62023CC0337
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
ANTHONY COLLINS
esitatud 12. septembril 2024 (
1
)
Kohtuasi C‑337/23
APS Beta Bulgaria EOOD,
Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia AD
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sofiyski rayonen sad (Sofia rajoonikohus, Bulgaaria))
Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Ebaõiglased tingimused – Direktiiv 93/13/EMÜ – Direktiiv 2008/48/EÜ – Tasu eest antav tagatis, mille on andnud majandus- või kutsetegevuse raames tegutsev, võlausaldaja poolt tunnustatud tagatiseandja – Seotud krediidilepingud – Laenu tagasimaksmine tagatiseandja poolt – Võlausaldaja õiguste üleminek
I. Sissejuhatus
1.
Sofiyski rayonen sad (Sofia rajoonikohus, Bulgaaria) on esitanud eelotsusetaotluse, milles ta soovib Euroopa Kohtu arvamust mitme küsimuse kohta, mis puudutavad tarbijakrediidilepingute teatavate tingimuste vastavust liidu õigusele olukordades, kus laenutagatiste käsutajad püüavad nende lepingute alusel laenatud summasid tarbijast krediidisaajatelt sisse nõuda.
II. Õigusraamistik
A.
Liidu õigus
2.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ (mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ) (
2
) artiklis 3 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
c)
„krediidileping“ – leping, millega krediidiandja annab või lubab anda tarbijale krediiti tasumise edasilükkamise, laenu või muu samalaadse finantstehingu vormis […]
[…]
n)
„seotud krediidileping“ – krediidileping, mille puhul:
i)
kõnealust krediiti kasutatakse üksnes niisuguse lepingu rahastamiseks, mis on sõlmitud konkreetse kauba tarnimiseks või konkreetse teenuse osutamiseks, ning
ii)
kõnealust kahte lepingut vaadeldakse objektiivsest seisukohast majanduslikult ühtsena; majanduslikult ühtseks loetakse lepingud siis, kui tarnija või teenuse osutaja rahastab tarbija krediiti ise, või – kui rahastajaks on kolmas osapool – kui krediidiandja kasutab seoses krediidilepingu sõlmimise või ettevalmistamisega tarnija või teenuse osutaja teenuseid või kui konkreetsed kaubad või konkreetse teenuse osutamine on krediidilepingus selgesõnaliselt kindlaks määratud.“
3.
Direktiivi 2008/48 artikli 15 lõikes 2 on sätestatud:
„Kui krediidilepinguga hõlmatud kaupu ei anta tarbijale üle või teenuseid ei osutata või kui seda tehakse vaid osaliselt või kui kaup või teenus ei vasta kauba tarne või teenuste osutamise lepingu tingimustele, on tarbijal õigus kasutada krediidiandja suhtes õiguskaitsevahendeid, kui tarbija on talle õigusaktide või kauba tarne või teenuste osutamise lepingu alusel antud õiguste kohaselt kaupade tarnijalt või teenuste osutajalt tulutult nõudnud rikkumise hüvitamist. Liikmesriigid määravad kindlaks, millises ulatuses ja millistel tingimustel saab nimetatud õiguskaitsevahendeid kasutada.“
4.
Direktiivi 2008/48 artikli 17 lõikes 1 on sätestatud:
„Kui krediidiandja krediidilepingust tulenevad õigused või leping ise loovutatakse kolmandale isikule, on tarbijal õigus taotleda õiguste omandaja suhtes samasugust kaitset, nagu võimaldati talle esialgse krediidiandja suhtes, sealhulgas nõuete tasaarveldused juhul, kui need on asjaomases liikmesriigis lubatud.“
5.
Direktiivi 2008/48 artiklis 22 on sätestatud:
„1.   Kuna käesolev direktiiv sisaldab ühtlustatud sätteid, ei või liikmesriigid oma õiguses säilitada või vastu võtta käesolevas direktiivis sätestatust erinevaid sätteid. […]
2.   Liikmesriigid tagavad, et tarbijatel on keelatud loobuda neile käesolevat direktiivi rakendavate või sellele vastavate siseriikliku õiguse sätetega antud õigustest.
3.   Liikmesriigid tagavad samuti, et nende poolt käesoleva direktiivi rakendamisel vastu võetud õigusnormidest ei saa mööda hiilida, kasutades selleks lepingute sõnastust, eelkõige lisades krediidi kasutusse võtmise või krediidilepingud, mis kuuluvad käesoleva direktiivi reguleerimisalasse, krediidilepingutesse, mille olemus või eesmärk võimaldab direktiivi kohaldamist vältida.
[…]“.
B.
Bulgaaria õigus
6.
