SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJEz dne 18. septembra 1992(*)„Konkurenca – Dolžnosti Komisije, kadar prejme pritožbo“V zadevi T-24/90_Automec Srl,
družba italijanskega prava, s sedežem v Lancenigo di Villorbi
(Italija), ki jo zastopata Giuseppe Celona, odvetnik pri odvetniški
zbornici v Milanu, in Piero A. M. Ferrari, odvetnik pri odvetniški
zbornici v Rimu, z naslovom za vročanje v Luxembourgu, v uradu Georgesa
Margua, 20 rue Philippe II_tožeča stranka_protiKomisiji Evropskih skupnosti,
ki jo zastopa Enrico Traversa, član pravne službe, zastopnik, z
naslovom za vročanje v Luxembourgu, v uradu Roberta Hayderja, člana
pravne službe, Centre Wagner, Kirchberg_tožena stranka_zaradi
razglasitve ničnosti odločbe Komisije z dne 28. februarja 1990 o
zavrnitvi zahteve tožeče stranke na podlagi člena 3(2) Uredbe Sveta št.
17 z dne 6. februarja 1962, Prve uredbe o izvajanju členov 85
in 86 Pogodbe EGS (UL 1962, 13, str. 204), v zvezi s ravnanjem
družb BMW AG in BMW Italia SpA_SODIŠČE PRVE STOPNJE_v
sestavi J. L. Cruz Vilaça, predsednik, H. Kirschner, B. Vesterdorf,
R. García‑Valdecasas in K. Lenaerts (predsedniki senatov), D.
Barrington, A. Saggio, C. Yeraris, R. Schintgen, C. P. Briët
in J. Biancarelli, sodniki_generalni pravobranilec: D. A. O. Edward_sodni tajnik : H. Jung_na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 22. oktobra 1991_po predložitvi pisnih sklepnih predlogov generalnega pravobranilca 10. marca 1992izreka naslednjoSodbo Dejansko stanje tožbe1        Tožeča
stranka je družba z omejeno odgovornostjo po italijanskem pravu s
sedežem v Lancenigu di Villorba (provinca Treviso). Leta 1960 je z BMW
Italia SpA (v nadaljevanju: BMW Italia) sklenila koncesijsko pogodbo o
distribuciji motornih vozil BMW v mestu in provinci Treviso.2        BMW
Italia je z dopisom z dne 20. maja 1983 obvestila tožečo stranko, da ne
namerava podaljšati pogodbe, ki se izteče 31. decembra 1984.3        Tožeča
stranka je zato na Tribunale di Milano vložila tožbo, s katero je
zahtevala, da mora BMW Italia nadaljevati pogodbeno razmerje. Ker je
bila ta tožba zavrnjena, se je tožeča stranka zoper to odločitev
pritožila na Corte d'Appello di Milano. BMW Italia je predlagala
predsedniku Tribunale di Treviso, naj odredi zaseg vsega blaga, ki je v
lasti Automeca in nosi znamko BMW. Ta predlog je bil zavrnjen.4        Med
postopkom pred Corte d'Appello di Milano je tožeča stranka
25. januarja 1988 Komisiji predložila zahtevo na podlagi člena
3(2) Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve uredbe o
izvajanju členov 85 in 86 Pogodbe EGS (UL 1962, 13, str. 204, v
nadaljevanju: Uredba št. 17).5        V
tej zahtevi je po tem, ko je opisala potek in vsebino pogodbenih
odnosov, ki jih je imela z BMW Italia, in ko je podrobno pojasnila
predmet sporov s to, ki potekajo pri nacionalnem sodišču, tožeča stranka
navedla, da ravnanje BMW Italia in njene nemške matične družbe BMW AG
pomeni kršitev člena 85 Pogodbe EGS. Tožeča stranka je menila, da ji BMW
Italia ni smela zavrniti dobave vozil in nadomestnih delov BMW niti ji
preprečevati uporabe znamk BMW, ker je bil distribucijski sistem BMW, ki
ga je Komisija odobrila za Zvezno republiko Nemčijo z odločbo 75/73/EGS
z dne 13. decembra 1974 v zvezi s postopkom na podlagi člena 85 Pogodbe
EGS (UL 1975, L 29, str. 1, v nadaljevanju: odločba z dne 13. decembra
1974), selektiven distribucijski sistem in ker je izpolnjevala vsa
zahtevana merila kakovosti. Sklicujoč se na sodbo Sodišča z dne 22.
oktobra 1986 v zadevi Metro proti Komisiji (75/84, Recueil, str. 3021,
3091), je tožeča stranka menila, da jo je bila BMW Italia dolžna
določiti za distributerja.6        Tožeča stranka je menila, da bi BMW zato morala:–        izpolniti
naročila vozil in nadomestnih delov, ki ji jih je posredovala tožeča
stranka, po cenah in ob pogojih, ki veljajo za trgovce;–        dovoliti
ji uporabo znamk BMW v obsegu, ki je potreben za normalno obveščanje
javnosti, in v skladu s pogoji, ki se uporabljajo sektorju motornih
vozil.7        Tožeča
stranka je tako zaprosila Komisijo, naj odredi BMW Italia in BMW AG,
naj prenehata z očitano kršitvijo in izpolnita zgoraj opisane ukrepe ter
vse druge ukrepe, ki bi jih Komisija presodila kot nujne ali koristne.8        V
dopisu z dne 1. septembra 1988 se je tožeča stranka pritožila nad
nedavno intervencijo BMW pri svojih italijanskih koncesionarjih z
namenom, da jim prepreči prodajo vozil potencialnim trgovcem pod
grožnjo, da bodo izgubili provizije. Dodala je, da jo BMW bojkotira in
da je zanjo postalo nemogoče, da bi nabavila vozila od italijanskih in
tujih koncesionarjev te znamke, čeprav so vozila na voljo. Zato nedavno
ni mogla izpolniti več naročil, ki jih je prejela.9        Komisija
je 30. novembra 1988 tožeči stranki poslala priporočeno pismo, ki ga je
podpisal direktor v Generalnem direktoratu za konkurenco
(v nadaljevanju: DG IV). V njem je obvestila tožečo stranko, prvič,
da Komisija meni, da ni pristojna za ugoditev njeni zahtevi na podlagi
podatkov, ki jih ji je posredovala. V tej zvezi je bilo v dopisu
poudarjeno, da čeprav bi nacionalno sodišče te podatke lahko upoštevalo v
okviru spora za povrnitev škode, ki naj bi jo tožeča stranka utrpela,
pa se Komisija, nasprotno, nanje ne sme sklicevati in na njihovi podlagi
ne sme naložiti BMW, naj ponovno začne oskrbovati tožečo stranko.
Drugič, v pismu je bila tožeča stranka opozorjena na Uredbo (EGS) št.
123/85 z dne 12. decembra 1984 o uporabi člena 85(3) Pogodbe
EGS za nekatere skupine sporazumov o distribuciji in servisiranju
motornih vozil (UL 1985, L 15, str. 16, v nadaljevanju: Uredba št.
123/85), ki je začela veljati 1. julija 1985. Komisija je dodala, da „se
zdi, da so različni evropski proizvajalci motornih vozil spremenili
posamezne pogodbe o distribuciji, da bi jih uskladili z Uredbo.
Razpoložljivi podatki ne dopuščajo domneve, da BMW Italia ni sprejela
ukrepov, ki bi zagotovili usklajenost njenega distribucijskega omrežja s
prej omenjenimi predpisi Skupnosti o konkurenci“.10      Tožeča
stranka je 17. februarja 1989 zoper ta dopis vložila ničnostno tožbo
(zadeva T-64/89).11      Komisija
je 26. julija 1989 tožeči stranki poslala drugo priporočeno pismo, ki
ga je tokrat podpisal generalni direktor za konkurenco. Potem ko je
Komisija pojasnila, da dopis z dne 30. novembra 1988 ne pomeni njenega
dokončnega stališča, je uradno obvestila tožečo stranko, da ne namerava
ugoditi njeni zahtevi z dne 25. januarja 1988. Komisija je stališče
pojasnila s tem, da na podlagi člena 85 Pogodbe EGS nima potrebnih
pooblastil niti za ugotovitev, da razdrtje koncesijske pogodbe ni imelo
pravnih učinkov, niti za odreditev, naj se ponovno vzpostavijo pogodbena
razmerja med strankami na podlagi standardnega obrazca pogodbe, ki ga
BMW Italia uporablja pri razmerjih z distributerji. Komisija je dodala,
da bi ob domnevi, da bi bila koncesijska pogodba, ki jo uporablja BMW, v
nasprotju s členom 85(1) Pogodbe, lahko kvečjemu ugotovila, da je
prišlo do kršitve in da je pogodba zato nična. Dalje je ugotovila, da
ena sopogodbena stranka nima pravice prepovedati drugi sopogodbeni
stranki, da bi odpovedala pogodbo na običajen način z odpovednim rokom,
ki ga predvideva pogodba, kot se je v tem primeru dejansko zgodilo. Ker
je bila ta informacija posredovana „na podlagi in za namene“ člena 6
Uredbe Komisije št. 99/63/EGS z dne 25. julija 1963 o zaslišanjih
iz člena 19(1) in (2) Uredbe Sveta št. 17 (UL 1963, 127, str. 2268,
v nadaljevanju: Uredba št. 99/63), je Komisija pozvala tožečo stranko,
naj predloži pripombe s tem v zvezi v roku dveh mesecev. 12      Tožeča
stranka je na ta poziv odgovorila z dopisom z dne 4. oktobra 1989 in
potrdila, da je v pritožbi zgolj uveljavljala pravico, da se vključi v
selektivni distribucijski sistem, ki ga je po njenem mnenju vzpostavil
BMW, in ni zahtevala ohranitve prejšnje koncesijske pogodbe. Opozorila
je, da so njeni predstavniki izjavili, da glede vprašanj v zvezi s to
pogodbo poteka postopek pred italijanskimi sodišči. Nasprotno, glede
njene pravice, da se vključi v distribucijski sistem, so navedli, da ta
ne izhaja iz te pogodbe, temveč iz „neštetih načel, ki sta jih Komisija
in Sodišče pogosto potrdila v zvezi s selektivno distribucijo“, saj je
tožeča stranka v petindvajsetletnem obdobju izkazala, da izpolnjuje
zahteve BMW. Tožeča stranka je še navedla, da je Komisija v dopisu z dne
30. novembra 1988 zapisala, da ni bilo dokazov za to, da distribucijski
sistem BMW ni bil v skladu z Uredbo št. 123/85 o skupinskih izjemah, in
s tem BMW omogočila ugodnost nezakonite domneve nedolžnosti glede na
dokaze, ki jih je posredovala glede ravnanja BMW. Tožeča stranka je
dalje poudarila, da je bila začudena, da se je Komisija izrekla za
nepristojno, da bi odredila ponovno vzpostavitev pogodbenih razmerij med
njo in BMW, medtem ko tega ni nikoli zahtevala. Tožeča stranka je
uveljavljala „pravico do še ene dobave proizvodov BMW, ne na podlagi
izključne koncesije, temveč kot distributer, ki izpolnjuje vse zahtevane
pogoje, da postane član mreže“. Zato je ugovarjala temu, da je Komisija
njeni zahtevi pripisala pomen, ki ga ni imela.13      Član
Komisije, odgovoren za konkurenco, je 28. februarja 1990 tožeči stranki
v imenu Komisije poslal dopis, ki se je glasil: „Sklicujem
se na zahtevo, ki ste jo 25. januarja 1988 vložili pri Komisiji na
podlagi člena 3(2) Uredbe Sveta št. 17 zoper BMW Italia in se nanaša na
kršitev člena 85(1) Pogodbe EGS, ki naj bi jo po vašem mnenju storila ta
družba.Komisija je preučila dejanske in
pravne vidike, opisane v vaši pritožbi, in vam je dala možnost, da
predložite pripombe v zvezi z namenom Komisije, da omenjeni pritožbi ne
ugodi. O tem namenu ste bili obveščeni s predhodnim dopisom z dne 30.
