Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 12. ožujka 2026.(1)
Predmet C-559/23 P
International Management Group (IMG)
protiv
Europske komisije
„Žalba – Prigovor nedopuštenosti žalbe zbog zastare tužbe za utvrđivanje izvanugovorne odgovornosti – Propust Općeg suda da odluči o prigovoru nedopuštenosti prije odbijanja tužbe kao neosnovane – Vanjska istraga Europskog ureda za borbu protiv prijevara (OLAF) – Dostava OLAF-ova izvješća o istrazi nacionalnim pravosudnim tijelima – Neovlašteno otkrivanje izvješća o istrazi medijima – Neimovinska i imovinska šteta koju je žalitelj navodno pretrpio – Uzročna veza – Događaj koji je prouzročio štetu koja se može pripisati ili Europskoj uniji ili predmetnim nacionalnim tijelima – Nesigurnost – Teret dokazivanja”
I.      Uvod
1.        Ova žalba podnesena je protiv presude Općeg suda Europske unije od 28. lipnja 2023., IMG/Komisija(2), kojom je taj sud kao neosnovanu odbio tužbu za utvrđivanje izvanugovorne odgovornosti Unije koju je podnijelo društvo International Management Group (IMG) zbog neovlaštenog otkrivanja medijima izvješća o istrazi koje se na njega odnosi, a koje je sastavio Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF).
2.        Prilikom ispitivanja te žalbe Sud će, među ostalim, morati potvrditi ili kritizirati stajalište Općeg suda koji je u pobijanoj presudi presudio da, „u nedostatku indicija u tom smislu”(3), izvanugovornu odgovornost Unije treba isključiti zbog nesigurnosti u pogledu počinitelja događaja koji je prouzročio štetu, s obzirom na to da je štetu mogao uzrokovati ili izvor unutar Unije, odnosno OLAF ili Europska komisija, ili izvor izvan nje, odnosno predmetna nacionalna pravosudna tijela.
3.        U ovom ću mišljenju predložiti Sudu da ukine pobijanu presudu jer je Opći sud povrijedio pravila o teretu dokazivanja i izvođenju dokaza prilikom donošenja ocjene o tome jesu li Komisija i OLAF povrijedili svoju obvezu povjerljivosti. Iznijet ću razloge zbog kojih takva pogreška koja se tiče prava utječe i na zaključak Općeg suda o navodnoj povredi obveze dužne pažnje od strane Komisije i OLAF-a.
II.    Okolnosti spora
4.        Okolnosti spora iznesene su u točkama 2. do 12. pobijane presude.
5.        Društvo IMG osnovano je, prema svojim statutima, kao međunarodna organizacija. U okviru svojih djelatnosti zaključilo je nekoliko sporazuma s Komisijom, među ostalim, na temelju primjene načina izvršenja proračuna Unije nazvanog „neizravno ili zajedničko upravljanje” predviđenog financijskim propisima Unije.
6.        Glavni direktor OLAF-a pokrenuo je vanjsku istragu o žaliteljevu pravnom statusu(4). Nakon završetka te istrage on je u svojem završnom izvješću o istrazi (u daljnjem tekstu: OLAF-ovo izvješće), sastavljenom 9. prosinca 2014., u bitnome smatrao da društvo IMG nije „međunarodna organizacija” u smislu financijskih propisa Unije te je preporučio Komisiji da tom društvu izrekne administrativne i financijske sankcije te da mu naloži povrat iznosa koji su mu u tom svojstvu isplaćeni.
7.        OLAF-ovo izvješće službeno je proslijeđeno Komisiji te francuskim i belgijskim pravosudnim tijelima 12. prosinca 2014. Informacije o sadržaju tog izvješća objavljene su 13. veljače 2015. u časopisu Der Spiegel. Žalitelj je 18. veljače 2015. OLAF-u poslao dopis u kojem je naveo moguće neovlašteno otkrivanje informacija koje se odnose na sadržaj navedenog izvješća medijima.
8.        Glavni direktor OLAF-a poslao je 13. ožujka 2015. dopis predsjedniku Europskog parlamenta u kojem navodi da je obaviješten o tome da se OLAF-ovo izvješće prosljeđuje unutar Odbora Parlamenta za proračunski nadzor. U tom je dopisu glavni direktor OLAF-a podsjetio na to da to izvješće nije službeno objavljeno Parlamentu te je zatražio od predsjednika te institucije da poduzme potrebne mjere kako bi se zaustavilo širenje tog dokumenta.
9.        Dopisom od 20. ožujka 2015. OLAF je žalitelju odgovorio da je njegovo izvješće proslijeđeno isključivo nadležnim nacionalnim tijelima i Glavnom tajništvu Komisije.
10.      OLAF-ovo izvješće objavljeno je 11. prosinca 2015., bez priloga, na internetskoj stranici novina New Europe. Žalitelj je obaviješten da su glavni tajnik Komisije i OLAF pokrenuli dvije istrage kako bi se utvrdio izvor tog neovlaštenog otkrivanja informacija.
11.      Glavni tajnik Komisije uputio je 30. siječnja 2017. dopis žalitelju kojim ga je obavijestio da su istrage zaključene i da izvor neovlaštenog otkrivanja informacija nije utvrđen.
12.      Žalitelju je 5. lipnja 2018. dostavljen primjerak OLAF-ova izvješća zajedno s njegovim prilozima.
III. Postupak pred sudovima Unije
A.      Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
13.      Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 21. prosinca 2020. žalitelj je pokrenuo postupak na temelju članka 268. UFEU-a radi naknade imovinske i neimovinske štete za koju smatra da je pretrpio zbog nezakonitosti postupanja Komisije i OLAF-a nakon izvješća potonjeg. Opći je sud pobijanom presudom u cijelosti odbio tužbu.