Võla- ja lepinguõigusseaduse (Zakon za zadalzheniyata i dogovorite, (
3
) kehtivas redaktsioonis, edaspidi „ZZD“) artikli 147 lõikes 1 on sätestatud:
„Tagatiseandja jääb vastutavaks ka pärast põhikohustuse sissenõutavaks muutumist, kui võlausaldaja on esitanud võlgniku vastu nõude kuue kuu jooksul. Seda sätet kohaldatakse ka juhul, kui tagatiseandja on oma tagatise sõnaselgelt piiranud põhikohustuse tähtajaga.
Tähtaja pikendus, mille võlausaldaja võlgnikule andnud on, ei too tagatiseandja jaoks tagajärgi kaasa, kui viimane pole andnud selleks nõusolekut.“
III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
7.
Bulgaaria õiguse alusel asutatud juriidilised isikud Easy Asset Management AD ja Credisimo AD andsid individuaalsete tarbijakrediidilepingute alusel tarbijatele krediiti vahemikus 300 Bulgaaria leevi (BGN) (ligikaudu 150 eurot) kuni 1700 leevi (ligikaudu 870 eurot) (
4
) intressimääraga ligikaudu 40–50%; krediit tuli tagasi maksta 3–18 kuu pikkuste ajavahemike jooksul. Kõigi krediidilepingute kohaselt pidi tarbijast krediidisaaja lepingu tagatisega tagama (
5
). Tagatise võisid anda kaks teatavatele krediidikriteeriumidele vastavat füüsilist isikut, (
6
) pank või võlausaldaja määratud äriühing. (
7
) Kõigis eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses olevates kohtuasjades oli tarbijast krediidisaaja esitanud tagatise, mille oli väljastanud võlausaldaja määratud äriühing: kas Financial Bulgaria EOOD, mis on Easy Asset Management AD tütarettevõtja, või I Trust EOOD. Kui tarbijast krediidisaaja laenu tagasi ei maksnud, tasus tagatise alusel võlausaldajale laenu tagatiseandja. Seejärel loovutasid tagatiseandjad oma vastavad nõuded APS Beta Bulgaria EOOD-ile (esimene hageja; edaspidi „APS Beta Bulgaria“) või Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia AD-le (teine hageja; edaspidi „Agentsia“).
8.
Menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus hõlmab APS Beta Bulgaria ja Agentsia seitset ex parte hagiavaldust, (
8
) millega paluti tarbijast krediidisaajatelt mõista välja summad, mille tagatiseandjad olid võlausaldajatele krediidilepingute kohaselt tasunud (
9
). Need summad sisaldasid tagatise tasusid, mis moodustasid rohkem kui 75% krediidilepingute alusel tagasimakstavast kogusummast.
9.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et Varhoven kasatsionen sad (Bulgaaria kõrgeim kassatsioonikohus) tõlgendab ZZD artikli 147 lõiget 1 nii, et kui võlausaldaja ei ole esitanud võlgniku vastu nõuet kuue kuu jooksul pärast põhikohustuse sissenõutavaks muutumist, lõpeb selle võla tagasimaksmise mis tahes tagatise kehtivus ex officio kohaldatava õigusnormi alusel (
10
). Mõned liikmesriigi kohtud on seisukohal, et ainult tagatiseandja saab tugineda võlausaldaja vastu ZZD artikli 147 lõikele 1. Ehkki tagatiseandja kohustused võlausaldaja ees võivad olla lõppenud, kuna viimane ei algatanud võlgniku vastu õigel ajal menetlust, võib tagatiseandja nõuda makseviivituses olevalt võlgnikult sisse mis tahes summad, mille tagatiseandja tasus tagatise alusel (
11
). Esimeses, teises ja kolmandas eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses olevas kohtuasjas tasusid Financial Bulgaria EOOD ja I Trust EOOD võlausaldajale võla rohkem kui kuus kuud pärast viimase osamakse sissenõutavaks muutumist ja loovutasid neile tagatistest tulenevad õigused APS Beta Bulgariale. Neljandas, seitsmendas ja kaheksandas kohtuasjas tasus Financial Bulgaria EOOD võla rohkem kui kuus kuud pärast viimase osamakse sissenõutavaks muutumist ja loovutas talle tagatistest tulenevad õigused Agentsiale. Viiendas kohtuasjas tasus Financial Bulgaria EOOD võla kuuekuulise tähtaja jooksul ja loovutas talle tagatisest tulenevad õigused Agentsiale.
10.
Neil asjaoludel otsustas Sofiyski rayonen sad (Sofia rajoonikohus, Bulgaaria) oma menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ[ (
12
)] (ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes) […] artikli 4 lõiget 2 ja artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui krediidileping näeb tarbijale ette kohustuse sõlmida tagatisleping võlausaldaja nimetatud tagatiseandjaga, ei ole tagatislepingu sisu selle kolmanda isikuga sõlmitud lepingu „põhiese“, vaid on osa krediidilepingu sisust? Kas seejuures on oluline, kas võlausaldaja ja tagatiseandja on seotud isikud?
2.
