SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeni 6. junija 2024(1)
Zadeva C-230/23
Reprobel CV
proti
Copaco Belgium NV
(predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Ondernemingsrechtbank Gent Afdeling Gent (gospodarsko sodišče v Gentu, oddelek v Gentu, Belgija))
Predhodno odločanje – Intelektualna lastnina – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 2001/29/ES – Člen 2 – Pravica reproduciranja – Člen 5(2)(a) in (b) – Izjeme in omejitve – Reproduciranje za zasebno uporabo – Pravično nadomestilo – Neposredni učinek – Organ, pristojen za zbiranje in razdeljevanje pravičnega nadomestila – Možnost neposrednega sklicevanja na direktivo zoper ta organ
Uvod
1.        Vprašanja za predhodno odločanje v tej zadevi nas vračajo k enemu od temeljnih vprašanj prava Unije, in sicer k problemu neposrednega učinka določb direktiv in možnosti sklicevanja na te določbe v vertikalnih razmerjih, tj. v sporu med posameznikom in državo članico. Čeprav ta vprašanja segajo v začetke izgradnje pravnega reda Unije, še vedno sprožajo spore in polemike(2).
2.        Ta zadeva se nanaša na obe težavi, ki sta povezani s tem vprašanjem. Po eni strani gre za vprašanje, ali je mogoče določbam direktive, za katere se je zadevna država članica odločila, da jih bo prenesla, čeprav so neobvezne narave, pripisati neposredni učinek. Poleg tega je bil v obravnavanem primeru ta prenos, kot izhaja iz sodbe Sodišča, izveden na način, ki ni bil v skladu s pravom Unije. Po drugi strani se v tej zadevi ponovno zastavlja vprašanje možnosti sklicevanja na neposredni učinek določbe direktive proti zasebnemu subjektu, ki mu je država članica dodelila izvajanje nalog v javnem interesu.
3.        Glede obeh teh vprašanj se zdi, da bo moralo Sodišče pojasniti svojo prejšnjo sodno prakso.
Pravni okvir
Pravo Unije
4.        Člen 2 Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi(3) določa:
„Države članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma:
(a)      avtorjem za njihova dela;
(b)      izvajalcem za posnetke njihovih nastopov;
(c)      proizvajalcem fonogramov za njihove fonograme;
(d)      producentom prvega posnetka filmov za izvirnik in primerke njihovih filmov;
(e)      RTV organizacijam za posnetke njihovih oddaj ne glede na to, ali oddajajo po žici ali po radijskih valovih, vključno s kablom ali satelitom.“
5.        Člen 5(2)(a) in (b) navedene direktive določa:
„Države članice lahko predvidijo izjeme in omejitve pravice reproduciranja iz člena 2 v naslednjih primerih:
(a)      v zvezi z reprodukcijami na papirju ali podobnem mediju, ki se pridobijo z uporabo kater koli fotografske tehnike ali na kak drug način s podobnim učinkom, z izjemo grafičnih izdaj glasbenega dela, ob pogoju, da imetniki pravic dobijo pravično nadomestilo;
(b)      v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni, ob pogoju, da imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, pri katerem se upošteva uporaba ali neuporaba tehničnih ukrepov po členu 6 na zadevnem delu ali predmetu;“.
Belgijsko pravo
6.        V belgijskem pravu, v različici, ki se uporablja za spor v postopku v glavni stvari, je bilo v členih 59 in 60 wet van 30 juni 1994 betreffende het auteursrecht en de naburige rechten (zakon z dne 30. junija 1994 o avtorski in sorodnih pravicah)(4) uvedeno nadomestilo za izjeme od pravice reproduciranja. Nadomestilo je bilo sestavljeno iz pavšalnega dela, ki je bil odvisen od števila naprav, ki omogočajo reproduciranje zaščitenih del, in dela, sorazmernega s številom izdelanih kopij teh del.
7.        Člen 60a tega zakona določa, da je subjekt, ki je bil imenovan za zbiranje in razdeljevanje teh nadomestil, upravičen pridobiti ustrezne podatke od carinskih organov, organov za davek na dodano vrednost, organov socialne varnosti, inšpekcijske in posredniške službe ministrstva za gospodarstvo, in, ob upoštevanju vzajemnosti, od podobnih tujih subjektov.
8.        Na podlagi člena 61 navedenega zakona je bila višina nadomestila določena s koninklijk besluit van 30 oktober 1997 betreffende de vergoeding verschuldigd aan auteurs en uitgevers voor het kopiëren voor privégebruik of didactisch gebruik van werken die op grafische of op soortgelijke wijze zijn vastgelegd (kraljevi odlok z dne 30. oktobra 1997 o nadomestilu avtorjem in založnikom za zasebno ali akademsko kopiranje del, ki so zapisana na grafičnem ali analognem mediju)(5). V skladu s členom 7 tega odloka so morali zavezanci za plačilo zadevnega nadomestila organu, imenovanemu za pobiranje nadomestila, predložiti mesečne izjave, ki so vsebovale podatke za identifikacijo zavezanca in določitev zneska dolgovanega nadomestila glede na število prodanih naprav.
9.        Na podlagi koninklijk besluit van 15 oktober 1997 tot het belasten van een vennootschap met de inning en de verdeling van de vergoeding voor het kopiëren van werken die op grafische of soortgelijke wijze zijn vastgelegd (kraljevi odlok z dne 15. oktobra 1997 o določitvi organa, imenovanega za zbiranje in razdeljevanje nadomestil za reproduciranje del, posnetih na grafičnih ali analognih nosilcih)(6) je bila za zbiranje in razdeljevanje zadevnih nadomestil imenovana družba Reprobel.
Dejansko stanje spora v postopku v glavni stvari, potek postopka in vprašanja za predhodno odločanje
10.      Družba Copaco Belgium NV, ki je registrirana v skladu z belgijskim pravom (v nadaljevanju: družba Copaco), je distributer računalniške opreme za podjetja in potrošnike, vključno z opremo za kopiranje, kot so kopirni stroji in skenerji. Kot taka je bila obvezana plačati nadomestilo za reproduciranje del.
