62023CJ0337
SODBA SODIŠČA (deseti senat)
z dne 13. marca 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Direktiva 93/13/EGS – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Člen 4(2), Člen 6(1) in člen 7(1) – Točka 1(i), (j) in (m) Priloge k Direktivi 93/13/EGS – Potrošniške kreditne pogodbe – Pogoj, ki potrošniku nalaga sklenitev poroštvene pogodbe – Porok, ki ga izbere dajalec kredita – Izključitev pogojev, ki se nanašajo na glavni predmet pogodbe – Pomožna pogodba h kreditni pogodbi – Pooblastila nacionalnega sodišča – Postopek za izdajo plačilnega naloga – Direktiva 2005/29/ES – Nepoštene poslovne prakse – Člena 5 in 8 – Priloga I – Direktiva 2008/48/ES – Členi 3(g), (i) in (n), člen 10(2), člen 15(2) in člen 23 – Povezana kreditna pogodba – Pojem – Skupni stroški kredita za potrošnika – Efektivna obrestna mera – Neobstoj navedbe upoštevnih stroškov – Kazen“
V zadevi C‑337/23,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Sofiyski rayonen sad (okrajno sodišče v Sofiji, Bolgarija) z odločbo z dne 29. maja 2023, ki je na Sodišče prispela 29. maja 2023, v postopku
APS Beta Bulgaria EOOD,
Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia AD,
SODIŠČE (deseti senat),
v sestavi D. Gratsias, predsednik senata, I. Jarukaitis, predsednik četrtega senata, in Z. Csehi (poročevalec), sodnik,
generalni pravobranilec: A. M. Collins,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia AD E. A. Damyanova, advokat, in Y. B. Yanakiev,
–
za češko vlado L. Březinová, M. Smolek in J. Vláčil, agenti,
–
za Evropsko komisijo P. Ondrůšek, E. Rousseva, N. Ruiz García, H. Tserepa‑Lacombe in P. Vanden Heede, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 12. septembra 2024
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4(1) in (2), člena 5, člena 6(1) in člena 7 Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288) ter točke 1(b), (c), (i), (j) in (m) Priloge k Direktivi 93/13, člena 8 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2005, L 149, str. 22), člena 3(g), člena 10(2)(g), člena 15(2) in člena 23, drugi stavek, Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS (UL 2008, L 133, str. 66) ter člena 2(2) in člena 14(1) Direktiva 2009/138/ES Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti zavarovanja in pozavarovanja (Solventnost II) (UL 2009, L 335, str. 1).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru postopkov, v katerih se predlaga, naj se v korist družb APS Beta Bulgaria EOOD in Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia AD izdajo plačilni nalogi zaradi poplačila denarnih dolgov na podlagi potrošniških kreditnih pogodb in poroštvenih pogodb.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 93/13
3
Namen Direktive 93/13 je v skladu z njenim členom 1(1) „približati zakone in druge predpise držav članic o nepoštenih pogojih v pogodbah, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom.“
4
V skladu s členom 2(b) Direktive 93/13 v tej direktivi „‚potrošnik‘ pomeni vsako fizično osebo, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki so izven njene poslovne ali poklicne dejavnosti.“
5
Člen 3 Direktive 93/13 določa:
„1.   Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.
[…]
3.   Priloga vsebuje okvirni in nedokončani seznam pogojev, ki lahko štejejo za nepoštene.“
6
Člen 4 te direktive določa:
„1.   Brez poseganja v člen 7 je treba nepoštenost pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen.
2.   Ocena nepoštenosti pogojev ni povezana niti z opredelitvijo glavnega predmeta pogodbe niti z ustreznostjo med ceno in plačilom ter ustreznostjo med izmenjanim storitvam ali blagom, če so pogoji v jasnem, razumljivem jeziku.“
7
Člen 5 navedene direktive določa:
„Pri pogodbah, v katerih so vsi ali nekateri pogodbeni pogoji, ki so ponujeni potrošniku, pisni, morajo biti ti pogoji vedno sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku. V dvomu glede pomena pogoja, prevlada razlaga, ki je za potrošnika najbolj ugodna. To pravilo o razlagi ne velja v okviru postopkov iz člena 7(2).“
8
Člen 6(1) Direktive 93/13 določa:
„Države članice določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev.“
9
Člen 7 te direktive določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.
2.   Sredstva, navedena v odstavku 1, vključujejo predpise, na podlagi katerih lahko osebe ali organizacije, ki imajo po nacionalnem pravu pravni interes pri zaščiti potrošnikov, ukrepajo v skladu z zadevnim nacionalnim pravom na sodiščih ali pri pristojnih upravnih organih, da odločijo, ali so pogodbeni pogoji, sestavljeni za splošno rabo, nepošteni, tako da lahko uporabijo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe takih pogojev.
3.   Pravna sredstva, navedena v odstavku 2, so lahko ob upoštevanju nacionalnega prava, usmerjena posamično ali skupaj zoper več prodajalcev ali ponudnikov iz istega gospodarskega sektorja ali zoper njihova združenja, ki uporabljajo ali priporočajo uporabo enakih splošnih pogodbenih pogojev ali podobnih pogojev.“
10
Priloga k navedeni direktivi, naslovljena „Pogoji, navedeni v členu 3(3)“, v točki 1 določa:
„Pogoji, katerih cilj ali učinek je:
[…]
(b)
nepravilno izključevanje ali omejevanje zakonske pravice potrošnika do prodajalca ali ponudnika ali druge stranke, če prodajalec ali ponudnik v celoti ali delno ne izpolni ali pomanjkljivo izpolni katerega od pogodbenih pogojev, vključno z možnostjo izravnave dolga prodajalcu ali ponudniku zoper vsako terjatev, ki jo lahko ima potrošnik do prodajalca ali ponudnika;
(c)
zavezujoč dogovor za potrošnika, medtem ko za izpolnitev storitev prodajalca ali ponudnika velja pogoj, katerega uresničitev je odvisna le od njegove volje;
[…]
(i)
nepreklicno zavezovanje potrošnika k pogojem, za katere ni imel prave možnosti, da bi se z njimi seznanil pred sklenitvijo pogodbe;
(j)
omogočanje prodajalcu ali ponudniku, da enostransko spremeni pogodbene pogoje brez tehtnega razloga, ki mora biti določen v pogodbi;
[…]
(m)
pravica prodajalca ali ponudnika, da določi, ali je dobavljeno blago ali storitve v skladu z določbami pogodbe, ali mu dajejo izključno pravico razlage katerega koli pogodbenega pogoja;
[…].“
Direktiva 2005/29
11
Člen 5 Direktive 2005/29, nalovljen „Prepoved nepoštenih poslovnih praks“, v odstavku 5 določa:
„Priloga I vsebuje seznam poslovnih praks, ki se v vseh okoliščinah štejejo za nepoštene. V vseh državah članicah se uporablja isti enotni seznam, ki se lahko spremeni samo s pregledom te direktive.“
12
Člen 8 te direktive, naslovljen „Agresivne poslovne prakse“, določa:
„Poslovna praksa se šteje za agresivno, če v konkretnem primeru ob upoštevanju vseh značilnosti in okoliščin z nadlegovanjem, prisilo, vključno z uporabo sile, ali nedopustnim vplivanjem bistveno zmanjša ali bi utegnila bistveno zmanjšati svobodo izbire ali ravnanja povprečnega potrošnika v zvezi z izdelkom ter s tem povzroči ali bi utegnila povzročiti, da sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel.“
Direktiva 2008/48
13
V uvodni izjavi 22 Direktive 2008/48 je navedeno:
„Državam članicam bi bilo treba še naprej pustiti možnost, da obdržijo ali uvedejo nacionalne določbe, ki dajalcu kredita prepovedujejo od potrošnika zahtevati, da v zvezi s kreditno pogodbo odpre bančni račun ali sklene dogovor o kakšni drugi pomožni storitvi oziroma da plača stroške ali pristojbine za take bančne račune ali druge pomožne storitve. V državah članicah, kjer so take kombinirane ponudbe dovoljene, bi bilo treba potrošnike še pred sklenitvijo kreditne pogodbe obvestiti o kakršnih koli pomožnih storitvah, ki so obvezne že za samo pridobitev kredita ali pod pogoji, ki se tržijo. Stroški teh pomožnih storitev bi morali biti vključeni v skupne stroške kredita ali, če zneska teh stroškov ni mogoče določiti vnaprej, bi morali potrošniki v predpogodbeni fazi dobiti ustrezne informacije o tem, da stroški obstajajo. Za dajalca kreditov bi se moralo domnevati, da pozna stroške pomožnih storitev, ki jih sam ali v imenu tretje osebe nudi potrošniku, razen če je cena odvisna od posebnih značilnosti ali položaja potrošnika.“