Kas [direktiivi 93/13] lisa punkti 1 alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et kui tarbija on juba sõlmitud krediidilepinguga seoses kohustatud määrama tagatiseandja, kusjuures ühe võimalusena võib ta tagatiseandjaks määrata võlausaldaja nimetatud isiku, siis tuleb tarbijale krediidilepingu sõlmimisega samal päeval sõlmitud tagatislepingust tuleneva kohustuse sisu ebaselgeks pidada, kuna tarbijal ei olnud võimalik ise valida või välja pakkuda isikut, kelle võlausaldaja nimetab tulevaseks tagatiseandjaks?
3.
Kui eelmisele küsimusele vastatakse nii, et garantiilepingu ese on selge, siis kas [direktiivi 93/13] lisa punkti 1 alapunkte i, j ja m tuleb tõlgendada nii, et kui tarbija on juba sõlmitud krediidilepinguga seoses võtnud endale kohustuse määrata tagatiseandja, kusjuures ühe võimalusena võib ta tagatiseandjaks määrata võlausaldaja nimetatud isiku, siis tuleb tarbijale krediidilepingust tuleneva kohustuse sisu ebaselgeks pidada ja see võib kaasa tuua krediidilepingu või selle konkreetsete tingimuste tühisuse?
4.
Kas [direktiivi 93/13] artikli 4 lõiget 1 koostoimes direktiivi 2005/29/EÜ[ (
13
)] (mis käsitleb ebaausaid kaubandustavasid) artikliga 8 tuleb tõlgendada nii, et kui krediiti andev isik nõuab, et tarbija sõlmiks lepingu võlausaldaja nimetatud isikuga, kes tagab võlausaldaja nõude tarbija vastu, on alati tegemist tarbija ebasoodsa seisundi ärakasutamisega ja järelikult agressiivse kaubandustavaga?
5.
Kui neljandale küsimusele vastatakse eitavalt, siis kas [direktiivi 93/13] artikli 4 lõiget 1 ja artiklit 7 koostoimes [direktiivi 2005/29] artikliga 8 tuleb tõlgendada nii, et kohus võib ühepoolses kohtumenetluses nagu maksekäsumenetlus, milles tarbija ei osale, osutada lepingutingimuse ebaõiglasele laadile üksnes seetõttu, et tal on kahtlused, et tarbija on selle tingimusega nõustunud ebaausa kaubandustava tõttu, või tuleb ebaausa kaubandustava olemasolu täie kindlusega tuvastada?
6.
Kas [direktiivi 2008/48] artikli 15 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et viidatud sätet tuleb kohaldada juhul, kui krediidileping on seotud kõrvalteenusega, nimelt kolmanda isiku poolt tasu eest tagatise andmisega, ja see säte võimaldab tarbijal esitada nõudeid, tuginedes tagatiseandja kohustuste rikkumisele, näiteks makse tegemisele pärast seadusest tuleneva tähtaja möödumist, aga ka menetlusega seotud vastuväiteid, mis välistavad kohustuse tagatiseandja ees?
7.
Kas direktiivi [2008/48] artikli 15 lõikega 2 koostoimes tõhususe põhimõttega või – eeldades, et krediidileping ja tagatisleping on seotud tehingud – [direktiivi 93/13] artiklitega 5 ja 7 koostoimes selle direktiivi lisa punkti 1 alapunktidega b ja c on kooskõlas liikmesriigi kohtupraktika, mis näeb ette, et tarbijakrediidilepinguga seotud lepingu tagatiseandja, kes on saanud tarbijalt krediidilepingu tagamise eest tasu ja on teinud põhivõlausaldajale lepingutingimuse alusel makse, kuigi [ZZD] artikli 147 kohane tähtaeg on möödunud – mis kohtupraktika kohaselt tagatise tervikuna lõpetab –, võib ikkagi tugineda sellele, et ta on võtnud üle algse võlausaldaja õigused, ja seaduse kohaldamist käsitlevale lahknevale kohtupraktikale viidates esitada maksenõude põhivõlgnikule?
8.
Kas [direktiivi 2008/48] artikli 3 punkti g koostoimes [direktiivi 93/13] artikliga 5 tuleb tõlgendada nii, et kui krediidilepingus on sätestatud kohustus sõlmida seotud tagatisleping, mille tulemusel suureneb krediidikohustuse kogusumma, tuleb krediidikulukuse aastamäära arvutamisel lähtuda tagatiseandjale makstava tasu tõttu suurenenud osamaksetest? Kas seejuures on oluline, kes valis tagatiseandja ja kas tagatiseandja on põhivõlausaldajaga seotud isik?
9.
Kas [direktiivi 2008/48] artikli 10 lõike 2 punkti g tuleb tõlgendada nii, et müüja või teenuseosutaja ja tarbijast krediidisaaja vahel sõlmitud krediidilepingus krediidikulukuse aastamäära kohta ebaõigete andmete esitamist tuleb käsitada krediidikulukuse aastamäära esitamata jätmisena krediidilepingus, ning liikmesriigi kohus peab tarbijakrediidilepingus krediidikulukuse aastamäära esitamata jätmise eest kohaldama riigisiseses õiguses ette nähtud õiguslikke tagajärgi? Kas tuleb eeldada, et need tagajärjed on suhetes tarbijaga siduvad ka makse teinud tagatiseandjale?