11.      V sodbi Hewlett-Packard Belgium(7) je Sodišče zlasti menilo, da člen 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29 načeloma nasprotuje ureditvi, kakršna je belgijska, ki združuje pavšalno nadomestilo s sorazmernim nadomestilom, ne da bi zagotovila mehanizme za prilagoditev zneska nadomestila dejanski škodi, ki so jo utrpeli imetniki avtorskih pravic(8). Nove določbe belgijske zakonodaje o nadomestilu za reproduciranje del, ki so v skladu s smernicami iz navedene sodbe, so začele veljati marca 2017.
12.      Družba Copaco je na podlagi navedene sodbe zavrnila plačilo računov, ki ji jih je izdala družba Reprobel na podlagi njenih napovedi za obdobje od novembra 2015 do decembra 2016. Družba Copaco namreč meni, da v skladu s sodbo Hewlett-Packard Belgium belgijski sistem nadomestil za reprodukcijo v zadevnem obdobju ni bil v skladu s pravom Unije.
13.      Družba Reprobel je 16. decembra 2020 vložila tožbo proti družbi Copaco in zahtevala plačilo dolgovanega nadomestila za reprodukcijo ter obresti in odškodnino. Zadeva je bila predložena predložitvenemu sodišču v skladu z njegovo krajevno pristojnostjo. Pred tem sodiščem družba Copaco trdi, da ima člen 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29 neposredni učinek in da je družba Reprobel pojavna oblika države, na katero se lahko sklicuje ta neposredni učinek. Družba Reprobel izpodbija obe trditvi.
14.      V teh okoliščinah je Ondernemingsrechtbank Gent Afdeling Gent (gospodarsko sodišče v Gentu, oddelek Gent, Belgija) odločilo, da prekine postopek in Sodišču predloži naslednja vprašanja za predhodno odločanje:
„1.      Ali je subjekt, kot je [družba Reprobel] – če ga je država s kraljevim odlokom pooblastila za pobiranje in razdeljevanje zneskov, ki predstavljajo pravično nadomestilo, določeno s strani države, v smislu člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29 in nad katero država izvaja nadzor – subjekt, zoper katerega se lahko posameznik v obrambi sklicuje na nezdružljivost nacionalne ureditve, ki jo ta subjekt želi naložiti temu posamezniku, s pravom Unije?
2.      Ali je za odgovor na to vprašanje pomembno, da nadzor, ki ga država izvaja nad tem subjektom, med drugim vključuje:
obveznost tega subjekta, da kopijo zahtevka za podatke, naslovljenega na zavezance, ki je potreben tako za izterjavo kot za razdelitev nadomestila za reproduciranje, vedno pošlje pristojnemu ministru, tako da je ta obveščen o načinu, kako subjekt izvaja svojo pravico do nadzora, in da lahko odloči, ali bi bilo primerno z ministrskim odlokom določiti vsebino zahtevkov za podatke, njihovo število in pogostost njihovega pošiljanja tako, da ne bi posegali v dejavnosti oseb, od katerih se zahtevajo podatki, bolj kot je to potrebno;
obveznost tega subjekta, da se obrne na predstavnika ministra, da bi odgovornim osebam, distributerjem (bodisi distributerjem na debelo ali na drobno), leasing podjetjem ali podjetjem za vzdrževanje opreme poslal zahtevo za podatke, ki so potrebni v primeru pobiranja sorazmernega nadomestila za reproduciranje, če zavezanec ne sodeluje pri zbiranju, pod pogojem, da mora kopijo take zahteve poslati tudi pristojnemu ministru na način, da lahko minister določi vsebino zahtev za podatke, njihovo število in pogostost pošiljanja tako, da ne ovirajo dejavnosti oseb, od katerih se zahtevajo podatki, bolj, kot je potrebno;
obveznost tega subjekta, da pristojnemu ministru predloži v potrditev pravila za razdelitev nadomestil za reproduciranje in njihove morebitne spremembe;
obveznost tega subjekta, da priglasitveni obrazec predloži pristojnemu ministru v odobritev, brez katere ga ni mogoče izdati?
3.      Ali je za odgovor na to vprašanje pomembno tudi to, da ima organ naslednje pristojnosti:
pooblastilo, da od vseh zavezancev, plačnikov prispevkov, distributerjev (bodisi distributerjev na debelo ali na drobno), leasing družb in družb za vzdrževanje opreme zahteva vse podatke, potrebne za pobiranje nadomestila za reprodukcijo. Pri tem mora vsaka zahteva vedno obvezno vsebovati navodilo o kazenskih sankcijah, ki se uporabljajo v primeru neupoštevanja določenega roka ali v primeru predložitve nepopolnih ali nepravilnih podatkov;
pooblastilo, da od vseh zavezancev zahteva vse podatke o kopiranih delih, ki so potrebni za razdelitev nadomestila za reproduciranje;
pooblastilo, da od carinskih in trošarinskih upravnih organov, davčnih upravnih organov [za davek na dodano vrednost] ter od državnega zavoda za socialno varnost pridobi podatke za opravljanje svoje naloge?
4.      Ali ima člen 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29 neposredni učinek?
5.      Ali mora nacionalno sodišče na zahtevo posameznika opustiti uporabo nacionalnega predpisa, če je tak predpis, ki ga je določila država, v nasprotju z navedenim členom 5(a) in (b) Direktive 2001/29, zlasti zato, ker predpis, ki je v nasprotju z navedenim členom, zavezuje posameznika k plačilu dajatve?“
15.      Sodišče je predlog za sprejetje predhodne odločbe prejelo 13. aprila 2023. Pisne pripombe so predložile stranke v postopku v glavni stvari, belgijska vlada in Evropska komisija. Navedeni udeleženci in francoska vlada so bili zastopani na obravnavi 6. marca 2024.
