62024CJ0597
SODBA SODIŠČA (deseti senat)
z dne 12. marca 2026 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Socialna politika – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Direktiva 2000/78/ES – Prepoved diskriminacije na podlagi invalidnosti – Člen 2(2) – Pravica invalidne učiteljice do premestitve na določeno teritorialno območje – Člen 5 – Razumne prilagoditve za invalidne osebe – Prednost mobilnosti znotraj istega teritorialnega območja v primerjavi z mobilnostjo med različnimi teritorialnimi območji“
V zadevi C‑597/24, [Zirvatta] (
i
),
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče, Italija) z odločbo z dne 10. septembra 2024, ki je na Sodišče prispela 16. septembra 2024, v postopku
C. M.
proti
Ministero dell’Istruzione e del Merito,
ob udeležbi
Ufficio Scolastico Regionale per la Lombardia,
Ambito Territoriale di Mantova,
Ufficio Scolastico Regionale per la Calabria,
SODIŠČE (deseti senat),
v sestavi M. L. Arastey Sahún (poročevalka), predsednica petega senata v funkciji predsednice desetega senata, E. Regan in D. Gratsias, sodnika,
generalni pravobranilec: A. Rantos,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za italijansko vlado S. Fiorentino, agent, skupaj z D. D’Alberti, avvocato dello Stato, in M. T. Lubrano Lobianco, procuratore dello Stato,
–
za Evropsko komisijo D. Recchia in E. Schmidt, agentki,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2(2)(b)(i) in člena 5 Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 79).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med C. M., invalidno učiteljico, in Ministero dell’Istruzione e del Merito (ministrstvo za šolstvo in zaslužnost, Italija) glede prošnje C. M. za premestitev v drugo pokrajino od tiste, v kateri opravlja svoje naloge.
Pravni okvir
Mednarodno pravo
3
Člen 1 Konvencije Združenih narodov o pravicah invalidov, ki je bila sklenjena 13. decembra 2006 v New Yorku in v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2010/48/ES z dne 26. novembra 2009 (UL 2010, L 23, str. 35, v nadaljevanju: Konvencija OZN), določa:
„Namen te konvencije je spodbujati, varovati in invalidom zagotavljati polno in enakopravno uživanje vseh človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter spodbujati spoštovanje njihovega prirojenega dostojanstva.
Invalidi so ljudje z dolgotrajnimi telesnimi, duševnimi, intelektualnimi ali senzoričnimi okvarami, ki jih v povezavi z različnimi ovirami lahko omejujejo, da bi enako kot drugi polno in učinkovito sodelovali v družbi.“
4
Člen 2 te konvencije določa:
„V tej konvenciji:
[…]
‚diskriminacija zaradi invalidnosti‘ pomeni vsako razlikovanje, izključevanje ali omejevanje zaradi invalidnosti z namenom ali posledico zmanjšanja ali izničevanja enakopravnega priznavanja, uživanja ali uresničevanja vseh človekovih pravic in temeljnih svoboščin na političnem, gospodarskem, socialnem, kulturnem, civilnem ali drugem področju. Vključuje vse oblike diskriminacije, tudi odklonitev primerne prilagoditve;
‚primerna prilagoditev‘ pomeni potrebne in primerne spremembe ter prilagoditve, ki ne nalagajo nesorazmernega ali nepotrebnega bremena, kadar so v posameznem primeru potrebne, da se invalidom na enaki podlagi kot drugim zagotovi uživanje ali uresničevanje vseh človekovih pravic in temeljnih svoboščin;
[…]“
5
Člen 5 navedene konvencije določa:
„1.   Države pogodbenice priznavajo, da so vsi ljudje enaki pred zakonom in da so brez diskriminacije upravičeni do enakega pravnega varstva in zakonskih ugodnosti.
[…]
4.   Posebni ukrepi, potrebni za spodbujanje ali doseganje dejanske enakosti invalidov, se ne štejejo za diskriminacijo po tej konvenciji.“
6
Člen 27(1), točka 2, iste konvencije določa:
„Države pogodbenice priznavajo invalidom pravico do dela enako kot drugim, ki vključuje pravico do možnosti za preživljanje s svobodno izbranim ali sprejetim delom na trgu dela in v delovnem okolju, ki je odprto, vključujoče in dostopno invalidom. Države pogodbenice varujejo in spodbujajo uresničevanje pravice do dela, tudi tistim, pri katerih nastane invalidnost med trajanjem zaposlitve, tako da sprejmejo ustrezne, tudi zakonodajne ukrepe, s katerimi med drugim:
[…]
(g) zaposlujejo invalide v javnem sektorju“.
Pravo Unije
7
V uvodnih izjavah 16, 20 in 21 Direktive 2000/78 je navedeno:
„(16)
Zagotovitev ukrepov, namenjenih upoštevanju potreb hendikepiranih [invalidnih] oseb na delovnih mestih, ima pomembno vlogo v boju proti diskriminaciji zaradi hendikepiranosti [invalidnosti].
[…]
(20)
Poskrbeti bi bilo treba za ustrezne – tj. učinkovite in praktične – ukrepe za prilagoditev delovnih mest hendikepiranim [invalidnim], denimo s prilagoditvijo delovnih prostorov in opreme, ritma delovnega časa, razdelitve delovnih nalog ali z zagotovitvijo sredstev za usposabljanje ali uvajanje v delo.
(21)
Pri ugotavljanju, ali ukrepi, za katere gre, povzročajo nesorazmerno breme, se morajo upoštevati zlasti z njimi povezani finančni in drugi stroški, velikost in finančni viri organizacije ali podjetja ter možnost pridobitve javnih sredstev ali kakšne druge oblike pomoči.“
8
Člen 1 te direktive, naslovljen „Namen“, določa:
„Namen te direktive je opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti [invalidnosti], starosti ali spolne usmerjenosti pri zaposlovanju in delu, zato da bi v državah članicah uresničevali načelo enakega obravnavanja.“
9
Člen 2 navedene direktive, naslovljen „Koncept diskriminacije“, določa:
„1.   V tej direktivi ‚načelo enakega obravnavanja‘ pomeni, da ne obstaja nikakršna neposredna ali posredna diskriminacija zaradi katerega od razlogov iz člena 1.
