62024CJ0822
SODBA SODIŠČA (osmi senat)
z dne 15. januarja 2026 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Avtorska in sorodne pravice – Harmonizacija nekaterih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi – Direktiva 2001/29/ES – Člen 2 – Pravica reproduciranja – Člen 5 – Izjeme in omejitve – Pravično nadomestilo za privatno reproduciranje – Nacionalna ureditev, ki določa, da tako nadomestilo plačajo proizvajalci, uvozniki in distributerji nosilcev podatkov, ki se lahko uporabljajo za reproduciranje in so namenjeni poslovnim končnim kupcem – Obveznost, povezana z izpodbojno domnevo uporabe takih nosilcev za privatno reproduciranje – Dopustnost“
V zadevi C‑822/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija) z odločbo z dne 26. septembra 2024, ki je na Sodišče prispela 3. decembra 2024, v postopku
bluechip Computer Aktiengesellschaft
proti
Zentralstelle für private Überspielungsrechte (ZPÜ),
SODIŠČE (osmi senat),
v sestavi O. Spineanu-Matei (poročevalka), predsednica senata, S. Rodin in N. Fenger, sodnika,
generalni pravobranilec: M. Szpunar,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za bluechip Computer Aktiengesellschaft M. Kianfar in J. Schäfer, Rechtsanwälte,
–
za Zentralstelle für private Überspielungsrechte (ZPÜ) D. Kögel, Rechtsanwalt,
–
za nemško vlado J. Möller, M. Hellmann in A. Sahner, agenti,
–
za francosko vlado B. Dourthe in B. Herbaut, agenta,
–
za italijansko vlado S. Fiorentino, agent, skupaj z V. Pilloni, procuratore dello Stato, in D. G. Pintusem, avvocato delle Stato,
–
za madžarsko vlado D. Csoknyai in Z. Fehér, agenta,
–
za nizozemsko vlado M. K. Bulterman in J. M. Hoogveld, agenta,
–
za avstrijsko vlado A. Posch in J. Schmoll, agenta,
–
za portugalsko vlado C. Alves, P. Barros da Costa in M. Martins da Cruz, agenti,
–
za Evropsko komisijo G. von Rintelen in J. Samnadda, agenta,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Zentralstelle für private Überspielungsrechte (v nadaljevanju: ZPÜ) in družbo bluechip Computer Aktiengesellschaft (v nadaljevanju: bluechip) glede plačila, namenjenega financiranju pravičnega nadomestila za privatno reproduciranje.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
V uvodnih izjavah 31, 35, in 38 Direktive 2001/29 je navedeno:
„(31)
Zagotoviti je treba pravično ravnotežje pravic in interesov med različnimi kategorijami imetnikov pravic, pa tudi med različnimi kategorijami imetnikov pravic in uporabnikov varovanih predmetov. Obstoječe izjeme in omejitve pravic, kot jih določajo države članice, je treba ponovno ovrednotiti glede na novo elektronsko okolje. Obstoječe razlike pri izjemah in omejitvah določenih omejenih dejanj imajo neposredne negativne učinke na delovanje notranjega trga avtorske in sorodnih pravic. Takšne razlike lahko kmalu postanejo bolj izrazite z nadaljnjim razvojem čezmejnega izkoriščanja del in čezmejnih dejavnosti. Da bi zagotovili pravilno delovanje notranjega trga, je treba takšne izjeme in omejitve opredeliti bolj usklajeno [harmonizirano]. Stopnja njihovega usklajevanja [njihove harmonizacije] mora temeljiti na njihovem vplivu na gladko delovanje notranjega trga.
[…]
(35)
V določenih primerih izjem ali omejitev naj imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, ki jim bo ustrezno nadomestilo uporabo njihovih varovanih del ali predmetov sorodnih pravic. Pri določanju oblike, podrobne ureditve in možne ravni takšnega pravičnega nadomestila naj se upoštevajo posebne okoliščine vsakega primera. Pri ocenjevanju teh okoliščin bi lahko bil koristen kriterij potencialna škoda, ki jo zadevno dejanje povzroči imetnikom pravic. V primerih, ko so imetniki pravic že prejeli plačilo v kaki drugi obliki, na primer kot del licenčnine, jim ne pripada nobeno posebno ali ločeno plačilo. Stopnja pravičnega nadomestila naj polno upošteva stopnjo uporabe tehničnih zaščitnih ukrepov, ki jih predvideva ta direktiva. V določenih situacijah, ko je škoda imetnika pravic minimalna, plačilo ni potrebno.