Analiza
16.      Predložitvenemu sodišču se v tej zadevi zastavlja pet vprašanj za predhodno odločanje. Prva tri se nanašajo na možnost, da se subjekt, kot je družba Reprobel, šteje za pojavno obliko države članice, zaradi česar se lahko posameznik zoper njega neposredno sklicuje na določbo Direktive. Zadnji dve vprašanji pa se nanašata na morebitno možnost neposrednega sklicevanja na člen 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29. Predlagam, da svojo analizo začnem s tema dvema vprašanjema.
Četrto in peto vprašanje za predhodno odločanje
17.      S četrtim in petim vprašanjem za predhodno odločanje predložitveno sodišče v bistvu želi ugotoviti, ali ima člen 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29 neposredni učinek, tako da se lahko posameznik na ta člen sklicuje pred nacionalnim sodiščem, da bi se izognil plačilu dajatve za pravično nadomestilo, če je ta zahtevek odmerjen na podlagi nacionalne zakonodaje, ki ni v skladu z navedenimi določbami Direktive 2001/29.
Načelo neposrednega učinka
18.       Načelo neposrednega učinka določb prava Unije izhaja iz samih začetkov tega pravnega sistema. Kot je znano, je Sodišče v sodbi van Gend & Loos določilo to načelo, ki je temeljno za ta sistem(9). Uporaba načela neposrednega učinka za določbe direktiv, ki izpolnjujejo določene pogoje, je bila potrjena v sodbi van Duyn(10). Sodišče je to načelo zdaj opredelilo na naslednji način:
„Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da se lahko posamezniki v vseh primerih, ko se določbe direktive glede vsebine zdijo brezpogojne in dovolj natančne, zoper državo sklicujejo nanje pred nacionalnimi sodišči, če država direktive ni v roku prenesla v nacionalno pravo ali če je ni pravilno prenesla. […] (ni prevedeno).
Sodišče je pojasnilo, da je določba prava Unije, prvič, brezpogojna, če ustvarja obveznost, ki ni pogojena in katere izvajanje ali učinek ni odvisen od sprejetja akta s strani institucij ali držav članic, in, drugič, dovolj natančna, da se pravne osebe lahko zanesejo nanjo in da jo sodišča lahko uporabljajo, če obveznost oblikuje na nedvoumen način […] (ni prevedeno).
Sodišče je poleg tega razsodilo, da je določbo direktive, čeprav ta državam članicam dopušča določeno diskrecijsko pravico pri sprejemanju pravil za njeno izvajanje, mogoče šteti za brezpogojno in natančno, če državam članicam z enopomenskimi izrazi nalaga obveznost doseganja določenega rezultata, ki je natančna in ni odvisna od nikakršnega pogoja glede uporabe pravila, ki ga navaja […] (ni prevedeno)“ (11).
19.      V tem okviru je treba preučiti odgovor na četrto in peto vprašanje za predhodno odločanje.
Uporaba v tej zadevi
20.      Družba Reprobel ter belgijska in francoska vlada trdijo, da glede na široko polje proste presoje, ki ga imajo države članice na voljo pri organizaciji in financiranju sistema pravičnega nadomestila iz člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29, te določbe niso dovolj brezpogojne in natančne, da bi jim lahko na podlagi zgoraj navedene sodne prakse Sodišča pripisali neposredni učinek.
21.      Ta argument se zdi sporen glede na sodno prakso Sodišča, v skladu s katero ta zakonodaja državam članicam, ki so uvedle v njej predvidene izjeme od pravice do reproduciranja, nalaga obveznost rezultata, kar pomeni, da morajo te države zagotoviti učinkovito pobiranje pravičnega nadomestila(12), izračunanega na podlagi škode, povzročene imetnikom pravic(13), katere finančno breme morajo praviloma nositi končni uporabniki(14). Sodišče zato v zadevnih predpisih ni imelo težav videti natančnih in brezpogojnih pravil o tem, kako je treba oblikovati v njih predvideno pravično nadomestilo.
22.      Predvsem pa in ne glede na to, ali sama obveznost določitve takega nadomestila izpolnjuje merila neposrednega učinka iz točke 18 teh sklepnih predlogov, je po mojem mnenju argument imenovanih pravdnih strank v okviru te zadeve popolnoma zgrešen. Ne gre namreč za vprašanje ugotavljanja neposrednega učinka zadevnih določb Direktive 2001/29 in abstracto, temveč v zvezi s sporom v postopku v glavni stvari. V tem postopku ne gre za plačilo pravičnega nadomestila neposredno na podlagi zadevnih določb, temveč za pravico družbe Copaco, da zavrne plačilo dajatve, ki je namenjena financiranju tega nadomestila in je bila obračunana na način, ki ni v skladu s to direktivo (v nadaljevanju: zadevna dajatev).
23.      Pri obravnavi vprašanja neposrednega učinka prava Unije je treba upoštevati vse norme, torej pravna pravila, ki izhajajo iz določb tega prava in iz katerih posamezniki izpeljujejo natančne in brezpogojne pravice v razmerju do države. Pri tem ni nujno, da ta pravila izhajajo neposredno iz dobesednega besedila določb, temveč se lahko oblikujejo na njihovi podlagi z razlago, zlasti z razlago Sodišča. Kot je upravičeno poudarila družba Copaco, razlaga določb prava Unije, ki jo Sodišče poda v postopku predhodnega odločanja, pojasnjuje in določa pomen in učinke teh določb, kot jih je treba razumeti in uporabljati od začetka njihove veljavnosti, zato je treba to razlago upoštevati pri ugotavljanju, ali je določba dovolj natančna, da se šteje za neposredno učinkovito(15).
24.      Kar zadeva določbe člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29, iz njih izhajajo zlasti tri pravne norme. Prvič, pristojnost držav članic, da določijo izjeme od pravice do reproduciranja, določene v teh določbah; ta norma je fakultativna. Drugič, obveznost zagotavljanja pravičnega nadomestila imetnikom te pravice do reproduciranja; ta norma je zavezujoča za države članice, ki so uvedle zadevne izjeme. Tretjič, vrsta norm, ki izhajajo iz sodne prakse Sodišča in določajo načela, na katerih mora temeljiti oblikovanje tega pravičnega nadomestila. Državam članicam torej ni treba v svoje nacionalno pravo prenesti izjem iz člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29. Če pa to storijo, morajo uvesti tudi pravično nadomestilo iz teh določb in jih zavezujejo načela glede oblikovanja in financiranja tega nadomestila, ki po mnenju Sodišča izhajajo iz zadevnih določb.