novembra 1988 in kasneje z ‚dopisom na podlagi člena 6‘ z dne
26. julija 1989. V odgovoru z dne
4. oktobra 1989 niste navedli nobenih novih dejstev in niste predložili
novih trditev ali pravnih navedb v podporo svoji zahtevi. Zato Komisija
ne vidi razloga, da bi spremenila namero, da zavrne vašo zahtevo za
intervencijo, ker:1.
Prvič in glede na
prvo zahtevo, ki ste jo navedli v pritožbi (stran 7, odstavek 2, prva in
druga alinea: odrediti BMW, naj družbi Automec dobavi vozila in
rezervne dele in družbi Automec dovoli uporabo znamke BMW), Komisija
meni, da na podlagi člena 85(1) Pogodbe nima pristojnosti za izdajo
odredbe, s katero bi lahko zavezala proizvajalca, da v okoliščinah
obravnavanega primera dobavi proizvode, in to niti če bi Komisija
ugotovila nezdružljivost distribucijskega sistema tega proizvajalca, kot
je BMW Italia, s členom 85(1). Poleg tega družba Automec ni predložila
nobenega dokaza glede dejstva, da naj bi imela BMW Italia prevladujoč
položaj in naj bi ga zlorabila ter s tem kršila člen 86 Pogodbe: na
podlagi tega člena bi lahko Komisija, če bi se ji zdelo primerno,
odredila BMW Italia, naj vzpostavi poslovne odnose z družbo Automec. 2.      V
zvezi z drugo zahtevo družbe Automec (stran 7 pritožbe, odstavek 3:
odpravi naj se kršitev, ki jo družba Automec očita BMW Italia) Komisija
ugotavlja, da je družba Automec spor, ki ga ima z BMW Italia glede
razdrtja koncesijske pogodbe, ki je v preteklosti povezovala obe družbi,
že predložila italijanskim sodiščem, tako na prvi stopnji kot v
pritožbenem postopku. Po mnenju Komisije družbi Automec nič ne
preprečuje, da bi istemu nacionalnemu sodišču predložila vprašanje o
skladnosti sedanjega distribucijskega sistema BMW Italia s členom 85.
Lažje se zdi, da se spor predloži nacionalnemu sodišču, ki že popolnoma
pozna pogodbena razmerja, vzpostavljena med BMW Italia in njenimi
distributerji.V zvezi s tem bi vas Komisija
želela spomniti, da italijansko sodišče nima zgolj iste pristojnosti
kot ona, da v posameznem primeru uporabi člen 85 Pogodbe in zlasti
njegov odstavek 2, ampak ima tudi pristojnost, ki je Komisija nima, to
je, da lahko BMW Italia naloži povračilo škode družbi Automec, če lahko
ta dokaže, da ji je zavrnitev prodaje s strani proizvajalca povzročila
škodo. Člen 6 Uredbe št. 99/63/EGS Komisiji podeljuje pravico
diskrecijske presoje ‚podatkov, ki jih je zbrala‘ po obravnavi pritožbe,
ta pravica pa ji omogoča, da določi različne stopnje prioritete pri
obravnavi predloženih zadev.Na podlagi
preudarkov, navedenih v točki 2 tega dopisa, je Komisija sklenila, da v
tem primeru ni zadostnega interesa Skupnosti za poglobljeno obravnavo
dejstev, opisanih v zahtevi.“3.      Zato
vas obveščam, da se je iz razlogov, ki so razvidni iz točk 1 in 2,
Komisija odločila, da ne bo ugodila zahtevi, ki ste jo predložili 25.
januarja 1988 na podlagi člena 3(2) Uredbe Sveta št. 17/62.“14      Sodišče
prve stopnje je 10. julija 1990 kot nedopustno zavrglo ničnostno tožbo,
ki jo je tožeča stranka vložila zoper dopis Komisije z dne
30. novembra 1988 (sodba z dne 10. julija 1990 v zadevi Automec
proti Komisiji, T-64/89, Recueil, str. II-367), ker ta dopis ni pomenil
odločbe o pritožbi tožeče stranke, ampak je bil del izmenjave neuradnih
stališč v okviru prve od treh zaporednih faz postopka, ki ga urejata
člen 3(2) Uredbe št. 17 in člen 6 Uredbe št. 99/63. Ta sodba je postala
pravnomočna.15      Tožeča
stranka je na obravnavi v zvezi s potekom nadaljnjih postopkov med
tožečo stranko in BMW Italia pred italijanskimi sodišči izjavila, da sta
Sodišče prve stopnje in nato Corte d'appello di Milano zavrnili njeno
tožbo, naj se BMW Italia odredi, naj ohrani pogodbena razmerja z njo, in
da je zoper to sodbo vložila pritožbo na Corte Suprema di Cassazione.
Dodala je, da je Tribunale di Milano ugodilo tožbi BMW Italia, naj ji
prepreči uporabo znamk BMW pri oglaševanju za vzporedni uvoz vozil,
potem ko sta jo prej že zavrnila Pretore in predsednik Tribunale di
Treviso. Tožeča stranka je zoper to odločitev vložila pravno sredstvo na
Corte d'Appello di Milano. Postopek 16      V
teh okoliščinah je tožeča stranka z vlogo, vloženo v sodnem tajništvu
Sodišča prve stopnje 3. maja 1990, vložila to tožbo.17      Pisni
postopek je potekal ustaljeno. Na predlog prvega senata in po
zaslišanju obeh strank o tej zadevi je Sodišče prve stopnje zadevo
odstopilo v odločanje občni seji. Predsednik Sodišča prve stopnje je
določil generalnega pravobranilca. 18      Na
podlagi poročila sodnika poročevalca in po opredelitvi generalnega
pravobranilca je Sodišče prve stopnje sklenilo, da se ustni postopek
začne brez izvedbe ukrepov procesnega vodstva. Vendar je sklenilo, da bo
po uradni dolžnosti upoštevalo dokumente, ki sta jih stranki predložili
v zadevi T-64/89 (Automec I):–        zahtevo,
ki jo je tožeča stranka predložila Komisiji 25. januarja 1988 na
podlagi člena 3(2) Uredbe št. 17 (priloga 5 k tožbi v zadevi T-64/89);–        dopis,
ki ga je tožeča stranka naslovila na Komisijo 1. septembra 1988
(priloga 18 k tožbi v zadevi T-64/89); –        dopis,
ki ga je tožeča stranka naslovila na Komisijo 4. oktobra 1989 (priloga k
pripombam tožeče stranke na vlogo Komisije za izdajo vmesne odločbe v
zadevi T-64/89).19      Stranki
sta na obravnavi 22. oktobra 1991 podali ustne navedbe in odgovorili na
vprašanja Sodišča prve stopnje. Potem ko je generalni pravobranilec
10. marca 1992 predložil pisne sklepne predloge, je predsednik
tega dne zaključil ustni postopek. 20      Tožeča stranka je v tožbi predlagala Sodišču prve stopnje, naj:–        odredi združitev te zadeve z zadevo T-64/89, ki se že obravnava;–        tožbo
razglasi za dopustno, s pridržkom, da jo umakne v primeru, da bi sodba o
razglasitvi ničnosti zatrjevane individualne odločbe z dne
30. novembra 1988 postala pravnomočna;–        razglasi
za nično individualno odločbo direktorata za konkurenco in
Uredbo št. 123/85, ker je ta neizogibna pravna podlaga za to
odločbo;–        ugotovi,
da je Komisija na podlagi člena 176 Pogodbe dolžna sprejeti potrebne
ukrepe iz sodbe, ki bo izdana;–        Komisiji naloži povrnitev škode; –        Komisiji naloži plačilo stroškov.V repliki, ki jo je vložila po razglasitvi sodbe v zadevi T-64/89, je predlagala Sodišču prve stopnje, naj:–        razglasi
za nično odločbo Generalnega direktorata Komisije za konkurenco z dne
28. februarja 1990 po morebitni ugotovitvi, da Uredbe št. 123/85 ni
mogoče uporabiti za selektivne distribucijske sisteme; ali podredno, če
bi to uredbo šteli za uporabljivo tako za izključne distribucijske
sisteme kot za selektivne distribucijske sisteme, to uredbo razveljaviti
na podlagi tega, da je v nasprotju z Uredbo Sveta št. 19/95/EGS, ki je
njena pravna podlaga, in v vsakem primeru, na podlagi tega, da je očitno
nepravična, ker določa enaka pravila za dva popolnoma različna
položaja;–        ugotovi,
da je Komisija dolžna po členu 176 EGS Pogodbe sprejeti ukrepe iz
sodbe, ki bo izdana; –        Komisiji naloži povrnitev škode;–        Komisiji naloži plačilo stroškov.21      Komisija je predlagala Sodišču prve stopnje, naj:–        zavrne
predlog tožeče stranke za združitev te zadeve z zadevo T-64/89, ki se
že obravnava;–        zavrne
tožbo družbe Automec za razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 28.
