Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2026 m. balandžio 23 d.(1)
Byla C‑237/24 P
Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė
prieš
Europos Komisiją
„ Apeliacinis skundas – EŽŪGF ir EŽŪFKP – Reglamentas (ES) Nr. 1307/2013 – 9 straipsnio 2 dalis – Europos Sąjungos lėšomis nefinansuojamos išlaidos – Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės patirtos išlaidos – Sąvoka „aktyvus ūkininkas “
I.      Įvadas
1.        Savo apeliaciniu skundu Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė (toliau – Jungtinė Karalystė) prašo Teisingumo Teismo panaikinti Bendrojo Teismo sprendimą(2), juo
pastarasis atmetė Jungtinės Karalystės pateiktą prašymą(3) panaikinti Europos Komisijos sprendimą dėl tam tikrų išlaidų, kurių ji patyrė pagal Europos žemės ūkio garantijų fondo (EŽŪGF) ir Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) priemones, nefinansavimo Europos Sąjungos lėšomis(4).
2.        EŽŪGF ir EŽŪFKP yra bendros žemės ūkio politikos (BŽŪP), nustatytos SESV, finansavimo priemonės(5). Pagal BŽŪP ūkininkams, kurių pajamos yra mažesnės nei vidutinės, palyginti su likusia Sąjungos ekonomika, ir priklauso nuo neapibrėžtų veiksnių, pavyzdžiui, oro sąlygų ir klimato, skiriamos tiesioginės išmokos kaip parama pajamoms, kuri veikia kaip apsaugos priemonė(6). Be to, šių tiesioginių išmokų tikslas – užtikrinti maisto saugą Europos Sąjungoje ir atlyginti ūkininkams už kaimo vietovių ir aplinkos priežiūrą vykdant žemės ūkio veiklą(7).
3.        Teisinis pagrindas, kuriuo remiantis 2014–2022 m. laikotarpiu pagal BŽŪP ūkininkams buvo skiriamos tiesioginės išmokos, buvo Reglamentas (ES) Nr. 1307/2013(8). Tiesiogines išmokas skiria Komisija ir atitinkamų valstybių narių nacionalinės institucijos, taikydamos pasidalijamojo valdymo principą(9). Pagal šią sistemą nacionalinės institucijos, prižiūrimos Komisijos, nagrinėja paraiškas dėl tiesioginių išmokų, atlieka mokėjimus ir vykdo tam tikrus patikrinimus(10).
4.        Ūkininkai, norintys gauti tokias tiesiogines išmokas, privalo kasmet teikti paraiškas ir laikytis tam tikrų taisyklių(11). Pagal Reglamentą Nr. 1307/2013 jie, be kita ko, turėjo atitikti „aktyvių ūkininkų“ apibrėžtį, kaip nurodyta to reglamento 9 straipsnyje.
5.        Šis apeliacinis skundas susijęs su Bendrojo Teismo pateiktu Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos aiškinimu. Šioje nuostatoje nustatyta prezumpcija, kad tiesioginių išmokų prašantis pareiškėjas (toliau – paramos prašantis pareiškėjas), kuris eksploatuoja oro uostus, vandens valymo įrenginius ir nuolatines sporto ir pramogų aikšteles, taip pat
teikia geležinkelio ir
nekilnojamojo turto paslaugas (toliau – išimčių sąrašas), neturi teisės gauti paramą pagal BŽŪP. Iš to išplaukia, kad pagal šią prezumpciją tokie paramos prašantys pareiškėjai nelaikomi aktyviais ūkininkais, kaip tai suprantama tame reglamente. Vis dėlto jie gali paneigti šią prezumpciją, pateikdami įrodymų, kad jų žemės ūkio veikla iš tiesų nėra nedidelės apimties, net jei vykdo vieną iš išimčių sąraše nurodytą
veiklą(12). Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas nusprendė, kad siekiant nustatyti, ar paramos prašantis pareiškėjas (nesvarbu, ar tai fizinis asmuo, juridinis asmuo, ar fizinių ar juridinių asmenų grupė) vykdo išimčių sąraše nurodytą veiklą, dėl kurios atsirastų tokia prezumpcija, turi būti atsižvelgiama į bet kurios paramos prašančio pareiškėjo „susijusios įmonės“ vykdomą veiklą, net jei tos „susijusios įmonės“ pačios nesikreipia dėl tiesioginių išmokų. Bendrasis Teismas savo aiškinimą grindė Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje daroma nuoroda į „fizinių ar juridinių asmenų grupes“, kuri, kaip jis manė, apima ne tik tiesioginių išmokų prašantį pareiškėją, bet ir „susijusias įmones“.
6.        Jungtinė Karalystė ginčija Bendrojo Teismo aiškinimą, teigdama, kad pagal Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą turi būti vertinama tik paties paramos prašančio pareiškėjo vykdoma veikla, o ne bet kurios kitos „susijusios įmonės“ vykdoma veikla.
II.    Teisinis pagrindas
7.        Reglamento Nr. 1307/2013 10 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„remiantis patirtimi, įgyta taikant įvairias paramos ūkininkams sistemas, kai kuriais atvejais parama buvo skirta fiziniams arba juridiniams asmenims, kurių verslo tikslas – ne žemės ūkio veikla arba tokia veikla sudarė tik nedidelę jų verslo dalį. Siekdamos užtikrinti, kad parama būtų teikiama tikslingiau, valstybės narės neturėtų tiesioginių išmokų skirti tam tikriems fiziniams ir juridiniams asmenims, išskyrus atvejus, kai tokie asmenys gali įrodyti, kad jų žemės ūkio veikla nėra nedidelės apimties. Be to, valstybės narės turėtų galėti neskirti tiesioginių išmokų kitiems fiziniams ir juridiniams asmenims, kurių žemės ūkio veikla yra nedidelės apimties. <…>“
8.        Šio reglamento 4 straipsnio „Terminų apibrėžtys ir susijusios nuostatos“ 1 dalies a punkte sąvoka „ūkininkas“ apibrėžta kaip „fizinis ar juridinis asmuo arba fizinių ar juridinių asmenų grupė, neatsižvelgiant į tokios grupės ar jos narių juridinį statusą, suteikiamą pagal nacionalinę teisę, kurių valda yra teritorinėje Sutarčių taikymo srityje, kaip apibrėžta ES sutarties 52 straipsnyje kartu su SESV 349 ir 355 straipsniais, ir kurie verčiasi žemės ūkio veikla“.
9.        Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio „Aktyvus ūkininkas“ 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.      Tiesioginės išmokos neskiriamos fiziniams ar juridiniams asmenims arba fizinių ar juridinių asmenų grupėms, kurių žemės ūkio paskirties žemės plotus sudaro daugiausia ganyti ar kultivuoti tinkamos būklės natūraliai laikomi plotai ir kurie tuose plotuose nevykdo minimalios valstybių narių 4 straipsnio 2 dalies b punkte apibrėžtos veiklos.
2.      Tiesioginės išmokos neskiriamos fiziniams ar juridiniams asmenims arba fizinių ar juridinių asmenų grupėms, kurie eksploatuoja oro uostus, teikia geležinkelio paslaugas, eksploatuoja vandens valymo įrengimus, teikia nekilnojamojo turto paslaugas, eksploatuoja nuolatines sporto ir pramogų aikšteles.
Atitinkamais atvejais valstybės narės, remdamosi objektyviais ir nediskriminaciniais kriterijais, gali nuspręsti į pirmoje pastraipoje nurodytą sąrašą įtraukti kitų panašių ne žemės ūkio veiklos rūšių ir gali vėliau nuspręsti bet kuriuos tokius papildymus išbraukti.
Asmuo ar asmenų grupė, patenkantys į pirmos arba antros [pastraipos taikymo] sritį, vis dėlto yra laikomi aktyviais ūkininkais, jei jie pateikia valstybių narių nustatytos formos patikrinamų įrodymų, kuriais įrodomas kuris nors iš šių aspektų:
a)      tai, kad metinė jų gautų tiesioginių išmokų suma sudaro bent 5 % visų pajamų, kurių jie gavo iš ne žemės ūkio veiklos naujausiais fiskaliniais metais, apie kuriuos turima tokių duomenų;
b)      tai, kad jų vykdoma žemės ūkio veikla nėra nereikšminga;
c)      tai, kad jų pagrindinė veikla ar įmonės tikslas yra žemės ūkio veiklos vykdymas.“
III. Bylos faktinės aplinkybės
10.      Skundžiamo sprendimo 2–11 punktuose išdėstytas ginčo aplinkybes šio proceso tikslais galima apibendrinti taip, kaip nurodyta toliau.
11.      2018 m. Komisija pradėjo tyrimą, siekdama patikrinti, ar Jungtinė Karalystė laikėsi Sąjungos teisės, skirdama tiesiogines išmokas ūkininkams už 2017 m. paraiškų teikimo metus.
