Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2025 m. gegužės 15 d.(1)
Byla C‑133/24
CD Tondela – Futebol, SAD,
Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD,
Liga Portuguesa de Futebol Profissional (CA/LPFP),
Académico de Viseu Futebol Clube, Futebol SAD,
Os Belenenses – Sociedade Desportiva de Futebol, SAD,
Boavista Futebol Clube, Futebol SAD,
Sporting Clube de Braga, Futebol, SAD,
Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SDUQ, Lda,
Estoril Praia – Futebol, SAD,
Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda,
Leixões Sport Clube, Futebol, SAD,
Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda,
União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD,
Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda,
Futebol Clube de Penafiel, SA,
Portimonense Futebol, SAD,
Rio Ave Futebol Clube – Futebol SDUQ, Lda,
Santa Clara Açores – Futebol, SAD,
Varzim Sporting Club – Futebol, SDUQ, Lda,
União Desportiva Vilafranquense, Futebol SAD,
Futebol Clube de Famalicão – Futebol SAD,
Associação Académica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda,
Moreirense Futebol Clube – Futebol, SAD,
Marítimo da Madeira, Futebol, SAD,
Vitória Sport Clube – Futebol, SAD,
Futebol Clube do Porto, Futebol, SAD,
Sporting Clube de Portugal – Futebol, SAD,
Sport Lisboa e Benfica, Futebol, SAD
prieš
Autoridade da Concorrência
(Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Konkurencijos, reguliavimo ir priežiūros teismas, Portugalija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Konkurencija – SESV 101 straipsnis – Profesionalusis futbolas – Nacionalinė lyga – Antikonkurencinio tikslo ir poveikio sąvokos – COVID‑19 pandemija – No-poach (neviliojimo) susitarimas – Sprendimas Meca-Medina (C‑519/04 P) “
I.      Įvadas
1.        Keliose neseniai nagrinėtose bylose, t. y.
ISU(2), Superleague(3), Royal Antwerp(4) ir FIFA(5), Teisingumo Teismas turėjo patikrinti tam tikrų tarptautinių ar nacionalinių sporto asociacijų priimtų taisyklių suderinamumą su Sąjungos konkurencijos ir vidaus rinkos nuostatomis.
2.        Ši byla yra natūralus tų bylų tęsinys. Iš tiesų ginčas pagrindinėje byloje susijęs su Portugalijos futbolo lygos pirmojo ir antrojo diviziono klubų, suderinus su nacionaline futbolo asociacija, per COVID‑19 pandemiją sudarytu neviliojimo susitarimu (anglų k.
no-poach agreement). Siekdamas įvertinti tokio susitarimo suderinamumą su SESV 101 straipsniu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimais iš esmės prašo Teisingumo Teismo pateikti papildomų gairių dėl konkurencijos ribojimo „dėl tikslo“ sąvokos ir dėl principų, kylančių iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, suformuotos Sprendimu Meca-Medina(6), taikymo srities.
3.        Kituose dviejuose prašymuose priimti prejudicinį sprendimą, pateiktuose byloje RRC Sports (C‑209/23)(7) ir byloje ROGON ir kt.  (C‑428/23)(8), kuriose šiandien pateiksiu savo išvadą, keliami labai panašūs klausimai. Taigi ši išvada turėtų būti siejama su tose bylose pateiktomis išvadomis. Teismo proceso ekonomiškumo sumetimais ir siekdamas padėti skaitytojams, pasistengsiu išvengti nereikalingų pasikartojimų trijose išvadose ir šiuo tikslu pateiksiu kelias kryžmines nuorodas į jas.
II.    Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai
4.        Liga Portuguesa de Futebol Profissional (Portugalijos profesionalaus futbolo lyga, toliau – LPFP) yra pagal privatinę teisę įsteigta pelno nesiekianti asociacija, kurios vaidmuo – remti ir reglamentuoti profesionalaus futbolo veiklą Portugalijoje ir kurios nariai paprastai yra sporto klubai. LPFP organizuoja profesionalias vyrų futbolo rungtynes, įskaitant Primeira Liga (pirmasis divizionas) ir Segunda Liga (antrasis divizionas).
5.        2019–2020 m. sezoną pirmajame divizione dalyvavo 18 komandų, o antrajame – 13 komandų. Per tą sezoną 2020 m. sausio 30 d. Pasaulio sveikatos organizacija paskelbė COVID‑19 protrūkį tarptautinio masto ekstremaliąja visuomenės sveikatos situacija, o 2020 m. kovo 11 d. – pandemija.
6.        2020 m. kovo 12 d. Portugalijos vyriausybė ėmėsi keleto priemonių viruso plitimo rizikai suvaldyti. Tą pačią dieną LPFP nusprendė neribotam laikui sustabdyti pirmojo ir antrojo divizionų veiklą, kai dar buvo likę 10 varžybų dienų.
7.        Dėl blogėjančios padėties 2020 m. kovo 18 d. Portugalijos valdžios institucijos paskelbė nepaprastąją padėtį (vėliau ją pratęsė iki 2020 m. gegužės 2 d.).
8.        2020 m. kovo 21 d. LPFP ir Sindicato de Jogadores Profissionais de Futebol (Profesionalių futbolo žaidėjų sąjunga, toliau – SJPF) įsteigė COVID‑19 stebėsenos komitetą ir pradėjo derybas, kad būtų užtikrintas sporto veiklos tvarumas tiek sporto, tiek finansiniu požiūriu.
9.        2020 m. balandžio 7 d. LPFP ir FFJ paskelbė pranešimą spaudai apie derybų padėtį. Pranešime spaudai LPFP nurodė, pirma, kad gavo JSKF sutikimą dėl visų teisinių priemonių, kurios turi būti įtrauktos į profesionaliems futbolo žaidėjams taikomą kolektyvinę darbo sutartį (toliau – CCT), įskaitant darbo sutarčių ir žaidėjų skolinimo ar perėjimo iš vieno klubo į kitą sutarčių pratęsimą iki 2019–2020 m. sezono pabaigos, suprantamą kaip diena, kai bus sužaistos paskutinės oficialios sezono rungtynės. Paskui LPFP patikslino, kad nebuvo pasiektas joks susitarimas su SJPF dėl aptartų finansinių klausimų, įskaitant galimybę susitarti dėl darbo užmokesčio sumažinimo. Šį susitarimo nebuvimą LPFP taip pat nurodė tos pačios dienos pranešime spaudai. Galiausiai LPFP priminė, kad, nesant tokio susitarimo, klubai gali, be kita ko, laisvai taikyti laikinąjį atleidimą iš darbo supaprastinta tvarka arba pradėti individualias derybas su savo žaidėjais.
10.      Tą pačią dieną LPFP ir pirmojo diviziono klubai, kurių daugumą atstovauja jų atitinkami prezidentai, dalyvavo vaizdo konferencijoje, po kurios LPFP paskelbė pranešimą spaudai „[Pirmojo diviziono] klubų prezidentai nustato vienašalio sutarčių nutraukimo taisyklę“. Tame pranešime buvo paskelbta, kad „nė vienas klubas nesamdys žaidėjo, vienašališkai nutraukusio savo darbo sutartį dėl sunkumų, kuriuos sukėlė COVID‑19 pandemija ar bet kuris dėl jos išimties tvarka priimtas sprendimas, visų pirma dėl sporto sezono pratęsimo“. Kitą dieną kai kurie antrojo diviziono klubai paskelbė pranešimą spaudai, kuriame pranešė apie savo ketinimą laikytis pirmojo diviziono klubų sutartos taisyklės.
11.      Europos lygmeniu 2020 m. balandžio 7 d.
Fédération internationale de football association (FIFA), sudariusi darbo grupę pandemijos iškeltiems reglamentavimo klausimams spręsti, paskelbė dokumentą „COVID‑19 – Futbolo reguliavimo klausimai“. Šiame dokumente FIFA, be kita ko, numatė, kad nacionalinėms futbolo asociacijoms turėtų būti leidžiama keisti savo atitinkamų sezonų ir žaidėjų registracijos laikotarpių datas. FIFA taip pat pasiūlė, kad klubai ir žaidėjai būtų skatinami bendradarbiauti siekiant sudaryti susitarimus dėl atlyginimo atidėjimo ar sumažinimo arba kad klubų ir žaidėjų sudaryti susitarimai būtų sustabdyti sezono sustabdymo laikotarpiu.
12.      Kalbant apie konkurencijos taisyklių įgyvendinimą per sveikatos krizę, pažymėtina, kad 2020 m. kovo 23 d. Europos konkurencijos tinklas paskelbė bendrą pareiškimą, kuriame pripažino galimą įmonių bendradarbiavimo poreikį.
13.      2020 m. balandžio 23 d. Portugalijos vyriausybė paskelbė įstatyminį dekretą, kuriuo sporto srityje nustatomos neeilinės laikinosios priemonės, įskaitant Portugalijos sporto asociacijoms suteiktą leidimą 2019–2020 m. sezono laikotarpiu iš dalies pakeisti savo taisykles, kad būtų sprendžiamos dėl COVID‑19 pandemijos kilusios problemos. Vėliau, 2020 m. balandžio 30 d., valdžios institucijos priėmė rezoliuciją dėl ribojamųjų priemonių panaikinimo, įskaitant galimybę toliau tęsti 2019–2020 m. sezoną siekiant užbaigti varžybas.
14.      2020 m. gegužės 4 d. LPFP, SJPF ir Associação Nacional de Treinadores de Futebol (Nacionalinė futbolo trenerių asociacija) sudarė susitarimo memorandumą dėl sutarčių ir sporto santykių trukmės. Tame memorandume, be kita ko, buvo nurodyta „netipinė ir išskirtinė“ padėtis, susidariusi dėl COVID‑19 pandemijos, ir būtinybė išsaugoti varžybas, kartu laikantis sąžiningumo ir sporto pasiekimų principų. Memorandume buvo numatyta, kad: i) 2019–2020 m. sezonas baigsis kitą dieną po to, kai bus sužaistos paskutinės oficialiosios to sezono varžybų rungtynės, ir ii) klubų ir žaidėjų sudarytos sutartys, kurių galiojimas turėjo baigtis einamojo sezono metu, būtų laikomos automatiškai pratęstomis iki to sezono pabaigos. Vėliau memorandumo sąlygos buvo įtrauktos į CCT.
15.      2020 m. gegužės 26 d.
