SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
VERICE TRSTENJAK,
predstavljeni 14. februarja 2012(1)
Zadeva C‑618/10
Banco Español de Crédito, SA
proti
Joaquín Calderón Camino
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Audiencia Provincial de Barcelona (Španija))
„Varstvo potrošnikov – Direktiva 93/13/EGS – Člen 6(1) – Potrošniške kreditne pogodbe – Zamudne obrestne mere – Nepošteni pogoji – Nacionalno civilno procesno pravo – Postopek za izdajo plačilnega naloga – Pristojnost nacionalnega sodišča, da v okviru nacionalnega postopka za izdajo plačilnega naloga po uradni dolžnosti in in limine litis odloča o tem, ali pogoj o zamudnih obrestih v potrošniški kreditni pogodbi ni zavezujoč, in o tem, ali bo tak pogoj spremenilo – Uredba (ES) št. 1896/2006 – Postopek za evropski plačilni nalog – Direktiva 2008/48/ES – Člen 30 – Časovno področje uporabe – Direktiva 87/102/EGS – Člena 6 in 7 – Stvarno področje uporabe – Procesna avtonomija držav članic“
Kazalo
I –UvodI – 4
II –Pravni okvirI – 5
A –Pravo UnijeI – 5
B –Nacionalno pravoI – 7
III –Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanjeI – 7
IV –Postopek pred SodiščemI – 9
V –Bistvene trditve strankI – 9
VI –Pravna presojaI – 10
A –Uvodne ugotovitveI – 10
B –Prvo vprašanje za predhodno odločanjeI – 12
1.Vloga nacionalnega sodišča pri preprečevanju nepoštenih pogojev v skladu s sodno prakso SodiščaI – 12
2.Možnost prenosa načel iz sodne prakse na zadevo iz postopka v glavni stvariI – 14
a)Izhodišče Sodišča v sodbi PénzügyiI – 14
b)Argumenti proti prenosu te sodne prakse na zadevo iz postopka v glavni stvariI – 15
i)Primerjava z zadevo PénzügyiI – 15
–Drugačen procesni položajI – 15
–Druga vrsta pogodbenega pogojaI – 16
–SklepI – 19
ii)Posledice prenosa na postopek za izdajo plačilnega nalogaI – 19
–Temeljna sprememba načina delovanja postopka za izdajo plačilnega nalogaI – 19
–Združljivost z načelom procesne avtonomijeI – 22
3.SklepiI – 31
a)Neobstoj obveznosti presoje po uradni dolžnosti in in limine litis v okviru postopka za izdajo plačilnega naloga na podlagi prava UnijeI – 31
b)Pristojnost držav članic za sprejetje strožjih določbI – 31
C –Drugo vprašanje za predhodno odločanjeI – 32
D –Tretje vprašanje za predhodno odločanjeI – 35
E –Četrto in peto vprašanje za predhodno odločanjeI – 37
F –Šesto vprašanje za predhodno odločanjeI – 39
VII –PredlogI – 40
I –    Uvod
1.        Obravnavana zadeva temelji na predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je na podlagi člena 267 PDEU vložilo Audiencia Provincial de Barcelona (v nadaljevanju: predložitveno sodišče), s katerim je Sodišču predložilo vrsto vprašanj glede razlage Direktive 93/13/EGS,(2) Direktive 2009/22,(3) Uredbe (ES) št. 1896/2006,(4) Direktive 2008/48(5) in Direktive 2005/29/ES.(6)
2.        Predlog za sprejetje predhodne odločbe temelji na sporu med Banco Español de Crédito, S.A. (v nadaljevanju: tožeča stranka iz postopka v glavni stvari) in Joaquínom Calderónom Caminom (v nadaljevanju: tožena stranka iz postopka v glavni stvari) zaradi poplačila posojila skupaj z zamudnimi obrestmi. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, ki je sprva uveljavljala svoje zahtevke v nacionalnem postopku za izdajo plačilnega naloga, zdaj na sodišču izpodbija sklep, s katerim je bil pogodbeni pogoj o zamudnih obrestih v višini 29 % po uradni dolžnosti in in limine litis razglašen za ničen ter obrestna mera znižana na 19 % in s katerim ji je bilo naloženo, da pred nadaljnjo obravnavo tožbe naredi nov izračun obresti.
3.        Predmet predloga za sprejetje predhodne odločbe je vprašanje, ali je nacionalno sodišče v skladu s pravom Unije zavezano, da v okviru presoje dopustnosti civilnopravne tožbe po uradni dolžnosti preveri nepoštenost vnaprej oblikovanih pogojev o zamudnih obrestih v potrošniški kreditni pogodbi in prilagodi njihovo vsebino. Predložitveno sodišče poleg tega postavlja vrsto vprašanj, ki se nanašajo na ravnanje kreditne ustanove ob neizpolnitvi posojilne pogodbe z vidika prava Unije, ki se uporabi.
4.        Pravo varstva potrošnikov v Evropski uniji trenutno doživlja vrsto zakonodajnih prilagoditev, ki kažejo na prizadevanja Komisije za konsolidacijo in posodobitev že doseženega stanja. Tako je bila z Direktivo 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov,(7) ki je izhodišče za popolno uskladitev nacionalnih določb o varstvu potrošnikov, v nekaterih točkah spremenjena Direktiva 93/13.(8) Poleg tega je Komisija s predlogom z dne 11. oktobra 2011 za Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta o skupnem evropskem prodajnem pravu(9) sprožila zakonodajni projekt, ki bo v bodoče omogočal, da se bo ta ureditev lahko uporabila v čezmejnih prodajnih pogodbah, če se bodo pogodbene stranke o tem izrecno dogovorile.(10) Čeprav teh aktov iz časovnih razlogov ni mogoče uporabiti v zadevi iz postopka v glavni stvari, bodo nedvomno odločilno vplivali na nadaljnji razvoj na področju prava varstva potrošnikov.
II – Pravni okvir
A –    Pravo Unije
5.        Namen Direktive 93/13 je v skladu z njenim členom 1(1) približati zakone in druge predpise držav članic o nepoštenih pogojih v pogodbah, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom.
6.        Člen 3 te direktive določa:
„1.      Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za [nepoštenega], če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.
2.      Pogodbeni pogoj šteje za pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, če je bil sestavljen vnaprej in potrošnik zato ni mogel vplivati na vsebino določbe, zlasti v okviru vnaprej oblikovane tipske pogodbe.
[…]“
7.        Priloga k tej direktivi vsebuje seznam pogojev, ki se v skladu s členom 3(3) lahko štejejo za [nepoštene]:
„1.      Pogoji, katerih cilj ali učinek je:
[…]
(e) zahteva, da mora potrošnik, ki ne izpolni svoje obveznosti, plačati nesorazmerno visoko nadomestilo;
[…]“
8.        Člen 4(1) te direktive določa:
„Brez poseganja v člen 7 je treba [nepoštenost] pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen.“
9.        Člen 6(1) te direktive določa:
„Države članice določijo, da [nepošteni] pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez [nepoštenih] pogojev.
[…]“
10.      Člen 7(1) te direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe [nepoštenih] pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“
B –    Nacionalno pravo
11.      V španskem pravu je bilo varstvo potrošnikov pred nepoštenimi pogoji sprva zagotovljeno z Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios(11) (splošni zakon 26/1984 z dne 19. julija 1984 o varstvu potrošnikov in uporabnikov; v nadaljevanju: zakon 26/1984). Ta zakon je bil pozneje spremenjen z Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación(12) (zakon 7/1998 z dne 13. aprila 1998 o splošnih pogojih pogodb; v nadaljevanju: zakon 7/1998), s katerim je bila v tem pogledu v nacionalno pravo prenesena Direktiva 93/13. Z Real Decreto Legislativo 1/2007(13) z dne 16. novembra 2007 (kraljeva zakonska uredba; v nadaljevanju: RDL 1/2007) je bilo na koncu potrjeno spremenjeno besedilo splošnega zakona o varstvu potrošnikov in uporabnikov.
12.      V členu 83 RDL 1/2007 so določene pravne posledice, ki izhajajo iz ugotovitve, da je pogodbeni pogoj nepošten. Ta člen določa: „Nepošteni pogoji so nični po samem pravu in se štejejo za nikoli obstoječe.“ Ta člen še določa: „Ničen del pogodbe se spremeni v skladu s členom 1258 civilnega zakonika in načelom objektivne dobre vere. Sodišče, ki ugotovi ničnost pogojev, pogodbo spremeni in lahko, kadar se pogodba ohrani, omili pravice in obveznosti strank ter posledice njihovega neučinkovanja, če za potrošnika in uporabnika nastane občutna škoda. Le kadar je tudi na podlagi pogodbenih preostalih pogojev položaj med strankama neenak in ga ni mogoče popraviti, lahko sodišče razglasi, da je pogodba brez učinka.“
13.      Člen 1108 španskega civilnega zakonika določa, da kadar je obveznost plačilo denarnega zneska in dolžnik zamuja, je odškodnina za škodo, če ni dogovorjeno drugače, plačilo obresti po dogovorjeni obrestni meri, oziroma če ni dogovora, po zakonski obrestni meri.
14.      V skladu s členom 1258 španskega civilnega zakonika se pogodbe sklenejo s samim soglasjem in od takrat naprej ne zavezujejo le k izpolnitvi izrecno dogovorjenega, ampak tudi glede vseh posledic, ki so glede na svojo naravo v skladu z dobro vero, poslovnimi običaji in zakonom.
III – Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
15.      Stranki iz postopka v glavni stvari sta 28. maja 2007 sklenili posojilno pogodbo v višini 30.000,00 EUR za nakup vozila. Kakor je podrobno navedeno v predložitveni odločbi, je letna efektivna obrestna mera znašala 8,890 %, obresti od posojila 7,950 % in zamudne obresti 29 %. Čeprav bi poplačilo posojila zapadlo šele 5. junija 2014, je tožeča stranka predčasno zahtevala poplačilo, saj tožena stranka ni plačala vseh od skupno 67 prvotno dogovorjenih obrokov.
16.      Tožeča stranka je 8. januarja 2009 v postopku za izdajo plačilnega naloga zahtevala plačilo 29.381,95 EUR, pogodbenih obresti in stroškov. Juzgado de Primer Instancia n° 2 de Sabadell je 21. januarja 2010 sprejelo sklep, s katerim je pogoj o zamudnih obrestih v posojilni pogodbi razglasilo za ničen, znižalo zamudne obresti na 19 % in tožeči stranki naložilo, naj za isto obdobje vloži nov izračun obresti v skladu s sklepom. Sodišče je odločitev obrazložilo s tem, da naj bi bil pogoj o zamudnih obrestih nepošten. Na podlagi kogentne narave preučenih določb naj bi bilo tudi v okviru postopka za izdajo plačilnega naloga pristojno za ugotovitev ničnosti po uradni dolžnosti.
17.      Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari ta sklep izpodbija s pritožbo pred predložitvenim sodiščem, pri čemer se sklicuje na nujnost učinkovitega pravnega varstva in v bistvenem navaja, da presoja dogovorjene zamudne obrestne mere po uradni dolžnosti in limine litis ni dopustna, ampak lahko do nje pride šele po ustreznem ugovoru tožene stranke.
18.      Predložitveno sodišče meni, da je za odločitev o sporu potrebna razlaga prava Unije. Predložitveno sodišče zlasti sprašuje, ali ima nacionalno sodišče glede na določbe prava Unije možnost, da v okviru postopka za izdajo plačilnega naloga po uradni dolžnosti in limine litis ugotovi ničnost pogoja o zamudni obrestni meri ali pa mora, nasprotno, prepustiti strankam, da same zatrjujejo ničnost takega pogoja pred sodiščem, če izjemoma ne gre za pogodbene pogoje, s katerimi se očitno kršijo kogentne določbe ali druge prepovedi. Zato je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
1.      Ali je v nasprotju s pravom Skupnosti, zlasti s pravom varstva potrošnikov, če nacionalno sodišče po uradni dolžnosti in in limine litis v kateri koli fazi postopka ne odloči o tem, ali je pogoj o zamudnih obrestih (v tem primeru 29 %) iz potrošniške kreditne pogodbe ničen, oziroma o tem, ali se ta pogodba spremeni? Ali lahko sodišče, ne da bi vplivalo na pravice potrošnika iz zakonodaje Skupnosti, morebitno presojo takega pogoja prepusti iniciativi dolžnika (z ustreznim postopkovnim ugovorom)?
2.      Kakšna je ob upoštevanju člena 6(1) Direktive 93/13/EGS in člena 2 Direktive 2009/22/EGS v ta namen skladna razlaga člena 83 Real Decreto Legislativo št. 1/2007 (kraljeva zakonska uredba) (prej člen 8 Ley General n. 26/1984, de 19 de julio, para la Defensa de los Consumidores y Usuarios (splošni zakon št. 26/1984 z dne 19. julija 1984 o varstvu potrošnikov in uporabnikov))? Kakšen domet ima v tem pogledu člen 6(1) Direktive 93/13/EGS, ki določa, da nepošteni pogoji „niso zavezujoči za potrošnika“?
3.      Ali je mogoče sodni nadzor po uradni dolžnosti in in limine litis izključiti, če tožeča stranka v zahtevku jasno določi zamudno obrestno mero, znesek zahtevka, vključno z glavnico in obrestmi, pogodbene kazni in stroške, obrestno mero in obdobje, za katero se obresti zahtevajo (ali navede, da se po pravu države članice izvora zakonite obresti avtomatično prištejejo k glavnici), in temelj zahtevka, vključno z opisom okoliščin, ki se uveljavljajo kot podlaga za zahtevek in za zahtevane obresti, in pri tem opredeli, ali gre za zakonite ali pogodbene obresti, za kapitalizacijo obresti ali za posojilno obrestno mero, ali je to izračunala tožeča stranka, in število odstotnih točk nad temeljno obrestno mero centralne banke, kakor je to določeno v Uredbi Skupnosti o postopku za evropski plačilni nalog?
4.      Ali pri neopravljenem prenosu člena 5[(1)](l) in (m) ter 6 Direktive 2008/48/ES, ko govorita o „pravilih za njeno prilagoditev“, in člen 10[(2)](l), ko se sklicuje na „načine prilagoditve“, zavezujejo finančno institucijo, da jasno, posebej in na poudarjenem mestu v pogodbi (ne v besedilu pogodbe ter brez razlikovanja) kot „predpogodbene informacije“ navede podatke o zamudni obrestni meri v primeru neplačila in elemente, ki jih je treba upoštevati za njihovo določitev (finančni stroški, stroški izterjave) ter da vključi opozorilo glede posledic v zvezi s stroški?
5.      Ali člen 6(2) Direktive 2008/48/ES vključuje obveznost sporočitve predčasne zapadlosti kredita ali posojila, zaradi česar se uporabijo zamudne obresti? Ali se uporabi načelo prepovedi neupravičene obogatitve iz člena 7 Direktive 2008/48/ES, kadar kreditna institucija ne zahteva le vračila glavnice (kapitala posojila), temveč tudi posebej visoke zamudne obresti?
6.      Ali lahko sodišče, če ni določbe, s katero bi bil opravljen prenos, in ob upoštevanju člena 11(2) Direktive 2005/29/ES po uradni dolžnosti presodi nepoštenost prakse, da se v besedilo pogodbe vključi pogoj o zamudnih obrestih?
IV – Postopek pred Sodiščem
19.      Predložitvena odločba z dne 29. novembra 2010 je v sodno tajništvo Sodišča prispela 29. decembra 2010.
20.      Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, vladi Kraljevine Španije in Zvezne republike Nemčije ter Evropska komisija so v roku iz člena 23 Statuta Sodišča vložile pisna stališča.
21.      Na obravnavi 1. decembra 2011 so zastopniki tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, vlad Kraljevine Španije in Zvezne republike Nemčije ter Komisije podali njihova stališča.
