa - tai jopa oikeudellista fiktiota - jonka tarkoituksena on taata sosiaaliturvan tehokkuus. Sanamuodon tarkoituksena on epäilemättä soveltaa periaatetta, jonka mukaan sellaisten työntekijöiden etuudet on välttämättä saatettava ajan tasalle, jotka ovat suorittaneet vakuutusjärjestelmään vakuutusmaksuja pitkän aikaa ennen vakuutustapahtuman toteutumista. Kuitenkin on tarpeen täsmentää, että tätä fiktiota ei ole ymmärrettävä aivan sanatarkasti. Tulkinnassa ei saada unohtaa niin sanotun maksuihin perustuvan sosiaaliturvan rahoittamismallin, jossa vakuutetun maksamat maksuosuudet määräävät lopullisesti suoritettavien etuusoikeuksien määrän, perustuvanlaatuisia ominaisuuksia. Kuten Espanjan hallitus korostaa, "eräs sosiaaliturvaoikeutemme tunnustetuista periaatteista on, että [maksuun perustuvan eläkkeen] määrä on läheisessä yhteydessä vakuutusmaksun ja suhteellisuuden kanssa siten, että rahalliset etuudet heijastavat selvästi aikaisemmin suoritettuja vakuutusmaksuja; tällä tavoin suuria maksuja suorittaneet henkilöt saavat myös samantasoisia etuuksia".(45)
Perusteeseen, jonka mukaan siirtotyöläistä on kohdeltava ikään kuin hän olisi jatkanut työskentelyä kotimaassaan, ei voida kuitenkaan perustellusti vedota siirtotyöläisen sellaisen eläkeoikeuden tueksi, jonka määrä perustuu asianomaisen henkilön viimeiseksi saamaan palkkaan (valtiossa, johon hän on muuttanut) sellaisen ajanjakson aikana, jona hän ei ollut velvollinen maksamaan (eikä ole tosiasiallisesti maksanut) etuuksien myöntämisen osalta toimivaltaiselle laitokselle (kotimaassa). Olettakaamme, että sellaisen vaatimuksen täyttymiseksi riidanalainen etuus määritellään Espanjan laissa muun muassa kahdeksana vakuutustapahtuman toteutumista edeltäneenä vuotena merkityksellisten ammattiryhmien osalta säädettyjen enimmäis- ja vähimmäismaksuperusteiden matemaattisen keskimääräisen perusteen perusteella. Tämä on Tribunal Supremon käsitys. Kuitenkin siirtotyöläistä suosittaisiin tällaisella ratkaisulla aiheettomasti samaan työntekijäryhmään kuuluvaan ajateltavissa olevaan kotimaiseen työntekijään verrattuna. Maahan jäävä työntekijä ja maasta toisessa jäsenvaltiossa työskennelläkseen muuttanut työntekijä saisivat tällaisessa tapauksessa eläkkeet, jotka ovat eri suhteessa viimeisten työvuosien aikana saatuun palkkaan nähden. Kyseisen ajanjakson aikana kuitenkin ainoastaan kotimainen työntekijä olisi osallistunut sen sosiaaliturvajärjestelmän rahoittamiseen, josta etuus on suoritettava. Ennen kaikkea hyväksyttäessä tällaiset perustelut siirtotyöläisen ulkomailla saama palkka vaikuttaisi perusteetta kaksinkertaisesti: esimerkkinä tästä voidaan nimetä esillä oleva tapaus: Grajera Rodríguezin kanssa vastaavassa tilanteessa olevan siirtotyöläisen kahdeksan viimeisen työvuoden aikana suorittamat vakuutusmaksut olisi otettava huomioon sekä Saksan(46) että myös Espanjan vanhuuseläkkeen laskemisessa.
Katson siten, että yhteisöjen lainsäätäjä on käyttänyt Tribunal Supremon esittämien seikkojen perusteella asiaa tarkastellen sillä työntekijöiden vapaan liikkuvuuden soveltamiseksi olevaa harkintavaltaansa oikein. Kun otetaan huomioon etuuksien jakamisen oikeudenmukaisuutta ja kansallisten sosiaaliturvajärjestelmien taloudellisen ja rahoituksellisen tasapainon säilyttämistä koskevat periaatteet ja niin ollen sosiaalisen suojelun tehokkuus, joiden kaikkien ansiosta asetuksessa säädetty järjestelmä toimii, esitettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin on mielestäni vastattava kieltävästi.
21 Tämä asian tutkiminen ei kuitenkaan vielä pääty tähän. Kuten yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä(47) käy ilmi, että vaikka se katsoo, että kantajan pääasiassa pätemättömäksi väitetyn toimen osalta esittämät väitteet ovat perusteettomia, yhteisöjen tuomioistuimella on valta tutkia, onko kyseinen toimenpide jostain muusta syystä virheellinen, ilman että se olisi sidottu tältä osin ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevaan päätökseen.
Olen viitannut nyt esillä olevan oikeusriidan osalta useita kertoja siihen, että yhteisöjen tuomioistuin on esittänyt asioissa Lafuente Nieto ja Naranjo Arjona ym. antamissaan tuomioissa muutamia huomioita asetuksen liitteen VI otsikon D alla olevan 4 kohdan tavoitteesta. Olen myös kiinnittänyt huomiota siihen, että vaikka tämä säännös on tullut voimaan näiden kahden asian tosiseikkojen tapahduttua - ja että sillä ei siten ole mitään tekemistä ennakkoratkaisukysymysten kanssa - yhteisöjen tuomioistuin vetosi siihen antamansa tulkinnan tueksi kahdessa edellä mainitussa asetuksen 47 artiklan 1 kohdan e alakohdan (nykyisin g alakohta) tulkintaa koskevassa päätöksessään (ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 17 kohta).(48) Yhteisöjen tuomioistuin halusi viitata sellaisen perusteen välttämättömyyteen, jonka mukaan teoreettinen etuus on tosiasiallisesti ja keskeytymättä saatettava ajan tasalle siten, että perusteen avulla suojeltaisiin tehokkaimmalla mahdollisella tavalla henkilöä, jota asia koskee, siten kuin hän olisi jatkanut työskentelyä kyseisessä jäsenvaltiossa. Ainoastaan tällä tavoin voivat asetuksen yksityiskohtaiset säännöt, joiden mukaan siirtotyöläisen keskimääräinen vakuutusmaksu on määriteltävä pelkästään etuuden myöntämisen osalta toimivaltaiselle sosiaaliturvalaitokselle tosiasiallisesti maksettujen vakuutusmaksujen perusteella, olla perustamissopimuksen 51 artiklan periaatteiden mukaisia.