Autoridade da Concorrência (Portugalijos konkurencijos priežiūros institucija, toliau – AdC) pritaikė laikinąją apsaugos priemonę, kuria siekta nedelsiant 90 dienų sustabdyti susitarimą neįdarbinti ir nesamdyti kitų pirmosios ir antrosios lygos futbolo klubų žaidėjų, vienašališkai nutraukusių savo darbo sutartis (toliau – nagrinėjamas susitarimas). 2020 m. birželio 2 d. LPFP ir atitinkami klubai pareiškė, kad pritaria laikinajai apsaugos priemonei.
16.      2022 m. balandžio 28 d.
AdC priėmė galutinį sprendimą byloje, juo nagrinėjamą susitarimą pripažino antikonkurenciniu, pažeidžiančiu
Lei n.º 19/2012, de 8 de maio, que aprova o novo regime jurídico da concorrência
(2012 m. gegužės 8 d. Įstatymas Nr. 19/2012, kuriuo patvirtinama nauja konkurencijos teisės sistema) 9 straipsnį („Susitarimai, suderinti veiksmai ir įmonių asociacijų sprendimai“) ir SESV 101 straipsnį, ir skyrė pinigines baudas dalyvavusioms įmonėms.
17.      28 iš tų įmonių apskundė AdC sprendimą Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Konkurencijos, reguliavimo ir priežiūros teismas, Portugalija). Taigi šioje byloje nacionalinis teismas turi patikrinti, be kita ko, ar nagrinėjamas susitarimas(9) draudžiamas pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį. Kilus abejonių dėl šios nuostatos aiškinimo, minėtas teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar prašyme priimti prejudicinį sprendimą aprašytomis aplinkybėmis [toks susitarimas, kaip nagrinėjamas susitarimas,] <...> yra su sportu susijusi taisyklė, kaip ji suprantama pagal Sprendime Meca-Medina <...> suformuotą jurisprudenciją?
2.      Ar [sprendimuose Wouters ir Meca-Medina] suformuotos jurisprudencijos kontekste iš [tokio susitarimo, kaip nagrinėjamas šioje byloje], kurio požymiai, tikslai ir sudarymo aplinkybės aprašytos prašyme priimti prejudicinį sprendimą, išplaukianti taisyklė gali būti laikoma proporcinga bei tinkama ir todėl, atsižvelgiant į SESV 165 straipsnį, suderinama su SESV 101 straipsnio 1 dalimi?
3.      Ar SESV 101 straipsnio 1 daliai prieštarauja toks aiškinimas, kad
susitarimas, kurio požymiai, tikslai ir sudarymo aplinkybės aprašytos prašyme priimti prejudicinį sprendimą, [kaip antai nagrinėjamas susitarimas,] gali būti kvalifikuojamas kaip konkurencijos ribojimas dėl tikslo, nes yra pakankamai žalingas konkurencijai?“
18.      Rašytines pastabas šioje byloje pateikė CD Tondela, Marítimo da Madeira, Vitória Sport Clube, Sporting Clube de Portugal, Sport Lisboa e Benfica, AdC, Graikijos, Lenkijos ir Portugalijos vyriausybės bei Europos Komisija. 2025 m. vasario 13 d. posėdyje žodines pastabas pateikė CD Tondela, Marítimo da Madeira, Vitória Sport Clube do Porto, Sporting Clube de Portugal, Sport Lisboa e Benfica, AdC, Portugalijos vyriausybė ir Komisija.
III. Analizė
19.      Savo trimis klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar toks susitarimas, kaip no-poach
(neviliojimo) susitarimas, kuriuo pagrindiniai Portugalijos pirmojo ir antrojo diviziono futbolo klubai susitarė nepasirašyti sutarčių su kitų klubų profesionalaus futbolo žaidėjais, kurie vienašališkai nutrauktų savo darbo sutartį dėl COVID‑19 pandemijos sukeltų problemų arba dėl bet kurio dėl pandemijos išimties tvarka priimto sprendimo, be kita ko, sprendimo pratęsti sezoną: i) gali būti laikomas įmonių asociacijos susitarimu, kuriuo ribojama konkurencija „dėl tikslo“, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, ir ii) gali patekti į Sprendimu Meca-Medina suformuotos jurisprudencijos taikymo sritį.
20.      Analizę pradėsiu nuo trečiojo prejudicinio klausimo (A), o tada pereisiu prie pirmojo ir antrojo klausimų, kuriuos galima nagrinėti kartu (B).
A.      Dėl trečiojo klausimo
21.      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia Teisingumo Teismo, ar no-poach
(neviliojimo) susitarimas, kurį per COVID‑19 pandemiją sudarė visi (arba beveik visi) futbolo klubai, dalyvaujantys nacionalinėje lygoje, suderinę su nacionaline futbolo asociacija, ir kuriam būdingi šios išvados 19 punkte nurodyti požymiai, turėtų būti laikomas sukeliančiu ribojimą „dėl tikslo“, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį.
22.      Siekdamas atsakyti į šį klausimą, pirmiausia paaiškinsiu atitinkamą analizės sistemą (1), o tada nagrinėsiu pagrindinėje byloje nagrinėjamo susitarimo ypatumus (2).
1.      Galiausiai paaiškinta gana sunkiai suprantama analizės sistema
23.      Pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį draudžiami visi įmonių susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ir suderinti veiksmai, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas ar poveikis yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas vidaus rinkoje.
24.      Vos prieš kelerius metus generalinis advokatas M. Bobek stebėjosi, kad praėjus daugiau nei 60 metų nuo Romos sutarties įsigaliojimo pagrindinė SESV 101 straipsnio 1 dalies sąvoka vis dar neaiški, todėl būtina, kad Sąjungos teismai ją papildomai paaiškintų(10). Iš tiesų sunku paneigti, kad dar visai neseniai sąvoka „ribojimas dėl tikslo“ ir skirtumas tarp jos ir sąvokos „ribojimas dėl poveikio“ buvo gana sunkiai suprantami(11).
25.      Be abejo, situacija tapo aiškesnė po to, kai Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) sprendimuose ISU, Superleague ir Royal Antwerp šiuo klausimu pateikė aiškias gaires. Jis tai padarė iš esmės įtvirtinęs (gana gausią) savo kolegijų šia tema suformuotą jurisprudenciją. Man atrodo, kad ta jurisprudencija buvo grindžiama trimis pagrindiniais argumentais: i) vengti formalizmo apibrėžiant ribojimus „dėl tikslo“, ii) užtikrinti siaurą šios sąvokos aiškinimą ir iii) aiškiai atskirti apribojimus „dėl tikslo“ ir „dėl poveikio“. Tolesnėse šios išvados dalyse pirmiausia apibrėšiu ribojimo „dėl tikslo“ sąvoką (a), o tada paaiškinsiu, kaip reikėtų nustatyti tokius ribojimus (b ir c).
a)      Kas yra ribojimas „dėl tikslo“?
26.      Dabar jau yra tvirtai nusistovėjusi pozicija, kad antikonkurencinio „tikslo“ sąvoka turi būti aiškinama siaurai(12). Ši sąvoka reiškia tik tam tikras įmonių veiksmų derinimo rūšis, kurios yra tokios žalingos konkurencijai, jog galima teigti, kad nebūtina vertinti jų poveikio. Tam tikros įmonių veiksmų derinimo rūšys dėl paties jų pobūdžio išties gali būti laikomos žalingomis tinkamam įprastos konkurencijos veikimui(13).
27.      Vis dėlto žodžių junginys „pakankamai žalingas“ neturėtų būti suprantamas kaip kiekybinė riba(14). Kaip Teisingumo Teismas paaiškino Sprendime Superleague, ribojimai „dėl tikslo“ apima ne tik tam tikrus konkurencijai „ypač žaling[us] slaptus veiksmus, kaip antai horizontal[iuosius] susitarim[us], lemian[čius] kainų nustatymą, gamybos pajėgumų ribojimą ar klientų pasidalijimą“, bet ir kitų rūšių veiksmus, kurie, nors „nebūtinai yra toki[e] pat žaling[i] konkurencijai, tam tikrais atvejais taip pat gali būti laikom[i] turinči[ais] antikonkurencinį tikslą“(15). Taip yra kalbant, be kita ko, apie kitus tam tikrų rūšių horizontaliuosius susitarimus nei karteliai(16) arba apie tam tikrų rūšių vertikaliuosius susitarimus(17).
28.      Taigi žodžiai „pakankamai žalingas“ turėtų būti suprantami kaip susiję su susitarimo kokybiniu požymiu arba kita slaptų veiksmų forma. Tam, kad susitarimas būtų laikomas ribojimu dėl tikslo, jis turi turėti akivaizdžiai antikonkurencinę ekonominę logiką. Kitaip tariant, turi būti aišku, kad ekonominiu požiūriu objektyvus susitarimo tikslas prieštarauja SESV 101 straipsnyje įtvirtintiems interesams(18). Būtent todėl tokiais atvejais valdžios institucijos gali nuspręsti, jog turi pakankamai informacijos, kad pripažintų nagrinėjamą elgesį pažeidžiančiu SESV 101 straipsnio 1 dalį, neprivalėdamos atlikti priešingos padėties analizės, kad nustatytų jo poveikį rinkoje(19).
29.      Susitarimo ekonominės logikos nereikėtų painioti nei su supratimu, kad pažeidžiamos konkurencijos taisyklės, nei su subjektyviu atitinkamų įmonių ketinimu jas pažeisti(20).  Nė vienas iš šių aspektų nėra lemiamas veiksnys nustatant SESV 101 straipsnio pažeidimą, nors, jei jie būtų įrodyti, žinoma, į juos galima atsižvelgti vertinant susitarimo antikonkurencinį pobūdį(21).
30.      Kaip matyti iš Sprendimo BIDS, aptariamos įmonės taip pat gali siekti tam tikro galutinio tikslo, kurį jos laiko teisėtu (anuo atveju – sumažinti perteklinius pramonės sektoriaus pajėgumus). Vis dėlto net ir veiksmai, kuriais galimai siekiama gana aiškaus tikslo, neturi reikšmės, jei šiuo tikslu sutarto bendradarbiavimo tikslas ir priemonės dėl paties savo pobūdžio yra antikonkurenciniai (anuo atveju – mechanizmo, skirto paskatinti konkurentų pasitraukimą iš rinkos, nustatymas)(22).