B.      Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
14.      Žalitelj je 7. rujna 2023. podnio žalbu protiv pobijane presude. U svojem zahtjevu od Suda traži da ukine tu presudu, prihvati njegov zahtjev iz postupka pred Općim sudom, utvrdi da postoji izvanugovorna odgovornost Komisije, naloži Komisiji da naknadi štetu koju je pretrpio, procijenjenu, uz pridržaj naknadne izmjene, na 10 000 eura mjesečno u razdoblju od sredine prosinca 2015. pa sve do objave presude na ime neimovinske štete i na 2 100 000 eura na ime imovinske štete, uvećano za zatezne kamate, te da Komisiji naloži snošenje ukupnih troškova obaju postupaka.
15.      Komisija od Suda zahtijeva da žalbu odbaci kao nedopuštenu ili, podredno, odbije kao neosnovanu i naloži žalitelju snošenje troškova.
IV.    Analiza
16.      U prilog svojoj žalbi žalitelj ističe pet žalbenih razloga, od kojih se prvi temelji na pogrešnoj ocjeni uzročne veze o kojoj ovisi postojanje izvanugovorne odgovornosti Unije, drugi na pogrešnoj ocjeni pretpostavke koja se odnosi na pripisivost štetnog događaja OLAF-u ili Komisiji, treći na pogrešnoj ocjeni postojanja nezakonitosti koja se temelji na povredi dužnosti brižnog postupanja, četvrti na pogrešnoj ocjeni postojanja nezakonitosti koja se temelji na povredi obveze dužne pažnje i, naposljetku, peti na pogreškama koje se tiču prava koje su utjecale na ocjenu Općeg suda o izuzimanju mišljenja Komisijine pravne službe iz spisa.
17.      Komisija pak, kao glavno, ističe da je žaliteljeva tužba za naknadu štete već bila zastarjela u trenutku njezina podnošenja, tako da je žalba nedopuštena. Podredno, Komisija smatra da žalbu treba odbiti kao neosnovanu.
A.      Dopuštenost žalbe
18.      Iz ove žalbe proizlaze dva pitanja u pogledu njezine dopuštenosti.
1.      Sposobnost društva IMG da pokrene postupak zbog izvanugovorne odgovornosti Unije
19.      U predmetu IMG/Komisija (C-790/24 P), u kojem također iznosim mišljenje, od Suda se traži da odluči o žalbi podnesenoj protiv presude od 4. rujna 2024., IMG/Komisija(5), u kojoj je Opći sud potvrdio zakonitost Komisijine odluke od 8. lipnja 2021. kojom je žalitelju odbila priznati svojstvo međunarodne organizacije s retroaktivnim učinkom od 16. prosinca 2014.
20.      U slučaju da sud Unije po završetku svojeg razmatranja odluči potvrditi zakonitost te odluke, smatram da ta okolnost ne može utjecati na dopuštenost ove tužbe za naknadu štete u ovom predmetu, koja je podnesena 21. prosinca 2020., zbog toga što bi društvo IMG na dan kad je sud Unije pozvan donijeti odluku eventualno izgubilo svoju stranačku sposobnost.
21.      Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi da pojam „pravna osoba” podrazumijeva, u načelu, postojanje pravne osobnosti osnovane na temelju prava države članice ili treće zemlje i stranačke sposobnosti priznate tim pravom(6).
22.      Čak i ako društvo IMG nije osnovano kao međunarodna organizacija ili je izgubilo to svojstvo, činjenica da ono nije ili više nije subjekt međunarodnog prava ne lišava ga njegova svojstva pravne osobe u pravnom poretku jedne ili više država i njegove stranačke sposobnosti. Komisija mu uostalom nije osporila tu sposobnost nakon pitanja koje joj je Sud postavio na raspravi. Društvo IMG ima unutarnju strukturu (proračun, osoblje, infrastrukturu) koja mu osigurava samostalnost potrebnu da djeluje kao odgovorni subjekt u pravnim odnosima, a njegove odredbe statuta, kao i odredbe sporazuma o sjedištu koje je sklopio s više država, priznaju mu stranačku sposobnost u nacionalnom poretku.
23.      U ovom je slučaju žaliteljeva situacija slična onoj iz predmeta u kojem je donesena presuda od 28. listopada 1982., Groupement des Agences de voyages/Komisija(7), s obzirom na to da je Komisija tužitelju na nekoliko godina povjerila zadaće izvršenja proračuna prema načinu neizravnog upravljanja s „međunarodnom organizacijom”, tako da se za njega tijekom tog razdoblja smatralo da ima to svojstvo. Dodajem da je Komisija u postupcima pred sudovima Unije društvo IMG smatrala pravnom osobom koja ima stranačku sposobnost, s obzirom na to da u tom pogledu nije istaknula nikakav prigovor nedopuštenosti, iako je pred sudom Unije pokrenuto 13 postupaka. Sud Unije nije utvrdio ni nedostatak žaliteljeve poslovne sposobnosti, iako je riječ o razlogu koji se odnosi na javni poredak.
24.      Dodajem da je Sud u točki 112. presude od 18. siječnja 2007., PKK i KNK/Vijeće(8), koja se odnosila, među ostalim, na Kurdistan Workers’ Party (PKK), presudio da, ako zakonodavac Europske unije smatra da organizacija čije je postojanje dovedeno u pitanje nastavi postojati tako da može postati predmet mjera ograničavanja, potrebno je radi dosljednosti i pravičnosti priznati da taj subjekt postoji u dostatnoj mjeri i za osporavanje te mjere. Naime, bilo koji drugi zaključak doveo bi do toga da bi neka organizacija mogla biti uvrštena na sporni popis bez mogućnosti pokretanja tužbe protiv tog uvrštenja.
25.      Isto tako, ako se uzme u obzir da su OLAF i Komisija bili dužni osigurati povjerljivost zaključaka iz OLAF-ova izvješća, zahtjevi koji se odnose na dosljednost i nužno poštovanje prava na učinkovitu sudsku zaštitu nalažu da se žalitelju prizna postojanje u dostatnoj mjeri da zahtjeva naknadu štete za koju smatra da je pretrpio zbog neovlaštenog otkrivanja tih zaključaka medijima(9).