februarja 1990 (SG(90) D/2816);–        zavrne predlog, naj se Komisiji odredi povrnitev škode; –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov. Predlogi za razglasitev ničnosti 1.      Predmet pritožbe Trditve strank22      Tožeča
stranka očita Komisiji, da ni upoštevala predmeta njene pritožbe, saj
je presodila, da je tožeča stranka le predlagala, naj Komisija odredi
BMW, naj izpolni njena naročila in ji dovoli uporabo svojih znamk,
medtem ko je bil predmet preiskave, ki jo je zahtevala tožeča stranka,
ugotovitev, ali je bojkot, katerega žrtev je bila, posledica
distribucijskega sistema BMW, oziroma ali je ta bojkot temeljil na
diskriminatorni uporabi tega sistema. 23      Navaja,
da od Komisije ni zahtevala le, naj ugotovi, da je BMW kršila
člen 85(1), in z odločbo naloži BMW, naj odpravi zagrešena dejanja,
ampak naj bi ji tudi predlagala, naj prekliče pravico do izjeme, ki jo
je selektivnemu distribucijskemu sistemu dodelila z zgoraj navedeno
odločbo z dne 13. decembra 1974, in/ali pravico do izjeme, ki jo
predvideva Uredba št. 123/85. 24      Tožeča
stranka poudarja, da Komisija ni vezana na posebne zahteve pritožnikov,
ampak lahko sama določi vsebino odredbe za prenehanje kršitve, pod
pogojem, da je taka odredba primerna za dosego tega cilja in da upošteva
načelo sorazmernosti. 25      Komisija
odgovarja, da je bil glavni namen zahteve družbe Automec doseči
odredbo, naj BMW ponovno vzpostavi dobave in dovoli uporabo svojih
znamk, ter da je zavrnitev dobave s strani BMW glavni razlog za pritožbo
in tožbo tožeče stranke. Po mnenju Komisije se ta zahteva prepleta z
zahtevo po izdaji odredbe, naj se tožeči stranki dovoli vključitev v
distribucijski sistem BMW. 26      Komisija
je v dupliki zanikala, da je tožeča stranka od nje zahtevala, naj
prekliče pravico do izjeme, podeljeno selektivnemu distribucijskemu
sistemu BMW in kot jo predvideva Uredba št. 123/85, s tem da sprejme
odločbo, ki sodi v njeno izključno pristojnost. Presoja Sodišča prve stopnje27      Sodišče
prve stopnje ugotavlja, da je pritožba tožeče stranke zajemala po eni
strani predlog za sprejetje dveh posebnih ukrepov v zvezi z BMW, to je
odredbo, naj izpolni naročila tožeče stranke, in odredbo, naj tožeči
stranki dovoli uporabo nekaterih svojih znamk. Po drugi strani pa je
vsebovala splošnejši predlog za sprejetje odločbe, ki od BMW zahteva,
naj preneha z očitano kršitvijo in sprejme vse druge ukrepe, ki bi se
Komisiji zdeli potrebni ali koristni.28      Skladno
s tema predlogoma je izpodbijana odločba sestavljena iz dveh delov. V
prvem delu Komisija zavrača odreditev BMW, naj dostavi proizvode tožeči
stranki in da ji dovoli uporabo znamke BMW s tem, da se sklicuje na
svojo nepristojnost. V drugem delu ne želi izvesti podrobnejše preiskave
zadeve, ker želi tožeča stranka pridobiti odločbo, s katero bi se BMW
naložila odprava zatrjevane kršitve, pri čemer se sklicuje na postopke
med tožečo stranko in BMW, ki potekajo pred italijanskimi sodišči, na
svojo pravico diskrecijske presoje glede prednosti, ki jo je dala
obravnavi pritožbe, ter na pomanjkanje interesa Skupnosti. Oba dela
izpodbijane odločbe tako ustrezata obema vidikoma pritožbe tožeče
stranke. 29      Obvestilo
na podlagi člena 6 Uredbe št. 99/63, ki je bilo tožeči stranki poslano
26. julija 1989, je obravnavalo predlog tožeče stranke, naj se odredi
„ponovna vzpostavitev“ pogodbenih razmerij, ki jih je imela z BMW.
Tožeča stranka je v odgovoru z dne 4. oktobra 1989 ugovarjala taki
razlagi svojega predloga in navedla, da je želela uveljavljati pravico,
da se, neodvisno od predhodnih pogodbenih razmerij, vključi v
distribucijski sistem BMW, ki ga je opisala kot selektivni
distribucijski sistem. Komisija je upoštevala to pojasnilo in v
izpodbijani odločbi izbrisala vsa sklicevanja na domnevni predlog tožeče
stranke, naj se ponovno vzpostavijo predhodna pogodbena razmerja.30      V
izpodbijani odločbi ni ničesar, kar bi merilo na to, da naj bi se
Komisija štela za vezano na zahtevo po posebnih odredbah, kot jo je
oblikovala tožeča stranka, in da bi tako spregledala možnost, da namesto
zahtevanih odredb sprejme druge ukrepe, ki so primerni za prenehanje
morebitne kršitve. Prvi del izpodbijane odločbe namreč le odgovarja na
zahtevo po posebnih odredbah, kot jo je oblikovala tožeča stranka, ne da
bi prejudicirala vprašanja, ali bi lahko Komisija sprejela druge
ukrepe. 31      Komisija
je tako v drugem delu izpodbijane odločbe odgovorila na splošnejše
zahtevo za sprejetje odločbe, naj se BMW odredi, naj preneha domnevno
kršitev, in naj se odredijo vsi v ta namen primerni ukrepi.32      Sodišče
prve stopnje nazadnje ugotavlja, da namen pritožbe tožeče stranke ni
preklicati pravice do skupinske izjeme, ki jo določa Uredba št. 123/85.
Res je, da je tožeča stranka v tožbi v zadevi T-64/89 (str. 15 in 17)
Komisiji očitala, da je kršila člen 10(1) Uredbe št. 123/85, ki ji daje
pooblastilo, da prekliče pravico uporabe te uredbe, če je bila ta
uporabljiva. Vendar to sklicevanje v dokumentu, naslovljenem na Sodišče
prve stopnje in ne na Komisijo, ne more razširiti predmeta pritožbe, ki
je bila poprej vložena. V tej zvezi je treba ugotoviti, da je tožeča
stranka imela priložnost, da v odgovoru na dopis, ki ji je bil poslan 4.