12.      2018 m. birželio 14 d. raštu Komisija pranešė Jungtinei Karalystei apie atitinkamų patikrinimų vietoje rezultatus. Tame rašte Komisija pažymėjo, kad Jungtinės Karalystės įdiegta kontrolės sistema, skirta tikrinti, ar pagal BŽŪP teikiama parama finansuojama EŽŪGF ir EŽŪFKP lėšomis, neatitinka Sąjungos teisės aktų. Be to, ji paprašė Jungtinės Karalystės valdžios institucijų pateikti išsamų įgyvendintų taisomųjų priemonių aprašymą.
13.      2021 m. gegužės 18 d. raštu, pateikusi galutines tyrimo išvadas, Komisija nusiuntė Jungtinei Karalystei suvestinę ataskaitą. Ji visų pirma teigė, kad Jungtinė Karalystė pažeidė Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalį, nes tikrindama paramos prašančio pareiškėjo aktyvaus ūkininko statusą neatsižvelgė į subjektus, susijusius su atitinkamais paramos prašančiais pareiškėjais kaip grupės dalimi (toliau – susijusios įmonės(13)), todėl pasiūlė taikyti 2 686 358,72 EUR dydžio finansinę korekciją.
14.      2021 m. lapkričio 17 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą. Ji, be kita ko, nustatė, kad Jungtinė Karalystė pažeidė nuostatas dėl aktyvaus ūkininko statuso 2017 m., ir nutarė jai taikyti 2 686 358,72 EUR dydžio finansinę korekciją. Todėl ji nusprendė, kad dėl šios priežasties Europos Sąjunga nekompensuos Jungtinei Karalystei minėto dydžio išlaidų, patirtų kaip tiesioginės išmokos ūkininkams pagal BŽŪP.
IV.    Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
15.      2022 m. sausio 26 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo Jungtinės Karalystės ieškinį, juo
ji prašė panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jame nuspręsta Sąjungos lėšomis nefinansuoti tam tikrų 2017 m. jos patirtų 2 686 358,72 EUR dydžio išlaidų.
16.      Bendrajame Teisme Jungtinė Karalystė, palaikoma Čekijos Respublikos, pateikė vienintelį pagrindą – iš esmės ji teigė, kad Komisija neteisingai aiškino Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalį. Jungtinė Karalystė tvirtino, kad pagal šią nuostatą draudžiama mokėti tiesiogines išmokas tik tiems paramos prašantiems pareiškėjams, kurie patys vykdo vieną iš išimčių sąraše nurodytą veiklą. Jungtinės Karalystės nuomone, Komisija neteisingai nusprendė Sąjungos lėšomis nefinansuoti tiesioginių išmokų, kurias ši valstybė mokėjo ūkininkams, remdamasi tuo, kad Jungtinė Karalystė nepakankamai atsižvelgė į subjektus, susijusius su paramos prašančiu pareiškėju, kuris hipotetiškai galėtų vykdyti vieną iš išimčių sąraše nurodytą
veiklą. Grįsdama savo ieškinį Jungtinė Karalystė pateikė kelis argumentus, susijusius su to reglamento 9 straipsnio 2 dalies formuluote, kontekstu ir tikslu.
17.      Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė šį ieškinį. Paprastai tariant, jis nusprendė, kad Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje vartojama sąvoka „fizinių ar juridinių asmenų grupė“ pagal bendrą supratimą apima „susijusias įmones“. Tai savo ruožtu leido jam padaryti išvadą, kad paramos prašantis pareiškėjas taip pat gali vykdyti vieną iš išimčių sąraše nurodytą
veiklą per vieną iš savo susijusių įmonių, į kurią dėl to būtina atsižvelgti vertinant paramos prašančio pareiškėjo aktyvaus ūkininko statusą. Bendrojo Teismo nuomone, tokį argumentavimą leidžia ir kontekstas, kuriame taikoma Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalis. Be to, jį patvirtina tikslai, kurių siekiama ta nuostata.
V.      Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
18.      2024 m. kovo 28 d. Komisija pateikė apeliacinį skundą dėl Bendrojo Teismo sprendimo. Ji Teisingumo Teismo prašo: i) panaikinti skundžiamo sprendimo rezoliucinę dalį; ii) panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek tam tikros Jungtinės Karalystės akredituotų mokėjimo agentūrų pagal EŽŪGF ir EŽŪFKP priemones patirtos išlaidos, kurių suma sudaro 2 686 358,72 EUR, nefinansuojamos Sąjungos lėšomis; ir iii) priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
19.      2024 m. birželio 13 d. Komisija pateikė atsiliepimą, jame
prašė Teisingumo Teismo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš Jungtinės Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
20.      Čekijos Respublika, įstojusi į bylą pirmosios instancijos teisme, 2024 m. birželio 18 d. pateikė atsiliepimą, jame
prašė Teisingumo Teismo patenkinti apeliacinį skundą.
21.      2024 m. birželio 13 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu įstoti į bylą palaikyti Jungtinės Karalystės buvo leista Vengrijai – 2024 m. rugpjūčio 30 d. ji pateikė įstojimo į bylą paaiškinimą.
VI.    Vertinimas
22.      Savo apeliacinį skundą Jungtinė Karalystė grindžia vienu pagrindu – tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė klaidą aiškindamas Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalį. Kaip minėta, šios nuostatos pirmoje pastraipoje nustatyta prezumpcija, kad paramos prašantis pareiškėjas, vykdantis veiklą, įtrauktą į išimčių sąrašą, nelaikomas aktyviu ūkininku, todėl neturi teisės gauti tiesioginių išmokų.
A.      Šalių argumentai
23.      Jungtinė Karalystė teigia, kad Bendrasis Teismas neteisingai nusprendė, jog pagal Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą draudžiama skirti tiesiogines išmokas ūkininkams, kurie, nors patys nevykdo išimčių sąraše nurodytos veiklos, priklauso platesnei subjektų grupei, kurioje vienas iš tų subjektų vykdo vieną iš minėtųjų
veiklą.
24.      Jungtinė Karalystė laikosi nuomonės, kad pagal Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalį draudžiamos tik tiesioginės išmokos ūkininkams, kurie tiesiogiai, t. y. patys, vykdo vieną iš išimčių sąraše nurodytą
veiklą. Todėl Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad, siekiant nustatyti konkretaus paramos prašančio pareiškėjo aktyvaus ūkininko statusą, būtina atsižvelgti į su juo susijusias įmones. Grįsdama savo apeliacinio skundo pagrindą Jungtinė Karalystė pateikia penkis argumentus. Juos galima suskirstyti į tris kategorijas, susijusias atitinkamai su Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies formuluote, kontekstu ir tikslu.
25.      Pirma, dėl Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies formuluotės Jungtinė Karalystė teigia, kad pagal įprastą šios nuostatos aiškinimą ji draudžia tik tiesioginius mokėjimus trims skirtingoms paramos prašančių pareiškėjų kategorijoms: „fiziniams asmenims“ arba „juridiniams asmenims“, kurie patys tiesiogiai vykdo išimčių sąraše nurodytą veiklą, arba „fizinių ar juridinių asmenų grupei“, kuri, vertinama kaip visuma, tiesiogiai vykdo tokią veiklą. Todėl, kai atskira įmonė, nepriklausomai nuo grupės, kurios dalis ji yra, kreipiasi dėl išmokos ir pati nevykdo nė vienos veiklos iš įtrauktų į išimčių sąrašą, vien tai, kad kita tai pačiai grupei priklausanti įmonė vykdo tokią veiklą, nėra svarbu.
26.      Antra, remdamasi minėtu argumentu
Jungtinė Karalystė nurodo to paties reglamento 4 straipsnio 1 dalies a punktą, kuriame apibrėžiama sąvoka „ūkininkas“. Ji teigia, kad Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos formuluotė atitinka to paties reglamento 4 straipsnio 1 dalies a punkto tekstą, kuriame sąvoka „ūkininkas“ apibrėžiama remiantis tomis pačiomis trimis kategorijomis („fizinis asmuo“, „juridinis asmuo“ ir „fizinių ar juridinių asmenų grupė“). Tiesioginės išmokos pagal Reglamentą Nr. 1307/2013 visais atvejais mokamos „ūkininkui“. Iš to išplaukia, kad visada būtent ūkininkas, kuris kreipiasi dėl išmokos, nesvarbu, ar jis yra „fizinis ar juridinis asmuo“, ar „fizinių ar juridinių asmenų grupė“, turi nevykdyti nė vienos veiklos iš įtrauktų į išimčių sąrašą. Kitaip tariant, vertinimas turi būti atliekamas atsižvelgiant tik į subjektą (nesvarbu, ar tai „fizinis asmuo“, „juridinis asmuo“, ar „fizinių ar juridinių asmenų grupė“), kuris yra nurodytas kaip paramos prašantis pareiškėjas.
27.      Trečiajame argumente, vėlgi susijusiame su šios nuostatos formuluote, Jungtinė Karalystė nurodo, kad pagal Komisijos aiškinimą Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalyje esanti nuoroda į „fizinių asmenų grupę“ taptų nereikalinga, nes fizinis asmuo niekada negali būti kito fizinio ar juridinio asmens nuosavybė, taip pat negali būti su jais susijęs taip, kaip tarpusavyje gali būti susijusios įmonės. Jeigu Sąjungos teisės aktų leidėjas, darydamas nuorodą į „grupes“ toje nuostatoje, būtų siekęs, kad vertinant „aktyvaus ūkininko“ statusą būtų įtrauktos su paramos prašančiu pareiškėju susijusios įmonės, būtų pakakę nurodyti tik „juridinių asmenų grupes“.