26.      Zbog svih tih razloga smatram da društvo IMG može pokrenuti postupak zbog izvanugovorne odgovornosti Unije, i to neovisno o zaključcima koje je sud Unije pozvan donijeti o njegovu statusu međunarodne organizacije.
2.      Odluka Općeg suda o meritumu tužbe bez odlučivanja o zastari tužbe za naknadu štete
27.      U svojem odgovoru na žalbu Komisija ističe prigovor nedopuštenosti žalbe jer je tužba za naknadu štete koju je društvo IMG podnijelo zastarjela iz razloga koje je navela u prigovoru nedopuštenosti koji je istaknula pred Općim sudom.
28.      Kao prvo, Komisija tvrdi da je rok zastare istekao 11. prosinca 2020., odnosno pet godina nakon objave OLAF-ova izvješća na internetskoj stranici novina New Europe, a žalitelj je podnio tužbu 21. prosinca 2020., dakle deset dana prekasno. U tom pogledu, Komisija podsjeća na to da se, u skladu sa sudskom praksom, rok koji uzima u obzir udaljenost ne primjenjuje na materijalnopravni rok zastare.
29.      Kao drugo, Komisija tvrdi da je rok zastare počeo teći prije te objave. Naime, šteta koju žalitelj navodi nastala je najkasnije prilikom neovlaštenog otkrivanja OLAF-ova izvješća. Međutim, nezakonitosti na koje se društvo IMG poziva odnose se na pitanje njegova pravnog statusa te je on mnogo prije 11. prosinca 2015. bio obaviješten o OLAF-ovim i Komisijinim sumnjama u tom pogledu.
30.      Žalitelj osporava tu ocjenu. Kao prvo, ističe da Komisija nije podnijela ni protužalbu ni istaknula prigovor nedopuštenosti. Kao drugo, tvrdi da je šteta za koju traži naknadu trajna šteta koja je nastala najranije prilikom neovlaštenog širenja OLAF-ova izvješća. S tim u vezi navodi da se nije mogao upoznati s izvješćem prije njegova otkrivanja, s obzirom na to da mu je to izvješće dostavljeno u lipnju 2018., prije rasprave održane 27. rujna 2018. u spojenim predmetima u kojima je donesena presuda od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija(10).
31.      Iz sudske prakse Suda proizlazi da istek roka zastare predstavlja zapreku vođenju postupka koja se, za razliku od procesnih rokova, ne odnosi na javni poredak, ali gasi tužbu za naknadu štete jedino na zahtjev tuženika, s obzirom na to da na poštovanje roka zastare sud Unije ne pazi po službenoj dužnosti, nego se na to mora pozvati stranka koje se to tiče(11).
32.      U ovom slučaju iz točke 22. pobijane presude proizlazi da je Komisija od Općeg suda zatražila da odbaci žaliteljevu tužbu kao nedopuštenu jer je nastupila zastara. Međutim, nakon što je u točki 23. te presude podsjetio na sudsku praksu prema kojoj su sudovi Unije ovlašteni procijeniti, u skladu s okolnostima svakog slučaja, opravdava li dobro sudovanje odbijanje tužbe kao neosnovane bez prethodnog odlučivanja o njezinoj dopuštenosti, Opći je sud u točki 24. navedene presude odlučio ispitati osnovanost žaliteljeva zahtjeva za naknadu štete a da prethodno nije odlučio o zapreci vođenju postupka koja se temelji na zastari njegove tužbe(12). Komisija stoga poziva Sud da ispita je li žaliteljeva tužba za naknadu štete zastarjela.
33.      Kao i kod rješenja koje je u sličnim okolnostima usvojeno u presudama od 25. ožujka 2010., Sviluppo Italia Basilicata/Komisija(13), i od 24. ožujka 2022., GVN/Komisija(14), treba smatrati da se tim Komisijinim argumentom ne dovodi u pitanje dopuštenost ove žalbe. Takvo rješenje uostalom nije moguće jer je Opći sud odbio tužbu kao neosnovanu, a žalitelj, koji nije uspio sa svojim zahtjevom, podnio je žalbu protiv pobijane presude, kao što je to imao pravo učiniti na temelju članka 56. drugog stavka Statuta Suda Europske unije.
34.      Treba smatrati da Komisija navedenim argumentom osporava odluku Općeg suda da meritorno odbije tužbu bez odlučivanja o razlogu nedopuštenosti koji je istaknula.
35.      Sud smatra da je na Općem sudu da procijeni opravdava li dobro sudovanje odbijanje tužbe kao neosnovane, bez odlučivanja o razlozima nedopuštenosti koje je u ovom slučaju istaknula Komisija, i usto navodi da se ne može smatrati da takva procjena negativno utječe na Komisiju. Stoga, suprotno onomu što tvrdi žalitelj, Komisija nije mogla podnijeti protužalbu(15).
36.      Tako je Opći sud u točki 24. pobijane presude, radi ekonomičnosti postupka, smatrao da prije ispitivanja osnovanosti žaliteljeva zahtjeva za naknadu štete nije potrebno prethodno odlučiti o zapreci vođenju postupka koja se temelji na zastari tužbe.
37.      Budući da Komisijin argument koji se odnosi na zastaru žaliteljeva zahtjeva za naknadu štete ne dovodi u pitanje izreku pobijane presude, treba ga smatrati bespredmetnim i stoga se, kao takav, može odbaciti(16).
B.      Meritum
38.      Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da za nastanak izvanugovorne odgovornosti Unije na temelju članka 340. drugog stavka UFEU‑a treba utvrditi sljedeće elemente:
–        postojanje dovoljno ozbiljne povrede pravnog pravila kojim se pojedincima priznaju određena prava;
–        stvarni nastanak štete, i
–        postojanje izravne uzročne veze između povrede štetnikove obveze i štete koju je pretrpio oštećenik(17).