V –    Bistvene trditve strank
22.      Trditve strank bodo po potrebi navedene v okviru presoje posameznih pravnih vprašanj.
VI – Pravna presoja
A –    Uvodne ugotovitve
23.      Kadar dolžnik ne poravna denarne terjatve, ki se od njega zahteva, to ne pomeni vedno, da ima zoper njo materialne ugovore. Pogosto dolžnik preprosto noče plačati ali pa je plačilno nesposoben. V teh primerih se upniku morda ne bo zdelo smiselno, da zoper tega dolžnika sproži redni sodni postopek.(14) Nasprotno, iskal bo preprostejše in stroškovno ugodnejše možnosti za pridobitev izvršilnega naslova. Številne države članice so upoštevale to zahtevo po poenostavljenem načinu uveljavljanja pravic, tako da so v svoje zakone o civilnem postopku vključile različne posebne postopke za izterjavo denarnih terjatev,(15) pri čemer pa se njihova oblika in praktični pomen lahko bistveno razlikujeta od enega nacionalnega pravnega reda do drugega.(16)
24.      Ker so ti postopki medtem postali pretežno formalni, je v nekaterih pravnih redih zaradi razbremenitve sodstva pristojnost za te postopke na primer prenesena na ustrezno pravno usposobljeno sodno osebje, denimo na sodniške pomočnike ali sodne tajnike,(17) medtem ko so v drugih pravnih redih še naprej izključno pristojna civilna sodišča.(18) Poleg tega je potreba po preprostejšem in hitrejšem uveljavljanju pravic pripeljala do tega, da so bila v nekaterih pravnih redih sprejeta odstopanja od temeljnih pravil civilnega postopka, kar na primer zadeva zaslišanje strank ali standard za utemeljitev in dokazovanje (presoja verodostojnosti oziroma sklepčnosti) uveljavljanega zahtevka.(19)
25.      Na prizadevanja zakonodajalca glede ustrezne rešitve protislovja med hitrejšim uveljavljanjem pravic na eni strani in varstvom procesnih jamstev na drugi strani na ravni Unije kaže Uredba (ES) št. 1896/2006, s katero je bil – vzporedno z nacionalnimi postopki – uveden postopek za evropski plačilni nalog v zvezi z nespornimi denarnimi terjatvami v čezmejnih civilnih in gospodarskih zadevah. Ta postopek za evropski plačilni nalog temelji na izkušnjah držav članic s takimi poenostavljenimi postopki, saj so bile z njim prevzete številne rešitve, ki so se na nacionalni ravni izkazale za ustrezne. K temu na primer spada priznanje možnosti ugovora, če bi tožena stranka, recimo, želela ugovarjati plačilnemu nalogu, pri čemer se v takem primeru podobno kot v večini nacionalnih postopkov za izdajo plačilnega naloga(20) postopek nadaljuje pred sodiščem na podlagi pravil rednega civilnega postopka.(21)
26.      V središču obravnavane zadeve je španski postopek za izdajo plačilnega naloga za izterjavo denarnih terjatev (proceso monitorio), ki ima več od zgoraj navedenih tipičnih značilnosti. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem za predhodno odločanje najprej sprašuje, katere zahteve prava Unije mora izpolnjevati nacionalni sodni postopek za uveljavljanje denarnih terjatev, da bi bil potrošnik učinkovito varovan pred terjatvami, ki izhajajo iz nepoštenih pogojev v potrošniških kreditnih pogodbah. Natančneje, gre za morebitno obveznost nacionalnega sodišča iz prava Unije, da tudi v okviru postopka za izdajo plačilnega naloga in limine litis in po uradni dolžnosti odloča o tem, ali nepošten pogoj v potrošniški kreditni pogodbi ni zavezujoč, ne da bi bila presoja nepoštenosti odvisna od procesnega dejanja dolžnika.
27.      Občutljivost tega vprašanja je ne nazadnje posledica tega, da presoja nepoštenosti praviloma predpostavlja, da nacionalno sodišče opravi obsežno presojo pogodbenih pravic in obveznosti, kar se praviloma ne zgodi v okviru postopka za izdajo plačilnega naloga. Če bi Sodišče pritrdilo taki obveznosti iz prava Unije, bi to na koncu povzročilo, da bi bil nacionalni zakonodajalec prisiljen obsežno prilagoditi svoje civilno procesno pravo, da bi izpolnil zahteve prava Unije. Hkrati pa bi moral zagotoviti, da nacionalni postopek za izdajo plačilnega naloga ne izgubi učinkovitosti in da se ohrani kot instrument preprostega in stroškovno ugodnega uveljavljanja pravic.(22) To vprašanje bo ob upoštevanju dejstva, da je še posebej pomembno in da lahko odgovor Sodišča bistveno vpliva na civilno procesno pravo v državah članicah, imelo osrednjo vlogo moje presoje.
B –    Prvo vprašanje za predhodno odločanje
28.      Vprašanje za predhodno odločanje je sicer postavljeno dokaj široko („v kateri koli fazi postopka“), na podlagi česar bi bilo mogoče domnevati, da želi predložitveno sodišče splošno pojasnilo pristojnosti nacionalnega civilnega sodišča pri preprečevanju nepoštenih pogojev. S takim razumevanjem vprašanja za predhodno odločanje pa se ne bi upoštevalo, da je Sodišče to tematiko že izčrpno obravnavalo v svoji sodni praksi v zvezi s členom 6(1) Direktive 93/13. Če se predlog za sprejetje predhodne odločbe razumno presodi in se upoštevajo posebne okoliščine postopka v glavni stvari, je namreč treba izhajati iz tega, da želi predložitveno sodišče izvedeti, ali se lahko načela sodne prakse, ki jih je Sodišče razvilo na področju varstva potrošnikov, uporabijo tudi v nacionalnem postopku za izdajo plačilnega naloga. Preden pa bom obravnavala to vprašanje, je nujno, da na kratko spomnim na ta načela sodne prakse.
1.      Vloga nacionalnega sodišča pri preprečevanju nepoštenih pogojev v skladu s sodno prakso Sodišča
29.      Sistem varstva, uveden z Direktivo 93/13, v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča temelji na zamisli, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede pogajalskih sposobnosti in ravni obveščenosti, zaradi česar sprejme pogoje, ki jih je predhodno sestavil prodajalec ali ponudnik in na vsebino katerih ne more vplivati.(23) Glede na tak podrejen položaj člen 6(1) Direktive 93/13 določa, da nepošteni pogoji za potrošnika niso zavezujoči. Kakor izhaja iz sodne prakse, gre pri tem za kogentno določbo, s katero se želi formalno ravnovesje med pravicami in obveznostmi sopogodbenikov zamenjati z dejanskim ravnovesjem, tako da se med njimi spet vzpostavi enakost.(24)
30.      V zvezi z zagotovitvijo varstva, ki se želi doseči z Direktivo 93/13, je Sodišče večkrat pojasnilo, da je mogoče obstoječi neenaki položaj med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom izravnati samo s pozitivnim posredovanjem zunaj kroga pogodbenih strank.(25) Sodišče je glede na ta načela razsodilo, da mora nacionalno sodišče po uradni dolžnosti preizkusiti nepoštenost pogodbene klavzule.(26) Pristojnost sodišča, da po uradni dolžnosti obravnava nepoštenost pogoja, je po mnenju Sodišča „primerno sredstvo za doseganje rezultata, ki je določen v členu 6 Direktive 93/13, to je preprečitev, da bi posameznega uporabnika zavezoval nepošteni pogoj, ter za prispevanje k uresničevanju cilja, določenega v njenem členu 7, ker ima lahko taka obravnava odvrnilni učinek, ki vpliva na prenehanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih prodajalec ali ponudnik sklepa s potrošniki“.(27) Sodišče je poleg tega ugotovilo, da je ta pristojnost sodišča nujna „za zagotovitev učinkovitega varstva potrošnika, zlasti glede na nezanemarljivo tveganje, da ne pozna svojih pravic ali ima težave pri njihovem izvajanju“.(28)
31.      Sodišče je v sodbi Pannon(29) utrdilo procesni položaj potrošnika s tem, da je opozorilo na obveznost nacionalnega sodišča, da po uradni dolžnosti preveri nepoštenost pogodbenega pogoja, „če razpolaga s potrebnimi dejanskimi in pravnimi elementi“. Poleg tega je pojasnilo, da ima nacionalno sodišče to obveznost tudi, ko preizkuša svojo krajevno pristojnost.(30) Ta sodna praksa je bila s sodbo z dne 9. novembra 2010 v zadevi Pénzügyi(31) poglobljena, in sicer mora nacionalno sodišče po mnenju Sodišča „po uradni dolžnosti opraviti poizvedbe za ugotovitev, ali klavzula o izključni krajevni pristojnosti sodišča iz pogodbe, ki je predmet spora, ki mu je bil predložen, in ki je bila sklenjena med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, spada na področje uporabe Direktive 93/13, in če spada, po uradni dolžnosti presoditi morebitno nepoštenost take klavzule“.(32) Sodišče je, kar posebej zadeva presojo možnosti uporabe Direktive 93/13 v primeru konkretne pogodbe, razložilo, da mora „nacionalno sodišče v vseh primerih in ne glede na pravila nacionalnega prava ugotoviti, ali je bila sporna klavzula predmet posamičnega dogovora med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom“.
2.      Možnost prenosa načel iz sodne prakse na zadevo iz postopka v glavni stvari
a)      Izhodišče Sodišča v sodbi Pénzügyi
32.      Od vseh tu navedenih sodb se mi zdi sodba Pénzügyi najprimernejša za to, da se najde odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje, predvsem zato, ker je bilo Sodišču v tej zadevi predloženo podobno vprašanje. Sodišču je bilo postavljeno vprašanje, ali lahko nacionalno sodišče, kadar opazi, da bi lahko šlo za nepošten pogodbeni pogoj, po uradni dolžnosti ugotavlja pravne in dejanske elemente, potrebne za presojo nepoštenosti, čeprav stranki tega nista predlagali, nacionalno procesno pravo pa omogoča tak preizkus le na predlog strank. Sodišče temu vprašanju, kakor izhaja iz zgoraj navedenih delov sodbe, ni zgolj pritrdilo. Nacionalnemu sodišču je namreč tudi naložilo obveznost na podlagi prava Unije, da opravi poizvedbe, zato da si priskrbi potrebne pravne in dejanske elemente. Pri tem je bilo odgovorjeno na vprašanje, ki je še ostalo odprto v sodbi Pannon, namreč, natančno kako se mora to zgoditi. Ker Sodišče tega ni podrobneje opredelilo, je bilo zato mogoče izhajati iz tega, da je treba tu upoštevati procesno pravo vsake posamezne države članice.
33.      Iz delov sodbe, navedenih v točki 31 teh sklepnih predlogov, je mogoče sklepati, da je Sodišče verjetno hotelo odstopiti od razpravnega načela v civilnem postopku, da bi v določenem položaju zagotovilo učinkovito varstvo potrošnikov, h kateremu stremi zakonodajalec Unije. To izhodišče je skladno z dosedanjo sodno prakso Sodišča, ki je naklonjena potrošniku. Nacionalnemu sodišču je s tem, da mu je naložena obsežna obveznost opraviti potrebne poizvedbe, namreč tudi dana možnost, da zaradi varstva potrošnika poseže v postopek, čeprav mu njegovo nacionalno pravo takega ravnanja praviloma ne bi dovoljevalo. Pristojnost posredovanja bi tedaj izhajala neposredno iz prava Unije, tako da bi bila uporaba nasprotujočih nacionalnih procesnih določb na podlagi primarnosti prava Unije izpodrinjena.
b)      Argumenti proti prenosu te sodne prakse na zadevo iz postopka v glavni stvari
34.      Čeprav je to izhodišče razveseljivo z vidika varstva potrošnika, pa menim, da neomejen prenos te sodne prakse na postopek, kakršen je postopek za izdajo plačilnega naloga, z dogmatičnega vidika ni mogoč brez težav. Menim, da je treba upoštevati posebne okoliščine, značilne za zadevo Pénzügyi, na katerih je temeljila sodba Sodišča. Poleg tega je treba razmisliti o posledicah prenosa te sodne prakse na postopek za izdajo plačilnega naloga.
i)      Primerjava z zadevo Pénzügyi
–       Drugačen procesni položaj
35.      Najprej je treba opozoriti, da je bil procesni položaj, v katerem je bil potrošnik v navedeni zadevi, drugačen od položaja v zadevi iz postopka v glavni stvari, zato menim, da teh zadev ni mogoče primerjati. Kot je razvidno iz povzetka poteka postopka v sodbi Pénzügyi,(33) je bila zoper potrošnika zaradi izostalega plačila posojila predlagana izdaja plačilnega naloga. Predlagan plačilni nalog je bil izdan v okviru tako imenovanega „nekontradiktornega“ postopka, v katerem zadevnemu sodišču v skladu z madžarsko zakonodajo ni treba razpisati obravnave ali zaslišati nasprotne stranke. Ob izdaji tega plačilnega naloga predložitveno sodišče ni obravnavalo svoje krajevne pristojnosti niti klavzule o pristojnosti iz posojilne pogodbe.
36.      Vendar pa je iz sodbe razvidno tudi, da je potrošnik zoper ta plačilni nalog vložil ugovor, zaradi katerega je postopek za izdajo plačilnega naloga postal kontradiktoren, tako da je naprej potekal v skladu s splošnimi določbami nacionalnega civilnega postopka.(34) Zato je treba izhajati iz tega, da se je začel redni postopek. V zadevi iz postopka v glavni stvari pa je postopek za izdajo plačilnega naloga potekal, ne da bi mu potrošnik nasprotoval s pravnega vidika. Namesto tega je nacionalno sodišče posredovalo na lastno pobudo, tako da je pogodbeni pogoj, o katerem je presodilo, da ni dovoljen, razglasilo za ničen. Glede na to je treba izhajati iz tega, da je izhodišče, ki ga je Sodišče razvilo v zadevi Pénzügyi, dejansko prilagojeno rednemu civilnemu postopku, in ne postopku za izdajo plačilnega naloga.
–       Druga vrsta pogodbenega pogoja
37.      Opozoriti je treba tudi na okoliščino, da je šlo v zadevi Pénzügyi za popolnoma drugo vrsto pogodbenega pogoja kot v zadevi iz postopka v glavni stvari. Ta vidik je še posebej pomemben, zato ga je treba izčrpno preučiti. Pri tem je treba obravnavati različne vrste pogojev, s katerimi se praviloma srečuje nacionalno sodišče.
38.      Predmet postopka v glavni stvari v zadevi Pénzügyi je bila klavzula o pristojnosti, ki je bila vključena v posojilno pogodbo med ponudnikom ali prodajalcem in potrošnikom. Posebnost te klavzule je bila, da je določala izključno krajevno pristojnost sodišča, ki ni bilo sodišče, na območju katerega je imel potrošnik stalno prebivališče, niti tisto, na območju katerega je imel sedež prodajalec ali ponudnik, ampak tisto, ki je bilo tako zemljepisno kot z vidika prometnih povezav blizu sedeža prodajalca ali ponudnika.(35) V tem pogledu je bila ta klavzula o pristojnosti, kakor je tudi pravilno ugotovilo Sodišče v sodbi Pénzügyi, podobna klavzuli, ki je že bila predmet zadeve Océano Grupo Editorial in Salvat Editores. Sodišče je spomnilo na to, da je v točki 24 te sodbe odločilo, da je treba klavzulo, ki določa izključno pristojnost sodišča, na območju katerega je sedež prodajalca ali ponudnika, šteti za nepošteno v smislu člena 3 Direktive 93/13, saj v nasprotju z zahtevami dobre vere vzpostavlja znatno neravnotežje med pogodbenimi pravicami in obveznostmi strank v škodo potrošnika.(36)
39.      Sodišče je v tem videlo občutno prikrajšanje potrošnika, saj ga taka klavzula sili, da prizna izključno pristojnost sodišča, ki je morda zelo oddaljeno od njegovega stalnega prebivališča, s čimer mu je lahko oteženo uveljavljanje pravic zaradi stroškov v zvezi s prihodom na sodišče, zlasti v sporih majhne vrednosti. Sodišče je zato menilo, da taka klavzula spada v skupino klavzul, navedenih v točki 1(q) Priloge k Direktivi 93/13, katerih cilj ali učinek je, da je potrošnikova pravica do sprožitve pravnega postopka izključena ali omejena.(37) Sodišče je poleg tega v taki klavzuli videlo nesorazmerno ugodnost za prodajalca ali ponudnika, saj mu omogoča, da vse spore, ki se nanašajo na njegovo poklicno dejavnost, združi pred enim sodiščem, ki ni sodišče na območju stalnega prebivališča potrošnika, kar hkrati olajšuje organizacijo prihoda navedenega prodajalca ali ponudnika na sodišče in zmanjšuje s tem povezane stroške.(38)
40.      Drugače kot v zadevah Pénzügyi ter Océano Grupo Editorial in Salvat Editores pa predmet obravnavane zadeve ni dogovor o sodni pristojnosti, ampak pogodbeni pogoj o zamudnih obrestih. To razlikovanje je pomembno zato, ker bo pristop nacionalnega sodišča v okviru civilnega postopka različen glede na vrsto pogoja v konkretni zadevi.