28.      Ketvirtajame ir penktajame argumentuose Jungtinė Karalystė nurodo Reglamento Nr. 1307/2013 tikslus. Pasak jos, Bendrasis Teismas padarė klaidą, kai skundžiamame sprendime nurodė, kad pagrindinis Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies tikslas yra „išvengti apgaulingo Sąjungos lėšų panaudojimo rizikos“. Jungtinės Karalystės nuomone, šios nuostatos tikslas yra užtikrinti, kad išmokos nebūtų mokamos asmenims, kurių žemės ūkio veikla yra tik nedidelės apimties, kaip matyti iš Reglamento Nr. 1307/2013 10 konstatuojamosios dalies ir jo 9 straipsnio 2 dalies paskutinės pastraipos (ketvirtasis argumentas). Be to, siekiant užkirsti kelią apgaulingo Sąjungos lėšų panaudojimo rizikai, priešingai, nei nusprendė Bendrasis Teismas, nebūtų reikalaujama atsisakyti mokėti išmokas įmonei, kuri iš tikrųjų vykdo ne nedidelės apimties žemės ūkio veiklą, remiantis tuo, kad ji priklauso platesnei įmonių, iš kurių kai kurios vykdo išimčių sąraše nurodytą veiklą, grupei (penktasis argumentas).
29.      Komisija pirmiausia pažymi, kad apeliacinio skundo dalykas yra sunkiai nustatomas, nes Jungtinės Karalystės argumentai, kuriais grindžiamas vienintelis apeliacinio skundo pagrindas, nukreipti ne prieš skundžiamą, o prieš ginčijamą sprendimą. Be to, jos nuomone, kai kurie argumentai konkrečiai nesusiję su Bendrojo Teismo padarytomis teisės klaidomis, todėl yra nepriimtini.
30.      Dėl bylos esmės Komisija teigia, kad Bendrasis Teismas nepadarė klaidos, kai aiškino Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalį. Šį aiškinimą pagrindžia faktinė Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies formuluotė: pirma, įprasta šioje nuostatoje vartojamos sąvokos „grupė“ reikšmė apima kelis subjektus; antra, nėra jokių požymių, kad toje pačioje nuostatoje esanti nuoroda į „fizinių ar juridinių asmenų grupes“ apsiriboja tiesioginių išmokų prašančiu pareiškėju, o ne kitomis įmonėmis, su kuriomis tas pareiškėjas yra susijęs.
31.      Atsižvelgdama į Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies kontekstą ir Jungtinės Karalystės rėmimąsi to reglamento 4 straipsnio 1 dalies a punktu šiuo aspektu, Komisija sutinka, kad abiejose nuostatose vartojama ta pati formuluotė, būtent „fizinis ar juridinis asmuo arba fizinių ar juridinių asmenų [grupės]“. Vis dėlto, Komisijos nuomone, tai nereiškia, kad Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalyje daroma nuoroda tik į „ūkininką“, kaip apibrėžta to paties reglamento 4 straipsnio 1 dalies a punkte. Net jeigu nuoroda į „fizinį ar juridinį asmenį arba fizinių ar juridinių asmenų grupę“ šiose dviejose nuostatose turėtų būti suprantama vienodai (kaip nuoroda į „ūkininką“), neseniai priimtas Teisingumo Teismo sprendimas Agrarmarkt Austria(14) (prie kurio grįšiu vėliau) reiškia, kad, vertinant išimčių sąraše nurodytos veiklos vykdymą, taip pat turi būti atsižvelgiama į veiklą, kurią vykdo su pareiškėju susijusios įmonės.
32.      Remdamasi Reglamento Nr. 1307/2013 istoriniu kontekstu, visų pirma jo 9 straipsnio 2 dalies priėmimo motyvais, Komisija teigia, kad, siekiant 10 konstatuojamojoje dalyje nurodyto tikslo geriau paskirstyti
paramą ūkininkams per tiesiogines išmokas, neišvengiamai būtina 9 straipsnio 2 dalį aiškinti plačiau. Neatsižvelgus į pareiškėjo susijusias įmones kiltų pavojus, kad suteikta parama iš tikrųjų bus naudinga ne tam pareiškėjui, o susijusioms įmonėms, kurios vykdo išimčių sąraše nurodytą veiklą.
33.      Be to, neatsižvelgiant į subjektus, kurie yra susiję su pareiškėju kaip grupės dalimi ir vykdo ne žemės ūkio veiklą, kiltų rizika, kad bus apeinamos taisyklės, taip pat
rizika, kad atitinkami paramos prašantys pareiškėjai bus vertinami nevienodai. Taip yra todėl, kad žemės ūkio ir ne žemės ūkio veikla galėtų būti paskirstyta skirtingiems tos pačios grupės subjektams, siekiant išvengti 9 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje numatytos prezumpcijos, pagal kurią paramos prašantys pareiškėjai negali gauti tiesioginių išmokų, taikymo.
34.      Čekijos Respublika visiškai pritaria Jungtinės Karalystės pateiktiems argumentams. Ji taip pat atkreipia dėmesį į tai, kad Bendrojo Teismo priimtas Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies aiškinimas turėtų „absurdiškų praktinių pasekmių“, nes taptų nesvarbu, ar pareiškėjas yra aktyvus ūkininkas. Lemiamas veiksnys būtų tai, ar pareiškėjas yra grupės, kurios veikla daugiausia susijusi su žemės ūkiu, narys. Čekijos Respublika taip pat teigia, kad iš skundžiamo sprendimo neaišku, kokio lygio ryšys turi sieti paramos prašantį pareiškėją ir su juo susijusias įmones. Taigi pagal Bendrojo Teismo priimtą aiškinimą atsiranda pareiga vertinant „aktyvaus ūkininko“ statusą atsižvelgti ne tik į paramos prašantį pareiškėją, bet ir į su juo susijusias įmones; visgi ši pareiga nėra aiški, tiksli ir nuspėjama, o tai prieštarauja teisinio saugumo principui.
35.      Vengrija pritaria Jungtinės Karalystės ir Čekijos Respublikos argumentams. Ji taip pat nurodo, kad pagal Reglamentą Nr. 1307/2013 paramos prašantis pareiškėjas turi būti asmuo, kuris įgyvendina teises į atitinkamą valdą(15), t. y. į žemės ūkio veiklai naudojamus ir ūkininko valdomus vienetus. Ši nuostata netaikoma su ūkininku susijusioms įmonėms, todėl jos neturėtų būti įtrauktos į 9 straipsnio 2 dalies aiškinimą.
36.      Galiausiai dėl skundžiamame sprendime Bendrojo Teismo išreikšto susirūpinimo, kad neatsižvelgus į susijusias įmones gali atsirasti piktnaudžiavimo praktika, leidžianti apeiti taikytinas taisykles, Vengrija pažymi, kad jeigu susijusios įmonės vykdoma veikla, įtraukta į išimčių sąrašą, nėra tyčinio piktnaudžiavimo rezultatas, tuomet ryšys tarp įmonių nekelia pavojaus reglamento tikslui.
B.      Analizė
37.      Manau, kad Jungtinės Karalystės apeliacinis skundas yra priimtinas ir pagrįstas. Savo analizėje pirmiausia trumpai išnagrinėsiu apeliacinio skundo dalyką ir tam tikrų argumentų priimtinumą (1 skirsnis), o tada pereisiu prie Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje vartojamos sąvokos „grupė“ reikšmės (2 skirsnis). Nagrinėdamas šią sąvoką, parodysiu, kad ji, kaip teigia Jungtinė Karalystė, reiškia paramos prašančio pareiškėjo kategoriją ir neapima su paramos prašančiu pareiškėju susijusių įmonių, kurios pačios nesikreipia dėl tiesioginių išmokų. Galiausiai aptarsiu klausimą, ar vertinant vieno fizinio ar juridinio asmens, kuris kreipiasi dėl tiesioginių išmokų, „aktyvaus ūkininko“ statusą vis dėlto yra pagrįsta atsižvelgti į su tuo pareiškėju susijusias įmones (3 skirsnis).
1.      Apeliacinio skundo dalykas ir tam tikrų argumentų (ne)priimtinumas
38.      Pagal SESV 256 straipsnio 1 dalį ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmą pastraipą apeliacinis skundas Teisingumo Teismui pateikiamas tik teisės klausimais. Teisingumo Teismo procedūros reglamento 168 ir 169 straipsniuose šiuo aspektu nurodyta, kad apeliaciniame skunde, be kita ko, turi būti nurodyti teisiniai pagrindai ir argumentai, kuriais remiamasi, ir tikslūs Bendrojo Teismo sprendimo motyvai, kurie yra ginčijami. Be to, pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją sunkiai suprantami ir painūs argumentai turi būti atmesti kaip akivaizdžiai nepriimtini, nes neleidžia Teisingumo Teismui vykdyti savo pareigų ir patikrinti pirmosios instancijos teismo sprendimo teisėtumo(16).