39.      Iz te sudske prakse također proizlazi da ako jedna od tih pretpostavki nije ispunjena, tužba se mora u cijelosti odbiti, a da pritom nije potrebno ispitati ostale pretpostavke izvanugovorne odgovornosti Unije. U skladu s tom sudskom praksom, sud Unije nije dužan ispitati te pretpostavke određenim redoslijedom(18).
40.      U pobijanoj presudi Opći je sud presudio, kao prvo, da može postojati uzročna veza između, s jedne strane, povrede obveze povjerljivosti, obveze dužne pažnje i dužnosti brižnog postupanja te, s druge strane, štete koju je žalitelj pretrpio, isključujući mogućnost postojanja takve veze s navodnim nepravilnostima koje utječu na pokretanje, vođenje i zaključke istrage, a na koje se žalitelj također poziva (točka 42. pobijane presude).
41.      Kao drugo, Opći je sud presudio da odgovornost Unije ne može nastati ni zbog navodne povrede obveze povjerljivosti, jer postoji nesigurnost u pogledu izvora neovlaštenog otkrivanje informacija (točka 67. pobijane presude), ni zbog povrede dužnosti brižnog postupanja, jer ona nije primjenjiva u ovom slučaju (točka 73. te presude), ni zbog obveze dužne pažnje, jer se njome Komisiji ne nalaže da osudi neovlašteno otkrivanje informacija o OLAF-ovoj istrazi medijima niti da se ogradi od objavljenih informacija, s obzirom na to da joj se ne može pripisati odgovornost za neovlašteno otkrivanje informacija (točka 92.).
42.      Stoga je Opći sud odbio žaliteljevu tužbu.
1.      Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni uzročne veze o kojoj ovisi postojanje izvanugovorne odgovornosti Unije
43.      Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelj osporava točke 37. do 42. pobijane presude, u kojima je Opći sud razmatrao postoji li dovoljno izravna uzročna veza između nezakonitosti OLAF-ovih postupanja na koje se poziva žalitelj i štete koju je on navodno pretrpio.
a)      Pobijana presuda
44.      Opći je sud istaknuo da prve tri nezakonitosti na koje se poziva žalitelj, a koje se odnose na OLAF-ovu nadležnost, sadržaj njegova izvješća i pravilnost njegove istrage, nisu dovoljno izravno povezane sa štetom koju je žalitelj navodno pretrpio, i to zbog razloga navedenih u točkama 37. do 39. pobijane presude_.
45.      Nasuprot tomu, kad je riječ o četvrtoj nezakonitosti, Opći je sud u točki 40. te presude istaknuo da se ona odnosi na OLAF-ovu i Komisijinu povredu njihove obveze povjerljivosti, kao i na Komisijinu povredu obveze dužne pažnje i dužnosti brižnog postupanja nakon neovlaštenog otkrivanja OLAF-ova izvješća medijima. Opći je sud u točki 41. navedene presude smatrao da je činjenica da su žaliteljevi redoviti partneri i donatori, zbog tog neovlaštenog otkrivanja informacija, saznali za povjerljive informacije iz tog izvješća vjerojatno kod njih izazvala sumnje u pogledu poštenja, sposobnosti i pravne osobnosti žalitelja, čime mu je prouzročena šteta čiju naknadu traži.
46.      Slijedom toga, Opći je sud smatrao da je utvrđena dovoljno izravna uzročna veza između četvrte nezakonitosti na koju se žalitelj poziva i te štete. Stoga, kao što to proizlazi iz točke 42. pobijane presude, Opći je sud odlučio ispitati zakonitost postupanja koje se stavlja na teret Komisiji i OLAF-u, i to samo u pogledu obveza povjerljivosti i dužne pažnje te dužnosti brižnog postupanja.
b)      Argumenti stranaka
47.      Prvi žalbeni razlog sastoji se od dvaju dijelova.
48.      Prvim dijelom prvog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud odlučio infra petita kada je presudio da ne postoji izravna uzročna veza između, s jedne strane, prvih triju nepravilnosti na koje se on poziva, a kojima je zahvaćen sadržaj OLAF-ova izvješća, odnosno nezakonitosti kojima su zahvaćeni pokretanje istrage, njezino vođenje i sastavljanje tog izvješća, i, s druge strane, štete za koju tvrdi da je pretrpio.
49.      Drugim dijelom tog žalbenog razloga žalitelj osporava ocjenu Općeg suda iz točke 42. pobijane presude, prema kojoj je uvjet koji se odnosi na uzročnu vezu o kojoj ovisi utvrđivanje odgovornosti Unije ispunjen samo s obzirom na navodnu povredu obveze povjerljivosti, obveze dužne pažnje i dužnosti brižnog postupanja nakon neovlaštenog otkrivanja OLAF-ova izvješća medijima. Naime, žalitelj tvrdi da šteta koju je pretrpio ne proizlazi samo iz otkrivanja tog izvješća medijima, nego i iz niza neodvojivih okolnosti koje su utjecale na pokretanje istrage, njezino vođenje i donošenje s time povezanih zaključaka, bez kojih šteta na koju se poziva ne bi nastala.
50.      Komisija smatra da prvi žalbeni razlog nije osnovan. Konkretno, tvrdi da su kritike koje je žalitelj iznio u pogledu uzimanja u obzir prvih triju nezakonitosti koje sadržava OLAF-ovo izvješće predmet tužbe za poništenje koja podliježe vlastitim rokovima zastare.
c)      Ocjena
1)      Prvi dio prvog žalbenog razloga, koji se temelji na činjenici da je Opći sud odlučio infra petita
51.      Predlažem Sudu da najprije odbije taj dio kao neosnovan.
52.      Naime, u točkama 37. do 39. pobijane presude Opći je sud obrazloženo iznio razloge zbog kojih se ne može utvrditi dovoljno izravna uzročna veza između, s jedne strane, postupanja koja se stavljaju na teret OLAF-u u pogledu uvjeta za pokretanja njegove istrage, njezina vođenja i sastavljanja izvješća i, s druge strane, štete na koju se društvo IMG poziva.