41.      Klavzule o pristojnosti sodišč je treba, kakor sem predstavila v sklepnih predlogih v zadevi Pénzügyi,(39) načeloma razlikovati od takih klavzul, ki določajo materialne pogodbene obveznosti. Za zadnje je značilno, da pogosto vsebujejo podrobna in za pogodbene stranke zavezujoča določila, katerih nezdružljivost z načelom dobre vere ni mogoče vedno ugotoviti na prvi pogled, ne nazadnje zaradi njihove zapletenosti. Nasprotno, za tako ugotovitev je pogosto potrebna podrobna presoja nacionalnega sodišča na podlagi vseh okoliščin posameznega primera. Na to opozarja tudi Komisija.(40) V Direktivi 93/13 sami se implicitno predpostavlja, da bo nacionalno sodišče opravilo tako podrobno presojo, kajti po eni strani pogoj v skladu z opredelitvijo v členu 3 velja za nepoštenega le, „če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank“, kar je mogoče ugotoviti šele s skrbno preučitvijo. Po drugi strani člen 4 te direktive določa, da je treba nepoštenost pogodbenega pogoja v skladu z Direktivo 93/13 „oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen.“ Upoštevanje teh okoliščin zahteva torej preučitev zadevnega pogoja, ki je veliko širša od same presoje sklepčnosti.
42.      Tudi v predlogu uredbe o skupnem evropskem prodajnem pravu, omenjenem na začetku(41), se upošteva okoliščina, da je treba nekatere pogoje pogosto skrbno preučiti, da bi se lahko ugotovila njihova nepoštenost. Predlog med drugim vsebuje določbe o „nepoštenih pogojih“ v pogodbah med trgovcem in potrošnikom, ki pretežno ustrezajo tistim iz Direktive 93/13.(42) V zvezi s tem je pomembno omeniti, da predlog uredbe vsebuje tudi določbe o obrestih v primeru zamude potrošnika.(43) Pri tem je posebej zanimiva določba,(44) da je treba v primeru določitve višje obrestne mere, kot pa je predvidena z določbami predloga uredbe, ugotoviti, da tak pogodbeni pogoj ni zavezujoč, če se opredeli kot „nepošten“ v smislu zadevnih določb. Za samo presojo veljajo podobno stroga merila, kakršna so v Direktivi 93/13.(45) Ali bo ta določba v tej obliki kdaj začela veljati, je seveda odvisno od nadaljnjega poteka zakonodajnega postopka. Vsekakor bi pri takih pogodbenih določilih, kakršna so ta v zadevi iz postopka v glavni stvari – če bi pogodbene stranke soglašale z uporabo skupnega evropskega prodajnega prava – predstavljala koristno podlago za odločitev nacionalnega sodišča o tem, ali je pogoj o zamudnih obrestih morebiti nepošten.
43.      Če je sporni pogoj zakonsko tipsko določen, kar ni izjemno, tako da je na primer naveden na seznamu pogojev, ki se vsekakor štejejo za nepoštene, bo nacionalno sodišče moralo ugotoviti nepoštenost tega pogoja. V zvezi s tem pa je treba opozoriti, da celo tipizacija pogojev, kakršno vsebuje Priloga k Direktivi 93/13, na to ne more vplivati. Priloga, na katero se sklicuje v členu 3(3) te direktive, namreč vsebuje le okviren in neizčrpen seznam pogojev,(46) ki so lahko razglašeni za nepoštene.(47) Pogoj, naveden na seznamu, se ne šteje nujno za nepoštenega, in obratno, pogoj, ki tam ni naveden, se lahko kljub temu šteje za nepoštenega.(48) Zato zgolj iz okoliščine, da je pogoj naveden na seznamu, ne izhaja nujno, da je tudi nepošten. Kljub nakazovalni naravi, ki jo ima taka okoliščina v skladu s sodno prakso, je treba zadevni pogodbeni pogoj samostojno in podrobno preučiti glede njegove morebitne nepoštenosti.
44.      Položaj pa je drugačen, če se nacionalno sodišče sreča s klavzulo o pristojnosti, kakršna je bila tista v zadevi Pénzügyi. Pogodbeni pogoj, ki ga je treba glede na okoliščine šteti za nepoštenega zato, ker za reševanje sporov iz pogodbe določa sodišče, na območju katerega ima prodajalec ali ponudnik sedež, bi lahko nacionalno sodišče, kakor sem razložila v točki 112 sklepnih predlogov v zadevi Pénzügyi, preizkusilo že v okviru preizkusa lastne pristojnosti po uradni dolžnosti, ne da bi bilo odvisno od izčrpnih trditev strank. Za dosego cilja nadzora nad nepoštenimi pogoji, ki mu sledi Direktiva 93/13, naložitev obsežne obveznosti presoje ni bila nujno potrebna. To je bilo potrjeno tudi s procesnim položajem iz postopka v glavni stvari. Iz spisa je bilo, kakor sem predstavila v sklepnih predlogih, razvidno, da je predložitveno sodišče pred določitvijo naroka za ustno obravnavo opazilo, da stalno prebivališče tožene stranke ni na območju sodišča, pač pa je tožeča stranka predlog za izdajo plačilnega naloga s sklicevanjem na splošne pogoje pogodbe vložila pri sodišču v bližini svojega sedeža, kar je pri predložitvenem sodišču vzbudilo dvome glede spornega pogodbenega pogoja. S tem je predložitveno sodišče konec koncev izrazilo sum nepoštenega pogodbenega pogoja o pristojnosti sodišča.
45.      Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev se mi zdi razumljivo, da je predložitveno sodišče v zadevi Pénzügyi sporni pogoj opredelilo kot nepošten, in sicer iz teh razlogov: po eni strani se je to sodišče srečalo s pogodbenim pogojem, katerega nepoštenost je bila ob upoštevanju presoje Sodišča v sodbi Océano Grupo očitna. Zato je mogoče upravičeno trditi, da je pri tem šlo za pogoj, ki ga je pravo Unije zadostno tipiziralo. Po drugi strani si je lahko predložitveno sodišče v okviru preizkusa svoje krajevne pristojnosti in zato razmeroma preprosto priskrbelo „potrebne dejanske in pravne elemente“ za izpolnitev svoje obveznosti presoje nepoštenosti pogodbenega pogoja po uradni dolžnosti. Z drugimi besedami, predložitvenemu sodišču ni bilo treba obsežno presojati nepoštenosti ob upoštevanju vseh okoliščin posameznega primera.
46.      Te okoliščine je treba upoštevati, zato da se sodba Pénzügyi umesti v pravi kontekst. Po mojem mnenju je iz tega razvidno, da je mogoče obveznost nacionalnega sodišča, da mora po uradni dolžnosti opraviti poizvedbe, kakor je navedlo Sodišče v točki 56 zadevne sodbe, razumeti le ob upoštevanju tega, da bo nacionalno civilno sodišče praviloma svojo pristojnost preizkusilo po uradni dolžnosti in bo pri tem lahko razmeroma preprosto ugotovilo nepoštenost pogoja, kakršen je bil tisti v zadevah Océano Grupo in Pénzügyi. To pri materialnem pogoju, in sicer iz razlogov, ki sem jih že navedla, ne bo tako preprosto, še zlasti ne, če je ugotovitev nepoštenosti odvisna od skrbne presoje. Sodba Pénzügyi daje primerno rešitev za zagotovitev varstva potrošnikov torej le v kontekstu posebnih okoliščin te zadeve iz postopka v glavni stvari.
–       Sklep
47.      Menim torej, da prenos sodne prakse Pénzügyi na položaj, kakršen je ta v obravnavani zadevi, ni mogoč v delu, v katerem je s tem povezana obveznost nacionalnega sodišča, da v okviru postopka za izdajo plačilnega naloga po uradni dolžnosti in in limine litis odloča o ničnosti pogoja o zamudnih obrestih iz potrošniške kreditne pogodbe.
ii)    Posledice prenosa na postopek za izdajo plačilnega naloga
–       Temeljna sprememba načina delovanja postopka za izdajo plačilnega naloga
48.      Če bo Sodišče zavzelo nasprotno stališče in drugače, kot zagovarjam tu, menilo, da zgoraj navedene okoliščine ne predstavljajo ovire za prenos sodne prakse Pénzügyi na zadevo iz postopka v glavni stvari, je treba kljub temu razmisliti o posledicah, do katerih bi prišlo, če bi bilo izhodišče, ki ga je razvilo Sodišče, preneseno na postopek za izdajo plačilnega naloga.
49.      Vse stranke postopka soglašajo – po mojem mnenju pravilno – da bi naložitev obveznosti obsežne presoje v okviru nacionalnega postopka za izdajo plačilnega naloga in odločanja in limine litis o ničnosti pogoja o zamudnih obrestih iz potrošniške kreditne pogodbe povzročila temeljno in nezaželeno spremembo v načinu delovanja tega postopka. Izraženi pomisleki so povezani z nujnostjo, da se na eni strani varujejo procesna jamstva strank postopka ter da se na drugi strani dolgoročno ohrani učinkovitost nacionalnih postopkov za izdajo plačilnega naloga.
50.      Za razumevanje obsega take obveznosti za nacionalno sodišče na podlagi prava Unije je treba upoštevati pomen postopka za izdajo plačilnega naloga, pa tudi izzive, ki se pojavljajo v povezavi z njegovo procesno obliko zaradi vzpostavitve primernega ravnovesja med učinkovitostjo in pravno državo. Postopek za izdajo plačilnega naloga je, kakor sem že navedla v uvodnih ugotovitvah,(49) ne glede na njegovo podrobnejšo ureditev v posameznih pravnih redih držav članic, namenjen zagotavljanju preprostega, hitrega in učinkovitega uveljavljanja nespornih denarnih terjatev.(50) Omejitev na nesporne denarne terjatve omogoča, da se postopek za izdajo plačilnega naloga oblikuje kot množični postopek. Bistveno vlogo pri preprečevanju ali zmanjševanju nevarnosti za mala in srednja podjetja, ki izvira iz zamud pri plačilu, kakor pravilno pojasnjuje nemška vlada,(51) ima ravno hitrost postopka. S tem se je mogoče izogniti tudi stroškom postopka.
51.      Za take postopke je značilno, da je naslov v korist vlagatelja vloge izdan na podlagi zahteve, vložene na obrazcu ali s pisno vlogo, brez ustne obravnave. V fazi postopka do izdaje plačilnega naloga torej nasprotna stranka ni udeležena v postopku. Sodišče poleg preizkusa svoje pristojnosti preuči tudi določene zahteve glede vloge, predvsem to, ali je zahtevek, ki se uveljavlja, dovolj natančno označen. Vsebinska presoja zatrjevanega zahtevka pa se, nasprotno, praviloma ne opravi. Vloga za izdajo plačilnega naloga se lahko zavrne le, če je zatrjevana terjatev očitno neutemeljena.(52) Vsebinska presoja uveljavljanega zahtevka je pridržana za fazo pravdnega postopka, ki se lahko uvede na podlagi pravnega sredstva tožene stranke proti plačilnemu nalogu. V sledečem pravdnem postopku nato sodišče po uradni dolžnosti tudi vedno preuči, ali so izpolnjeni pogoji za uveljavljani zahtevek. Če je za obstoj ali neobstoj zahtevka bistven pogodbeni pogoj, nacionalno sodišče potem preuči tudi vprašanje njegove morebitne nepoštenosti.
52.      Obveznost nacionalnega sodišča glede preučitve in neuporabe morebitnega nepoštenega pogoja po uradni dolžnosti bi bila s pravnega vidika sporna v delu, v katerem postopek za izdajo plačilnega naloga ni kontradiktoren postopek, tako da prodajalec ali ponudnik, če bi nacionalno sodišče po uradni dolžnosti ugotovilo, da je pogodbeni pogoj nepošten in bi vlogo za izdajo plačilnega naloga zavrnilo, ne bi imel možnosti, da zavzame stališče glede očitka uporabe nepoštenih pogojev pri poslovanju. Pravica do izjave, ki velja za izraz pravne države in spada med splošna načela prava Unije, priznana v sodni praksi,(53) ne bi bila dovolj varovana.
53.      Taka obveznost nacionalnega sodišča bi poleg tega naletela na omejitve, ki so povezane s formalnostjo postopka za izdajo plačilnega naloga. Čeprav bo nepoštenost pogodbenega pogoja v nekaterih primerih očitna, na primer če je zadevna vrsta pogoja zakonsko tipizirana, to kljub temu ne bo vedno držalo. Presoja nepoštenosti pogoja na podlagi določb iz členov 3 in 4 Direktive 93/13 je, kakor je bilo že navedeno, vsekakor lahko zapletena.(54) Poleg tega bi se lahko pojavili dvomi glede vprašanja, ali je bil zadevni pogoj v skladu s členom 3(1) dogovorjen posamično. Kakor ustrezno pojasnjuje Komisija,(55) ni mogoče izključiti, da se bo nacionalno sodišče srečalo s kočljivo nalogo, da se bo moralo dokončno opredeliti glede nepoštenosti konkretnega pogoja, čeprav ima v tem pogledu dvome ali pa ne razpolaga z vsemi informacijami glede dejanskih okoliščin. S Komisijo se je treba strinjati glede tega, da bi bilo v pravnem pogledu sporno, če bi bili edini možnosti pristojnega sodišča, da kljub obstoječim dvomom vlogo ali zavrne – v škodo upnika – ali ji ugodi – v škodo dolžnika.
54.      Če bi bilo treba postopek za izdajo plačilnega naloga v nasprotju z njegovim prvotnim konceptom prilagoditi tako, da bi morala biti predvidena možnost ustnega podajanja stališč, na primer z razpisom obravnave zaradi odprave dvomov ali zagotovitve pravice do izjave strankam postopka pred odločitvijo, bi bilo treba pričakovati, da bi ta postopek, če bi postal zgolj odslikava pravdnega postopka, izgubil ravno eno svojih bistvenih prednosti v smislu učinkovitosti.
55.      Poleg tega je treba upoštevati, da je bila v nekaterih državah članicah pristojnost v postopkih za izdajo plačilnega naloga s poklicnih sodnikov v interesu razbremenitve sodstva prenesena na drugo sodno osebje.(56) Ob upoštevanju zapletenosti presoje nepoštenosti pogodbenega pogoja in posledic ugotovitve, da pogoj pogodbenih strank ne zavezuje, pa bi morala biti ta naloga pridržana sodniku. Če bi Sodišče torej menilo, da je mogoče iz člena 6 Direktive 93/13 izpeljati obveznost nacionalnega sodišča na podlagi prava Unije glede obsežne presoje ter odločitve in limine litis o ničnosti pogoja v potrošniški kreditni pogodbi tudi v okviru postopka za izdajo plačilnega naloga, bi to terjalo organizacijsko prilagoditev nacionalnih predpisov o sodiščih. Sprejeti bi morali biti zadostni ukrepi, da bi lahko izključno sodniki obravnavali vloge za izdajo plačilnega naloga v zadevah v zvezi s pravom varstva potrošnikov. Izločitev teh zadev iz običajnih postopkov za izdajo plačilnega naloga pa bi povzročila, da bi bil postopek morda bolj zapleten, s čimer bi se deloma izgubil razbremenilni učinek za nacionalna sodišča.
56.      Zato menim, da bi naložitev obveznosti obsežne presoje v okviru postopka za izdajo plačilnega naloga in odločanja in limine litis o ničnosti pogoja o zamudnih obrestih v potrošniški kreditni pogodbi bistveno spremenila način delovanja tega postopka, s čimer bi bila izničena bistvena prednost postopka za izdajo plačilnega naloga v smislu učinkovitosti, namreč hitra izterjava nespornih denarnih terjatev.
–       Združljivost z načelom procesne avtonomije
Civilno procesno pravo v pravu Unije in nacionalnem pravu
57.      Poleg tega je vprašljivo, kako bi bilo mogoče tako razlago, povezano z daljnosežnimi posledicami za nacionalni postopek za izdajo plačilnega naloga, sploh uskladiti s sodno prakso Sodišča glede procesne avtonomije držav članic.