2.   V smislu odstavka 1:
(a)
se šteje, da gre za neposredno diskriminacijo, kadar je, je bila ali bi bila oseba obravnavana manj ugodno kakor neka druga v primerljivi situaciji zaradi katerega od razlogov iz člena 1;
(b)
se šteje, da gre za posredno diskriminacijo, kadar je zaradi kakšne navidez nevtralne določbe, merila ali prakse neka oseba določene vere ali prepričanja, ki ima določen hendikep [invalidnost] ali je določene starosti ali spolne usmerjenosti, v primerjavi z drugimi v slabšem položaju, razen če:
(i)
tako določbo, merilo ali prakso objektivno upravičuje legitimni cilj in je način uresničevanja tega cilja primeren in nujen; ali
[…]
5.   Ta direktiva ne vpliva na ukrepe, izhajajoče iz nacionalne zakonodaje, ki so v demokratični družbi nujni zaradi javne varnosti, vzdrževanja javnega reda in preprečevanja kaznivih dejanj, za zaščito zdravja ter varstvo pravic in svoboščin drugih.“
10
Člen 3 iste direktive, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavku 1(a) in (c) določa:
„V mejah pristojnosti, ki so prenesene na [Evropsko] [s]kupnost, se ta direktiva uporablja za vse osebe, bodisi v javnem bodisi v zasebnem sektorju, vključno z javnimi telesi, kar zadeva:
(a)
pogoje, pod katerimi je dostopna zaposlitev, samozaposlitev ali delo, vključno z izbirnimi merili in pogoji za sprejem v službo, ne glede na to, za katero vejo dejavnosti ali hierarhično mesto gre, vključno z napredovanjem;
[…]
(c)
zaposlitev in delovne pogoje, vključno z odpustitvijo in plačilom“.
11
Člen 5 Direktive 2000/78, naslovljen „Razumne prilagoditve za hendikepirane [invalidne] osebe“, določa:
„Da se zagotovi skladnost z načelom enakega obravnavanja, kar zadeva hendikepirane [invalidne] osebe, se zagotovijo razumne prilagoditve. To pomeni, da delodajalci sprejmejo ustrezne ukrepe glede na potrebe v konkretni situaciji, da se hendikepirani [invalidni] osebi omogoči dostop, sodelovanje ali napredovanje v službi ali usposabljanje, razen če bi taki ukrepi delodajalca nesorazmerno obremenili. Obremenitev ni nesorazmerna, če jo zadosti kompenzirajo ukrepi v okviru politike, ki jo zadevna država članica izvaja v zvezi z invalidnimi osebami.“
12
Člen 7 te direktive, naslovljen „Pozitivni in posebni ukrepi“, določa:
„1.   Da bi bila v praksi zagotovljena popolna enakost, načelo enakega obravnavanja ne preprečuje državam članicam, da bi ohranile ali sprejele posebne ukrepe, katerih cilj je preprečevati ali kompenzirati za prikrajšanost, povezano s katerim od motivov iz člena 1.
2.   Kar zadeva hendikepirane osebe, načelo enakega obravnavanja ne vpliva na pravico držav članic, da ohranijo ali sprejmejo predpise o varovanju zdravja in zagotavljanju varstva pri delu ali ukrepe, ki imajo za cilj ustvariti ali ohraniti določbe ali možnosti za varovanje ali spodbujanje njihovega vključevanja v delovno okolje.“
Italijansko pravo
Zakon št. 104/1992
13
Člen 21 zakona št. 104 določa – Legge-quadro per l’assistenza, integrazione sociale e i diritti delle persone handicappate (zakon št. 104 o okvirnem zakonu o pomoči, socialni vključenosti in pravicah invalidnih oseb) z dne 5. februarja 1992 (GURI št. 39 z dne 17. februarja 1992, redni dodatek št. 30, v nadaljevanju: zakon št. 104/1992):
„1.   Invalidna oseba z več kot dvotretjinsko stopnjo invalidnosti ali z invalidnostjo, navedeno v prvi, drugi in tretji kategoriji preglednice A, priložene [legge n. 648 – Riordinamento delle disposizioni sulle pensioni di guerra (zakon št. 668 o reorganizaciji določb o vojnih pokojninah) z dne 10. avgusta 1950 (GURI št. 200 z dne 1. septembra 1950)], ki jo javni organi zaposlijo na podlagi uspešno opravljenega razpisa ali na podlagi drugega naslova, ima prednostno pravico do izbire delovnega mesta med razpoložljivimi delovnimi mesti.
2.   Osebe iz odstavka 1 imajo prednost pri premestitvi na zahtevo.“
14
Člen 33(6) tega zakona določa:
„Polnoletna oseba s hudo invalidnostjo lahko izkoristi dopust iz odstavkov 2 in 3, ima pravico, da si, če je to mogoče, izbere kraj opravljanja dela, ki je najbližje njenemu prebivališču, in je brez njenega soglasja ni mogoče premestiti v drug kraj zaposlitve.“
Zakonska uredba št. 297
15
Člen 465(1) decreto legislativo n. 297 – Approvazione del testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado (zakonska uredba št. 297 o potrditvi enotnega besedila določb, ki se uporabljajo na področju izobraževanja in se nanašajo na šole vseh vrst in ravni), z dne 16. aprila 1994 (GURI št. 115 z dne 19. maja 1994, redni dodatek št. 79, v nadaljevanju: zakonska uredba št. 297/1994), določa:
„Do izvajanja določb člena 470(1) se prošnje za premestitev znotraj iste pokrajine obravnavajo pred prošnjami za premestitev iz druge pokrajine.“
16
Člen 470 navedene uredbe določa:
„1.   V posebnih sporazumih, sklenjenih med sindikalnimi organizacijami in [Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca (ministrstvo za izobraževanje, visoko šolstvo in raziskave, Italija)], so določeni časovni razpored in načini, ki omogočajo izenačitev poklicne mobilnosti (sprememba izobrazbene discipline ali stopnje izobraževalnega sistema) in teritorialne mobilnosti, ter odprava porazdelitve med delovnimi mesti, namenjenimi za medpokrajinsko mobilnost, in delovnimi mesti, namenjenimi za redno zaposlitev, tako da se zadnjenavedena zapolnjujejo iz preostalih prostih delovnih mestih, ki so ostala nezapolnjena ter so na voljo po zaključku postopkov v zvezi s poklicno in teritorialno mobilnostjo v vsakem šolskem letu.