oktobra 1989 na podlagi člena 6 Uredbe št. 99/63, natančneje
določi vsebino pritožbe. Ta odgovor, ki je sledil vložitvi tožbe v
zadevi T-64/89, ne vsebuje nobenega sklicevanja na morebiten preklic
izjeme. V teh okoliščinah si Komisija te pritožbe ni mogla razlagati v
smislu, da želi doseči preklic pravice do skupinske izjeme, ki jo določa
Uredba št. 123/85. 33      Torej je Komisija upoštevala predmet pritožbe tožeče stranke. 2.      Prvi del izpodbijane odločbe Trditve strank 34      Zoper
prvi del izpodbijane odločbe, v katerem se je Komisija izrekla za
nepristojno za izdajo posebnih odredb, ki jih je zahtevala tožeča
stranka, slednja uveljavlja le en tožbeni razlog kršitve prava
Skupnosti, predvsem člena 3 Uredbe št. 17.35      Tožeča
stranka v tožbi nasprotuje dejstvu, da Komisija razlikuje med
pristojnostmi, ki jih ima na podlagi navedenega člena, v primeru kršitve
člena 85(1) Pogodbe in v primeru kršitve člena 86. Poudarja, da
besedilo člena 3 Uredbe št. 17 ne določa takega razlikovanja in torej
daje Komisiji, tako v prvem kot v drugem primeru, pravico, da „z odločbo
od vpletenih podjetij ali podjetniških združenj zahteva, naj odpravijo
takšno kršitev“. V obravnavanem primeru bi bilo mogoče odpraviti kršitev
člena 85, ki jo pomeni zavrnitev dobav, le na način, da se odredi
izvedba zahtevanih dobav.36      Tožeča
stranka v repliki najprej zatrjuje, da dejstvo, da med BMW in njo ni
bilo sporazuma, ne preprečuje uporabe člena 85(1) Pogodbe. Po njenem
mnenju ravnanje, ki se kaže kot enostransko, lahko spada na področje
člena 85(1), predvsem v okviru distribucijskega sistema. 37      Tožeča
stranka navaja, da BMW izvaja selektivni distribucijski sistem. Iz
sodne prakse Sodišča (sodba z dne 11. oktobra 1983 v zadevi Demo-Studio
Schmidt proti Komisiji, 210/81, Recueil, str. 3045) naj bi izhajalo, da
lahko trgovec, ki je bil brez razloga izključen iz selektivnega
distribucijskega sistema, zahteva od Komisije, naj posreduje na podlagi
člena 3(2)(b) Uredbe št. 17, in da lahko, če Komisija to zahtevo
zavrne, to zavrnitev predloži sodišču Skupnosti. Tožeča stranka meni, da
so v obravnavanem primeru podani vsi elementi kršitve, omenjeni v
zgoraj navedeni sodbi.38      Dalje
tožeča stranka meni, da mišljenje, da bi Komisija lahko, če bi bilo res
tako, ugotovila nezakonitost celotnega distribucijskega sistema in BMW
prepovedala, da ga v prihodnje uporablja, medtem ko ne bi mogla
nasprotovati ravnanju proizvajalca nasproti trgovcem, ni logično. Če bi
bilo tako, bi bilo namreč zelo preprosto „na papirju“ sestaviti
pogodbene sisteme, ki bi bili s stališča konkurence zelo pozitivni, nato
pa jih v prepričanju, da Komisija nima konkretnih pooblastil za
intervencijo, ne uporabljati. V podporo tej trditvi se tožeča stranka
sklicuje na sodbo Sodišča z dne 17. septembra 1985 v zadevi Ford
proti Komisiji (25/84 in 26/84, Recueil, str. 2725), iz katere naj bi
izhajalo, da sme Komisija, kadar preučuje koncesijsko pogodbo glede na
morebitno izjemo, upoštevati vse okoliščine, ki so povezane z izvajanjem
te pogodbe, med katerimi lahko upošteva tudi zavrnitev dobave. Komisija
zato ne bi smela presojati le „sistemov kot celote“, ampak tudi njihovo
dejansko izvajanje oziroma celo neizvajanje. 39      Tožeča
stranka meni, da naj morebitni obstoj izjeme ne bi nasprotoval takemu
preizkusu dejanskih pogojev uporabe distribucijskega sistema. Medtem ko
tožeča stranka priznava, da Komisija s prisilnimi ukrepi ne more
zagotoviti izvršitve odločbe o odreditvi BMW, naj nadaljuje z dobavami,
pa navaja, da ima tožena institucija kljub temu moč odvračanja, da v
obliki glob zagotovi spoštovanje take odločbe. 40      Komisija
poudarja, da različna sistematika členov 85 in 86 Pogodbe, kot je
razvidna iz sodbe Sodišča prve stopnje z dne 10. julija 1990 v zadevi
Tetra Pak proti Komisiji (T-51/89, Recueil, str. II-309), daje različno
težo pravicam, ki jih ima na podlagi člena 3 Uredbe št. 17, glede na to,
ali gre za kršitev ene ali druge določbe Pogodbe. Opozarja, da člen 86
podjetju, ki ima prevladujoč položaj, prepoveduje, da bi zavzelo
enostransko ravnanje, ki omejuje konkurenco bodisi v obliki namernih
dejanj bodisi v obliki opustitev. Iz tega razloga naj bi Sodišče v sodbi
z dne 6. marca 1974 v zadevi Commercial Solvents proti Komisiji (6/73
in 7/73, Recueil, str. 223) potrdilo, da je treba člen 3 Uredbe št. 17
uporabiti glede na vrsto ugotovljene kršitve in lahko tako zajema tudi
odredbo, naj se opravijo določene dejavnosti ali storitve, ki so bile
nezakonito opuščene, kot tudi prepoved določenih dejavnosti, ravnanj ali
položajev, ki so bili v nasprotju s Pogodbo. 41      Nasprotno
pa Komisija v primeru kršitve člena 85(1) Pogodbe meni, da sta tako
predmet kot obseg njenih pravic za intervencijo različna. Glede
predmeta, namreč kršitve, ki bi jo lahko odpravila, poudarja, da člen 85
prepoveduje vse sporazume med dvema podjetjema ali več, katerih cilj
oziroma posledica je izkrivljanje konkurence. Po navedbah Komisije je
edini sporazum, za katerega bi se lahko uporabil člen 85 Pogodbe,
sporazum med BMW Italia in njenimi trenutnimi distributerji, in le glede
tega sporazuma bi lahko Komisija izvrševala svojo pravico do
intervencije, ki ji jo podeljuje člen 3(1) Uredbe št. 17. Po mnenju
Komisije sodba Sodišča z dne 28. februarja 1984 v zadevi Ford proti
Komisiji (228/82 in 229/82, Recueil, str. 1129, v nadaljevanju: Ford
II) potrjuje, da lahko v okviru distribucijskega sistema le sporazum v
obliki koncesijske pogodbe pomeni kršitev člena 85 Pogodbe. 42      Glede
obsega svojih pravic v primeru kršitve člena 85(1) Pogodbe se Komisija
opira na isto sodbo in zatrjuje, da lahko na podlagi člena 3(1) Uredbe
št. 17 sprejme le odločbo, s katero ugotovi morebitno nezdružljivost
zadevnega distribucijskega sistema z določbami člena 85(1) Pogodbe in
dobavitelju naloži, naj povsem preneha uporabljati koncesijsko pogodbo.
Dodaja, da ji na podlagi sodbe Ford II tudi ni odvzeta vsaka možnost, da
se odzove na protikonkurenčno ravnanje v okviru distribucijskega
sistema, saj lahko, na primer, naloži globo, če se koncesijska pogodba
še naprej izvaja. 43      Komisija
navaja, da družba Automec ne želi odpraviti distribucijskega sistema,
ampak, prav nasprotno, zahteva pravico, da se vanj vključi. To pa naj bi
bila posebna in individualna pravica, za izvršitev katere Komisija,
razen v okviru uporabe člena 86 Pogodbe, ni pristojna. 44      V
dupliki Komisija dodaja, da naj bi se zgoraj navedena sodba Sodišča z
dne 11. oktobra 1983, 210/81, na katero se sklicuje tožeča stranka,
ukvarjala s primerom hkratne kršitve členov 85 in 86 Pogodbe in da sta
se dva precedenčna primera, ki ju je Sodišče navedlo v tej sodbi, namreč
njegova zgoraj navedena sodba z dne 6. marca 1974, 6/73 in 7/73, in
njegov sklep z dne 17. januarja 1980 v zadevi Camera Care proti Komisiji
(792/79 R, Recueil, str. 119), nanašala na kršitev člena 86 (Commercial
Solvents) ali na kršitev obeh členov 85 in 86 (Camera Care).45      Komisija
zatrjuje, da ji prepoved omejevalnih ravnanj in podeljena pooblastila,
da zagotovi spoštovanje te prepovedi, ne dopuščajo, da bi lahko omejila
pogodbeno svobodo gospodarskih subjektov s tem, da bi šla tako daleč, da
bi od proizvajalca zahtevala, da določenega trgovca vključi v svoj
distribucijski sistem. V zvezi s tem se sklicuje na sklepne predloge
generalne pravobranilke Rozès v zgoraj navedeni zadevi 210/81 (str.