58.      Kadar namreč na kakem področju ni predpisov Unije, mora v skladu z ustaljeno sodno prakso pravni red vsake države članice določiti pristojna sodišča in podrobneje urediti postopkovna pravila pravnih sredstev, katerih namen je varstvo pravic, ki za upravičene subjekte izhajajo iz prava Unije.(57) Ta pristojnost držav članic konec koncev izhaja iz okoliščine, da se procesno pravo držav članic načeloma ne usklajuje. Prav tako Unija na tem področju nima splošne zakonodajne pristojnosti. To še posebej velja tudi za civilno procesno pravo, za katero gre v obravnavani zadevi, čeprav se vpliv prava Unije vseskozi povečuje.(58) Vpliv prava Unije na nacionalno civilno procesno pravo se medtem kaže prek civilnih procesnopravnih določb v posameznih aktih sekundarne zakonodaje,(59) prek načel prava Unije in ne nazadnje prek sodne prakse Sodišča.
59.      Pomembna omejitev te procesne avtonomije držav članic izvira predvsem iz splošnih načel prava Unije, na primer v povezavi z uveljavljanjem pravic, ki jih posameznikom priznava pravni red Unije. Tako je Sodišče po eni strani državam članicam glede njihove pristojnosti, ki so jo obdržale na tem področju, sicer priznalo široko polje proste presoje pri oblikovanju postopkov za varstvo pravic, ki jih imajo državljani na podlagi prava Unije, po drugi strani pa je jasno opozorilo na omejitve te pristojnosti držav članic, ki jih postavlja pravo Unije, ko je pojasnilo, da zadevni postopki ne smejo biti manj ugodni od tistih, ki veljajo za podobne notranje položaje (načelo enakovrednosti), in ne smejo dejansko onemogočiti oziroma čezmerno otežiti uveljavljanja pravic, ki jih daje pravni red Unije (načelo učinkovitosti).(60)
60.      Ti načeli sodne prakse se uporabljata tudi za sistem, uveden z Direktivo 93/13 za varstvo potrošnika pred nepoštenimi pogoji pri poslovanju. Tako je Sodišče nazadnje v sodbi Asturcom Telecomunicaciones opozorilo na pomen, ki ga ima načelo procesne avtonomije v okviru sodnega nadzora nad pogodbenimi pogoji. Predmet te zadeve je bilo vprašanje, ali je bilo mogoče Direktivo 93/13 razlagati tako, da mora nacionalno sodišče, ki odloča o predlogu za izvršbo na podlagi pravnomočne arbitražne odločbe, izdane v odsotnosti potrošnika, po uradni dolžnosti preizkusiti neveljavnost arbitražne klavzule iz pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in tem potrošnikom, in to odločbo razveljaviti.(61) Sodišče je na to vprašanje odgovorilo s sklicevanjem na svojo sodno prakso, po kateri „pravo Unije nacionalnega sodišča ne obvezuje, da ne uporabi nacionalnih postopkovnih pravil, po katerih odločba postane pravnomočna, čeprav bi se s tem lahko odpravila kršitev kakršne koli določbe prava Skupnosti, ki jo povzroči zadevna odločba“.(62) Sodišče je po ugotovitvi, da na področju pravnomočnosti ni določb prava Unije, opozorilo, da „so pravila za izvajanje načela pravnomočnosti določena v nacionalnih pravnih redih držav članic na podlagi načela procesne avtonomije držav članic,“ pri čemer je spomnilo, da „ta pravila ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne nacionalne položaje, niti ne smejo biti urejena tako, da bi dejansko onemogočila ali pretirano otežila izvrševanje pravic, ki jih podeljuje pravni red Skupnosti“.(63)
61.      Na podlagi te sodbe je mogoče sklepati, da za nacionalno civilno procesno pravo po mnenju Sodišča veljata le načeli enakovrednosti in učinkovitosti, če ni nikakršnih bolj specifičnih določb prava Unije.(64) Kršitev prava Unije je tako mogoče domnevati samo, če navedeno pravo ni v skladu s tema načeloma. Na vprašanje, ali je potrebna sprememba nacionalnega postopka za izdajo plačilnega naloga v smislu prvega vprašanja za predhodno odločanje, zato da bi se zagotovilo varstvo potrošnikov, je torej mogoče odgovoriti le, če ta nacionalni postopek, katerega temeljne značilnosti so že bile opisane, ni v skladu z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti. To je treba preučiti v nadaljevanju.
Neobstoj kršitve načela enakovrednosti
62.      Načelo enakovrednosti zahteva, da nacionalno pravilo velja brez razlikovanja za pravna sredstva, ki temeljijo na kršitvi prava Unije, in tista, ki temeljijo na kršitvi nacionalnega prava, če imajo podoben predmet in podlago.(65) Če to prenesemo na specifični kontekst tu relevantnega vidika varstva potrošnikov, to pomeni, da je treba odgovoriti na vprašanje, ali je varstvo potrošnika pred nepoštenimi pogoji pri poslovanju, h kateremu stremi zakonodajalec Unije z Direktivo 93/13, na nacionalni ravni s procesnega vidika zagotovljeno v enaki meri kot varstvo potrošnika pred posegi v podobne pravne položaje, ki jih varuje nacionalno pravo. Za kršitev načela enakovrednosti bi torej šlo le, če bi bile možnosti za uveljavitev zahtevkov, ki izhajajo iz Direktive 93/13, v procesnem pravu s primerjalnega vidika določene manj ugodno.
63.      Sodišče je v svoji sodni praksi razvilo vrsto splošnih meril, na podlagi katerih je mogoče presojati enakovrednost nacionalnega pravnega varstva prav na področju varstva položajev, ki jih določa pravo Unije. Pri sami presoji gre v bistvu za to, da se zadevne procesne določbe med seboj primerjajo in ovrednotijo. Sodišče je pri tem zavzelo stališče, da je treba kot relevantna merila za presojo podobnosti zadevnih pravnih sredstev upoštevati tako predmet in podlago kot bistvene elemente domnevno primerljivih pravnih sredstev, ki zadevajo nacionalno pravo.(66) Sodišče je tudi razložilo, da je treba pri odločanju, ali je nacionalna postopkovna določba manj ugodna, upoštevati položaj te določbe v celotnem postopku, potek navedenega postopka in posebnosti teh pravil.(67)
64.      Čeprav je Sodišče to nalogo načeloma dodelilo nacionalnim sodiščem, zato da bi izkoristilo njihovo neposredno poznavanje nacionalnega procesnega prava,(68) pa je ohranilo nalogo, da daje pojasnila glede razlage prava Unije,(69) in včasih celo prišlo do svojih ugotovitev glede varstva enakovrednosti v konkretnem primeru,(70) če je razpolagalo z zadostnimi koristnimi podatki. Namen Sodišča pri tem pa ni nič drugega kakor nacionalnim sodiščem dati koristne napotke, ki naj jim bodo v pomoč pri lastni presoji.(71) Glede na to lahko navedem nekaj načelnih trditev glede nekaterih značilnosti postopka v glavni stvari.
65.      Kar zadeva konkretno zadevo iz postopka v glavni stvari, menim, da iz trditev predložitvenega sodišča ni mogoče razbrati nobenih indicev, na podlagi katerih bi bilo mogoče sklepati, da bi špansko civilno procesno pravo v okviru nacionalnega postopka za izdajo plačilnega naloga nadzor nad nepoštenostjo pogojev v potrošniških kreditnih pogodbah glede na določbe Direktive 93/13 urejalo manj ugodno kot nadzor nad združljivostjo teh potrošniških kreditnih pogodb z določbami nacionalnega prava. Tako nič ne kaže na kršitev načela enakovrednosti v okviru obravnavanega nacionalnega postopka za izdajo plačilnega naloga.
66.      Za namene tega postopka predhodnega odločanja je torej treba izhajati iz tega, da je načelo enakovrednosti spoštovano.
Neobstoj kršitve načela učinkovitosti
67.      Preučiti je treba še, ali so bistvene značilnosti nacionalnega postopka za izdajo plačilnega naloga v skladu z načelom učinkovitosti. To načelo zahteva, da uporaba prava Unije ni onemogočena ali čezmerno otežena. V zvezi s tem je treba opozoriti na cilj, ki ga je zakonodajalec Unije določil v členu 7(1) Direktive 93/13, „da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki“. Pravno gledano ta cilj predstavlja merilo, po katerem je treba presojati nacionalni postopek za izdajo plačilnega naloga.
68.      Obveznost nacionalnega sodišča glede temeljite presoje in odločitve in limine litis o ničnosti nepoštenega pogoja v potrošniški kreditni pogodbi bi varovala potrošnika, še preden bi bila izdana pravnomočna odločba o denarni terjatvi. Nacionalni postopek za izdajo plačilnega naloga bi bil tako dopolnjen z mehanizmom preventivnega pravnega varstva. Postavlja pa se vprašanje, ali je tak mehanizem nujno potreben za zagotovitev učinkovitega varstva potrošnika pred uporabo nepoštenih pogojev pri poslovanju. Kakor je bilo že omenjeno, je postopek za izdajo plačilnega naloga v državah članicah praviloma oblikovan tako, da je presoja, ali je pogodbeni pogoj nepošten, prenesena na pravdni postopek, ki se uvede s pravnim sredstvom.(72) Nacionalno sodišče v okviru tega pravdnega postopka dobi priložnost, da izpolni svojo obveznost presoje nepoštenosti, ki mu jo nalaga pravo Unije. Z drugimi besedami, tudi ta model potrošniku zagotavlja pravno varstvo. To varstvo pa je pogojeno s tem, da potrošnik v okviru postopka za izdajo plačilnega naloga izrazi svojo voljo, da se bo branil po pravni poti.
69.      Dvomim, da je učinkovitost prava Unije ogrožena, zato ker je pravno varstvo odvisno od tega, da potrošnik izrazi svojo voljo. Prav sodna praksa namreč kaže na to, da je Sodišče štelo, da je okoliščina, da je pozitivno posredovanje nacionalnega sodišča za odpravo neravnotežja med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom odvisno od soglasja potrošnika, združljiva z določbami členov 6 in 7 Direktive 93/13.
70.      Najprej naj spomnim na sodbo Pannon GSM, v kateri je Sodišče opozorilo na obveznost nacionalnega sodišča, da ne uporabi pogojev, če jih šteje za nepoštene, „razen če potrošnik temu nasprotuje“.(73) Sodišče je v obrazložitvi navedlo, da je obveznost presoje po uradni dolžnosti potrebna za zagotovitev polnega učinka varstva, h kateremu se stremi z določbami zadevne direktive. Hkrati pa je pojasnilo, da „nacionalnemu sodišču ni treba izključiti uporabe zadevnega pogoja, če potrošnik po opozorilu sodišča ne uveljavlja dejstva, da je ta pogoj nepošten in neobvezujoč“.
71.      Opozoriti je treba tudi na sodbo v zadevi Martín Martín,(74) v kateri se je Sodišče ukvarjalo z vprašanjem, ali lahko nacionalno sodišče po uradni dolžnosti presoja kršitev člena 4 Direktive Sveta 85/577/EGS z dne 20. decembra 1985 za varstvo potrošnika v primeru pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov,(75) in pogodbo, za katero velja ta direktiva, razglasi za nično, ker potrošnik ni bil poučen o svoji pravici do odstopa, čeprav se ta pred pristojnimi nacionalnimi sodišči na to ničnost ni nikoli skliceval.(76) Sodišče je v tej sodbi opozorilo, da „pravo Unije načeloma ne zahteva, da nacionalna sodišča po uradni dolžnosti preizkusijo razlog glede kršitve določb Skupnosti, kadar bi jih preizkus tega razloga obvezoval, da prekoračijo meje spora, kot so ga razmejile stranke, in se oprejo na druga dejstva in okoliščine od tistih, ki jih je v utemeljitev predloga navedla stranka, ki ima interes, da se uporabijo navedene določbe“.(77) Sodišče je dalje razložilo, da je „ta omejitev pristojnosti nacionalnega sodišča utemeljena z načelom, po katerem dajo pobudo za začetek postopka stranke in lahko zato sodišče postopa po uradni dolžnosti le v izjemnih primerih, kadar je njegovo posredovanje v javnem interesu“.(78) Sodišče je pozitivno posredovanje nacionalnega sodišča v takem primeru, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, na koncu le ocenilo za utemeljeno, in sicer z obrazložitvijo, da člen 4 Direktive 85/577 zadeva javni red. Kot je Sodišče ugotovilo s sklicevanjem na moje sklepne predloge v tej zadevi,(79) „ima obveznost pouka iz člena 4 Direktive 85/577 osrednje mesto v njeni splošni zgradbi, kot bistveno zagotovilo za učinkovito uresničevanje pravice do odstopa in tako za polni učinek varstva potrošnikov, ki ga je želel doseči zakonodajalec Skupnosti“.(80) V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče možnost razglasitve sporne pogodbe za nično štelo k „ustreznim ukrepom“ za varstvo potrošnikov v smislu člena 4(3) zadevne direktive v primeru kršitve obveznosti pouka. Pri tem pa je treba omeniti, da je Sodišče s sklicevanjem na zgoraj navedeno mesto v sodbi Pannon GSM(81) tudi pojasnilo, da „bi moralo nacionalno sodišče, ki odloča v sporu, prav tako upoštevati, da razglasitev ničnosti zadevne pogodbe v nekaterih okoliščinah ne ustreza volji potrošnika“.(82)
72.      Na koncu je treba spomniti še na sodbo v zadevi Asturcom Telecomunicaciones, v kateri je bilo Sodišču predloženo vprašanje, ali mora nacionalno sodišče, ki odloča o predlogu za izvršbo na podlagi pravnomočne arbitražne odločbe, izdane v odsotnosti potrošnika, po uradni dolžnosti preizkusiti neveljavnost arbitražne klavzule iz pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in tem potrošnikom, in to odločbo razveljaviti.(83) Pomembno je bilo razlikovanje, ki ga je Sodišče opravilo v razmerju do sodbe Mostaza Claro, ko je navedlo, da je drugače kot pri položaju, na katerem je temeljila zadeva Mostaza Claro, „[potrošnik] v različnih postopkih, povezanih s sporom med njim in družbo Asturcom, ostal popolnoma pasiven in zlasti ni vložil tožbe za razveljavitev arbitražne odločbe, da bi izpodbijal nepošteno arbitražno klavzulo, tako da je ta odločba zdaj postala pravnomočna“.(84) Sodišče je drugače, kot sem sama predlagala,(85) odločilo, da nacionalnemu sodišču ne bo naložilo take obveznosti. Razjasnitev predloženega vprašanja je namreč prepustilo nacionalnim pravnim redom, pri čemer se je omejilo na presojo, ali je bilo zadevno špansko procesno pravo v skladu z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti. Sodišče je obveznost nacionalnega sodišča, da po uradni dolžnosti preuči nepoštenost arbitražne klavzule v okviru prisilne izvršbe, videlo le v delu, v katerem je bila taka presoja v skladu z določbami nacionalnega procesnega prava sploh mogoča v okviru primerljivih predlogov iz nacionalnega prava.(86)
73.      Navedena sodna praksa dokazuje, da si Sodišče prizadeva pravo Unije razlagati na način, s katerim se ustrezno upoštevajo individualni interesi potrošnika s tem, da mu je dana možnost, da samostojno odloči, ali želi uveljavljati varstvo iz prava potrošnikov v okviru civilnega postopka, za katerega je značilno načelo dispozitivnosti.(87) Tako razumevanje procesnega položaja potrošnika je v skladu s prav tako v sodni praksi razvitim modelom potrošnika,(88) ki je „običajno obveščen ter razumno pozoren in preudaren“. Za izhodišče v sodbi Pannon GSM je značilno, da potrošnika varuje pred vsiljenim varstvom in sledi ideji varstva potrošnikov z informiranjem. Sodišče namreč upošteva, da si potrošnik v posameznem primeru morda lahko želi, da sporni pogoj ostane v veljavi, na primer v primeru dogovora o pristojnosti, če si potrošnik želi, da postopek teče v kraju, določenem v pogodbenem pogoju.(89) Na drugi strani se Sodišče očitno nagiba k temu, da prav tako upošteva potrošnikovo odpoved varstvu njegovih pravic, kakor izhaja iz sodbe Asturcom Telecomunicaciones. V skladu s tem očitno obveznost nacionalnih sodišč, ki izhaja iz prava Unije, da s pozitivnim posredovanjem varujejo potrošnika pred nepoštenimi pogoji, seže le tako daleč, kolikor to dopušča nacionalno procesno pravo.