39.      Šioje byloje Jungtinė Karalystė pateikia vieną apeliacinio skundo pagrindą, susijusį su Bendrojo Teismo padaryta teisės klaida aiškinant Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalį. Todėl pats apeliacinio skundo dalykas – tariama Bendrojo Teismo padaryta Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies aiškinimo klaida – yra lengvai nustatomas.
40.      Dėl tam tikrų argumentų priimtinumo sutinku su Komisija, kad Jungtinės Karalystės trečiasis ir penktasis argumentai aiškiai nerodo, kaip jie susiję su skundžiamu sprendimu, nes juose nėra jokių nuorodų į skundžiamo sprendimo punktus. Mano nuomone, tai, kad nenurodyti konkretūs skundžiamo sprendimo punktai, vis dėlto neturi įtakos penktojo argumento supratimui ir jo sąsajai su skundžiamu sprendimu. Šis argumentas patvirtina ketvirtojo argumento paskutinės dalies motyvus, kuriuose, nors ir nėra tiesiogiai daroma nuoroda į skundžiamo sprendimo 105 punktą, vis dėlto
pateikta tiesioginė jo citata(17). Kaip suprantu, Jungtinė Karalystė remiasi penktuoju argumentu, siekdama dar labiau pabrėžti, kad Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos vienintelis tikslas yra užtikrinti, kad paramos prašančio pareiškėjo žemės ūkio veikla nebūtų nedidelės apimties, kaip taip pat nurodyta ketvirtajame argumente. Vis dėlto tai netaikoma trečiajam argumentui, kuris, be to, kad jame nenurodytos konkrečios skundžiamo sprendimo dalys, taip pat negali būti susietas su kitais apeliacinio skundo argumentais, susijusiais su tuo reikalavimu, todėl nesuprantamas. Dėl šios priežasties sutinku su Komisija, kad šis argumentas yra akivaizdžiai nepriimtinas.
41.      Taigi manau, kad apeliacinis skundas yra priimtinas, tačiau dėl pirma nurodytų priežasčių savo analizėje nenagrinėsiu trečiojo argumento.
2.      Nuoroda į „fizinių ar juridinių asmenų grupę“ kaip į atskirą paramos prašančių pareiškėjų kategoriją
42.      Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 69 punkte teisingai nurodė, kad Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalyje nėra nuorodos į sąvoką „susijusios įmonės“. Šiame straipsnyje nurodomi tik „fiziniai ar juridiniai asmenys“ ir „fizinių ar juridinių asmenų grupės“.
43.      Siekdamas paaiškinti šios sąvokos taikymo sritį Bendrasis Teismas toliau nurodė, kad „pagal savo pobūdį „grupė“ reiškia tarpusavyje susijusių subjektų grupę toje pačioje organizacijoje. Taigi sąvoka „grupė“ (angl. group) turi būti aiškinama kaip artima sąvokai „grupės sudarymas“ (angl. grouping), vadinasi, kaip reiškianti bet kokią vieno su kitu vienoje daugiau ar mažiau struktūrizuotoje organizacijoje susijusių fizinių ar juridinių asmenų visumą. Tai reiškia, kad fizinių ar juridinių asmenų grupė apima susijusias įmones.“
44.      Šiuo aspektu norėčiau paaiškinti, kad pagrindinis klausimas šioje byloje, priešingai, nei galima spręsti iš skundžiamo sprendimo ir nei, atrodo, teigia Komisija, nėra susijęs su sąvokos „fizinių ar juridinių asmenų grupė“ aiškinimu. Veikiau siekiama išsiaiškinti, ką reiškia nuoroda į tą sąvoką ir atitinkamai – kas pagal Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalį gali būti laikomas „aktyviu ūkininku“. Toliau trumpai parodysiu, kad Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalyje nurodyta sąvoka „fizinių ar juridinių asmenų grupė“ atspindi pareiškėjų kategoriją, kuri, kaip matyti iš konteksto, skiriasi nuo „fizinių asmenų“ ir „juridinių asmenų“ kategorijų.
45.      Komisija teigia, jog Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nėra jokių požymių, kad nuoroda į „fizinių ar juridinių asmenų grupes“ apsiriboja tiesioginių išmokų prašančiu pareiškėju ir neapima kitų su tuo pareiškėju susijusių subjektų. Todėl, Komisijos nuomone, sąvoka „grupė“ neapsiriboja pačiu pareiškėju, kuris veikia kaip „grupė“, bet taip pat apima ir kelias susijusias įmones. Vis dėlto šiuo argumentu, atrodo, neatsižvelgiama į aiškų ryšį tarp tos nuostatos ir „ūkininko“ apibrėžties, pateiktos Reglamento Nr. 1307/2013 4 straipsnio 1 dalies a punkte.
46.      Reglamento Nr. 1307/2013 4 straipsnio 1 dalies a punkte nustatytos trys skirtingos ūkininkų kategorijos: fiziniai asmenys, juridiniai asmenys ir fizinių ar juridinių asmenų grupės. Kaip pažymėjo visos bylos šalys, tos pačios kategorijos nurodytos to paties reglamento 9 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje. Pagal Reglamentą Nr. 1307/2013 tiesioginės išmokos gali būti skiriamos tik ūkininkams(18). Iš to savaime išplaukia, kad ši nuostata apima tas pačias tris ūkininkų kategorijas ir atitinkamai paramos prašančius pareiškėjus pagal Reglamentą Nr. 1307/2013. Atsižvelgiant į tai, suteikti atskirą reikšmę sąvokai „fizinių ar juridinių asmenų grupė“, kuri apimtų ir ne pareiškėjus, būtų nesuderinama su minėtu 9 straipsnio 2 dalies taikymo kontekstu.
47.      Taigi sutinku su Jungtinės Karalystės pateiktu argumentu, kad sąvoka „fizinių ar juridinių asmenų grupė“ turi būti aiškinama pagal Reglamento Nr. 1307/2013 4 straipsnio 1 dalies a punktą ir kad ji, be fizinio ar juridinio asmens, sudaro trečiąją galimą ūkininkų ir atitinkamai paramos prašančių pareiškėjų kategoriją.
48.      Komisija teigia, jog tai, kad ta pati formuluotė vartojama Reglamento Nr. 1307/2013 4 straipsnio 1 dalies a punkte ir 9 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje, yra nereikšminga. Vis dėlto, kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs anksčiau dėl Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 1 dalies(19), priskyrimas prie „ūkininko“ kategorijos yra būtina sąlyga, kad asmuo būtų laikomas „aktyviu ūkininku“(20). Tas pats argumentas taikytinas ir aiškinant 9 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą, kuri yra nagrinėjama šioje byloje. Abi nuostatos susijusios su priskyrimu prie „aktyvaus ūkininko“ kategorijos ir šiuo aspektu abiejose jose daroma nuoroda
į „fizinius ar juridinius asmenis arba fizinių ar juridinių asmenų grupes“. Todėl Komisijos argumentas šiuo klausimu man neatrodo įtikinamas.
49.      Taip pat nesutinku su Komisijos argumentu, kad Reglamento Nr. 1307/2013 4 straipsnio 1 dalies a punktas ir jo 9 straipsnio 2 dalis susiję su skirtingais klausimais (viena vertus, „ūkininko“ apibrėžtimi, kita vertus, priskyrimu „aktyvių ūkininkų“ kategorijai), todėl tuose dviejuose straipsniuose vartojamai tai pačiai formuluotei turi būti suteikta skirtinga reikšmė. Akivaizdu, kad 9 straipsnio 2 dalis yra labiau susijusi su asmenų, kurie turi būti laikomi aktyviais ūkininkais, nustatymu. Šis papildomas „aktyvaus“ ūkininko aspektas aptariamas išimčių sąraše, siekiant paaiškinti, kurių kategorijų ūkininkai neturi teisės gauti tiesioginių išmokų.
50.      Iš to išplaukia, kad 9 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje vartojama sąvoka „fizinių ar juridinių asmenų grupė“ reiškia trečią paramos prašančių pareiškėjų kategoriją. Todėl šia sąvoka nebuvo siekiama apimti kitų su paramos prašančiu pareiškėju susijusių įmonių, kurios pačios nesikreipia dėl tiesioginių išmokų. Be to, kaip aptarsiu toliau, Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nėra jokios nuostatos, kuri leistų daryti išvadą, kad vertinant paramos prašančio pareiškėjo „aktyvaus ūkininko“ statusą galima ar net būtina atsižvelgti į su paramos prašančiu pareiškėju susijusias įmones.