25.      Ta načela vključujejo pravila negativne narave, ki jih je Sodišče določilo v sodbi Hewlett-Packard Belgium, zlasti glede načina pobiranja sporne dajatve v Belgiji. V skladu s to sodbo financiranje pravičnega nadomestila iz člena 5(2)(a) ni dopustno. V skladu s to sodbo ni dopustno financirati pravičnega nadomestila iz člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29 z nadomestilom, ki se obračuna skupaj kot pavšalno in sorazmerno nadomestilo, pri čemer se pavšalno nadomestilo izračuna izključno na podlagi hitrosti reprodukcije zadevne naprave, višina sorazmernega nadomestila je odvisna od sodelovanja zavezanca pri pobiranju nadomestila in sistem kot celota ne vsebuje mehanizmov, zlasti mehanizma vračila, ki bi omogočali, da se merila dejanske škode in pavšalne škode dopolnjujoče uporabljajo za različne kategorije uporabnikov(16). Zgoraj opisane značilnosti dajatve ustrezajo značilnostim zadevne dajatve. Na te standarde, izhajajoče iz razlage člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29, ki jo je opravilo Sodišče, se sklicuje družba Copaco, neposredni učinek teh standardov pa je predmet četrtega vprašanja za predhodno odločanje.
26.      Brezpogojnost navedenih norm za državo članico, ki je uvedla izjeme od pravice do reproduciranja iz člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29, ni vprašljiva. Ostaja vprašanje, ali so te norme dovolj natančne, da se lahko zanje šteje, da imajo neposredni učinek.
27.      Sodišče pri presoji, ali so norme prava Unije dovolj natančne, preuči krog subjektov, ki so na podlagi teh norm upravičeni, in zavezancev iz tega naslova, ter vsebino pravic, ki izhajajo iz teh norm(17). Naj začnem z zadnjo točko.
28.      Zadevna pravna ureditev naj bi pomenila prepoved državam članicam, da uvedejo dajatev za financiranje pravičnega nadomestila iz člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29 z značilnostmi, kot so opisane v točki 4 izreka sodbe Hewlett-Packard Belgium. Dejstvo, da je takšna prepoved, tj. obveznost države članice, da ne ukrepa, lahko vir pozitivnih pravic posameznikov, je Sodišče ugotovilo že v sodbi van Gend & Loos(18).
29.      Kar zadeva dajatev, namenjeno financiranju pravičnega nadomestila, imajo posamezniki pravico, da ne nosijo finančnega bremena take dajatve, če je ta naložena v nasprotju z načeli, ki v skladu s sodno prakso Sodišča izhajajo iz člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29(19). Res je, da je Sodišče v svoji dosedanji sodni praksi poudarilo potrebo po tem, da v sistemu obstaja pravično nadomestilo pravice do vračila dajatve, neupravičeno pobrane za financiranje takega nadomestila. Vendar je po mojem mnenju jasno, da imajo posamezniki pravico zavrniti plačilo take dajatve, če do plačila še ni prišlo, in nezdružljivost nacionalnega sistema, ki vzpostavlja pravično nadomestilo, z navedenimi določbami Direktive 2001/29 je razvidna iz že izdane sodbe Sodišča, ki so jo potrdile tudi sodbe nacionalnih sodišč. Dejansko bi bilo nelogično, če bi zainteresiranega subjekta v takem položaju prisilili, da plača takšno dajatev in nato čaka na njeno vračilo, ter bi mu neupravičeno otežili uveljavljanje njegovih pravic v skladu s pravom Unije.
30.      Zato je treba ugotoviti, da določbe člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29, kot so bile razložene v sodbi Hewlett-Packard Belgium, določajo brezpogojno in dovolj natančno pravico posameznikov, da zavrnejo plačilo dajatve, namenjene financiranju pravičnega nadomestila, predvidenega s temi določbami, če ima ta dajatev značilnosti, kot so navedene v točki 4 izreka te sodbe.
31.      Tudi krog subjektov, ki so upravičeni do take zavrnitve, je natančno opredeljen – to je vsak subjekt, ki je zavezanec za zgoraj navedeno dajatev. Prav tako ni nobenega dvoma o tem, kdo je zavezanec. Države članice so tiste, ki imajo v skladu s členom 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29 pravico, da v svoje nacionalne pravne sisteme prenesejo izjeme od pravice do reproduciranja, določene v tej direktivi, in ki morajo tudi zagotoviti pravično nadomestilo in določiti sistem njegovega financiranja. Države članice so torej nujno zavezane vsem pozitivnim in negativnim obveznostim, ki so povezane z vzpostavitvijo takega sistema in izhajajo iz sodne prakse Sodišča, vključno s prepovedjo zaračunavanja dajatev, ki niso v skladu z zgoraj navedenimi določbami Direktive 2001/29.
32.      V obravnavanem primeru je bila nezdružljivost belgijskih določb, ki določajo zadevno dajatev, v različici, ki se uporablja v postopku v glavni stvari, s členom 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29, razvidna iz sodbe Hewlett-Packard Belgium, zaradi katere so bile te določbe spremenjene. Zgoraj navedene določbe Direktive so ob upoštevanju njihove razlage s strani Sodišča torej dovolj natančne in brezpogojne, da se ugotovi nezdružljivost nacionalne zakonodaje z njimi(20). Zato naj bi predložitveno sodišče, kot upravičeno trdi družba Copaco, ne bi upoštevalo te nacionalne zakonodaje in zahtevek družbe Reprobel, ki temelji na njih, razglasilo za neutemeljen.
Odgovor na vprašanja
33.      Glede na navedeno predlagam, naj se na četrto in peto vprašanje za predhodno odločanje odgovori tako: člen 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29 ima neposredni učinek in zato se lahko posameznik na ta člen sklicuje pred nacionalnim sodiščem, da bi se izognil plačilu dajatve za pravično nadomestilo, če je ta dajatev odmerjena na podlagi nacionalne zakonodaje, ki ni v skladu z navedenimi določbami Direktive 2001/29, vključno s sodno prakso Sodišča glede njihove razlage.