74.      Ob upoštevanju vsega navedenega sklepam, da polni učinek sistema, uvedenega z Direktivo 93/13, ni ogrožen, če nacionalno sodišče ni zavezano, da in limine litis in po uradni dolžnosti odloča o tem, ali nepošten pogoj v potrošniški kreditni pogodbi ni zavezujoč. V tem delu je mogoče pritrditi enotnemu stališču vseh strank postopka, v skladu s katerim za zagotovitev varstva potrošnika pred zahtevki, ki temeljijo na nepoštenih pogodbenih pogojih, zadostuje, če ima potrošnik, zoper katerega je vložena vloga za izdajo plačilnega naloga, kakor je praviloma predvideno v okviru nacionalnega postopka za izdajo plačilnega naloga, možnost, da se po pravni poti brani z vložitvijo ugovora. V zvezi s tem ni mogoče ugotoviti kršitve načela učinkovitosti.
75.      Ti preudarki se seveda nanašajo le na varstvo potrošnika. Ne sme pa se spregledati, da člen 7(1) Direktive 93/13 izrecno terja uvedbo ustreznih in učinkovitih sredstev tudi „v interesu […] konkurentov“. Povedano drugače, uvesti je treba postopke, s katerimi se v enaki meri upoštevajo interesi obeh pogodbenih strank. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se s prenosom nadzora nad nepoštenostjo na pravdni postopek, ki se uvede s pravnim sredstvom, hkrati prepreči, da bi nacionalno sodišče ugotovilo, da pogodbeni pogoj ni zavezujoč, ne da bi prodajalec ali ponudnik pred tem dobil priložnost, da poda svoje stališče. S tem je primerno, kakor je ustrezno navedla Komisija,(90) zagotovljena učinkovitost pravnega varstva prodajalca ali ponudnika.
Vmesni sklep
76.      Treba je torej ugotoviti, da načeli enakovrednosti in učinkovitosti ne terjata, da se nacionalnemu sodišču naloži obveznost, da in limine litis in po uradni dolžnosti odloča o tem, ali nepošten pogoj v potrošniški kreditni pogodbi ni zavezujoč. Zato menim, da omejitev procesne avtonomije držav članic zaradi zagotovitve varstva potrošnikov ni potrebna.
3.      Sklepi
a)      Neobstoj obveznosti presoje po uradni dolžnosti in in limine litis v okviru postopka za izdajo plačilnega naloga na podlagi prava Unije
77.      Na podlagi navedenega sklepam, da prenos sodne prakse Pénzugyi na zadevo iz postopka v glavni stvari ne pride v poštev. Zoper to po eni strani govori različnost okoliščin, na katerih temeljita ti zadevi, predvsem procesni položaj(91) – postopek za izdajo plačilnega naloga na eni strani in pravdni postopek na drugi strani – ter vrsta pogodbenega pogoja, s katerim se sreča nacionalno sodišče(92) – vsebinski pogoj na eni strani in klavzula o pristojnosti na drugi strani. Nadaljnji argument zoper prenos te sodne prakse na zadevo iz postopka v glavni stvari je, da bi obveznost odločanja in limine litis in po uradni dolžnosti, ali nepošten pogoj v potrošniški kreditni pogodbi ni zavezujoč, bistveno spremenila način delovanja postopka za izdajo plačilnega naloga,(93) s čimer bi bila omejena procesna avtonomija držav članic, ne da bi to bilo nujno potrebno za zagotovitev polnega učinka Direktive 93/13.(94) Glede na to je treba ugotoviti, da pravo Unije take obveznosti nacionalnemu sodišču ne nalaga.
78.      Ob upoštevanju dejstva, da pravo Unije ne terja takega ravnanja nacionalnega sodišča, tudi ni v nasprotju s pravom Unije, če nacionalno sodišče po uradni dolžnosti in in limine litis ne odloča o tem, ali pogoj o zamudnih obrestih v potrošniški kreditni pogodbi ni zavezujoč.
b)      Pristojnost držav članic za sprejetje strožjih določb
79.      Treba je spomniti, da Direktiva 93/13, kakor jasno izhaja iz njene dvanajste uvodne izjave, le delno in minimalno usklajuje nacionalne zakonodaje v zvezi z nepoštenimi pogoji.(95) Bistveni normativni izraz zasnove minimalne uskladitve, na kateri temelji ta direktiva, je možnost v členu 8, ki izrecno določa, da lahko države članice na področju, ki ga ureja ta direktiva, sprejmejo ali ohranijo strožje določbe, ki so združljive s Pogodbo, da bi zagotovile višjo stopnjo varstva potrošnikov. Ta zasnova minimalne uskladitve, kakor sem že pojasnila v sklepnih predlogih v zadevi Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, državam članicam pušča široko polje proste presoje,(96) ki je omejena le s splošnimi omejitvami prava Unije, predvsem s primarno zakonodajo.(97) V skladu s tem lahko načeloma države članice v nacionalnih civilnih procesnih pravnih redih določijo obveznost svojih sodišč, da v okviru postopka za izdajo plačilnega naloga po uradni dolžnosti in in limine litis preučijo, ali pogodbeni pogoj ni dovoljen.
C –    Drugo vprašanje za predhodno odločanje
80.      Da bi se nacionalnemu sodišču dal koristen odgovor, je treba drugo vprašanje za predhodno odločanje preoblikovati. V delu, v katerem je namreč namen tega vprašanja glede na njegovo besedilo ta, da Sodišče poda tako razlago člena 83 RDL 1/2007 ob upoštevanju člena 6(1) Direktive 93/13 in člena 2 Direktive 2009/22, da bo ta v skladu s tema direktivama, bi ga bilo treba razglasiti za nedopustnega na podlagi neobstoja dopustnega predmeta razlage.(98)
81.      V zvezi s tem je treba opozoriti, da Sodišče v postopku predhodnega odločanja v skladu s členom 267 PDEU ne presoja skladnosti nacionalnega prava s pravom Unije niti ga ne razlaga. Sodišče pa je pristojno, da predložitvenemu sodišču da vse ustrezne elemente razlage prava Unije, ki mu lahko omogočijo, da presodi tako združljivost za namene sodbe v zadevi, o kateri odloča.(99) Zato mora iz vseh navedb predložitvenega sodišča, predvsem iz obrazložitve predložitvene odločbe, izluščiti tiste elemente prava Unije, ki jih je ob upoštevanju predmeta spora treba razložiti.(100)
82.      Drugo vprašanje za predhodno odločanje je treba ob upoštevanju problematike zadeve iz postopka v glavni stvari, obravnavane v predložitvenem sklepu, ter prvega vprašanja za predhodno odločanje („ničnost in sprememba pogoja iz potrošniške kreditne pogodbe“) razumeti tako, da predložitveno sodišče v bistvu prosi za razlago člena 6(1) Direktive 93/13. Želi namreč izvedeti, ali lahko glede na pravno posledico iz te določbe navedene direktive, da nepošteni pogodbeni pogoji za potrošnika niso zavezujoči, pogodbeni pogoj, za katerega je ugotovljeno, da ni pošten, nadomesti z drugim, ki se ne šteje za nepoštenega.
83.      Menim, da odgovor na to vprašanje izhaja tako iz besedila kot iz namena določbe iz člena 6(1) Direktive 93/13.
84.      Najprej je treba ugotoviti, da Direktiva 93/13 izrecno niti ne določa „nadomestitve“ nepoštenih pogojev niti sodišča za to ustrezno ne pooblašča. Člen 6(1) te direktive se, nasprotno, omejuje na določitev pravne posledice, da taki pogoji za potrošnika niso zavezujoči.(101) Podobno izhaja tudi iz enaindvajsete uvodne izjave. Ta določba države članice v vsem svojem obsegu zavezuje, tako da odstopanja niso dopustna. Člen 6(1) te direktive mora glede na svoj namen tudi v okviru prenosa voditi k nujni pravni posledici, da nepošteni pogoji za potrošnika niso zavezujoči, od česar s pogodbo ni mogoče odstopiti.
85.      Ugotoviti je treba tudi, da člen 6(1) te direktive določa, da pogodba po ugotovitvi, da nepošten pogoj ni zavezujoč, obe stranki „še naprej zavezuje na podlagi teh pogojev,“ če je nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev. V enaindvajseti uvodni izjavi je v zvezi s tem navedeno, da „če se taki pogoji vendarle uporabijo, da niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev“. Določbo člena 6(1) te direktive je torej treba razumeti tako, da mora pogodba po odstranitvi nepoštenih pogojev v nespremenjeni obliki veljati še naprej s preostalimi pogoji, če je to pravno mogoče, kar že pojmovno izključuje vsakršno nadomestitev pogojev oziroma prilagoditev pogodbe.
86.      S še podrobnejšo obravnavo namena ureditve člena 6(1) te direktive je mogoče najti nadaljnje argumente zoper pristojnost nacionalnega sodišča za prilagoditev pogoja. Kakor je že bilo navedeno, je namen ugotovitve nacionalnega sodišča, da nepošteni pogoji niso zavezujoči, preprečitev tega, da bi taki pogoji potrošnika še naprej zavezovali. To pa hkrati služi uresničevanju nadaljnjega, dolgoročnega cilja Direktive 93/13, namreč cilju preprečevanja uporabe nepoštenih pogojev pri poslovanju, kakor izhaja iz člena 7(1) te direktive. V Direktivi 93/13 se v ta namen, kakor je Sodišče izrecno ugotovilo v svoji sodni praksi, izkorišča odvračalni učinek, ki ga ima sodna presoja nepoštenosti na prodajalce ali ponudnike.(102)
87.      Za ugotovitev, ali je prilagoditev pogodbe z nadomestitvijo zadevnega nepoštenega pogoja z drugim, kar se je zgodilo v postopku v glavni stvari, v nasprotju z določbami Direktive 93/13, je treba tako preučiti, ali lahko taka prilagoditev negativno vpliva na odvračalni učinek, ki ga ima presoja nepoštenosti. To bi namreč pomenilo, da polni učinek te direktive ne bi bil več zagotovljen, s čimer bi se kršila prepoved prava Unije, da akti države članice o prenosu ne smejo ovirati uresničevanja ciljev neke direktive.
88.      Taka prilagoditev pogodbe povzroči, da se tveganja prodajalca ali ponudnika, ki izhajajo iz uporabe nepoštenih pogojev pri poslovanju, občutno zmanjšajo. Medtem ko prodajalec ali ponudnik morebiti tvega, da bo na podlagi ugotovitve, da kak pogoj ni zavezujoč, še naprej vezan na pogodbo, ki je zanj morda manj ugodna, pa prilagoditev v zgoraj navedenem smislu nazadnje pripelje do tega, da se pogodbeni pogoji uskladijo z zakonodajo in tako s stanjem, ki je za prodajalca ali ponudnika sprejemljiv.(103) Prodajalec ali ponudnik pa se lahko tudi v primerih, v katerih bi nepoštenost enega ali več pogojev vodila k neveljavnosti celotne pogodbe, zanese na to, da bo pogodba kljub temu ostala v veljavi, kar morda ne bo v interesu potrošnika. Možnost, da bodo razlogi za neveljavnost pogodbe odpravljeni, ter preglednost tveganj za prodajalca ali ponudnika bi lahko imeli nasprotni učinek od tistega, ki ga je želel doseči zakonodajalec Unije. Prodajalca ali ponudnika bi to namreč lahko spodbudilo, da preprosto „poskusi svojo srečo“ in v pogodbo vključi kar največ nepoštenih pogojev v upanju, da bo večino teh nacionalno sodišče spregledalo. Prodajalec ali ponudnik bi se lahko glede na tako pravno stanje, kakor ustrezno pripominja Komisija,(104) na koncu počutil izzvan, zlasti ker pri poskusu uveljavitve svojih pogojev v razmerju do potrošnika ne bi mogel ničesar izgubiti. Ti primeri kažejo, da možnost naknadne prilagoditve pogodbe s strani sodišča ne bi le omilila odvračalnega učinka, ki izhaja iz člena 6 zadevne direktive, ampak bi celo povzročila nasprotni učinek. Tako bi bilo ovirano uresničevanje ciljev Direktive 93/13.
89.      Glede na to ugotovitev je treba šteti, da bi se poseglo v polni učinek Direktive 93/13. Zato je treba tudi na vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti v tej smeri, da člen 6(1) zadevne direktive nasprotuje nacionalni določbi, kot je člen 83 RDL 1/2007, ki nacionalnemu sodišču omogoča, da nepošten pogodbeni pogoj nadomesti z drugim, ki se ne šteje za takega.(105) Nacionalno sodišče mora to nacionalno določbo razlagati in uporabljati tako, da bo v skladu z zadevno direktivo. Nacionalno sodišče mora pri uporabi nacionalnega prava to, kolikor je mogoče, razlagati ob upoštevanju besedila in namena zadevne direktive, da bi se dosegel v njej določeni rezultat in upošteval člen 288(3) ES.(106)
D –    Tretje vprašanje za predhodno odločanje
90.      Predložitveno sodišče želi izvedeti tudi, ali je dopustno sodni nadzor po uradni dolžnosti in in limine litis izključiti, če so navedeni jasni podatki o nekaterih vidikih posojilne pogodbe, kakor je predvideno pri postopku za evropski plačilni nalog. Predložitveno sodišče s tem misli na določbo člena 7 Uredbe št. 1896/2006 o postopku za evropski plačilni nalog, v skladu s katerim mora vloga za evropski plačilni nalog vsebovati vrsto podatkov, ki so posamično našteti v odstavku 2. V zvezi s tem predložitveno sodišče postavlja hipotezo, da bi določitev nekaterih vsebinskih zahtev morebiti lahko nadomestila nemožnost nadzora in limine litis.(107) Razlog za te trditve je očitno to, da glede na navedbe predložitvenega sodišča špansko pravo takih podatkov ne zahteva.
91.      Na koncu pa ostane nejasno, kaj je namen tega vprašanja za predhodno odločanje. Vprašanje bi lahko na eni strani, kakor sta predlagali španska vlada in Komisija,(108) šteli za hipotetično in tako v skladu s sodno prakso Sodišča na koncu tudi za nedopustno, saj je njegov namen razlaga Uredbe št. 1896/2006, zlasti ker gre v zadevi iz postopka v glavni stvari izključno za nacionalni postopek za izdajo plačilnega naloga, za katerega se uporabljajo izključno določbe španskega civilnega procesnega prava. V zvezi s tem je treba spomniti, da če se vprašanja, ki jih postavijo nacionalna sodišča, nanašajo na razlago določbe prava Unije, je Sodišče načeloma zavezano, da odloči o tem,(109) razen če se s predlogom za sprejetje predhodne odločbe v resnici stremi k temu, da bi se odločilo o konstruiranem sporu ali izdalo posvetovalno mnenje o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih, če zaprošena razlaga prava Unije ni v nikakršni povezavi z resničnostjo ali predmetom spora ali če Sodišče ne razpolaga z dejanskimi ali pravnimi elementi, ki so nujni za koristen odgovor na vprašanja, ki so mu postavljena.(110)
92.      Na prvi pogled hipotetična narava vprašanja za predhodno odločanje pa odpade, če se vprašanje ob upoštevanju nadaljnjih navedb predložitvenega sodišča razume tako, da se z njim želi izvedeti, katera pravila je mogoče izpeljati iz Uredbe št. 1896/2006 glede vsebinskih zahtev za vlogo za nacionalni plačilni nalog. Iz predložitvenega sklepa je namreč razvidno, da predložitveno sodišče razmišlja o „analogni uporabi“ Uredbe št. 1896/2006. Analogna uporaba določbe člena 7 Uredbe št. 1896/2006 pa bi na koncu pomenila uskladitev nacionalnega civilnega procesnega prava, k čemur pa zakonodajalec Unije ni stremel. Kakor je namreč razvidno iz uvodne izjave 10 te uredbe, bi moral biti „postopek, uveden s to uredbo, […] za tožečo stranko dodatno in neobvezno sredstvo, ki ji dopušča, da uporabi postopek, ki ga predvideva nacionalno pravo“. Koncept postopka za evropski plačilni nalog, ki ga je zakonodajalec Unije razvil kot dodatni in neobvezni postopek za čezmejno izterjavo nespornih denarnih terjatev, dokazuje, da je bilo načrtovano, da nacionalni in evropski postopek obstajata vzporedno.(111) Razmerje te uredbe do nacionalnega prava je dalje pojasnjeno v drugem stavku, v katerem je izrecno navedeno, da „ta uredba ne nadomešča in ne usklajuje obstoječih mehanizmov za izterjavo nespornih zahtevkov v skladu z nacionalnim pravom“. Iz Uredbe št. 1896/2006 torej niso razvidna nobena zavezujoča pravila(112) o tem, kakšna naj bi bila vsebina vloge za nacionalni plačilni nalog.