14
Člen 3 Direktive 2008/48, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve:
[…]
(g)
‚skupni stroški kredita za potrošnika‘ pomeni vse stroške, vključno z obrestmi, provizijami, davki in vsemi drugimi vrstami pristojbin, ki jih mora potrošnik plačati v zvezi s kreditno pogodbo in ki so dajalcu kredita znani, razen notarskih stroškov; stroški, povezani s pomožnimi storitvami v zvezi s kreditno pogodbo, zlasti zavarovalne premije, so tudi vključeni, če je sklenitev dodatne storitvene pogodbe obvezna že za samo pridobitev kredita ali pod pogoji, ki se tržijo;
[…]
(i)
[‚efektivna obrestna mera‘ (EOM)] pomeni skupne stroške kredita za potrošnika, izražene kot letni odstotek skupnega zneska kredita, po potrebi vključno s stroški iz člena 19(2);
[…]
(n)
‚povezana kreditna pogodba‘ pomeni kreditno pogodbo, v kateri
(i)
je zadevni kredit namenjen izključno financiranju pogodbe o dobavi posebnega blaga ali opravljanju posebne storitve, in
(ii)
iz objektivnega stališča ti dve pogodbi sestavljata komercialno enoto; šteje se, da komercialna enota obstaja takrat, ko dobavitelj ali izvajalec storitev sam financira kredit za potrošnika ali ga financira tretja stranka, če dajalec kredita uporablja storitve dobavitelja ali izvajalca storitev v zvezi s sklenitvijo ali pripravo kreditne pogodbe ali kadar so posebne dobrine ali izvajanje posebnih storitev izrecno opredeljene v kreditni pogodbi.“
15
Člen 10(2) te direktive določa:
„Kreditna pogodba jasno in jedrnato navaja:
[…]
(g)
[EOM] in skupni znesek, ki ga mora plačati potrošnik, izračunan ob sklenitvi kreditne pogodbe; navedejo se vse predpostavke, uporabljene za izračun navedenih obresti;
[...].“
16
Člen 15(2) navedene direktive določa:
„Ko se blago ali storitve iz povezane kreditne pogodbe ne zagotovijo ali se zagotovijo le delno ali niso v skladu s pogodbo o njihovi dobavi, ima potrošnik pravico uporabiti pravna sredstva zoper dajalca kredita, če je potrošnik uporabil pravna sredstva zoper dobavitelja, pa mu ni uspelo dobiti zadoščenja, do katerega je upravičen v skladu z zakonom ali s pogodbo o dobavi blaga ali storitev. Države članice določijo, do kakšne mere in pod kakšnimi pogoji je mogoče uveljavljati takšna pravna sredstva.“
17
Člen 22, od (1) do (3), iste direktive določa:
„1.   Če ta direktiva vsebuje usklajene določbe, države članice ne smejo ohraniti ali uvesti v svoje nacionalno pravo drugih določb, razen tistih, določenih v tej direktivi.
2.   Države članice zagotovijo, da se potrošniki ne odpovejo pravicam, ki so jim podeljene z določbami nacionalne zakonodaje, ki uveljavljajo to direktivo ali so z njo usklajene.
3.   Države članice nadalje zagotovijo, da se določbam, ki jih sprejmejo pri izvajanju te direktive, ni mogoče izogniti z načinom oblikovanja pogodb, zlasti z vnašanjem črpanj ali kreditnih pogodb, ki spadajo v področje uporabe te direktive, v kreditne pogodbe, katerih značilnosti ali namen bi lahko omogočili, da se izognejo njeni uporabi.“
18
Člen 23 Direktive 2008/48 določa:
„Države članice sprejmejo pravila glede kazni, ki veljajo v primeru kršitve nacionalnih predpisov, sprejetih na podlagi te direktive, in vse potrebne ukrepe za zagotovitev izvrševanja teh kazni. Predpisane kazni morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne.“
Bolgarsko pravo
ZZD
19
Člen 138 Zakon za zadalzheniyata i dogovorite (zakon o obligacijskih razmerjih in pogodbah, DV št. 275 z dne 22. novembra 1950) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: ZZD), določa:
„S poroštveno pogodbo se porok zaveže upniku druge osebe, da bo odgovoren za izpolnitev obveznosti te druge osebe. Ta pogodba mora biti sklenjena v pisni obliki.
Poroštvo lahko obstaja le za dejansko obveznost. Ta je lahko tudi prihodnja ali morebitna zaveza.“
20
Člen 147 ZZD določa:
„Porok ostane odgovoren tudi po zapadlosti glavne obveznosti, če je upnik v šestih mesecih vložil tožbo zoper dolžnika. Ta določba se uporablja tudi, če je porok izrecno omejil svoje poroštvo do trajanja glavne obveznosti.
Podaljšanje roka, ki ga upnik odobri dolžniku, nima učinka v razmerju do poroka, če ta v to ni privolil.“
Zakon o potrošniških kreditih
21
Člen 19(3) in (4) Zakon za potrebitelskia kredit (zakon o potrošniških kreditih, DV št. 18 z dne 5. marca 2010) v različici, ki se uporablja za postopka v glavni stvari, določa:
„(3)   Izračun [EOM] kredita ne vključuje stroškov:
1.
ki jih potrošnik plača za primer neizpolnitve svojih obveznosti na podlagi potrošniške kreditne pogodbe;
2.
razen nakupne cene blaga ali storitve, ki jo mora potrošnik plačati ob nakupu blaga ali opravljanju storitve, ne glede na to, ali gre za kreditno ali gotovinsko transakcijo.
3.
za vodenje računa, povezanega s potrošniško kreditno pogodbo, stroškov uporabe plačilnega instrumenta, ki omogoča izvajanje plačil, povezanih z uporabo ali odplačilom kredita, in drugih stroškov, povezanih z izvedbo plačil, če odprtje tega računa ni obvezno, stroški, povezani z računom, pa so jasno in ločeno navedeni v kreditni pogodbi ali drugi pogodbi, sklenjeni s potrošnikom.
(4)   [EOM] ne sme presegati petkratnika zakonske obrestne mere zamudnih obresti v [bolgarskih levih (BGN)] in v tuji valuti, določene s sklepom sveta ministrov Republike Bolgarije.“
Postopki v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
22
Predložitveno sodišče, Sofiyski rayonen sad (okrajno sodišče v Sofiji, Bolgarija), odloča o več predlogih, naj se v korist tožečih strank iz postopka v glavni stvari, izdajo plačilni nalogi za poplačilo denarnih dolgov na podlagi potrošniških kreditnih pogodb in poroštvenih pogodb.
23
Te potrošniške kreditne pogodbe so bile sklenjene med dvema finančnima družbama bolgarskega prava in fizičnimi osebami za zneske, ki so znašali od 300 do 1700 BGN, (približno od 150 do 870 EUR), in ki jih je bilo treba odplačati v obrokih v obdobjih od 3 do 18 mesecev, pri čemer je bila v navedenih pogodbah določena uporaba EOM v višini od 39,99 % do 50 %.
24
Na podlagi teh tako sklenjenih kreditnih pogodb so morali kreditojemalci za pridobitev kredita ali hitrejše izplačilo sredstev dati zavarovanje, ki je lahko imelo različne oblike, od katerih je bila ena sklenitev poroštvene pogodbe s podjetjem, specializiranim za to dejavnost, ki ga je izbral ali odobril kreditodajalec. Po navedbah predložitvenega sodišča so vsi zadevni kreditojemalci istega dne, kot so bili sklenjene kreditne pogodbe, sklenili poroštvene pogodbe, ki so določale plačilo za poklicne poroke, in sicer poroštvene družbe, ki ustreza znesku, ki se prišteje obrokom kredita. Stroški takega poroštva, ki predstavljajo več kot 75 % skupnega zneska, ki ga je treba vrniti na podlagi kreditnih pogodb, niso bili vključeni v EOM.
25
Ker kreditojemalci niso izpolnili svojih obveznosti, so zneske, dolgovane na podlagi kreditnih pogodb, kreditodajalskim institucijam plačali poklicni poroki, na katere so se prenesle pravice teh institucij. Te poroštvene družbe so nato svoje terjatve, vključno s plačilom, ki so ga dolžniki dolgovali iz naslova poroštvenih pogodb, prenesle na tožeči stranki v postopkih v glavni stvari, ki sta v bistvu družbi za izterjavo terjatev.