2.   V konvencijah iz odstavka 1 se določijo tudi prednostni vrstni red posameznih postopkov mobilnosti, merila in način priprave ustreznih seznamov ter merila za dokončanje sprememb predmetov izobraževanja in stopnje izobraževalnega sistema v okviru dejavnosti dodeljevanja iz člena 479, pri čemer velja, da so spremembe na podporna delovna mesta pogojene z zahtevanim dokazilom o specializaciji. Pogoj delovne dobe se ne upošteva pri spremembah stopnje izobraževalnega sistema iz tega člena.“
17
Člen 601 navedene uredbe določa:
„1.   Za osebje, na katero se nanaša to enotno besedilo, se uporabljata člena 21 in 33 [zakona št. 104/1992].
2.   [Zgoraj navedena] pravila dajejo prednostno pravico v zvezi z redno zaposlitvijo, zaposlitvijo osebja kot nestalnega osebja in mobilnostjo.“
Zakonska uredba št. 216
18
Člen 3(3a) decreto legislativo n. 216 – Attuazione della direttiva 2000/78/CE per la parità di trattamento in materia di occupazione e di condizioni di lavoro e della direttiva n. 2014/54/UE relativa alle misure intese ad agevolare lesercizio dei diritti conferiti ai lavoratori nel quadro della libera circolazione dei lavoratori (zakonska uredba št. 216, o izvajanju Direktive 2000/78/ES o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu in Direktive 2014/54/EU o ukrepih za lažje uresničevanje pravic, podeljenih delavcem v okviru prostega gibanja delavcev, z dne 9. julija 2003 (GURI št. 187 z dne 13. avgusta 2003) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, določa:
„Za zagotovitev spoštovanja načela enakega obravnavanja invalidov morajo javni in zasebni delodajalci izvesti razumne prilagoditve, kot so opredeljene v [Konvenciji OZN], ratificirani na podlagi [legge n. 18 – Ratifica ed esecuzione della Convenzione delle Nazioni Unite sui diritti delle personne con disabilità, con Protocollo opzionale, fatta a New York il 13 dicembre 2006 e istituzione dell’Osservatorio nazionale sulla condizione delle personne con disabilità (zakon št. 18 o ratifikaciji in izvajanju Konvencije Združenih narodov o pravicah invalidov z njenim izbirnim protokolom, sklenjenim 13. decembra 2006 v New Yorku, in o ustanovitvi nacionalne opazovalne skupine za status invalidov) z dne 3. marca 2009 (GURI št. 61 z dne 14. marca 2009), na delovnem mestu, da se zagotovi popolna enakost invalidov z drugimi delavci. Delodajalci v javnem sektorju morajo zagotoviti izvajanje tega odstavka brez novih ali višjih bremen za javne finance ter z uporabo človeških, finančnih in materialnih virov, ki so na voljo v okviru veljavne zakonodaje.“
Nacionalna kolektivna pogodba za osebje v sektorju šolskega izobraževanja za štiriletno obdobje 2006–2009 in dveletno obdobje 2006–2007
19
Člen 10(1) contratto collettivo nazionale di lavoro relativo al personale del Comparto scuola per il quadriennio normativo 2006-2009 e biennio economico 2006-2007 (nacionalna kolektivna pogodba za osebje v sektorju šolskega izobraževanja za štiriletno obdobje 2006–2009 in dveletno obdobje 2006–2007) z dne 27. novembra 2007 določa:
„Merila in podrobna pravila za izvajanje teritorialne mobilnosti […] osebja, na katero se nanaša ta pogodba, se določijo v okviru dopolnilnih nacionalnih kolektivnih pogajanj […].“
CCNI
20
Člen 6(2) contratto collettivo nazionale integrativo concernente la mobilità del personale docente, educativo ed A.T.A. per l’a.s. 2017/2018 (dodatna nacionalna kolektivna pogodba o mobilnosti učiteljskega, izobraževalnega, pomožnega, tehničnega in administrativnega osebja v šolah za šolsko leto 2017/2018) z dne 11. aprila 2017 (v nadaljevanju: CCNI) določa:
„Mobilnost znotraj iste pokrajine ima prednost pred mobilnostjo med različnimi pokrajinami […].“
21
Člen 13(1), tretji pododstavek, CCNI določa:
„1.   Prednostni sistem
Prednostne naloge iz tega člena so sistematično razvrščene po kategorijah in se glede na naslednji prednostni vrstni red upoštevajo pri postopkih mobilnosti, za katere se uporabljajo in ki so izključno teritorialne, razen točke I, ki se uporablja tudi za postopke teritorialne poklicne mobilnosti. […]
I. Invalidnost in hude zdravstvene težave
Pri postopkih teritorialne in poklicne mobilnosti se ne glede na pokrajino izvora zadevne osebe absolutna prednost dodeli vsem članom učnega osebja, ki so po naslednjem vrstnem redu v enem od naslednjih položajev:
(1)
slepo učno osebje […];
(2)
osebje, ki prejema hemodializo […].
Učitelj ima prednost pred vsemi navedenimi šolskimi preferencami in vsemi preferencami za redno zaposlovanje na tem območju.
[…]
(III) Invalidne osebe in osebe, i potrebujejo posebno in stalno oskrbo
V postopkih premestitve se prednost po vrstnem redu prizna šolskemu osebju, ki je v naslednjih položajih:
1. invalidne osebe iz člena 21 [zakona št. 104/1992], na katerega napotuje člen 601 [zakonske uredbe št. 297], z več kot dvotretjinsko stopnjo invalidnosti ali z invalidnostjo, navedeno v prvi, drugi in tretji kategoriji preglednice A, priložene [zakonu št. 648 o reorganizaciji določb o vojnih pokojninah] […];
[…]
Osebje iz točke III(1) […] se lahko sklicuje na to prednost v pokrajini svoje občine prebivališča in samo za to pokrajino, pod pogojem, da je izrazilo prednostno željo po eni ali več šolah v navedeni občini ali da je določilo okrožje, ki ustreza tej občini ali delu te občine, če namerava izraziti željo za izobraževalne ustanove drugih občin ali drugih okrožij ali pokrajin. […]“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
22
C. M., ki je invalidka, je od leta 2016 redno zaposlena učiteljica. Svoje naloge opravlja v Ostiglii, ki je v pokrajini Mantova (Italija).