10.
Kas [direktiivi 2008/48] artikli 23 teist lauset tuleb tõlgendada nii, et riigisiseses õiguses ette nähtud sanktsioon, nimelt tarbijakrediidilepingu tühisus, mille puhul tuleb tagasi maksta üksnes antud krediidi põhisumma, on proportsionaalne, kui krediidikulukuse aastamäära ei ole tarbijakrediidilepingus täpselt esitatud, nimelt on jäetud näitamata võlausaldaja valitud tagatiseandja kulud (olgugi et krediidikulukuse aastamäär on krediidilepingu tekstis numbriliselt märgitud)?
11.
Kas direktiivi 2009/138/EÜ[ (
14
)] (kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (Solventsus II)) […] artikli 2 lõiget 2 koostoimes selle direktiivi I lisa A osa punktiga 14 tuleb tõlgendada nii, et majandus- või kutsetegevuses tasu eest tagatiseandjana tegutsemine, kui tagatiseandjast äriühing maksab kohustuse täitmata jätmise korral põhivõlgnikust tarbija võetud krediidi kogusumma igal juhul tagasi, ning tasu makstakse iga osamaksega hoolimata sellest, et tarbija on jätnud kohustuse täitmata, on „kindlustustegevus“ viidatud direktiivi tähenduses?
12.
Kui 11. küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas [direktiivi 2009/138] artikli 14 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et 11. küsimuses nimetatud tegevusega tegelev isik on kohustatud saama tegevusloa kindlustusandjatele tegevuslubade andmise eest vastutavatelt liikmesriigi reguleerivatelt asutustelt?“
11.
Agentsia, Tšehhi valitsus (
15
) ja Euroopa Komisjon esitasid Euroopa Kohtule kirjalikud seisukohad.
IV. Hinnang
12.
Euroopa Kohus on küsinud minult nõu kuuendale ja seitsmendale eelotsuse küsimusele vastamiseks. Agentsia ja komisjon on teinud ettepaneku, et Euroopa Kohus käsitleks neid küsimusi koos, millega ma olen nõus.
13.
ELTL artikli 267 kohases menetluses on Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel tema menetluses oleva kohtuasja lahendada. Selleks peaks Euroopa Kohus talle esitatud küsimused vajaduse korral ümber sõnastama (
16
). Kuuenda ja seitsmenda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks teada, kas direktiivi 2008/48 artikli 15 lõige 2 on kohaldatav krediidilepingute suhtes, mis on seotud kolmanda isiku poolt tasu eest tagatise andmisega, ja teiseks, kas direktiivi 93/13 artiklid 5 ja 7 koostoimes selle direktiivi lisa punkti 1 alapunktidega b ja c on kohaldatavad liikmesriigi kohtupraktika suhtes, mille kohaselt võib tagatiseandja, kes on teinud makse tarbijakrediidilepingu põhivõlausaldajale, nõuda maksmist põhivõlgnikult, kuigi tagatise kehtivus on lõppenud.
A.
Kuuenda ja seitsmenda küsimuse vastuvõetavus
Poolte seisukohad
14.
Agentsia sõnul annab tagatisleping võlausaldajale täiendava tagatise laenu jaoks ning tagab selle täieliku ja õigeaegse tasumise. See tagatisleping on võlausaldaja ja tarbijast krediidisaaja vahel sõlmitud krediidilepingust eraldiseisev, mistõttu neid kahte lepingut ei saa pidada majanduslikult ühtseks. Pealegi ei rahastata tagatislepinguga krediidilepingut. Seega ei ole krediidileping ja tagatisleping „seotud krediidilepingud“ direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti n tähenduses. Kuna direktiivi 2008/48 artikli 15 lõige 2 on kohaldatav üksnes seotud krediidilepingute suhtes, ei kuulu eelotsusetaotluses kirjeldatud tehingud selle kohaldamisalasse. Kuues ja seitsmes küsimus ei puuduta käesoleva kohtuasja asjaolusid, on hüpoteetilised ja seega vastuvõetamatud.
15.
Komisjon ei osuta kuuenda ja seitsmenda küsimuse vastuvõetavuse osas mingitele küsitavustele.