26
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da so bila razen v eni od zadev, o katerih odloča, plačila, ki so jih opravili poklicni poroki, izvedena po izteku šestmesečnega roka iz člena 147 ZZD, ne da bi se zoper glavne upnike uveljavljalo njihovo neukrepanje do dolžnikov v tem obdobju. V zvezi s tem poudarja, da nekatera nacionalna sodišča to določbo razlagajo tako, da se lahko na ugasnitev poroštvene obveznosti, ki se navezuje na to neukrepanje, sklicuje le porok, ki ima, če tega ne stori, pravico vložiti regresni zahtevek proti dolžniku, ki ni izpolnil obveznosti.
27
V tem okviru se predložitveno sodišče na prvem mestu sprašuje, ali je treba za presojo nepoštenosti pogodbenih pogojev na podlagi Direktive 93/13 kreditne in poroštvene pogodbe razlagati tako, da spadajo v enotno pogodbeno razmerje, katerega cilj je bil obiti člen 19 zakona o potrošniških kreditih v različici, ki se uporablja za postopke v glavni stvari, ki določa najvišjo EOM za potrošniško kreditno pogodbo. V zvezi s tem navaja, da je v sedmih od osmih postopkov, o katerih odloča, poroštvo zagotovila hčerinska družba kreditodajalca. Poleg tega pojasnjuje, da je bilo plačilo poroku, ki ga je treba plačati na isti datum kot obroke kredita, v vseh primerih določeno na znesek, ki presega 75 % skupnega zneska, ki ga je treba vrniti iz naslova kredita. Dodaja, da se to plačilo ni upoštevalo pri izračunu EOM kreditne pogodbe.
28
Na drugem mestu se sprašuje, ali je to, da je dajalec kredita izbral poroštvo, ki je za kreditojemalca zavezujoče, mogoče šteti za nepošteno poslovno prakso v smislu Direktive 2005/29, in, če ni tako, o svoji možnosti, da v okviru nekontradiktornega postopka ugotovi nepoštenost pogodbenega pogoja zgolj ob upoštevanju resnega dvoma o tem.
29
Predložitveno sodišče na tretjem mestu postavlja vprašanje o združljivosti nacionalne sodne prakse v zvezi s členom 147 ZZD s členom 15(2) Direktive 2008/48, če bi jo bilo mogoče uporabiti v obravnavani zadevi, ter s členoma 5 in 7 Direktive 93/13.
30
Na četrtem mestu se sprašuje, ali je treba plačilo za poroštvo, ki je s pogojem kreditne pogodbe določeno kot obvezno, upoštevati pri določitvi EOM in ali je treba napačno navedbo te EOM enačiti z njeno nenavedbo v kreditni pogodbi.
31
Na petem mestu, predložitveno sodišče se sprašuje o možnosti, da se zadevne poroštvene pogodbe opredelijo kot zavarovalne pogodbe v smislu Direktive 2009/138, in, če je odgovor pritrdilen, o potrebi po morebitnem dovoljenju poroka v skladu s členom 14 te direktive.
32
V teh okoliščinah je Sofiyski Rayonen sad (okrajno sodišče v Sofiji, Bolgarija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 4(2) in člen 6(1) [Direktive 93/13] razlagati tako, da če je v kreditni pogodbi določena obveznost potrošnika, da mora skleniti poroštveno pogodbo s porokom, ki ga določi upnik, vsebina poroštvene pogodbe ni ‚glavni predmet‘ pogodbe, sklenjene s to tretjo osebo, ampak del vsebine kreditne pogodbe? Ali je pri tem pomembno, da sta upnik in porok povezani osebi?
2.
Ali je treba točko 1(i) Priloge k [Direktivi 93/13] razlagati tako, da je treba, če je potrošnik na podlagi že sklenjene kreditne pogodbe zavezan postaviti poroka – pri čemer je ena od možnosti, da kot poroka pooblasti osebo, ki jo navede upnik – za vsebino obveznosti potrošnika iz poroštvene pogodbe, sklenjene istega dne po sklenitvi kreditne pogodbe, šteti, da ni jasna, ker potrošnik ni mogel sam izbrati ali predlagati osebe, ki mu jo bo upnik navedel za bodočega poroka?
3.
Če je odgovor na prejšnje vprašanje, da je vsebina poroštvene pogodbe jasna: ali je treba točko 1(i), (j) in (m) Priloge k [Direktivi 93/13] razlagati tako, da je treba, če se je potrošnik zavezal, da bo v okviru že sklenjene kreditne pogodbe postavil poroka – pri čemer je ena od možnosti, da kot poroka pooblasti osebo, ki jo navede upnik – za vsebino obveznosti potrošnika iz kreditne pogodbe šteti, da ni jasna, in da lahko to povzroči ničnost kreditne pogodbe ali njenih posameznih pogojev?
4.
Ali je treba člen 4(1) [Direktive 93/13] v povezavi s členom 8 [Direktive 2005/29] razlagati tako, da gre, če oseba, ki odobri kredit, od potrošnika zahteva, naj sklene pogodbo z osebo, ki jo navede kreditodajalec in ki zavaruje njegovo terjatev do potrošnika, vselej za izkoriščanje manj ugodnega položaja potrošnika in s tem za agresivno poslovno prakso?
5.
Če je odgovor na četrto vprašanje nikalen: ali je treba člen 4(1) in člen 7 [Direktive 93/13] v povezavi s členom 8 [Direktive 2005/29] razlagati tako, da lahko sodišče v enostranskem sodnem postopku, kot je postopek za izdajo plačilnega naloga, v katerem potrošnik ni udeležen, dvome glede nepoštenosti pogodbenega pogoja utemelji zgolj s tem, da sumi, da je potrošnik ta pogoj sprejel zaradi nepoštene poslovne prakse, ali pa je treba slednjo jasno ugotoviti?
6.
Ali je treba člen 15(2) [Direktive 2008/48] razlagati tako, da je treba to določbo uporabljati v primerih, v katerih je kreditna pogodba povezana s pomožno storitvijo, in sicer odplačno zagotovitvijo poroštva tretje osebe, in da potrošniku omogoča, da uveljavlja ne le svoje pravice zaradi ravnanja poroka, ki je v nasprotju z njegovimi obveznostmi, kot je plačilo po izteku zakonskega roka, ampak tudi procesne ugovore, s katerimi se izključi obveznost v razmerju do poroka?
7.
Ali je glede na člen 15(2) [Direktive 2008/48] v povezavi z načelom učinkovitosti oziroma – ob predpostavki, da sta kreditna pogodba in poroštvena pogodba povezana posla – člena 5 in 7 [Direktive 93/13] v povezavi s točko 1(b) in (c) Priloge k tej direktivi dopustna nacionalna sodna praksa, v skladu s katero se lahko porok iz pogodbe, povezane s potrošniško kreditno pogodbo, ki je od potrošnika prejel plačilo za zavarovanje kreditne pogodbe in je glavnemu upniku na podlagi pogodbenega pogoja kljub izteku roka iz člena 147 [ZZD] – kar glede na sodno prakso povzroči ugasnitev poroštva v celoti – poplačal terjatev, kljub temu sklicuje na to, da je vstopil v pravice prvotnega upnika, in ob sklicevanju na nasprotujočo si sodno prakso o uporabi tega zakona zahteva plačilo od glavnega dolžnika?
8.
Ali je treba člen 3, točka (g), [Direktive 2008/48] v povezavi s členom 5 [Direktive 93/13] razlagati tako, da se [EOM] za kredit v primeru obveznosti sklenitve povezane poroštvene pogodbe, ki je določena v kreditni pogodbi in zaradi katere je skupni znesek kreditne obveznosti višji, izračuna tudi glede na obroke, ki so višji zaradi plačila za poroka? Ali je pri tem pomembno, kdo je izbral poroka ter ali sta porok in glavni upnik povezani osebi?
9.
Ali je treba člen 10(2)(g) [Direktive 2008/48] razlagati tako, da je treba napačno navedbo [EOM] v kreditni pogodbi, sklenjeni med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom kreditojemalcem, šteti za nenavedbo [EOM] v kreditni pogodbi in da mora nacionalno sodišče uporabiti pravne posledice, ki so v nacionalnem pravu določene za nenavedbo [EOM] v potrošniški kreditni pogodbi? Ali je treba šteti, da so te posledice obvezno zavezujoče tudi za poroka, ki je poplačal terjatev, v razmerju do potrošnika?
10.