34.      V okviru postopka v glavni stvari to seveda pomeni, da je treba družbo Reprobel šteti za pojavno obliko belgijske države, kar nas pripelje do analize prvih treh vprašanj za predhodno odločanje.
Prvo, drugo in tretje vprašanje za predhodno odločanje
35.      Predložitveno sodišče s prvim, drugim in tretjim vprašanjem za predhodno odločanje, za katera predlagam, da se obravnavajo skupaj, v bistvu želi ugotoviti, ali se lahko posamezniki neposredno sklicujejo na določbe prava Unije, da bi izključili uporabo nacionalne zakonodaje, ki je v nasprotju s tem pravom, v razmerju do subjekta, ki mu je država članica zaupala nalogo pobiranja dajatev za financiranje pravičnega nadomestila v smislu člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29 in izplačevanja tega nadomestila upravičencem, in ki ima za izvajanje svojih nalog posebne pristojnosti.
36.      V postopku v glavni stvari ni sporno, da družba Reprobel ni organ belgijske države. Vendar je ustaljena sodna praksa Sodišča, da se posamezniki lahko neposredno sklicujejo na določbe prava Unije ne le zoper države članice in njihove organe v ožjem smislu, temveč zlasti zoper subjekte, ki opravljajo naloge v javnem interesu in imajo posebna pooblastila, ki presegajo pravila o odnosih med posamezniki(21). Pri tem ni nujno, da so ti subjekti pod oblastjo ali nadzorom države(22)
37.      Podrobno analizo teh meril sta nedavno opravila generalna pravobranilca E. Sharpston(23) in N. Emiliou(24). Njunih zelo zanimivih teoretičnih razmišljanj o tej temi ne bom ponavljal – v zvezi s tem napotujem na branje omenjenih mnenj. Namesto tega se bom omejil na vprašanja, povezana s posebnimi okoliščinami te zadeve.
Naloge v javnem interesu
38.      Družba Reprobel ni subjekt javnega prava in je belgijska država ne nadzoruje tako, da bi jo lahko šteli za njen strukturni del. Zato je treba preučiti, ali opravlja naloge v javnem interesu in ima v ta namen posebna pooblastila, ki presegajo norme o odnosih med posamezniki.
39.      Kot sem že navedel, morajo države članice na podlagi člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29 v svojih pravnih sistemih predvideti izjeme od pravice do reproduciranja, ki jo določa ta direktiva, ter zagotoviti pravično nadomestilo in sistem financiranja tega nadomestila(25). Sodišče je menilo, da bi morali ekonomsko breme tega financiranja načeloma nositi končni uporabniki, ki so upravičeni na podlagi teh izjem. Vendar imajo države članice zaradi praktičnih težav pri določanju teh uporabnikov pravico, da določijo sistem, v skladu s katerim to breme nosijo proizvajalci ali distributerji naprav in nosilcev, ki omogočajo kopiranje del in drugih predmetov urejanja, varovanih s pravicami reproduciranja, ali ponudniki storitev reproduciranja, ki finančno breme prenesejo na končne uporabnike, in sicer v ceni teh naprav in nosilcev ali storitev(26).
40.      V zvezi s tem je treba nadalje opozoriti, da je škoda, ki so jo utrpeli imetniki pravic na podlagi pravice do reproduciranja, večinoma hipotetična, zlasti glede na izjemo iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29. Imetniki pravic bi namreč zelo težko uveljavljali to pravico v zvezi z dejanji, ki jih uporabniki opravljajo v zasebni sferi in za katera menijo, da so naravna uporaba zakonito pridobljenega izvoda dela. Uvedba izjem od te pravice je torej del javne politike. V okviru te politike država na eni strani legalizira dejavnosti, ki bi jih uporabniki zaradi majhne verjetnosti odkritja in odgovornosti izvajali v vsakem primeru, ne glede na njihovo zakonitost. Po drugi strani pa imetnikom pravic zagotavlja prihodke, ki bi jih najpogosteje zelo težko pridobili neposredno od uporabnikov.
41.      Tako zaračunana dajatev ima naravo javnopravne dajatve za kopirne naprave in nosilce – plačajo jo vsi kupci takih naprav in nosilcev ali storitev, ki so upravičeni do izjem iz člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29(27). Zato ni odvisna od tega, ali uporabniki dejansko uveljavljajo te izjeme. Dejansko je treba domnevati, kot je razsodilo Sodišče, da v celoti uporabljajo svoje pravice v zvezi s tem(28). Po drugi strani pa morajo države članice, ki določijo višino dajatve za naprave in nosilce, to dajatev določiti na taki ravni, da prihodki od nje nadomestijo dejansko škodo, ki jo imetniki avtorskih in sorodnih pravic utrpijo zaradi veljavnosti teh izjem(29).
42.      Ne gre torej za izmenjavo koristi med končnimi uporabniki in imetniki teh pravic, temveč za ureditev erga omnes, v skladu s katero ima vsaka oseba, za katero veljajo zadevne izjeme, pravico opravljati dejanja, za katera veljajo izjeme iz člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29, imetniki pravic pa prejmejo nadomestilo za nastalo škodo, katerega znesek se izračuna kot pavšalni znesek, financiran iz dajatev, ki jih plačajo vsi kupci naprav in nosilcev za kopiranje ali prejemniki storitev reproduciranja, ki so upravičeni do zadevnih izjem. Pobiranje takšnih dajatev in plačilo pravičnega nadomestila imetnikom pravic je torej naloga, ki se izvaja v javnem interesu.