31.      Toks SESV 101 straipsnio 1 dalies aiškinimas, mano supratimu, tam tikru mastu atspindi pirminį Sutarties rengėjų pasirinkimą, t. y. ketinimą uždrausti tiek susitarimus, sudarytus siekiant būtent apriboti konkurenciją (ribojimai „dėl tikslo“), tiek susitarimus, kurie, nors ir buvo sudaryti dėl kitos priežasties, turėjo konkurenciją ribojantį poveikį (ribojimai dėl poveikio)(23). Taigi dabartinis aiškinimas grindžiamas tuo pradiniu požiūriu, atsižvelgiant į akivaizdžią aplinkybę, kad dalyvaujančios įmonės paprastai yra juridiniai asmenys, todėl ne visada realistiška, o ir gali būti gana sunku ištirti jų (subjektyvius) ketinimus.
32.      Be to, nors sankcijos, kurias gali skirti valdžios institucijos, priskiriamos prie „baudžiamosios srities“, kaip tai suprantama pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartiją ir Europos žmogaus teisių konvenciją, Sąjungos konkurencijos teisė savo esme skiriasi nuo baudžiamosios teisės(24). Tam, kad įmonės būtų pripažintos atsakingomis už pažeidimus, valdžios institucijoms nereikia nustatyti antikonkurencinio elgesio psichologinio elemento, pakanka nustatyti tik materialųjį jo elementą.
b)      Kaip nustatyti ribojimą „dėl tikslo“ (I)
33.      Teisingumo Teismas yra išaiškinęs, kad siekiant nustatyti, ar tam tikros formos elgesys reiškia ribojimą „dėl tikslo“, reikia išnagrinėti tris aspektus: i) susitarimo turinį, ii) jo ekonominį ir teisinį kontekstą ir iii) juo siekiamus tikslus(25).
34.      Susitarimo turinio, kuris, žinoma, yra analizės atspirties taškas, nagrinėjimas susijęs su dalyvaujančių įmonių pradėto bendradarbiavimo arba, kitaip tariant, jų sukurto mechanizmo dalyku. Kaip yra nurodęs Teisingumo Teismas, „norint išnagrinėti atitinkamo susitarimo <...> turinį, reikia išnagrinėti įvairius jo aspektus, kad būtų galima nustatyti, ar [jis] turi požymių, leidžiančių [jį] susieti su tam tikra įmonių [veiksmų derinimo] forma, kuri dėl paties savo pobūdžio turi būti laikoma žalinga įprastai konkurencijai“(26). Paprastai tariant, kaip toks susitarimas veikia? Ar jis atitinka tokį elgesį, kuris, kaip žinoma, paprastai yra žalingas?
35.      Dėl nagrinėjamo elgesio ekonominio ir teisinio konteksto Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad „reikia atsižvelgti į nagrinėjamų prekių ar paslaugų pobūdį, taip pat į realias nagrinėjamų sektorių ar rinkų veikimo sąlygas ir struktūrą“(27). Šiomis aplinkybėmis gali būti svarbūs tiek ekonominiai veiksniai (pvz., patekimo į rinką ir plėtros kliūtys, rinkos koncentracija, konkurentų galia, tiekėjų ir pirkėjų kompensacinė galia ir t. t.), tiek teisiniai veiksniai (pvz., taikytini teisės aktai, susijusios savireguliavimo įstaigų paskelbtos taisyklės, panašių susitarimų, kurie gali turėti kumuliacinį poveikį, buvimas ir t. t.). Tai iš esmės priklauso nuo konkretaus atvejo.
36.      Pavyzdžiui, gali būti, kad „tik įvykdžius tam tikras konkrečias sąlygas galima preziumuoti, jog tam tikros koordinavimo formos <...> yra žaling[os] įprastai konkurencijai“(28). Be to, gali būti, kad, nepaisant paprastai žalingo tam tikro elgesio pobūdžio, atitinkamoje rinkoje tiesiog nėra konkurencijos, kurią būtų galima riboti(29). Tam tikrais atvejais taip pat gali prireikti išnagrinėti, kaip atitinkama rinka ilgainiui keitėsi, kad būtų galima nustatyti, ar tam tikri veiksmai, nors ir nėra antikonkurenciniai, kai buvo nustatyti iš pradžių, vėliau buvo tęsiami siekiant antikonkurencinio tikslo(30).
37.       Kalbant apie tikslus, kurių siekiama nagrinėjamu elgesiu, t. y. paskutinį analizės elementą, kuris dėl akivaizdžių priežasčių šiomis aplinkybėmis yra lemiamas, reikia nustatyti iš karto atsirandančius ir tiesioginius tikslus, kurių šiuo elgesiu siekiama konkurencijos požiūriu(31). Kitaip tariant, valdžios institucijos turėtų pabandyti nustatyti pagrindines ekonomines aptariamų įmonių bendradarbiavimo priežastis(32).
38.      Be to, kaip minėta šios išvados 29 punkte, nors subjektyvūs šalių ketinimai nėra būtinas veiksnys nustatant, ar susitarimas yra ribojantis dėl tikslo, prireikus į šį veiksnį gali būti atsižvelgta. Pavyzdžiui, būtų neprotinga neatsižvelgti į vidaus dokumentus ir kitus įrodymus, patvirtinančius, kad šalių darbuotojai žinojo, jog nagrinėjamo elgesio teisėtumas kelia didelių abejonių, ir pateikė labai klaidinančius pareiškimus, kad suklaidintų valdžios institucijas(33).
39.      Tai paaiškinus, kitas (praktiškesnis) klausimas yra – kaip iš tikrųjų reikėtų vertinti šias tris veiksnių grupes, siekiant nustatyti, ar pats konkretaus elgesio tikslas yra riboti konkurenciją.
40.      Vėlgi tai priklauso nuo kiekvieno atvejo ypatumų. Man atrodo, kad pagal naujausią jurisprudenciją valdžios institucijos gali taikyti dvi pagrindines analizės kryptis.
c)      Kaip nustatyti ribojimą „dėl tikslo“ (II)
41.      Labiau „tradicinė“ analizės kryptis paprastai taikoma, kai nagrinėjamas susitarimas, atrodo, priklauso tam tikrai kategorijai susitarimų, kurių kenksmingas pobūdis yra gerai žinomas ir visuotinai pripažįstamas: pavyzdžiui, kainų nustatymas, produkcijos ribojimas ir rinkų pasidalijimas. Iš tikrųjų tokiais atvejais patirtis, t. y. ekonominė analizė ir ankstesnė administracinė bei teismų praktika, patvirtina, kad susitarimai paprastai yra antikonkurenciniai(34).
42.      Taigi, jei išnagrinėjus susitarimų turinį paaiškėja, kad susitarimas iš pirmo žvilgsnio yra „akivaizdus ribojimas“ (anglų k. dažnai vadinamas naked restriction)(35), tada ne visuomet reikia išsamiai nagrinėti susitarimo teisinį ir ekonominį kontekstą bei tikslus(36). Kad patvirtintų antikonkurencinį susitarimo pobūdį, valdžios institucijos turi tik patikrinti, ar nėra ypatingų aplinkybių, galinčių sukelti abejonių dėl nagrinėjamo susitarimo preziumuojamo žalingumo(37). Kitaip tariant, valdžios institucijos turėtų įsitikinti, kad atliekant tyrimą surinkta informacija, įskaitant tą, kurią joms pateikė atitinkamos įmonės, taip pat patvirtina, kad nagrinėjamas susitarimas, kaip ir dauguma tos pačios kategorijos susitarimų, iš esmės yra antikonkurencinis(38). Tokia analizė suteikia konkurencijos institucijoms aiškią, administruojamą ir greitesnę kovos su akivaizdžiai žalingo elgesio formomis procedūrinę sistemą, kuri leidžia sutaupyti šių institucijų administracines išlaidas ir kartu kuo labiau sumažinti klaidų riziką(39).
43.      Antrosios rūšies analizė susijusi su susitarimais, dėl kurių negalima atlikti prima facie „saugaus“ jų tikslo vertinimo, pavyzdžiui, dėl to, kad jie turi svarbių originalių požymių, arba dėl to, kad jie, atrodo, priklauso tokiai
susitarimų kategorijai, kuri paprastai nekelia problemų. Tokiais atvejais valdžios institucijoms paprastai reikės atlikti išsamesnę atitinkamo susitarimo turinio, konteksto ir tikslų analizę, kad nustatytų, ar jo tikslas yra antikonkurencinis. Iš tiesų naujausia jurisprudencija, pavyzdžiui, susijusi su „mokėk už pavėlinimą“ (anglų k.
pay for delay) atveju(40), rodo, kad antikonkurencinis tikslas nebūtinai negalimas dėl to, kad dėl panašaus elgesio nėra ankstesnės administracinės ar teismų praktikos.
44.      Vis dėlto ir tokiais atvejais patirtis gali padėti nustatyti tikrąjį susitarimo tikslą, kuris iš pirmo žvilgsnio atrodo nekenksmingas. Sąvoka „patirtis“ negali būti suprantama siaurai ir statiškai. Svarbu tai, kad taikydamos nusistovėjusius teisinės ir ekonominės analizės metodus valdžios institucijos aiškiai suprastų susitarimu sukurtą teisinį mechanizmą ir žinotų apie jo galimą ekonominį poveikį rinkai. Gali būti, kad susitarimas ekonominiu požiūriu prilygsta akivaizdžiam apribojimui ar kitai praktikai, kurios kenksmingas pobūdis yra pagrįstai aiškus, arba juos slepia(41).
45.      Be to, „ilgainiui „patirties“ sąvoka neabejotinai keičiasi, atsižvelgiant į tai, kad kompetentingos administracinės ir teisminės institucijos įgyja daugiau žinių ir patirties, sukuriamos įmantresnės analizės priemonės ir vystomas ekonominis mąstymas“(42). Žinoma, tokia logika yra abipusė: patirtis gali pasireikšti tam tikromis elgesio formomis, nepatenkančiomis į „dėžutę“, bet gali apimti ir tam tikras naujas formas.
46.      Atsižvelgdamas į tuos principus dabar nagrinėsiu klausimus, kylančius dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo susitarimo.
2.      „No-poach“ (neviliojimo) susitarimai ir ribojimai dėl tikslo
47.      Pirmiausia primenu, kad vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam procesui, grindžiamam aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo funkcijų atskyrimu, Teisingumo Teismo vaidmuo apsiriboja jam pateiktų Sąjungos teisės nuostatų, šiuo atveju SESV 101 straipsnio 1 dalies, išaiškinimu. Taigi ne Teisingumo Teismas, o prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi galutinai įvertinti, ar, atsižvelgiant į visas reikšmingas situacijai pagrindinėje byloje būdingas aplinkybes ir tos situacijos ekonominį bei teisinį kontekstą, tam tikru susitarimu siekiama tikslo riboti konkurenciją. Vis dėlto spręsdamas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas, remdamasis turimais bylos duomenimis, gali pateikti paaiškinimų, kurie nacionaliniam teismui padėtų atlikti savąjį vertinimą ir išspręsti ginčą(43).
