62020CJ0350_RES
Byla C-350/20
O. D. ir kt.
prieš
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
(Corte costituzionale pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
2021 m. rugsėjo 2 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2011/98/ES – Vieną leidimą turinčių darbuotojų iš trečiųjų šalių teisės – 12 straipsnis – Teisė į vienodą požiūrį – Socialinė apsauga – Reglamentas (EB) Nr. 883/2004 – Socialinės apsaugos sistemų koordinavimas – 3 straipsnis – Motinystės ir tėvystės išmokos – Išmokos šeimai – Valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos vieną leidimą turintiems trečiųjų šalių piliečiams neskiriamos vaiko gimimo ir motinystės išmokos“
Prejudiciniai klausimai – Priimtinumas – Apribojimai – Akivaizdžiai su byla nesusiję klausimai ir hipotetiniai klausimai, užduoti aplinkybėmis, kuriomis naudingas atsakymas yra neįmanomas – Faktinės aplinkybės, susiklosčiusios prieš pasibaigiant sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodytos direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę terminui – Teismo, sprendžiančio dėl nacionalinės teisės nuostatų atitikties Konstitucijai atsižvelgiant į Sąjungos teisę, pateiktas prašymas – Jo sprendimo „erga omnes“ poveikis – Prašymo priimtinumas
(SESV 267 straipsnis)
(žr. 39, 40 ir 42 punktus)
Sienų kontrolė, prieglobstis ir imigracija – Imigracijos politika – Viena prašymų išduoti vieną leidimą trečiųjų šalių piliečiams gyventi ir dirbti valstybės narės teritorijoje pateikimo procedūra – Direktyva 2011/98 – Taikymo sritis
(Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 34 straipsnis, Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas Nr. 883/2004, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/98 31 konstatuojamoji dalis ir 12 straipsnio 1 dalies e punktas)
(žr. 44–47 punktus)
Sienų kontrolė, prieglobstis ir imigracija – Imigracijos politika – Viena prašymų išduoti vieną leidimą trečiųjų šalių piliečiams gyventi ir dirbti valstybės narės teritorijoje pateikimo procedūra – Direktyva 2011/98 – Teisė į vienodą požiūrį – Nacionalinės teisės normos, pagal kurias trečiųjų šalių piliečiams, kuriems taikoma ši direktyva, neskiriamos vaiko gimimo ir motinystės išmokos – Neleistinumas
(Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalis, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/98 24 konstatuojamoji dalis, 3 straipsnio 1 dalies b ir c punktai ir 12 straipsnio 1 dalies e punktas ir 2 dalies b punktas)
(žr. 51, 63–66 punktus ir rezoliucinę dalį)
Socialinė apsauga – Darbuotojai migrantai – Sąjungos teisės normos – Materialinė taikymo sritis – Išmokos šeimai – Sąvoka – Vaiko gimimo išmoka – Įtraukimas
(Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 883/2004 1 straipsnio z punktas ir 3 straipsnio 1 dalies j punktas)
(žr. 57–60 punktus)
Socialinė apsauga – Darbuotojai migrantai – Sąjungos teisės normos – Materialinė taikymo sritis – Socialinės apsaugos išmokos – Sąvoka – Motinystės išmoka – Įtraukimas
(Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalies b punktas)
(žr. 61 ir 62 punktus)
Santrauka
Trečiųjų šalių piliečiai, turintys vieną darbo leidimą, išduotą pagal Italijos teisės aktus, kuriais perkeliama Sąjungos direktyva, turi teisę gauti Italijos teisės aktuose numatytas vaiko gimimo ir motinystės išmokas.
Italijos valdžios institucijos atsisakė skirti vaiko gimimo ir motinystės išmokas keliems trečiųjų šalių piliečiams, teisėtai gyvenantiems Italijoje ir turintiems vieną leidimą dirbti, išduotą pagal Direktyvą 2011/98 (
1
) perkeliančius Italijos teisės aktus. Šis atsisakymas buvo motyvuotas tuo, kad, priešingai, nei reikalaujama pagal Įstatymą Nr. 190/2014 ir Įstatyminį dekretą Nr. 151/2001, šiems asmenims nėra suteiktas ilgalaikio gyventojo statusas.
Pagal Įstatymą Nr. 190/2014, kuriuo nustatoma vaiko gimimo išmoka už kiekvieną gimusį ar įvaikintą vaiką, ši išmoka kas mėnesį mokama Italijos piliečiams, kitų valstybių narių piliečiams ir trečiųjų šalių piliečiams, turintiems ilgalaikio gyventojo leidimą, siekiant skatinti gimstamumą ir prisidėti prie su tuo susijusių išlaidų. Pagal Įstatyminį dekretą Nr. 151/2001 motinystės išmoka skiriama už kiekvieną nuo 2001 m. sausio 1 d. gimusį vaiką arba už kiekvieną į šeimą iki įvaikinimo perkeltą ar iš karto įvaikintą nepilnametį Italijoje gyvenančioms moterims, kurios yra šios valstybės narės ar kitos Sąjungos valstybės narės pilietės arba kurioms yra išduotas leidimas gyventi suteikiant ilgalaikio gyventojo statusą.
