62023CJ0790
SODBA SODIŠČA (peti senat)
z dne 30. oktobra 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Azilna politika – Protokol (št. 22) o stališču Danske, ki je priložen Pogodbi EU in Pogodbi DEU – Sporazum med Evropsko skupnostjo in Kraljevino Dansko o merilih in mehanizmih za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo vloži državljan tretje države – Uredba (EU) št. 604/2013 – Člen 18(1)(d) – Obveznosti odgovorne države članice – Obveznost ponovnega sprejema državljana tretje države, čigar prošnja je bila zavrnjena in ki je vložil prošnjo v drugi državi članici – Pojem ‚prošnja [za mednarodno zaščito]‘ – Poseben status Kraljevine Danske – Pojem ‚zavrnitev‘ – Odločba o nepodaljšanju ali zavrnitvi podaljšanja dovoljenja za začasno prebivanje – Izključitev“
V zadevi C‑790/23 [Qassioun] (
i
),
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Korkein hallinto‑oikeus (vrhovno upravno sodišče, Finska) z odločbo z dne 18. decembra 2023, ki je na Sodišče prispela 21. decembra 2023, v postopku
X
proti
Maahanmuuttovirasto,
SODIŠČE (peti senat),
v sestavi M. L. Arastey Sahún, predsednica senata, J. Passer (poročevalec), E. Regan, D. Gratsias, in B. Smulders, sodniki,
generalni pravobranilec: J. Richard de la Tour,
sodni tajnik: G. Chiapponi, administrator,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 29. januarja 2025,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za X V. Matilainen, asianajaja,
–
za Maahanmuuttovirasto I. Haahtela in M. Montin, agenta,
–
za finsko vlado H. Leppo, agent,
–
za dansko vlado D. Elkan, M. Jespersen in C. A. Maertens, agenti,
–
za nemško vlado J. Möller, R. Kanitz in N. Scheffel, agenti,
–
za nizozemsko vlado M. K. Bulterman in J. M. Hoogveld, agenta,
–
za Evropsko komisijo A. Azéma, A. Katsimerou, T. Simonen in I. Söderlund, agenti,
–
za švicarsko vlado L. Lanzrein in V. Michel, agenta,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 30. aprila 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 18(1)(d) Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (UL 2013, L 180, str. 31).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med X, sirsko državljanko, in Maahanmuuttovirasto (urad za priseljevanje, Finska; v nadaljevanju: urad za priseljevanje) glede odločbe tega nacionalnega organa, s katero je bila X zavrnjena prošnja za mednarodno zaščito, odrejena predaja Danski in naložena prepoved vstopa na Finsko.
Pravni okvir
Pravo Unije
Protokol o stališču Danske
3
Člena 1 in 2 Protokola (št. 22) o stališču Danske, priloženega Pogodbi EU in Pogodbi DEU (v nadaljevanju: Protokol o stališču Danske), določata:
„Danska ne sodeluje pri sprejemanju ukrepov Sveta [Evropske unije], predlaganih na podlagi naslova V tretjega dela Pogodbe [DEU]. […]
[…]“
4
Člen 2 tega protokola določa:
„Za Dansko niso zavezujoče niti se zanjo ne uporabljajo določbe naslova V tretjega dela Pogodbe [DEU], ukrepi, sprejeti na podlagi na podlagi navedenega naslova, določbe mednarodnih sporazumov, ki jih je [Evropska u]nija sklenila na podlagi navedenega naslova, niti odločbe Sodišča Evropske unije glede razlage takšnih določb ali ukrepov oziroma ukrepov, ki so bili spremenjeni ali se lahko spremenijo na podlagi navedenega naslova. Takšne določbe, ukrepi ali sklepi v ničemer ne vplivajo na pristojnosti, pravice in obveznosti Danske. Prav tako te določbe, ukrepi ali odločbe, kolikor se uporabljajo za Dansko, v ničemer ne vplivajo na pravni red Skupnosti in Unije niti niso sestavni del prava Unije. […]“
Sporazum med Unijo in Dansko
5
Člen 1 Sporazuma med Evropsko skupnostjo in Kraljevino Dansko o merilih in mehanizmih za določitev države, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, vložene na Danskem ali v kateri koli drugi državi članici Evropske unije, in o Eurodacu za primerjavo prstnih odtisov zaradi učinkovite uporabe Dublinske konvencije (UL 2006, L 66, str. 38; v nadaljevanju: Sporazum med Unijo in Dansko), ki je bil v imenu Unije odobren s Sklepom Sveta 2006/188/ES z dne 21. februarja 2006 (UL 2006, L 66, str. 37), določa:
„1.   Cilj tega sporazuma je uporaba določb Uredbe Sveta (ES) št. 343/2003 z dne 18. februarja 2003 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države [(JO 2003, L 50, str. 1)], Uredbe Sveta (ES) št. 2725/2000 z dne 11. decembra 2000 o vzpostavitvi sistema „Eurodac“ za primerjavo prstnih odtisov zaradi učinkovite uporabe Dublinske konvencije [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 26, v nadaljevanju: Uredba Eurodac)] in njunih izvedbenih ukrepov za odnose med Skupnostjo in Dansko v skladu s členom 2(1) in (2).