[…]
(38)
Državam članicam je treba omogočiti, da predvidijo izjemo ali omejitev pravice reproduciranja za določene tipe reprodukcije avdio, vizualnega in avdiovizualnega gradiva za privatno uporabo, kar spremlja pravično nadomestilo. To lahko zajema uvedbo ali nadaljevanje sistemov nadomestil, ki bodo nadomestil[i] škodo, povzročeno imetnikom pravic. Čeprav razlike med takšnimi sistemi nadomestil vplivajo na delovanje notranjega trga, te razlike glede analognega privatnega reproduciranja ne bi smele bistveno vplivati na razvoj informacijske družbe. Digitalno privatno razmnoževanje bo verjetno bolj razširjeno in bo imelo večji ekonomski učinek. Tako je treba ustrezno upoštevati razliko med digitalnim in analognim privatnim razmnoževanjem ter ju v določenih pogledih razlikovati.“
4
Člen 2 te direktive, naslovljen „Pravica reproduciranja“, določa:
„Države članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma:
(a)
avtorjem za njihova dela;
(b)
izvajalcem za posnetke njihovih nastopov;
(c)
proizvajalcem fonogramov za njihove fonograme;
(d)
producentom prvega posnetka filmov za izvirnik in primerke njihovih filmov;
(e)
RTV organizacijam za posnetke njihovih oddaj ne glede na to, ali oddajajo po žici ali po radijskih valovih, vključno s kablom ali satelitom.“
5
Člen 5(2) te direktive, naslovljen „Izjeme in omejitve“, določa:
„Države članice lahko predvidijo izjeme in omejitve pravice reproduciranja iz člena 2 v naslednjih primerih:
[…]
(b)
v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni, ob pogoju, da imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, pri katerem se upošteva uporaba ali neuporaba tehničnih ukrepov po členu 6 na zadevnem delu ali predmetu;
[…]“
Nemško pravo
6
Člen 53 Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz (zakon o avtorski in sorodnih pravicah) z dne 9. septembra 1965 (BGBl. 1965 I, str. 1273), naslovljen „Reproduciranje za privatno in drugo osebno uporabo“, je v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: UrhG), določal:
„(1)   Izdelava posameznih kopij dela, ki jo opravi fizična oseba na katerem koli nosilcu za svojo privatno uporabo, je dovoljena, če se kopije neposredno in posredno ne uporabljajo v komercialni namen in niso izdelane na podlagi primerka, izdelanega ali danega na voljo javnosti na očitno nezakonit način. […]
[…]“
7
Člen 54 UrhG, naslovljen „Obveznost plačila nadomestila“, je določal:
„(1)   Če se zaradi narave dela lahko domneva, da bo prišlo do reproduciranja v skladu s členom 53, od (1) do (3), je avtor dela v razmerju do proizvajalca naprav in nosilcev podatkov, katerih tip se sam ali v povezavi z drugimi napravami, nosilci podatkov ali dodatki uporablja za izdelavo takih reprodukcij, upravičen do plačila pravičnega nadomestila.
(2)   Pravica iz odstavka 1 se ukine, če je glede na okoliščine mogoče pričakovati, da se naprave ali nosilci podatkov na področju uporabe tega zakona ne bodo uporabljali za reproduciranje.“
8
Člen 54b UrhG, naslovljen „Obveznost distributerja ali uvoznika za plačilo nadomestila“, je določal:
„(1)   Poleg proizvajalca je solidarno odgovoren kdor koli, ki komercialno uvaža ali ponovno uvaža naprave ali nosilce podatkov na ozemlje uporabe tega zakona ali jih trži. […]
[…]“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
9
ZPÜ je združenje nemških organizacij za kolektivno upravljanje, ki je pooblaščeno za uveljavljanje pravic do nadomestila na podlagi avtorske pravice za reproduciranje avdio ali avdiovizualnih del. Družba bluechip proizvaja, uvaža in distribuira osebne računalnike, prenosne računalnike in delovne postaje z vgrajenim trdim diskom.
10
ZPÜ je vložilo tožbo, s katero je v bistvu predlagalo, naj se družbi bluechip naloži, naj za vsako vrsto zgoraj navedenih naprav, danih na trg med 1. januarjem 2014 in 31. decembrom 2017, plača nadomestilo za financiranje pravičnega nadomestila iz člena 54 UrhG v višini, določeni v skladu s stopnjami iz kolektivnih pogodb, ki jih je to združenje sklenilo v ta namen z organizacijami, ki združujejo strokovnjake s področja telekomunikacij ter električnih in elektronskih izdelkov.