93.      Ne glede na to odgovor na tretje vprašanje za predhodno odločanje izhaja že iz mojih ugotovitev glede prvega in drugega vprašanja za predhodno odločanje. V skladu z njimi pravo Unije držav članic ne zavezuje, da v nacionalnih pravnih redih v okviru postopka za izdajo plačilnega naloga določijo presojo nepoštenosti pogodbenih pogojev po uradni dolžnosti in in limine litis. To pa lahko v interesu varstva potrošnikov storijo na podlagi pristojnosti iz člena 8 Direktive 93/13.
E –    Četrto in peto vprašanje za predhodno odločanje
94.      Tudi glede nujnosti odgovora na četrto vprašanje za predhodno odločanje obstajajo dvomi. Ker je namreč namen tega vprašanja razlaga Direktive 2008/48, je treba opozoriti na okoliščino, da te direktive za dejansko stanje iz postopka v glavni stvari ni mogoče uporabiti iz časovnih razlogov. Sprejeta je bila namreč 23. aprila 2008 in je začela veljati 11. junija 2008, pri čemer je rok za njen prenos v nacionalno zakonodajo potekel 12. maja 2010. Sporna posojilna pogodba pa je bila sklenjena že 28. maja 2007, to pomeni še pred začetkom veljavnosti Direktive 2008/48.
95.      Direktiva 2008/48 sicer določa prehodne ukrepe, vendar je treba upoštevati člen 30 te direktive, ki izrecno določa, da se ta direktiva ne uporablja za kreditne pogodbe, ki obstajajo na dan, ko začnejo veljati nacionalni izvedbeni ukrepi. Ta določba pa ne velja za člene 11, 12, 13 in 17 ter člena 18(1), drugi stavek, in (2), za katere države članice zagotovijo, da se „uporabljajo tudi za odprte kreditne pogodbe, ki obstajajo na dan, ko začnejo veljati nacionalni izvedbeni ukrepi.“ Sem pa ne spadajo členi 5(1)(l) in (m), 6 in 10(2)(l), ki dajalcu kredita nalagajo določene obveznosti glede informiranja potrošnika pred sklenitvijo pogodbe in ki so ravno predmet vprašanja za predhodno odločanje. Tudi pri poizkusu, da bi se nacionalnemu sodišču kljub temu dal koristen odgovor tako, da se ne bi izhajalo iz Direktive 2008/48, ampak iz predhodne Direktive 87/102, ki je veljala v času dejanskega stanja, naletimo na nepremostljive težave, saj ta ni vsebovala nobenih določb, ki bi ustrezale navedenim določbam zadevne direktive. Z razlago Direktive 87/102 torej ni mogoče odgovoriti na vprašanja predložitvenega sodišča.
96.      Ob upoštevanju dejstva, da četrto vprašanje za predhodno odločanje ni povezano s sporom o glavni stvari, odgovor nanj ni potreben. Predložitveno sodišče pa je kljub temu treba opozoriti, da Direktive 2008/48 ratione temporis ni mogoče uporabiti.
97.      Kar zadeva peto vprašanje za predhodno odločanje, je najprej treba opozoriti na napako, ki se je predložitvenemu sodišču očitno pripetila pri oblikovanju tega vprašanja. Ker navedene določbe niso v nikakršni zvezi z opisanim predmetom ureditve, je treba, kakor ustrezno ugotavlja tudi Komisija,(113) izhajati iz tega, da se predložitveno sodišče očitno sklicuje na člena 6(2) in 7 Direktive 87/102. Pravico do obveščenosti in načelo prepovedi neupravičene obogatitve namreč opredeljuje Direktiva 87/102, in ne Direktiva 2008/48, ki jo je navedlo predložitveno sodišče.
98.      Če izhajamo iz pravilnosti te domneve, je treba zdaj preučiti, ali je vprašanje za predhodno odločanje ob upoštevanju konkretne problematike spora o glavni stvari tudi upoštevno.
99.      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da nič v predložitvenem sklepu ne kaže na to, da bi v sporu o glavni stvari obstajal problem v zvezi z obveznostjo dajalca kredita, urejeno v členu 6(2) Direktive 87/102, da mora biti „med trajanjem pogodbe potrošnik obveščen o vsaki spremembi letnega odstotka obresti ali ustreznih stroškov takoj, ko nastopi“. Ta obveznost se ne glede na to v skladu s členom 6(1) Direktive 87/102 nanaša le na pogodbe med potrošnikom in kreditno ali finančno institucijo za odobritev kredita v obliki predplačila na tekoči račun. Ker sporna posojilna pogodba glede na razpoložljive podatke o dejanskem stanju očitno ne spada v to kategorijo kreditnih pogodb, za odločitev v sporu o glavni stvari tudi ni potrebna razlaga člena 6(2) Direktive 87/102.
100. Prav tako za odločitev v sporu o glavni stvari očitno ni potrebna razlaga člena 7 Direktive 87/102. Ta določba direktive države članice zavezuje, da „v primeru kredita, odobrenega za nakup blaga, določijo pogoje, pod katerimi se blago lahko odvzame, zlasti če potrošnik s tem ne soglaša“. Določa tudi, da države članice „zagotovijo, da je v primeru, ko kreditodajalec znova poseduje blago, obračun med strankama tak, da se zagotovi, da odvzem ne vodi do neupravičene obogatitve“. V predložitvenem sklepu pa nič ne kaže na to, da bi se v zadevi v glavni stvari pojavljal problem v zvezi z vračilom blaga upniku. Predložitveno sodišče pa se morda navezuje na mogoč položaj, v katerem bi prodajalec ali ponudnik glede na potrošnikovo nespoštovanje pogodbenih obveznosti lahko zahteval poplačilo posojila, pri čemer bi se v tem primeru postavljalo vprašanje, ali bi bil prav tako upravičen do zamudnih obresti, ki se štejejo za nepoštene. Zadnje bi se sicer lahko štelo za neupravičeno obogatitev. Predložitveni sklep pa ne vsebuje indicev, ki bi kazali na to, da je namen vprašanja za predhodno odločanje razjasnitev tega vprašanja.
101. Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev sklepam, da odgovor na četrto in peto vprašanje za predhodno odločanje ni potreben.
F –    Šesto vprašanje za predhodno odločanje
102. Predložitveno sodišče želi s šestim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu izvedeti, ali je treba člen 11(1) Direktive 2005/29 razlagati tako, da lahko nacionalno sodišče po uradni dolžnosti presodi nepoštenost poslovne prakse, da se v besedilo pogodbe vključi pogoj o zamudnih obrestih.
103. Ta določba navedene direktive, ki jo predložitveno sodišče omenja v vprašanju za predhodno odločanje, določa splošni cilj, ki ga morajo države članice doseči po zakonodajni poti. V interesu potrošnikov je treba zagotoviti, da so „z namenom uveljavitve skladnosti z določbami te direktive na voljo ustrezna in učinkovita sredstva za boj proti nepoštenim poslovnim praksam“. Taka sredstva vključujejo predpise, po katerih se lahko sprožijo sodni postopki proti takim nepoštenim poslovnim praksam in/ali prijavijo take nepoštene poslovne prakse upravnemu organu, ki odloča o pritožbah ali sproži ustrezne sodne postopke. Upoštevati je torej treba, da Direktiva 2005/29 za boj proti nepoštenim poslovnim praksam omogoča uvedbo tako sodnega kot upravnega postopka na nacionalni ravni.
104. Za postopek za sprejetje predhodne odločbe pa je pomembna le prva možnost, saj se postavljena pravna vprašanja nanašajo na nacionalni postopek za izdajo plačilnega naloga pred nacionalnim sodiščem. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da člen 11(2) Direktive 2005/29 določa obsežne pristojnosti za sodišča držav članic, ki so opisana v bistvenih značilnostih. Te pristojnosti med drugim obsegajo izdajo sodnih prepovedi nepoštenih poslovnih praks, odobritev začasnega pravnega varstva ter naložitev ukrepov za odpravo posledic takih vrst poslovnih praks.
105. V skladu z jasnim besedilom te določbe zadevne direktive pa morajo ustrezne pristojnosti najprej določiti države članice v okviru prenosa te direktive, pri čemer morajo upoštevati določene minimalne zahteve prava Unije.(114) Pri prenosu imajo poleg tega široko polje proste presoje.(115) Direktiva 2005/29 sicer določa popolno uskladitev materialnih pravil o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov,(116) ne pa tudi procesnopravnih instrumentov za boj proti takim vrstam poslovnih praks. V zvezi z vprašanjem neposredne uporabe Direktive 2005/29, na kar očitno namiguje predložitveno sodišče z opozorilom na to, da Direktiva 2005/29 v Španiji očitno ni bila prenesena v nacionalno zakonodajo, po mojem mnenju iz zgornjih ugotovitev izhaja, da to ni niti izrecno predvideno niti se ne zdi, da bi bila določitev take možnosti nameravana glede na namen ureditve Direktive 2005/29. Kot argument zoper neposredno možnost uporabe določb Direktive 2005/29 brez razlikovanja s strani nacionalnih sodišč je namreč mogoče navesti, da je ravno iz člena 11(1) razvidno, da bodo postopki, ki jih morajo uvesti države članice, šele zagotovili uveljavitev zadevne direktive. Določitev primernih sredstev za boj proti nepoštenim poslovnim praksam je torej nujni pogoj za uveljavitev ciljev te direktive na nacionalni ravni.(117)
106. Ne glede na ta rezultat razlage je treba glede upoštevnosti vprašanja za predhodno odločanje ugotoviti, da v predložitvenem sklepu nič ne kaže na to, da bi prvostopenjsko sodišče vključitev pogodbenega pogoja o zamudnih obrestih, za katerega je ugotovilo, da ni dovoljen, hkrati opredelilo za nepošteno poslovno prakso v smislu Direktive 2005/29. Predložitveno sodišče, ki je prvo postavilo vprašanje možnosti uporabe Direktive 2005/29 v zadevi iz postopka v glavni stvari, govori le o „mogoči nepošteni poslovni praksi“,(118) ne da bi navedlo indice za tako domnevo. Na podlagi skupnega konteksta je mogoče le domnevati, da predložitveno sodišče meni, da se nepoštenost poslovne prakse kaže v določitvi previsoke zamudne obrestne mere. Skope navedbe v predložitvenem sklepu pa ne dopuščajo, da bi se lahko z gotovostjo ugotovilo, ali je predložitveno sodišče sploh subsumiralo dejstva pod določbe obravnavane direktive. Iz tega izhaja, da vprašanje glede razlage Direktive 2005/29 ni povezano s sporom o glavni stvari. Glede na to je treba, kakor so predlagale tudi stranke postopka, izhajati iz tega, da je vprašanje za predhodno odločanje v celoti hipotetično. Zato je tudi šesto vprašanje za predhodno odločanje treba razglasiti za nedopustno.
VII – Predlog
107. Ob upoštevanju vseh zgornjih ugotovitev Sodišču predlagam, naj na vprašanja, ki mu jih je v predhodno odločanje predložilo Audiencia Provincial de Barcelona, odgovori:
1.      Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da nacionalnega sodišča ne zavezuje, da v okviru nacionalnega postopka za izdajo plačilnega naloga po uradni dolžnosti in in limine litis odloča o tem, ali pogoj o zamudnih obrestih v potrošniški kreditni pogodbi ni zavezujoč, če je mogoče presojo morebitne nepoštenosti tega pogoja v skladu z nacionalnim procesnim pravom prenesti na pravdni postopek, ki se uvede na podlagi pravnega sredstva dolžnika, v okviru katerega je nacionalnemu sodišču omogočeno, da si priskrbi pravne in dejanske elemente, potrebne za tako presojo.
2.      Člen 6(1) Direktive 93/13 nasprotuje nacionalni določbi, ki nacionalnemu sodišču omogoča, da potrošniško pogodbo prilagodi tako, da nepošten pogodbeni pogoj nadomesti z drugim, ki se ne šteje za nepoštenega.
3.      Določbe Uredbe (ES) št. 1896/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o uvedbi postopka za evropski plačilni nalog se ne uporabljajo za nacionalni postopek za izdajo plačilnega naloga.
1 –      Jezik izvirnika sklepnih predlogov: nemščina.
Jezik postopka: španščina.
2 –      Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288).
3 –      Direktiva 2009/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009 o opustitvenih tožbah zaradi varstva interesov potrošnikov (UL L 110, str. 30).
4 –      Uredba (ES) št. 1896/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o uvedbi postopka za evropski plačilni nalog (UL L 399, str. 1).
5 –      Direktiva 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS (UL L 133, str. 66).
6 –      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (UL L 149, str. 22).
7 –      Direktiva 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL L 304, str. 64). Države članice morajo to direktivo v skladu s členom 28(1) v nacionalno pravo prenesti do 13. decembra 2013.
8 –      Člen 32 Direktive 2011/83, s katerim je v Direktivo 93/13 vključen člen 8a, države članice zavezuje, da Komisijo obvestijo o sprejetju posebnih nacionalnih določb na določenih področjih, in sicer v zvezi z razširitvijo obsega vsebinskega nadzora iz člena 4(2) Direktive 93/13 ter z uvedbo nacionalnih seznamov pogodbenih pogojev, ki se štejejo za nepoštene.
9 –      Predlog Komisije z dne 11. oktobra 2011 za Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta o skupnem evropskem prodajnem pravu (COM(2011) 635 konč.).
10 –      V zadnjih letih so prizadevanja Komisije za vzpostavitev evropskega instrumenta za pogodbeno pravo postala intenzivnejša. V sporočilu Komisije iz leta 2003 z naslovom „Skladnejše evropsko pogodbeno pravo – akcijski načrt“ je bila predlagana izdelava „Skupnega referenčnega okvirja“ kot opt-in instrumenta, ki bi vseboval skupne določbe in skupno terminologijo evropskega pogodbenega prava. Pozneje je „Study Group on the European Civil Code“ kot mednarodna mreža raziskovalcev izdelala akademski osnutek Skupnega referenčnega okvirja (Common Frame of Reference – CFR), pri čemer so se uporabili „Principles of European Contract Law“ (PECL), opredeljeni v okviru tako imenovane Komisije Lando. Na podlagi teh pripravljalnih del je Evropska komisija aprila 2010 imenovala strokovno skupino za Skupni referenčni okvir evropskega pogodbenega prava, ki je 3. maja 2011 predložila študijo o izvedljivosti. V zvezi s prizadevanji za vzpostavitev evropskega kodeksa pravic potrošnikov glej Lando, O., „On a European Contract Law for Consumers and Businesses – Future Perspectives“, Towards a European Contract Law (ur. Reiner Schulze/Jules Stuyck), München 2011, str. 203 in 204, ter Mazeaud, D., „Unfairness and Non-negotiated Term“, prav tam; S. Hesselink, M., „The Consumer Rights Directive and the CFR: two worlds apart?“, European review of contract law, zv. 5 (2009), št. 3, str. 290; Zimmermann, R., „The present state of European private law“, The American journal of comparative law, zv. 57 (2009), št. 2, str. 479.
11 –      BOE št. 176 z dne 24. julija 1984.
12 –      BOE št. 89 z dne 14. aprila 1998.
13 –      BOE št. 287 z dne 30. novembra 2007.
14 –      Glej Gruber, U., Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht – Kommentar (ur. Thomas Rauscher), München 2010, str. 274, točka 1.