Ali je treba člen 23, drugi stavek, [Direktive 2008/48] razlagati tako, da je treba sankcijo, ki je določena v nacionalnem pravu v obliki ničnosti potrošniške kreditne pogodbe, v skladu s katero je treba vrniti zgolj odobreni znesek glavnice, šteti za sorazmerno v primerih, v katerih potrošniška kreditna pogodba ne vsebuje natančne navedbe [EOM], ker v njej niso navedeni stroški poklicnega poroka, ki ga je izbral upnik (čeprav je [EOM] v kreditni pogodbi številčno navedena)?
11.
Ali je treba člen 2(2) [Direktive 2009/138/ES] v povezavi z delom A, točka 14, Priloge I k tej direktivi razlagati tako, da gre pri poklicnem opravljanju dejavnosti poroka za plačilo, pri katerem družba porokinja v vseh primerih neizpolnitve plača skupni znesek kredita, ki ga je črpal potrošnik kot glavni dolžnik, to plačilo pa se ne glede na neizpolnitev potrošnika plačuje z vsakim kreditnim obrokom, za ‚dejavnost zavarovanja‘ v smislu navedene direktive?
12.
V primeru pritrdilnega odgovora na enajsto vprašanje: ali je treba člen 14(1) [Direktive 2009/138] razlagati tako, da za osebo, ki opravlja dejavnost iz enajstega vprašanja, velja obveznost pridobitve dovoljenja pri nacionalnih regulativnih organih, ki so pristojni za izdajanje dovoljenj zavarovalnicam?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Dopustnost
33
V skladu z ustaljeno sodno prakso za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča zastavijo v pravnem in dejanskem okviru, za opredelitev katerega so odgovorna sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preverja, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o predlogu za sprejetje predhodne odločbe nacionalnega sodišča samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodba z dne 18. junija 2024, Bundesrepublik Deutschland (Učinek odločbe o priznanju statusa begunca) (C‑753/22, EU:C:2024:524), točka 44 in navedena sodna praksa).
34
Ob tem iz ustaljene sodne prakse izhaja tudi, da namen predloga za sprejetje predhodne odločbe ni v oblikovanju posvetovalnih mnenj o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih, ampak v dejanski potrebi po učinkoviti rešitvi spora, ki se nanaša na pravo Unije (sodba z dne 31. maja 2018, Confetra in drugi, C‑259/16 in C‑260/16, EU:C:2018:370, točka 63).
35
Dopustnost postavljenih vprašanj je treba preučiti ob upoštevanju zgornjih preudarkov.
Vprašanja od prvega do desetega
36
Družba Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia izpodbija dopustnost vprašanj od prvega do četrtega ter od šestega do desetega, pri čemer v bistvu trdi, da so hipotetična, ker se nanašajo na dejanske okoliščine, ki niso okoliščine zadev v glavni stvari, kot jih je opisalo predložitveno sodišče. Poleg tega naj bi bile v vprašanjih od šestega do osmega napake v zvezi s pojmom „povezana kreditna pogodba“ v smislu člena 3(n) Direktive 2008/48, medtem ko naj bi bile v desetem vprašanju napake glede določb bolgarskega prava v zvezi s posledicami nepravilnosti pri navedbi EOM.
37
Glede na okoliščine, ki so podlaga za zadeve v glavni stvari, kot so razvidne iz predloga za sprejetje predhodne odločbe, pa ni očitno, da razlaga prava Unije, za katero je zaprošeno v okviru vprašanj od prvega do četrtega in od šestega do desetega, nima nobene zveze s postopki v glavni stvari ali da so problemi, ki jih je izpostavilo predložitveno sodišče, hipotetični. Poleg tega vprašanje, ali se je predložitveno sodišče pri oblikovanju vprašanj od šestega do osmega oprlo na napačno razlago pojma „povezana kreditna pogodba“ v smislu člena 3(n) Direktive 2008/48, spada v vsebinsko preučitev teh vprašanj in torej ne more omajati njihove dopustnosti. Nazadnje, kot izhaja iz sodne prakse, navedene v točki 33 te sodbe, Sodišče ni pristojno za preučitev utemeljenosti razlage svojega nacionalnega prava, ki jo je podalo predložitveno sodišče.
38
Poleg tega, ker se vprašanja od prvega do četrtega tako kot peto nanašajo na razlago Direktive 93/13, je treba opozoriti, da na področje uporabe te direktive, kot je razvidno iz njenega člena 1(1), spadajo pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom v smislu člena 2(b) navedene direktive. Čeprav se glede na besedilo predložitvene odločbe zdi, da imajo fizične osebe, ki so sklenile kreditne in poroštvene pogodbe iz postopkov v glavni stvari, status potrošnika v smislu zadnjenavedene določbe, mora predložitveno sodišče vseeno preveriti, ali je dejansko tako.
39
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da so vprašanja od prvega do desetega dopustna.
Enajsto in dvanajsto vprašanje
40
Predložitveno sodišče z enajstim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(2) Direktive 2009/138 v povezavi s Prilogo I, del A, točka 14, k tej direktivi razlagati tako, da je poklicno opravljanje odplačne poroštvene dejavnosti, v okviru katere po eni strani poroštvena družba kreditodajalcu v vseh primerih neizpolnitve obveznosti kreditojemalca povrne vse zneske, dolgovane iz naslova kredita, ki ga je ta sklenil, in se po drugi strani plačilo poravna ob vsakem obroku kredita ne glede na tako neizpolnitev obveznosti, „zavarovalna dejavnost“ v smislu navedene direktive. Če je odgovor pritrdilen, predložitveno sodišče z dvanajstim vprašanjem sprašuje, ali je treba člen 14(1) Direktive 2009/138 razlagati tako, da mora oseba, ki opravlja to dejavnost, pridobiti dovoljenje pri nacionalnih organih, pristojnih za izdajo dovoljenj zavarovateljem.
41
Opozoriti je treba, da so predmet postopkov v glavni stvari predlogi za izdajo plačilnih nalogov za denarne dolgove, ki jih imajo kreditojemalci in ki so jih prevzele poroštvene družbe, ki so svoje terjatve odstopile tožečima strankama v postopku v glavni stvari, ter da se v okviru teh zadev postavlja vprašanje morebitne nepoštenosti ali zavajanja nekaterih pogodbenih pogojev in posledic, ki bi jih bilo treba po potrebi izpeljati iz take opredelitve.
42
Zadostuje pa navesti, ne da bi se bilo sploh potrebno vprašati o morebitni uporabi Direktive 2009/138 za zadeve v glavni stvari, da ta direktiva ne določa civilnih sankcij za zavarovalne pogodbe, ki bi bile sklenjene v nasprotju z njenimi določbami, ki urejajo predhodno dovoljenje za zavarovalna podjetja.
43
Zato sta enajsto in dvanajsto vprašanje ob upoštevanju predmeta zadev v glavni stvari, vsekakor hipotetični.
44
V teh okoliščinah je treba ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točki 34 te sodbe, ugotoviti, da enajsto in dvanajsto vprašanje nista dopustni.
Vsebinska presoja
Prvo vprašanje
45
V skladu z ustaljeno sodno prakso mora Sodišče v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 267 PDEU, nacionalnemu sodišču dati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. S tega vidika mora Sodišče po potrebi preoblikovati vprašanja, ki so mu bila predložena (sodba z dne 20. junija 2024, Greislzel, C‑35/23, EU:C:2024:532, točka 39 in navedena sodna praksa).
46
V obravnavanem primeru je treba upoštevati kontekst, v katerega je umeščeno prvo vprašanje, kot je razvidno iz pojasnil predložitvenega sodišča, povzetih v točki 27 te sodbe. Poleg tega v delu, v katerem se to vprašanje nanaša na možnost presoje nepoštenosti pogojev poroštvene pogodbe, člen 6(1) Direktive 93/13, ki se nanaša na posledice ugotovitve nepoštenosti pogodbenega pogoja, ni upošteven za odgovor na to vprašanje.
47
Zato je treba šteti, da predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotuje presoji nepoštenosti pogojev poroštvene pogodbe, ki določajo obveznosti poroka in dolžnika v postopku v glavni stvari, v položaju, v katerem je zadnjenavedeni poroštveno pogodbo sklenil sočasno s sklenitvijo kreditne pogodbe in zaradi izpolnitve obveznosti, ki jo določa zadnjenavedena pogodba, v katerem je porok hčerinska družba kreditodajalca ali oseba, ki jo izbere zadnjenavedeni, in v katerem se stroški poroštva dolgujejo istočasno kot obroki kredita.
48
V skladu s členom 4(2) Direktive 93/13 se presoja nepoštenosti pogojev ne nanaša niti na opredelitev glavnega predmeta pogodbe niti na ustreznost med ceno in plačilom za izmenjane storitve ali blago, če so pogoji v jasnem, razumljivem jeziku.