11
Oberlandesgericht (višje deželno sodišče, Nemčija) je z delno sodbo z dne 1. decembra 2023 razsodilo, da ker se naprave, ki jih družba bluechip prodaja poslovnim končnim kupcem, tehnično lahko uporabljajo za reproduciranje avtorskopravno varovanih del za privatno uporabo, je treba izpodbojno domnevati, da bo do takega reproduciranja prišlo, tako da mora pravna oseba, kot je družba bluechip, na podlagi členov 54 in 54b UrhG plačati nadomestilo za financiranje pravičnega nadomestila, ki je avtorjem dolgovano za tako reproduciranje.
12
Ker je to sodišče ugotovilo, da družba bluechip ni predložila elementov, s katerimi bi bilo mogoče to domnevo ovreči, ji je med drugim naložilo, naj ZPÜ za vsako vrsto naprave, ki je bila prodana ali dana na trg v Nemčiji med 1. januarjem 2014 in 31. decembrom 2017, plača tako nadomestilo, izračunano v skladu s stopnjami, določenimi v zgoraj navedenih kolektivnih pogodbah, razen če lahko družba bluechip dokaže zlasti, da so zadevne naprave očitno namenjene uporabi, ki ni privatno reproduciranje, ter da je do takega reproduciranja dejansko prišlo in v skladu z običajnim potekom dogodkov pride kvečjemu v minimalnem obsegu.
13
Družba bluechip je zoper to sodbo vložila revizijo pri Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija), ki je predložitveno sodišče.
14
To sodišče opozarja, da lahko države članice na podlagi člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, ki je bil v nemško pravo prenesen med drugim s členom 54 UrhG, določijo izjeme in omejitve izključne pravice reproduciranja, ki je določena v členu 2 te direktive v korist imetnikov avtorske in sorodnih pravic. Natančneje, države članice naj bi lahko določile take izjeme in omejitve, kadar reprodukcije izdelajo fizične osebe za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni, pod pogojem, da imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo.
15
Predložitveno sodišče opozarja, da je, kar zadeva nosilce podatkov, ki jih je mogoče uporabiti za tako reproduciranje, to nadomestilo v primeru praktičnih težav pri ugotavljanju take privatne uporabe in identifikaciji končnega uporabnika, mogoče zahtevati od proizvajalcev, uvoznikov ali distributerjev, ki imajo tako kot družba bluechip možnost, da to breme prenesejo na končne kupce, vendar meni, da lahko ti kupci med drugim vključujejo fizične in pravne osebe, ki so take nosilce naročile za poslovne ali komercialne namene. V skladu z običajnim potekom dogodkov naj namreč ne bi bilo mogoče izključiti, da se ti nosilci v poslovnem ali komercialnem okolju uporabljajo za privatno reproduciranje ali da jih take fizične ali pravne osebe ob koncu obdobja davčne amortizacije nadomestijo z novimi nosilci in jih prodajo na trgu rabljenih naprav, da bi jih kupci uporabljali za privatno reproduciranje.
16
Predložitveno sodišče dodaja, da ob upoštevanju obstoja takih praktičnih težav ne bi bilo mogoče zagotoviti, da se imetnikom pravic povrne škoda, ki jim nastane zaradi privatnega reproduciranja, niti posledično da se pravično nadomestilo dejansko pobere, če proizvajalcem, uvoznikom ali distributerjem, kot je družba bluechip, ne bi bilo naloženo plačilo tega nadomestila. To sodišče se tako nagiba k mnenju, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je mogoče izpodbojno domnevati, da se nosilci podatkov, kakršni so ti, ki jih prodaja družba bluechip, uporabljajo za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni, v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, tako da je mogoče od takih proizvajalcev, uvoznikov ali distributerjev zahtevati pravično nadomestilo.