15 –      Vse države članice poskušajo problem izterjave množice nespornih terjatev po pravni poti rešiti iz lastne perspektive v okviru svojih pravnih tradicij in postopkov. Načini rešitve, ki jih poznajo posamezne države, se tako v tehničnem pogledu in tudi po uspehu med seboj zelo razlikujejo. V nekaterih državah članicah so najpomembnejši procesnopravni instrumenti v zvezi z obravnavo terjatev, ki niso predmet spora, zamudne sodbe, v okviru rednega civilnega postopka predvideni posebni sumarni postopki ali celo začasne odredbe, katerih učinki so praktično dokončni, saj jim v praksi skoraj nikoli ne sledi postopek v glavni stvari. V nekaterih državah članicah pa se je za dosego hitre in stroškovno ugodne izterjave terjatev, glede katerih se domneva, do bodo ostale nesporne, kot zelo učinkovit izkazal postopek za izdajo plačilnega naloga. Sprva je bil tak postopek predviden v civilnem procesnem pravu enajstih držav članic (v Avstriji, Belgiji, na Finskem, v Franciji, Nemčiji, Grčiji, Italiji, Luksemburgu, na Portugalskem, v Španiji in na Švedskem). Najbolj znana primera sta francoski injonction de payer in nemški Mahnverfahren. Leta 1999 je bil podoben postopek uveden tudi v Španiji (proceso monitorio) (glej Zeleno knjigo Komisije z dne 12. decembra 2002 o postopku za evropski plačilni nalog ter ukrepih za poenostavitev in pospešitev sodnih postopkov v sporih majhne vrednosti, COM(2002) 746 konč.). Ta razvoj kaže na to, da ta tip postopka v Evropski uniji postaja vse bolj cenjen.
16 –      Glej Hess, B., Europäisches Zivilprozessrecht, Heidelberg 2010, str. 556, člen 10, točka 40.
17 –      Glede ureditve pristojnosti v Nemčiji glej na primer Prütting, H./Gehrlein, M., ZPO –Kommentar, 2. izdaja, Köln 2010, str. 1455, člen 689, točka 2; Zeiss, W./Schreiber, K., Zivilprozessrecht, 10. izdaja, str. 305; v Avstriji Rechberger, W._/Simotta, D.‑A., Grundriss des österreichischen Zivilprozessrechts, Dunaj 2003, str. 302, točka 515/3, in v Španiji Alonso Crespo, E., „Algunos medios preventivos o alternativos del proceso civil atribuidos al secretario judicial“, Estudios jurídicos, 2004, str. 6687, in Rodríguez Tirado, A. M., Las funciones procesales del Secretario judicial, Barcelona 2001, ki obravnavajo položaj nemškega in avstrijskega Rechtspfleger oziroma španskega secretario judicial znotraj sodne uprave.
18 –      Glede ureditve pristojnosti v Franciji glej na primer Guinchard, S., Droit et pratique de la procédure civile, Pariz 2004, str. 629, in v Italiji De Stefano, A., Procedura Civile, Milano 2010, str. 662, točka 5144.
19 –      Kot na primeru besedila člena 8 Uredbe (ES) št. 1896/2006, ki potrebuje razlago, pojasnjuje Sujecki, B., „Das Europäische Mahnverfahren“, Neue Juristische Wochenschrift, 2007, str. 1625, naj bi omejeni obseg presoje v tem smislu, da sicer ni potrebna presoja sklepčnosti, očitno neutemeljeni zahtevki pa se kljub temu zavrnejo, dopuščal, da presojo opravi sodni uradnik, ki ni sodnik. S takim obsegom presoje naj bi se poleg tega omogočila popolnoma avtomatična presoja vlog za izdajo plačilnega naloga, s čimer bi postopek za izdajo plačilnega naloga dobil zaželeni racionalizacijski in razbremenitveni učinek.
20 –      Glede ureditve v Franciji glej Guinchard, S., prav tam (opomba 18), str. 631, v Nemčiji Zeiss, W./Schreiber, K., prav tam (opomba 17), str. 306, točka 779, v Avstriji Rechberger, W._/Simotta, D.‑A., prav tam (opomba 17), str. 304, točka 515/7, in v Italiji De Stefano, A., prav tam (opomba 18), str. 671, točka 5210.
21 –      Glej Gruber, U., prav tam (opomba 14), str. 275, točka 3, ki opozarja na to, da postopek v skladu z Uredbo (ES) št. 1896/2006 temelji na enakem izhodišču kot nacionalni postopki za izdajo plačilnega naloga. Upnik s preprostim, hitrim in stroškovno ugodnim postopkom pridobi izvršilni naslov. Le če se dolžnik brani, se postopek nadaljuje kot redni civilni postopek.
22 –      Glej Alonso Crespo, E., prav tam (opomba 17), str. 6687, in Rechberger, W._/Simotta, D.‑A., prav tam (opomba 17), str. 301, točka 515/2, ki opozarjajo na prednosti stroškovno ugodne pridobitve izvršilnega naslova s postopkom za izdajo plačilnega naloga.
23 –      Glej sodbi z dne 27. junija 2000 v združenih zadevah Océano Grupo Editorial in Salvat Editores (od C‑240/98 do C‑244/98, Recueil, str. I‑4941, točka 25) in z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Mostaza Claro (C‑168/05, ZOdl., str. I‑10421, točka 25).
24 –      Glej sodbo Mostaza Claro (navedena v opombi 23, točka 36) in sodbo z dne 4. junija 2009 v zadevi Pannon GSM (C‑243/08, ZOdl., str. I‑4713, točka 25). V zvezi s kritiko te sodne prakse glej Hesselink, M., „Unfair Terms in Contracts Between Businesses“, Towards a European Contract Law (ur. Reiner Schulze/Jules Stuyck), München 2011, str. 132 in 133.
25 –      Glej v opombi 23 navedeni sodbi Océano Grupo Editorial in Salvat Editores (točka 27) in Mostaza Claro (točka 26) ter sodbo z dne 6. oktobra 2009 v zadevi Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, ZOdl., str. I‑9579, točka 31).
26 –      Sodba Asturcom Telecomunicaciones (navedena v opombi 25, točka 32). Glede sodnega nadzora vsebine splošnih pogojev pogodbe ob upoštevanju dobre vere glej Basedow, J., „Der Europäische Gerichtshof und das Privatrecht“, Archiv für die civilistische Praxis, zv. 210 (2010), str. 172 in 173.
27 –      Sodba z dne 21. novembra 2002 v zadevi Cofidis (C‑473/00, Recueil, str. I‑10875, točka 32) in sodba Mostaza Claro (navedena v opombi 23, točka 27).
28 –      Sodbi Cofidis (navedena v opombi 27, točka 33) in Mostaza Claro (navedena v opombi 23, točka 28).
29 –      Navedena v opombi 24.
30 –      Ibidem, točka 35.
31 –      C‑137/08, ZOdl., str. I‑10847.
32 –      Ibidem, točka 56.
33 –      Ibidem, točki 14 in 15.
34 –      Ibidem, točka 18.
35 –      Ibidem, točka 52.
36 –      Ibidem, točka 53.
37 –      Ibidem, točka 53.
38 –      Ibidem, točka 55.
39 –      Glej moje sklepne predloge, predstavljene 6. julija 2010 v zadevi Pénzügyi (sodba z dne 9. novembra 2010, C‑137/08, ZOdl., str. I‑10847, točka 113).
40 –      Glej točko 65 pisnih stališč Komisije.
41 –      Glej točko 4 teh sklepnih predlogov.
42 –      Glej poglavje 8 predloga uredbe (členi od 79 do 86 – „Nepošteni pogodbeni pogoji“).
43 –      Glej del VI, poglavje 16, oddelek 2, predloga uredbe (členi od 166 do 171 – „Zamudne obresti: splošne določbe“).
44 –      Člen 167, točka 3, predloga uredbe določa: „Pogodbena določba, ki opredeljuje višjo obrestno mero, kot je določena v členu 166, ali obračunano prej, kot je določeno v odstavku 2 tega člena, ne zavezuje, če bi to bilo nepravično v skladu s členom 83.“
45 –      Člen 83(2) predloga uredbe določa merila (preglednost pogoja, naravo tega, kar se zagotovi s pogodbo, prevladujoče okoliščine ob sklenitvi pogodbe, druge pogodbene pogoje in pogoje vseh drugih pogodb, od katerih je odvisna pogodba), na podlagi katerih se ugotavlja „nepoštenost“ pogodbenega pogoja. Ta določba je povzeta po členu 4 Direktive 93/13.
46 –      Kot je razvidno iz sedemnajste uvodne izjave, je lahko za namene te direktive priloženi seznam pogodbenih pogojev le okviren in zaradi minimalnega značaja te direktive smejo države članice v nacionalnih predpisih razširiti ali omejiti področje uporabe pogodbenih pogojev.
47 –      Glej sodbo Pannon GSM (navedena v opombi 24, točka 38) in sodbo z dne 1. aprila 2004 v zadevi Freiburger Kommunalbauten (C‑237/02, Recueil, str. I‑3403, točka 20).
48 –      Glej sodbo z dne 7. maja 2002 v zadevi Komisija proti Švedski (C‑478/99, Recueil, str. I‑4147, točka 20) in sodbo Freiburger Kommunalbauten (navedena v opombi 47, točka 20).
49 –      Glej točki 23 in 24 teh sklepnih predlogov.
50 –      V tem smislu tudi De Stefano, A., prav tam (opomba 18), str. 655, točka 5100, glede postopka za izdajo plačilnega naloga (natančneje glede italijanskega procedimento di ingiunzione), ki ne zajema pravdnega postopka niti poglobljene presoje uveljavljane denarne terjatve in tako upniku omogoča, da hitro in stroškovno ugodno pridobi izvršilni naslov, da lahko zahteva prisilno izvršbo.
51 –      Glej točko 22 pisnih stališč nemške vlade.
52 –      Glede postopka za izdajo plačilnega naloga v Franciji glej na primer Guinchard, S., prav tam (opomba 18), str. 629, in v Nemčiji Zeiss, W./Schreiber, K., prav tam (opomba 17), str. 305. V pravnih redih teh držav članic lahko nacionalno sodišče vlogo za izdajo plačilnega naloga zavrne, če iz vloženih dokumentov izhaja, da terjatev očitno ne obstaja.
53 –      Glej sodbe z dne 4. julija 1963 v zadevi Alves (32/62, Recueil, str. 109); z dne 26. junija 1980 v zadevi National Panasonic (136/79, Recueil, str. 2033, točka 21) in z dne 14. maja 1998 v zadevi Windpark Groothusen (C‑48/96 P, Recueil, str. I‑2873, točka 47).
54 –      Glej točko 41 teh sklepnih predlogov.
55 –      Glej točko 65 pisnih stališč Komisije.
56 –      Glej točko 24 teh sklepnih predlogov.
57 –      Glej med drugim sodbe z dne 16. decembra 1976 v zadevi Rewe (33/76, Recueil, str. 1989, točka 5) in v zadevi Comet (45/76, Recueil, str. 2043, točka 13); z dne 20. septembra 2001 v zadevi Courage in Crehan (C‑453/99, Recueil, str. I‑6297, točka 29); z dne 11. septembra 2003 v zadevi Safalero (C‑13/01, Recueil, str. I‑8679, točka 49); z dne 13. marca 2007 v zadevi Unibet (C‑432/05, ZOdl., str. I‑2271, točka 39) in z dne 8. julija 2010 v zadevi Bulicke (C‑246/09, ZOdl., str. I‑7003, točka 25).
58 –      Glej Lupoi, M. A., „The Harmonization of Civil Procedural Law within the EU“ (ur. Justin Orlando Frosini/Michele Angelo Lupoi/Michele Marchesiello), A European Space of Justice, Ravena 2006, str. 209, ki meni, da je Evropska unija tisti integracijski sistem, v katerem je civilno procesno pravo najbolj usklajeno. Avtor pa priznava, da se je uskladitev do zdaj omejila na prevzem posameznih enotnih instrumentov, tako da so bile države članice dolžne le svoje nacionalne zakone o civilnem postopku prilagoditi tako, da so lahko enotni instrumenti pravilno delovali. Posledice uskladitve so tako učinkovale le „posredno“. Avtor meni, da ni mogoče predvideti prihodnosti uskladitve na področju civilnega procesnega prava. Podobno tudi Wagner, G., v Kommentar zur Zivilprozessordnung (ur. Stein/Jonas), 22. izdaja, zv. 10, Tübingen 2011, str. 46, točka 88, ki meni, da je kljub velikemu porastu evropskih pravnih aktov na tem področju jedro civilnega procesnega prava – postopkovna pravila za notranje spore – doslej ostalo nedotaknjeno kljub silovitemu porastu evropskih pravnih aktov na tem področju. Avtor meni, da je iz realističnega vidika do poenotenja evropskega civilnega še daleč.
59 –      V skladu s členom 81(2)(f) PDEU lahko Unija sprejme pravila o civilnih postopkih, če je to potrebno za pravilno delovanje notranjega trga. Obsežne določbe vsebujejo Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42), Uredba Sveta (ES) št. 1206/2001 z dne 28. maja 2001 o sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 121), Uredba (ES) št. 1393/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah (UL L 324, str. 79), Direktiva Sveta 2003/8/ES z dne 27. januarja 2003 o izboljšanju dostopa do pravnega varstva v čezmejnih sporih z uvedbo minimalnih skupnih pravil v zvezi s pravno pomočjo pri takih sporih (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 90) ter Odločba Sveta 2001/470/ES z dne 28. maja 2001 o ustanovitvi Evropske pravosodne mreže v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 145). Glej Rörig, U., „Einfluss des Rechts der Europäischen Gemeinschaft auf das nationale Zivilprozessrecht“, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, 2004, str. 18 in 19. Poleg tega so bili na ravni Unije uvedeni številni instrumenti za olajšanje reševanja čezmejnih sporov in čezmejne izvršbe, na primer Uredba (ES) št. 861/2007 o uvedbi evropskega postopka v sporih majhne vrednosti (UL L 199, str. 1), Uredba (ES) št. 1896/2006 o uvedbi postopka za evropski plačilni nalog (UL L 399, str. 1) in Uredba Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 805/2004 z dne 21. aprila 2004 o uvedbi evropskega naloga za izvršbo nespornih zahtevkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 7, str. 38).
60 –      Glej v tem smislu sodbe z dne 14. decembra 1995 v združenih zadevah Van Schijndel in van Veen (C‑430/93 in C‑431/93, Recueil, str. I‑4705, točka 17); z dne 15. septembra 1998 v združenih zadevah Ansaldo Energia in drugi (od C‑279/96 do C‑281/96, Recueil, str. I‑5025, točki 16 in 27); z dne 1. decembra 1998 v zadevi Levez (C‑326/96, Recueil, str. I‑7835, točka 18); z dne 16. maja 2000 v zadevi Preston in drugi (C‑78/98, Recueil, str. I‑3201, točka 31); z dne 6. decembra 2001 v zadevi Clean Car Autoservice (C‑472/99, Recueil, str. I‑9687, točka 28); z dne 9. decembra 2003 v zadevi Komisija proti Italiji (C‑129/00, Recueil, str. I‑14637, točka 25); z dne 19. septembra 2006 v združenih zadevah i-21 Germany in Arcor (C‑392/04 in C‑422/04, ZOdl., str. I‑8559, točka 57); sodbo Mostaza Claro (navedena v opombi 23, točka 24); sodbe z dne 7. junija 2007 v združenih zadevah Van der Weerd in drugi (od C‑222/05 do C‑225/05, ZOdl., str. I‑4233, točka 28); z dne 3. septembra 2009 v zadevi Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, ZOdl., str. I‑7501, točka 24); z dne 6. oktobra 2009 v zadevi Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, ZOdl., str. I‑9579, točka 38) in z dne 8. septembra 2011 v zadevi Rosado Santana (C‑177/10, ZOdl., str. I‑7907, točka 89).
61 –      Sodba Asturcom Telecomunicaciones (navedena v opombi 25, točka 28).
62 –      Sodba Asturcom Telecomunicaciones (navedena v opombi 25, točka 37).
63 –      Sodba Asturcom Telecomunicaciones (navedena v opombi 25, točka 38).
64 –      Glej Wagner, G., prav tam (opomba 58), str. 39, točka 68, ki opozarja, da ima evropsko civilno procesno pravo, če ureja kako vprašanje, tudi prednost pred nacionalnim pravom. Če ne gre za tak položaj, imajo države članice procesno avtonomijo. Države članice pa morajo pri tem spoštovati načeli enakovrednosti in učinkovitosti.
65 –      Glej v tem smislu sodbi z dne 26. januarja 2010 v zadevi Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, ZOdl., str. I‑635, točka 33) in z dne 15. septembra 1998 v zadevi Edis (C‑231/96, Recueil, str. I‑4951, točka 36) ter v opombi 60 navedene sodbe Levez (točka 41); Preston in drugi (točka 55) in i-21 Germany in Arcor (točka 62).