3067). 46      Na
koncu Komisija še poudarja, da izpodbijana odločba v ničemer ne
prejudicira vprašanja, ali je distribucijski sistem BMW Italia
selektiven oziroma izključen in selektiven take vrste, kot jo ureja
Uredba št. 123/85, niti vprašanja, ali je obravnavani sistem dopusten
glede na člen 85(1) Pogodbe ali ne. Po mnenju Komisije naj ji niti člen
85 Pogodbe niti člen 3(1) Uredbe št. 17 v primeru ugotovitve, da
distribucijski sistem BMW Italia pomeni kršitev člena 85 (1), ne bi
dajala pravice, da od BMW Italia zahteva, naj sklene pogodbo z družbo
Automec.  Presoja Sodišča prve stopnje47      Sodišče
prve stopnje meni, da je treba ugotoviti, ali je Komisija kršila pravo
Skupnosti, zlasti člen 3 Uredbe št. 17, s tem, ko je zavrnila zahtevo za
izdajo zgoraj omenjenih posebnih odredb iz razloga, da v okoliščinah
primera ni bila pristojna za izdajo takih ukrepov. 48      Opozoriti
je treba, da je tožeča stranka v zahtevi predlagala, naj se BMW Italia
naloži, naj izpolni naročila, ki ji jih je tožeča stranka posredovala,
in naj se BMW naloži, naj ji dovoli uporabo določenih znamk. Ti zahtevi
naj bi utemeljevalo dejstvo, da je tožeča stranka menila, da je
izpolnjevala vse zahtevane pogoje, da se jo vključi v distribucijski
sistem BMW. Zato je tožeča stranka predlagala, naj Komisija zoper BMW
izda dve posebni odredbi in s tem zagotovi spoštovanje njene domnevne
pravice, da se ji dovoli vključitev v distribucijsko mrežo BMW. 49      Ker
je Komisija v prvem delu odločbe zavrnila zahtevo za izdajo obeh
posebnih odredb, je treba preveriti, ali bi člen 3(1) Uredbe št. 17, ki
Komisijo pooblašča, da od zadevnih podjetij zahteva odpravo kršitev
prava konkurence, ki jih je ugotovila, v povezavi s členom 85(1) Pogodbe
lahko pomenil pravno podlago za odločbo, s katero se ugodi taki
zahtevi. 50      Člen
85(1) prepoveduje določene protikonkurenčne sporazume in ravnanja. Člen
85(2) med morebitnimi civilnopravnimi posledicami kršitve te prepovedi
izrecno omenja le eno, in sicer ničnost sporazuma. Druge posledice
kršitve člena 85 Pogodbe, kot sta obveznost povrnitve škode, povzročene
tretjim, in morebitna obveznost sklenitve pogodbe, je treba določiti v
nacionalnem pravu (glede možnosti, ki jih imajo nacionalna sodišča, ki
so bile podlaga za sodbi Sodišča z dne 16. junija 1981 v zadevi Salonia,
126/80, Recueil, str. 1563, 1774, in z dne 3. julija 1985 v zadevi
Binon, 243/83, Recueil, str. 2015, 2035). Nacionalno sodišče sme torej,
kadar je potrebno in v skladu s pravili nacionalnega prava, odrediti
gospodarskemu subjektu, naj sklene pogodbo z drugim subjektom.51      Ker
mora pogodbena svoboda ostati pravilo, načeloma Komisiji v okviru
pravice za izdajo odredbe, ki jo ima za zagotovitev odprave kršitev
člena 85(1), ni mogoče priznati pravice, da stranki odredi, naj
vzpostavi pogodbena razmerja, ker ima Komisija načeloma primerna
sredstva, da od podjetja zahteva, naj preneha s kršitvijo.52      Podobne
omejitve pogodbene svobode pa še zlasti ni mogoče upravičiti zato, ker
obstaja več sredstev za odpravo kršitve. To velja tudi za kršitve
člena 85(1) Pogodbe, ki so posledica uporabe distribucijskega
sistema. Take kršitve je namreč mogoče odpraviti tudi z opustitvijo ali s
spremembo distribucijskega sistema. V teh okoliščinah ima Komisija
nedvomno pravico, da ugotovi kršitev in da vpletenim strankam odredi,
naj jo odpravijo, nima pa pravice, da strankam vsili svojo izbiro med
vsemi različnimi možnostmi ukrepov, ki so v skladu s Pogodbo. 53      Zato
je treba ugotoviti, da Komisija v okoliščinah tega primera ni imela
pooblastila za izdajo posebnih odredb, s katerimi bi BMW zavezala, naj
oskrbuje tožečo stranko in ji dovoli uporabo njenih znamk. Torej
Komisija ni kršila prava Skupnosti, ko je zaradi nepristojnosti zavrnila
zahtevo za izdajo teh odredb.54      Pristojnost
Komisije, da izda odločbo, ki ima lahko enake praktične učinke kot
odredbi, ki ju zahteva tožeča stranka, in možnost, da zahtevo tožeče
stranke opredeli kot zahtevo za izdajo enake odločbe, ne moreta omajati
tega sklepa. Komisija namreč ni uveljavljala nepristojnosti, da bi
upravičila zavrnitev celotne pritožbe, ampak le, da bi upravičila
zavrnitev izdaje zahtevanih posebnih ukrepov. Ker pa predmet pritožbe
presega okvir te posebne zahteve, vprašanje ni obravnavano v prvem,
ampak v drugem delu odločbe.  3.      Drugi del izpodbijane odločbe 55      Tožeča
stranka zoper drugi del izpodbijane odločbe v bistvu uveljavlja štiri
tožbene razloge. Prvi se nanaša na to, da naj bi Komisija kršila člene
155 Pogodbe, 3 Uredbe št. 17 in 6 Uredbe št. 99/63 s tem, da ni
izkoristila svojih pooblastil. Drugi tožbeni razlog, naveden na
obravnavi, zadeva kršitev obveznosti obrazložitve, ki jo določa člen 190
Pogodbe. S tretjim tožbenim razlogom, uveljavljanim v repliki, očita
neuporabljivost in nezakonitost Uredbe št. 123/85. V četrtem tožbenem
razlogu uveljavlja zlorabo pooblastila. a)
Prvi tožbeni razlog kršitve členov 155
Pogodbe, 3 Uredbe št. 17 in 6 Uredbe št. 99/63, ter drugi tožbeni razlog
v zvezi z obrazložitvijo izpodbijane odločbe Trditve strank 56      Tožeča
stranka najprej očita Komisiji, da se je odpovedala izvajanju svojih
pristojnosti v korist nacionalnih sodišč v zvezi z izvajanjem člena 85,
medtem ko je v strokovnem tisku izjavila, da „zaradi člena 85(2) pri
nacionalnih sodiščih ni mogoče zahtevati nikakršnega pravnega varstva“
proti protikonkurenčnim klavzulam v distribucijskih pogodbah. 57      Navaja,
da pravo Skupnosti predvideva postopek odprave kršitev in da se
Komisija ne sme izogniti izvrševanju ustreznih pooblastil. V tej zvezi
se sklicuje na dolžnost, ki jo ima Komisija na tem področju na podlagi
Pogodbe, ter na njene izključne in posebne pristojnosti glede kršitev,
izjem in selektivne distribucije, na podlagi – med drugim – določb
Uredbe št. 123/85. Tožeča stranka poudarja, da je izbira, ali bo
zadevo predložila nacionalnim sodiščem ali pristojnim organom Skupnosti,
njena, in da ji Komisija ne sme vsiliti svoje izbire. Dodaja še, da se
predmet postopkov, ki potekajo pred italijanskimi sodišči, razlikuje od
predmeta njene pritožbe.58      Drugič,
tožeča stranka zatrjuje, da se Komisija v obravnavanem primeru ne sme
sklicevati na diskrecijsko naravo njenih pravic. Možnost, da zavrne
pritožbo, Komisiji priznava člen 6 Uredbe št. 99/63 in ta naj bi se
nanašala le na vsebinsko zavrnitev, ki sledi preiskavi, v okviru katere
je Komisija lahko zbrala potrebne podatke za opravo diskrecijske
presoje. Komisija bi tako morala za vsako pritožbo uvesti postopek
preiskave, razen v primeru očitno neutemeljenih pritožb. Navedeni člen
6, po katerem sme Komisija „zavrniti“ zahtevo, se torej nanaša na
odredbo o prenehanju kršitve in ne na uvedbo postopka. Tožeča stranka v
podporo trditvi navaja zgoraj navedeno sodbo Sodišča z dne 11. oktobra
1983, 210/81, točka 19. 59      Tretjič,
tožeča stranka v repliki ugovarja trditvi, da ni bilo zadostnega
interesa Skupnosti, da bi se opravila poglobljena preiskava dejstev,
opisanih v pritožbi. Okrožnica, ki jo je BMW Italia 7. julija 1988
poslala vsem svojim koncesionarjem in s katero naj bi želela preprečiti
prodaje nepooblaščenim trgovcem in prodaje „zunaj področja“, sklenjene
preko „posrednikov ali poslovnih dobaviteljev“, naj bi bila v nasprotju z
zahtevami prava Skupnosti tako na področju selektivne kot izključne
distribucije in s členom 3, točka 11, Uredbe št. 123/85. Komisija
naj bi sama dvakrat, in sicer v obvestilu v zvezi z Uredbo št. 123/85
(UL 1985, C 17, str. 4, odstavek 1, točka 3) ter v Šestem poročilu o
politiki konkurence (točka 30, str. 45) potrdila, da tako ravnanje
pomeni kršitev temeljnih pravil. 60      Komisija
meni, da imata Komisija in nacionalno sodišče zaradi neposredne
uporabljivosti člena 85(1) Pogodbe dejansko sočasno pristojnost, da
uporabita to določbo, kot naj bi bilo razvidno iz sodb Sodišča z dne
30. januarja 1974 v zadevi BRT (127/73, Recueil, str. 51) in z dne
10. julija 1980 v zadevi Lauder (37/79, Recueil, str. 2481).61      Dodaja
še, da čeprav imajo zainteresirane stranko pravico do odločitve, ali se
bodo obrnile na organe Skupnosti ali na nacionalne organe, da bi si
zagotovile spoštovanje pravic, ki izhajajo iz člena 85 Pogodbe, pa so
pravne posledice, ki lahko izhajajo iz teh dveh sistemov, različne. V
tej zvezi naj tožeča stranka sicer ne bi zanikala, da ima italijansko
sodišče v nasprotju s Komisijo pravico, da BMW Italia naloži povrnitev
škode, ki jo je lahko utrpela zaradi zavrnitve prodaje.62      Komisija
prav tako navaja, da tožeča stranka tudi ne oporeka dejstvu, da naj bi
bila italijanska sodišča v primerjavi z njo primernejša, da razrešijo
morebiten spor v zvezi z domnevno kršitvijo člena 85(1) Pogodbe s strani
BMW Italia, ker sodišča v Milanu ali Vicenzi lažje preučijo zahteve
družbe Automec kot Komisija in da člen 85(1); in po potrebi določbe
Uredbe št. 123/85; uporabijo za distribucijski sistem BMW Italia.
Sodišče naj bi v sodbi z dne 3. februarja 1976 v zadevi Roubaix (63/75,
Recueil, str. 111) potrdilo pristojnost nacionalnega sodišča v primeru
odločitve, ali dana pogodba spada med skupinske izjeme ali ne.63      Komisija
pojasnjuje, da vprašanje, ali ima diskrecijsko pooblastilo za zavrnitev
pritožb, ki jih je prejela, brez izvedbe predhodne preiskave, pomeni
pomembno načelno vprašanje glede izvrševanja njenih pravic nadzora.