17
Navedeno sodišče pojasnjuje, da lahko prodajalci nosilcev podatkov, ki jih je mogoče uporabiti za privatno reproduciranje, pri ugotavljanju, ali je nadomestilo, ki je sporno v zadevi pred tem sodiščem, dolgovano, dokažejo, da se glede na običajni potek dogodkov zdi izključeno, da se bodo ti nosilci uporabljali za reproduciranje, ali da je vsaj malo verjetno, da se bodo za to uporabljali v obsegu, ki ni minimalen. V ta namen naj bi lahko ti prodajalci med drugim predložili pisno potrdilo, s katerim poslovni končni kupec izjavi, da bo kupljeni nosilec podatkov uporabljal le v okviru svoje poslovne dejavnosti.
18
To, da se prodajalcem, kot je družba bluechip, naloži obveznost plačila pravičnega nadomestila, skupaj z izpodbojno domnevo privatne uporabe nosilcev podatkov, ki se lahko uporabljajo za reproduciranje, naj bi bilo poleg tega v skladu s sodno prakso Sodišča, v skladu s katero imajo države članice široko polje proste presoje glede določitve oseb, ki morajo to nadomestilo plačati, in oblike, podrobne ureditve in višine tega nadomestila, če te države članice zagotovijo, da taka domneva ne povzroči naložitve tega nadomestila v primerih, v katerih končna uporaba zadevnih nosilcev očitno ni zajeta s primerom iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29.
19
Glede na to predložitveno sodišče ob upoštevanju morebitnega obstoja razhajanj v sodni praksi pri razlagi te določbe v Nemčiji in Avstriji meni, da je treba za rešitev spora, ki mu je bil predložen, pridobiti razlago Sodišča glede navedene določbe.
20
V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je združljivo s členom 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES, da nacionalna ureditev proizvajalcem, uvoznikom ali distributerjem, ki prodajajo nosilce podatkov komercialnim končnim uporabnikom (pravnim osebam ali fizičnim osebam, ki oddajo naročilo kot končni uporabnik v komercialne namene in ki jih proizvajalec, uvoznik ali distributer prepozna kot take), nalaga plačilo nadomestila za financiranje pravičnega nadomestila iz naslova izjeme od pravice reproduciranja v zvezi z reproduciranjem za privatno uporabo, razen če v skladu z nacionalnim pravom dokažejo, da je fizična oseba s temi napravami dejansko izdelala kopije dela za privatno uporabo na katerem koli nosilcu ali da se s temi napravami te kopije izdelujejo v skladu z običajnim potekom dogodkov, in sicer oboje kvečjemu v omejenem obsegu?“
Vprašanje za predhodno odločanje
21
Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu pravilu, v skladu s katerim morajo proizvajalci, uvozniki in distributerji nosilcev podatkov, ki se lahko uporabljajo za reproduciranje, v primeru prodaje teh nosilcev poslovnim končnim kupcem plačati pravično nadomestilo iz te določbe, razen kadar ti proizvajalci, uvozniki ali distributerji dokažejo, da fizične osebe navedenih nosilcev ne bodo uporabljale za reproduciranje za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni, ali da jih bodo tako uporabljale le v obsegu, za katerega se šteje, da imetnikom pravic povzroča le minimalno škodo.
22
V zvezi s tem je treba spomniti, da države članice v skladu s členom 2 Direktive 2001/29 za imetnike pravic iz tega člena določijo izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo reproduciranje – in sicer neposredno ali posredno, začasno ali stalno, na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma – njihovih del, posnetkov njihovih nastopov, njihovih fonogramov, izvirnika in primerkov njihovih filmov ter posnetkov njihovih oddaj.
23
Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 določa, da lahko države članice določijo izjeme od izključne pravice reproduciranja iz člena 2 te direktive in omejitve te pravice v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni, če imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, pri katerem se upošteva uporaba ali neuporaba tehničnih ukrepov po členu 6 navedene direktive na varovanih delih ali predmetih.
24
Poleg tega je treba opozoriti, da člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 glede na svoje besedilo državam članicam omogoča, da določijo plačilo pravičnega nadomestila, le, če opremo, napravo ali nosilec za reproduciranje uporabljajo „fizične osebe“ kot končni uporabniki za reproduciranje „za privatno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni“. Iz tega sledi, da je področje uporabe te določbe med drugim odvisno od statusa končnega uporabnika in namena uporabe (glej v tem smislu sodbo z dne 5. marca 2015, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, točka 83).