49
Iz ustaljene prakse Sodišča je razvidno, da zahteve enotne uporabe prava Unije in načela enakosti nalagajo, da se pojmi določbe prava Unije, ki za določitev njihovega pomena in obsega ne napotujejo izrecno na pravo držav članic, običajno v vsej Evropski uniji razlagajo avtonomno in enotno, ob upoštevanju konteksta te določbe in namena zadevne ureditve (sodba z dne 30. aprila 2014, Kásler in Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, točka 37).
50
To velja tudi za pojme iz člena 4(2) Direktive 93/13, saj ta določba za določitev njenega pomena in obsega izrecno nikakor ne napotuje na pravo držav članic.
51
V zvezi s kategorijo pogodbenih pogojev, ki so zajeti s pojmom „glavni predmet pogodbe“ v smislu člena 4(2) Direktive 93/13, je Sodišče razsodilo, da je treba te pogoje razumeti kot pogoje, ki določajo bistvena izpolnitvena ravnanja iz te pogodbe in ki ji kot takšni dajejo bistvene značilnosti. Pogoji, ki so v primerjavi s pogoji, ki določajo bistvo pogodbenega razmerja, dodatni, pa ne morejo biti zajeti s pojmom „glavni predmet pogodbe“ v smislu te določbe (sodba z dne 20. septembra 2017, Andriciuc in drugi, C‑186/16, EU:C:2017:703, točki 35 in 36 ter navedena sodna praksa).
52
Iz te sodne prakse izhaja, da se je treba za ugotovitev, ali pogoj spada v „glavni predmet“ pogodbe, katere del je, načeloma opreti na bistvene dajatve iz te pogodbe. Dejstvo, da je navedeno pogodbo potrošnik sklenil, da bi izpolnil obveznost, naloženo z drugo pogodbo, ki jo je ta potrošnik sklenil istočasno, pa v zvezi s tem ni upoštevno.
53
Vendar je treba upoštevati dejstvo, da sistem varstva, ki je vzpostavljen z Direktivo 93/13, temelji na zamisli, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede pogajalske moči in ravni obveščenosti, zaradi česar pristopi k pogojem, ki jih je predhodno sestavil prodajalec ali ponudnik in na vsebino katerih ne more vplivati (sodba z dne 3. junija 2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, točka 27).
54
Glede na tak podrejeni položaj Direktiva 93/13 državam članicam nalaga, naj določijo mehanizem, s katerim zagotovijo, da se lahko vsak pogodbeni pogoj, ki ni posamično dogovorjen, preizkusi z namenom, da se lahko ugotovi njegova morebitna nepoštenost. V tem okviru mora nacionalno sodišče na podlagi meril iz členov 3(1) in 5 Direktive 93/13 ugotoviti, ali tak pogoj ob upoštevanju okoliščin, kakršne so v obravnavanem primeru, ustreza zahtevam dobre vere, uravnoteženosti in preglednosti, ki jih določa ta direktiva (sodba z dne 30. aprila 2014, Kásler in Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, točka 40).
55
Vendar bi bila ogrožena učinkovitost tega mehanizma, če bi bilo prodajalcu ali ponudniku dovoljeno, da pogojev, ki ne spadajo v glavni predmet pogodbe, ki jo sklene s potrošnikom, ne podvrže presoji njihove morebitne nepoštenosti, tako da bi te pogoje vključil v ločeno pomožno pogodbo, katere glavni predmet bi bili, to je pogodbo, ki bi jo potrošnik na zahtevo tega prodajalca ali ponudnika sklenil s hčerinsko družbo tega prodajalca ali ponudnika ali z osebo, ki jo izbere navedeni prodajalec ali ponudnik.
56
V takem položaju je treba obe pogodbi analizirati kot celoto in posledično presoditi morebitno nepoštenost pogojev v ločeni pogodbi, če ne spadajo v glavni predmet pogodbenega razmerja med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom.
57
Ta preudarek je potrjen po eni strani s členom 4(1) Direktive 93/13, v skladu s katerim se nepoštenost pogodbenega pogoja oceni med drugim s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse pogoje druge pogodbe, od katere je navedena pogodba odvisna. Po drugi strani je tako tudi zato, ker je treba člen 4(2) te direktive razlagati ozko, saj določa izjemo od mehanizma vsebinskega nadzora nad nepoštenimi pogoji, kot je določen v okviru sistema varstva potrošnikov, vzpostavljenega z navedeno direktivo (sodba z dne 20. septembra 2017, Andriciuc in drugi, C‑186/16, EU:C:2017:703, točka 34 in navedena sodna praksa).
58
Če je tako kot v zadevah, kakršne so te v postopkih v glavni stvari, potrošnik hkrati s sklenitvijo kreditne pogodbe sklenil poroštveno pogodbo s hčerinsko družbo dajalca kredita ali z osebo, ki jo je ta izbral, pri čemer je bila sklenitev te druge pogodbe pogoj bodisi za pridobitev kredita bodisi za hitrejše izplačilo posojenih sredstev, stroški poroštva pa so bili dolgovani istočasno kot obroki kredita, dejstvo, da so obveznosti poroka in glavnega dolžnika navedene v poroštveni pogodbi, ki je ločena od kreditne pogodbe, ne more povzročiti, da bi pogoji poroštvene pogodbe spadali na področje uporabe člena 4(2) Direktive 93/13, saj bi se sicer izničila vsebina varstva, ki ga mora imeti potrošnik, ki je v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju.
59
Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da ne nasprotuje presoji morebitne nepoštenosti pogojev poroštvene pogodbe, ki določajo obveznosti poroka in dolžnika iz postopka v glavni stvari, v položaju, v katerem je zadnjenavedeni to pogodbo sklenil sočasno s kreditno pogodbo in zaradi izpolnitve obveznosti, določene s to zadnjenavedeno pogodbo, v katerem je porok hčerinska družba dajalca kredita ali oseba, ki jo je izbral zadnjenavedeni, in v katerem se stroški poroštva dolgujejo istočasno kot obroki kredita.
Drugo in tretje vprašanje
60
Predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba točko 1(i), (j) in (m) iz Priloge k Direktivi 93/13 razlagati tako, da pogoj, s katerim se potrošnik v okviru kreditne pogodbe zaveže, da bo sklenil poroštveno pogodbo s porokom, ki ga je izbral dajalec kredita, ne da bi bil ob sklenitvi kreditne pogodbe seznanjen z identiteto poroka in vsebino pogojev te poroštvene pogodbe, spada na področje uporabe ene od teh določb.
61
Kot je navedeno v členu 3(3) Direktive 93/13, priloga k tej direktivi vsebuje okvirni in nedokončani seznam pogojev, ki lahko štejejo za nepoštene. Med njimi so med drugim, kot je razvidno iz točke 1(i), (j) oziroma (m) te priloge, pogoji, katerih učinek je, prvič, neizpodbojna ugotovitev, da potrošnik pristopi k pogojem, s katerimi se dejansko ni mogel seznaniti pred sklenitvijo pogodbe, drugič, omogočanje prodajalcu ali ponudniku, da enostransko spremeni pogodbene pogoje brez tehtnega razloga, navedenega v pogodbi, in tretjič, podelitev pravice prodajalcu ali ponudniku, da določi, ali je dobavljeno blago ali opravljena storitev v skladu z določili pogodbe, ali da se mu podeli izključna pravica razlage katerega koli pogodbenega pogoja.
62
Ugotoviti pa je treba, da pogoj, s katerim se potrošnik v okviru kreditne pogodbe zaveže, da bo sklenil poroštveno pogodbo s porokom, ki ga izbere dajalec kredita, ne da bi ob sklenitvi kreditne pogodbe vedel za identiteto poroka in vsebino pogojev te poroštvene pogodbe, ne ustreza nobenemu od položajev iz točke 1(i), (j) in (m) iz Priloge k Direktivi 93/13. Natančneje, v zvezi s točko 1(i) te priloge je treba poudariti, da zgolj zaveza potrošnika ob sklenitvi kreditne pogodbe, da bo sklenil poroštveno pogodbo s porokom, ki ga izbere dajalec kredita, ni enakovredna pristopu potrošnika k pogojem poroštvene pogodbe, s katerimi se potrošnik ni mogel seznaniti, saj mora potrošnik, da bi izpolnil to zavezo, pozneje skleniti poroštveno pogodbo.