Prvič naj bi bilo sodišče Skupnosti pozvano, da razsodi o odločbi, s
katero je Komisija zavrnila pritožbo, ne da bi se poglobila v dejstva,
ki jih je navedel pritožnik, in jih presodila. Ta odločba naj bi
temeljila na obstoju pravice Komisije, da v javnem interesu Skupnosti
obravnavi pritožb določi različne stopnje prioritete.64      Komisija
ne zanika, da ima pritožnik pravico do odgovora, to je na dokončni akt,
v katerem se institucija izreče o njegovi pritožbi. Vendar potrjuje, da
v skladu s sodno prakso Sodišča (sodba z dne 18. oktobra 1979 v zadevi
GEMA proti Komisiji, 125/78, Recueil, str. 3173, 3179) ni zavezana k
sprejetju končne odločitve glede obstoja ali neobstoja zatrjevane
kršitve. Ker ima tako Komisija veliko svobode pri sprejetju odločitev
glede vsebine pritožb, ima a fortiori tudi svobodo diskrecijske
presoje pri sprejetju pripravljalnih aktov za dokončno odločbo, kot je
uvedba preiskave. Komisija vendarle priznava, da je zavezana preučiti
pritožbe na nediskriminatoren način, tako kot trdi, da je storila v tem
primeru. V tej zvezi navaja, da bi bilo treba za preizkus združljivosti
distribucijskega sistema BMW Italia s členom 85(1) Pogodbe in z
določbami Uredbe št. 123/85 opraviti zelo obširno in zapleteno
preiskavo, ki bi jo morala začeti skorajda od začetka, medtem ko so bila
različna italijanska sodišča, na katera sta zahteve vložili tako družba
Automec kot tudi BMW Italia, seznanjena s pogodbenimi razmerji, ki jih
je BMW Italia imela s svojimi trgovci, in predvsem s pogodbenimi
razmerji, ki jih je ta družba v preteklosti imela s tožečo stranko. Po
trditvah Komisije lahko zato ta sodišča lažje opravijo potrebne
preiskave z namenom, da presodijo skladnost distribucijskega sistema BMW
Italia s pravili Skupnosti o konkurenci.65      Komisija
poudarja, da so jo te ugotovitve, pa tudi skrb za ekonomičnost
postopka, privedle do sklepa, da pritožba družbe Automec ni izkazala
zadostne stopnje javnega interesa v primerjavi s tisoči postopkov, ki
tečejo, da bi lahko upravičila uvedbo dodatnih preiskav poleg tistih, ki
so jih že opravila italijanska sodišča, na katera sta se omenjeni
podjetji obrnili „po svobodni izbiri“.66      Komisija
glede splošnega načela, da ima diskrecijsko pravico, ki ji omogoča
določiti tak prednostni red, navaja, da jo nobena določba prava
Skupnosti ne zavezuje, da bi uvedla preiskavo vsakič, ko prejme
pritožbo. V dupliki ugotavlja, da se tožeča stranka v podporo trditvi ne
more sklicevati na zgoraj navedeno sodbo Sodišča z dne 11. oktobra
1983, 210/81, ki naj bi bila osamljena sodba, tako da ni mogoče govoriti
o ustaljeni sodni praksi.67      Dalje,
Komisija ugotavlja, da glede na italijansko različico člena 6 Uredbe
št. 99/63 ne more ugoditi pritožbi na podlagi elementov (informacij
in dokazov) „di cui dispone“ (ki so ji na voljo), in ne na podlagi
tistih, ki bi jih lahko pridobila šele po izvedbi dolgotrajne, zapletene
in drage preiskave; poleg tega še trdi, da je njena dolžnost
zagotavljanja spoštovanja javnega interesa na način, da ukrepa predvsem
proti ravnanjem, ki zaradi obsega, teže in trajanja pomenijo zelo resen
poseg v svobodno konkurenco. Navaja, da bi v primeru, če bi morala za
vsako vloženo pritožbo uvesti preiskavo, bi o zadevah, v katerih se bo
opravila preiskava, odločala podjetja, ki se pritožujejo, in ne sama
Komisija, s čimer bi bila ta izbira odvisna prej od meril zasebnega
interesa kot javnega.68      Komisija
se sklicuje na statistične podatke o postopkih, ki so povezani s
konkurenco in potekajo pri Komisiji, da bi izkazala nujnost, da se
določijo prednostna merila za obravnavanje različnih zadev, ob
upoštevanju omejenega števila njenega osebja. Pojasnjuje, da je bila
zaradi števila teh zadev prisiljena v svojem Sedemnajstem poročilu o
politiki konkurence (točka 9, str. 24) določiti naslednja prednostna
merila: „Običajno Komisija zadevam, ki
obravnavajo zelo pomembna politična vprašanja, odobri prednostno
obravnavo. V zadevah, ki jih preiskuje po uradni dolžnosti ali na
podlagi pritožb, Komisija preuči težo domnevnih kršitev. Poleg tega mora
pri pritožbah in prijavah upoštevati potrebo, da se odločitev sprejme
hitro. Enako velja za primere, kadar že potekajo nacionalni sodni
postopki. Zadeve, za katere se zahteva uporaba postopka z ugovorom, ki
ga predvidevajo Uredbe o skupinski izjemi, je treba vedno šteti za
prednostne, ob upoštevanju šestmesečnega roka. V drugih primerih se
zadeve obravnavajo po kronološkem vrstnem redu.“69      Po
mnenju Komisije je očitno, da pritožba tožeče stranke ne izpolnjuje
nobeno prednostnega merila za obravnavanje bodisi glede teže domnevne
kršitve bodisi glede nujnosti odločitve Komisije, da se nacionalnemu
sodišču omogoči presoja. Glede zadnjega merila Komisija opozarja, da
njena odločitev ni bila nujna za to, da se italijanskim sodiščem omogoči
odločitev o sporih, ki sta jim jih stranki že predložili v obravnavo.
Dalje pojasnjuje, da se to merilo nanaša predvsem na primer, ko zadeva,
ki jo obravnava nacionalno sodišče, obravnava veljavnost ali izvajanje
pogodbe, ki je bila priglašena Komisiji in za katero je bila zahtevana
izjema na podlagi člena 85(3) Pogodbe, saj je za uporabo te določbe
pristojna Komisija. V obravnavanem primeru naj ne bi bilo tako, saj
uporabo člena 85(3) za sporazume o distribucije v sektorju motornih
vozil ureja Uredba št. 123/85. Uporaba te uredbe je torej v celoti v
pristojnosti italijanskih sodišč, ki bi morala v primeru dvoma o
veljavnosti določb te uredbe zadevo v skladu s členom 177 Pogodbe
predložiti Sodišču (sodba Sodišča z dne 22. oktobra 1987 v
zadevi Foto-Frost, 314/85, Recueil, str. 4225). 70      Komisija
še zatrjuje, da nepristojnost nacionalnih sodišč, da odločijo o
preklicu izjeme, v ničemer ne vpliva na njeno trditev, ker tožeča
stranka predvsem meni, da skupinska izjema, ki jo predvideva Uredba št.
123/85, ne velja za distribucijski sistem BMW Italia in podredno, da je
ta uredba neveljavna.  Presoja Sodišča prve stopnje71      Sodišče
prve stopnje meni, da je v tem pritožbenem razlogu v bistvu zastavljeno
vprašanje, katere so obveznosti Komisije, kadar od fizične ali pravne
osebe prejme zahtevo na podlagi člena 3 Uredbe št. 17.72      Navesti
je treba, da uredbi št. 17 in št. 99/63 priznavata postopkovne pravice
osebam, ki so na Komisijo naslovile pritožbo, kot sta pravica do
obveščenosti o razlogih, zaradi katerih namerava Komisija zavrniti
njihovo pritožbo, in pravica, da o tej zadevi predložijo pripombe.
Zakonodajalec Skupnosti je tako Komisiji določil nekatere posebne
obveznosti. Vendar niti Uredba št. 17 niti Uredba št. 99/63 ne vsebujeta
izrecnih določil glede nadaljnjih ukrepov glede vsebine pritožbe in
glede morebitne obveznosti Komisije, da opravi preiskavo. 73      Pri
določitvi obveznosti Komisije v tem okviru je treba najprej opozoriti,
da je ta odgovorna za izvajanje in usmerjanje konkurenčne politike
Skupnosti (glej sodbo Sodišča z dne 28. februarja 1991 v zadevi
Delimitis, C-234/89, Recueil, str. 935, 991). Iz tega razloga člen 89(1)
Pogodbe Komisiji poverja nalogo, da zagotovi uporabo načel iz členov 85
in 86, in določbe, sprejete na podlagi člena 87, so ji podelile široka
pooblastila.74      Obseg
obveznosti Komisije na področju prava konkurence je treba preučiti
glede na člen 89(1) Pogodbe, ki na tem področju pomeni poseben izraz
splošne naloge nadzora, ki jo Komisiji nalaga člen 155 Pogodbe. Vendar
pa, kot je Sodišče ugotovilo v okviru člena 169 Pogodbe (sodba z dne
14. februarja 1989 v zadevi Star Fruit proti Komisiji, 247/87,
Recueil, str. 291, 301), ta naloga ne pomeni, da je Komisija
zavezana začeti postopke za ugotovitev morebitnih kršitev prava
Skupnosti.75      V
tej zvezi Sodišče prve stopnje poudarja, da iz sodne prakse Sodišča
(zgoraj navedena sodba GEMA z dne 18. oktobra 1979, str. 3173, 3189)
izhaja, da med pravicami, ki jih pritožnikom priznavata Uredbi št. 17 in
št. 99/63, ni pravice do pridobitve odločbe v smislu člena 189 Pogodbe o
tem, ali domnevna kršitev obstaja ali ne. Zato od Komisije ni mogoče
zahtevati, naj se izreče o tej zadevi, razen če predmet pritožbe spada v
njeno izključno pristojnost, kot velja v primeru preklica izjeme,
odobrene na podlagi člena 85(3) Pogodbe.76      Ker
se Komisiji ni treba izreči o obstoju ali neobstoju kršitve, je ni
mogoče prisiliti k izvedbi preiskave, ker bi bil njen edini namen
iskanje dokazov o obstoju oziroma neobstoju kršitve, ki pa ga ni dolžna
ugotoviti. V zvezi s tem je treba opozoriti, da uredbi št. 17 in št.