53.      Kao prvo, kad je riječ o OLAF-ovoj nenadležnosti za pokretanje istrage (prva nezakonitost), Opći je sud u točki 37. te presude istaknuo da odluka o pokretanju istrage nije javna te je presudio da taj nedostatak nema dovoljno izravnu vezu sa štetom na koju se žalitelj poziva.
54.      Kao drugo, kad je riječ o pogrešnom tumačenju pojma „međunarodna organizacija” (druga nezakonitost) i OLAF-ovoj povredi pravila i načela kojima se uređuje vođenje njegove istrage (treća nezakonitost), Opći je sud u točki 39. navedene presude smatrao da se te nezakonitosti odnose na vođenje istrage i sastavljanje izvješća. Istaknuo je da, s obzirom na to da su OLAF-ova izvješća načelno povjerljiva, ona mogu uzrokovati štetu samo neizravno, nakon što Komisija ili nacionalno tijelo donesu odluku koja se temelji na sadržaju tog izvješća, i to nakon njezina prosljeđivanja, te je presudio da navedene nezakonitosti nisu povezane s neovlaštenim otkrivanjem OLAF-ova izvješća medijima.
55.      Slijedom toga, time što je presudio da prve tri nezakonitosti na koje se društvo IMG poziva nemaju dovoljno izravnu vezu sa štetom koju je žalitelj navodno pretrpio, Opći sud, prema mojem mišljenju, nije počinio nepravilnost koja je istaknuta u prilog prvom dijelu prvog žalbenog razloga.
2)      Drugi dio prvog žalbenog razloga, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni postojanja uzročne veze
56.      Prema mojem mišljenju, Opći sud nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 42. pobijane presude zaključio da je šteta na koju se žalitelj poziva uzrokovana samim otkrivanjem OLAF-ova izvješća medijima, s iznimkom nepravilnosti koje su utjecale na njegov sadržaj.
57.      Pravna uzročnost označava, u užem smislu, odnos između dvaju događaja, odnosno događaja koji je prouzročio štetu i same štete(19). Kao što se to ističe u pravnoj teoriji, nastanku štete obično prethodi više činjenica i događaja. Sud Unije stoga treba utvrditi koje će se od tih činjenica ili događaja smatrati pravnim uzrokom štete(20). U tom smislu postoje dvije teorije, odnosno teorija odgovarajuće uzročne veze i teorija istovjetnosti pretpostavki.
58.      Prema teoriji istovjetnosti pretpostavki, svaki događaj koji je bio neophodan za nastanak štete treba smatrati njezinim pravnim uzrokom. Nasuprot tomu, u skladu s teorijom odgovarajuće uzročne veze, nisu svi događaji koji su pridonijeli nastanku štete nužno njezin pravni uzrok. Uzrokom štete smatraju se samo oni događaji koji po redovnom tijeku stvari i uobičajenim životnim okolnostima obično dovode do štetne posljedice(21).
59.      U skladu s ustaljenom sudskom praksom koja se odnosi na utvrđivanje uzročne veze iz članka 340. drugog stavka UFEU-a, na koju je Sud podsjetio u točkama 148. do 152. presude od 18. prosinca 2025., WS i dr./Frontex (Zajednička operacija vraćanja)(22), Unija ne može biti dužna popraviti svaku štetnu posljedicu, čak i udaljenu, nezakonite radnje(23). Sud stoga zahtijeva da se utvrdi postojanje dovoljno izravne uzročno‑posljedične veze između postupanja institucija Unije i štete, na što je Opći sud pravilno podsjetio u točki 33. pobijane presude(24). Osim toga, nije dovoljno da je postupanje koje se stavlja na teret jedan od uzroka navodne štete ili da je bilo nužna pretpostavka nastanka te štete. Potrebno je još dokazati da je postupanje koje se stavlja na teret odlučujući uzrok navodne štete(25). Prema pravnoj teoriji, šteta mora biti u „trenutačnoj i predvidljivoj” uzročnoj vezi sa spornim postupanjem(26). Stoga se čini da se sudska praksa Suda više temelji na teoriji odgovarajuće uzročne veze.
60.      U ovom je slučaju nesporno da šteta koju je društvo IMG navodno pretrpjelo ima više uzroka koji su povezani s informacijama, zaključcima i preporukama iznesenima u OLAF-ovu izvješću te s neovlaštenim otkrivanjem tog izvješća medijima. Međutim, nisu svi dovoljno izravno doprinijeli nastanku te štete. Stoga, iako su pogreške koje je OLAF navodno počinio u provedbi istrage mogle pridonijeti nastanku štete koju društvo IMG navodi, one ipak ne čine „odlučujući uzrok”. U skladu s uobičajenim i predvidljivim odvijanjem stvari, samo je otkrivanje tog izvješća medijima moglo, gotovo sigurno, dovesti do nastanka štete koju je društvo IMG navodno pretrpjelo(27) i upravo je u tom smislu Opći sud odlučio u presudi od 12. rujna 2007., Nikolaou/Komisija(28). Budući da sadržaj OLAF-ova izvješća nije bio otkriven medijima, šteta na koju se žalitelj poziva nije nastala. Naime, u skladu s premisom na kojoj se temelji analiza Općeg suda, OLAF-ova su izvješća povjerljiva. Stoga se slažem s razmatranjem koje je Opći sud iznio u točki 38. pobijane presude, prema kojem, ako su druga i treća nezakonitost na koje se žalitelj poziva – koje se odnose na pogrešno tumačenje pojma „međunarodna organizacija” i povredu više postupovnih pravila – i utjecale na sadržaj OLAF-ova izvješća odnosno na pravilnost istrage koju je on proveo, te nezakonitosti nisu povezane s neovlaštenim otkrivanjem OLAF-ova izvješća medijima.