66 –      Glej sodbe Rosado Santana (navedena v opombi 60, točka 90); Bulicke (navedena v opombi 57, točka 28); Levez (navedena v opombi 60, točka 43) in Preston in drugi (navedena v opombi 60, točka 56) ter sodbo z dne 29. oktobra 2009 v zadevi Pontin (C‑63/08, ZOdl., str. I‑10467, točka 45).
67 –      Glej sodbi Rosado Santana (navedena v opombi 60, točka 90) in Bulicke (navedena v opombi 57, točka 29).
68 –      Glej sodbo Rosado Santana (navedena v opombi 60, točka 91).
69 –      Glej sodbi Asturcom Telecomunicaciones (navedena v opombi 25, točka 50) in Levez (navedena v opombi 60, točka 40).
70 –      Glej sodbo Rosado Santana (navedena v opombi 60, točka 91) in sodbo z dne 10. julija 1997 v zadevi Palmisani (C‑261/95, Recueil, str. I‑4025, točka 33).
71 –      V tem smislu Girerd, P., „Les principes d’équivalence et d’effectivité – encadrement ou désencadrement de l’autonomie procédurale des États membres ?“, Revue trimestrielle de droit européen, 2002, str. 75 in 76.
72 –      Glej točko 24 teh sklepnih predlogov.
73 –      Sodba Pannon GSM (navedena v opombi 24, točka 35).
74 –      Sodba z dne 17. decembra 2009 (C‑227/08, ZOdl., str. I‑11939).
75 –      UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 1, str. 262.
76 –      Sodba Martín Martín (navedena v opombi 74, točka 18).
77 –      Ibidem, točka 19.
78 –      Ibidem, točka 20.
79 –      Glej točki 55 in 56 mojih sklepnih predlogov, predstavljenih 7. maja 2009 v zadevi Martín Martín (sodba navedena v opombi 74).
80 –      Sodba Martín Martín (navedena v opombi 74, točka 27).
81 –      Glej točko 70 teh sklepnih predlogov.
82 –      Sodba Martín Martín (navedena v opombi 74, točka 35).
83 –      Sodba Asturcom Telecomunicaciones (navedena v opombi 25, točka 28).
84 –      Sodba Asturcom Telecomunicaciones (navedena v opombi 25, točka 33).
85 –      Glej točko 82 mojih sklepnih predlogov, predstavljenih 14. maja 2009 v zadevi Asturcom Telecomunicaciones (sodba navedena v opombi 25).
86 –      Sodba Asturcom Telecomunicaciones (navedena v opombi 25, točke od 53 do 55 in točka 59). Sodišče je na podlagi navedb španske vlade lahko sklepalo, da je bilo sodišče, pristojno za izvršbo pravnomočne arbitražne odločbe, v skladu s španskim pravom pristojno za to, da po uradni dolžnosti preuči vprašanje, ali je arbitražna klavzula v pogodbi med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom nična zaradi kršitve kogentnih nacionalnih določb. Iz take pristojnosti sta v več nedavno izdanih sodbah izhajali tudi Audiencia Provincial de Madrid in Audiencia Nacional. Sodišče pa je predložitvenemu sodišču naložilo, naj preuči, ali gre za tak položaj tudi v sporu, o katerem odloča.
87 –      Na to opozarja tudi Tinzo, V., „Il potere del giudice di rilevazione della nullità di protezione“, Diritto del commercio internazionale, 2011, str. 584. Avtor meni, da mora nacionalno sodišče, preden sporni nepošteni pogoj razglasi za nezavezujoč, vprašati potrošnika, ali ga želi kljub temu ohraniti v veljavi. Na koncu naj bi bila torej odločilna le volja potrošnika. Avtor navaja, da rešitev Sodišča ustreza nauku, ki si prizadeva uskladiti cilj varstva potrošnika iz Direktive 93/13 z načelom ohranitve pogodbenih razmerij. Podobno tudi Milanesi, S., „Le pronunce Pannon ed Eva Martín Martín sulla rilevabilità d'ufficio delle nullità di protezione“, Giurisprudenza commerciale, 2010, zv. II, str. 805, ki se poleg tega strinja z izhodiščem Sodišča, saj naj bi to upoštevalo načelo relativne ničnosti („nullità di protezione“, „protective nullity“). Avtor meni, da to izhodišče zagotavlja tudi ravnotežje moči v kontradiktornem postopku.
88 –      Glede modela potrošnika v sodni praksi Sodišča glej sodbe z dne 16. januarja 1992 v zadevi X (C‑373/90, Recueil, str. I‑131, točki 15 in 16); z dne 16. julija 1998 v zadevi Gut Springenheide in Tusky (C‑210/96, Recueil, str. I‑4657, točka 31); z dne 4. maja 1999 v združenih zadevah Windsurfing Chiemsee (C‑108/97 in C‑109/97, Recueil, str. I‑2779, točka 29); z dne 13. januarja 2000 v zadevi Estée Lauder (C‑220/98, Recueil, str. I‑117, točka 27); z dne 21. junija 2001 v zadevi Komisija proti Irski (C‑30/99, Recueil, str. I‑4619, točka 32); z dne 24. oktobra 2002 v zadevi Linhart in Biffl (C‑99/01, Recueil, str. I‑9375, točka 31); z dne 8. aprila 2003 v zadevi Pippig Augenoptik (C‑44/01, Recueil, str. I‑3095, točka 55); z dne 12. februarja 2004 v zadevi Koninklijke KPN Nederland (C‑363/99, Recueil, str. I‑1619, točka 77) in v zadevi Henkel (C‑218/01, Recueil, str. I‑1725, točka 50); z dne 9. marca 2006 v zadevi Matratzen Concord (C‑421/04, ZOdl., str. I‑2303, točka 24) in z dne 19. septembra 2006 v zadevi Lidl Belgium (C‑356/04, ZOdl., str. I‑8501, točka 78).
89 –      V tem smislu Heinig, J., „Die AGB-Kontrolle von Gerichtsstandsklauseln – zum Urteil Pannon des EuGH“, Europäische Zeitschrift zum Wirtschaftsrecht, 24/2009, str. 885. Tudi Josipovič, T., „Verbraucherschutz in der Republik Kroatien“, Konsumentenschutz in Zentral- und Osteuropa (ur. Rudolf Welser), Dunaj 2010, str. 72, opozarja na to posebnost tega izhodišča v sodni praksi Sodišča. Avtorica pa meni, da ta sodna praksa na Hrvaškem kot državi pristopnici še ni prenesena, saj naj bi nacionalno pravo določalo le ničnost nepoštenega pogoja. Zato naj ga ne bi bilo mogoče ohraniti v veljavi, kadar bi potrošnik to želel.
90 –      Glej točko 68 pisnih stališč Komisije.
91 –      Glej točki 35 in 36 teh sklepnih predlogov.
92 –      Glej točki 37 in 38 teh sklepnih predlogov.
93 –      Glej točki 48 in 49 teh sklepnih predlogov.
94 –      Glej točki 69 in 70 teh sklepnih predlogov.
95 –      Glej sodbo z dne 3. junija 2010 v zadevi Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C‑484/08, ZOdl., str. I‑4785, točki 28 in 29).
96 –      Glej moje sklepne predloge, predstavljene 29. oktobra 2009 v zadevi Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (sodba navedena v opombi 95, točka 86).
97 –      Države članice morajo pri izvajanju pristojnosti iz člena 8 zadevne direktive upoštevati splošne omejitve prava Unije. Pod tem je treba razumeti primarno zakonodajo, vključno s temeljnimi svoboščinami, ter siceršnjo sekundarno zakonodajo (glej Kapnopoulou, E., Das Recht der missbräuchlichen Klausel in der Europäischen Union, Tübingen 1997, str. 163).
98 –      Glej Neisser, H./Verschraegen, B., Die Europäische Union – Anspruch und Wirklichkeit, Dunaj 2001, str. 297, točka 14.103; Koenig, C./Pechstein, M./Sander, C., EU-/EG-Prozessrecht, 2. izdaja, Tübingen 2002, str. 401, točka 767; Lenaerts, K./Arts, D./Maselis, I., Procedural Law of the European Union, 2. izdaja, London 2006, str. 174 in 175.
99 –      Glej sodbe z dne 2. decembra 1964 v zadevi Dingemans (24/64, Recueil, str. 1259); z dne 1. decembra 1965 v zadevi Dekker (33/65, Recueil, str. 1111); z dne 22. marca 1972 v zadevi Merluzzi (80/71, Recueil, str. 175); z dne 15. decembra 1993 v zadevi Hünermund in drugi (C‑292/92, Recueil, str. I‑6787, točka 8); z dne 23. marca 2006 v zadevi Enirisorse (C‑237/04, ZOdl., str. I‑2843, točka 24); z dne 31. januarja 2008 v zadevi Centro Europa 7 (C‑380/05, ZOdl., točki 49 in 50) in z dne 16. decembra 2008 v zadevi Michaniki (C‑213/07, ZOdl., str. I‑9999, točka 51).
100 –      Glej sodbe z dne 18. novembra 1999 v zadevi Teckal (C‑107/98, Recueil, str. I‑8121, točka 34); z dne 22. junija 2000 v zadevi Marca Mode (C‑425/98, Recueil, str. I‑4861, točka 21) in z dne 10. maja 2001 v združenih zadevah Agorà in Excelsior (C‑223/99 in C‑260/99, Recueil, str. I‑3605, točka 24).
101 –      Glej Kapnopoulou, E., prav tam (opomba 97), str. 151, ki prav tako opozarja, da člen 6(1) Direktive 93/13 načeloma ne določa „nadomestitve“ nezavezujočih pogojev. Pogodbo naj bi bilo treba naprej obravnavati tako, kakor da nedovoljene obremenitve potrošnika niso zapisane.
102 –      Glej točko 30 teh sklepnih predlogov.
103 –      V zvezi s tem je treba upoštevati navedbe generalnega pravobranilca A. Tizzana v točki 80 sklepnih predlogov, predstavljenih 22. septembra 2005 v zadevi Ynos (sodba z dne 10. januarja 2006, C‑302/04, ZOdl., str. I‑371). Tam je pravilno ugotovil, da je cilj Direktive 93/13 „bolj uravnotežiti pogodbeni položaj potrošnika s tem, da prepoveduje, da bi bil zanj nepošteni pogoj zavezujoč, kot zaščititi pogodbeno avtonomijo strank in še manj prodajalca ali ponudnika, saj bi bil njegov interes – nasprotno – prav ta, da se izogne obveznostim pogodbe, ki bi bila zanj manj ugodna, potem ko bi bila uravnotežena“. S tega vidika bi prilagoditev pogodbe na koncu služila le interesom prodajalca ali ponudnika, kar pa po mnenju generalnega pravobranilca ni cilj Direktive 93/13.
104 –      Glej točko 55 pisnih stališč Komisije.
105 –      Glej Pfeiffer, T., v: Das Recht der Europäischen Union - Kommentar (ur. E. Grabitz/M. Hilf), zv. IV, A5, člen 6, točka 7, str. 2, ki meni, da je „redukcija, ki ohranja veljavnost“, torej ohranjanje nepoštenega pogoja v veljavi z ravno še dopustno vsebino, praviloma nezdružljiva z Direktivo 93/13.
106 –      Glej sodbo z dne 9. marca 2004 v združenih zadevah Pfeiffer (od C‑397/01 do C‑403/01, Recueil, str. I‑8835, točka 113).
107 –      Glej točko 2.A predložitvenega sklepa.
108 –      Glej točko 72 pisnih stališč Komisije in točko 41 pisnih stališč španske vlade.
109 –      Glej med drugim sodbe z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra (C‑379/98, Recueil, str. I‑2099, točka 38); z dne 22. maja 2003 v zadevi Korhonen in drugi (C‑18/01, Recueil, str. I‑5321, točka 19); z dne 5. februarja 2004 v zadevi Schneider (C‑380/01, Recueil, str. I‑1389, točka 21); z dne 19. aprila 2007 v zadevi Asemfo (C‑295/05, ZOdl., str. I‑2999, točka 30) in z dne 23. aprila 2009 v združenih zadevah VTB-VAB (C‑261/07 in C‑299/07, ZOdl., str. I‑2949, točka 32).
110 –      Glej med drugim sodbe z dne 16. decembra 1981 v zadevi Foglia proti Novello (244/80, Recueil, str. 3045, točka 18); z dne 15. junija 1995 v združenih zadevah Zabala Erasun in drugi (od C‑422/93 do C‑424/93, Recueil, str. I‑1567, točka 29); z dne 15. decembra 1995 v zadevi Bosman (C‑415/93, Recueil, str. I‑4921, točka 61) in z dne 12. marca 1998 v zadevi Djabali (C‑314/96, Recueil, str. I‑1149, točka 19); v opombi 109 navedeni sodbi PreussenElektra (točka 39) in Schneider (točka 22); sodbo z dne 1. aprila 2008 v zadevi Gouvernement de la Communauté française in Gouvernement wallon (C‑212/06, ZOdl., str. I‑1683, točka 29) in v opombi 109 navedeno sodbo VTB-VAB (točka 33).
111 –      Kakor je razvidno iz člena 1(2) Uredbe št. 1896/2006, ta uredba tožeči stranki ne preprečuje, da bi „vložila zahtevek […] v okviru nekega drugega postopka v skladu s pravom ene od držav članic ali s pravom Skupnosti.“ Gruber, U., prav tam (opomba 14), str. 279, točka 21, iz tega sklepa, da ta uredba ne izpodriva obstoječih nacionalnih rednih postopkov in postopkov za izdajo plačilnega naloga. Upnik lahko torej kot do zdaj uporabi obstoječe nacionalne postopke za izdajo plačilnega naloga, in ne postopek, ki ga ureja ta uredba. Če nacionalni postopek za izdajo plačilnega naloga pripelje do izvršilnega naslova, lahko upnik zahteva, da se ta naslov v skladu z Uredbo (ES) št. 805/2004 potrdi kot evropski nalog za izvršbo, in zahteva izvršbo v drugih državah članicah, ne da bi bila tam potrebna predhodna razglasitev izvršljivosti.
112 –      Iz Uredbe št. 1896/2006 zanesljivo ni mogoče razbrati zavezujočih pravil. Ne smemo pa spregledati namena zakonodajalca Unije, da naj bi imel postopek za evropski plačilni nalog zaradi svoje učinkovitosti naravo zgleda (glej Hess, B., prav tam (opomba 16), str. 139, člen 4, točka 23).
113 –      Glej točko 77 pisnih stališč Komisije.
114 –      Glej Stuyck, J., „Enforcement of consumer rights and legal redress for consumers in the EU: An institutional model“, New frontiers of consumer protection (ur. Fabrizio Cafaggi/Hans‑W. Micklitz), Oxford 2009, str. 72 in 73, ki na eni strani opozarja na pristojnost držav članic pri prostem oblikovanju možnosti uveljavljanja pravic na nacionalni ravni, na drugi strani pa na okoliščino, da Direktiva 2005/29 vsebuje določene minimalne standarde prava Unije, ki jih morajo države članice obvezno spoštovati.
115 –      Glej Stolze, C., Harmonisierung des Lauterkeitsrechts in der EU – Unter besonderer Berücksichtigung der Sanktionssysteme, Hamburg 2010, str. 158, ki meni, da prožno besedilo Direktive 2005/29 državam članicam pri prenosu določb o uveljavljanju pravic v smislu členov 11 in 12 pušča široko polje proste presoje.
116 –      Glej sodbo z dne 9. novembra 2010 v zadevi Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag (C 540/08, ZOdl., str. I‑10909, točka 27).
117 –      V tem smislu Abbamonte, G., „The Unfair Commercial Practices Directive and its General Prohibition“, The Regulation of Unfair Commercial Practices undes EC Directive 2005/29, Oxford 2007, str. 30, ki opozarja, da Direktiva 2005/29 sicer materialno pravo držav članic na področju prava nepoštenih poslovnih praks popolnoma usklajuje, ne pa tudi mehanizmov za boj proti nepoštenim poslovnim praksam. Iz tega izhaja, da morajo države članice organizirati svoje sisteme za uveljavljanje pravic, določiti fizične osebe in združenja, ki v skladu s to direktivo lahko zahtevajo pravno varstvo, ter tudi sankcije za kršitev te direktive. Avtor poudarja, da je učinkovito uveljavljanje pravic nujno za to, da se razvije polni potencial zadevne direktive.
118 –      Glej naslov 7 predložitvenega sklepa („La posible práctica desleal de la entidad bancaria“).