2.   Cilj pogodbenic je doseganje enotne uporabe in razlage določb Uredb in njunih izvedbenih ukrepov v vseh državah članicah.
[…]“
6
Člen 2(1) tega sporazuma določa:
„Določbe [Uredbe št. 343/2003], ki je priložena temu sporazumu in tvori njegov sestavni del, skupaj z njenimi izvedbenimi ukrepi […] se po mednarodnem pravu uporabljajo za odnose med Skupnostjo in Dansko.“
7
Člen 3 navedenega sporazuma, naslovljen „Spremembe [Uredbe št. 343/2003] in Uredbe Eurodac“, določa:
„1.   Danska ne sodeluje pri sprejemanju sprememb [Uredbe št. 343/2003] in Uredbe Eurodac in te spremembe za Dansko niso zavezujoče in se v njej ne uporabljajo.
2.   Kadar koli se sprejmejo spremembe Uredb, Danska uradno obvesti Komisijo o svoji odločitvi, ali bo prenesla vsebino teh sprememb ali ne. Uradno obvestilo se opravi ob sprejetju sprememb ali v 30 dneh po sprejetju.
[…]“
8
Danska je v skladu z zadnjenavedeno določbo Komisijo obvestila o svoji odločitvi, da bo uporabljala Uredbo št. 604/2013.
Uredba št. 604/2013,
9
Člen 2 Uredbe št. 604/2013 določa:
„V tej uredbi:
[…]
(b)
‚prošnja za mednarodno zaščito‘ pomeni prošnjo za mednarodno zaščito, kot je opredeljena v členu 2(h) Direktive 2011/95/EU [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9)];
[…]
(l)
‚dokument za prebivanje‘ pomeni kakršno koli dovoljenje, ki ga izdajo organi države članice, ki državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva dovoljuje prebivanje na njenem ozemlju, vključno z dokumenti, ki utemeljujejo dovoljenje, da ostanejo na ozemlju v okviru ukrepov začasne zaščite ali dokler ne prenehajo okoliščine, ki preprečujejo izvedbo odstranitvenega naloga, z izjemo vizumov in dovoljenj za prebivanje, izdanih v obdobju, potrebnem za določitev odgovorne države članice po tej uredbi ali med obravnavanjem prošnje za mednarodno zaščito ali prošnje za dovoljenje za prebivanje;
[…].“
10
Člen 3 te uredbe, naslovljen „Dostop do postopka za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito“, določa:
„1.   Države članice obravnavajo vsako prošnjo za mednarodno zaščito državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, ki prošnjo vloži na ozemlju katere koli izmed članic, tudi na meji ali na tranzitnem območju. Prošnjo obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III.
2.   Kadar na osnovi meril iz te uredbe ni mogoče določiti nobene odgovorne države članice, je za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito odgovorna prva država članica, v kateri je bila prošnja vložena.
[…]“
11
Poglavje III navedene uredbe, naslovljeno „Merila za določanje odgovorne države članice“, vsebuje člene od 7 do 15 te uredbe. Člen 12 te uredbe, naslovljen „Izdaja dokumentov za prebivanje ali vizumov“, določa:
„1.   Kadar prosilec poseduje veljaven dokument za prebivanje, je za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito odgovorna država članica, ki je dokument izdala.
2.   Kadar prosilec poseduje veljavni vizum, je za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito odgovorna država članica, ki je vizum izdala […]
[…]
4.   Kadar prosilec poseduje samo enega ali več dokumentov za prebivanje, ki so potekli manj kot dve leti pred tem, ali enega ali več vizumov, ki so potekli manj kot šest mesecev pred tem in ki so mu dejansko omogočili vstop na ozemlje države članice, se za čas, ko prosilec ne zapusti ozemelj držav članic, uporabijo odstavki 1, 2 in 3.