48.      Atsižvelgdamas į tai, pamėginsiu padėti Teisingumo Teismui pateikti gaires prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui dėl dviejų pagrindinių aspektų: pirma, ar no-poach
(neviliojimo) susitarimai paprastai gali būti laikomi iš prigimties antikonkurenciniais ir, antra, ar vertinant turėtų būtų reikšmingos konkrečios aplinkybės, kuriomis buvo sudarytas nagrinėjamas susitarimas.
a)      Galima ribojimų „dėl tikslo“ kategorija
49.      Iš karto galiu pasakyti, kad no-poach
(neviliojimo) susitarimai, t. y. susitarimai, kai dvi ar daugiau įmonių įsipareigoja nesamdyti ir nevilioti viena kitos darbuotojų, bent jau tuo atveju, kai juos sudaro esami ir galimi konkurentai, ir jeigu jais nėra papildomas teisėtas sandoris, kuris pats nėra antikonkurencinis, turi visus požymius, kad iš pirmo žvilgsnio būtų laikomi ribojančiais konkurenciją „dėl tikslo“.
50.      Pirmiausia gana akivaizdu tai, kad no-poach
(neviliojimo) susitarimą galima laikyti tam tikra dalijimosi tiekimo (šiuo atveju – darbo jėgos tiekimo) šaltiniu forma, kuri aiškiai nurodyta SESV 101 straipsnio 1 dalies c punkte. Be to, atrodo, kad naujausia valdžios institucijų(44) ir teismų(45) praktika (tiek Sąjungoje, tiek kitur), taip pat teisės ir ekonomikos doktrina(46) suteikia pakankamai patikimos informacijos, patvirtinančios požiūrį, kad no-poach
(neviliojimo) susitarimai paprastai kenkia įprastam konkurencijos veikimui. Sprendime FIFA Teisingumo Teismas nurodė slaptus veiksmus, kuriais tam tikruose sektoriuose ar rinkose ribojamas arba kontroliuojamas „aukštos kvalifikacijos darbuotojų įdarbinimas“, kaip galimą ribojimą dėl tikslo(47).
51.      Pritariu tam. Užuot konkuravusios, kad įdarbintų geriausius darbuotojus, siūlydamos didesnį darbo užmokestį ir (arba) geresnes darbo sąlygas ir galimybes, aptariamos įmonės „užrakina“ savo darbuotojus, todėl jų sutarčių sąlygos „įšaldomos“. Produktyviausios įmonės, turinčios paskatą ir pajėgios įdarbinti darbuotojus, kurie, jų manymu, geriausiai atitinka jų poreikius, negali to daryti, kai tokius darbuotojus įdarbina kuri nors kita susitarimo šalis.
52.      Tai neišvengiamai lemia neoptimalų žmogiškųjų išteklių paskirstymą, veiksmingumo ir (arba) inovacijų praradimą ir, žinoma, mažesnį darbuotojų darbo užmokestį. Išteklių rinkai (darbo rinkai) neabejotinai daromas neigiamas poveikis, todėl produkcijos (aptariamų įmonių siūlomų prekių ar paslaugų) rinkai taip pat dažnai gali būti daromas panašus poveikis.
53.      Taigi, pritariant, be kita ko, AdC, Portugalijos vyriausybei ir Komisijai, man nesunku padaryti išvadą, kad daugumos konkurentų sudarytų no-poach
(neviliojimo) susitarimų ekonominė logika yra antikonkurencinė.
54.      Turint tai omenyje, dėl pirma paaiškintų priežasčių išvada, kad konkretus susitarimas priklauso paprastai konkurenciją ribojančių susitarimų kategorijai, jokiu būdu nereiškia analizės pabaigos. Siekiant patikrinti, ar yra ypatingų aplinkybių, dėl kurių gali kilti abejonių dėl nagrinėjamo susitarimo žalingo pobūdžio, reikėtų atsižvelgti į nagrinėjamo konkretaus susitarimo turinį, teisinį ir ekonominį kontekstą bei tikslus.
b)      Dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų konkrečių aplinkybių
55.      Mano nuomone, šioje byloje yra keletas veiksnių, kurie, atrodo, paneigia nagrinėjamo susitarimo iš prigimties antikonkurencinį pobūdį.
56.      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad futbolo klubai, palaikomi nacionalinės futbolo asociacijos, sudarė nagrinėjamą susitarimą per COVID‑19 pandemiją, siekdami užtikrinti, kad, nepaisant pertraukų ir vėlavimo, 2019–2020 m. sezonas galėtų būti užbaigtas nepakenkiant turnyro vientisumui ir sąžiningumui.
57.      Man atrodo pakankamai akivaizdu, jog dėl to, kad kai lieka sužaisti dar 10 rungtynių, nesant tokio susitarimo, koks nagrinėjamas šioje byloje, kai kurioms komandoms būtų buvę gana lengva iškreipti tinkamą turnyro eigą. Visų pirma turtingiausi klubai, įdarbindami geriausius savo tiesioginių konkurentų žaidėjus iš tų, kurių sutartis jau turėjo baigti galioti arba buvo nutraukta vienašališkai, būtų galėję sustiprinti savo pačių komandas ir kartu susilpninti šiuos konkurentus(48). Tai juo labiau būtų buvę tikėtina dėl to, kad pandemija gana stipriai paveikė futbolo klubų finansus(49), todėl labai tikėtina, kad tai galėjo padidinti skirtingų klubų turtinės padėties skirtumus, o tai turėjo įtakos pritraukiant naujų žaidėjų.
58.      Manau, kad toks įvykis galėjo pakenkti viso turnyro patikimumui, be kita ko, rėmėjų ir sirgalių akyse. Taigi klubų troškimas per tas
paskutines 10 rungtynių išlaikyti savo komandas kuo panašesnes į sezono pirmosios dalies rungtynes yra priemonė, atitinkanti tikslą užtikrinti sporto varžybų, kurių rezultatai grindžiami pasiekimais, o ne praktiniais sumetimais, vientisumą ir sąžiningumą. Sprendime FIFA Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs, jog „[futbolo asociacijos] gali teisėtai siekti tam tikru mastu užtikrinti žaidėjų, papildančių komandas, kurias šie klubai komplektuoja konkrečiam sezonui, pastovumą, pavyzdžiui, drausdama <...> sezono metu ar net konkrečiais metais vienašališkai nutraukti darbo sutartis“(50). Man atrodo, kad tokia išvada mutatis mutandis taikytina ir šioje byloje. Praktiškai nagrinėjamu susitarimu buvo siekiama kai kuriems žaidėjams atidėti perėjimo iš vieno klubo į kitą galimybės atsiradimą, nes dėl akivaizdžių priežasčių tokia galimybė paprastai nesuteikiama laikotarpiais, kurie yra labai arti turnyro pabaigos(51), kad ji būtų suderinta su nauju turnyro tvarkaraščiu.
59.      Šiuo klausimu reikėtų pridurti, kad manęs neįtikina AdC ir Komisijos teiginys dėl Sprendime FIFA(52) nagrinėtų taisyklių, kurios, kaip konstatavo Teisingumo Teismas, iš tikrųjų turėjo antikonkurencinį tikslą, ir susitarimo, kuris yra šios bylos dalykas, santykinio panašumo. Byloje FIFA nagrinėtos taisyklės pirmiausia buvo suformuluotos „labai bendrai ir nekonkrečiai, todėl gal[ėjo] būti taikomos savo nuožiūra, taigi neprognozuojamai ir sunkiai kontroliuojamai“(53), ir jomis buvo remiamasi piktnaudžiaujant(54).  Iš tiesų dėl bet kokio tų taisyklių pažeidimo galėjo būti beveik automatiškai ir remiantis vien prielaidomis skiriamos drakoniškos ir (arba) ilgalaikės sankcijos(55), atimant iš žaidėjo „bet koki[ą] galimyb[ę] dalyvauti organizuotame futbole“(56) ir sukelti naujajam klubui „rizik[ą], kad jis bus solidariai ir bendrai atsakingas už kompensacijos, kuri gali būti labai didelė, sumokėjimą“(57). Dėl tokių taisyklių savaime atsirado „bendras ir drastiškas klubų konkurencijos tarpvalstybiniu mastu ribojimas[,] <...> geografiniu požiūriu ap[ėmęs] visą Sąjungos teritoriją, o laiko požiūriu [buvo] nuolatinis“(58).
60.      Nesuprantu, ką minėtų dviejų rūšių priemonės turi bendro.
61.      Be to, nagrinėjamas susitarimas neturėjo panašaus poveikio kaip byloje Royal Antwerp nagrinėta priemonė. Toje byloje Teisingumo Teismas dar kartą patvirtino, kad įmonių asociacijų susitarimai ar sprendimai, kuriais siekiama „atriboti rinkas pagal nacionalines sienas, bandoma atkurti nacionalinių rinkų atribojimą ar dėl kurių tampa sunkiau susilieti nacionalinėms rinkoms, gali prieštarauti ESS ir SESV tikslui integruoti tas rinkas sukuriant vidaus rinką, ir kad dėl šios priežasties tokie susitarimai iš principo turi būti kvalifikuojami kaip susitarimai „dėl tikslo“ riboti konkurenciją“(59). Nagrinėjamu atveju tokio poveikio neįmanoma nustatyti, nes ginčijamas susitarimas nepaveikė tarpvalstybinių perėjimų iš vieno klubo į kitą abiem kryptimis.
62.      Taigi, nors nagrinėjamu susitarimu išties buvo nustatyti tam tikri klubų gebėjimo konkuruoti apribojimai, susiję su vienu iš pagrindinių jų veiklos pajėgumų (žaidėjų įdarbinimu)(60), manau, kad išimtinėmis šios bylos aplinkybėmis ir atsižvelgiant į ribotą jo taikymo sritį tokio susitarimo nebuvo galima laikyti iš prigimties antikonkurenciniu.