63
Po tem pojasnilu je treba opozoriti, da je seznam pogojev, ki jih je mogoče razglasiti za nepoštene, iz Priloge k Direktivi 93/13 le okviren. Zato mora predložitveno sodišče preveriti, ali pogoj kreditne pogodbe, s katerim se potrošnik zaveže, da bo sklenil poroštveno pogodbo s porokom, ki ga izbere dajalec kredita, ne da bi ob prevzemu te obveznosti vedel za identiteto poroka in vsebino pogojev poroštvene pogodbe, v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika ustvarja znatno neravnotežje v pravicah in obveznostih strank, ki izhajajo iz kreditne pogodbe, v smislu člena 3(1) te direktive. Če je odgovor pritrdilen bo treba ta pogoj opredeliti kot „nepošten“ in iz te opredelitve izpeljati posledice za veljavnost navedenega pogoja in po potrebi pogodbe, katere del je.
64
Glede na zgornje preudarke je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba točko 1(i), (j) in (m) iz Priloge k Direktivi 93/13 razlagati tako, da pogoj, s katerim se potrošnik v okviru kreditne pogodbe zaveže, da bo sklenil poroštveno pogodbo s porokom, ki ga je izbral dajalec kredita, ne da bi bil ob sklenitvi kreditne pogodbe seznanjen z identiteto poroka in vsebino pogojev te poroštvene pogodbe, ne spada na področje uporabe teh določb.
Četrto vprašanje
65
Kot je razvidno iz predložitvene odločbe je četrto vprašanje po eni strani zastavljeno glede na sodno prakso, v skladu s katero ugotovitev, da je neka poslovna praksa nepoštena, sicer ne more samodejno in sama po sebi pomeniti dokaza za to, da je neki pogodbeni pogoj nepošten, vseeno pa je eden od elementov, na katerih lahko pristojno sodišče opre svojo presojo glede nepoštenosti pogojev dane pogodbe, pri kateri je treba v skladu s členom 4(1) Direktive 93/13 upoštevati vse okoliščine obravnavane zadeve (sodba z dne 19. septembra 2018, Bankia, C‑109/17, EU:C:2018:735, točka 49 in navedena sodna praksa). Po drugi strani iz vprašanja izhaja, da želi predložitveno sodišče izvedeti, ali je položaj, na katerega se nanaša, še vedno mogoče šteti za agresivno poslovno prakso. V teh okoliščinah sta člen 5(5) Direktive 2005/29 in Priloga I k tej direktivi upoštevna za odgovor na to vprašanje.
66
Zato je treba šteti, da predložitveno sodišče z navedenim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 8 Direktive 2005/29 v povezavi s členom 5(5) te direktive in Prilogo I k tej direktivi razlagati tako, da vključitev pogoja, v skladu s katerim mora potrošnik skleniti poroštveno pogodbo z osebo, ki jo je izbral dajalec kredita, v kreditne pogodbe, pomeni agresivno poslovno prakso v vseh okoliščinah.
67
V zvezi s tem je treba opozoriti, da ima poglavje 2 Direktive 2005/29, naslovljeno „Nepoštene poslovne prakse“, dva oddelka, in sicer oddelek 1, ki se nanaša na zavajajoče poslovne prakse, in oddelek 2, ki se nanaša na agresivne poslovne prakse.
68
Člen 5 te direktive iz njenega poglavja 2 v odstavku 1 prepoveduje nepoštene poslovne prakse, v odstavku 2 pa določa merila, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, ali je poslovna praksa nepoštena. Člen 5 v odstavku 4 določa, da so nepoštene zlasti tiste poslovne prakse, ki so „zavajajoče“ v smislu členov 6 in 7 Direktive 2005/29, in tiste, ki so „agresivne“ v smislu členov 8 in 9 te direktive. V odstavku 5 navedenega člena 5 je poleg tega določeno, da Priloga I k Direktivi 2005/29 vsebuje seznam poslovnih praks, ki se štejejo za nepoštene v vseh okoliščinah, in da se ta seznam, ki se uporablja v vseh državah članicah, lahko spremeni samo s spremembo te direktive. Na navedenem seznamu so v točkah od 1 do 23 naštete zavajajoče poslovne prakse v vseh okoliščinah, v točkah od 24 do 31 pa agresivne poslovne prakse v vseh okoliščinah.
69
V zvezi s tem je v uvodni izjavi 17 Direktive 2005/29 navedeno, da se za zagotovitev večje pravne varnosti samo prakse, naštete v tej prilogi I, štejejo za nepoštene v vseh okoliščinah, ne da bi bila v posameznih primerih potrebna ocena na podlagi določb iz členov od 5 do 9 navedene direktive (sodba z dne 14. novembra 2024, Compass Banca, C‑646/22, EU:C:2024:957, točka 66).
70
Ker je v Prilogi I k Direktivi 2005/29 naveden popoln in izčrpen seznam poslovnih praks, ki štejejo za nepoštene v vseh okoliščinah, se lahko poslovna praksa, kot je ta iz postopkov v glavni stvari, opredeli kot agresivna poslovna praksa v vseh okoliščinah v smislu te direktive zgolj pod pogojem, da ustreza enemu od položajev, naštetih v točkah od 24 do 31 te priloge (glej v tem smislu sodbo z dne 14. novembra 2024, Compass Banca, C‑646/22, EU:C:2024:957, točka 67).
71
Že na podlagi besedila teh točk od 24 do 31 pa je mogoče ugotoviti neobstoj takega ujemanja.
72
Glede na zgornje preudarke je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 8 Direktive 2005/29 v povezavi s členom 5(5) te direktive in Prilogo I k tej direktivi razlagati tako, da vključitev pogoja, v skladu s katerim mora potrošnik skleniti poroštveno pogodbo z osebo, ki jo je izbral dajalec kredita, v kreditne pogodbe ne pomeni agresivne poslovne prakse v vseh okoliščinah.
Peto vprašanje
73
Najprej je treba poudariti, da medtem ko se peto vprašanje nanaša na člen 4(1) in člen 7 Direktive 93/13, je obveznost držav članic, da določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, za potrošnika niso zavezujoči, določena v členu 6(1) te direktive. Poleg tega, čeprav se je predložitveno sodišče sklicevalo na člen 8 Direktive 2005/29, ki se nanaša na agresivne poslovne prakse, se peto vprašanje splošneje nanaša na nepoštene poslovne prakse v smislu člena 5 te direktive, v zvezi s katerimi so agresivne poslovne prakse le podkategorija.
74
Glede na ta pojasnila je treba šteti, da predložitveno sodišče s petim vprašanjem, postavljenim v primeru nikalnega odgovora na četrto vprašanje, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da nacionalno sodišče, ki odloča o predlogu za izdajo plačilnega naloga v okviru postopka, v katerem dolžnik – potrošnik ne sodeluje, lahko po uradni dolžnosti zavrne uporabo pogoja iz potrošniške kreditne pogodbe, sklenjene med tem potrošnikom in zadevnim prodajalcem ali ponudnikom, zgolj na podlagi obstoja dvoma o tem, da je potrošnik ta pogoj lahko sprejel zaradi nepoštene poslovne prakse v smislu člena 5 Direktive 2005/29, ali pa je treba obstoj te prakse z gotovostjo dokazati.
75
V zvezi s tem iz sodne prakse, navedene v točki 65 te sodbe, izhaja, da je ugotovitev nepoštenosti poslovne prakse le eden od elementov, na katerega lahko pristojno sodišče opre svojo presojo nepoštenosti pogodbenih pogojev. To sodišče se mora namreč izreči o uporabi splošnih meril iz členov 3 in 4 Direktive 93/13 za določen pogoj, ki ga je treba preučiti glede na vse okoliščine obravnavanega primera. (glej v tem smislu sodbo z dne 15. marca 2012, Pereničová in Perenič, C‑453/10, EU:C:2012:144, točka 44).
76
Iz tega sledi, da za to, da se pogoj iz pogodbe, sklenjene med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, opredeli kot nepošten, nikakor ni treba dokazati obstoja nepoštene poslovne prakse, vendar pa je obstoj dvoma v zvezi s tem element, ki ga je mogoče upoštevati pri preučitvi iz prejšnje točke. Vendar pa lahko pristojno sodišče zavrne uporabo pogoja iz take pogodbe le, če se je prepričalo, da je ta pogoj nepošten, saj zgolj dvom v zvezi s tem ne zadostuje.