Analüüs
16.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on ELTL artiklis 267 sätestatud menetlus Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö vahend, mille kaudu Euroopa Kohus annab liikmesriikide kohtutele liidu õiguse tõlgendusi, mida viimased vajavad nende menetluses olevate vaidluste lahendamiseks. Selle koostöö raames on vaid asja menetleva ja selle lahendamise eest vastutava liikmesriigi kohtu ülesanne kohtuasja eripära arvesse võttes hinnata nii eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Kui esitatud küsimused puudutavad liidu õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud eelotsuse tegema. Liidu õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused, mille liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille täpsust Euroopa Kohus ei pea kontrollima, eeldatakse olevat asjakohased. Euroopa Kohus võib liikmesriigi kohtu esitatud taotluse tagasi lükata vaid siis, kui on ilmselge, et taotletud liidu õiguse tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja asjaolude või esemega või kui kõnealune probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada talle esitatud küsimusele tarviliku vastuse andmiseks vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud (
17
).
17.
Kuuenda ja seitsmenda küsimusega soovitakse teada, kas direktiivi 2008/48 artikli 15 lõige 2 on kohaldatav krediidilepingute suhtes, mis on seotud kolmandate isikute poolt tagatiste andmisega võlgniku makstava tasu eest, ja täpsemalt, kas need lepingud on „seotud krediidilepingud“ direktiivi 2008/48 tähenduses. Nende kahe küsimuse puhul küsitakse Euroopa Kohtult, kas teatavad liidu teisese õiguse sätted on kohaldatavad eelotsusetaotluses kirjeldatud faktilise olukorra suhtes, mille olemasolule menetlusosalised vastu ei vaidle. Sellised asjaolud kuuluvad ilmselgelt käesoleva ettepaneku punktis 16 viidatud kohtupraktika kohaldamisalasse. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku tunnistada kuues ja seitsmes küsimus vastuvõetavaks.
B.
Sisulised küsimused
Poolte seisukohad
18.
Käesoleva ettepaneku punktis 14 esitatud põhjustel on Agentsia seisukohal, et direktiivi 2008/48 artikli 15 lõige 2 ei ole kohaldatav, kui krediidileping on seotud kõrvalteenuse osutamisega, milleks käesoleval juhul on kolmanda isiku poolt tasu eest antav tagatis. Ta väidab, et seitsmes küsimus tõstatab riigisisese õiguse küsimusi, mis puudutavad tagatise lõppemist, mitte kaupade tarnest või teenuste osutamisest tulenevaid nõudeid võlausaldaja vastu. Lisaks märgib Agentsia, et asjaolust, et tagatiseandja ei tuginenud ZZD artiklile 147 võlausaldaja vastu, vaatamata sellele, et võla põhisumma sissenõutavaks muutumisest oli möödunud kuus kuud, ei tulene tagajärgi tarbijast krediidisaaja jaoks. Võlg jääb võlaks sõltumata sellest, kelle ees see on.
19.
Komisjon jagab seisukohta, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses olevate kohtuasjade esemeks olevad krediidilepingud ei vasta direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti n nõuetele ega kujuta endast seega seotud krediidilepinguid, mis kuuluvad direktiivi 2008/48 artikli 15 lõike 2 kohaldamisalasse. Antud krediidiga ei rahastatud üksnes või osaliselt lepingut, mis oli sõlmitud konkreetse kauba tarnimiseks või konkreetse teenuse osutamiseks. Seega on tagatislepingud krediidilepingu kõrvallepingud ja nende alusel ei anta krediiti kaupade või teenuste ostmiseks. Komisjon leiab, et seitsmes küsimus näib olevat seotud pigem riigisisese õiguse kohaldamise ja tõlgendamisega kui tarbijalepingu tingimusega, mistõttu direktiivi 93/13 sätted tarbijalepingutes sisalduvate ebaõiglaste tingimuste kohta ei ole kohaldatavad.
20.
Sellegipoolest teeb komisjon oma vastustes kuuendale ja seitsmendale küsimusele ettepaneku, et Euroopa Kohus võtaks arvesse eelotsusetaotluse esitamise konkreetseid asjaolusid. Võlausaldaja ja tagatiseandja vaheline seos (
18
) näib vähendavat tagatiseandja motivatsiooni tugineda tagatise lõpetamiseks ZZD artikli 147 lõikele 1. Kui tarbijast krediidisaajal oleks võimalik tugineda sellele sättele võlausaldaja vastu, saaks ta vältida laenatud summa tagasimaksmist. Need tähelepanekud on eriti olulised olukorras, kus krediidilepingu sõlmimine sõltub sellest, et tarbijast krediidisaaja saab tagatise võlausaldaja määratud üksuselt.
21.
Komisjon lisab, et kui tarbijast krediidisaaja poolt võla tagasimaksmise tagamiseks võib tagatiseandja tugineda tagatislepingule, mitte aga selle võla sissenõudmise õiguse loovutamisele, hoitakse kõrvale direktiivi 2008/48 artiklist 17. Komisjoni sõnul põhineb direktiivi 2008/48 artikkel 17 eeldusel, et võlanõude omandaja on võlausaldajast sõltumatu kolmas isik. Seda enam peaks selle artikliga tagatud kaitse olema kohaldatav siis, kui tagatiseandja on algse võlausaldaja tütarettevõtja. Kokkulepe, mille kohaselt majanduslikult ühtsena tegutsevad võlausaldaja ja tagatiseandja lepivad kokku tarbijast krediidisaajal võlausaldaja vastu olevate õiguste lõpetamises, on vastuolus direktiivi 2008/48 artikli 22 lõikega 3.