3.      „Susijusios įmonės“ vertinant „aktyvaus ūkininko“ statusą pagal Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalį
51.      Išaiškinęs sąvoką „grupė“, Bendrasis Teismas antrajame savo argumentavimo etape padarė išvadą, kad
tiesioginės išmokos neturi būti mokamos, jei „iš Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies formuluotės išplaukia, kad paramos prašantis pareiškėjas, kuris gali būti fizinių ar juridinių asmenų grupė, gali vykdyti išimčių sąraše nurodytą veiklą tiesiogiai arba per susijusią įmonę, priklausančią tai pačiai grupei, kuri teikia paramos paraišką“(21). Teismas nusprendė, kad jeigu paramos prašantis pareiškėjas yra fizinis arba juridinis asmuo, priklausantis grupei, „jis gali vykdyti išimčių sąraše nurodytą veiklą tiesiogiai arba per susijusią įmonę, priklausančią tai pačiai grupei“(22) ir dėl to gali negauti tiesioginių išmokų.
52.      Pirmos šio motyvo dalies, susijusios su situacija, kai pats pareiškėjas yra fizinių ar juridinių asmenų grupė, įskaitant susijusias įmones, Jungtinė Karalystė neginčija. Iš pirma pateikto paaiškinimo išplaukia, kad, jeigu paramos prašantį pareiškėją sudaro „fizinių ar juridinių asmenų grupė“, visa grupė neturi vykdyti nė vienos veiklos iš nurodytų išimčių sąraše.
53.      Vis dėlto Jungtinė Karalystė teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą savo išvados antrojoje dalyje, kurioje tą patį argumentavimą taikė atvejams, kai paramos prašantis pareiškėjas yra vienas fizinis ar juridinis asmuo, sudarantis grupės dalį, reikalaujant, kad būtų atsižvelgiama į veiklą, kurią vykdo kiti grupės subjektai (kurie patys nėra tiesioginių išmokų prašantys pareiškėjai).
54.      Mano nuomone, nei Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies formuluotė ir kontekstas (a poskirsnis), nei jo tikslai (b poskirsnis) neleidžia daryti tokios išvados.
a)      Teksto ir konteksto analizė
55.      Iš Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos formuluotės („Tiesioginės išmokos neskiriamos fiziniams ar juridiniams asmenims arba fizinių ar juridinių asmenų grupėms, kurie eksploatuoja oro uostus, teikia geležinkelio paslaugas, eksploatuoja vandens valymo įrengimus, teikia nekilnojamojo turto paslaugas, eksploatuoja nuolatines sporto ir pramogų aikšteles“(23)) matyti, kad turi būti vertinama, ar atitinkamo paramos prašančio pareiškėjo vykdoma veikla įtraukta į išimčių sąrašą(24).
56.      Remiantis Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos formuluote, reikalaujama, kad būtų tiesioginis ryšys tarp paramos prašančio pareiškėjo (fizinio ar juridinio asmens arba fizinių ar juridinių asmenų grupės) ir vienos iš išimčių sąraše nurodytos veiklos vykdymo. Tačiau ši formuluotė nepagrindžia išvados, jog tokia veikla gali būti vykdoma netiesiogiai per susijusias įmones, kad taptų svarbi vertinant „aktyvaus ūkininko“ statusą. Kaip taip pat nurodė Jungtinė Karalystė, toks aiškinimas de facto reikštų Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos perrašymą. Jeigu Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs, kad, vertinant pagal Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą, taip pat būtų atsižvelgiama į su pareiškėju susijusias įmones, kurios nesikreipia dėl tiesioginių išmokų, šioje nuostatoje tai tikriausiai būtų aiškiai nurodęs.
57.      Atsižvelgdamas į kontekstą, kuriame pateikiama Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirma pastraipa, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 96 punkte pripažino ryšį tarp šioje nuostatoje apibrėžtos sąvokos „aktyvus ūkininkas“ ir to paties reglamento 4 straipsnio 1 dalies a punkte apibrėžtos sąvokos „ūkininkas“. Jis rėmėsi Teisingumo Teismo jurisprudencija, pagal kurią, kaip paaiškinta pirma, tam, kad asmuo būtų laikomas „aktyviu ūkininku“, jis pirmiausia turi atitikti „ūkininko“ apibrėžtį(25). Vis dėlto Bendrasis Teismas nurodė, kad šių dviejų nuostatų sąsaja nereiškia, jog teisė į tiesiogines išmokas prarandama tik tuomet, kai būtent paramos prašantis pareiškėjas tiesiogiai vykdo išimčių sąraše nurodytą veiklą. Tokia išimtis taip pat gali būti taikoma dėl veiklos, kurią vykdo su pareiškėju susijusios įmonės(26).
58.      Mano nuomone, toks Bendrojo Teismo argumentavimas yra problemiškas, nes jame nėra išvados, jog yra reikalavimas, kad vieną iš išimčių sąraše nurodytą veiklą vykdytų tiesiogiai pareiškėjas (neatsižvelgiant į tai, ar tai yra juridinis asmuo, fizinis asmuo, ar fizinių ar juridinių asmenų grupė), ir tai, kaip teigia Čekijos Respublika, galėtų lemti rezultatus, kurie neigiamai paveiktų nagrinėjamų taisyklių veikimą. Tai reikštų, kad paramos prašančiam pareiškėjui, besiverčiančiam žemės ūkio veikla, išmokos nebūtų mokamos dėl to, kad jis priklauso grupei, kurios nariai daugiausia užsiima veikla, įtraukta į išimčių sąrašą(27). Taigi lemiamas veiksnys būtų tik tai, kokia yra visos grupės veiklos kryptis, o ne pati paramos prašančio pareiškėjo veikla. Tai akivaizdžiai prieštarauja Reglamento Nr. 1307/2013 10 konstatuojamajai daliai, kurioje aiškiai nurodyta, jog vienas iš reglamento tikslų – užtikrinti, kad išmokos būtų veiksmingiau skiriamos ūkininkams, kurie verčiasi ne tik nedidelės apimties žemės ūkio veikla. Todėl sutinku su Jungtinės Karalystės apeliaciniame skunde išdėstytu argumentu, kad toks Bendrojo Teismo aiškinimas turi būti atmestas.
59.      Be to, Komisija remiasi Teisingumo Teismo sprendimu Agrarmarkt Austria(28), siekdama pagrįsti argumentą, kad vertinant, ar vykdoma viena iš išimčių sąraše nurodyta veikla, turi būti atsižvelgiama į susijusias įmones, kurios nesikreipia dėl tiesioginių išmokų, kartu
įvertinant tai, ar tam tikras pareiškėjas gali būti netekęs „aktyvaus ūkininko“ statuso.
60.      Tame sprendime Teisingumo Teismas turėjo įvertinti sąvokas „[ūkininko] valdoma valda“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1307/2013 4 straipsnio 1 dalies b ir c punktus, ir „[plotas, kurį] ūkininkas turi“, kaip tai suprantama pagal to reglamento 33 straipsnio 1 dalį, tiesioginių išmokų pagal tą reglamentą gavimo tikslais. Šios sąvokos turėjo būti nagrinėjamos sprendime, susijusiame su atveju, kai sklypai, sudarantys ūkininko nuosavybę, perduodami to ūkininko pasirinktiems naudotojams, kurie už fiksuotą mokestį prisiima atsakomybę už tų sklypų priežiūrą ir derliaus nuėmimą, o ūkininkas atlieka pirminį dirvos įdirbimą, augina pasėlius ir tuos sklypus nuolat drėkina, taip pat juos prižiūri tuo atveju, jei to nepadaro minėti naudotojai.
61.      Teisingumo Teismas nusprendė, kad dėl šių aplinkybių nedraudžiama nagrinėjamą žemės ūkio plotą laikyti „[ūkininko valdoma] valda“ ir „[plotu, kurį] ūkininkas turi“, kaip tai suprantama Reglamento Nr. 1307/2013 4 straipsnio 1 dalies b punkte ir 33 straipsnio 1 dalyje, remdamasis tuo, kad ūkininkas vis dar prisiima bendrą atsakomybę už atitinkamus sklypus(29).
62.      Komisija iš Sprendimo Agrarmarkt Austria daro išvadą, kad paramos prašantis pareiškėjas gali vykdyti žemės ūkio veiklą per kitus asmenis (konkrečiu nagrinėjamu atveju – per sklypų naudotojus) ir būti priskirtas prie „ūkininkų“ kategorijos. Todėl tas pats turėtų būti pasakytina ir apie vienos veiklos
iš įtrauktų į Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje pateiktą išimčių sąrašą vykdymą per kitus asmenis (su paramos prašančiu pareiškėju susijusias įmones, kurios nesikreipia dėl tiesioginių išmokų, bet priklauso tai pačiai grupei kaip ir paramos prašantis pareiškėjas).
63.      Mano nuomone, ši išvada yra klaidinga ir joje Sprendimas Agrarmarkt Austria aiškinamas neteisingai. Kaip teisingai nurodo Čekijos Respublika, to sprendimo teisiniai aspektai skiriasi nuo šioje byloje nagrinėjamų aplinkybių. Toje byloje ginčo esmę sudarė sąvokos „[ūkininkės, kuri pati teikė paraišką dėl tiesioginės išmokos, valdoma] valda“ ir „[sklypas, kurį ta ūkininkė] turi“, o ne klausimas dėl vienos iš išimčių sąraše nurodytos veiklos vykdymo(30).