23
Zdravniška komisija, pristojna za invalidnost, je 31. oktobra 2017 po strokovnem zdravniškem pregledu ugotovila, da ima invalidnost, ki pomeni trajno zmanjšanje njene delovne zmožnosti za 70 %.
24
C. M. je v okviru nacionalnega programa mobilnosti za šolsko leto 2018/2019, ki ga je organiziralo ministrstvo za izobraževanje, visoko šolstvo in raziskave, zaprosila za premestitev v pokrajino Catanzaro (Italija), pri čemer se je sklicevala na prednostno obravnavo, ki je na podlagi člena 21 zakona št. 104/1992 priznana invalidnim osebam z več kot dvotretjinsko stopnjo invalidnosti.
25
Ta prošnja za premestitev C. M. je bila zavrnjena zaradi pomanjkanja prostih delovnih mest v tej pokrajini, saj so bila prosta delovna mesta dodeljena v okviru notranjih premestitev v navedeni pokrajini.
26
C. M. je zoper zavrnitev svoje zahteve za premestitev vložila tožbo pri Tribunale di Mantova (sodišče v Mantovi, Italija), s katero je predlagala, naj se ugotovi njena pravica do premestitve v pokrajino Catanzaro. Ta tožba je bila zavrnjena.
27
C. M. je zoper sodbo tega sodišča vložila pritožbo pri Corte d’appello di Brescia (višje sodišče v Brescii, Italija), ki jo je zavrnilo z obrazložitvijo, da se prednost invalidnim osebam na področju premestitve, določena v členu 13 CCNI, uporablja le v okviru mobilnosti znotraj iste pokrajine. Tako je mogoče prošnje za premestitev preučiti šele po obravnavi prošenj za premestitev znotraj pokrajine. Le slepi učitelji ali učitelji, ki prejemajo hemodializo, imajo tako imenovano „absolutno“ prednostno obravnavo pri premestitvi znotraj iste pokrajine ali med pokrajinami.
28
C. M. je zoper sodbo Corte d’appello di Brescia (pritožbeno sodišče v Brescii) vložila pritožbo pri Corte suprema di cassazione (vrhovno kasacijsko sodišče, Italija), ki je predložitveno sodišče.
29
C. M. pred tem sodiščem trdi, da je ureditev mobilnosti osebja javnih šol, v skladu s katero je mogoče prošnje za premestitev med pokrajinami preučiti šele po obravnavi prošenj za premestitev znotraj pokrajine, ovira za učinkovitost varstva, ki naj bi ga uživala vsaka invalidna oseba z več kot dvotretjinsko stopnjo invalidnosti na podlagi člena 21 zakona št. 104/1992. Opozarja, da bi lahko taka oseba zaprosila le za preostala delovna mesta v želeni pokrajini. Zaradi te zaporednosti mobilnosti znotraj pokrajine in mobilnosti med pokrajinami so ob obravnavanju zahtevkov za premestitev med pokrajinami delovna mesta, ki so bila prvotno na voljo, že zapolnjena na podlagi zahtevkov za premestitev znotraj pokrajine, ki so jih vložili učitelji, ki niso invalidi, s čimer je bil prednostni obravnavi, priznani učiteljem, ki spadajo na področje uporabe tega člena 21, odvzet polni učinek. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari torej meni, da bi morala biti tako kot slepi učitelji ali učitelji, ki prejemajo hemodializo, na podlagi statusa invalidnosti, ki naj bi ji bil priznan na podlagi tega člena 21, upravičena do absolutne prednostne obravnave na področju mobilnosti.
30
Ministrstvo za šolstvo in zaslužnost predlaga zavrnitev pritožbe, z obrazložitvijo, da je pravica C. M. do premestitve odvisna od razpoložljivosti prostih delovnih mest v želeni pokrajini. Čeprav je bila v obravnavanem primeru C. M. dodeljena prednostna pravica na podlagi člena 21(2) zakona št. 104/1992, njeni prošnji za premestitev ni bilo mogoče ugoditi, ker v želeni pokrajini ni bilo prostih delovnih mest.
31
Predložitveno sodišče opozarja, da ta člen 21(2) določa, da imajo invalidni učitelji z več kot dvotretjinsko stopnjo invalidnosti prednost na področju mobilnosti in da je ta določba del ureditve, ki se uporablja za teritorialno mobilnost, katere člen 465(1) zakonske uredbe št. 297 v povezavi s členom 6(2) CCNI določa, da se prošnje za premestitev učiteljev znotraj iste pokrajine obravnavajo prednostno glede na zahteve za premestitev teh učiteljev med pokrajinami.
32
Ta prednost, dana mobilnosti znotraj pokrajine, ki po mnenju tega sodišča omogoča čim boljše upravljanje zapletenih postopkov mobilnosti osebja na celotnem nacionalnem ozemlju, da bi začetek šolskega leta potekal v dobrih pogojih, pa bi lahko učitelje iz člena 21 zakona št. 104/1992 postavila v slabši položaj v primerjavi z drugimi učitelji, ob upoštevanju postopnega zmanjševanja števila razpoložljivih delovnih mest v šolstvu. Zato navedeno sodišče meni, da je treba Sodišču postaviti vprašanje o združljivosti člena 465(1) zakonske uredbe št. 297 v povezavi s členom 6(2) CCNI s pravom Unije.
33
V teh okoliščinah je Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba člen 5 Direktive [2000/78], naslovljen ‚Razumne prilagoditve za hendikepirane [invalidne] osebe‘, razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je italijanska, ki v členu 6(2) [CCNI] v povezavi s členom 13(1) te kolektivne pogodbe določa, da so invalidni šolski delavci, za katere veljajo določbe člena 21 zakona št. 104/92, na katerega se sklicuje tudi člen 601 zakonske uredbe št. 297/94, v skladu s točko III(1) člena 13(1) te kolektivne pogodbe obravnavani prednostno, pri čemer ima mobilnost osebja znotraj pokrajine prednost pred medpokrajinsko mobilnostjo?
2.