25
Kot izhaja iz uvodnih izjav 35 in 38 Direktive 2001/29, ta člen 5(2)(b) izraža voljo zakonodajalca Unije, de se oblikuje poseben sistem nadomestil, ki se uporabi, kadar imetnikom pravic nastane škoda, ki načeloma povzroči nastanek obveznosti, da prejmejo „nadomestilo“ oziroma da se jim „povrne škoda“. Reproduciranje, ki ga opravi fizična oseba v privatne namene, je treba namreč šteti za dejanje, ki lahko povzroči škodo zadevnemu imetniku pravice, saj se to dejanje opravi, ne da bi bil pred tem ta imetnik zaprošen za dovoljenje. Vendar nikakor ni nujno, da take osebe dejansko izdelajo reprodukcije v privatne namene, saj se za te osebe legitimno domneva, da bodo v celoti izkoristile dajanje opreme, naprav in nosilcev za reproduciranje na voljo, pri čemer to dajanje na voljo zaradi sposobnosti reproduciranja te opreme, naprav in nosilcev zadostuje za utemeljitev uporabe pravičnega nadomestila, določenega v korist imetnikov pravic. Sodišče je v zvezi s tem pojasnilo, da lahko države članice določijo izpodbojno domnevo, da so taka oprema, naprave in nosilci dani na voljo fizičnim osebam za privatno uporabo (glej v tem smislu sodbe z dne 11. julija 2013, Amazon.com International Sales in drugi, C‑521/11, EU:C:2013:515, točka 43; z dne 5. marca 2015, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, točki 24 in 25; z dne 8. septembra 2022, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, točka 35 in navedena sodna praksa, ter z dne 23. novembra 2023, Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, točka 33 in navedena sodna praksa).
26
Iz ustaljene sodne prakse tako izhaja, da morajo biti pravično nadomestilo in s tem sistem, na katerem to nadomestilo temelji, ter njegova višina povezani s škodo, ki je bila imetnikom pravic povzročena z reproduciranjem v privatne namene. Vsako pravično nadomestilo, ki ne bi bilo povezano s škodo, povzročeno imetnikom pravic zaradi takega reproduciranja, namreč ne bi bilo združljivo z zahtevo iz uvodne izjave 31 Direktive 2001/29, v skladu s katero je treba ohraniti pravično ravnotežje med imetniki pravic in uporabniki varovanih del (sodba z dne 23. novembra 2023, Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, točka 37 in navedena sodna praksa).
27
Poleg tega je Sodišče že poudarilo, da je treba za člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 – razen če bi se priznalo, da nima polnega učinka – šteti, da državi članici, ki izvaja izjemo privatnega reproduciranja, nalaga obveznost rezultata, tako da mora ta država v okviru svojih pristojnosti zagotoviti učinkovito pobiranje pravičnega nadomestila, katerega namen je povrniti škodo imetnikom pravic (sodba z dne 9. junija 2016, EGEDA in drugi, C‑470/14, EU:C:2016:418, točka 21 in navedena sodna praksa).
28
Ker v določbah Direktive 2001/29 posamezni elementi sistema pravičnega nadomestila niso natančneje pojasnjeni, imajo države članice pri njihovi opredelitvi široko polje proste presoje. Države članice morajo zlasti določiti osebe, ki morajo to nadomestilo plačati, ter obliko, podrobno ureditev in višino navedenega nadomestila (sodba z dne 8. septembra 2022, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, točka 36 in navedena sodna praksa). Kot je razvidno iz uvodne izjave 35 Direktive 2001/29, morajo države članice pri določanju oblike, podrobne ureditve in možne višine pravičnega nadomestila upoštevati posebne okoliščine vsakega primera in zlasti potencialno škodo, ki nastane imetnikom pravic (sodba z dne 23. novembra 2023, Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, točka 36).
29
Države članice imajo ob upoštevanju praktičnih težav pri identifikaciji zasebnih uporabnikov in pri tem, da jim naložijo povrnitev škode, ki so jo povzročili imetnikom izključne pravice reproduciranja, možnost, da za financiranje pravičnega nadomestila uvedejo „nadomestilo za privatno reproduciranje“, katerega plačilo je naloženo, preden pride do reproduciranja v privatne namene, ne zadevnim privatnim osebam, temveč osebam, vključno s pravnimi osebami, ki imajo opremo, naprave in nosilce za reproduciranje ter ki iz tega naslova pravno ali dejansko dajejo privatnim osebam to opremo, naprave in nosilce na voljo. V okviru takega sistema morajo nadomestilo za privatno reproduciranje plačati osebe, ki imajo to opremo, naprave in nosilce. Tako lahko države članice pod nekaterimi pogoji za nosilce podatkov, ki se lahko uporabljajo za reproduciranje, brez razlikovanja uporabljajo nadomestilo za privatno reproduciranje, tudi če njihova končna uporaba ni zajeta s primerom iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 (glej v tem smislu sodbi z dne 9. junija 2016, EGEDA in drugi, C‑470/14, EU:C:2016:418, točki 32 in 33, in z dne 8. septembra 2022, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, točka 37 in navedena sodna praksa).