Kadar prosilec poseduje enega ali več dokumentov za prebivanje, ki so potekli manj kot dve leti pred tem, ali enega ali več vizumov, ki so potekli manj kot šest mesecev pred tem in ki so mu dejansko omogočili vstop na ozemlje države članice, in če ni zapustil ozemelj držav članic, je odgovorna država članica, v kateri je vložena prošnja za mednarodno zaščito.
[…]“
12
Člen 18 Uredbe št. 604/2013, naslovljen „Obveznosti odgovorne države članice“, določa:
„1.   Odgovorna država članica po tej uredbi, je zavezana, da:
[…]
(d)
[…] ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, katere prošnjo je zavrnila in ki je podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje.
[…]“
13
Člen 48 Uredbe št. 604/2013 določa, da se Uredba št. 343/2003 razveljavi in da se sklicevanja na to uredbo štejejo za sklicevanja na Uredbo št. 604/2013.
Direktiva 2011/95
14
V skladu s členom 2(h) Direktive 2011/95 izraz „prošnja za mednarodno zaščito“ za namene te direktive pomeni „prošnjo državljana tretje države ali osebe brez državljanstva za zaščito s strani države članice, ki se lahko razume kot prošnjo za status begunca ali status subsidiarne zaščite in ki ne zahteva izrecno druge vrste zaščite izven področja uporabe [navedene] direktive, za katero se lahko zaprosi posebej“.
15
Člen 19 te direktive, naslovljen „Preklic, odvzem ali zavrnitev podaljšanja statusa subsidiarne zaščite“, določa:
„1.   Pri prošnjah za mednarodno zaščito […] države članice prekličejo, odvzamejo ali zavrnejo podaljšanje statusa subsidiarne zaščite državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, ki ga je priznal vladni, upravni, sodni ali parasodni organ, če je ta oseba prenehala biti upravičena do subsidiarne zaščite […]
[…]
4.   Brez poseganja v dolžnost državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, da […] razkrije vsa ustrezna dejstva in predloži vso ustrezno dokumentacijo, s katero razpolaga, država članica, ki je priznala status subsidiarne zaščite, za vsak primer posebej izkaže, da je zadevna oseba prenehala biti upravičena do subsidiarne zaščite ali do nje ni upravičena […]“
Direktiva 2013/32/EU
16
Direktiva 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (UL 2013, L 180, str. 60) v členu 11, naslovljenem „Zahteve za odločbo organa za presojo“, določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da se odločbe v zvezi s prošnjami za mednarodno zaščito izdajajo v pisni obliki.
2.   Države članice prav tako zagotovijo, da odločba o zavrnitvi prošnje v zvezi s statusom begunca in/ali subsidiarne zaščite vsebuje obrazložitev dejanskih in pravnih razlogov zanjo ter pisni pouk o tem, kako je mogoče zavrnilno odločbo izpodbijati.
Državam članicam ni treba navesti pisnega pouka o tem, kako je mogoče izpodbijati zavrnilno odločbo v zvezi z odločbo, v zvezi s katero je bil prosilec o tem že poučen v predhodni fazi bodisi pisno bodisi prek elektronskih sredstev, do katerih ima prosilec dostop.
[…]“
Finsko pravo
17
V skladu s členom 103(2) Ulkomaalaislaki (301/2004) (zakon o tujcih (301/2004)) z dne 30. aprila 2004 se lahko prošnja za mednarodno zaščito, ki je bila vložena na Finskem, zavrže kot nedopustna, če je mogoče osebo, ki je vložila to prošnjo, predati drugi državi članici, ki je na podlagi Uredbe št. 604/2013 odgovorna za obravnavanje navedene prošnje.
Dansko pravo
18
Člen 7 Udlændingeloven (zakon o tujcih) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o tujcih), določa:
„[…]
2.   Tujcu se na podlagi prošnje izda začasno dovoljenje za prebivanje, če mu ob vrnitvi v državo izvora grozi smrtna kazen, mučenje ali nečloveško ali ponižujoče ravnanje ali kaznovanje. […]
3.   V primerih iz odstavka 2, v katerih prosilcu zaradi posebej težkega položaja v državi izvora, ki je zaznamovan s samovoljnim nasiljem in napadi na civiliste, grozi smrtna kazen, mučenje ali nečloveško ali poniževalno ravnanje ali kaznovanje, se na podlagi prošnje izda začasno dovoljenje za prebivanje. […]
[…]“
19
Člen 11(2) tega zakona določa:
„[…] O začasnem podaljšanju dovoljenj za prebivanje iz člena 7 […] po uradni dolžnosti odloči organ za tujce, če razlogi, zaradi katerih so bila prvotno izdana, še vedno obstajajo. […]“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
20
Pritožnica iz postopka v glavni stvari je sirska državljanka.