63.      Iš tikrųjų netgi būtų galima teigti, kad nagrinėjamas susitarimas buvo konkurenciją skatinančio pobūdžio. Sporto lygos neveikia kaip įprastos prekių ar paslaugų rinkos. Nė vienas lygoje žaidžiantis klubas slapta nesvajoja išstumti visų savo konkurentų iš rinkos ir tapti faktiniu monopolistu. Tai praktiškai neįmanoma ir neturi jokios ekonominės prasmės. Klubų skaičius yra pastovus, ir siekdami veiklos rezultatų rinkoje (su sirgaliais, rėmėjais, transliuotojais ir kt.) jie turi išlaikyti tam tikrą konkurencingumą lygoje(61). Todėl šiuo požiūriu nebūtų nepagrįsta manyti, kad, atsižvelgiant į tai, jog nagrinėjamas susitarimas padėjo užsitikrinti tinkamą konkurencinę struktūrą lygoje iki sezono pabaigos, jo ekonominė logika buvo išsaugoti ir sustiprinti sveiką konkurenciją.
64.      Suprantu, kad nagrinėjamam susitarimui svarbi rinka yra žaidėjų perėjimo iš vieno klubo į kitą rinka (pati lyga neveikia kaip rinka). Vis dėlto šie du veiksniai akivaizdžiai priklauso vienas nuo kito: jei lyga prarastų savo vientisumą ir konkurencingumą, sirgalių, rėmėjų ir transliuotojų susidomėjimas tikriausiai sumažėtų, todėl žaidėjų perėjimo iš vieno klubo į kitą rinka taip pat nukentėtų, nes dėl to klubams ir žaidėjams tektų mažiau investicijų, taigi, pralaimėtų ir klubai, ir žaidėjai.
65.      Šiuo klausimu per teismo posėdį paprašyta pasvarstyti, ar nagrinėjamas susitarimas dėl ką tik paaiškintų priežasčių galėtų būti laikomas konkurenciją skatinančiu susitarimu, Komisija tik nurodė ribojamąjį poveikį, kurį paprastai sukelia no-poach
(neviliojimo) susitarimai, ir nepakomentavo šio konkretaus susitarimo logikos bei tikrojo konteksto. Galutiniame atsakyme per teismo posėdį Komisija netgi nurodė, kad iš esmės nebuvo būtina nagrinėti konteksto, nes nagrinėjamas susitarimas buvo ribojimas „dėl tikslo“.
66.      Nepritariu tam. Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismo jurisprudencijoje ne tik nuosekliai pripažįstama, kad kontekstas visada svarbus(62), bet ir keliuose pastarųjų metų sprendimuose aiškiai nurodyta, kad, kaip paaiškinta šios išvados 40 punkte, jeigu atvejis nėra aiškus, gali prireikti atlikti „išsamią“ konteksto (taip pat turinio ir tikslų) analizę(63). Lygiai kaip susitarimas, kuris nepriskiriamas prie paprastai ribojančių susitarimų kategorijos, dėl savo konteksto kartais gali būti laikomas antikonkurenciniu „dėl tikslo“, taip ir atsižvelgimas į kontekstą gali turėti priešingą poveikį.
67.      Tai taip pat paaiškina, kodėl mane šiek tiek glumina AdC, Portugalijos vyriausybės ir Komisijos žodinėse pastabose pateikiamos kartotinės nuorodos į Sprendimo Toshiba ištrauką, pagal kurią „ekonominio ir teisinio konteksto analizė gali būti apribota tuo, kas yra griežtai būtina, siekiant padaryti išvadą apie konkurencijos ribojimo dėl tikslo buvimą“(64). Atrodo, kad jos šią ištrauką aiškina kaip leidžiančią valdžios institucijoms bet kokiomis aplinkybėmis atlikti glaustą (ar net paviršutinišką) konteksto analizę. Toks Sprendimo Toshiba aiškinimas yra akivaizdžiai klaidingas. Minėtos šalys pabrėžia žodžius „apribota“ ir „griežtai“, neatsižvelgdamos į žodį „būtina“, nepaisydamos pirmesniame punkte nurodytos jurisprudencijos.
68.      Man atrodo, kad šioje byloje nagrinėjamo susitarimo antikonkurencinis pobūdis tikrai nėra aiškus. Iš tiesų susitarimo turinys (jo ribota taikymo sritis), kontekstas (COVID‑19 pandemija) ir tikslas (užtikrinti tvarkingą sezono užbaigimą) aiškiai rodo, jog išsamesnis ir nuodugnesnis susitarimo antikonkurencinio tikslo (ir prireikus poveikio) įvertinimas yra būtinas.
69.      Iš tiesų per teismo posėdį paprašius paaiškinti, kokios žalos nagrinėjamas susitarimas praktiškai sukėlė vartotojams, AdC buvo sunku pateikti prasmingą atsakymą. Ši institucija nurodė galimas problemas, susijusias su žaidėjų vertinimo sąžiningumu. Kaip matyti iš šios išvados 49–53 punktų, iš esmės neprieštarauju tam, kad atliekant konkurencijos analizę būtų atsižvelgta į su darbu susijusius klausimus ir į tai, kaip įmonių praktika gali paveikti šią rinką. Tačiau konkurencijos teisės ir darbo teisės tikslai skiriasi ir jiems taikomi skirtingi principai. Iš tiesų žaidėjų darbo sutartis su jų klubais paprastai reglamentuoja nacionalinė teisė(65). Kai kuriose šalyse kai kurioms sporto šakoms taip pat taikomos profesinių sąjungų sudaromos kolektyvinės sutartys. Sąjungos teisėje, įskaitant Sąjungos konkurencijos teisę, tokie nacionalinės teisės aktai ir kolektyvinės sutartys vertinamos gana pagarbiai(66). Todėl pareiškiant ieškinį pagal SESV 101 straipsnį dėl darbuotojams galimai padarytos žalos reikėtų nuodugniai paaiškinti, kaip darbo klausimai sąveikauja su konkurencijos klausimais. Reikėtų pasakyti, kad šioje byloje ši sąveika vis dar nėra aiški, kaip ir konkreti žalos teorija, kuria grindžiamas AdC sprendimas.
70.      Vis dėlto galutinį sprendimą dėl visų pirma nagrinėtų klausimų turi priimti nacionalinis teismas, nuodugniai išnagrinėjęs nagrinėjamo susitarimo turinį, kontekstą ir tikslus.
71.      Remdamasis tuo, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į trečiąjį prejudicinį klausimą atsakyti:
SESV 101 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad profesionalaus sporto klubų, suderinus su jų nacionaline sporto asociacija, per COVID‑19 pandemiją sudarytas no-poach
(neviliojimo) susitarimas neturi būti laikomas ribojančiu konkurenciją dėl tikslo, jeigu jo tikrasis tikslas buvo išsaugoti pandemijos paveiktų sporto varžybų sąžiningumą ir vientisumą.
IV.    Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
72.      Pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos galima nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės klausia, ar tokiam susitarimui, kaip nagrinėjamas šioje byloje, gali būti taikoma Sprendime Meca-Medina suformuota jurisprudencija ir dėl šios priežasties jis gali būti laikomas suderinamu su SESV 101 straipsniu.
73.      Primintina, kad būtent tokia Teisingumo Teismo jurisprudencija, pradedant Sprendimu Wouters(67), vėliau buvo taikoma su sportu susijusiai veiklai, pirmiausia byloje Meca-Medina, o vėliau neseniai nurodyta sprendimuose ISU, Superleague ir Royal Antwerp, taip pat kai kuriuose vėlesniuose sprendimuose(68). Iš esmės Sprendimu Meca‑Medina suformuotoje jurisprudencijoje išaiškinta, kad susitarimams, kuriais ribojama dalyvaujančių įmonių veiksmų laisvė, netaikomas SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimas, jeigu: i) juos galima pateisinti tuo, jog siekiama vieno ar kelių teisėtų bendrojo intereso tikslų, kurie savaime neprieštarauja konkurencijai, ii) konkrečios priemonės, kurių imtasi siekiant tų tikslų, iš tikrųjų yra tam reikalingos, ir iii) net paaiškėjus, kad tomis priemonėmis daromas joms būdingas poveikis bent potencialiai riboti ar iškraipyti konkurenciją, tas būdingas poveikis neviršija to, kas reikalinga, ypač pašalinant bet kokią konkurenciją.
74.      Savo išvados byloje ROGON 21–53 punktuose išsamiai aptariau tokios jurisprudencijos kilmę, logiką ir taikymo sritį. Siekdamas proceso ekonomiškumo, skaitytojams duodu nuorodą į tas ištraukas. Būtent atsižvelgdamas į tai, kas jose išdėstyta, dabar išnagrinėsiu Sprendimu Meca-Medina suformuotos jurisprudencijos taikytinumą tokiam susitarimui, koks nagrinėjamas šioje byloje. Vis dėlto galutinį sprendimą šiuo klausimu turi priimti nacionalinis teismas.
75.      Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas padarytų išvadą, kad nagrinėjamas susitarimas, priešingai mano preliminariam vertinimui, riboja konkurenciją dėl tikslo, ta jurisprudencija nebūtų taikoma. Taigi mano toliau pateikta analizė grindžiama prielaida, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui galutinai išanalizavus ginčijamą susitarimą bus patvirtinta, jog juo nesiekiama antikonkurencinio tikslo.
76.      Kaip matyti iš šios išvados 70 punkto, Sprendime Meca-Medina Teisingumo Teismo nustatytą kriterijų iš esmės sudaro trys vienas po kito einantys analizės etapai, bet, vėlgi, ši analizė negali būti atliekama abstrakčiai, nes nagrinėjamas elgesys visada turėtų būti vertinamas atsižvelgiant į jo ekonominį ir teisinį kontekstą(69).
77.      Pirmiausia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar nagrinėjamas susitarimas pateisinamas vieno ar kelių teisėtų bendrojo intereso tikslų, kurie savaime nėra antikonkurenciniai, siekimu. Kadangi jau buvo nustatyta, kad toks susitarimas, kaip nagrinėjamas šioje byloje, neturėjo antikonkurencinio
tikslo, reikėtų patikrinti aspektus, ar siekiamas tikslas buvo vertas apsaugos pagal Sąjungos teisę ir ar nagrinėjamą susitarimą priėmę subjektai galėjo teisėtai veikti. Preliminariai manau, kad į abu klausimus reikėtų atsakyti teigiamai.