64.      Be to, tos bylos faktinės aplinkybės iš esmės skyrėsi nuo šios bylos aplinkybių. Joje iš aplinkybių buvo akivaizdu, kad atitinkama ūkininkė išlaikė bendrą atsakomybę už žemės dirbimą ir tebeturėjo reikšmingas teises į savo valdą(31). Šis atvejis nėra palyginamas su įmonių, susijusių su pareiškėju, atveju, kai viena iš susijusių įmonių vykdo veiklą, įtrauktą į išimčių sąrašą.
65.      Galiausiai sutinku su Čekijos Respublikos argumentu, kad Sprendimas Agrarmarkt Austria veikiau patvirtina Jungtinės Karalystės pateiktą Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies aiškinimą. Tame sprendime Teisingumo Teismas, vertindamas, ar paramos prašanti pareiškėja, t. y. ūkininkė, gali būti laikoma aktyvia ūkininke, vadinasi, gauti tiesiogines išmokas, atsižvelgė į ją pačią. Atsižvelgdamas į konkrečias bylos aplinkybes, Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad ta ūkininkė vis dar valdė ir turėjo žemę, nors tam tikrą laikotarpį ta žemė buvo perduota naudotojams. Taigi iš to sprendimo išplaukia, kad nagrinėjant, ar ūkininkas gali būti laikomas „aktyviu ūkininku“, analizės objektas yra tik paramos prašantis pareiškėjas, o ne kiti susiję subjektai.
b)      Teleologinė analizė
66.      Jungtinė Karalystė taip pat teigia, kad jos poziciją patvirtina platesni teleologiniai argumentai.
67.      Pasak šios valstybės, Bendrasis Teismas padarė klaidą, nes skundžiamame sprendime nurodė, kad pagrindinis Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies tikslas yra „išvengti apgaulingo Sąjungos lėšų panaudojimo rizikos“. Jos nuomone, šio reglamento tikslas, kaip nurodyta jo 10 konstatuojamojoje dalyje, yra užtikrinti, kad išmokos nebūtų mokamos asmenims, kurių žemės ūkio veikla yra tik nedidelės apimties. Jungtinė Karalystė taip pat teigia, kad Bendrasis Teismas nepaaiškino, kodėl tai yra problema, jei, remiantis jos aiškinimu, „pareiškėjas galėtų paskirstyti savo veiklą keliems susijusiems juridiniams asmenims, siekdamas apeiti šioje nuostatoje nustatytus apribojimus dėl jo, kaip aktyvaus ūkininko, statuso pripažinimo“(32), atsižvelgiant į tai, kad pats pareiškėjas iš tiesų vis dar vykdytų ne nedidelės apimties žemės ūkio veiklą.
68.      Pirmiausia norėčiau atkreipti dėmesį į tai, kad Jungtinė Karalystė, atrodo, iš dalies klaidingai suprato skundžiamą sprendimą. Skundžiamo sprendimo 104 punkte, kurį nurodo Jungtinė Karalystė, Bendrasis Teismas būtent toliau aiškino, kad Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies tikslas taip pat yra „[BŽŪP] išmokas mokėti tik tiems ūkininkams, kurie iš tikrųjų vykdo ne nedidelės apimties žemės ūkio veiklą“(33).
69.      Bet kuriuo atveju sutinku su Jungtine Karalyste, jog net ir šie du tikslai – užkirsti kelią sukčiavimui ir užtikrinti, kad tiesioginės išmokos būtų skiriamos tikslingiau – nepateisina to, kad būtų vertinama su paramos prašančiu pareiškėju susijusių įmonių veikla. Šių dviejų tikslų nepakanka, kad būtų galima neatsižvelgti į Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos formuluotę ir kontekstą, turint omenyje tai, kad, kaip paaiškinsiu toliau, šių tikslų apsauga užtikrinama kitais būdais.
70.      Tai pirmiausia matyti iš to, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas Reglamento Nr. 1306/2013 60 straipsnyje numatė konkrečią taisyklę, skirtą kovai su sąlygų, kurias reikia įvykdyti norint gauti tiesiogines išmokas, apėjimu ir atitinkamai su sukčiavimu teikiant paraiškas. Antra, pagal Reglamentą Nr. 1307/2013 savaime nedraudžiama paramos prašančiam pareiškėjui vykdyti išimčių sąraše nurodytą veiklą ir tokiomis aplinkybėmis neatimama teisė į tiesiogines išmokas, kol pareiškėjas vykdo ne nedidelės apimties žemės ūkio veiklą. Šiomis aplinkybėmis, siekiant tikslingiau teikti paramą, nebūtina taip pat atsižvelgti į susijusių įmonių vykdomą veiklą.
71.      Kalbant apie pirmąjį iš dviejų minėtų aspektų, būtent sukčiavimo prevenciją, Reglamento Nr. 1306/2013 60 straipsnyje nurodyta, kad, „[n]edarant poveikio jokioms specialiosioms nuostatoms, žemės ūkio sektorių teisės aktais numatytos lengvatos negali būti taikomos fiziniams arba juridiniams asmenims, jei nustatoma, kad jie, prieštaraudami šio reglamento tikslams, dirbtinai sukūrė tokių lengvatų gavimo sąlygas“.
72.      Ši nuostata rodo du dalykus: pirma, Sąjungos teisės aktų leidėjas turėjo omenyje dirbtinį sąlygų, reikalingų išmokoms pagal sektorių žemės ūkio teisės aktus gauti, sukūrimą ir tai konkrečiai reglamentavo Reglamento Nr. 1306/2013 60 straipsnyje; antra, jis tai padarė dėl tų atvejų, kai nustatomas toks dirbtinis sąlygų sukūrimas ir taip apeinamos taikytinose nuostatose nustatytos ribos. Todėl, atsižvelgiant į Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimus, vien tokio apėjimo rizika nėra pakankama.
73.      Vis dėlto Komisijos argumentas dėl apgaulingo Sąjungos lėšų panaudojimo rizikos grindžiamas dviem visiškai
hipotetiniais scenarijais. Pirma, Komisija baiminasi, kad pareiškėjas galėtų pasipelnyti iš pajamų, kurias gauna su juo susijusios įmonės, vykdančios išimčių sąraše nurodytą veiklą. Dėl to, kad pareiškėjo pajamos iš tos ne žemės ūkio veiklos yra (netiesioginės) kilmės, jo žemės ūkio veikla būtų laikoma tik nedidelės apimties veikla(34). Antra, atitinkama veikla galėtų būti paskirstyta keliems susijusiems juridiniams asmenims, siekiant apeiti Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą. Visgi ši galima rizika nebūtinai turi realizuotis visais konkrečiais atvejais. Todėl, mano nuomone, jos buvimas nepateisina to, kad vertinant pareiškėjo, kaip „aktyvaus ūkininko“, statusą pagal Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą būtų atsižvelgiama į visas su paramos prašančiu pareiškėju susijusias įmones.
74.      Pritariu Čekijos Respublikai ir Vengrijai, jog Bendrojo Teismo argumentas, kad Reglamento Nr. 1306/2013 60 straipsnis yra nepakankamas siekiant išvengti sukčiavimo Sąjungos biudžeto lėšomis rizikos(35), todėl vertinant pagal Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalį turi būti atsižvelgiama į susijusias įmones, nėra įtikinamas. Atsižvelgiant į Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją(36), vien paskirsčius veiklą tarp įvairių įmonių nebūtinai susidarytų situacija, kuriai taikomas Reglamento Nr. 1306/2013 60 straipsnis. Pagal tą nuostatą reikalaujama, kad, be objektyvių aplinkybių, iš kurių būtų matyti, jog, nepaisant to, kad formaliai buvo laikytasi atitinkamuose teisės aktuose nustatytų sąlygų, šio teisės akto tikslas nebuvo pasiektas(37), būtina nustatyti subjektyvųjį elementą, pasireiškiantį siekiu gauti Sąjungos teisėje numatytą naudą, dirbtinai sukuriant atitinkamas jos gavimo sąlygas(38). Vis dėlto, mano nuomone, Reglamento Nr. 1306/2013 60 straipsnio taikymo sritis, tiksliau, reikalavimas dėl subjektyviojo elemento, veikiau atspindi Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimą, kad ne už kiekvieną veiklos paskirstymą tarp skirtingų įmonių turėtų būti baudžiama ir pareiškėjui neturėtų būti mokamos tiesioginės išmokos. Todėl Reglamento Nr. 1306/2013 60 straipsnyje numatytas tiesioginių išmokų gavimo sąlygų apėjimo reguliavimas nepalieka erdvės Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą aiškinti plačiai.
75.      Kalbant apie antrąjį aspektą, t. y. tikslą geriau paskirstyti
paramą, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1307/2013 10 konstatuojamąją dalį(39) akivaizdu, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas nesiekė uždrausti mokėti tiesiogines išmokas ūkininkams, kurie taip pat užsiima veikla, įtraukta į išimčių sąrašą. Jis tik norėjo užtikrinti, kad ta kita veikla nesudarytų paramos prašančio pareiškėjo pagrindinės vykdomos veiklos dalies.