Analüüs
– Direktiivi 2008/48 artikli 15 lõige 2
22.
Direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti n kohaselt on „seotud krediidilepingu“ eelduseks kaks kumulatiivset tingimust: asjaomast krediiti kasutatakse üksnes kaupade tarnimise või teenuste osutamisega seotud lepingu rahastamiseks ning kaks asjaomast lepingut on objektiivsest seisukohast vaadeldavad majanduslikult ühtsena (
19
). Eelotsusetaotlusest nähtub, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetletavates kohtuasjades kõne all olevate krediidilepingutega ei rahastata konkreetsete kaupade või teenuste ostmist. Samuti ei osutata tagatislepingute alusel teenust, mille eest tasutakse krediidilepingute alusel antava krediidiga. Nagu komisjon õigesti märgib, on tagatislepingu näol tegemist krediidilepingu kõrvallepinguga. Need kaks lepingut ei vasta seega esimesele kumulatiivsele tingimusele, mis peab olema täidetud direktiivi 2008/48 tähenduses „seotud krediidilepingu“ olemasoluks. Kuna artikli 15 lõiget 2 kohaldatakse selliselt määratletud „seotud krediidilepingute“ suhtes, ei saa see säte olla kohaldatav lepingute suhtes, mis ei kuulu selle määratluse alla.
– Direktiivi 93/13 artiklid 5 ja 7
23.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul tõlgendatakse riigisiseses kohtupraktikas ZZD artiklit 147 nii, et tagatiseandjal, kes on teinud makse põhivõlausaldajale, on lubatud nõuda makset võlgnikult vaatamata sellele, et seaduse alusel loetakse tagatis lõppenuks (
20
). Direktiivi 93/13 eesmärk on ühtlustada liikmesriikide õigus- ja haldusnorme, mis käsitlevad ebaõiglasi tingimusi müüja või teenuste osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingutes. Direktiivi 93/13 artikli 5 kohaselt peavad lepingutes sisalduvad kirjalikud tingimused olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles ning kahtluse korral tuleb kohaldada tarbijale kõige soodsamat tingimuse tõlgendust. Direktiivi 93/13 artikkel 7 reguleerib ebaõiglaste tingimuste korduvat kasutamist tarbijalepingutes. Nagu märkis komisjon, viidatakse seitsmendas küsimuses direktiivi 93/13 artiklitele 5 ja 7, tõlgendatuna koostoimes selle direktiivi lisa punkti 1 alapunktidega b ja c, liikmesriigi õigusakti kohaldamise kontekstis, mitte tarbijalepingu tingimuse tõlgendamise kontekstis. Kuna neid liidu õigusnorme kohaldatakse tarbijalepingutes sisalduvate ebaõiglaste tingimuste tõlgendamise ja kasutamise suhtes, ei reguleeri nad selliste riigisiseste õigusnormide kohaldamist nagu ZZD artikkel 147 (
21
).
– Direktiivi 2008/48 sätetest kõrvalehoidmine
24.
ELTL artikkel 267 annab Euroopa Kohtule pädevuse tõlgendada liidu õigust liikmesriigi kohtu esitatud küsimustele vastamise kontekstis. (
22
) Kuigi Euroopa Kohus võib tarviliku vastuse andmiseks võtta arvesse liidu õigusnorme, millele liikmesriigi kohus ei ole viidanud, (
23
) piirab tema sellekohast pädevust ELTL artikli 267 kohane selge ülesannete jaotus Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute vahel, (
24
) mille kohaselt liikmesriikide kohtud otsustavad, millistele liidu õiguse küsimustele nad vastust soovivad (
25
). Seega on liikmesriikide kohtute ülesanne otsustada nende küsimuste vormi ja sisu üle, mida nad soovivad esitada, ning põhikohtuasja pooled ei saa seda muuta (
26
). See on kooskõlas kohtupraktikaga, mille kohaselt peab Euroopa Kohus tagama, et liikmesriikide valitsustele ja menetlusosalistele antakse Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 23 kohaselt võimalus esitada Euroopa Kohtule esitatud küsimuste kohta oma seisukohad (
27
).
25.