77
V zvezi s tem je treba opozoriti, da čeprav nacionalno sodišče s tem, da ne uporabi nepoštenega pogoja, zato da nima zavezujočih učinkov za zadevnega potrošnika, nadomesti neravnotežje, ki obstaja med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, to stori, če ima to sodišče na voljo za to potrebne pravne in dejanske elemente. Iz tega sledi, da bo glede na okoliščine primera nacionalno sodišče moralo, če zadevni potrošnik ne nasprotuje in po potrebi po uradni dolžnosti, sprejeti pripravljalne ukrepe za dopolnitev spisa, tako da bo stranke ob spoštovanju načela kontradiktornosti pozvalo, naj mu za to predložijo dodatne informacije. Ti razlogi veljajo tudi za postopek za izdajo plačilnega naloga (glej v tem smislu sodbo z dne 30. junija 2022, Profi Credit Bulgaria (Pobot po uradni dolžnosti v primeru nepoštenega pogoja), C‑170/21, EU:C:2022:518, točke od 31 do 33 ter navedena sodna praksa).
78
Glede na zgornje preudarke je treba na peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da nacionalno sodišče, ki odloča o predlogu za izdajo plačilnega naloga v okviru postopka, v katerem dolžnik – potrošnik ne sodeluje, ne more po uradni dolžnosti zavrniti uporabe pogoja iz potrošniške kreditne pogodbe, sklenjene med tem potrošnikom in zadevnim prodajalcem ali ponudnikom, če ni prepričano, da je treba ta pogoj opredeliti kot „nepošten“ v smislu člena 3(1) te direktive. Obstoj dvoma o tem, da je potrošnik ta pogoj lahko sprejel zaradi nepoštene poslovne prakse v smislu člena 5 Direktive 2005/29, pa je lahko eden od elementov, ki jih je mogoče upoštevati pri presoji morebitne nepoštenosti zadevnega pogoja.
Šesto in sedmo vprašanje
79
Najprej je treba navesti, da se predložitveno sodišče v sedmem vprašanju sprašuje o združljivosti nacionalne sodne prakse, med drugim s členoma 5 in 7 Direktive 93/13 ter točko 1(b) in (c) iz Priloge k tej direktivi. Kot pa je generalni pravobranilec navedel v točki 23 sklepnih predlogov, se te določbe nanašajo na razlago pogojev pogodb, sklenjenih med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, in na morebitno nepoštenost takih pogojev, in ne na učinke, ki izhajajo neposredno iz uporabe nacionalnega prava in z njim povezane sodne prakse, ne da bi izhajali iz pogodbenega pogoja.
80
Zato je treba na šesto in sedmo vprašanje odgovoriti le na podlagi Direktive 2008/48, pri čemer je treba navesti, da je namen teh vprašanj ugotoviti morebitno uporabo člena 15(2) te direktive za kreditne pogodbe, kakršne so te v postopkih v glavni stvari, da se ta določba uporablja le za „povezane kreditne pogodbe“ v smislu navedene direktive in da je pojem „povezana kreditna pogodba“ opredeljen v členu 3(n) te direktive.
81
Glede na te elemente je treba šteti, da predložitveno sodišče s šestim in sedmim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba pojem „povezana kreditna pogodba“ v smislu člena 3(n) Direktive 2008/48 razlagati tako, da ta pojem zajema kreditno pogodbo, katere sklenitev je povezana izključno s sklenitvijo poroštvene pogodbe s tretjim, ki je za to plačan, in, če je odgovor pritrdilen, ali je treba člen 15(2) te direktive razlagati tako, da nasprotuje nacionalni sodni praksi, v skladu s katero se lahko, kadar je porok iz poroštvene pogodbe, ki ga plača glavni dolžnik, po izteku zakonskega roka, katerega posledica je popolna ugasnitev poroštva, zneske, dolgovane iz naslova kredita, vrnil glavnemu upniku, ta porok vseeno sklicuje na svojo subrogacijo pravic tega upnika in od glavnega dolžnika zahteva plačilo tako izplačanih zneskov.
82
Iz člena 3(n) Direktive 2008/48 je razvidno, da se pojem „povezana kreditna pogodba“ nanaša na kreditno pogodbo, v kateri je, prvič, zadevni kredit namenjen izključno financiranju pogodbe o dobavi posebnega blaga ali opravljanju posebnih storitev, ter, drugič, ti pogodbi pa iz objektivnega stališča sestavljata komercialno enoto. Ta dva pogoja sta kumulativna.
83
Očitno pa ni mogoče šteti, da se kreditna pogodba, katere sklenitev je povezana le s sklenitvijo poroštvene pogodbe, uporablja za financiranje te zadnjenavedene pogodbe.
84
Zato je treba ugotoviti, da take kreditne pogodbe ne izpolnjujejo prvega od kumulativnih pogojev, katerih izpolnitev opredeljuje pojem „povezana kreditna pogodba“ v smislu člena 3(n) Direktive 2008/48. Zato okoliščina, da take pogodbe tvorijo komercialno enoto s poroštveno pogodbo, sklenjeno s tretjim, ki je za to plačan, tudi če bi bila dokazana, ne zadostuje, da bi bile zajete s tem pojmom in da zato spadajo na področje uporabe člena 15(2) te direktive.
85
Glede na zgornje preudarke je treba na šesto in sedmo vprašanje odgovoriti, da je treba pojem „povezana kreditna pogodba“ v smislu člena 3(n) Direktive 2008/48 razlagati tako, da ta pojem ne zajema kreditne pogodbe, katere sklenitev je izključno povezana s sklenitvijo poroštvene pogodbe s tretjim, ki je za to plačan.
Osmo vprašanje
86
Najprej je treba poudariti, da člen 5 Direktive 93/13, na katerega se nanaša osmo vprašanje, ni upošteven za problem, na katerega se to nanaša.
87
Zato je treba šteti, da predložitveno sodišče z osmim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(g) in (i) Direktive 2008/48 razlagati tako, da stroški v zvezi s poroštveno pogodbo, katere sklenitev je potrošniku naložena s pogojem kreditne pogodbe, ki jo je sklenil, in ki povzročijo povečanje skupnega zneska dolga, spadajo pod pojem „skupni stroški kredita za potrošnika“ in posledično pod pojem „EOM“.
88
V skladu s členom 3(g) Direktive 2008/48 pojem „skupni stroški kredita za potrošnika“ vključuje vse stroške, vključno z obrestmi, provizijami, davki in vsemi drugimi vrstami pristojbin, ki jih mora potrošnik plačati v zvezi s kreditno pogodbo in ki so dajalcu kredita znani, razen notarskih stroškov. V skladu s to določbo ti stroški vključujejo tudi stroške pomožnih storitev, povezanih s kreditno pogodbo, če je sklenitev pogodbe o storitvi obvezna že za samo pridobitev kredita ali na podlagi poslovnih določil in pogojev.
89
V skladu s členom 3(i) Direktive 2008/48 EOM pomeni skupne stroške kredita za potrošnika, izražene kot letni odstotek skupnega zneska kredita, po potrebi vključno s stroški iz člena 19(2) te direktive.
90
Zakonodajalec Unije je za zagotovitev širokega varstva potrošnikov sprejel široko opredelitev pojma „skupni stroški kredita za potrošnika“, ki zajema vse stroške, ki jih mora potrošnik plačati v zvezi s kreditno pogodbo in ki so dajalcu kredita znani (sodba z dne 21. marca 2024, Profi Credit Bulgaria (Pomožne storitve h kreditni pogodbi), C‑714/22, EU:C:2024:263, točka 40 in navedena sodna praksa).
91
Opozoriti je treba, da je v uvodni izjavi 22 Direktive 2008/48 navedeno, prvič, da je treba domnevati, da je dajalec kredita seznanjen s stroški pomožnih storitev, ki jih sam ali v imenu tretje osebe ponuja potrošniku, razen če je njihova cena odvisna od posebnih značilnosti ali položaja potrošnika, in drugič, da če zneska stroškov teh pomožnih storitev ni mogoče določiti vnaprej, bi morali potrošniki v predpogodbeni fazi dobiti ustrezne informacije o tem, da stroški obstajajo.
92
Osmo vprašanje pa se nanaša na primer kreditne pogodbe, ki kreditojamalcu nalaga obveznost sklenitve poroštvene pogodbe, da bi pridobil kredit. Zagotavljanje poroka na podlagi zadnjenavedene pogodbe tako pomeni storitev, povezano s kreditno pogodbo, v smislu člena 3(g) Direktive 2008/48 in ker je sklenitev poroštvene pogodbe obvezna za samo pridobitev kredita, so stroški v zvezi s to pogodbo del „skupnih stroškov kredita za potrošnika“ v skladu s to določbo. Zato jih je treba v skladu s točko (i) istega člena upoštevati pri izračunu EOM.