61.      S obzirom na sve te elemente, predlažem Sudu da prvi žalbeni razlog odbije kao neosnovan.
2.      Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni pretpostavke koja se odnosi na pripisivost štetnog događaja OLAF-u ili Komisiji
62.      Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelj osporava rasuđivanje izneseno u točkama 47. do 69. pobijane presude, na temelju kojeg je Opći sud zaključio da prva pretpostavka izvanugovorne odgovornosti Unije nije ispunjena jer joj se nezakonitost njezina postupanja, koja se sastoji od povrede obveze povjerljivosti, ne može pripisati zbog nesigurnosti u pogledu izvora neovlaštenog otkrivanja informacija.
a)      Pobijana presuda
63.      Nakon što je u točki 48. pobijane presude istaknuo načelo prema kojem je na žalitelju da dokaže da su pretpostavke izvanugovorne odgovornosti Unije ispunjene, Opći je sud, međutim, u točki 49. te presude naglasio da postoji ublažavanje tog načela. Pozivajući se na presude od 8. srpnja 2008., Franchet i Byk/Komisija(29), i od 11. srpnja 2019., BP/FRA(30), podsjetio je na to da, kada je više različitih uzroka moglo prouzročiti štetni događaj i kada institucija Unije, iako je u najboljem položaju da u tom pogledu podnese dokaze, nije podnijela nijedan dokaz na temelju kojeg bi se moglo utvrditi koji je od tih uzroka doveo do te štete, ta nesigurnost treba ići njoj na teret.
64.      S obzirom na ta razmatranja Opći je sud u točkama 50. do 68. pobijane presude ispitao u kojoj se mjeri povreda obveze povjerljivosti kao posljedica neovlaštenog otkrivanja OLAF-ova izvješća 13. veljače 2015. u časopisu Der Spiegel, a zatim 11. prosinca 2015. na internetskoj stranici novina New Europe, može pripisati Komisiji ili OLAF-u.
65.      U točki 62. te presude Opći je sud presudio da je takvo ublažavanje pravila o teretu dokazivanja neprimjenjivo u ovom slučaju s obzirom na to da na dan prvog neovlaštenog otkrivanja informacija medijima, odnosno 13. veljače 2015., Komisija i OLAF više nisu bili jedine institucije u posjedu tog izvješća jer je ono 12. prosinca 2014., u skladu s člankom 11. stavkom 3. Uredbe (EU, Euratom) br. 883/2013(31), zakonito proslijeđeno belgijskim i francuskim pravosudnim tijelima. Opći je sud iz toga zaključio da se ne može smatrati da je Komisija u najboljem položaju da podnese dokaze na temelju kojih se može utvrditi uzrok neovlaštenog otkrivanja informacija i štete koju je navodno prouzročila.
66.      U točkama 64. i 65. navedene presude Opći je sud također razlikovao činjenice ovog slučaja od onih u predmetu u kojem je donesena presuda od 8. srpnja 2008., Franchet i Byk/Komisija(32). Naime, Opći je sud naglasio da, iako je u tom predmetu postojalo nekoliko mogućih uzroka spornog otkrivanja informacija (jer su i Komisija i francuska pravosudna tijela raspolagali predmetnim povjerljivim informacijama), valja podsjetiti na to da se Komisija pred Općim sudom nije pozvala na mogućnost da je taj izvor možda izvan institucija Unije. Međutim, Opći je sud u točkama 56. i 65. pobijane presude istaknuo da se Komisija ovdje pozvala na takvu mogućnost.
67.      U točki 66. pobijane presude Opći je sud također istaknuo da ni zaključak Europskog ombudsmana iz Odluke 220/2015/ANA od 14. prosinca 2017. ni unutarnja istraga Komisije nisu omogućili utvrđivanje izvora neovlaštenog otkrivanja informacija.
68.      Na temelju tih čimbenika Opći je sud u točki 67. te presude zaključio da „nesigurnost u pogledu izvora neovlaštenog otkrivanja informacija ne može, u nedostatku dokaza u tom smislu, dovesti do toga da se odgovornost za to pripiše Komisiji i OLAF-u”(33). Stoga je Opći sud u točki 68. navedene presude presudio da se navodna povreda obveze povjerljivosti ne može staviti na teret Uniji te da nije potrebno ispitati predstavlja li ona dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima.
b)      Argumenti stranaka
69.      Drugi žalbeni razlog sastoji se od triju dijelova.
70.      Kao prvo, žalitelj tvrdi da ublažavanje pravila o teretu dokazivanja koji pada na žalitelja, a na koje se Opći sud poziva u točki 49. pobijane presude, zahtijeva od tužene institucije da pruži vjerodostojno objašnjenje ili pretpostavku o okolnostima u kojima je moglo doći do neovlaštenog otkrivanja informacija. Puka izjava te institucije da je nezakonitost koja je dovela do neovlaštenog otkrivanja informacija mogla počiniti osoba izvan Unije nije dovoljna. Stoga je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava i zanemario zaključke iz presude od 8. listopada 1986., Leussink/Komisija(34), kada je samo na temelju takve Komisijine izjave ustvrdio da ona nije u najboljem položaju da podnese dokaz o neovlaštenom otkrivanju informacija i da se, slijedom toga, predmet koji se pred njim vodi razlikuje od predmeta u kojem je donesena presuda od 8. srpnja 2008., Franchet i Byk/Komisija(35).
71.      Kao drugo, žalitelj u bitnome tvrdi da Opći sud nije uzeo u obzir određene indicije koje dokazuju da je do neovlaštenog otkrivanja informacija došlo unutar institucija Unije.
72.      Kao treće, žalitelj tvrdi da je Opći sud nakon iskrivljavanja sadržaja Komisijina dopisa od 30. siječnja 2017. i Odluke Europskog ombudsmana 220/2015/ANA od 14. prosinca 2017., koji su navedeni u točki 66. pobijane presude, ustvrdio da ne postoji nijedan dokaz da je OLAF izvor neovlaštenog otkrivanja informacija. Žalitelj u tom pogledu dodaje da ništa u spisu ne upućuje na to da su nacionalna tijela, kojima je proslijeđeno OLAF-ovo izvješće, ispitana o izvoru neovlaštenog otkrivanja informacija u okviru istraga koje su proveli OLAF i Komisija. Štoviše, Opći je sud propustio provjeriti jesu li te istrage provedene savjesno i nije odgovorio na žaliteljev argument da tomu nije tako.