21
Pritožnica je 1. julija 2016 je vložila prošnjo za mednarodno zaščito v Kraljevini Danski.
22
Danski organ, pristojen za to področje, ji je 29. avgusta 2016 na podlagi člena 7(3) zakona o tujcih izdal začasno dovoljenje za prebivanje. To dovoljenje za prebivanje, ki je začelo veljati na dan izdaje, je sprva veljalo eno leto. Ta organ ga je nato po uradni dolžnosti večkrat podaljšal za enako obdobje. Vendar je 17. novembra 2020 – znova po uradni dolžnosti – sklenil, da se navedeno dovoljenje na podlagi člena 11(2) zakona o tujcih ne podaljša.
23
Pritožnica iz postopka v glavni stvari je 27. julija 2021 vložila prošnjo za mednarodno zaščito na Finskem.
24
Urad za priseljevanje, ki je finski pristojni organ za to področje, je 29. julija 2021 pristojnemu danskemu organu poslal zahtevo za ponovni sprejem pritožnice iz postopka v glavni stvari v Kraljevino Dansko v skladu s členom 18(1)(d) Uredbe št. 604/2013.
25
Kraljevina Danska je 5. avgusta 2021 tej zahtevi ugodila.
26
Ker je urad za priseljevanje ugotovil, da je Kraljevina Danska država članica, odgovorna za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki mu jo je predložila pritožnica iz postopka v glavni stvari, je 12. novembra 2021 sprejel odločbo, s katero je to prošnjo zavrgel kot nedopustno, določil predajo zadevne osebe Danski in ji naložil dveletno prepoved vstopa na Finsko.
27
Pritožnica iz postopka v glavni stvari je zoper to odločbo vložila tožbo pri Helsingin hallinto‑oikeus (upravno sodišče v Helsinkih, Finska), ki je to tožbo zavrnilo.
28
Zato je pri Korkein hallinto-oikeus (vrhovno upravno sodišče), ki je predložitveno sodišče, vložila predlog za dopustitev pritožbe.
29
To sodišče zato, da bi lahko odločilo o tem predlogu, v bistvu meni, da je treba ugotoviti, ali se člen 18(1)(d) Uredbe št. 604/2013 uporablja v položaju, kakršen je ta, v katerem je pritožnica iz postopka v glavni stvari, in ali je prošnjo za mednarodno zaščito, ki jo je ta vložila v Kraljevini Danski, mogoče šteti za „prošnjo[, ki je bila zavrnjena]“ v smislu te določbe.
30
V zvezi s tem predložitveno sodišče, na prvem mestu, ugotavlja, da je bila ta prošnja sprva predmet več delno ugoditvenih odločb, saj je pristojni danski urad za tujce pritožnici iz postopka v glavni stvari izdal dovoljenje za začasno prebivanje, ki ga je nato večkrat podaljšal. Navedeno sodišče dodaja, da je ta organ šele pozneje in po uradni dolžnosti sprejel odločbo o zavrnitvi podaljšanja tega dovoljenja za začasno prebivanje. Ob upoštevanju teh elementov se predložitveno sodišče sprašuje, ali je mogoče šteti, da je bila navedena prošnja „zavrnjena“ v smislu člena 18(1)(d) Uredbe št. 604/2013.
31
Na drugem mestu, predložitveno sodišče opozarja, da ima Kraljevina Danska, kot ji to omogoča Protokol o stališču Danske, poseben status glede na skupni evropski azilni sistem. V skladu s Sporazumom med Unijo in Dansko se je namreč ta država članica zavezala, da bo Uredbo št. 604/2013 uporabljala. Navedena država članica pa se ni zavezala, da bo uporabljala akte sekundarnega prava Unije, na katere se ta uredba sklicuje. Natančneje, uporabljala naj ne bi Direktive 2011/95, na katero napotuje zlasti člen 2(b) navedene uredbe. Zato naj bi bile edine oblike mednarodne zaščite, ki bi jih bilo mogoče učinkovito zaprositi pri pristojnem danskem organu in ki bi jih ta odobril, tiste, ki so določene v nacionalnem pravu, razen tistih, na katere se sklicuje ta direktiva, pri čemer je treba v bistvu ugotoviti, da v obravnavani zadevi pritožnici iz postopka v glavni stvari ni bila odobrena zaščita, ki se uporablja za begunce, ampak subsidiarna zaščita, določena z zakonom o tujcih. Ob upoštevanju tega posebnega statusa bi bilo treba ugotoviti, ali je prošnjo za mednarodno zaščito, ki jo državljan tretje države vloži pri tem organu, mogoče šteti za „prošnjo [za mednarodno zaščito]“ v smislu člena 18(1)(d) Uredbe št. 604/2013.