Näin ollen on mielestäni katsottava, että edellä mainittu 4 kohdan b alakohdan säännös on yhteensopimaton perustamissopimuksen 51 artiklan kanssa, koska mainitussa 4 kohdan b alakohdan säännöksessä rajoitetaan pääasian kantajan tilanteen kaltaisissa tilanteissa olevan siirtotyöläisen eläkkeen ajan tasalle saattamista koskeva ajanjakso vakuutustapahtuman tapahtumista edeltävään vuoteen - ja siinä jätetään siten ilman järkevää perustetta huomiotta juuri se vuosi, jonka aikana vakuutustapahtuma toteutuu. Yhteisöjen lainsäätäjän antamalla asetuksella N:o 1223/98(49) käyttöön otettu säännöksen uusi versio vahvistaa muuten yhteisöjen tuomioistuimelle tässä esittämäni lopputuloksen oikeaksi. Yhteisöjen lainsäätäjä on antanut kyseisen version "yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön noudattamiseksi (erityiseksi asiassa - - Lafuente Nieto annettu tuomio) [ja mukauttaakseen sillä] asetuksen (ETY) N:o 1408/71 liitteen VI otsikkokohdan 'D. Espanja' 4 kohdan b alakohtaa - - suhteessa kansallisiin säännöksiin, joiden mukaan eläkkeiden perustana oleva määrä lasketaan aiempien vakuutusmaksujen perusteella".(50) Liitteen VI otsikon D alla olevan 4 kohdan b alakohdassa säädetään 1.7.1998 lähtien seuraavaa: "Saatua eläkkeen määrää korotetaan lisien määrällä ja rahanarvon muutoksilla, jotka samanluontoisten eläkkeiden osalta lasketaan jokaista laskemisen jälkeistä vuotta [mukaan lukien siis vakuutustapahtuman toteutumisvuosi] kohden" (ks. 1 artiklan 8 kohdan b alakohta ja 3 artiklan 1 kohta). Asetuksen tässä asiassa sovellettavaksi tuleva sanamuoto vastaa asetuksen ennen mainitsemaani muutosta voimassa ollutta versiota, ja se on mielestäni siksi esittämilläni tavoin pätemätön.
22 Lopuksi ja yhteisöjen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa Naranjo Arjona ym. antaman tuomion (ks. edellä 14 kohta) mukaisesti asiassa on käsiteltävä vielä viimeinen kohta. Kysymys on periaatteesta, jonka mukaan siirtotyöläisille taatut oikeudet säilytetään kansallisen oikeuden ja jäsenvaltioiden sosiaaliturva-alalla tekemien sosiaaliturvasopimusten perusteella silloin, kun säännökset on korvattu myöhemmin niistä poikkeavilla ja vähemmän edullisilla yhteisön säännöksillä. Ei nimittäin ole mahdotonta, että pääasiassa kysymyksessä olevan riidanalaisen etuuden laskeminen johtaa konkreettisesti eri tuloksiin sen mukaan, käytetäänkö asetuksen laskentajärjestelmää (ks. 47 artiklan 1 kohdan e alakohta ja sen liitteen VI otsikon D alla olevan 4 kohta, sellaisina kuin olen ehdottanut yhteisön tuomioistuimelle, että niitä on tulkittava) vai sosiaaliturvasopimuksen 25 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaista laskentajärjestelmää (ks. edellä 14 kohta). Siten kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on - näiden kahden tavan perusteella saatuja tuloksia vertaamalla - "tutkia, onko asianomaisten työntekijöiden kannalta käytännössä edullisempaa soveltaa sopimusta vai asetusta. Jos sopimuksen soveltaminen on edullisempaa, on poikkeuksellisesti sovellettava sen määräyksiä edellä mainitussa asiassa Rönfeldt(51) vahvistetun periaatteen mukaisesti. Päinvastaisessa tapauksessa on sovellettava asetuksen säännöksiä, sellaisina kuin yhteisöjen tuomioistuin on niitä tulkinnut".(52)
III Ratkaisuehdotus
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Tribunal Supremon esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1) Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna 30.4.1992 annetulla neuvoston asetuksella N:o 1248/92, liitteen VI otsikon D alla oleva 4 kohta on, siltä osin kuin siinä säädetään, että pääasian kaltaisissa tilanteissa Espanjan sen etuuden teoreettinen määrä, joka lasketaan sellaisten vakuutusmaksujen perusteiden perusteella, jotka työntekijä on välittömästi viimeisen vakuutusmaksun maksamista edeltäneinä vuosina tosiasiallisesti mak)) sanut Espanjan sosiaaliturvajärjestelmään ja jossa teoreettisen eläkkeen määrää mukautetaan asianmukaisesti rahanarvon muutoksiin kaikkien myöhempien vuosien osalta pelkästään vahinkotapahtumaa edeltäneeseen vuoteen asti, yhteensopimaton perustamissopimuksen 51 artiklan kanssa ja siten pätemätön edellä osoitetuilta osin. Esitettyjen kysymysten tutkinnassa ei ole tullut esille muita seikkoja, jotka saattaisivat vaikuttaa tämän säännöksen pätevyyteen.