43.      Zato trditev družbe Reprobel, da deluje kot kolektivna organizacija za upravljanje avtorskih in sorodnih pravic, ni pravilna. Ta družba lahko deluje tudi kot kolektivna organizacija. Vendar to ne spremeni dejstva, da ta družba s pobiranjem sporne dajatve in plačilom pravičnega nadomestila opravlja nalogo v javnem interesu in ne upravljanja izključnih pravic. Imetniki avtorske in sorodnih pravic jim namreč prostovoljno ne zaupajo(30) upravljanja pravice do reproduciranja, saj ta pravica v obsegu, ki ga zajemajo zadevne izjeme, preprosto ne obstaja. Uporabniki po drugi strani imetnikom pravic ne plačujejo nadomestila za dejansko uporabo del ali drugih predmetov varstva, saj je ta brezplačna, temveč v obliki nekakšnega posrednega davka financirajo nadomestilo za izgubo izključnih pravic imetnikov pravic(31).
44.      Zato je stališče francoske vlade, da družba Reprobel ne opravlja naloge v javnem interesu, temveč v zasebnem interesu imetnikov avtorske in sorodnih pravic, napačno. Izjeme od pravice do reproduciranja, določene v zadevnih določbah Direktive 2001/29, so uvedene v javnem interesu, saj je njihov namen vzpostaviti splošno pravico fizičnih oseb do kopiranja del in drugih predmetov varstva za lastno uporabo, ne da bi morale pridobiti soglasje imetnikov pravic. Nasprotno pa pravično nadomestilo tem imetnikom pravic ustreza tej pravici in je namenjeno vzpostavitvi pravičnega ravnovesja med zadevnimi interesi, kar je nedvomno v javnem interesu.
Posebne pravice
45.      Kar zadeva posebne pravice subjekta, kot je družba Reprobel, ki presega norme, ki veljajo za odnose med posamezniki, je glavna pravica, da od proizvajalcev in distributerjev opreme in nosilcev za kopiranje zahteva plačilo sporne dajatve. V razmerjih med posamezniki, ki temeljijo na načelu enakosti strank, je zahtevek za plačilo vedno povezan z določenim pravnim dogodkom, kot so pogodba, prekršek ali kateri koli drug dogodek, ki povzroči pravno razmerje med dvema ali več imensko določenimi osebami. Nasprotno pa ima subjekt, ki je upravičen pobirati sporno dajatev, po zakonu zahtevek za njeno plačilo do vsakogar, ki spada v abstraktno opredeljen krog zavezancev. Gre torej za pooblastilo državnega imperija.
46.      Pri tem je treba razlikovati med položajem takega subjekta in položajem proizvajalcev in distributerjev, ki imajo samo dejansko možnost, da finančno breme zadevne dajatve pogodbeno prenesejo na svoje stranke v ceni prodane opreme in nosilcev. Podobno ima vsak prodajalec katerega koli blaga, seveda ob upoštevanju tržnih pogojev, možnost, da si v ceni tega blaga nadomesti stroške njegove izdelave ali nabave, pa tudi javnih dajatev, zlasti posrednih davkov. Kolikor torej ti proizvajalci in distributerji sodelujejo pri nalogi v javnem interesu, ki je predmet tega primera, se s pravnega vidika pojavljajo le kot zavezanci za opravljanje določenih storitev in niso upravičeni do nobenih posebnih pravic, ki bi presegale norme, ki veljajo za odnose med posamezniki.
47.      Dejstvo, na katero se sklicujeta družba Reprobel in belgijska vlada, da višino zadevne dajatve ne določa družba Reprobel, temveč javni organi, je nepomembno. Izvajanje nalog v javnem interesu ne pomeni, da subjekt, ki te naloge opravlja, sam določi „od A do Ž“ vse vidike teh nalog ali da morajo biti njegova posebna pooblastila diskrecijska. Nasprotno, izvajanje dodeljenih nalog po definiciji pomeni, da naročnik določi meje delovanja izvajalca. Svoboda delovanja subjekta, ki opravlja naloge v javnem interesu, pri čemer to svobodo omejuje javni organ, še toliko bolj potrjuje, da ta subjekt deluje v imenu države in je pojavna oblika države v smislu sodne prakse Sodišča o neposredni uporabi prava Unije.
48.      Ta trditev je poleg tega dvorezen meč, saj bi bilo treba, če bi družbo Reprobel obravnavali zgolj kot avtomatičnega izvajalca predpisov belgijske države brez lastnih pristojnosti, spor v postopku v glavni stvari še toliko bolj obravnavati kot vertikalni spor med družbo Copaco in belgijsko državo. Kot pravilno poudarja družba Copaco, bi bilo popolnoma nelogično, če kralj (tj. belgijska država) ne bi mogel pobirati sporne dajatve, medtem ko bi jo družba Reprobel, ki je zgolj izvajalec njenih navodil, lahko.
49.      Pooblastilo, da pravno učinkovito zahteva plačilo sporne dajatve, je posebno pooblastilo družbe Reprobel, ki presega norme o odnosih med posamezniki in ki bi po mojem mnenju samo po sebi zadostovalo za priznanje te družbe kot pojavne oblike belgijske države. Ključno pri tem je, da to pooblastilo izhaja neposredno iz zakona in ne iz posameznih pravnih razmerij te družbe z zavezanci.
50.      Družba Reprobel ima za opravljanje nalog, ki so ji zaupane v javnem interesu, tudi številna posebna pooblastila informativne narave. Najprej je upravičena, da od zavezancev za plačilo sporne dajatve in drugih subjektov na trgu kopirne opreme (kot so podjetja, ki se ukvarjajo z vzdrževanjem te opreme), zahteva, da predložijo vse podatke, potrebne za identifikacijo zavezancev in zneskov, ki jih ti dolgujejo. Ti subjekti pa morajo te podatke zagotoviti pod grožnjo kazenskih sankcij.
51.      To pooblastilo presega norme, ki veljajo za odnose med posamezniki. Nihče v običajnih razmerah namreč ni obvezan pod grožnjo kazni posredovati zunanjim osebam informacij o svojih poslovnih dejavnostih, kaj šele o poslovnih dejavnostih nekoga drugega. Nasprotno, takšni podatki so pogosto zaščiteni kot poslovna skrivnost, obveznost razkritja pa nastane le v posebnih primerih in na podlagi posebne zakonodaje, na primer pri davčnih zadevah ali računovodskih revizijah ali v okviru pravnega razmerja, ki posameznika veže s posebej določenim drugim subjektom.