32
V teh okoliščinah je Korkein hallinto‑oikeus (vrhovno upravno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 18(1)(d) Uredbe [št. 604/2013] razlagati tako, da zavrnitev prošnje v smislu te določbe zajema primer, v katerem začasno dovoljenje za prebivanje, ki je bilo zadevni osebi na podlagi njene prošnje zaradi ranljivosti predhodno izdano na Danskem, ni bilo podaljšano, če organ odločbe o nepodaljšanju ni izdal na podlagi prošnje te osebe, ampak po uradni dolžnosti?“
Predlog za ponovno odprtje ustnega dela postopka
33
Danska vlada je 1. julija 2025 v sodnem tajništvu Sodišča vložila predlog za ponovno odprtje ustnega dela postopka na podlagi člena 83 Poslovnika Sodišča. V utemeljitev svojega predloga je v bistvu navedla, da pri razlogovanju, na katerem temeljijo sklepni predlogi generalnega pravobranilca, ni ustrezno upoštevan celotni pravni okvir, na katerem temelji uporaba Uredbe št. 604/2013 v Kraljevini Danski.
34
V zvezi s tem je treba na eni strani navesti, da Statut Sodišča Evropske unije in Poslovnik strankam iz postopka v glavni stvari in zainteresiranim subjektom ne dajeta možnosti, da v odgovor na sklepne predloge generalnega pravobranilca predložijo stališča. Na drugi strani je v skladu s členom 252, drugi odstavek, PDEU dolžnost generalnega pravobranilca, da popolnoma nepristransko in neodvisno javno predstavi obrazložene sklepne predloge o zadevah, pri katerih je v skladu s Statutom Sodišča Evropske unije zahtevano njegovo sodelovanje. Sodišča ne zavezujejo niti ti predlogi niti obrazložitev, ki generalnega pravobranilca pripelje do njih. Zato nestrinjanje stranke iz postopka v glavni stvari ali zadevnega subjekta s sklepnimi predlogi generalnega pravobranilca, ne glede na vprašanja, ki jih preizkusi v njih, samo po sebi ne more biti razlog, ki bi upravičeval ponovno odprtje ustnega dela postopka (sodba z dne 4. oktobra 2024, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Poskus dostopa do osebnih podatkov, shranjenih v mobilnem telefonu), C‑548/21, EU:C:2024:830, točka 38 in navedena sodna praksa).
35
Res je, da lahko Sodišče v skladu s členom 83 svojega poslovnika po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli odredi ponovno odprtje ustnega dela postopka, zlasti če meni, da zadeva ni dovolj razjasnjena ali če stranka iz postopka v glavni stvari ali zadevni subjekt po koncu tega dela postopka navede novo dejstvo, ki je odločilno za odločitev, ki jo mora sprejeti.
36
V obravnavani zadevi pa Sodišče po opredelitvi generalnega pravobranilca meni, da ima na voljo vse elemente, potrebne za odločanje, in da predlog za ponovno odprtje ustnega dela postopka, ki ga je vložila danska vlada, ne razkriva nobenega novega dejstva, ki bi lahko odločilno vplivalo na odločitev, ki jo mora sprejeti.
37
Zato ponovnega odprtja ustnega dela postopka ni treba odrediti.
Vprašanje za predhodno odločanje
38
Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 18(1)(d) Uredbe št. 604/2013 razlagati tako, da je nepodaljšanje ali zavrnitev podaljšanja dovoljenja za prebivanje, ki je bilo predhodno izdano državljanu tretje države, mogoče enačiti z zavrnitvijo prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je vložil ta državljan, v smislu te določbe.
39
Najprej je treba poudariti, da predložitveno sodišče Sodišče sprašuje o razlagi člena 18(1)(d) Uredbe št. 604/2013 v posebnem pravnem okviru.
40
Predmet spora o glavni stvari je namreč ugotoviti, ali mora Kraljevina Danska ponovno sprejeti državljanko tretje države, ki je po tem, ko je v tej državi članici vložila prošnjo za mednarodno zaščito in pridobila subsidiarno zaščito, določeno v nacionalnem pravu te države članice, na Finskem vložila novo prošnjo za mednarodno zaščito.
41
Kot pa je Sodišče že navedlo, ima Kraljevina Danska na podlagi členov 1 in 2 Protokola o stališču Danske poseben status, po katerem se razlikuje od drugih držav članic, kar zadeva tretji del, naslov V, Pogodbe DEU, v katerega spadajo zlasti politike glede mejne kontrole, azila in priseljevanja (sodba z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Prošnja za azil, ki jo je Danska zavrnila), C‑497/21, EU:C:2022:721, točka 35).