30
Ker tak sistem zavezancem omogoča, da znesek nadomestila za privatno reproduciranje vključijo v ceno dajanja take opreme, naprav in nosilcev na voljo, breme nadomestila na koncu nosi zasebni uporabnik, ki to ceno plača, kar je v skladu s „pravičnim ravnotežjem“ iz uvodne izjave 31 Direktive 2001/29, ki ga je treba vzpostaviti med interesi imetnikov izključne pravice reproduciranja in interesi uporabnikov varovanih predmetov (sodba z dne 8. septembra 2022, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, točka 38 in navedena sodna praksa).
31
Vendar je treba opozoriti, da morajo države članice, kadar se odločijo za tako financiranje, utemeljeno s praktičnimi težavami, kot je nemožnost identifikacije zasebnih končnih uporabnikov, v korist dejanskih zavezancev za plačilo nadomestila – ne glede na to, ali gre za proizvajalce, uvoznike ali distributerje opreme, naprav ali nosilcev za reproduciranje ali končne uporabnike – določiti sistem oprostitve ali, če to ni mogoče, pravico do vračila, kadar nadomestilo ni dolgovano, kot je to zlasti v primeru, kadar se taka oprema, naprave ali nosilci dobavijo osebam, ki niso fizične osebe, za namene, ki očitno niso reproduciranje za privatno uporabo (glej v tem smislu sodbe z dne 11. julija 2013, Amazon.com International Sales in drugi, C‑521/11, EU:C:2013:515, točka 31; z dne 5. marca 2015, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, točke 45, 47, 50 in 53; z dne 9. junija 2016, EGEDA in drugi, C‑470/14, EU:C:2016:418, točki 36 in 40; z dne 22. septembra 2016, Microsoft Mobile Sales International in drugi, C‑110/15, EU:C:2016:717, točki 34 in 36, ter z dne 8. septembra 2022, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, točka 39).
32
Tako določena pravica do vračila mora biti učinkovita in ne sme pretirano otežiti vračila plačanega nadomestila. Glede tega morajo obseg, učinkovitost, dostopnost, razširjenost in enostavnost uveljavljanja pravice do vračila omogočati izravnavo morebitnih neravnovesij, ki nastanejo s sistemom nadomestila za privatno reproduciranje, uvedenim zaradi ugotovljenih praktičnih težav (sodbi z dne 22. septembra 2016, Microsoft Mobile Sales International in drugi, C‑110/15, EU:C:2016:717, točka 37 in navedena sodna praksa, ter sodba z dne 8. septembra 2022, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, točka 45 in navedena sodna praksa).
33
Nazadnje, Sodišče je že razsodilo, da lahko države članice v nekaterih primerih, ki spadajo na področje uporabe izjeme, za katero so se odločile, da jo uvedejo na podlagi člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, in ob spoštovanju načela enakega obravnavanja določijo oprostitev plačila pravičnega nadomestila, kadar je škoda, povzročena imetnikom pravic, minimalna, pri čemer določitev praga, pod katerim je škoda opredeljena za minimalno, spada v polje proste presoje teh držav (glej v tem smislu sodbo z dne 23. novembra 2023, Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, točke od 38 do 40 in navedena sodna praksa).
34
Vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, je treba preučiti ob upoštevanju vse te sodne prakse.
35
V obravnavanem primeru je iz pojasnil tega sodišča razvidno, da ureditev iz postopka v glavni stvari, kot jo razlagajo nacionalna sodišča, določa, da pravično nadomestilo dolgujejo proizvajalci, uvozniki ali distributerji, ki kot družba bluechip prodajajo nosilce podatkov, ki se lahko uporabljajo za reproduciranje (v nadaljevanju: nosilci podatkov), poslovnim končnim kupcem, ne glede na to, ali so to pravne ali fizične osebe. Iz pojasnil navedenega sodišča v bistvu izhaja tudi, da ni izključeno, da se nosilci, ki so jih tako kupili taki poslovni končni kupci, uporabljajo v drugih primerih, ki niso tisti iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, to je, da se ne uporabljajo „za privatno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni“, ali da se uporabljajo za tako uporabo in za take namene le v omejenem obsegu.