78.      Visų pirma pagal SESV 165 straipsnio 2 dalį Sąjunga pripažįsta ir skatina „teisėtumą bei atvirumą sporto varžybose“(70). Iš tiesų dar iki šios nuostatos įtraukimo į Lisabonos sutartį Teisingumo Teismas buvo aiškiai pripažinęs su šiomis vertybėmis susijusį bendrąjį interesą(71). Naujausioje jurisprudencijoje aiškiai patvirtinta, kad „yra teisėta tarptautines tarpklubines futbolo varžybas organizuoti ir vykdyti pagal bendras taisykles, kuriomis <...> skatinamas lygiomis galimybėmis ir pasiekimais grindžiamų sporto varžybų rengimas“(72).
79.      Konkrečiau kalbant, Sprendime FIFA Teisingumo Teismas konstatavo, kad: i) „tikslas užtikrinti sporto varžybų reguliarumą yra teisėtas bendrojo intereso tikslas, kurio sporto asociacija gali siekti, pavyzdžiui, priimdama taisykles dėl žaidėjų perėjimo iš klubo į klubą terminų, siekdama, kad būtų išvengta vėlyvų perėjimų, galinčių reikšmingai pakeisti vienos ar kitos komandos pajėgumą per varžybas, ir taip pakenkta įvairių šiose varžybose dalyvaujančių komandų rezultatų palyginamumui ir atitinkamai sklandžiai visų šių varžybų eigai“, ir ii) „tam tikro šių žaidėjų sudėčių pastovumo, taigi ir jų sutarčių tęstinumo, užtikrinimas turi būti laikomas <...> viena iš galimų priemonių, padedančių siekti teisėto bendrojo intereso tikslo, t. y. užtikrinti tarpklubinių futbolo varžybų reguliarumą“(73).
80.      Be to, nuosekliai pripažįstama, kad nacionalinės sporto asociacijos, kaip antai LPFP, kurios padėjo ir bendradarbiavo su nagrinėjamą susitarimą sudariusiais klubais, pirmiausia yra „[atsakingos už] sporto reikalų tvarkymą“, ir šiuo tikslu joms suteikta tam tikra laisvė „organizuoti ir skatinti savo sporto šakos sportinę veiklą“(74), ir kad jos turi nacionalinių ir Sąjungos valdžios institucijų partnerių sporto srityje statusą(75). Tai yra aiškiai pripažįstama Teisingumo Teismo jurisprudencijoje(76).
81.      Tada prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar konkrečios priemonės, kuriomis buvo siekiama nagrinėjamo tikslo, buvo tikrai būtinos šiam tikslui pasiekti. Mano nuomone, pagal šį „būtinumo“ kriterijų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi iš esmės patikrinti tris griežtai susijusius aspektus, t. y. ar nagrinėjamas susitarimas:
i) buvo sudarytas atsižvelgiant į objektyvų poreikį siekti atitinkamo tikslo,
ii) tikrai atspindėjo rūpestį užtikrinti, kad tas tikslas būtų pasiektas nuosekliai, ir iii) buvo tinkamas tam tikslui pasiekti, t. y. kad jis atrodė tinkamas reikšmingai prisidėti prie jo įgyvendinimo.
82.      Vėlgi turiu pasakyti, kad, remiantis bylos medžiagoje esančia informacija, į šiuos tris klausimus tikriausiai taip pat reikėtų atsakyti teigiamai. Dėl išimtinio COVID‑19 pandemijos pobūdžio kilo didelė rizika, kad klubai negalės užbaigti 2019–2020 m. futbolo sezono arba bent kad nebus užtikrintas jo galutinės dalies vientisumas ir sąžiningumas. Man atrodo sunku ginčyti, kad futbolo komandos ir futbolo asociacijos „turėjo ką nors daryti“, kad „išsaugotų tai, ką buvo galima išsaugoti“ tokiomis neaiškiomis ir beprecedentėmis aplinkybėmis.
83.      Kaip paaiškinta šios išvados 57, 58, 63 ir 64 punktuose, atrodo, kad nagrinėjamas susitarimas grindžiamas nuoširdžiu futbolo klubų ir nacionalinės asociacijos troškimu teisingai ir tvarkingai užbaigti sezoną, užtikrinant, kad turnyro konkurencinė struktūra išliktų nepaveikta.
84.      Šiomis aplinkybėmis norėčiau pabrėžti, kad pagal Sprendime Meca-Medina taikytą kriterijų sąvokos „tikrai būtina“ negalima aiškinti kaip reiškiančios conditio sine qua non nagrinėjamam tikslui pasiekti. Kaip paaiškinau savo išvados byloje ROGON 41–45 punktuose, atitinkamoms reguliavimo institucijoms neišvengiamai reikia tam tikros diskrecijos pasirinkti priemones, kurios, jų manymu, yra tinkamos siekiant kuo geriau apsaugoti esamus interesus. Pavyzdžiui, byloje, kurioje priimtas Sprendimas
Wouters, nagrinėtas draudimas advokatams verstis advokato praktika visapusiškai bendradarbiaujant su auditoriais negalėjo būti laikomas absoliučiai būtinu ir neišvengiamu siekiant užtikrinti, kad „galutiniam teisinių paslaugų gavėjui bei teisingumo sistemai [būtų suteikta] būtin[a] nepriekaištingumo ir patirties garantij[a]“(77). Šiame kontekste raktinis žodis yra „pagrįstumas“: ar suinteresuotosios šalys galėtų pagrįstai manyti, kad nagrinėjama priemonė reikšmingai prisidėtų prie nurodyto tikslo įgyvendinimo, o bet kokia mažiau konkurenciją ribojanti priemonė nebūtų tokia veiksminga?
85.      Kaip išsamiau paaiškinau savo išvados byloje ROGON 35–37 punktuose, suprantu, kad Sprendime Wouters vartojamos sąvokos „pagrįstas“ nėra sprendimuose ISU, Superleague ar Royal Antwerp. Vis dėlto Teisingumo Teismas Sprendimo Superleague 197 punkte tiesiog kitaip suformulavo šią sąvoką. Tame
punkte jis nurodė, kad vykdydami priemonės būtinumo sąlygos kontrolę Sąjungos ir nacionaliniai teismai turėtų patikrinti, ar „didesnis produktyvumas, kurio tikimasi[,] <...> gali būti pasiektas konkurenciją mažiau ribojančiomis priemonėmis“, tačiau jie negali įvertinti įvairių turimų priemonių „[pagal jų atitinkamą pageidaujamumą]“.
86.      Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar nagrinėjamo susitarimo poveikis neviršija to, kas būtina jo tikslui pasiekti, visų pirma pašalinant bet kokią konkurenciją. Kaip paaiškinta, nagrinėjamas susitarimas buvo susijęs tik su vienu parametru, dėl kurio konkuruoja klubai (naujų žaidėjų įdarbinimas), taip nepaveikiant klubų tarpusavio konkurencijos jokiais kitais aspektais, ir tik su kai kuriais žaidėjais trumpą laiką. Mano nuomone, tai reiškia, kad tokiu susitarimu iš atitinkamos rinkos nepašalinama visa konkurencija.
87.      Taigi atrodo, kad yra vienas pagrindinis aspektas, į kurį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui gali tekti sutelkti dėmesį šiomis aplinkybėmis: ar buvo kitų priemonių, kurios, nors jomis buvo galima vienodai pasiekti numatytą tikslą, kartu buvo mažiau ribojančios konkurenciją. Iš tikrųjų tai yra klausimas, dėl kurio, akivaizdu, geriausiai nuspręsti gali prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nes tam reikia atsižvelgti į įvairias teisines ir faktines aplinkybes. Vis dėlto man atrodo, kad tam tikri nagrinėjamo susitarimo ypatumai arba aplinkybės, kuriomis jis buvo sudarytas, yra ypač svarbūs.
88.      Pirma, nagrinėjamo susitarimo geografinė taikymo sritis ir taikymo sritis asmenų atžvilgiu buvo ribota: Portugalijos pirmojo ir antrojo divizionų futbolo klubų, kurie buvo susitarimo šalys, įdarbinti žaidėjai, kurių sutartys baigė galioti arba buvo vienašališkai nutrauktos per COVID‑19 pandemiją. Klubai galėjo laisvai samdyti, pavyzdžiui, žaidėjus iš klubų, žaidžiančių už Portugalijos ribų, arba iš žemesnių Portugalijos divizionų. Susitarimo taikymo sritis ratione temporis taip pat buvo gana ribota: jis buvo taikomas tik laikotarpiu, kurio reikėjo 2019–2020 m. sezonui užbaigti, ir nustojo galioti kitą dieną po paskutinių to sezono rungtynių.
89.      Antra, atsižvelgiant į klausimo skubumą, taip pat į situacijos neapibrėžtumą ir sudėtingumą, vertindamas, ar buvo alternatyvių priemonių (tai turi nurodyti AdC), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų atsižvelgti tik į tas priemones, kurios buvo pagrįstai prieinamos ir palyginti paprastos pagal savo struktūrą ir įgyvendinimą. Žinoma, tai nebuvo tas laikotarpis, per kurį buvo galima pateikti išsamius tyrimus ir ataskaitas ar eksperimentuoti. Juk net nebuvo įmanoma rengti susitikimų asmeniškai, o interneto platformos tikrai nebuvo veiksmingiausias būdas ilgoms ir sudėtingoms diskusijoms rengti.
90.      Šiomis aplinkybėmis taip pat atsižvelgčiau į tai, kad likus kelioms savaitėms iki nagrinėjamo susitarimo sudarymo Europos konkurencijos tinklas paskelbė bendrą pareiškimą, kuriame pripažino galimą įmonių bendradarbiavimo būtinybę(78). Tai galėtų patvirtinti požiūrį, kad futbolo klubai ir nacionalinė asociacija galėjo pagrįstai manyti, jog tuo laikotarpiu išimties tvarka buvo būtinas tam tikras bendradarbiavimas dėl aspektų, dėl kurių kitu atveju jie būtų įnirtingai konkuravę.
91.      Trečia, nagrinėjamo susitarimo poveikis dalyvaujančių futbolo žaidėjų ekonominei veiklai atrodo santykinai nedidelis. Jie galėjo bet kada sudaryti darbo sutartis su komandomis už Portugalijos ribų, taip pat ir pasirinkti bet kokią komandą Portugalijoje pradedant nuo kitos dienos po paskutinių sezono rungtynių. Atsižvelgiant į FIFA rekomendaciją nacionalinėms futbolo asociacijoms pakeisti žaidėjų registracijos laikotarpių datas(79), man atrodo, kad žaidėjams būtų sunku teigti, jog dėl nagrinėjamo susitarimo jie neteko reikšmingų galimybių sudaryti naujas sutartis. Be to, tas susitarimas vienašališkai nepaveikė ir, žinoma, negalėjo vienašališkai paveikti žaidėjų esamų sutarčių teisinės trukmės; dėl bet kokio sutarties pratęsimo (ir prireikus bet kokio papildomo atlygio) turėjo susitarti klubas ir atitinkamas žaidėjas. Taigi žaidėjai galėjo laisvai derėtis ir atmesti pasiūlymus, kuriuos laikė nepatraukliais, ir kartu svarstyti kitų futbolo lygų teikiamas galimybes.