Ali je treba na podlagi člena 2(2)(b)(i) Direktive 2000/78 šteti, da je slabši položaj, v katerem se lahko učitelji z več kot dvotretjinsko stopnjo invalidnosti znajdejo zaradi navedenih nacionalnih določb, objektivno upravičen z legitimnim ciljem, povezanim z zagotavljanjem izvajanja zelo zapletenih postopkov teritorialne mobilnosti osebja, ki na celotnem ozemlju države potekajo pred začetkom šolskega leta, ter da je način uresničevanja tega cilja primeren in ne presega tistega, kar je potrebno za dosego cilja, ki se uresničuje z zakonskimi in pogodbenimi določbami? Ali pa navedena zakonodaja pomeni diskriminacijo zadevnih učiteljev, zaradi katere se prednostna obravnava, do katere so upravičeni v postopkih mobilnosti osebja, dejansko odpravlja, saj se nanaša le na mobilnost znotraj pokrajine, ne pa tudi na medpokrajinsko mobilnost, in zato ni absolutna (kot velja za druge kategorije invalidov)?“
Pristojnost Sodišča in dopustnost vprašanj za predhodno odločanje
34
Italijanska vlada trdi, da Sodišče ni pristojno za preučitev postavljenih vprašanj, saj se ta nanašajo na presojo združljivosti določb kolektivne pogodbe, in sicer členov 6 in 13 CCNI – in ne določb zakonskega ali podzakonskega akta – z Direktivo 2000/78.
35
Ta vlada dodaja, da člen 64 decreto legislativo št. 165 – Norme generali sull’ordinamento del lavoro alle dipendenze delle amministrazioni pubbliche (zakonska uredba št. 165 o splošnih pravilih organizacije dela v javni upravi) z dne 30. marca 2001 (GURI št. 106 z dne 9. maja 2001) določa, da se vprašanja glede učinkovitosti, veljavnosti ali razlage kolektivne pogodbe predložijo Agenzia per la rappresentanza negoziale delle pubbliche amministrazioni (ARAN) (Agencija za zastopanje v pogajanjih za sklenitev pogodb za javni sektor, Italija).
36
V vsakem primeru, tudi če bi Sodišče menilo, da je treba Direktivo 2000/78 razlagati tako, da nasprotuje členoma 6 in 13 CCNI, bi moralo predložitveno sodišče uporabiti člen 465 zakonske uredbe št. 297, ki določa, da se prošnje za premestitev znotraj iste pokrajine obravnavajo pred prošnjami za premestitev iz druge pokrajine, tako da to vprašanje ne bi bilo upoštevno za rešitev spora o glavni stvari.
37
V zvezi s tem je treba opozoriti, da sistem sodelovanja, ki ga določa člen 267 PDEU, temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem. V okviru postopka, ki je bil uveden na podlagi tega člena 267, so za razlago nacionalnih določb pristojna sodišča držav članic, in ne Sodišče, ki prav tako ni pristojno za odločanje o združljivosti pravnih pravil nacionalnega prava z določbami prava Unije. Sodišče pa je pristojno, da nacionalnemu sodišču da vse napotke za razlago prava Unije, ki mu lahko omogočijo presojo združljivosti notranjih pravnih pravil z ureditvijo Unije (sodba z dne 18. novembra 2020, Syndicat CFTC, C‑463/19, EU:C:2020:932, točka 29 in navedena sodna praksa).
38
Čeprav je res, da predložitveno sodišče formalno z vprašanji za predhodno odločanje – ob upoštevanju obrazložitve predložitvene odločbe – Sodišče poziva, naj se izreče o združljivosti določb nacionalnega prava s pravom Unije, lahko Sodišče na ta vprašanja poda koristen odgovor, tako da temu sodišču poda elemente razlage prava Unije, ki mu bodo omogočili, da samo odloči o združljivosti nacionalnega prava s pravom Unije. Zato je Sodišče v delu, v katerem se vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma dolžno odločiti (glej v tem smislu sodbo z dne 18. novembra 2020, Syndicat CFTC, C‑463/19, EU:C:2020:932, točka 30 in navedena sodna praksa).
39
V zvezi s tem je treba upoštevati, da za vprašanja o razlagi prava Unije, ki jih postavi nacionalno sodišče v pravnem in dejanskem okviru, za opredelitev katerega je samo odgovorno in katerega pravilnost ni predmet presoje Sodišča, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga je postavilo nacionalno sodišče, samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodba z dne 18. decembra 2025, Tenergie (Zahtevek za odpust uvoznih dajatev), C‑259/24, EU:C:2025:1013, točka 26 in navedena sodna praksa).
40
V obravnavanem primeru se postavljena vprašanja nanašajo na razlago načela enakega obravnavanja, zagotovljenega z Direktivo 2000/78, njenega člena 5, ki se nanaša na „razumne prilagoditve za hendikepirane [invalidne] osebe“, in člena 2(2)(b)(i) te direktive, ki se nanaša na razloge, s katerimi je mogoče utemeljiti različno obravnavanje.
41
Poleg tega je treba ugotoviti, da so v predložitveni odločbi zadostno predstavljeni dejanski in pravni okvir, v katerega se umeščajo postavljena vprašanja, ter razlogi, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom o združljivosti nacionalne ureditve iz postopka v glavni stvari s pravom Unije. Tako ni razvidno, da navedena vprašanja nimajo nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom postopka v glavni stvari ali da se nanašajo na hipotetičen problem.
42
Iz tega sledi, da je Sodišče pristojno za odgovor na vprašanja za predhodno odločanje in da so ta dopustna.
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
43
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5 Direktive 2000/78 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa sistem, ki se nanaša na teritorialno in poklicno mobilnost in s katero se nekaterim invalidnim učiteljem daje prednost na področju mobilnosti, tako da se daje prednost mobilnosti znotraj pokrajine pred medpokrajinsko mobilnostjo.
44
Uvodoma je treba opozoriti, da je iz naslova, preambule, vsebine in cilja te direktive razvidno, da je njen namen vzpostavitev splošnega okvira za zagotovitev enakega obravnavanja „pri zaposlovanju in delu“ vseh oseb, tako da se jim omogoči učinkovito varstvo pred diskriminacijo, ki temelji na enem od razlogov iz člena 1 te direktive, med katerimi je tudi invalidnost (sodba z dne 11. septembra 2025, Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, točka 41 in navedena sodna praksa).