36
V skladu s sodno prakso, navedeno v točkah 29 in od 31 do 33 te sodbe, se lahko pravično nadomestilo v takem primeru naloži prodajalcem nosilcev podatkov le, če sta izpolnjena dva kumulativna pogoja. Prvič, tak sistem mora biti utemeljen s praktičnimi težavami, kot so težave pri identifikaciji končnih uporabnikov in namena uporabe reprodukcij, izdelanih s temi nosilci. Drugič, kadar se ugotovi, da končni uporabniki te nosilce uporabljajo za namene, ki očitno niso povezani z reproduciranjem za privatno uporabo, ali vsaj, da imetnikom pravic pri uporabi istih nosilcev za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni, povzročajo le minimalno škodo, morajo biti ti prodajalci oproščeni plačila pravičnega nadomestila oziroma, če taka oprostitev ni določena, morajo imeti ti prodajalci učinkovito pravico do vračila, ki ni urejena tako, da bi bilo vračilo tega nadomestila čezmerno oteženo.
37
Predložitveno sodišče bo torej moralo preveriti, ali ureditev iz postopka v glavni stvari izpolnjuje ta pogoja, pri čemer je treba pojasniti, da lahko Sodišče, ko odloča o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, poda pojasnila, ki nacionalno sodišče usmerjajo pri njegovi odločitvi (sodba z dne 5. maja 2022, Victorinox, C‑179/21, EU:C:2022:353, točka 49 in navedena sodna praksa).
38
Prvič, kar zadeva obstoj praktičnih težav pri identifikaciji končnih uporabnikov in namena uporabe reprodukcij, izdelanih z nosilci podatkov, kakršni so ti iz postopka v glavni stvari, je treba ugotoviti, da take praktične težave pri identifikaciji obstajajo, kadar se ti nosilci prodajajo poslovnim končnim kupcem.
39
Zgolj iz statusa „poslovnega končnega kupca“ namreč ni mogoče sklepati, da fizične osebe nosilcev podatkov nikoli ne bodo uporabljale za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni, v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 in da imetnikom pravic tako nikoli ne bo povzročena škoda, večja od minimalne.
40
Po eni strani je treba ugotoviti, da so v obravnavanem primeru med poslovnimi končnimi kupci tako fizične kot pravne osebe, ki naročijo nosilce podatkov za komercialne ali poslovne namene. Tudi če take nosilce kupijo pravne osebe, jih načeloma lahko uporabljajo le fizične osebe, ki so jim ti nosilci dani na voljo. Tako so lahko končni uporabniki nosilcev podatkov, ki jih kupijo poslovni končni kupci, v vseh primerih le fizične osebe, pri čemer za ugotovitev, ali je treba plačati pravično nadomestilo, ni pomembno, da fizične osebe, ki take nosilce uporabljajo, teh niso kupile same ali niso njihovi lastniki. Pravično nadomestilo je namreč treba plačati tudi, kadar lahko fizične osebe reproducirajo varovana dela z napravo, ki je v lasti tretje osebe (glej v tem smislu sodbo z dne 5. marca 2015, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, točka 91).
41
Po drugi strani se v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 25 te sodbe, za zadevne fizične osebe, ne glede na to, ali so hkrati kupci in končni uporabniki ali pa so zgolj končni uporabniki, ker jim je poslovni končni kupec dal nosilce podatkov na voljo, legitimno domneva, da te nosilce v celoti koristijo, vključno z reproduciranjem za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni. Sodišče je v zvezi s tem razsodilo, da člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa tako domnevo, če je ta izpodbojna (glej v tem smislu sodbo z dne 11. julija 2013, Amazon.com International Sales in drugi, C‑521/11, EU:C:2013:515, točki 43 in 45).
42
V teh okoliščinah je lahko ob prodaji nosilcev podatkov poslovnim končnim kupcem težko ugotoviti, ali bo fizična oseba, ki bo razpolagala s temi nosilci podatkov, bodisi ker jih je sama kupila za komercialne ali poslovne namene bodisi ker ji jih je v okviru njenega dela dal na voljo poslovni končni kupec, te nosilce uporabljala le za namene, ki očitno niso povezani z reproduciranjem v privatne namene, ali pa jih bo uporabljala tudi za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni, v obsegu, za katerega se ne šteje, da imetnikom pravic povzroča le minimalno škodo.