92.      Nors susitarimas galėjo paskatinti žaidėjus priimti mažiau dosnius pasiūlymus, nei jie būtų norėję, šių žaidėjų turėta alternatyva (Portugalijos vyriausybės patvirtinta laikinoji nedarbo sistema pandemijos metu), mano supratimu, jiems buvo daug mažiau palanki finansiškai.
93.      Taigi preliminariai laikausi nuomonės, kad nagrinėjamas susitarimas buvo sumanytas taip, kad būtų kuo labiau sumažintas poveikis atitinkamų klubų konkurencijai, ir kad sunku nustatyti alternatyvių priemonių, kurios būtų vienodai veiksmingos ir mažiau ribojančios. Taip pat atsižvelgiant į Europos konkurencijos tinklo išreikštą poziciją galima teigti, kad tuo metu futbolo klubai ir nacionalinė asociacija galėjo pagrįstai manyti, kad nagrinėjamu susitarimu sukeltas konkurencijos ribojimas buvo būtinas teisėtam bendrojo intereso tikslui pasiekti ir jam proporcingas.
94.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į pirmąjį ir antrąjį prejudicinius klausimus atsakyti:
SESV 101 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad
no-poach
(neviliojimo) susitarimas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, patenka į Sprendimu Meca-Medina suformuotos jurisprudencijos taikymo sritį, jeigu, be kita ko, juo iš tikrųjų siekta užtikrinti sporto varžybų vientisumą ir sąžiningumą ir jeigu jis buvo būtinas ir proporcingas šiam tikslui.
V.      Išvada
95.      Apibendrindamas siūlau Teisingumo Teismui į Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Konkurencijos, reguliavimo ir priežiūros teismas, Portugalija) pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
SESV 101 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinama taip, kad profesionalaus sporto klubų, suderinus su jų nacionaline sporto asociacija, per COVID‑19 pandemiją sudarytas no-poach
(neviliojimo) susitarimas:
–        neturi būti laikomas ribojančiu konkurenciją dėl tikslo, jeigu jo tikrasis tikslas buvo išsaugoti pandemijos paveiktų sporto varžybų sąžiningumą ir vientisumą, ir
–        patenka į Sprendimu Meca-Medina suformuotos jurisprudencijos taikymo sritį, jeigu, be kita ko, juo iš tikrųjų siekta užtikrinti sporto varžybų vientisumą ir sąžiningumą ir jeigu jis buvo būtinas ir proporcingas šiam tikslui.
1      Originalo kalba: anglų.
2      2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimas International Skating Union / Komisija (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012) (toliau – Sprendimas ISU).
3      2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimas European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011) (toliau – Sprendimas Superleague).
4      2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimas Royal Antwerp Football Club (C‑680/21, EU:C:2023:1010) (toliau – Sprendimas Royal Antwerp).
5      2024 m. spalio 4 d. Sprendimas FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:824) (toliau – Sprendimas FIFA).
6      Remiantis 2006 m. liepos 18 d. Sprendimu Meca-Medina ir Majcen / Komisija (C‑519/04 P, EU:C:2006:492) (toliau – Sprendimas Meca-Medina).
7      C-209/23
(toliau – išvada byloje RRC Sports).
8      C-428/23 (toliau – išvada byloje ROGON).
9      Prejudiciniuose klausimuose nagrinėjamas susitarimas vadinamas „2020 m. balandžio 7 d. visų pirmojo diviziono profesionalaus futbolo sporto bendrovių internetu per Zoom arba Microsoft Teams platformas sudarytu susitarimu, prie kurio kitą dieną tokiu pat būdu prisijungė dauguma valstybės narės antrojo diviziono profesionalaus futbolo sporto bendrovių (abiem atvejais pritarus asociacijai, kurios tikslas toje valstybėje narėje yra užtikrinti ir reglamentuoti profesionalaus futbolo veiklą) ir pagal kurį jos susitarė neįdarbinti vienos kitų šių divizionų profesionalaus futbolo žaidėjų, vienašališkai nutraukusių darbo sutartis dėl su COVID‑19 pandemija susijusių problemų arba dėl bet kokio kito jos priimto išimtinio sprendimo, ypač dėl sporto sezono pratęsimo“.
10      Išvada byloje Budapest Bank ir kt. (C‑228/18, EU:C:2019:678, 1 punktas) (toliau – išvada byloje Budapest Bank).
11      Pavyzdžiui, žr. Kovar, J-P. ir Kovar, R., „L’objet anticoncurrentiel au sens de l’article 101, paragraphe 1, du TFUE: Un objet difficile à identifier“, Concurrences Nr. 1‑2016, Art. Nr. 77266, p. 48, ir Idot, L., „La distinction restriction de concurrence par objet / restriction de concurrence par effet et l’article 101 TFUE: Un sujet de disputatio“, Concurrences Nr. 3-2017, Art. Nr. 93464, p. 1.
12      Žr., pavyzdžiui, 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą CB / Komisija (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, 58 punktas) (toliau – Sprendimas CB), 2020 m. balandžio 2 d. Sprendimą Budapest Bank ir kt. (C‑228/18, EU:C:2020:265, 54 punktas) (toliau – Sprendimas Budapest Bank) ir 2020 m. sausio 30 d. Sprendimą Generics (UK) ir kt. (C‑307/18, EU:C:2020:52, 67 punktas) (toliau – Sprendimas Generics).
13      Žr. Sprendimo Superleague 161 ir 162 punktus.
14      Taip pat žr. Ibáñez Colomo, P., „Restrictions by object under Article 101(1) TFEU: From dark art to administrable framework“, Yearbook of European Law, 2024, 00, p. 1–37.
15      Žr. Sprendimo Superleague 163 ir 164 punktus.
16      Ten pat.
17      Žr., be kita ko, 2023 m. birželio 29 d. Sprendimą Super Bock Bebidas (C‑211/22, EU:C:2023:529).
18      Kitaip tariant, žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Generics (UK) ir kt.
(C‑307/18, EU:C:2020:28, 163 punktas) (toliau – išvada byloje Generics).
19      Šiuo klausimu žr. 2021 m. kovo 25 d. Sprendimą Lundbeck / Komisija (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, 139–143 punktai) (toliau – Sprendimas Lundbeck).
20      Žr. mano išvadą byloje HSBC Holdings ir kt. / Komisija (C‑883/19 P, EU:C:2022:384, 85 punktas).
21      Žr. Sprendimo Superleague ir kt. 67 punktą. Taip pat norėčiau pridurti, kad vien ketinimo riboti konkurenciją savaime nepakanka ribojimui nustatyti. Pavyzdžiui, galima įsivaizduoti susitarimą, kuris akivaizdžiai negali riboti konkurencijos. Šiuo klausimu žr. Sprendimo CB 54 punktą ir generalinio advokato N. Wahl išvadą byloje CB / Komisija (C‑67/13 P, EU:C:2014:1958, 107 punktas) (toliau – išvada byloje CB).
22      2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimas Beef Industry Development Society ir Barry Brothers (C‑209/07, EU:C:2008:643) (toliau – Sprendimas BIDS).
23      Žr., be kita ko, Frumento, A., „Le regole di concorrenza fra imprese industriali nella Comunità economica europea“, Rivista Internazionale di Scienze Economiche e Commerciali, 1958, Nr. 1, p. 10; Joliet, R., „La légalité des clauses de fidélité d'approvisionnement au regard de l'article 85 du Traité de Rome“, Revue Critique de Jurisprudence Belge, 1968, p. 157; iš naujesnių ir su papildomomis nuorodomis žr. Petit, N., „La rationalisation au long cours de la restriction de concurrence par « objet » dans la jurisprudence de la Cour de Justice de l’Union européenne“, AJCA, 2015, p. 422 ir 423.
24      Žr. generalinės advokatės E. Sharpston išvadą byloje KME Germany ir kt. / Komisija (C‑272/09 P, EU:C:2011:63, 67 punktas) dėl principinio Europos Žmogaus Teisių Teismo sprendimo Jussila (2006 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Jussila prieš Suomiją, CE:ECHR:2006:1123JUD007305301, 43 punktas).
25      Žr. Sprendimo Superleague ir kt. 165 punktą.
26      Žr., pavyzdžiui, 2024 m. liepos 29 d. Sprendimą Banco BPN / BIC Português ir kt. (C‑298/22, EU:C:2024:638, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) (toliau – Sprendimas BPN).
27      Žr., be kita ko, Sprendimo Superleague 166 punktą.
28      Žr. Sprendimo BPN 48 punktą.
29      Žr., pavyzdžiui, išvados byloje Generics 57 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją. Doktrinoje taip pat žr. Odudu, O., „The object/effect distinction“, Charbit, N. ir Ahmad, S. (red.), „Richard Whish QC (Hon) Liber Amicorum: Taking Competition Law Outside The Box“, Concurrences, 2020, p. 112 ir paskesni.
30      Žr. išvados byloje Budapest Bank 61 punktą. Doktrinoje taip pat žr. Dekeyser, K. et al. (red.), „Regulation 1/2003 and EU Antitrust Enforcement – A Systematic Guide“, Wolters Kluwer, 2023, p. 85.
31      Žr. Sprendimo Superleague ir kt. 167 punktą.
32      Žr. Sprendimo BPN 56 punktą.
33      Šiuo klausimu žr. 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimą AstraZeneca / Komisija (C‑457/10 P, EU:C:2012:770, 79–99 punktai).
34      Visų pirma žr. Sprendimo Budapest Bank 76 ir 79 punktus. Taip pat žr. išvados byloje CB 79 punktą ir išvados byloje Budapest Bank 65–72 punktus. Doktrinoje dėl patirties svarbos žr. D. Bailey „Restrictions of Competition by object underarticle 101“, Common Market Law Review, 49 t., 2‑asis leidimas, 2012, p. 562–566.
35      Čia turiu omenyje elgesio formas, kai taip elgdamosi atitinkamos įmonės neturi jokio kito ekonominio intereso, išskyrus tikslą riboti konkurenciją.