2) Jos kysymyksessä olevan säännöksen soveltaminen osoittautuu edellä olevan tulkinnan perusteella jo ennen asetuksen voimaantuloa Espanjassa toisessa jäsenvaltiossa työskennelleen työntekijän kannalta Espanjan aikaisemmin tekemän sosiaaliturvasopimuksen soveltamista epäedullisemmaksi, kansallisen tuomioistuimen on poikkeuksellisesti sovellettava tätä sosiaaliturvasopimusta.
(1) - Ks. asia C-251/94, Lafuente Nieto, tuomio 12.9.1996 (Kok. 1996, s. I-4187) ja yhdistetyt asiat C-31/96-C-33/96, Naranjo Arjona ym., tuomio 9.10.1997 (Kok. 1997, s. I-5501).
(2) - Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 1408/71 (EYVL L 149, s. 2), sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna muun muassa 2.6.1983 annetulla neuvoston asetuksella N:o 2001/83 (EYVL L 230, s. 6) ja Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisehdoista ja perustamissopimusten mukautuksista tehdyn asiakirjan liitteessä I olevalla VIII luvulla (jäljempänä liittymisasiakirja; EYVL 1985, L 302, s. 23, erityisesti s. 170) sekä neuvoston asetuksella N:o 1248/92 (joka mainitaan jäljempänä alaviitteessä 3). Asetusta on muutettu myös useaan kertaan joulukuussa 1992 julkaistun konsolidoidun version (EYVL C 325, s. 1) jälkeen.
(3) - Asetuksen liitteessä VI annetaan tiettyjen jäsenvaltioiden lainsäädäntöjä koskevia soveltamissääntöjä. Otsikon D alla olevan 4 kohdan a alakohta on otettu asetukseen asetuksen N:o 1408/71 ja asetuksen N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä annetun asetuksen N:o 574/72 muuttamisesta 30.4.1992 annetulla neuvoston asetuksella N:o 1248/92 (EYVL L 136, s. 7, erityisesti sivu 24).
(4) - Tribunal Superior de Justicia della Comunidad Autónoma del País Vasco esitti ennakkoratkaisupyynnön asiassa Lafuente Nieto ja Tribunal Superior de Justicia della Comunidad de Extremadura yhdistetyissä asioissa Naranjo Arjona ym..
(5) - Asian kannalta merkitykselliset säännökset ja oikeuskäytäntö on esitetty yksityiskohtaisesti seuraavien asioiden yhteydessä antamissani ratkaisuehdotuksissa: edellä alaviitteessä 1 mainittu asia Lafuente Nieto, ratkaisuehdotus 20.6.1996 (Kok. 1996, s. I-4190, etenkin 4 ja 11-18 kohta) ja samaten edellä alaviitteessä 1 mainitut yhdistetyt asiat Naranjo Arjona ym., ratkaisuehdotus 17.6.1997 (Kok. 1997, s. I-5503, erityisesti 6-12 kohta, 19-22 kohta ja 27-28 kohta).
(6) - Kuten vähimmäisikää (pääsääntö 65 vuotta) ja eläkkeeseen oikeutetun henkilön vähimmäisvakuutusmaksukautta (15 vuotta, joista vähintään kahden vuoden on oltava etuuden alkamisoikeutta välittömästi edeltävien kahdeksan vuoden aikana) koskevat edellytykset.
(7) - Espanjan yleisessä järjestelmässä kaikkien ns. yleisten vakuutustapahtumien osalta, joissa työnantajan ja työntekijän osuus lasketaan hallituksen vuosittain vahvistamien prosenttimäärien (jotka olivat vuonna 1997 23,6 prosenttia ja 4,7 prosenttia) perusteella, vakuutusmaksu perustuu kokonaispalkkaukseen (kaiken muotoinen ja niminen palkka), joka työntekijällä on oikeus saada (tai jonka hän tosiasiallisesti saa, jos tämä on sovellettavaa enimmäismäärää suurempi) viitekuukauden kuluessa. Yli kuukauden pituiselle ajanjaksolle maksettavat määrät jaetaan kahdelletoista kuukaudelle (Real Decreto Legislativo 1/1994, de 20 de junio, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General de la Seguridad Social, 105 §:n 2 momentti ja 109 §:n 1 momentti (Boletín Oficial del Estado, 29.6.1994, nro 154, s. 20658) ja Real Decreto 2064/1995, de 22 de diciembre, por el que se aprueba el Regolamento General sobre Cotización y Liquidación de otros Derechos de la Seguridad Social, 8 ja 23 § (BOE 25.1.1996, nro 22, s. 2295)). Tämän alan säännöksiä on hiljattain muutettu. Muutokset eivät kuitenkaan ole merkityksellisiä tämän ratkaisuehdotuksen kannalta (ks. Ley 24/1997, de 15 de julio, de Consolidación y Racionalización del Sistema de Seguridad Social (BOE 16.7.1997, nro 169, s. 21781), Real Decreto 1426/1997, de 15 de septiembre, por el que se modifican determinados artßculos de los Reglamentos Generales de Recaudación de los recursos del sistema de la Seguridad Social y sobre Cotización y Liquidacion de otros recursos de la Seguridad Social (BOE 30.9.1997, nro 234, s. 28443), ja Real Decreto 1647/1997, del 31 de octubre, por el que se desarrollan determinados aspectos de la Ley 24/1997, de 15 de julio, de Consolidación y Racionalización del Sistema de Seguridad Social (BOE 13.11.1997, nro 272, s. 33156)).
(8) - Tämä jakaja saadaan kertomalla edellä mainittu viiteajanjaksoon (8) kuuluvien vuosien määrä luvulla 14, joka vastaa vuodessa olevien kuukausimaksujen määrää.