Käesolev menetlus on hea näide vähemalt osa kohta loogikast, millest lähtudes on Euroopa Kohtu pädevusele ELTL artikli 267 alusel seatud piirid. Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus ei taotlenud direktiivi 2008/48 artikli 17 lõike 2 tõlgendamist, ei ole arutletud komisjoni selle väite õigusliku aluse üle, mille kohaselt põhineb see säte eeldusel, et võlanõude omandaja, kellele selles sättes viidatakse, peab olema algsest võlausaldajast sõltumatu kolmas isik. Samuti nähtub direktiivi 2008/48 artikli 22 lõikest 3, et see säte kohustab liikmesriike tagama, et nende poolt selle direktiivi rakendamiseks vastu võetud õigusnormidest ei hoita kõrvale (
28
). Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus ei palunud Euroopa Kohtul tõlgendada direktiivi 2008/48 artikli 22 lõiget 3, ei saa talle ette heita, et ta ei ole tuvastanud, kas õigusnormid, millest komisjoni väitel võidakse kõrvale hoida, kehtestati sel eesmärgil. Euroopa Kohtul puudub seega teave, mida tal on vaja selleks, et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule direktiivi 2008/48 artikli 22 lõike 3 tõlgendus, mida viimane saab kasutada tema menetluses oleva vaidluse lahendamisel. Sedalaadi tulemused on vastuolus ELTL artikli 267 kohase menetluse nõuetekohase toimimisega.
V. Ettepanek
26.
Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Sofiyski rayonen sadi (Sofia rajoonikohus, Bulgaaria) kuuendale ja seitsmendale küsimusele järgmiselt:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ (mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ) artikli 15 lõige 2 ei ole kohaldatav krediidilepingute suhtes, mis on seotud kõrvalteenusega, mis seisneb kolmanda isiku poolt tasu eest tagatise andmises, kui nende krediidilepingute eesmärk ei ole üksnes rahastada lepingut, mis on sõlmitud konkreetse kauba tarnimiseks või konkreetse teenuse osutamiseks.
2.
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ (ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes) artiklid 5 ja 7, tõlgendatuna koostoimes selle direktiivi lisa punkti 1 alapunktidega b ja c, ei ole kohaldatavad liikmesriigi kohtupraktika suhtes, mille kohaselt võib tarbijakrediidilepingu võlausaldajale makse teinud tagatiseandja nõuda makset võlgnikult, kuigi tagatise kehtivus lõppenud.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	ELT 2008, L 133, lk 66, muudetud komisjoni 14. novembri 2011. aasta direktiiviga 2011/90/EL (ELT 2011, L 296, lk 35), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. veebruari 2014. aasta direktiiviga 2014/17/EL (ELT 2014, L 60, lk 34), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2016. aasta määrusega (EL) 2016/1011 (ELT 2016, L 171, lk 1), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. juuni 2019. aasta määrusega (EL) 2019/1243 (ELT 2019, L 198, lk 241) ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. novembri 2021. aasta direktiiviga (EL) 2021/2167 (ELT 2021, L 438, lk 1).
(
3
)	22. novembri 1950. aasta ametlik väljaanne nr 275, kehtib alates 1. jaanuarist 1951; muudetud 27. aprilli 2021. aasta ametliku väljaandega nr 35.
(
4
)	Direktiivi 2008/48/EÜ ei kohaldata krediidilepingute suhtes, mille summa on väiksem kui 200 eurot: vt artikli 2 lõike 2 punkt c.
(
5
)	Ühel juhul tagatist ei nõutud, kuid tagatise puudumisel pidi krediidisaaja ootama krediidi kinnitamist 14 päeva. Kui tarbijast krediidisaaja sõlmis tagatislepingu võlausaldaja valitud isikuga 48 tunni jooksul pärast krediidilepingu sõlmimist või esitas tingimusteta pangatagatise 10 päeva jooksul, tehti krediidi andmise otsus 24 tunni jooksul. Komisjon märkis, et need tingimused avaldasid tarbijast krediidisaajale survet nõustuda võlausaldaja valitud tagatiseandjaga.
(
6
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul oli see võimalus olemas mõnes eelotsusetaotluse esemeks olevas kohtuasjas.
(
7
)	Teine hageja, Agentsia, väidab, et ta ei valinud ega määranud kutselist tagatiseandjat, vaid pigem nõustus väljapakutud tagatiseandjaga.
(
8
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus teatas 26. oktoobri 2023. aasta kohtumäärusega Euroopa Kohtule, et esitatud kaheksa hagiavalduse seas on kuuenda hagiavalduse osas eelotsusetaotluse ese ära langenud.
(
9
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et tarbijast krediidisaajad, kes ei ole menetlusosalised, võivad tema kirjeldatud faktilised asjaolud vaidlustada.
(
10
)	Varhoven kasatsionen sadi (Bulgaaria kõrgeim kassatsioonikohus) tsiviil- ja kaubanduskolleegiumi üldkogu 18. juuni 2014. aasta tõlgendusotsus nr 4/2013.
(
11
)	Vt näiteks Sofiyski gradski sadi (Sofia linnakohus) II-B apellatsioonikolleegiumi 1. märtsi 2019. aasta määrus nr 5389 tsiviilasja nr 2165/2019 apellatsioonimenetluses.