52.      Zato argument belgijske vlade, da je treba položaj družbe Reprobel primerjati s položajem banke, ki lahko prav tako zahteva daljnosežne podatke o finančnem položaju svojih strank, ni pravilen. Razlika je prav v tem, da lahko banka zahteva takšne podatke samo od svojih strank, ki so prostovoljno sklenile ali nameravajo skleniti pogodbo s to banko, in da je edina sankcija za opustitev posredovanja teh podatkov lahko nesklenitev ali prekinitev te pogodbe(32). Nobena banka pa ni pooblaščena, da bi zahtevala kakršne koli podatke od oseb, s katerimi ni v pravnem razmerju. Nasprotno pa so proizvajalci in distributerji kopirne opreme in nosilcev podatkov po zakonu obvezani družbi Reprobel posredovati podatke, ne da bi morali z njo vstopiti v kakršno koli pravno razmerje.
53.      Prav tako ni pomembna pripomba, ki sta jo izpostavili družba Reprobel in belgijska vlada, da družba Reprobel ni pristojna za nalaganje sankcij tistim, ki ne izpolnijo obveznosti posredovanja podatkov. Merila sodbe Foster ne zahtevajo, da ima subjekt, ki opravlja nalogo v javnem interesu, vsa pooblastila, ki jih imajo običajno državni organi, vključno s pooblastilom za nalaganje sankcij. Neizpolnjevanje posredovanja podatkov družbi Reprobel je glede na informacije iz predloga za sprejetje predhodne odločbe ogroženo s kazenskimi sankcijami, ki jih je po svoji naravi pristojno naložiti le sodišče. Po drugi strani pa že sam obstoj teh sankcij kaže na posebno naravo zadevnih pooblastil za to družbo.
54.      Drugič, družba Reprobel ima pravico, da od carinskih in davčnih organov ter organov socialne varnosti pridobi podatke, ki jih potrebuje za opravljanje svojih nalog. Tudi to pooblastilo presega norme, ki veljajo za odnose med posamezniki. Celo najobsežnejša preglednost družbenega življenja namreč ne predvideva, da bi lahko posamezniki od teh organov pridobivali podatke o drugih posameznikih, razen podatkov, ki so načeloma javni, kot je registracija za namene davka na dodano vrednost. Takšni podatki pa ne zadostujejo za opravljanje naloge, ki je bila dodeljena družbi Reprobel, zato morajo biti podatki bolj obsežni, kot je obseg uvoza kopirne opreme ali nosilcev ali promet proizvajalcev ali distributerjev takšne opreme in nosilcev. Javni organi pa takih podatkov ne zagotavljajo osebam, ki nimajo posebnih pravic.
55.      Argumenti francoske vlade, da se pravica družbe Reprobel, da zahteva podatke od javnih organov, ne nanaša na njene odnose z zavezanci za plačilo sporne dajatve, kot to zahteva sodba Foster, so torej tudi v tem primeru neutemeljeni. Prvič, niti v tej sodbi niti v poznejši sodni praksi Sodišče ne zahteva, da se posebna pooblastila organa, ki opravlja nalogo v javnem interesu, nanašajo strogo in izključno na neposredne odnose tega organa s posameznikom. Ta pooblastila je treba temu organu podeliti za namen opravljanja naloge v javnem interesu, ki mu je bila zaupana(33). Drugič, ni mogoče resno trditi, kot to trdi francoska vlada, da se pravica družbe Reprobel, da pridobi podatke od carinskih in davčnih organov, nanaša na njene odnose s temi organi in ne z zavezanci za zadevno sporno dajatev. Družba Reprobel naj ne bi imela pravice pridobiti podatkov o svojem davčnem ali carinskem položaju, temveč o dejavnostih zavezancev, in sicer za določitev zneska sporne dajatve, ki jo morajo plačati. To očitno zadeva njene odnose s temi subjekti.
Povzetek
56.      Na podlagi zgornjih premislekov sklepam, da družba Reprobel izpolnjuje tako imenovana merila Fosterjeve sodbe, saj opravlja nalogo v javnem interesu in ima v ta namen posebna pooblastila, ki presegajo norme, ki veljajo za odnose med posamezniki.
57.      To ugotovitev je mogoče posplošiti. Prenos izjem od pravice do reproduciranja iz člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29 v nacionalno pravo je ukrep države v javnem interesu, in sicer v interesu vseh uporabnikov del in drugih predmetov, varovanih s to pravico, ki so fizične osebe. Prav tako je v javnem interesu, da se imetnikom pravic plača pravično nadomestilo iz istih določb in da se organizira sistem za financiranje tega nadomestila, zlasti z dajatvijo ali drugo pristojbino, ki se zaračuna proizvajalcem ali distributerjem naprav in nosilcev, ki omogočajo uporabo navedenih izjem od pravice do reproduciranja. Subjekt, ki je zadolžen za pobiranje take dajatve in plačilo pravičnega nadomestila upravičencem, torej opravlja nalogo v javnem interesu. Zato ima tak subjekt nujno posebna pooblastila, ki presegajo norme, ki veljajo za odnose med posamezniki, začenši s pravico zahtevati plačilo take dajatve(34). Zato se lahko posamezniki v sporu s takim subjektom neposredno sklicujejo na pravo Unije, tako da zahtevajo, da se ne uporabljajo nacionalne določbe, ki so v nasprotju s tem pravom.
58.      Zato predlagam, da se na prvo do tretje vprašanje za predhodno odločanje odgovori tako, da se lahko posamezniki neposredno sklicujejo na določbe prava Unije, da bi izključili uporabo nacionalne zakonodaje, ki je v nasprotju s tem pravom, zoper subjekt, ki ga je država članica pooblastila za pobiranje dajatev za financiranje pravičnega nadomestila v smislu člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29 in za plačilo tega nadomestila upravičencem ter, ki ima za izvajanje svojih nalog posebne pristojnosti.