76.      Tai matyti ir iš Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies paskutinės pastraipos, kaip teisingai nurodė Jungtinė Karalystė. Tos dalies a–c punktuose numatyta galimybė paramos prašančiam pareiškėjui, kuris verčiasi viena iš išimčių sąraše nurodyta veikla, paneigti šią prezumpciją ir įrodyti, kad jis neužsiima tik nedidelės apimties
žemės ūkio veikla. Šiuo atveju ypač svarbūs b ir c punktai, nes jie suteikia paramos prašančiam pareiškėjui galimybę įrodyti, „kad [jo] vykdoma žemės ūkio veikla nėra nereikšminga“ arba „kad [jo] pagrindinė veikla ar įmonės tikslas yra žemės ūkio veiklos vykdymas“. Todėl ši nuostata dar kartą rodo, kad vien tai, jog vykdoma išimčių sąraše nurodyta veikla, nebūtinai užkerta kelią paramos prašančiam pareiškėjui gauti tiesiogines išmokas. Šiuo klausimu svarbus tik vienas aspektas – tai, kad jo paties žemės ūkio veikla nėra tik nedidelės apimties.
77.      Atsižvelgiant į tai, atrodytų prieštaringa, kad vien faktas, jog susijusi įmonė vykdo vieną iš išimčių sąraše nurodytą veiklą, užkirstų kelią pačiam paramos prašančiam pareiškėjui gauti išmoką. Tai, kad susijusios įmonės galbūt vykdo vieną iš išimčių sąraše nurodytą veiklą, neturi jokios įtakos paramos prašančio pareiškėjo žemės ūkio veiklos, kuri yra reikšmingos ar nedidelės apimties, vertinimui.
78.      Be to, norėčiau atkreipti dėmesį į tai, kad tikslai, kuriais rėmėsi Bendrasis Teismas, nėra vieninteliai svarbūs nustatant tinkamą Reglamento Nr. 1307/2013 nuostatų aiškinimą. Kaip nurodyta to reglamento 2 konstatuojamojoje dalyje, „vienas iš pagrindinių BŽŪP reformos [kurios dalis yra ginčijamas reglamentavimas] tikslų ir vienas iš pagrindinių reikalavimų yra administracinės naštos sumažinimas“, į kurį „reikėtų rimtai atsižvelgti formuluojant atitinkamas tiesioginės paramos sistemos nuostatas“. Mano nuomone, atsižvelgimas į visas su paramos prašančiu pareiškėju susijusias įmones prieštarautų šiam tikslui.
79.      Galiausiai sutinku su Čekijos Respublika ir Vengrija, kad priešinga išvada keltų tam tikrų klausimų dėl teisinio saugumo principo.
80.      Iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos išplaukia, jog pagal teisinio saugumo principą reikalaujama, kad teisės normos būtų aiškios, tikslios ir nuspėjamo poveikio, kad suinteresuotieji asmenys galėtų vienareikšmiškai nustatyti, kokios yra jų teisės ir pareigos, ir imtis atitinkamų veiksmų(40). Tai ypač svarbu, kai kyla neigiamų finansinių pasekmių rizika(41).
81.      Kaip pažymėjo Čekijos Respublika, Bendrasis Teismas skundžiamame sprendime nenurodė, koks ryšys turi būti tarp atitinkamų įmonių, kokia įmonių struktūra reikalinga grupei suformuoti ir ar (ir kaip) turi būti reguliuojami santykiai tarp atskirų narių.
82.      Atsižvelgiant į tai, mano nuomone, nefinansavimas Sąjungos lėšomis, kai mokėjimus vykdo valstybių narių nacionalinės institucijos, remiantis gana neaiškiu ir miglotu Sąjungos teisės nuostatos aiškinimu, yra sunkiai suderinamas su šiuo Sąjungos teisės principu.
83.      Taigi manau, kad, vertinant aktyvaus ūkininko statusą, Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos formuluotė, šios nuostatos kontekstas ir ja siekiami tikslai neleidžia atsižvelgti į su paramos prašančiu pareiškėju susijusias įmones. Todėl apeliacinis skundas turi būti patenkintas, nes Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą aiškindamas Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą taip, kad pagal ją esą draudžiamos tiesioginės išmokos ūkininkams, kurie patys nevykdo veiklos, įtrauktos į išimčių sąrašą, bet ją vykdo su jais susijusios įmonės, ir taip patvirtindamas ginčijamame sprendime Komisijos pateiktą tos pačios nuostatos aiškinimą. Taigi skundžiamas sprendimas turėtų būti panaikintas.
VII. Poreikio grąžinti bylą Bendrajam Teismui nebuvimas
84.      Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą Teisingumo Teismas turi panaikinti Bendrojo Teismo sprendimą, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas. Jis gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti, arba grąžinti bylą Bendrajam Teismui.
85.      Kaip jau paaiškinta, apeliacinis skundas tenkintinas dėl to, kad Bendrasis Teismas, aiškindamas Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą, padarė teisės klaidą. Jungtinė Karalystė pirmosios instancijos teisme prašė panaikinti ginčijamą sprendimą būtent dėl to, kad Komisija taip aiškino Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą, ir teigė, kad dėl to Komisija neteisėtai nusprendė dėl tam tikrų išlaidų, kurias jos akredituotos mokėjimo agentūros patyrė pagal EŽŪGF ir EŽŪFKP priemones, nefinansavimo Europos Sąjungos lėšomis. Ginčijamas sprendimas taip pat yra negaliojantis, nes grindžiamas tuo pačiu klaidingu Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos aiškinimu, ir turi būti panaikintas. Taigi tikslinga grąžinti bylą Bendrajam Teismui.
VIII. Bylinėjimosi išlaidos
86.      Pagal Procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia šis teismas.
87.      Pagal šio reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
88.      Nagrinėjamoje byloje Jungtinė Karalystė pareikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas. Kadangi apeliacinis skundas turi būti patenkintas, o ieškinys atmestas, iš Komisijos turi būti priteistos bylinėjimosi pirmojoje ir apeliacinėje instancijose išlaidos.
IX.    Išvada
89.      Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, Teisingumo Teismui siūlau:
–        panaikinti 2024 m. sausio 31 d. Sprendimą Jungtinė Karalystė / Komisija (T‑56/22, EU:T:2024:51),
–        panaikinti Komisijos įgyvendinimo sprendimą (ES) 2021/2019 dėl Jungtinės Karalystės patirtų tam tikrų išlaidų nefinansavimo Europos Sąjungos lėšomis iš Europos žemės ūkio garantijų fondo (EŽŪGF) ir Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP), kaip priežastį nurodant sąvokos „aktyvus ūkininkas“ apibrėžties neaiškumą,
–        priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi pirmojoje ir apeliacinėje instancijose išlaidas.
1      Originalo kalba: anglų.
2      2024 m. sausio 31 d. Sprendimas Jungtinė Karalystė / Komisija (T‑56/22, EU:T:2024:51; toliau – skundžiamas sprendimas).
3      Bendrasis Teismas skundžiamame sprendime konstatavo, kad Jungtinė Karalystė turėjo teisę pareikšti ieškinį remdamasi Susitarimo dėl Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės išstojimo iš Europos Sąjungos ir Europos atominės energijos bendrijos (OL L 29, 2020, p. 7; toliau – Susitarimas dėl išstojimo) 90 straipsnio antros pastraipos c punktu.
4      2021 m. lapkričio 17 d. Komisijos įgyvendinimo sprendimas (ES) 2021/2019 (OL L 413, 2021, p. 3; toliau – ginčijamas sprendimas). Pažymėtina, kad Bendrasis Teismas skundžiamame sprendime klaidingai nurodė sprendimo numerį (2021/2020).
5      Šiuo klausimu žr. SESV 38–44 straipsnius.
6      Šiuo klausimu žr. Komisijos komunikatą Europos Parlamentui, Tarybai, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui „BŽŪP artėjant 2020 m. Su aprūpinimu maistu, gamtos ištekliais ir teritorine pusiausvyra susijusių būsimų uždavinių sprendimas“ (KOM(2010) 672 galutinis), p. 7; 2026 m. Europos Sąjungos faktų suvestinės, Tiesioginės išmokos, p. 1, adresu https://www.europarl.europa.eu/ftu/pdf/lt/FTU_3.2.7.pdf; ir Europos Komisija, Apie pajamų rėmimą, Tiesioginių išmokų ūkininkams apžvalga, adresu: https://agriculture.ec.europa.eu/common-agricultural-policy/income-support/income-support-explained_lt
7      Ten pat.
8      2013 m. gruodžio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas, kuriuo nustatomos pagal bendros žemės ūkio politikos paramos sistemas ūkininkams skiriamų tiesioginių išmokų taisyklės ir panaikinami Tarybos reglamentas (EB) Nr. 637/2008 ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 73/2009 (OL L 347, 2013, p. 608; klaidų ištaisymas OL L 130, 2016 5 19, p. 13). Šis reglamentas buvo panaikintas 2021 m. gruodžio 2 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2021/2115, kuriuo nustatomos valstybių narių pagal bendrą žemės ūkio politiką rengtinų strateginių planų (BŽŪP strateginių planų), finansuotinų iš Europos žemės ūkio garantijų fondo (EŽŪGF) ir iš Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP), rėmimo taisyklės ir panaikinami reglamentai (ES) Nr. 1305/2013 ir (ES) Nr. 1307/2013 (OL L 435, 2021, p. 1). Vis dėlto Reglamentas Nr. 1307/2013 nagrinėjamam atvejui taikomas ratione temporis.