Atitinkami trečiųjų šalių piliečiai šį atsisakymą apskundė Italijos teismuose. Šiose bylose Corte suprema di cassazione (Kasacinis teismas, Italija), manydamas, kad dėl tokios vaiko gimimo išmokos sistemos pažeidžiamos kelios Italijos Konstitucijos nuostatos, kreipėsi į Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas, Italija) su klausimu dėl Įstatymo Nr. 190/2014 atitikties Konstitucijai, kiek pagal šį įstatymą vaiko gimimo išmokos suteikimas trečiųjų šalių piliečiams siejamas su sąlyga, kad jie turi turėti ilgalaikio gyventojo statusą. Dėl tų pačių priežasčių pastarajam teismui taip pat buvo pateiktas klausimas dėl Įstatyminio dekreto Nr. 151/2001 dėl motinystės išmokos atitikties Konstitucijai.
Manydamas, kad Italijos Konstitucijoje įtvirtintas savavališkos diskriminacijos draudimas ir motinystės bei vaikų apsauga turi būti aiškinami atsižvelgiant į Sąjungos teisėje pateiktus nurodymus, Konstitucinis Teismas paprašė Teisingumo Teismo paaiškinti Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 34 straipsnyje pripažintos teisės gauti socialinės apsaugos išmokas ir teisės į vienodą požiūrį socialinės apsaugos srityje, suteiktos trečiųjų šalių darbuotojams (
2
) pagal Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punktą, apimtį.
Teisingumo Teismo didžioji kolegija savo sprendime patvirtino, kad vieną leidimą turintys trečiųjų šalių piliečiai pagal Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punktą turi teisę gauti Italijos teisės aktuose numatytas vaiko gimimo ir motinystės išmokas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirma, Teisingumo Teismas paaiškino, kad Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 1 dalies e punkte sukonkretinama Chartijos 34 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta teisė gauti socialinės apsaugos išmokas, todėl klausimą dėl Italijos teisės aktų atitikties Sąjungos teisei reikia nagrinėti atsižvelgiant tik į šią direktyvą.
Antra, kadangi šios direktyvos nuostatos, kurioje daroma nuoroda į Reglamentą Nr. 883/2004 (
3
), taikymo sritis apibrėžta šiame reglamente, Teisingumo Teismas patikrino, ar aptariamos vaiko gimimo ir motinystės išmokos laikytinos išmokomis, patenkančiomis į šio reglamento 3 straipsnio 1 dalyje išvardytas socialinės apsaugos sritis.
Dėl vaiko gimimo išmokos Teisingumo Teismas pažymėjo, kad ši išmoka automatiškai skiriama namų ūkiams, atitinkantiems tam tikrus teisės aktuose apibrėžtus objektyvius kriterijus, neatliekant jokio individualaus ir diskrecinio pareiškėjo asmeninių poreikių vertinimo. Tai yra piniginė išmoka, skirta visų pirma tam, kad, teikiant valstybės paramą šeimos biudžetui, būtų sumažintos gimusio ar įvaikinto vaiko priežiūros išlaidos. Tuo remdamasis Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad ši išmoka yra išmoka šeimai, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalies j punktą.
Dėl motinystės išmokos Teisingumo Teismas pabrėžė, kad ji skiriama arba atsisakoma ją skirti atsižvelgiant ne tik į sąlygą dėl motinystės išmokos, skiriamos dirbant pagal darbo sutartį ar verčiantis laisvąja profesija, nemokėjimo, bet ir į namų ūkio, kuriam priklauso motina, pajamas, nustatytas remiantis objektyviu ir teisiškai apibrėžtu kriterijumi, t. y. finansinės padėties rodikliu, o kompetentinga valdžios institucija negali atsižvelgti į kitas asmenines aplinkybes. Be to, ši išmoka yra susijusi su socialinės apsaugos sritimi, nurodyta Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalies b punkte.
Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad vaiko gimimo ir motinystės išmokos priklauso socialinės apsaugos sritims, kuriose trečiųjų šalių piliečiai, nurodyti Direktyvos 2011/98 3 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose, turi šioje direktyvoje numatytą teisę į vienodą požiūrį.
Atsižvelgdamas į tai, kad Italija nepasinaudojo valstybėms narėms direktyvoje suteikta galimybe apriboti vienodo požiūrio taikymą (
4
), Teisingumo Teismas konstatavo, kad nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos šiems trečiųjų šalių piliečiams nesuteikiama teisė į minėtas išmokas, neatitinka šios direktyvos 12 straipsnio 1 dalies e punkto.
(
1
)	2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/98/ES dėl vienos prašymų išduoti vieną leidimą trečiųjų šalių piliečiams gyventi ir dirbti valstybės narės teritorijoje pateikimo procedūros ir dėl valstybėje narėje teisėtai gyvenančių trečiųjų šalių darbuotojų bendrų teisių (OL L 343, 2011, p. 1).
(
2
)	Šie darbuotojai yra nurodyti minėtos direktyvos 3 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose, t. y., pirma, trečiųjų šalių piliečiai, kuriems leista atvykti į valstybę narę kitais nei darbo tikslais, kuriems leidžiama dirbti ir kurie turi leidimą gyventi, išduotą pagal 2002 m. birželio 13 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1030/2002, nustatantį vienodą leidimų apsigyventi trečiųjų šalių piliečiams formą (OL L 157, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 3), ir, antra, trečiųjų šalių piliečiai, kuriems leista atvykti į valstybę narę darbo tikslais.
(
3
)	2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, 2004, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 72; klaidų ištaisymas OL L 188, 2013, p. 10).
(
4
)	Ši galimybė numatyta Direktyvos 2011/98 12 straipsnio 2 dalies b punkte.