(9) - Ks. Ley 26/1985, de 31 de julio, de medidas urgentes para la racionalización de la estructura de la acción protectora de la Seguridad Social, 3 § (BOE 1.8.1985, nro 183, s. 1907); tämä säännös otettiin sitten vähäisin muodollisin muutoksin Texto Refundido de la Ley General de la Seguridad Socialin (mainittu edellä alaviitteessä 7) 140 §:n 4 momenttiin, 162 §:n 1 momenttiin ja 163 §:ään. Sitä vastoin ennen Ley 26/1985:a voimassa olleessa järjestelmässä työntekijä pystyi valitsemaan vakuutustapahtumaa edeltäneistä seitsemästä vuodesta 24 kuukauden pituisen katkeamattoman ajanjakson; etuuden laskentaperuste saatiin selville jakamalla kyseisen henkilön tämän ajanjakson aikaisten vakuutusmaksujen perusteiden määrä 28:lla (ks. Decreto 1646/1972, de 23 de junio, para la aplicación de la Ley 24/1972, de 21 de junio, en materia de prestaciones del Régimen General de la Seguridad Socialin 7 §:n 1 momentti (BOE 28.6.1972)).
(10) - Näiden sopimusten täydellisen luettelon osalta ks. (12.3.1997 ajan tasalle saatettu) Memento práctico Social 1997. Derecho laboral, seguridad social, Madrid, 1997, s. 418 ja 419.
(11) - Ks. BOE, 28.10.1977, nro 258, s. 2295 ja Bundesgesetzblatt, 1977 II, s. 687.
(12) - Ks. jäljempänä alaviitteet 13 ja 14. Yleissopimuksen 25 artiklan 1 kohdan b alakohta kuuluu alkuperäisenä espanjalaisena versiona seuraavasti:"Cuando todo o parte del período de cotización elegido por el solicitante para el cálculo de su base reguladora de prestaciones se hubiera cumplido en la República Federal, el Organismo competente español determinará dicha base reguladora sobre las bases de cotización vigentes en España, durante dicho período o fracción, para los trabajadores de la misma categoría profesional que la persona interesada." Sitä seikkaa, että edellä olevassa määräyksessä työntekijälle annetaan mahdollisuus valita vakuutusmaksujen perusteen laskemiseksi käytettävä maksukausi - mistä ei enää säädetä nyt voimassa olevassa Espanjan lainsäädännössä - on luonnollisesti tarkasteltava sopimuksen tekoaikaan Espanjassa voimassa olleen sosiaaliturvajärjestelmän perusteella (ks. edellä alaviite 9).
(13) - Ks. asia 82/72, Walder, tuomio 7.6.1973 (Kok. 1973, s. 599, 6 ja 7 kohta).
(14) - Poikkeuksena - sikäli kuin sillä on merkitystä tämän ratkaisuehdotuksen kannalta - ovat asetuksen 7 artiklassa tarkoitetut "kansainväliset määräykset, joihin tämä asetus ei vaikuta", mukaan lukien sosiaaliturvasopimusten erityismääräykset, "joita sovelletaan sen estämättä, mitä 6 artiklassa säädetään"; niistä on tehty nimenomainen varaus, ja ne luetellaan asetuksen liitteessä III (ks. 7 artiklan 2 kohdan c alakohta).
(15) - Asetuksen 46 artiklan 2 kohdassa, jota sovelletaan silloin, kun jäsenvaltion lainsäädännön vaatimat edellytykset oikeudesta etuuksiin täyttyvät ainoastaan, jos otetaan huomioon 45 artiklan säännökset, säädetään seuraavaa: "a) toimivaltainen laitos laskee sen etuuden teoreettisen määrän, jota kysymyksessä oleva henkilö voisi hakea, jos kaikki vakuutus- tai asumiskaudet, jotka ovat täyttyneet jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen mukaan, joiden alainen palkattu työntekijä tai itsenäinen ammatinharjoittaja on, olisivat täyttyneet kyseisessä jäsenvaltiossa ja sen soveltaman lainsäädännön mukaan etuuden myöntämispäivänä. Jos tämän lainsäädännön mukaan etuuden määrä on riippumaton täyttyneiden vakuutuskausien kestosta, määrää pidetään tässä a alakohdassa tarkoitettuna teoreettisena määränä."
(16) - Ks. edellä alaviitteessä 2 mainitun liittymisasiakirjan 26 artikla ja liitteessä I oleva VIII osa.
(17) - Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan asetuksella N:o 1248/92 liitteen VI otsikon D alle olevaan 4 kohtaan lisätyillä säännöksillä ainoastaan täsmennetään 47 artiklan 1 kohdan g alakohdan sisältöä muuttamatta kuitenkaan sisältöä, ja "siten niillä ainoastaan taataan tämän säännöksen yhteensopivuus perustamissopimuksen 51 artiklassa ilmaistujen periaatteiden kanssa" (ks. edellä alaviitteessä 1 mainitut asia Lafuente Nieto, tuomion 42 kohta ja yhdistetyt asiat Naranjo Arjona ym., tuomion 24 kohta). Asetuksen nro 1248/92 perusteluissa on lisäksi nimenomaisesti muistutettu tarpeesta määrittää asetuksen 47 artiklan yksityiskohtaiset soveltamissäännöt Espanjan kuningaskunnan osalta (ks. 32. perustelukappale). 4 kohdan b alakohtaa on muutettu asetuksen N:o 1408/71 ja asetuksen N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä annetun asetuksen N:o 574/72 muuttamisesta 4.6.1998 annetulla neuvoston asetuksella N:o 1223/98 (EYVL L 168, s. 1; ks. jäljempänä 21 kohta).