42
V okviru tega posebnega statusa člen 1(1) in člen 2(1) Sporazuma med Unijo in Dansko določata, da določbe Uredbe št. 343/2003 izvaja tudi Kraljevina Danska. Kraljevina Danska je po sprejetju Uredbe št. 604/2013, s katero je bila razveljavljena Uredba št. 343/2003, na podlagi člena 3(2) tega sporazuma uradno sporočila svojo odločitev, da bo uporabljala tudi Uredbo št. 604/2013.
43
Člen 18(1)(d) zadnjenavedene uredbe določa, da je država članica zavezana ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, katere prošnjo je zavrnila in ki je podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje. Zato lahko v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem je državljan tretje države vložil prošnjo za mednarodno zaščito v Kraljevini Danski, druga država članica, v kateri je ta državljan vložil novo prošnjo za mednarodno zaščito, od Kraljevine Danske zahteva, naj ponovno sprejme navedenega državljana, če so izpolnjeni pogoji iz te določbe.
44
V skladu s Protokolom o stališču Danske pa se Direktiva 2011/95 za Kraljevino Dansko ne uporablja (glej v tem smislu sodbo z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Prošnja za azil, ki jo je Danska zavrnila), C‑497/21, EU:C:2022:721, točka 43).
45
Tako se, natančneje, za to državo članico ne uporablja opredelitev pojma „prošnja za mednarodno zaščito“ iz člena 2(b) Uredbe št. 604/2013, ker ta opredelitev sama napotuje na člen 2(h) Direktive 2011/95, v skladu s katerim se ta pojem nanaša na prošnjo za zaščito, ki jo v državi članici vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva in ki se lahko razume kot prošnja za status begunca ali status subsidiarne zaščite.
46
Zato je treba na vprašanje predložitvenega sodišča v zvezi z zahtevo iz člena 18(1)(d) Uredbe št. 604/2013, da je treba prošnjo za mednarodno zaščito, ki jo je vložil državljan tretje države, kot je pritožnica iz postopka v glavni stvari, zavrniti, odgovoriti ob upoštevanju tega posebnega pravnega okvira, ki izhaja iz posebnega statusa Kraljevine Danske.
47
V zvezi s tem je treba na prvem mestu opozoriti, da je, kar zadeva Kraljevino Dansko, prošnja, ki mora biti tako zavrnjena, lahko le prošnja, vložena pri pristojnih organih te države članice za pridobitev ene od oblik mednarodne zaščite, ki so določene v njenem nacionalnem pravu, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 47 sklepnih predlogov.
48
Ker se namreč Direktiva 2011/95 za navedeno državo članico, kot je razvidno iz točke 44 te sodbe, ne uporablja, s prošnjami, ki so vložene pri njenih pristojnih organih, ni mogoče veljavno pridobiti ene od oblik mednarodne zaščite, določenih s to direktivo (sodbi z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Prošnja za azil, ki jo je Danska zavrnila), C‑497/21, EU:C:2022:721, točka 43, in z dne 19. decembra 2024, Khan Yunis in Baabda, C‑123/23 in C‑202/23, EU:C:2024:1042, točka 60).
49
V zvezi s tem se izvajanje člena 18(1)(d) Uredbe št. 604/2013 v primeru, v katerem je treba ugotoviti, ali ima Kraljevina Danska obveznost ponovnega sprejema, torej razlikuje od izvajanja te določbe v zvezi s katero koli drugo državo članico, za katero je potreben obstoj prošnje za mednarodno zaščito v smislu člena 2(h) Direktive 2011/95.
50
Ker pa sta Unija in Kraljevina Danska sklenili mednarodni sporazum, katerega namen je tej državi članici omogočiti sodelovanje pri izvajanju Uredbe št. 604/2013, je treba prošnje, ki so v navedeni državi članici vložene za pridobitev ene od oblik mednarodne zaščite, določenih v njenem nacionalnem pravu, v smislu člena 18(1)(d) te uredbe enačiti s prošnjami, ki se lahko vložijo v kateri koli drugi državi članici za pridobitev ene od oblik mednarodne zaščite iz Direktive 2011/95. Taka izenačitev je namreč nujna za zagotovitev polnega učinka tega mednarodnega sporazuma, ki izraža skupno voljo Unije in Kraljevine Danske, da se tej državi članici omogoči sodelovanje pri izvajanju Uredbe št. 604/2013.