36      Šiuo klausimu žr. 2016 m. sausio 20 d. Sprendimą Toshiba Corporation / Komisija (C‑373/14 P, EU:C:2016:26, 29 punktas) (toliau – Sprendimas Toshiba). Šį sprendimą nagrinėsiu toliau šios išvados 66 ir 67 punktuose.
37      Žr. išvados byloje Budapest Bank 41 ir 48 punktus, kuriuose generalinis advokatas M. Bobek kalbėjo apie „dviejų etapų analizę“. Doktrinoje žr. Peeperkorn, L., ‘Defining restrictions “by object”’, Concurrences Nr. 3‑2015, Art. Nr. 74812, p. 43 ir 50, kuris mutatis mutandis nurodė „dviejų lygių analizę“.
38      Šiuo klausimu žr. 2011 m. spalio 4 d. Sprendimą Football Association Premier League ir kt. (C‑403/08 ir C‑429/08, EU:C:2011:631, 143 punktas).
39      Šiuo klausimu žr. išvados byloje CB 53 punktą. Pavyzdžiui, doktrinoje žr. Jones, A., „Left behind by modernisation? Restrictions by object under Article 101(1)“, 6 t., 3‑iasis leidimas, European Competition Journal, 2010, p. 655.
40      Žr. Sprendimą Generics (76 punktas), Sprendimo Lundbeck 129–132 punktus ir 2024 m. birželio 27 d. Sprendimą Servier ir kt. /
Komisija (C‑201/19 P, EU:C:2024:552, 144 punktas). Taip pat žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Lundbeck / Komisija (C‑591/16 P, EU:C:2020:428, 155–157 punktai).
41      Žr., pavyzdžiui, Sprendimą Generics (77 punktas) ir išvados byloje Generics 163 punktą. Taip pat žr. šios išvados 30 išnašoje minėtą Dekeyser, K. et al. (red.), p. 84.
42      Išvados byloje Budapest Bank 67 punktas.
43      Žr., be kita ko, 2024 m. sausio 25 d. Sprendimą Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, 26 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. mano išvados byloje RRC Sports 36–38 punktus.
44      Žr. United States Department of Justice and the Federal Trade Commission, „Antitrust guidelines for business activities affecting workers“, 2025 m. sausio mėn. (jomis pakeista ankstesnė, 2016 m. spalio mėn. versija), ir Europos Komisija, Competition Policy Brief, „Antitrust in labour markets“, 2024 m. gegužės mėn.
45      Žr. jurisprudenciją, kurią nurodo Polden, D. J., „No-poach agreements: An overview of US, EU, and national case law“, 2024 m. vasario 1 d., e-Competitions, Art. Nr. 116824,
taip pat Posner, E. A. ir Volpin, C., „No-poach agreements: An overview of EU and national case law“, 2023 m. gegužės 4 d., e-Competitions, Art. Nr. 112194. Dėl Sąjungos teismų žr., pavyzdžiui, naujausią generalinio advokato M. Szpunar išvadą byloje FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:375, 34 išnaša) (toliau – išvada byloje FIFA).
46      Žr., be kita ko, Hovenkamp, H. ir Areeda, P. E., „Antitrust Law: An Analysis of Antitrust Principles and Their Application“, 352 punktas (pastarąjį kartą atnaujinta 2024 m. rugsėjo mėn.), Kluwer, 2024; Posner, E. A., „Enforcement of US antitrust law in labor markets“, Journal of Antitrust Enforcement, 11 t., 2‑asis leidimas, 2023, p. 259 (ir jo 11 išnašoje nurodyti ekonomistų darbai); ir Stutz, R. M., „The evolving antitrust treatment of labor-market restraints: From theory to practice“, American Antitrust Institute, 2018 m. liepos 31 d.
47      Minėto Sprendimo FIFA 129 punktas, kuriame daroma nuoroda į Sprendimo Royal Antwerp 107, 109 ir 110 punktus.
48      Taip pat žr. 2000 m. balandžio 13 d. Sprendimą Lehtonen ir Castors Braine (C‑176/96, EU:C:2000:201, 55 punktas) (toliau – Sprendimas Lehtonen): „komandoms, dalyvaujančioms atkrintamosiose varžybose dėl titulo arba dėl perkėlimo į žemesnę lygą galėtų būti naudingi vėlyvi perkėlimai, kad jos sustiprėtų galutiniu čempionato etapu arba netgi vienoms lemiamoms rungtynėms“.
49      Pavyzdžiui, žr. Europos Komisija: Švietimo, jaunimo, sporto ir kultūros generalinis direktoratas, ECORYS ir SportsEconAustria,
Mapping study on measuring the economic impact of COVID‑19 on the sport sector in the EU – Final report, Europos Sąjungos leidinių biuras, Liuksemburgas, 2020, 2.3 skirsnis.
50      Žr. to sprendimo 143 ir 144 punktus.
51      Ir vėl žr. Sprendimo Lehtonen 54 punktą: „Vėlyvi perkėlimai gali iš esmės pakeisti vienos ar kitos komandos sportinę galią vykstant čempionatui, o tai leistų suabejoti galimybe palyginti tame čempionate dalyvaujančių komandų rezultatus, taigi ir viso čempionato tinkamu funkcionavimu.“
52      Tos taisyklės, įtrauktos į FIFA taisyklių dėl žaidėjų statuso ir perėjimo iš klubo į klubą sąvadą, buvo susijusios su sutartiniais žaidėjų ir klubų santykiais ir su kompensacija, sportinėmis sankcijomis ir privalomojo tarptautinio perėjimo iš klubo į klubą sertifikato išdavimu, kai sutartis galimai nutraukiama be pagrįstos priežasties.
53      Sprendimo FIFA 135 ir 139 punktai.
54      Ten pat, 141 punktas.
55      Žr. išvados byloje FIFA 53 punktą.
56      Žr. Sprendimo FIFA 136 punktą.
57      Ten pat, 137 ir 139 punktai.
58      Ten pat, 138 ir 140 punktai.
59      Žr. Sprendimo Royal Antwerp 95 ir 96 punktus. Išskirta mano.
60      Šiuo klausimu žr. Sprendimo FIFA 107 punktą ir Sprendimo Royal Antwerp
107 punktą.
61      Taip pat žr. generalinio advokato C. O. Lenz išvadą byloje Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:293, 227 ir 270 punktai) ir generalinio advokato A. Rantos išvadą byloje European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2022:993, 166 punktas). Doktrinoje žr., pavyzdžiui, Siekmann, R., „The specificity of sport: Sporting exceptions in EU law“, The International Sports Law Journal, 2011, p. 697.
.
62      Žr. šios išvados 33–38 punktus ir mano išvados byloje ROGON 23 ir 27 punktuose nurodytą jurisprudenciją.
63      Žr. Sprendimo Lundbeck 131 punktą ir 2024 m. birželio 27 d. Sprendimą Servier ir kt. / Komisija (C‑201/19 P, EU:C:2024:552, 87, 144, 277 ir 292 punktai). Šiuo klausimu taip pat žr. Sprendimą Generics (84 ir 85 punktai) ir generalinio advokato M. Wathelet išvadą byloje Toshiba Corporation / Komisija (C‑373/14 P, EU:C:2015:427, 74 punktas).
64      To sprendimo 29 punktas, išskirta mano.
65      Šiuo klausimu žr. O’Leary, L., „Professional team sports and collective labour law in the European Union“, Anderson, J., Parrish, R. ir García, B. (red.), „Research Handbook on EU Sports Law and Policy“, Edward Elgar Publishing, 2018, p. 410.
66      Žr., pavyzdžiui, 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Albany (C‑67/96, EU:C:1999:430) ir 2014 m. gruodžio 4 d. Sprendimą FNV Kunsten Informatie en Media (C‑413/13, EU:C:2014:2411).
67      2002 m. vasario 19 d. Sprendimas Wouters ir kt. (C‑309/99, EU:C:2002:98; toliau – Sprendimas Wouters).
68      Žr. 2024 m. sausio 18 d. Sprendimą Lietuvos notarų rūmai ir kt. (C‑128/21, EU:C:2024:49, 97–105 punktai) ir 2024 m. sausio 25 d. Sprendimą Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, 21–35 punktai ir 42–54 punktai).
69      Žr. Sprendimo Meca-Medina 42 punktą.
70      Šiuo klausimu žr. mano išvados byloje RRC Sports 32, 33 ir 71 punktus.
71      Žr., pavyzdžiui, Sprendimo Meca-Medina 43 punktą.
72      Žr. Sprendimo Superleague ir kt. 144 punktą.
73      Sprendimo FIFA 100 ir 102 punktai. Taip pat žr. išvados byloje FIFA 61 ir 62 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją.
74      Žr., be kita ko, 2000 m. gruodžio mėn. Europos Vadovų Tarybos deklaraciją dėl tam tikrų sporto ir jo socialinės funkcijos ypatumų Europoje, į kurią reikėtų atsižvelgti įgyvendinant bendrą politiką; Europos Komisijos Baltąją knygą – Baltąją knygą dėl sporto, COM(2007) 391 final, 2007 m. liepos 11 d.; ir 2021 m. lapkričio 23 d. Europos Parlamento rezoliuciją „ES sporto politikos vertinimas ir galimos ateities perspektyvos“ (2021/2058(INI)) (OL C 224, 2022, p. 2).
75      Šiuo klausimu žr. Tarybos ir Taryboje posėdžiavusių valstybių narių vyriausybių atstovų rezoliuciją dėl Europos Sąjungos darbo plano sporto srityje (2021 m. sausio 1 d. – 2024 m. birželio 30 d.) (OL C 419, 2020, p. 1).
76      Žr., pavyzdžiui, 2000 m. balandžio 11 d. Sprendimą Deliège (C‑51/96 ir C‑191/97, EU:C:2000:199, 67 ir 68 punktai).
77      To sprendimo 97 punktas.
78      Žr. šios išvados 12 punktą. Tą pačią mintį Komisija vėliau išreiškė savo komunikato „Laikinoji su įmonių bendradarbiavimu reaguojant į kritines situacijas, susidarančias dėl dabartinio COVID‑19 protrūkio, susijusių antimonopolinių klausimų vertinimo sistema“ (OL C 116 I, 2020, p. 7), paskelbto praėjus vos vienai dienai nuo nagrinėjamo susitarimo sudarymo, 3 punkte.
79      Žr. šios išvados 11 punktą.