(18) - Lafuente Nieto oli ollut palkattuna työntekijänä Espanjassa (vuoteen 1969) ja sen jälkeen Saksassa (heinäkuuhun 1990), jossa hän oli tullut pysyvästi täysin työkyvyttömäksi. Vastaajana ollut sosiaaliturvalaitos oli määritellyt riidanalaisen eläkkeen määrän vakuutusmaksujen vähimmäismaksuperusteen perusteella niiden vuosien osalta, joina työntekijä oli työskennellyt ja maksanut vakuutusmaksuja Saksassa (eli koko sen viiteajanjakson aikana, jonka perusteella vakuutusmaksujen perusteet lasketaan), ja katsonut, että tämän ajanjakson aikana; Nieto ei ollut velvollinen maksamaan sosiaaliturvan vakuutusmaksuja (ks. edellä 3 kohta). Sen sijaan Nieton mukaan Espanjan eläkkeen laskentaperusteen osalta olisi pitänyt ottaa huomioon ne vakuutusmaksujen perusteet, joiden mukaisesti hän oli maksanut Saksassa vakuutusmaksuja työkyvyttömyyden ilmaantumista välittömästi edeltäneen ajanjakson aikana; kuitenkin niin, että vakuutusmaksun perusteet eivät voineet ylittää Espanjassa kyseisenä ajankohtana sovellettua enimmäisperustetta ja asiassa oli ollut sovellettava vähimmäismaksuperustetta ainoastaan niiden kuukausien osalta, jolloin hän ei ollut maksanut vakuutusmaksuja Saksassa. Viittaan lisäksi siihen, että asiassa Lafuente Nieto annettu tuomio ei menetä merkitystään nyt käsiteltävänä olevan asian kannalta siksi, että siinä ollut etuus oli eri kuin nyt esillä olevassa oikeusriidassa (vanhuuseläke). Nimittäin jos asetuksen 40 artiklan 1 kohdan nojalla työkyvyttömäksi joutuneisiin työntekijöihin, jotka - kuten Lafuente Nieto oli - ovat peräkkäin kahden tai useamman jäsenvaltion sellaisen lainsäädännön alaisia, joista ainakin yksi on jakojärjestelmään pohjautuva järjestelmä (kuten Espanjan järjestelmä) asetuksen 3 luvun vanhuutta ja kuolemaa koskevia erityissäännöksiä
sovelletaan vastaavasti.
(19) - Yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi siten vastaajan esittämän perusteen, jonka mukaan Espanjan oikeuden mukainen työkyvyttömyysetuuden laskemisjärjestelmä kuuluisi asetuksen 47 artiklan 1 kohdan b alakohdan soveltamisalaan; kyseistä kohtaa sovelletaan silloin, kun kansallisen oikeuden mukaan i) etuudet lasketaan ansioiden, maksujen tai korotusten määrän perusteella ja ii) toisessa maassa täyttyneet vakuutus- tai asumiskaudet on otettava huomioon laskemisessa. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on täysin oikein todennut, Espanjan sosiaaliturvajärjestelmässä etuuksia ei lasketa kaikkien täytettyjen vakuutus- tai asumiskausien aikana saatujen tosiasiallisten ansioiden, maksujen tai korotusten määrän perusteella (ks. edellä alaviitteessä 1 mainittu asia Lafuente Nieto, tuomion 21 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin ei ole toisaalta myötäillyt komission kantaa, jonka mukaan asetuksen 47 artiklan 1 kohdan e alakohtaa ei voitaisi soveltaa Espanjan säännöksiin. Komissio oli esittänyt, että kyseisessä säännöksessä säädettiin erityissäännöistä, joita sovelletaan ainoastaan siinä erikseen ilmaistuihin tapauksiin, mistä seurasi, että oli mahdollista, että kansallinen sosiaaliturvajärjestelmä ei kuulu mihinkään näistä tapauksista (ks. asia 181/83, Weber, tuomio 29.11.1984, Kok. 1984, s. 4007); lisäksi, kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut asiassa C-406/93, Reichling, 9.8.1994 antamassaan tuomiossa (Kok. 1994, s. I-4061), asetuksen 46 artiklan 2 kohdan a alakohta (ks. edellä alaviite 13) edellyttää, että etuuden teoreettisen määrän laskemisessa on otettava huomioon vakuutustapahtuman toteutumishetkellä työntekijän toisessa jäsenvaltiossa saama palkka. Yhteisöjen tuomioistuin päätyi päinvastaiselle kannalle ja lausui toisaalta, että ne olosuhteet, joiden perusteella tämä sääntö otettiin asetukseen, "osoittavat, että sitä sovelletaan Espanjan lainsäädännön, jossa tosiasiallisesti säädetään, että etuudet lasketaan muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta vakuutusmaksujen perusteiden keskiarvon perusteella, kaltaisiin työkyvyttömyyseläke-etuuksiin" (idem, 23 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin muistutti toisaalta asetuksen liitteeseen VI asetuksella N:o 1248/92 tehdyistä muutoksista (ks. edellä 9 kohta) - siitä huolimatta, että viimeksi mainittu asetus oli tullut voimaan riidanalaisten tosiseikkojen tapahtumisen jälkeen - vahvistaakseen niiden perusteella sen, että "etuuden teoreettisen määrän laskemista koskeva 47 artiklan 1 kohta sisältää juuri Espanjan lainsäädäntöön sovellettavia sääntöjä" (idem, 28 kohta).
(20) - Ks. edellä alaviite 18.
(21) - Kuten olen todennut 17.6.1997 annettuun tuomioon esittämässäni ratkaisuehdotuksessa (mainittu edellä alaviitteessä 5, ratkaisuehdotuksen 22 kohta): "On otettava huomioon jäsenvaltioiden palkkatasoissa vielä olevat erot (nyt käsiteltävässä tapauksessa Espanjan ja Saksan välinen ero). Asetuksen 47 artiklan 1 kohdan e alakohtaa (nykyisin g alakohta) ei siten saa tulkita sillä tavalla, että kun sosiaalietuus suhteutetaan työntekijän tulonhankintakykyyn välittömästi työkyvyttömyyden ilmenemistä edeltävänä ajanjaksona, teoreettinen määrä lasketaan työntekijän 96 viimeisen työskentelykuukauden vakuutusmaksun perusteen perusteella, vaikka työ on tehty sellaisessa toisessa jäsenvaltiossa, jonka palkkataso on paljon korkeampi kuin kotimaan palkkataso. Jos tehtäisiin näin, suosittaisiin siirtotyöläisiä kotimaassaan pysyviin työntekijöihin verrattuna."