73.      Komisija osporava te argumente i smatra da taj žalbeni razlog nije osnovan.
c)      Ocjena
74.      Tri dijela drugog žalbenog razloga razmotrit ću zajedno u dijelu u kojem se njima nastoji osporiti način na koji je Opći sud primijenio pravila o teretu dokazivanja i izvođenju dokaza u okviru tužbe za naknadu štete kako bi isključio OLAF-ovu i Komisijinu odgovornost zbog navodne povrede obveze povjerljivosti.
75.      Podsjećam na to da, kao što je to Opći sud učinio u točki 48. pobijane presude, u skladu sa sudskom praksom Suda koja se odnosi na pravila o teretu dokazivanja i izvođenju dokaza koja se odnose na nastanak izvanugovorne odgovornosti Unije na temelju članka 340. drugog stavka UFEU‑a, stranka koja se poziva na tu odgovornost u načelu je dužna pouzdanim dokazima dokazati da su ispunjene pretpostavke za nastanak te odgovornosti(36).
76.      Međutim, sud Unije ublažio je ta pravila tako što je posljedice nesigurnosti u pogledu točnih uzroka štete stavio na teret počinitelja događaja koji je prouzročio štetu, i to radi naknade štete oštećeniku i pravičnosti(37).
77.      To je pravilo Sud utvrdio u presudi od 8. listopada 1986., Leussink/Komisija(38), u posebnom kontekstu nastanka prometne nesreće u kojoj je žrtva bio Komisijin dužnosnik dok je bio na službenom putovanju u Komisijinu vozilu kojim je upravljao Komisijin vozač. Budući da je utvrđeno da je do te nesreće moglo doći zbog nedostatka prilikom održavanja ili pregleda vozila ili zbog nepažnje pri njegovoj uporabi(39), a da Komisija nije podnijela nijedan dokaz na temelju kojeg bi se moglo utvrditi kojem od tih uzroka treba pripisati tu nezgodu, i to iako je bila u najboljem položaju da podnese dokaze u tom pogledu, Sud je presudio da takva nesigurnost stoga treba ići njoj na teret te je zaključio da je nesreća prouzročena nepažnjom koja dovodi do njezine odgovornosti(40). Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik G. Slynn u mišljenju iznesenom u predmetu u kojem je donesena ta presuda, Komisija nije podnijela nijedan dokaz o tome da je u potpunosti ispunila obveze koje ima, kao što je dokaz o redovitom servisu vozila kod mehaničara ili rezultati tehničkog pregleda vozila, niti je uspjela oboriti pretpostavku o povredi obveze dužne pažnje.
78.      Sud Unije primijenio je taj mehanizam pripisivosti u postupcima povodom tužbi za naknadu štete koje su podnesene zbog otkrivanja povjerljivih informacija kojima OLAF raspolaže. Naime, u presudi od 12. rujna 2007., Nikolaou/Komisija(41), Opći je sud priznao da žrtvama protupravnog otkrivanja može biti teško ili čak nemoguće utvrditi tko je odgovorna osoba i izvor tog otkrivanja, a time i podnijeti dokaz o pretpostavkama koje se zahtijevaju za nastanak odgovornosti Komisije(42). U predmetu u kojem je donesena ta presuda utvrđeno je da neovlašteno otkrivanje informacija potječe od izvora unutar OLAF-a. Stoga se činilo da je to tijelo u najboljem položaju za podnošenje dokaza o točnim uzrocima neovlaštenog otkrivanja. Utvrdivši da je Komisija samo isključila OLAF-ovu odgovornost, da nije iznijela nijedan argument ili konkretan dokaz na temelju kojih bi se moglo utvrditi da unutar OLAF-a postoji sustav nadzora za sprječavanje neovlaštenog otkrivanja informacija ili dokazati da se s informacijama koje se odnose na predmetnu istragu postupalo na način kojim se jamči njihova povjerljivost te da nije pružila nikakvo objašnjenje niti iznijela bilo kakvu vjerodostojnu pretpostavku o okolnostima u kojima je moglo doći do neovlaštenog otkrivanja informacija(43), Opći je sud presudio da eventualna nesigurnost u pogledu okolnosti u kojima je došlo do povrede pravila o povjerljivost treba ići Komisiji na teret(44).
79.      Isto tako, u presudi od 8. srpnja 2008., Franchet i Byk/Komisija(45), Opći je sud pretpostavio da se izvor neovlaštenog otkrivanja povjerljivih informacija treba pripisati OLAF-u, iako su i taj ured i francuska tijela raspolagali nezakonito objavljenim informacijama. Opći je sud prvo detaljno razmotrio različite vrste činjeničnih indicija iz spisa i kontekst nastanka štete, a zatim je uzeo u obzir činjenicu da se Komisija nije pozvala na odgovornost tijela izvan Unije, odnosno francuskih tijela(46).
80.      Službenički sud donio je istu odluku u presudi od 11. svibnja 2010., Nanopoulos/Komisija(47).
81.      S obzirom na tu sudsku praksu, pretpostavka pripisivosti povrede određenih pravila, uključujući obvezu povjerljivosti, i ublažavanje tereta dokazivanja koje ona podrazumijeva, zahtijevaju ispunjenje dvaju uvjeta. Kao prvo, tužitelj treba skupom indicija učiniti vjerojatnim da se štetni događaj može pripisati određenom počinitelju. Kao drugo, kada je utvrđena određena razina vjerojatnosti, tužena institucija treba argumentima ili konkretnim dokazima, kao i vjerodostojnim objašnjenjima ili pretpostavkama, dokazati da joj se šteta ne može pripisati. Stoga, u situaciji u kojoj indicije koje je tužitelj podnio omogućuju sudu Unije da izvede zaključak o postojanju vjerojatne ili uvjerljive uzročne veze, to pravilo omogućuje da se smanji teret dokazivanja koji tereti tog tužitelja i da se od tužene institucije, za koju su čini da je, s obzirom na prirodu štete, u najboljem položaju da podnese dokaze, zahtijeva da dokaže da nije povrijedila svoje obveze.