99/63 v nasprotju s tem, kar člen 89(1), drugi stavek, Pogodbe
določa za zahteve, ki jih vložijo države članice, Komisije ne zavezujeta
izrecno, naj razišče pritožbe, ki so ji bile predložene. 77      V
tej zvezi je treba ugotoviti, da je pristojnost organa, ki so mu
poverjene javne naloge, da sprejme vse organizacijske ukrepe, potrebne
za uresničevanje teh nalog, skupaj z določitvijo prioritet v zakonsko
predpisanem okviru, kadar jih zakonodajalec ni določil, neločljivo
povezana s izvajanjem upravne dejavnosti. Tako mora biti zlasti v
primeru, kadar ima organ tako široko in splošno nalogo nadzora in
kontrole, kot jo ima Komisija na področju konkurence. Zato je dejstvo,
da Komisija določi različne stopnje prioritete zadevam, ki jih obravnava
na področju konkurence, v skladu z obveznostmi, ki ji jih določa pravo
Skupnosti. 78      Ta
presoja ni v nasprotju z zgoraj navedeno sodbo Sodišča z dne
11. oktobra 1983, 210/81, niti s sodbama z dne 28. marca 1985 v
zadevi CICCE (298/83, Recueil, str. 1105) ter z dne 17. novembra 1987 v
zadevi BAT in Reynolds proti Komisiji (142/84 in 156/84, Recueil, str.
4487). V sodbi Demo-Studio Schmidt je namreč Sodišče razsodilo, da je
Komisija „imela dolžnost preučiti dejstva, predložena“ s strani
pritožnika, ne da bi prejudiciralo vprašanja, ali je Komisija smela
opustiti obravnavo pritožbe, ker je v tem primeru Komisija preučila
dejstva, navedena v pritožbi, in jih zavrnila iz razloga, ker ni bilo
dokazov, ki bi dopustili sklepanje o obstoju kršitve. Enako se to
vprašanje ni zastavilo v kasnejših, zgoraj navedenih zadevah CICCE
(298/83) ter BAT in Reynolds (142/94 in 156/84). 79      Vendar,
čeprav Komisije ni mogoče prisiliti k izvedbi preiskave, jo postopkovne
garancije, določene v členu 3 Uredbe št. 17 in v členu 6
Uredbe št. 99/63, zavezujejo, da skrbno preuči dejanske in pravne
vidike, na katera jo je opozoril pritožnik, da presodi, ali navedeni
elementi razkrivajo ravnanje, ki lahko izkrivlja konkurenco na skupnem
trgu in prizadene trgovino med državami članicami (glej zgoraj navedene
sodbe Sodišča Demo-Studio Schmidt z dne 11. oktobra 1983, CICCE z dne
28. marca 1985 ter BAT in Reynolds z dne 17. novembra 1987). 80      Če
je, tako kot v obravnavanem primeru, Komisija sprejela odločitev o
ustavitvi postopka s pritožbo, ne da bi uvedla preiskavo, se nadzor
zakonitosti Sodišča omejuje na preizkus, ali izpodbijana odločba ne
temelji na vsebinsko netočnih dejstvih, ali je bilo zmotno uporabljeno
pravo, ali je bilo kršeno pooblastilo za odločanje po prostem preudarku
in ali je prišlo do zlorabe pooblastila. 81      Sodišče
mora glede na ta načela najprej preveriti, ali je Komisija z vso
zahtevano pozornostjo preučila pritožbo, ki jo je bila dolžna
obravnavati, dejanske in pravne vidike, ki jih je tožeča stranka
izpostavila v pritožbi, in dalje, ali je Komisija pravilno obrazložila
odločitev o ustavitvi postopka s pritožbo s tem, da se je sklicevala po
eni strani na svojo pravico, „da zadevam, ki so ji predložene, dodeli
različno prednostno stopnjo“, in po drugi strani na interes Skupnosti v
zadevi kot prednostno merilo.82      V
zvezi s tem Sodišče prve stopnje najprej ugotavlja, da je Komisija
skrbno obravnavala pritožbo, pri čemer ni upoštevala le dejanskih in
pravnih vidikov, izpostavljenih v sami pritožbi, ampak je s tožečo
stranko in njenimi odvetniki neuradno izmenjala stališča in informacije.
Komisija je zavrnila pritožbo šele potem, ko se je seznanila s
pojasnili, ki jih je tožeča stranka podala ob tej priložnosti, in s
stališči, navedenimi v odgovoru na dopis, poslan na podlagi člena 6
Uredbe št. 99/63. Ob upoštevanju dejanskih in pravnih vidikov, navedenih
v pritožbi, je Komisija skrbno obravnavala pritožbo in ji ni mogoče
očitati nezadostne skrbnosti. 83      Dalje,
glede obrazložitve sporne odločbe o ustavitvi postopka s pritožbo
Sodišče prve stopnje najprej opozarja, da ima Komisija pravico, da
pritožbam, ki jih prejme, dodeli različno prednost pri obravnavanju. 84      Nato
je treba preveriti, ali se je pravno upravičeno sklicevati na interes
Skupnosti v zadevi kot prednostno merilo, kot zatrjuje Komisija. 85      V
zvezi s tem je treba opozoriti, da mora v nasprotju s civilnimi
sodišči, katerih naloga je zaščititi individualne pravice fizičnih oseb v
njihovih medsebojnih odnosih, upravni organ delovati v javnem interesu.
Zato je pravno upravičeno, da se Komisija sklicuje na interes
Skupnosti, da bi določila stopnjo prednostnega obravnavanja, ki jo
dodeli različnim zadevam, ki so ji predložene. To pa ne pomeni, da se
ukrep Komisije izmakne sodnemu nadzoru, saj se Komisija v skladu z
zahtevo po obrazložitvi, določeni v členu 190 Pogodbe, ne sme le
abstraktno sklicevati na interes Skupnosti. Podati mora pravne in
dejanske ugotovitve, na podlagi katerih je prišla do sklepa, da ni
zadostnega interesa Skupnosti, da bi upravičila sprejetje preiskovalnih
ukrepov. Zato lahko Sodišče prve stopnje s preizkusom zakonitosti teh
razlogov nadzoruje ukrepe Komisije. 86      Pri
presoji interesa Skupnosti, da se preiskava nadaljuje, mora Komisija
upoštevati okoliščine posameznega primera ter predvsem dejanske in
pravne vidike, ki so ji predstavljeni v predloženi pritožbi. Komisija
mora zlasti pretehtati pomen zatrjevane kršitve za delovanje skupnega
trga, verjetnost ugotovitve obstoja kršitve in obseg potrebnih
preiskovalnih ukrepov, da kar najbolje izpolni svojo nalogo nadzora nad
spoštovanjem členov 85 in 86. 87      V
tem okviru je treba ugotoviti, ali je Komisija v tem primeru pravilno
sklepala, da ni bilo zadostnega interesa Skupnosti za nadaljnjo
preiskavo zadeve, ker bi lahko tožeča stranka, ki je zadevo v zvezi z
razdrtjem koncesijske pogodbe že predložila italijanskim sodiščem, tem
sodiščem prav tako predložila vprašanje, ali je distribucijski sistem
BMW Italia v skladu s členom 85(1) Pogodbe. 88      V
tej zvezi je treba navesti, da se je s tem Komisija omejila na izjavo,
da se na splošno ne bi smela odreči obravnavi zadeve le iz razloga, da
naj bi bilo za njeno obravnavo pristojno nacionalno sodišče . Temu
sodišču so bili namreč že predloženi povezani spori med družbo Automec
in BMW Italia glede distribucijskega sistema slednje in tožeča stranka
ni ugovarjala, da italijanska sodišča že poznajo pogodbena razmerja med
BMW in njenimi distributerji. V posebnih okoliščinah tega primera
razlogi ekonomičnosti postopka in dobre uprave govorijo v prid preučitvi
zadeve s strani sodišča, ki že obravnava z njo povezane zadeve.89      Vendar
pa je za presojo zakonitosti sporne odločbe o ustavitvi postopka s
pritožbo treba ugotoviti, ali ni Komisija s tem, da je podjetje, ki se
pritožuje, napotila na nacionalno sodišče, napačno presodila obsega
varstva, ki ga lahko zagotovi pravicam iz člena 85(1) Pogodbe.90      V
tej zvezi je treba ugotoviti, da imata člena 85(1) in 86 neposredne
učinke na razmerja med posamezniki ter zadevnim posameznikom podeljujeta
pravice, ki jih morajo ščititi nacionalna sodišča (glej zgoraj navedeno
sodbo Sodišča z dne 30. januarja 1974, 127/73). Pristojnost za uporabo
teh določb imajo hkrati Komisija in nacionalna sodišča (glej predvsem
zgoraj navedeno sodbo Sodišča z dne 28. februarja 1991, C-234/89). To
dodelitev pristojnosti med drugim opredeljuje tudi dolžnost lojalnega
sodelovanja med Komisijo in nacionalnimi sodišči, ki izhaja iz člena 5
Pogodbe (glej zgoraj navedeno sodbo sodišča z dne 28. februarja 1991,
C‑234/89). 91      Zato
je treba preveriti, ali je Komisija smela računati na to sodelovanje,
da bi zagotovila presojo skladnosti distribucijskega sistema BMW Italia s
členom 85(1) Pogodbe. 92      V
ta namen sme italijansko sodišče najprej raziskati, ali ta sistem
vključuje omejitve konkurence v smislu člena 85(1). V primeru dvoma sme
Sodišču predložiti vprašanje v predhodno odločanje. Če se ugotovi
omejitev konkurence v nasprotju s členom 85(1), mora nato preveriti, ali
za sistem velja skupinska izjema na podlagi Uredbe št. 123/85. Tudi za
ta preizkus je pristojno (glej zgoraj navedeno sodbo Sodišča z dne 28.