(22) - Toisin sanoen mutta sisällöllisesti 20.6.1996 esittämääni ratkaisuehdotusta (mainittu edellä alaviitteessä 5) vastaten yhteisöjen tuomioistuin totesi tuomion 40 kohdassa, että "niiden vakuutusmaksujen määrä, jotka on maksettu sovellettavan lainsäädännön mukaisesti - - on ajankohtaistettava ja mukautettava rahanarvon muutoksiin siten, että tämä määrä vastaa sitä, jonka asianomainen henkilö olisi todellisuudessa maksanut, jos hän olisi jatkanut työskentelyä samoissa oloissa kyseisessä jäsenvaltiossa" (kursivointi tässä). Tähän liittyy vielä saman tuomion 39 kohdassa oleva toteamus, jonka mukaan, jotta Lafuente Nieton kanssa vastaavassa tilanteessa olevalle siirtotyöläiselle voitaisiin turvata määrältään sellainen sosiaalietuus, jonka määrä ei voi olla pienempi kuin sen etuuden määrä, jonka hän olisi saanut, jos hän ei olisi siirtynyt ulkomaille, hänen vakuutusmaksujensa perusteiden keskiarvo on "sama kuin silloin, jos hänellä olisi ollut edelleen velvollisuus maksaa vakuutusmaksuja sovellettavan lainsäädännön mukaan".
(23) - 4. jaosto, Ar. 2560.
(24) - Ks. 20.7.1992 päivätty INSS:n kiertokirje (ks. Desdentado Bonete, A: "La Seguridad Social de los trabajadores migrantes de la Unión Europea en la unificación de doctrina", Noticias de la Unión Europea, nro 157, 1998, s. 95, 26 kohta), jossa sosiaaliturvalaitos määritteli vuoden 1936 ja kesäkuun 1963 välisenä aikana huomioon otettavat kuukausittaiset perusteet korvaten siten asianomaisten henkilöiden aikaisemmat sellaiset perusteet, joista ei ole enää olemassa todisteita ja jotka koskevat sellaisia vakuutusmaksukausia, joiden osalta säädetyt perusteet ja osuudet poikkeavat luonteeltaan voimassa olevassa järjestelmässä käytettävistä perusteista ja osuuksista. Tämän kirjeen sisällön perusteella (kantaja liitti jäljennöksen siitä yhteisöjen tuomioistuimelle jättämiinsä kirjallisiin huomautuksiin) voidaan epäillä Espanjan hallituksen 10.6.1998 kirjallisessa vastauksessaan yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan toisen kohdan nojalla tekemään kysymykseen esittämien seikkojen oikeellisuutta ("las bases de cotización reales de los trabajadores se conocen siempre, aún cuando correspondan a períodos muy lejanos").
(25) - Kuten Espanjan hallitus (ks. sen kirjalliset huomautukset, edellä alaviite 24) ja ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin ovat todenneet, vuosina 1944-1958 - jolloin noudatetun tiukan palkkapolitiikan johdosta työmarkkinaosapuolten väliselle sopimusvapaudelle ei jäänyt tilaa - sosiaalimaksut olivat yhteensopivia kullekin toiminta-alalla ja ammattiryhmälle lailla vahvistettujen palkkojen kanssa. Huhtikuussa 1958 annetun Ley de Convenios Colectivosin jälkeen reaalipalkat ja vakuutusmaksut eivät vastanneet enää toisiaan, koska reaalipalkkoja voitiin korottaa työehtosopimusneuvottelujen seurauksena, kun taas vakuutusmaksut olivat edelleen sidottuja laissa säädettyihin vähimmäispalkkoihin. Vähentääkseen reaalipalkkojen ja vakuutusmaksujen osalta huomioon otettavien palkkojen välisestä erosta johtuvaa sosiaaliturvan asteittaista huonontumista Espanjan lainsäätäjä vahvisti vuonna 1963 tehdyllä uudistuksella, jossa otettiin käyttöön yleinen vähimmäispalkka, jokaista ammattiryhmää varten yhtenäiset vakuutusmaksujen perusteet, jotka oli "erotettu" työntekijän tosiasiallisesta palkasta ja joiden määrää mukautettiin tietyin määrävälein. Vuonna 1972 otettiin käyttöön sekajärjestelmä, joka perustui vahvistettuihin perusteisiin ja yksittäisiin täydentäviin perusteisiin (tietty prosenttimäärä vahvistetuista perusteista); järjestelmän käyttöönoton tarkoituksena oli päästä vähitellen siihen, että perusteet vahvistettiin reaalipalkkojen perusteella. Espanjan laissa on säädetty vasta 1979 lähtien nykyisestä järjestelmästä, jossa vakuutusmaksut lasketaan todellisen kokonaispalkan perusteella ja jossa vakuutusmaksujen osalta on olemassa vähimmäis- ja enimmäisrajat. Ks. myös Olea M. A. ja Tortuero Plaza, J.L., Instituciones de Seguridad Social, Madrid, 1992, 13. uudistettu painos, s. 449 ja 450.
(26) - Ks. Desdentado Bonete (mainittu edellä alaviitteessä 24), s. 95, 29 kohta (jossa viitataan seuraavaan julkaisuun: Villa, L. E., ja Desdentado Bonete, A., Informe sobre la reforma del sistema español de la Seguridad Social, Madrid, 1983, s. 94-98). Totean vielä ohimennen, että kirjoittaja on Tribunal Supremon ennakkoratkaisupyynnön laatinut tuomari.
(27) - Laissa 26/1985 säädetään seuraavasti : "Las pensiones que se causen con aplicación de las modificaciones introducidas en la presente Ley, serán revalorizadas al comienzo de cada año, de acuerdo con el Indice de Precios al Consumo previsto para dicho año" (4 artikla); kuitenkaan "[l]as desviaciones que pudieran produrcirse, sobre las previsiones de inflación para cada año - - serán tenidas en cuenta en el año siguiente para mejorar todas las pensiones del sistema que sean inferiores al salario mínimo interprofesional" (viides lisätty säännös). Vuodesta 1956 ministeriön päätöksillä tehdyt eläkkeiden mukauttamiset rahanarvon muutoksiin tapahtuivat - toiseen mukauttamiseen (1964) asti kestäneen 8 vuoden tauon jälkeen (vuonna 1964) - vuosina 1964-1970 kahden vuoden ja sitten vuoden välein (lukuun ottamatta vuosia 1976 ja 1978, jolloin mukauttamiset tehtiin puolivuosittain); ks. Desdentado Bonete, A., Fernández-_B., ja González-Sancho López, E., La reforma de las pensiones de la Seguridad Social, Madrid, 1986, s. 128.