45
V skladu s členom 3(1)(a) in (c) navedene direktive se ta direktiva v mejah pristojnosti, ki so prenesene na Evropsko unijo, uporablja za vse osebe, bodisi v javnem bodisi v zasebnem sektorju, vključno z javnimi telesi, med drugim kar zadeva pogoje, pod katerimi je zaposlitev dostopna, ter pogoje zaposlitve in delovne pogoje (sodba z dne 11. septembra 2025, Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, točka 42 in navedena sodna praksa).
46
V obravnavanem primeru je treba preučiti, ali nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari, ki nekaterim invalidnim učiteljem daje prednost na področju mobilnosti, uvaja „razumne prilagoditve“ v smislu člena 5 te direktive.
47
V skladu s to določbo je treba za zagotovitev spoštovanja načela enakega obravnavanja, kar zadeva invalidne osebe, predvideti razumne prilagoditve, kar pomeni, da delodajalci sprejmejo ustrezne ukrepe glede na potrebe v konkretni situaciji, da se invalidni osebi omogočijo dostop do zaposlitve, njeno opravljanje ali napredovanje v njej oziroma usposabljanje, razen če bi taki ukrepi delodajalca nesorazmerno obremenili. Obremenitev ni nesorazmerna, če jo zadosti kompenzirajo ukrepi v okviru politike, ki jo zadevna država članica izvaja v zvezi z invalidnimi osebami.
48
Iz člena 5 Direktive 2000/78 v povezavi z njeno uvodno izjavo 20 je razvidno, da so ustrezni ukrepi v smislu tega člena 5 učinkoviti in praktični ukrepi za prilagoditev delovnih mest invalidom, na primer s prilagoditvijo delovnih prostorov in opreme, ritma delovnega časa, razdelitve delovnih nalog ali zagotovitvijo sredstev za usposabljanje ali uvajanje v delo.
49
Vendar je v tej uvodni izjavi 20 neizčrpen seznam ustreznih ukrepov, ki so lahko fizični, organizacijski in/ali izobraževalni, saj se v navedenem členu 5 v povezavi s Konvencijo OZN priporoča široka opredelitev pojma „razumne prilagoditve“ (glej v tem smislu sodbo z dne 10. februarja 2022, HR Rail, C‑485/20, EU:C:2022:85, točka 40 in navedena sodna praksa).
50
Pojasniti je namreč treba, da se je za razlago določb Direktive 2000/78 mogoče sklicevati na določbe te konvencije, tako da je treba to direktivo, kolikor je mogoče, razlagati v skladu s to konvencijo (sodba z dne 11. septembra 2025, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, točka 33 in navedena sodna praksa).
51
V skladu s členom 2, četrti odstavek, te konvencije „‚primerna prilagoditev‘ pomeni potrebne in primerne spremembe ter prilagoditve, ki ne nalagajo nesorazmernega ali nepotrebnega bremena, kadar so v posameznem primeru potrebne, da se invalidom na enaki podlagi kot drugim zagotovi uživanje ali uresničevanje vseh človekovih pravic in temeljnih svoboščin“.
52
Sklicevanje v uvodni izjavi 20 Direktive 2000/78 na prilagoditev „delovnega mesta“ je treba razumeti tako, da se z njim poudarja prednostna narava take prilagoditve v razmerju do drugih ukrepov, ki omogočajo, da se delovno okolje invalidne osebe prilagodi tako, da se ji omogoči polno in učinkovito sodelovanje v poklicnem življenju na podlagi načela enakopravnosti z drugimi delavci. Ti ukrepi lahko tako vključujejo, da delodajalec izvede ukrepe, ki tej osebi omogočajo ohranitev zaposlitve, kot je premestitev na drugo delovno mesto (sodba z dne 10. februarja 2022, HR Rail, C‑485/20, EU:C:2022:85, točka 41).
53
V uvodni izjavi 21 navedene direktive je pojasnjeno, da se morajo pri ugotavljanju, ali zadevni ukrepi povzročajo nesorazmerno breme, upoštevati zlasti z njimi povezani finančni in drugi stroški, velikost in finančni viri organizacije ali podjetja ter možnost pridobitve javnih sredstev ali kakšne druge oblike pomoči.
54
Tako je treba pojem „razumne prilagoditve“ v smislu člena 5 navedene direktive razumeti široko, kot da se nanaša na odpravo različnih ovir, ki preprečujejo polno in učinkovito sodelovanje invalidnih oseb v poklicnem življenju na podlagi enakopravnosti z drugimi delavci (sodba z dne 21. oktobra 2021, Komisia za zashtita ot diskriminatsia, C‑824/19, EU:C:2021:862, točka 57 in navedena sodna praksa).
55
Vendar v skladu s tem členom 5 „delodajalci sprejmejo ustrezne ukrepe glede na potrebe v konkretni situaciji“.
56
Kot poudarja Evropska komisija v pisnem stališču, je torej treba za zagotovitev razumnih prilagoditev, ki so potrebne, da se invalidnemu delavcu omogočijo dostop do zaposlitve, njeno opravljanje ali napredovanje v njej v smislu navedenega člena 5, konkretno poznati potrebe položaja tega delavca ter težave in ovire, s katerimi se ta delavec srečuje pri dostopu do svojega dela in opravljanju tega dela.
57
V tem okviru iz sodne prakse Sodišča izhaja, da če delavec zaradi nastanka invalidnosti postane dokončno nezmožen za delo na svojem delovnem mestu, njegova prerazporeditev na drugo delovno mesto lahko pomeni ustrezen ukrep v okviru razumnih prilagoditev v smislu tega člena 5, ker temu delavcu omogoča, da svojo zaposlitev ohrani, tako da se mu omogoči polno in učinkovito sodelovanje v poklicnem življenju na podlagi načela enakopravnosti z drugimi delavci (glej v tem smislu sodbo z dne 10. februarja 2022, HR Rail, C‑485/20, EU:C:2022:85, točki 41 in 43).
58
Vendar možnost razporeditve invalidne osebe na drugo delovno mesto obstaja le, če je na voljo vsaj eno prosto delovno mesto, ki ga zadevni delavec lahko zasede (sodba z dne 18. januarja 2024, Ca Na Negreta, C‑631/22, EU:C:2024:53, točka 45 in navedena sodna praksa).