51
Na drugem mestu, prošnjo, na katero se sklicuje člen 18(1)(d) Uredbe št. 604/2013, je moral zavrniti pristojni organ.
52
Ker izraz „zavrniti“ iz te določbe ne vsebuje nobenega izrecnega napotila na nacionalno pravo držav članic, je treba šteti, da je pojem „zavrnitev“ v smislu navedene določbe avtonomen pojem prava Unije, ki ga je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča razlagati enotno (glej v tem smislu sodbo z dne 7. septembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Narava pravice do prebivanja na podlagi člena 20 PDEU), C‑624/20, EU:C:2022:639, točka 19 in navedena sodna praksa), kar je treba opraviti ob upoštevanju ne le tega izraza, ampak tudi konteksta, v katerega je umeščen člen 18(1)(d) Uredbe št. 604/2013, in cilja, ki se uresničuje z ureditvijo, katere del je ta določba.
53
Najprej je treba glede izraza „zavrnitev“ navesti, da ta izraz v skladu s svojim običajnim pomenom napotuje na dejanje, s katerim se zavrne ugoditev prošnji. Navedeni izraz se torej ne more nanašati na privolitev v ugoditev taki prošnji, ne glede na to, ali sta ta privolitev in ta ugoditev začasni ali dokončni.
54
Zato s strogo jezikovnega vidika pojma „zavrnitev“ iz člena 18(1)(d) Uredbe št. 604/2013 ni mogoče razlagati tako, da vključuje nepodaljšanje ali zavrnitev podaljšanja dovoljenja za prebivanje, ki je bilo predhodno izdano državljanu tretje države, ki je vložil prošnjo za mednarodno zaščito. Obstoj tega nepodaljšanja ali te zavrnitve podaljšanja, nasprotno, nujno pomeni, da je bilo tej prošnji v prejšnji fazi ugodeno, tudi če je bila ta ugoditev začasna.
55
S tega vidika predložitveno sodišče v bistvu meni, da je treba za spor o glavni stvari odločbo, s katero pristojni danski organ državljanu tretje države, ki je vložil prošnjo za mednarodno zaščito v Kraljevini Danski, izda dovoljenje za začasno prebivanje na podlagi člena 7(2) in (3) zakona o tujcih, glede na vsebino tega zakona izenačiti z odločbo, s katero se temu državljanu začasno prizna subsidiarna zaščita. Danska vlada v pisnem stališču pred Sodiščem pojasnjuje, da obstaja ujemanje med tema vrstama odločb. Natančneje, poudarja, da se z dovoljenjem za začasno prebivanje, ki je bilo izdano pritožnici iz postopka v glavni stvari, udejanja priznanje subsidiarne zaščite, ki v nacionalnem pravu ustreza subsidiarni zaščiti iz Direktive 2011/95.
56
Dalje, s kontekstualnega vidika je treba ugotoviti, da tako analiza Uredbe št. 604/2013 kot analiza drugih aktov sekundarne zakonodaje Unije, v skladu s katerimi je treba to uredbo razlagati v obsegu, v katerem se lahko njihove določbe uporabljajo v medsebojni povezavi, potrjujeta jezikovno razlago iz točke 54 te sodbe.
57
Na eni strani je treba v zvezi z Uredbo št. 604/2013 zlasti ugotoviti, da člen 2(l) te uredbe pojem „dokument za prebivanje“ v smislu navedene uredbe opredeljuje kot kakršno koli dovoljenje, ki ga izdajo organi države članice, ki državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva dovoljuje prebivanje na njenem ozemlju, razen vizumov in dovoljenj za prebivanje, izdanih v obdobju, potrebnem za določitev odgovorne države članice po tej uredbi ali med obravnavanjem prošnje za mednarodno zaščito ali prošnje za dovoljenje za prebivanje.
58
Ta opredelitev tako potrjuje, da se z izdajo dokumenta za prebivanje državljanu tretje države konkretizira dovoljenje, ki je bilo temu državljanu dano, da ostane na ozemlju zadevne države članice, ker mu je bila priznana mednarodna zaščita. S tega vidika ni pomembno, ali sta to priznanje in ta izdaja glede na nacionalno pravo, ki se uporablja, predmet ločenih in zaporednih pravnih aktov, ločenih, vendar prekrivajočih se pravnih aktov ali celo enega in istega pravnega akta, kot je to v obravnavani zadevi, kot to izhaja iz pojasnil danske vlade, na katera je bilo opozorjeno v točki 55 te sodbe. Navedena izdaja pomeni, da se prošnji za mednarodno zaščito navedenega državljana ugodi ali ji je bilo ugodeno, zato je ni mogoče, tudi če je začasna, enačiti z obliko „zavrnitve“ te prošnje v smislu člena 18(1)(d) navedene uredbe.