(
12
)	EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiiviga 2011/83/EL (ELT 2011, L 304, lk 64) ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. novembri 2019. aasta direktiiviga (EL) 2019/2161 (ELT 2019, L 328, lk 7).
(
13
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiiv, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv) (ELT 2005, L 149, lk 22).
(
14
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiv 2009/138/EÜ kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (Solventsus II) (ELT 2009, L 335, lk 1).
(
15
)	Tšehhi valitsus piirdus oma kirjalikes seisukohtades vastusega eelotsusetaotluse üheteistkümnendale küsimusele.
(
16
)	Vt selle kohta 10. veebruari 2022. aasta kohtuotsus Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (aegumistähtaeg) (C‑219/20, EU:C:2022:89, punkt 33).
(
17
)	Vt selle kohta 8. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Eurosaneamientos jt (C‑532/15 ja C‑538/15, EU:C:2016:932, punktid 26–28 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
18
)	Komisjon märgib, et Financial Bulgaria EOOD on Easy Asset Management AD tütarettevõtja. Credisimo AD ja I Trust EOOD vahelise seose kohta märgib komisjon esiteks, et tarbijakrediidilepingu jaoks tagatise andja valis võlausaldaja. Teiseks ei tuginenud tagatiseandja tagatise lõppemisele võlausaldaja vastu olukorras, kus iga tagatiseandja, kes on teadlik võimalusest, et tarbijast krediidisaaja võib olla rahalistes raskustes, kalduks seda tegema, selle asemel et riskida tarbijast krediidisaaja kohustuste täitmata jätmisega.
(
19
)	Vt näiteks 21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus BMW Bank jt (C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, EU:C:2023:1014, punkt 301), mis käsitleb mootorsõidukite tarnimiseks sõlmitavaid krediidilepinguid.
(
20
)	ELTL artikli 267 kohase menetluse raames ei ole Euroopa Kohtu ülesanne tõlgendada liikmesriigi õigus- ja haldusnorme ega otsustada eelotsusetaotluse esitanud kohtu tõlgenduse õigsuse üle; vt näiteks 21. septembri 2016. aasta kohtuotsus Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, punkt 15) ja 5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2018:390, punkt 32).
(
21
)	Eelotsusetaotluse punktides 104 ja 157 on märgitud, et üks krediidilepingutest sisaldab tingimust, mille kohaselt tagatiseandja vastutab vastavalt tagatislepingu tingimustele pärast seda, kui tarbijakrediidilepingust tulenevate tarbija kohustuste täitmise tähtaeg on möödunud, sõltumata sellest, kas võlausaldaja on algatanud tarbijast krediidisaaja ja/või tagatiseandja vastu menetluse kuue kuu jooksul pärast kohustuste täitmise tähtaja saabumist. Agentsia väidab, et selline tingimus on tarbijatele kasulik, kuna nende kohustusi tagab teine võlgnik, kellelt võlausaldaja võib nõuda võla tagasimaksmist.
(
22
)	Vt näiteks 27. märtsi 2014. aasta kohtuotsus Torralbo Marcos (C‑265/13, EU:C:2014:187, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
23
)	Vt näiteks 17. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Comida paralela 12 (C‑579/18, EU:C:2019:875, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
24
)	Vt näiteks 20. juuni 2024. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (kolmandate riikide kodanikest töötajate lähetamine) (C‑540/22, EU:C:2024:530, punkt 105) ja 27. juuni 2024. aasta kohtuotsus Ministero della Giustizia (C‑41/23, EU:C:2024:554, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
25
)	Vt näiteks 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus Raiffeisen Bank ja BRD Groupe Societé Générale (C‑698/18 ja C‑699/18, EU:C:2020:537, punkt 46). Samuti tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et kui eelotsusetaotluse esitanud kohus on eelotsusetaotluses sõnaselgelt märkinud, et ta ei pea vajalikuks mingit küsimust esitada, või ta on vaikimisi keeldunud esitamast Euroopa Kohtule mõnda poole tõstatatud küsimust, ei või Euroopa Kohus sellele küsimusele vastata ega seda oma vastuses arvesse võtta; vt näiteks 13. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Touring Tours und Travel ja Sociedad de Transportes (C‑412/17 ja C‑474/17, EU:C:2018:1005, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
26
)	Vt näiteks 18. juuli 2013. aasta kohtuotsus Consiglio Nazionale dei Geologi (C‑136/12, EU:C:2013:489, punktid 29 ja 30) ning 22. detsembri 2022. aasta kohtuotsus Airbnb Ireland ja Airbnb Payments UK (C‑83/21, EU:C:2022:1018, punktid 82–84 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
27
)	Vt näiteks 16. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus Welmory (C‑605/12, EU:C:2014:2298, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika) ja 17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus BAKATI PLUS (C‑656/19, EU:C:2020:1045, punkt 33).
(
28
)	Vt 21. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Profi Credit Bulgaria (krediidilepingu kõrvalteenused) (C‑714/22, EU:C:2024:263, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).