februarja 1991, C‑234/89). V primeru dvoma glede veljavnosti ali razlage
te uredbe sme sodišče prav tako v skladu s členom 177 Pogodbe Sodišču
predložiti vprašanje v prehodno odločanje. V vsakem od teh primerov mora
samo nacionalno sodišče odločiti o skladnosti distribucijskega sistema s
členom 85(1) Pogodbe. 93      Čeprav
nacionalno sodišče zagotovo ni pristojno, da odredi prenehanje kršitve,
ki jo je lahko ugotovilo, in da podjetjem, ki so jo zagrešila, naloži
globe, kot lahko to stori Komisija, mora vseeno uporabiti člen 85(2)
Pogodbe v razmerjih med posamezniki. Pogodba z izrecno določitvijo te
civilne sankcije določa, da nacionalno pravo daje sodišču pravico, da
zaščiti pravice podjetij, ki so žrtve protikonkurenčnih ravnanj.94      V
obravnavanem primeru tožeča stranka ni predložila nobenega dokaza, iz
katerega bo lahko sklepali, da italijansko pravo ne določa nobenega
pravnega sredstva, ki bi italijanskim sodiščem omogočalo, da na
zadovoljiv način zaščiti njene pravice. 95      Navesti
je treba še, da je Komisija v tem primeru smela legitimno upoštevati
obstoj Uredbe o izjemi pri presoji javnega interesa Skupnosti za izvedbo
preiskave v zvezi s takim distribucijskim sistemom. Kot je Komisija
pravilno navedla, je glavni namen Uredbe o skupinski izjemi omejiti
priglasitve in posamezne preizkuse distribucijskih pogodb, ki se
uporabljajo v sektorju zadevne dejavnosti. Obstoj take uredbe poleg tega
nacionalnemu sodišču omogoča lažjo uporabo prava konkurence.96      Zato
Komisija s tem, da je tožečo stranko napotila na nacionalno sodišče, ni
napačno presodila obsega varstva, ki ga lahko zagotovi pravicam iz
člena 85(1) in (2) Pogodbe. 97      Iz
vsega navedenega izhaja, da Sodišče prve stopnje pri preizkusu
izpodbijane odločbe ni ugotovilo pravne ali dejanske napake niti kršitve
pooblastila za odločanje po prostem preudarku. Zato tožbeni razlog
kršitve prava Skupnosti, predvsem členov 155 Pogodbe, 3 Uredbe št. 17 in
6 Uredbe št. 99/63, ni utemeljen. 98      Poleg
tega iz navedenih preudarkov nujno izhaja, da je sporna odločba
zadostno obrazložena, ker je tožeča stranka lahko legitimno uveljavljala
pravice pred Sodiščem prve stopnje in je to lahko izvedlo nadzor nad
zakonitostjo.  b)      Tretji tožbeni razlog: nezakonitost Uredbe št. 123/85 Trditve strank 99      Tožeča
stranka je v tožbi predlagala razveljavitev Uredbe št. 123/85, ker
pomeni „neizogibno pravno podlago“ izpodbijane odločbe, ne da bi navedla
tožbene razloge v podporo temu predlogu. V repliki tožeča stranka
zatrjuje, da ta uredba v obravnavanem primeru ni bila uporabna, ker
ureja le izključno distribucijo in ne selektivne. Dodaja, da če ne bi
bilo tako, bi bila navedena uredba neveljavna, saj naj bi bila očitno
protislovna in nepravična, ker je določila eno samo ureditev za dva
gospodarska pojava, ki se med seboj temeljno razlikujeta, kot sta zgoraj
omenjeni obliki distribucije.100    Komisija
ponavlja, da se ni izrekla o tem, ali se ta uredba uporablja za
distribucijski sistem BMW Italia ali ne, in da ji tožeča stranka napačno
pripisuje mnenje, da naj bi v tem primeru veljala ta uredba in da bi jo
bilo mogoče uporabiti tako za izključne kot za selektivne
distribucijske sisteme. Vztraja pri trditvi, da je o naravi tega
distribucijskega sistema lahko zavzela stališče šele po tem, ko je
poglobljeno in ustrezno preučila dejstva, navedena v zahtevi, vendar pa
ni štela, da je za to obstajal zadosten interes Skupnosti.  Presoja Sodišča prve stopnje101    Ker
je nesporno, da v izpodbijani odločbi, ki med drugim ne vsebuje
nobenega napotila na Uredbo št. 123/85 ali na morebitno skladnost
distribucijskega sistema s to uredbo, ni odločeno o tem, ali se v tem
primeru lahko uporabi Uredba št. 123/85, je obravnavani tožbeni razlog
nepomemben. Zato ga je treba v vsakem primeru zavrniti.  c)      Četrti tožbeni razlog: zloraba pooblastila Trditve strank 102    S
tem tožbenim razlogom tožeča stranka v tožbi uveljavlja, da je Komisija
pravila Skupnosti uporabila z namenom, da raje zaščiti podjetje kot
konkurenco na splošno. V repliki je dodala, da zavrnitev uvedbe
preiskave, celo v luči zgoraj omenjene okrožnice z dne 7. julija 1988, s
katero je BMW pritiskala na svoje koncesionarje, naj ne prodajajo
motornih vozil nepooblaščenim trgovcem in „posrednikom ali poslovnim
dobaviteljem“, potrjuje voljo Komisije, da prednostno obravnava BMW „s
tem, ko jo oprošča neprijetne obveznosti, da predloži dokazila“. Dalje
potrjuje, da v nobenem izmed treh dopisov, ki ji jih je poslala, niso
navedeni resnični razlogi, ki so Komisijo spodbudili, da ne obravnava
njene pritožbe in dokazov, ki jih je predložila. 103    Komisija
zanika, da ni izpolnila obveznosti, da povsem nepristransko obravnava
pritožbo. Meni, da je objektivno izvrševala svojo diskrecijsko pravico
glede obravnave pritožb, ki jih je prejela, in ugotavlja, da mora tožeča
stranka ne le zatrjevati, ampak dokazati, da je v tem primeru to
pravico zlorabila in/ali jo le delno izvrševala s tem, ko je zasledovala
druge cilje, kot so ti, za katere ji je zakonodajalec Skupnosti dodelil
to pravico. Komisija potrjuje, da ni imela nobenega namena, da a priori „opere“ BMW Italia sumov kršitev pravil konkurence in še manj, da ji omogoči ugodnost domneve nedolžnosti. 104    V
dupliki Komisija dodaja, da trditve tožeče stranke, da Komisija v
nobenem dopisu, ki ji jih je zaporedoma poslala, ni navedla resničnih
razlogov za odločbo, pomenijo nedopustno izpodbijanje njenih razlogov,
in da so „resnični razlogi“, na katerih temelji drugi del izpodbijane
odločbe, le ti, ki so navedeni v dopisu z dne 28. februarja 1990.  Presoja Sodišča prve stopnje105    Ugotoviti
je treba, da je trditev o zlorabi pooblastila mogoče upoštevati le, če
tožeča stranka navede objektivne, prepričljive in skladne dokaze, ki
lahko izkažejo tako zlorabo (glej, na primer, sodbo Sodišča z dne 13.
julija 1989 v zadevi Caturla-Poch in De la Fuente proti Parlamentu,
36/87, Recueil, str. 2471, 2489, in sodbo Sodišča prve stopnje z
dne 27. junija 1991 v zadevi Valverde proti Sodišču, T-156/89, Recuil,
str. II-407, II-453).106    Preučiti
je torej treba, ali dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka,
napeljujejo na to, da je Komisija v obravnavanem primeru zlorabila
pooblastilo za odločanje, ki ji jo Uredba št. 17 podeljuje z drugim
namenom kot je ta, za katerega ji je bilo to pooblastilo dano, namreč za
zagotavljanje uporabe načel, določenih s členoma 85 in 86 Pogodbe.107    V
tej zvezi je treba navesti, da tožeča stranka ni izpostavila nobene
konkretne okoliščine, iz katere bi lahko sklepali, da naj bi bili
razlogi, ki jih je Komisija navedla v utemeljitev ustavitve postopka s
pritožbo, le pretveza, resnični zasledovani cilj pa naj bi bil izogniti
se uporabi pravil konkurence za podjetje BMW. Dejstvo, da Komisija ni
presodila skladnosti ravnanja BMW s členom 85, ne pomeni, da je ravnala
arbitrarno, še posebej zato, ker tožeča stranka ni zanikala, da bi taka
presoja zahtevala obsežno in kompleksno preiskavo. Okrožnica BMW Italia z
dne 7. julija 1988, na katero se je prav tako sklicevala tožeča
stranka, na noben način ne razkriva zlorabe pooblastil s strani
Komisije. Ta dopis vsebuje le navodila BMW Italia vsem njenim
koncesionarjem in nikakor ne izkazuje, da je Komisija s sprejetjem
izpodbijane odločbe želela zaščititi družbe skupine BMW. V preostalem
tožeča stranka navaja trditve, s katerimi želi dokazati, da je BMW
kršila člen 85. Vendar te trditve ne pomenijo dokazov, iz katerih bi
lahko sklepali, da so Komisijo pri odločitvi, da ne preveri
utemeljenosti teh očitkov, vodili protipravni motivi. 108    Ugotoviti
je torej treba, da zloraba pooblastila ni izkazana in da je ta tožbeni
razlog zato treba zavrniti. 109    Iz
vseh navedenih preudarkov izhaja, da je predloge za razglasitev
ničnosti treba zavrniti. Ker odškodninski predlogi temeljijo izključno
na istih razlogih, kot so navedeni v utemeljitvi predlogov za
razglasitev ničnosti, je treba, ker Komisija ni ravnala nezakonito,
zavrniti tudi odškodninski zahtevek, ne da bi bilo treba odločiti o
njegovi dopustnosti. Stroški110    V
skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli
stranki naloži plačilo stroškov, če so bili priglašeni. Ker tožeča
stranka s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.Iz teh razlogov jeSODIŠČE PRVE STOPNJErazsodilo:1)      Tožba se zavrne.2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.Cruz Vilaça
Vesterdorf
García-ValdecasasLenaerts
Barrington
SaggioKirschner
Yeraris
SchintgenBriët        BiancarelliRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 18. septembra 1992.Sodni tajnik         PredsednikH. Jung       J. L. Cruz Vilaça* Jezik postopka: italijanščina.