9      Šiuo klausimu žr. 2013 m. gruodžio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1306/2013 dėl bendros žemės ūkio politikos finansavimo, valdymo ir stebėsenos, kuriuo panaikinami Tarybos reglamentai (EEB) Nr. 352/78, (EB) Nr. 165/94, (EB) Nr. 2799/98, (EB) Nr. 814/2000, (EB) Nr. 1290/2005 ir (EB) Nr. 485/2008 (OL L 347, 2013, p. 549), 4 straipsnio 1 dalies b punktą.
10      Šiuo klausimu žr. Reglamento Nr. 1306/2013 58 straipsnio 2 dalį, 59 straipsnio 1 dalį ir 67 straipsnio 1 ir 2 dalis.
11      Šiuo klausimu žr. Reglamento Nr. 1306/2013 72 straipsnio 1 dalį.
12      Šiuo klausimu žr. Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą.
13      Komisija vartoja sąvoką „susiję subjektai“. Vis dėlto siekdamas išvengti painiavos vartosiu sąvoką „susijusios įmonės“, kurią Bendrasis Teismas vartojo skundžiamame sprendime, nurodydamas tas pačias aplinkybes.
14      Žr. 2024 m. birželio 13 d. Sprendimą Agrarmarkt Austria (C‑731/22, EU:C:2024:503).
15      Žr. Reglamento Nr. 1307/2013 4 straipsnio 1 dalies b punktą, kuriame pateikiama sąvokos „valda“ apibrėžtis.
16      Šiuo klausimu žr. 2020 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Hamas / Taryba (C‑122/19 P, EU:C:2020:690, 27 punktas).
17      Ketvirtojo argumento paskutinėje dalyje Jungtinė Karalystė cituoja Bendrojo Teismo teiginį, kad „pareiškėjas galėtų paskirstyti savo veiklą keliems susijusiems juridiniams asmenims, siekdamas apeiti šioje nuostatoje nustatytus apribojimus dėl jo aktyvaus ūkininko statuso pripažinimo“.
18      Šiuo klausimu žr. Reglamento Nr. 1307/2013 1 straipsnio a punktą.
19      Primenu, kad pagal tą nuostatą „[t]iesioginės išmokos neskiriamos fiziniams ar juridiniams asmenims arba fizinių ar juridinių asmenų grupėms, kurių žemės ūkio paskirties žemės plotus sudaro daugiausia ganyti ar kultivuoti tinkamos būklės natūraliai laikomi plotai ir kurie tuose plotuose nevykdo minimalios valstybių narių 4 straipsnio 2 dalies b punkte apibrėžtos veiklos“.
20      Šiuo klausimu žr. 2022 m. balandžio 7 d. Sprendimą Avio Lucos (C‑176/20, EU:C:2022:274, 54 punktas).
21      Žr. skundžiamo sprendimo 71 punktą.
22      Ten pat.
23      Išskirta mano.
24      Kitų kalbų versijose taip pat vartojamos sąvokos, atitinkančios sąvoką „kurie“, taigi reikalaujama tiesioginio priežastinio ryšio tarp paramos prašančio pareiškėjo ir veiklos, įtrauktos į išimčių sąrašą, vykdymo (žr. visų pirma „přímé platby se neposkytnou fyzickým či právnickým osobám ani skupinám fyzických či právnických osob, které provozují <...>“ versijoje čekų kalba, „[n]atürlichen oder juristischen Personen oder Vereinigungen natürlicher oder juristischer Personen, die <...> betreiben sowie <...> erbringen, werden keine Direktzahlungen gewährt“ versijoje vokiečių kalba, „aucun paiement direct n’est octroyé à des personnes physiques ou morales ni à des groupements de personnes physiques ou morales qui exploitent <...>“ versijoje prancūzų kalba ir „Δεν χορηγούνται άμεσες ενισχύσεις σε φυσικά ή νομικά πρόσωπα, ή σε ομάδες φυσικών ή νομικών προσώπων, που διευθύνουν <...>“ versijoje graikų kalba. Išskirta mano.
25      Bendrasis Teismas darė nuorodą į 2022 m. balandžio 7 d. Sprendimą Avio Lucos (C‑176/20, EU:C:2022:274, 54 punktas).
26      Žr. skundžiamo sprendimo 97 ir 98 punktus.
27      Norėčiau atkreipti dėmesį į tai, kad, priešingai, nei teigia Čekijos Respublika, nematau problemos, jeigu paramos prašantis pareiškėjas galėtų būti priskirtas prie „aktyvių ūkininkų“, nors pats nevykdo žemės ūkio veiklos, vien todėl, kad viena iš su juo susijusių įmonių tokią veiklą vykdo. Kaip suprantu, toks atvejis lengvai atitiktų Reglamento Nr. 1307/2013 9 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nustatytą prezumpciją, nes toks paramos prašantis pareiškėjas tuomet tiesiogiai vykdo vieną iš išimčių sąraše nurodytą veiklą.
28      2024 m. birželio 13 d. sprendimas (C‑731/22, EU:C:2024:503; toliau – Sprendimas Agrarmarkt Austria).
29      Sprendimo Agrarmarkt Austria 34 ir 36 punktai.
30      Sprendimo Agrarmarkt Austria 23 punktas.
31      Sprendimo Agrarmarkt Austria 34–36 punktai.
32      Žr. skundžiamo sprendimo 105 punktą.
33      Žr. skundžiamo sprendimo 104 punktą.
34      Šis motyvas, atrodo, analogiškai grindžiamas paaiškinimais, pateiktais 2014 m. kovo 11 d. Komisijos deleguotojo reglamento (ES) Nr. 639/2014, kuriuo papildomas Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 1307/2013, kuriuo nustatomos pagal bendros žemės ūkio politikos paramos sistemas ūkininkams skiriamų tiesioginių išmokų taisyklės, ir iš dalies keičiamas to reglamento X priedas (OL L 181, 2014, p. 1), 13 straipsniu, nustatančiu kriterijus, kuriais remiantis įrodoma, kad žemės ūkio veikla nėra nereikšminga, ir šiuo klausimu daroma nuoroda į „visas pajamas, gautas iš žemės ūkio veiklos“.
35      Šiuo klausimu žr. skundžiamo sprendimo 107–111 punktus. Be to, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 109 punkte nurodė, kad iš Reglamento Nr. 1306/2013 60 straipsnio formuluotės („fizinis arba juridinis asmuo“) aiškiai matyti, jog šis straipsnis netaikomas tuo atveju, kai dėl tiesioginės išmokos kreipiasi grupė. Vis dėlto to reglamento 2 straipsnyje nurodoma sąvokos „ūkininkas“ apibrėžtis, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 1307/2013 4 straipsnį. Taigi darau išvadą, kad Reglamento Nr. 1306/2013 60 straipsnis išreiškia bendrą idėją, jog tokiomis aplinkybėmis, kokios aprašytos toje nuostatoje, neturėtų būti suteikiama jokia nauda ir kad ta nuostata todėl taip pat apima „grupes“.
36      Šiuo klausimu žr. 2022 m. balandžio 7 d. Sprendimą Avio Lucos (C‑176/20, EU:C:2022:274, 70 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
37      Šiuo klausimu žr. apeliacinio skundo 109 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
38      Ten pat.
39      Primenu, kad, kaip nurodyta Reglamento Nr. 1307/2013 10 konstatuojamojoje dalyje, „remiantis patirtimi, įgyta taikant įvairias paramos ūkininkams sistemas, kai kuriais atvejais parama buvo skirta fiziniams arba juridiniams asmenims, kurių verslo tikslas – ne žemės ūkio veikla arba tokia veikla sudarė tik nedidelę jų verslo dalį. Siekdamos užtikrinti, kad parama būtų teikiama tikslingiau, valstybės narės neturėtų tiesioginių išmokų skirti tam tikriems fiziniams ir juridiniams asmenims, išskyrus atvejus, kai tokie asmenys gali įrodyti, kad jų žemės ūkio veikla nėra nedidelės apimties. <…>“
40      Šiuo klausimu žr. 2015 m. gegužės 5 d. Sprendimą Ispanija / Taryba (C‑147/13, EU:C:2015:299, 79 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2022 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Avicarvil Farms (C‑443/21, EU:C:2022:899, 46 punktas).
41      Šiuo klausimu žr. 2018 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Čekijos Respublika / Komisija (C‑4/17 P, EU:C:2018:678, 58 punktas).