(28) - Neuvoston asetuksen N:o 1248/92 (mainittu edellä alaviitteessä 3) tultua voimaan edellä mainitun 47 artiklan 1 kohdan e alakohdan säännöksestä on kuitenkin tullut saman kohdan g alakohta ilman, että säännöstä olisi muutettu.
(29) - Käännetty vapaasti (kuten muut tässä tekstiosuudessa olevat lainaukset).
(30) - Ês. erityisesti edellä alaviitteessä 23 mainittu tuomio ja siihen liittyvä tekstin osa.
(31) - Kaikki yhdistettyjen asioiden Naranjo Arjona ym. kantajat olivat Espanjan kansalaisia, jotka työskenneltyään palkattuina työntekijöinä joidenkin vuosien ajan Espanjassa muuttivat Saksaan, jossa heidän työuransa päättyi. Koska he olivat käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ennen 1.1.1986, yhteisöjen tuomioistuin totesi 17.6.1997 antamaani ratkaisuehdotusta (mainittu alaviitteessä 5, ratkaisuehdotuksen 32 kohta) noudattaen, että Naranjo Arjonan ja Vicente Mateosin sekä García Lázaron kanssa vastaavassa tilanteessa oleviin työntekijöihin on sovellettava asioissa Rönfeldt ja Thévenon vahvistettuja oikeusperiaatteita (ks. asia C-227/89, tuomio 7.2.1991, Kok. 1991, s. I-323 ja asia C-475/93, tuomio 9.11.1995, Kok. 1995, s. I-3813). Tämän oikeuskäytännön mukaan yhteisön sosiaaliturvajärjestelmää ei voida soveltaa siten, että siirtotyöläisille jäsenvaltion sisäisen lainsäädännön mukaan kuuluvia etuuksia vähennetään, koska silloin tehtäisiin tyhjäksi työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevien perustamissopimuksen määräysten tavoitteet. Tätä periaatetta voidaan soveltaa myös etuuksiin, jotka mahdollisesti perustuvat jäsenvaltioiden välisiin kahdenkeskisiin tai monenkeskisiin sopimuksiin, jotka on saatettu osaksi näiden valtioiden kansallista oikeusjärjestystä, jos kyseinen työntekijä on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ennen kuin yhteisön lainsäädännön oikeusvaikutukset ulottuivat kaikkiin kyseisen sopimuksen allekirjoittaneisiin jäsenvaltioihin, joissa työntekijän maksukaudet ovat täyttyneet. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi nimittäin, että ei ole mahdotonta, että yleissopimuksen 25 artiklan 1 kohdan b alakohdan sääntöjen soveltaminen (ks. edellä alaviite 12) voi johtaa kantajien tilanteen kannalta asetuksen säännöksien soveltamisesta seuraavaa kohtelua edullisempaan kohteluun, ja katsoi, että asian varmistaminen kuuluu kansalliselle tuomioistuimelle.
(32) - Ks. mm. asia C-12/93, Drake, tuomio 20.9.1994 (Kok. 1994, s. I-4337, 22 kohta).
(33) - Ks. asia 69/79, Jordens-Vosters, tuomio 10.1.1980 (Kok. 1980, s. 75, 11 kohta).
(34) - Ks. mm. asia 41/84, Pinna, tuomio 15.1.1986 (Kok. 1986, s. 1, 23 kohta).
(35) - Ks. mm. asia 810/79, Überschär, tuomio 8.10.1980 (Kok. 1980, s. 2747, 16 kohta). Ks. myös äskettäin asiassa C-394/96, Brown, 30.6.1998 annettu tuomio (Kok. 1998, s. I-4185, 30 kohta) naisten ja miesten tasa-arvoisen kohtelun osalta.
(36) - Ks. edellä alaviitteessä 24 mainittu Desdentado Bonete, s. 91, alaviite 11.
(37) - Ks. asia 20/85, Roviello, tuomio 7.6.1988 (Kok. 1988, s. 2805, 16 kohta).
(38) - Ks. edellä alaviite 25 ja siihen liittyvä tekstin osa.
(39) - Ks. Desdentado Bonete (teos mainittu edellä alaviitteessä 24), s. 95.
(40) - Luonnollisesti tällaisiksi ei voida katsoa edellä mainitussa INSS:n vuonna 1992 julkaisemassaan kiertokirjeessä vahvistamia "korvaavia" tietoja (ks. edellä alaviite 24 ja siihen liittyvä ratkaisuehdotuksen osa).
(41) - Viittaan siihen, että Espanjan hallituksen kirjallisissa huomautuksissa (ks. edellä alaviite 24) puhutaan työntekijän henkilökohtaisesta työkirjasta (cartilla del trabajador), joka työntekijöiden on täytettävä ja pidettävä ajan tasalla sen ammattiryhmän vahvistamiseksi, johon työntekijät kuuluvat (ja siten, ennen vuotta 1963, merkityksellisen yhdenmukaisen vakuutusmaksujen perusteen vahvistamiseksi). Tässä kirjassa oli lueteltava aikajärjestyksessä työntekijän kunkin työpaikan työnantaja ja työntekijän ammattiryhmä. Mikäli kirja oli hävinnyt, Espanjan sosiaalivakuutuslaitokset hyväksyivät kaikki muut todisteet, kuten palkkalaskelmat tai palkkakuitit. Espanjan viranomaiset viittaavat vielä lainsäätäjän vuonna 1963 kunkin ryhmän osalta käyttöön otettujen vakuutusmaksujen perusteiden määrittämisen osalta siihen, että nämä perusteet julkaistaan vuosittain BOE:ssä.