Predlogi
59.      Glede na vse navedeno predlagam, naj Sodišče na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je predložilo Ondernemingsrechtbank Gent Afdeling Gent (gospodarsko sodišče v Gentu, oddelek Gent, Belgija), odgovori:
1.      Člen 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi ima neposredni učinek, tako da se lahko posameznik pred nacionalnim sodiščem sklicuje nanj, da bi se izognil plačilu dajatve za pravično nadomestilo, če je ta zahtevek odmerjen na podlagi nacionalne zakonodaje, ki ni v skladu z navedenimi določbami Direktive 2001/29, vključno s sodno prakso Sodišča glede njihove razlage.
2.      Posamezniki se lahko neposredno sklicujejo na določbe prava Unije, da bi se izognili uporabi nacionalne zakonodaje, ki ni v skladu s tem pravom, proti subjektu, ki ga je država članica pooblastila za pobiranje dajatve za financiranje pravičnega nadomestila v smislu člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29 in za plačilo tega nadomestila upravičencem ter ki ima posebne pristojnosti za izvajanje svojih nalog.
1      Jezik izvirnika: poljščina.
2      Glej nedavno sodbo z dne 11. aprila 2024, Gabel Industria Tessile in Canavesi (C-316/22, EU:C:2024:301), in mnenje generalnega pravobranilca N. Emiliouja v zadevi Gabel Industria Tessile in Canavesi (C-316/22, EU:C:2023:885).
3      UL 2001, L 167, str. 10.
4      Belgisch Staatsblad z dne 27. julija 1994, str. 19297.
5      Belgisch Staatsblad z dne 7. novembra 1997, str. 29874.
6      Belgisch Staatsblad z dne 7. novembra 1997, 1997, str. 29873.
7      Sodba z dne 12. novembra 2015 (C 572/13, v nadaljevanju: sodba Hewlett-Packard Belgium, EU:C:2015:750).
8      Sodba Hewlett-Packard Belgium, točka 4 izreka.
9      Sodba z dne 5. februarja 1963 (26/62, EU:C:1963:1).
10      Sodba z dne 4. decembra 1974 (41/74, EU:C:1974:133).
11      Sodba z dne 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (neposredna učinkovitost) (C 205/20, EU:C:2022:168, točke od 17 do 19).
12      Sodba z dne 9. februarja 2012, Luxan (C 277/10, EU:C:2012:65, točka 106).
13      Sodba z dne 21. oktobra 2010, Padawan (C-467/08, EU:C:2010:620, točka 42).
14      Sodba z dne 16. junija 2011, Stichting de Thuiskopie (C 462/09, EU:C:2011:397, točka 29).
15      Glej podobni sodbi: z dne 22. septembra 2016, Microsoft Mobile Sales International in drugi (C-110/15, EU:C:2016:717, točka 59); z dne 6. septembra 2018, Hampshire (C-17/17, EU:C:2018:674, točke od 58 do 60).
16      Sodba Hewlett-Packard Belgium, točka 4 izreka.
17      Podobno glej sodbo z dne 6. septembra 2018, Hampshire (C 17/17, EU:C:2018:674, točka 56).
18      Sodba z dne 5. februarja 1963. (26/62, EU:C:1963:1).
19      Glej zlasti sodbo Hewlett-Packard Belgium, točke od 85 do 87, in sodbo z dne 22. septembra 2016, Microsoft Mobile Sales International in drugi (C 110/15, EU:C:2016:717, točka 37 ter točki 54 in 55).
20      Natančneje, pogoj za uporabo teh določb je izpolnjen, saj je Kraljevina Belgija v svoje nacionalno pravo prenesla izjeme od pravice do reproduciranja, ki jih te določbe predvidevajo.
21      Glej sodbi z dne 12. julija 1990, Foster in drugi (C 188/89, v nadaljevanju: sodba Foster, EU:C:1990:313, točka 20), in z dne 10. oktobra 2017, Farrell (C 413/15, EU:C:2017:745, točki 33 in 34). Gre za tako imenovana „merila iz sodbe Foster“.
22      Glej sodbo z dne 10. oktobra 2017, Farrell (C 413/15, EU:C:2017:745, točke od 27 do 29).
23      Mnenje generalne pravobranilke E. Sharpston v zadevi Farrell (C 413/15, EU:C:2017:492, točke od 35 do 54 in od 130 do 147).
24      Mnenje generalnega pravobranilca N. Emiliouja v zadevi Gabel Industria Tessile in Canavesi (C 316/22, EU:C:2023:885, točke od 33 do 47).
25      Glej točko 31 teh sklepnih predlogov.
26       Sodba Hewlett-Packard Belgium, točki 69 in 70 in tam navedena sodna praksa.
27      V tem pogledu se področje uporabe člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29 razlikuje. Izjema iz točke (b) se uporablja le za fizične osebe, ki reproducirajo za zasebno uporabo, medtem ko izjema iz točke (a) zajema vse kategorije uporabnikov in reproduciranje za kateri koli namen (glej sodbo Hewlett-Packard Belgium, točke od 30 do 34).
28      Podobno glej sodbo Hewlett-Packard Belgija, točka 36 in točka 85, ter tam navedeno sodno prakso.
29      Glej sodbo Hewlett-Packard Belgium, točka 72, in tam navedeno sodno prakso.
30      Niti obvezno, kot bi bilo v primeru, ko zakon določa obvezno kolektivno upravljanje.
31      Ki zaradi izjem od zadevne izključne pravice utrpijo škodo, kar ne velja v primeru odplačnega izkoriščanja te pravice (glej nazadnje sodbo Ametic, z dne 8. septembra 2022, C 263/21, EU:C:2022:644, točka 68).
32      Zagotavljanje lažnih podatkov se lahko obravnava kot goljufija in vključuje civilno ali kazensko odgovornost. Še vedno pa obveznost posredovanja podatkov izhaja iz pravnega razmerja med stranko in banko.
33      Sodba Foster, točka 20.
34      Podobno glej sodbo z dne 8. septembra 2022, Ametic (C 263/21, EU:C:2022:644, točke od 68 do 72).