59
Poleg tega, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 43 sklepnih predlogov, je razlaga iz točk 54 in 58 te sodbe potrjena z dejstvom, da je položaj državljana tretje države, ki ima tako kot pritožnica iz postopka v glavni stvari dovoljenje za prebivanje, ki je poteklo, na eni strani in ni zapustil ozemlja držav članic na drugi strani, izrecno naveden v členu 12(4) Uredbe št. 604/2013, torej z določbo, ki ni člen 18(1)(d) te uredbe. Ta člen 12(4) ureja prav podrobna pravila za določitev odgovorne države članice v takem položaju. V zvezi s tem je iz zadnjenavedene določbe razvidno, da je taka določitev odvisna od časa, ki je pretekel od datuma, ko je dovoljenje za prebivanje, izdano zadevnemu državljanu, prenehalo veljati, kar je element, ki ga lahko preveri le predložitveno sodišče.
60
Na drugi strani je treba opozoriti, da je treba, kot jasno izhaja iz člena 1(2) Sporazuma med Unijo in Dansko, spoštovanje zahteve po enotni razlagi in uporabi Uredbe št. 604/2013 zagotoviti tudi v položajih, ki vključujejo Kraljevino Dansko.
61
Navedena zahteva pomeni, da je treba Uredbo št. 604/2013 razlagati ob upoštevanju določb Direktive 2011/95 in določb Direktive 2013/32, če je to upoštevanje omejeno na razjasnitev obsega pojma „zavrnitev“ iz člena 18(1)(d) te uredbe.
62
Ti direktivi pa jasno razlikujeta med položajem, v katerem pristojni organ države članice prošnjo za mednarodno zaščito „zavrne“, in položaji, v katerih ta organ odvzame mednarodno zaščito, ki je bila priznana državljanu tretje države, jo odpravi, prekliče ali ne podaljša. Natančneje, v zvezi s subsidiarno zaščito iz Direktive 2011/95 člen 19 te direktive v odstavkih 1 in 4 med drugim določa pogoje, pod katerimi se lahko odvzame status subsidiarne zaščite, če državljan tretje države, ki mu je bil ta status priznan, ni več upravičen do njega. Podobna ureditev je določena v drugih določbah navedene direktive, kar zadeva status begunca.
63
Odločbe, sprejete na tem področju, ki vse predpostavljajo, da je bilo prošnji za mednarodno zaščito, ki jo je vložil ta državljan, predhodno ugodeno, se poleg tega tako z vsebinskega kot postopkovnega vidika razlikujejo od odločb, s katerimi se taka prošnja za mednarodno zaščito zavrne, imenovanih tudi „zavrnilne odločbe“, na katere se nanaša člen 11(2) Direktive 2013/32.
64
Tako preučitev konteksta, v katerega je umeščen člen 18(1)(d) Uredbe št. 604/2013, potrjuje, da pojma „zavrnitev“, na katerega se sklicuje ta določba, ni mogoče razlagati tako, da vključuje nepodaljšanje ali zavrnitev podaljšanja dovoljenja za prebivanje, ki je bilo predhodno izdano državljanu tretje države, ki je vložil prošnjo za mednarodno zaščito.
65
Nazadnje, jezikovna in kontekstualna analiza pojma „zavrnitev“ iz člena 18(1)(d) Uredbe št. 604/2013, kakor je navedena v točkah od 53 do 64 te sodbe, ustreza cilju te uredbe, ki je, kot izhaja iz njenega člena 3(1) in (2), da se obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito zaupa eni in isti državi članici, ki je določena kot odgovorna na podlagi enotnih meril iz poglavja III navedene uredbe. Na ta cilj je poleg tega opozorjeno v Sporazumu med Unijo in Dansko, kot to izhaja iz točke 60 te sodbe.
66
Glede na vse zgornje preudarke je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 18(1)(d) Uredbe št. 604/2013 razlagati tako, da nepodaljšanja ali zavrnitve podaljšanja dovoljenja za prebivanje, ki je bilo predhodno izdano državljanu tretje države, ni mogoče enačiti z zavrnitvijo prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je vložil ta državljan, v smislu te določbe.
Stroški
67
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški navedenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
Člen 18(1)(d) Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva
je treba razlagati tako, da
nepodaljšanja ali zavrnitve podaljšanja dovoljenja za prebivanje, ki je bilo predhodno izdano državljanu tretje države, ni mogoče enačiti z zavrnitvijo prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je vložil ta državljan, v smislu te določbe.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: finščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.