59
V obravnavanem primeru v skladu s členom 465(1) zakonske uredbe št. 297 v povezavi s členom 6(2) CCNI obravnavanje prošenj za mobilnost znotraj pokrajine poteka pred obravnavanjem prošenj za medpokrajinsko mobilnost.
60
V skladu s členom 21 zakona št. 104/1992 imajo invalidne osebe z več kot dvotretjinsko stopnjo invalidnosti prednost na področju mobilnosti.
61
Res je, kot je razvidno iz točk od 54 do 58 te sodbe, da je treba pojem „razumne prilagoditve“ v smislu člena 5 Direktive 2000/78 razlagati široko, tako da se nanaša na vse ukrepe, ki omogočajo zadovoljitev potreb invalidne osebe v konkretni situaciji.
62
Vendar se zdi, da nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari, kot je navedena v točkah 59 in 60 te sodbe, določa splošne in abstraktne ukrepe, zato zanjo ni mogoče šteti, da določa ukrepe, sprejete v zvezi z zadevno invalidno osebo „glede na potrebe v konkretni situaciji“ v smislu tega člena 5.
63
Iz predložitvene odločbe je namreč razvidno, da je prednost na področju mobilnosti, ki je določena s to nacionalno ureditvijo, zadevnim osebam podeljena samodejno glede na kategorijo, v katero spada njihova invalidnost, zlasti glede na stopnjo njihove invalidnosti, ne da bi bilo določeno, da se po potrebi upoštevajo njihove potrebe v konkretni situaciji.
64
Iz tega sledi, da za te prednosti na področju mobilnosti ni mogoče šteti, da se z njimi izvajajo „razumne prilagoditve“ v smislu člena 5 Direktive 2000/78, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
65
Glede na zgornje preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5 Direktive 2000/78 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa sistem, ki se nanaša na teritorialno in poklicno mobilnost in s katero se nekaterim invalidnim učiteljem daje prednost na področju mobilnosti, tako da ima mobilnost znotraj pokrajine prednost pred medpokrajinsko mobilnostjo, ker ta sistem – glede na to, da se v njem ne upoštevajo posebne potrebe invalidnih oseb v konkretnih položajih – ne spada pod pojem „razumne prilagoditve“ v smislu te določbe.
Drugo vprašanje
66
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(2)(b) Direktive 2000/78 razlagati tako, da nacionalna ureditev, ki se nanaša na teritorialno in poklicno mobilnost in ki nekaterim invalidnim učiteljem daje prednost v primerjavi z učitelji, ki niso invalidi, pri čemer daje prednost mobilnosti znotraj pokrajine pred medpokrajinsko mobilnostjo, pomeni posredno diskriminacijo v smislu te določbe, ki je ni mogoče upravičiti s ciljem zagotavljanja mobilnosti učiteljev na celotnem nacionalnem ozemlju zaradi začetka šolskega leta.
67
Najprej je treba opozoriti, da ta direktiva na področju, ki ga zajema, konkretizira splošno načelo prepovedi diskriminacije iz člena 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki prepoveduje vsakršno diskriminacijo na podlagi, med drugim, invalidnosti. Poleg tega člen 26 Listine o temeljnih pravicah določa, da Unija priznava in spoštuje pravico invalidov do ukrepov za zagotavljanje njihove samostojnosti, socialne in poklicne vključenosti ter sodelovanja v življenju skupnosti (sodba z dne 11. septembra 2025, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, točka 32 in navedena sodna praksa).
68
V skladu z odstavkom 1 člena 2 navedene direktive „načelo enakega obravnavanja“ pomeni, da ne obstaja nikakršna neposredna ali posredna diskriminacija, med drugim zaradi invalidnosti. Poleg tega je iz točke (b) odstavka 2 tega člena 2 razvidno, da gre za posredno diskriminacijo za namene tega odstavka 1, kadar bi na videz nevtralna določba, merilo ali praksa postavila osebe z določeno invalidnostjo v posebno neugoden položaj v primerjavi z drugimi osebami.
69
V tem kontekstu je treba opozoriti, da je manj ugodno obravnavanje, ki temelji na invalidnosti, v nasprotju z varstvom iz Direktive 2000/78 samo, če pomeni diskriminacijo v smislu njenega člena 2. Invalidni delavec, na katerega se ta direktiva nanaša, mora namreč biti varovan pred vsako diskriminacijo glede na delavca, ki ni invaliden. Preučiti je torej treba, ali lahko nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari glede teh dveh kategorij delavcev pomeni posredno diskriminacijo invalidnih oseb (glej v tem smislu sodbo z dne 11. septembre 2025, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, točka 34 in navedena sodna praksa).
70
Prvič, predložitveno sodišče mora tako glede na okoliščine iz postopka v glavni stvari presoditi, ali lahko nacionalna ureditev, ki se uporablja, povzroči „posebno neugoden položaj“ v škodo invalidnih delavcev v smislu člena 2(2)(b) navedene direktive.
71
V zvezi s tem je treba poudariti, da niti iz pojma „posebno neugoden položaj“ iz te določbe niti iz drugih pojasnil iz te določbe ne izhaja, da bi taka neugodnost obstajala le v primeru hudega, očitnega in posebno pomembnega primera neenakosti. Ta pojem je treba razumeti tako, da so zlasti osebe, ki jih varuje ta direktiva, med katerimi so invalidni delavci, zaradi zadevne določbe, merila ali prakse v neugodnem položaju (sodba z dne 11. septembra 2025, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, točka 41 in navedena sodna praksa).
72
Tako bi bilo obstoj takega posebno neugodnega položaja mogoče ugotoviti zlasti, če se dokaže, da ta določba, merilo ali praksa negativno vpliva na bistveno večji delež invalidnih delavcev v primerjavi z delavci, ki to niso (sodba z dne 11. septembra 2025, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, točka 42 in navedena sodna praksa).
73
Vendar je treba ugotoviti, da iz spisa, ki je na voljo Sodišču, ni razvidno, da nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari za C. M. pomeni neugodnost, povezano z njeno invalidnostjo, v primerjavi z učitelji, ki niso invalidi.