43
Natančneje, kot navaja predložitveno sodišče, ni mogoče izključiti, da fizične osebe nosilce podatkov v poslovnem okolju uporabljajo za tako uporabo in v te namene v obsegu, ki ni minimalen, niti da so pred koncem njihove povprečne življenjske dobe, na primer po koncu obdobja davčne amortizacije, dani na voljo fizičnim osebam, ki jih bodo nato uporabljale za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni. Poleg tega lahko samostojni podjetniki kot fizične osebe, ki oddajo naročilo v komercialne ali poslovne namene, nosilce podatkov, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, uporabljajo tako poslovno kot zasebno.
44
Predložitveno sodišče bo moralo preveriti, ali ob upoštevanju zgoraj navedenega v obravnavanem primeru obstajajo praktične težave v zvezi z ugotovitvijo namena uporabe nosilcev podatkov s strani fizičnih oseb, ki so jim namenjeni.
45
Drugič, predložitveno sodišče bo moralo v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 31 te sodbe, preveriti, ali so proizvajalci, uvozniki in distributerji nosilcev podatkov, ki se lahko uporabljajo za reproduciranje, kot je družba bluechip, lahko oproščeni plačila pravičnega nadomestila, če dokažejo, da bodo te nosilce uporabljale fizične osebe v primerih, ki niso določeni v členu 5(2)(b) Direktive 2001/29, ali da lahko vsaj dobijo vračilo neupravičeno plačanega nadomestila, če je ta dokaz mogoče predložiti šele po prodaji in plačilu tega nadomestila.
46
V zvezi s tem ta določba ne nasprotuje sistemu pobiranja nadomestila za privatno reproduciranje, kot ga je navedlo predložitveno sodišče, ki med drugim določa, da tak proizvajalec, uvoznik ali distributer predloži pisno potrdilo poslovnega končnega kupca, ki v bistvu potrjuje, da bodo nosilci podatkov uporabljeni za namene, ki očitno niso povezani z reproduciranjem v privatne namene, ali da bodo uporabljeni za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni, v obsegu, ki lahko imetnikom pravic povzroči le minimalno škodo. Zato se zdi, da je lahko prodajalec, kot je družba bluechip, zlahka oproščen plačila pravičnega nadomestila.
47
Sodišče je poleg tega potrdilo, da se take enostranske izjave lahko uporabijo za tako oprostitev, če v zadevni državi članici obstaja možnost, da subjekt, pristojen za upravljanje pravičnega nadomestila, nadzira resničnost zadevnih izjav, tako da se zagotovi učinkovito pobiranje tega nadomestila (glej v tem smislu sodbo z dne 8. septembra 2022, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, točki 42 in 70).
48
Poleg tega bi morala nacionalna ureditev, ki določa sistem oprostitve plačila pravičnega nadomestila z uporabo takih potrdil, v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 32 te sodbe, vsekakor določati pravico do vračila neupravičeno plačanega nadomestila, ki mora biti učinkovita in ne sme biti urejena tako, da bi bilo vračilo plačanega nadomestila čezmerno oteženo.
49
Glede na zgoraj navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnemu pravilu, v skladu s katerim morajo proizvajalci, uvozniki in distributerji nosilcev podatkov, ki se lahko uporabljajo za reproduciranje, v primeru prodaje teh nosilcev poslovnim končnim kupcem plačati pravično nadomestilo iz te določbe, razen kadar ti proizvajalci, uvozniki ali distributerji dokažejo, da fizične osebe navedenih nosilcev ne bodo uporabljale za reproduciranje za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni, ali da jih bodo tako uporabljale le v obsegu, za katerega se šteje, da imetnikom pravic povzroča le minimalno škodo.
Stroški
50
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:
Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje nacionalnemu pravilu, v skladu s katerim morajo proizvajalci, uvozniki in distributerji nosilcev podatkov, ki se lahko uporabljajo za reproduciranje, v primeru prodaje teh nosilcev poslovnim končnim kupcem plačati pravično nadomestilo iz te določbe, razen kadar ti proizvajalci, uvozniki ali distributerji dokažejo, da fizične osebe navedenih nosilcev ne bodo uporabljale za reproduciranje za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni, ali da jih bodo tako uporabljale le v obsegu, za katerega se šteje, da imetnikom pravic povzroča le minimalno škodo.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.