93
Glede na te preudarke je treba na osmo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(g) in (i) Direktive 2008/48 razlagati tako, da stroški v zvezi s poroštveno pogodbo, katere sklenitev je potrošniku naložena s pogojem kreditne pogodbe, ki jo je sklenil, in ki povzročijo povečanje skupnega zneska dolga, spadajo pod pojem „skupni stroški kredita za potrošnika“ in posledično pod pojem „EOM“.
Deveto in deseto vprašanje
94
Predložitveno sodišče z devetim in desetim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 10(2)(g) in člen 23 Direktive 2008/48 razlagati tako, da nasprotujeta temu, da se – kadar v potrošniški kreditni pogodbi ni navedena EOM, ki vključuje vse stroške iz člena 3(g) te direktive – za to pogodbo šteje, da je brez obresti in stroškov, tako da ugotovitev njene ničnosti povzroči, da zadevni potrošnik vrne le posojeno glavnico.
95
Opozoriti je treba, prvič, da se s členom 10(2) Direktive 2008/48 izvaja popolna harmonizacija elementov, ki morajo biti obvezno vključeni v kreditno pogodbo. Za to člen 10(2)(g) te direktive določa, da sta v kreditni pogodbi jasno in jedrnato navedeni EOM in skupni znesek, ki ga mora plačati potrošnik, izračunana ob sklenitvi kreditne pogodbe (sodba z dne 21. marca 2024, Profi Credit Bulgaria (Pomožne storitve h kreditni pogodbi), C‑714/22, EU:C:2024:263, točka 50).
96
Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je navedba EOM v kreditni pogodbi bistvenega pomena, zlasti ker potrošniku omogoča, da presodi obseg svoje obveznosti (sodba z dne 21. marca 2024, Profi Credit Bulgaria (Pomožne storitve h kreditni pogodbi), C‑714/22, EU:C:2024:263, točka 51).
97
Po drugi strani iz člena 23 Direktive 2008/48 v povezavi z njeno uvodno izjavo 47 izhaja, da čeprav izbira ureditve o kaznih, ki se uporabljajo za kršitve nacionalnih določb, sprejetih v skladu s to direktivo, ostaja v diskreciji držav članic, morajo biti tako določene kazni učinkovite, sorazmerne in odvračilne. To pomeni, da mora strogost navedenih sankcij ustrezati teži kršitev, ki se z njimi sankcionirajo, zlasti tako, da se zagotovi resničen odvračilni učinek, pri čemer je treba spoštovati splošno načelo sorazmernosti (sodba z dne 21. marca 2024, Profi Credit Bulgaria (Pomožne storitve h kreditni pogodbi), C‑714/22, EU:C:2024:263, točka 52).
98
Glede na bistveni pomen, ki ga ima navedba EOM v taki pogodbi za potrošnika, je Sodišče razsodilo, da lahko nacionalno sodišče po uradni dolžnosti uporabi nacionalno ureditev, ki določa, da se zaradi neobstoja te navedbe za odobreni kredit šteje, da je brez obresti in stroškov (sodba z dne 21. marca 2024, Profi Credit Bulgaria (Pomožne storitve h kreditni pogodbi), C‑714/22, EU:C:2024:263, točka 53).
99
Sodišče je tudi razsodilo, da je treba v položaju, v katerem je bila v kreditni pogodbi navedena ocenjena EOM, njen natančen znesek pa je treba navesti po odobritvi kredita, tako sankcijo izgube pravice dajalca kredita do obresti in stroškov šteti za sorazmerno v smislu člena 23 Direktive 2008/48 (sodba z dne 21. marca 2024, Profi Credit Bulgaria (Pomožne storitve h kreditni pogodbi), C‑714/22, EU:C:2024:263, točka 54).
100
V obravnavanem primeru je treba glede na bistvenost omembe EOM v potrošniški kreditni pogodbi, da bi se potrošnikom omogočilo, da se seznanijo s svojimi pravicami in obveznostmi, ter glede na zahtevo, da se v izračun te obrestne mere vključijo vsi stroški iz člena 3(g) Direktive 2008/48, šteti, da navedba EOM, ki ne odraža dosledno vseh teh stroškov, enako kot neobstoj navedbe te obrestne mere, potrošniku odvzame možnost, da določi obseg svoje obveznosti. Zato kazen, in sicer izguba pravice dajalca kredita do obresti in stroškov v primeru navedbe EOM, ki ne vključuje vseh navedenih stroškov, odraža težo take kršitve ter je odvračilna in sorazmerna (sodba z dne 21. marca 2024, Profi Credit Bulgaria (Pomožne storitve h kreditni pogodbi), C‑714/22, EU:C:2024:263, točka 55).
101
Glede na zgoraj navedeno je treba na deveto in deseto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 10(2)(g) in člen 23 Direktive 2008/48 razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da se, kadar v potrošniški kreditni pogodbi ni navedena EOM, ki vključuje vse stroške iz člena 3(g) te direktive, za to pogodbo šteje, da je brez obresti in stroškov, tako da ugotovitev njene ničnosti povzroči to, da zadevni potrošnik vrne le posojeno glavnico.
Stroški
102
Ker je ta postopek za stranki v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (deseti senat) razsodilo:
1.
Člen 4(2) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje presoji morebitne nepoštenosti pogojev poroštvene pogodbe, ki določajo obveznosti poroka in dolžnika iz postopka v glavni stvari, v položaju, v katerem je zadnjenavedeni to pogodbo sklenil sočasno s sklenitvijo kreditne pogodbe in zaradi izpolnitve obveznosti, določene s to zadnjenavedeno pogodbo, v katerem je porok hčerinska družba dajalca kredita ali oseba, ki jo je izbral zadnjenavedeni, in v katerem se stroški poroštva dolgujejo istočasno kot obroki kredita.
2.
Točko 1(i), (j) in (m) Priloge k Direktivi 93/13
je treba razlagati tako, da
pogoj, s katerim se potrošnik v okviru kreditne pogodbe zaveže, da bo sklenil poroštveno pogodbo s porokom, ki ga je izbral dajalec kredita, ne da bi bil ob sklenitvi kreditne pogodbe seznanjen z identiteto poroka in vsebino pogojev te poroštvene pogodbe, ne spada na področje uporabe teh določb.
3.
Člen 8 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta v povezavi s členom 5(5) in Prilogo I k tej direktivi
je treba razlagati tako, da
vključitev pogoja, v skladu s katerim mora potrošnik skleniti poroštveno pogodbo z osebo, ki jo je izbral dajalec kredita, v kreditne pogodbe ne pomeni agresivne poslovne prakse v vseh okoliščinah.
4.
Člen 6(1) Direktive 93/13
je treba razlagati tako, da
nacionalno sodišče, ki odloča o predlogu za izdajo plačilnega naloga v okviru postopka, v katerem dolžnik – potrošnik ne sodeluje, ne more po uradni dolžnosti zavrniti uporabe pogoja iz potrošniške kreditne pogodbe, sklenjene med tem potrošnikom in zadevnim prodajalcem ali ponudnikom, če ni prepričano, da je treba ta pogoj opredeliti kot „nepošten“ v smislu člena 3(1) te direktive. Obstoj dvoma o tem, da je potrošnik ta pogoj lahko sprejel zaradi nepoštene poslovne prakse v smislu člena 5 Direktive 2005/29, pa je lahko eden od elementov, ki jih je mogoče upoštevati pri presoji morebitne nepoštenosti zadevnega pogoja.
5.
Pojem „povezana kreditna pogodba“ v smislu člena 3(n) Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS
je treba razlagati tako, da
da ta pojem ne zajema kreditne pogodbe, katere sklenitev je povezana izključno s sklenitvijo poroštvene pogodbe s tretjim, ki je za to plačan.
6.
Člen 3(g) in (i) Direktive 2008/48
je treba razlagati tako, da
stroški v zvezi s poroštveno pogodbo, katere sklenitev je glavnemu potrošniku naložena s pogojem kreditne pogodbe, ki jo je sklenil, in ki povzročijo povečanje skupnega zneska dolga, spadajo pod pojem „skupni stroški kredita za potrošnika“ in posledično pod pojem „efektivna obrestna mera“.
7.
Člen 10(2)(g) in člen 23 Direktive 2008/48
je treba razlagati tako, da
ne nasprotujeta temu, da se, kadar v potrošniški kreditni pogodbi ni navedena efektivna obrestna mera, ki vključuje vse stroške iz člena 3(g) te direktive, za to pogodbo šteje, da je brez obresti in stroškov, tako da ugotovitev njene ničnosti povzroči to, da zadevni potrošnik vrne le posojeno glavnico.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: bolgarščina.