74
Kot namreč trdi Komisija v svojih pisnih pripombah, se – nasprotno – zdi, da je C. M. v vsaj ugodnem položaju v primerjavi z učitelji, ki niso invalidi, ker ima prednost na področju mobilnosti, ki ji jo daje nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari, medtem ko navedeni učitelji do te prednosti nikakor niso upravičeni, saj lahko ti po tem, ko so bile odobrene vse prednostne prošnje, kandidirajo le za preostala prosta delovna mesta.
75
Poleg tega na vse učitelje – ne glede na to, ali so invalidi ali ne – ki zaprosijo za medpokrajinsko premestitev, negativno vpliva pravilo, v skladu s katerim se prošnje za mobilnost znotraj pokrajine obravnavajo pred obravnavanjem prošenj za medpokrajinsko mobilnost, saj se po preučitvi prošenj za mobilnost znotraj pokrajine število delovnih mest, ki so na voljo za ugoditev prošnjam za medpokrajinsko premestitev, znatno zmanjša.
76
Zato ni mogoče šteti, da nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari za C. M. povzroča „posebno neugoden položaj“ v smislu člena 2(2)(b) Direktive 2000/78 v primerjavi z učitelji, ki niso invalidi, in da posledično vzpostavlja različno obravnavanje, ki posredno temelji na invalidnosti, v smislu te določbe.
77
Ob neobstoju takega „posebno neugodnega položaja“ torej ni treba preveriti, ali je mogoče to ureditev upravičiti s ciljem zagotavljanja mobilnosti učiteljev na celotnem nacionalnem ozemlju zaradi začetka šolskega leta oziroma ali so načini uresničevanja tega cilja v skladu s členom 2(2)(b)(i) te direktive primerni in nujni.
78
Ob tem je treba poudariti, da Komisija v svojih pisnih pripombah trdi, da nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari pomeni pozitivno ukrepanje v smislu člena 7 navedene direktive, vendar uvaja različno obravnavanje glede na invalidnost zadevnih oseb. V skladu s členom 13(1), točka I, CCNI imajo slepe osebe in osebe, ki prejemajo hemodializo, tako imenovano „absolutno“ prednost v smislu, da se ta prednost nanaša tako na prošnje za mobilnost znotraj pokrajine kot na prošnje za medpokrajinsko mobilnost. Nasprotno pa imajo v skladu s členom 13(1), točka III, CCNI invalidne osebe z več kot dvotretjinsko stopnjo invalidnosti le tako imenovano „relativno“ prednost, saj ta velja le za prošnje za mobilnost znotraj pokrajine. Vendar je treba v zvezi s tem ugotoviti, da predložitveno sodišče ni predložilo posebnih elementov, na podlagi katerih bi bilo mogoče upoštevati kontekst ali razloge za razlikovanje med različnimi kategorijami invalidov, ki izhaja iz teh določb.
79
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je namen načela enakega obravnavanja, določenega v Direktivi 2000/78, varstvo delavca z invalidnostjo v smislu te direktive pred vsako diskriminacijo zaradi te invalidnosti ne le v primerjavi z delavci brez invalidnosti, ampak tudi v primerjavi z drugimi delavci z invalidnostjo (sodba z dne 26. januarja 2021, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, točka 36).
80
Kadar je namreč delavec obravnavan manj ugodno, kot se obravnava, je bil obravnavan ali bi bil obravnavan drug delavec v primerljivem položaju, in kadar se glede na vse upoštevne okoliščine primera izkaže, da je ta prvi delavec manj ugodno obravnavan zaradi svoje invalidnosti, ker to manj ugodno obravnavanje temelji na merilu, ki je neločljivo povezano s to invalidnostjo, je s takšnim obravnavanjem kršena prepoved neposredne diskriminacije iz člena 2(2)(a) navedene direktive (sodba z dne 26. januarja 2021, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, točka 48).
81
Poleg tega je Sodišče razsodilo, da je neposredno diskriminacijo na podlagi enega od razlogov, ki so tako kot hendikepiranost navedeni v členu 1 iste direktive, mogoče upravičiti na podlagi člena 2(5) te direktive ali člena 7 te direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2019, Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, točka 52).
82
Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba morebitno utemeljitev preučiti glede na cilj, ki mu sledi zadevna ureditev (glej v tem smislu sodbo z dne 22. januarja 2019, Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, točki 54 in 66).
83
V obravnavanem primeru pa se Sodišče ob neobstoju zadostnih informacij o cilju, ki mu sledi nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari, na eni strani ne more izreči o primerljivosti položaja različnih kategorij invalidov v smislu sodne prakse, navedene v točki 80 te sodbe. Po drugi strani Sodišče iz istega razloga tudi ne more presoditi, ali bi bila taka ureditev lahko upravičena na podlagi določb, navedenih v točki 81 te sodbe.
84
Glede na navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2(2)(b) Direktive 2000/78 razlagati tako, da nacionalna ureditev, ki se nanaša na teritorialno in poklicno mobilnost in ki nekaterim invalidnim učiteljem daje prednost v primerjavi z učitelji, ki niso invalidi, pri čemer daje prednost mobilnosti znotraj pokrajine pred medpokrajinsko mobilnostjo, ne pomeni posredne diskriminacije v smislu te določbe v škodo učiteljev, ki so zaprosili za medpokrajinsko premestitev.
Stroški
85
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški navedenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (deseti senat) razsodilo:
1.
Člen 5 Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa sistem, ki se nanaša na teritorialno in poklicno mobilnost in s katero se nekaterim invalidnim učiteljem daje prednost na področju mobilnosti, tako da ima mobilnost znotraj pokrajine prednost pred medpokrajinsko mobilnostjo, ker ta sistem – glede na to, da se v njem ne upoštevajo posebne potrebe invalidnih oseb v konkretnih položajih – ne spada pod pojem „razumne prilagoditve“ v smislu te določbe.
2.
Člen 2(2)(b) Direktive 2000/78
je treba razlagati tako, da
nacionalna ureditev, ki se nanaša na teritorialno in poklicno mobilnost in ki nekaterim invalidnim učiteljem daje prednost v primerjavi z učitelji, ki niso invalidi, pri čemer daje prednost mobilnosti znotraj pokrajine pred medpokrajinsko mobilnostjo, ne pomeni posredne diskriminacije v smislu te določbe v škodo učiteljev, ki so zaprosili za medpokrajinsko premestitev.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.