(42) - Ks. edellä alaviite 22 ja siihen liittyvä tekstin osa.
(43) - Ks. mm. asia 733/79, Laterza, tuomio 12.6.1980 (Kok. 1980, s. 1915, 8 kohta) ja asia C-146/93, McLachlan, tuomio 7.7.1994 (Kok. 1994, s. I-3229, 29 kohta).
(44) - Asia 313/86, Lenoir, tuomio 27.9.1988 (Kok. 1988, s. 5391, 13 kohta).
(45) - Toisaalta voidaan katsoa, että yleisestä tulo- ja menoarviosta tulevaa Espanjan sosiaaliturvan rahoitusta, joka oli vuonna 1990 noin 30 prosenttia sosiaaliturvan menoista (verrattuna 4 prosenttiin vuonna 1976), on käytetty vuodesta 1986 lähtien pääasiallisesti kattamaan (maksuun perustumattomien] vähimmäiseläkkeiden ja sairausvakuutusetuuksien kustannuksia (vrt. Euroopan yhteisöjen komissio, Sosiaaliturva Euroopassa, Luxemburg, 1994, s. 28).
(46) - Saksan oikeuden mukaan vanhuuseläkkeen (Altersrente) määrä riippuu seuraavista seikoista: i) yksilöllisestä laskentaperusteesta (eli kyseisen henkilön vuositulojen ja kaikkien vakuutettujen keskitulojen suhteesta viitevuonna), ii) lailla kaikkien vakuutettujen keskimääräisten vuositulojen, joita tarkistetaan vuosittain palkkojen nousun johdosta, perusteella vahvistetusta yleisestä laskentaperusteesta, iii) työntekijän osalta täyttyneiden vuosittaisten vakuutuskausien lukumäärästä (mukaan lukien mahdolliset korvaavaksi katsottavat ajat (Ersatzzeiten), joiden aikana vakuutusmaksuvelvollisuutta ei ole, esim. asevelvollisuus tai lasten hoitoaika) sekä mahdollisista keskeytyskausista (Ausfallzeiten) ja lisäkausista (Zurechnungszeiten), joiden aikana työntekijä ei pystynyt toimimaan ammattielämässä, sekä iv) vahvistetusta kertoimesta. Ks. Pieters, D., Social Security Law in the Fifteen Member States of the European Union, Antwerpen-Apelsdoorn, 1997, s. 118, ja Administrative Commission of the European Communities on Social Security for Migrant Workers, Social security for migrant workers, Guide n. 1: Federal Republic of Germany, Luxemburg, 1975, s. 48 ja 49.
(47) - Ks. asia 41/72, Getreide-Import, tuomio 10.1.1973 (Kok. 1973, s. 1, 5 kohta) ja asia 158/80, Rewe, tuomio 7.7.1981 (Kok. 1981, s. 1805, 19-27 kohta). Asioissa on viitattu siihen, että tämä ratkaisu on perusteltu laillisuusperiaatteen kunnioittamista koskevan pakottavan luonteen perusteella; yhteisöjen tuomioistuin saa sen perusteella ottaa viran puolesta huomioon mahdollisia muita seikkoja, jotka saattavat vaikuttaa riidanalaisen säädöksen pätevyyteen; näiden seikkojen on kuitenkin aina perustuttava asiakirjojen sisältöön. (Ks. Boulois, J., "Appréciation de validité (Renvoi en)" teoksessa Gavalda, C., ja Kovar, R., (kust.), Répertoire de droit communautaire Dalloz, Paris, 1992- irtolehtilaitos (huhtikuu 1992), osa I, 52 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin on myös vahvistanut, että "jos kansallisen tuomioistuimen esittämien kysymysten tosiasiallisena tarkoituksena osoittautuu olevan pikemminkin yhteisön säädösten pätevyyden tutkiminen kuin niiden tulkinta, yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä asiassa on antaa mainitulle kansalliselle tuomioistuimelle selventävä vastaus heti velvoittamatta tätä aikaa vieviin muodollisuuksiin, jotka ovat ristiriidassa 177 artiklassa käyttöön otetun menettelyn perusluonteen kanssa. Vaikka tällainen muotoseikkojen täsmällinen noudattaminen on sopivaa riita-asioissa, joissa asianosaisten keskinäisistä oikeuksista on oltava tarkat säännöt, se ei sovellu 177 artiklassa käyttöön otettuun erityiseen oikeudelliseen yhteistyöhön, jossa edellytetään, että kansallinen tuomioistuin ja yhteisöjen tuomioistuin, kumpikin oman toimivaltansa mukaisesti, suoraan ja vastavuoroisesti myötävaikuttavat asian ratkaisemiseen yhteisön oikeuden yhdenmukaisen soveltamisen varmistamiseksi kaikissa jäsenvaltioissa" (ks. asia 16/65, Schwarze, tuomio 1.12.1965, Kok. 1965, s. 1081; Kok. Ep. I, s. 227); ks. myös asia 145/79, Roquette Frères, tuomio 15.10.1980 (Kok. 1980, s. 2917, 7 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin ei siten ole epäröinyt selittää sellaista säädöstä pätemättömäksi, vaikka sille oli esitetty kysymys ainoastaan sen tulkinnasta (ks. asia 62/76, Strehl, tuomio 3.2.1977, Kok. 1977, s. 211, 10-18 kohta).
(48) - Ks. edellä alaviitteessä 1 mainitut asiat Lafuente Nieto (tuomion 41 ja 42 kohta) ja Naranjo Arjona ym. (tuomion 23 ja 24 kohta).
(49) - Ks. edellä alaviite 17 ja siihen liittyvä tekstin osa.
(50) - Ks. asetus N:o 1223/98 (mainittu edellä alaviitteessä 17), kahdeksas perustelukappale.
(51) - Ks. edellä alaviite 31 ja siihen liittyvä tekstin osa.
(52) - Ks. em. yhdistetyt asiat Naranjo Arjona ym. (mainittu alaviitteessä 1), tuomion 29 kohta.