82.      Međutim, to također podrazumijeva da Opći sud u potpunosti izvršava nadležnosti koje su mu priznate. Naime, posebna svrha tužbe za utvrđivanje izvanugovorne odgovornosti povezana je sa zaštitom prava pojedinca(48). Ako pojedinac ne može ishoditi poništenje akta ili postupanja koje je uzrok njegove štete na temelju jednog od pravnih sredstava za nadzor zakonitosti, on uvijek treba imati pravo zahtijevati naknadu štete kada su njegova prava povrijeđena(49). Svrha međuodnosa pravnih sredstava upravo je izbjeći da ta osoba bude nedovoljno ili prekomjerno obeštećena(50). U presudi Hamoudi/Frontex(51) Sud je jasno naveo što se zahtijeva od Općeg suda u okviru tužbi za utvrđivanje izvanugovorne odgovornosti kako bi se osigurala djelotvorna sudska zaštita pojedinaca. Tako Opći sud treba:
–        uzeti u obzir posebne okolnosti predmeta koji se pred njim vodi kako bi utvrdio predstavljaju li pravila o teretu dokazivanja i izvođenju dokaza za tužitelja pretjeran, ako ne i nemoguć, teret dokazivanja u kojem slučaju je potrebno prilagoditi ta pravila;
–        temeljito razmotriti činjenice i
–        donijeti potrebne mjere izvođenja dokazâ.
83.      Kao što je to Sud istaknuo u točki 81. te presude, „Opći sud ne može samo odbiti argumente tužiteljâ zbog nedostatnosti dokaza, jer o njemu ovisi [...] [da otkloni neizvjesnost] koja može postojati u pogledu točnosti tih tvrdnji ili da objasni razloge zbog kojih takav dokument u svakom slučaju i bez obzira na njegov sadržaj ne može biti relevantan za rješenje spora”(52).
84.      Smatram da je Opći sud, u ovom slučaju, povrijedio pravila o teretu dokazivanja utvrđena sudskom praksom.
85.      Kao prvo, Opći je sud u točki 62. pobijane presude, prema mojem mišljenju, pogrešno smatrao da Komisija nije bila u najboljem položaju, u smislu sudske prakse koja se odnosi na ublažavanje tereta dokazivanja, da podnese dokaze kojima se utvrđuje uzrok neovlaštenog otkrivanja informacija.
86.      Najprije, Opći sud nije uzeo u obzir poseban kontekst te tužbe, iako je sud Unije u sličnim predmetima prethodno presudio da žrtvama nezakonitog otkrivanja može biti teško ili čak nemoguće utvrditi tko je odgovorna osoba i izvor tog otkrivanja, a time i podnijeti dokaz o pretpostavkama za utvrđenje te odgovornosti. Kao što je to presudio Europski sud za ljudska prava, „raspodjela tereta dokazivanja i stupanj uvjerenosti potreban da bi se donio neki zaključak intrinzično su povezani s konkretnošću činjenica, prirodom tvrdnje i pravima iz [EKLJP‑a] o kojima je riječ”(53).
87.      Nadalje, suprotno onomu što tvrdi Opći sud u točki 62. pobijane presude, čini mi se nespornim da su u okolnostima poput onih o kojima je riječ OLAF i/ili Komisija u odnosu na žalitelja bili u boljem položaju da utvrde je li navodno pretrpljena šteta posljedica njihove radnje ili propusta ili pak radnje ili propusta francuskih i belgijskih pravosudnih tijela kojima je OLAF-ovo izvješće bilo zakonito dostavljeno. U tom pogledu, činjenica da su OLAF i Komisija vodili dvije unutarnje istrage, na koje Opći sud ukratko upućuje u točki 66. pobijane presude, dokazuje da su oni a priori raspolagali sredstvima kojima žalitelj nije raspolagao u vidu predmeta i prirode štetnog događaja.
88.      Naposljetku, čini mi se da je obrazloženje Općeg suda proturječno. Naime, iako je u točki 62. pobijane presude potvrdio da Komisija nije bila u najboljem položaju da podnese dokaze na temelju kojih se može utvrditi uzrok neovlaštenog otkrivanja informacija, on je u točki 65. te presude ipak dao veću važnost Komisijinoj tvrdnji prema kojoj izvor neovlaštenog otkrivanja informacija može biti izvan institucija Unije.
89.      Kao drugo, u situaciji poput one o kojoj je riječ u kojoj postoji više potencijalnih počinitelja, Opći sud nije zahtijevao od Komisije da navede konkretne mjere donesene radi osiguranja povjerljivost informacija iz OLAF-ova izvješća i informacija koje su proslijeđene predmetnim nacionalnim tijelima. Međutim, te su mjere ključne iz više razloga. Najprije, odnose se na informacije o činjenicama koje mogu biti predmet kaznenog progona, pri čemu OLAF ne djeluje kao „bilo koji zviždač”, nego kao tijelo s istražnim ovlastima, kao što je to Sud istaknuo u presudi od 11. siječnja 2024., Planistat Europe i Charlot/Komisija(54). Nadalje, samo otkrivanje tih informacija medijima može dotičnim osobama prouzročiti određenu imovinsku i neimovinsku štetu. Naposljetku, te osobe nisu adresati izvješća o istrazi koje se odnosi na njih i ne mogu, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, podnijeti tužbu za poništenje tog izvješća ako ono ne proizvodi obvezujuće pravne učinke(55).
90.      Kao treće, Opći sud nije ispitao dokaze koje su mu podnijeli društvo IMG i Komisija. Naime, on nije ocijenio ni relevantnost ni dokaznu snagu dokaza na kojima je žalitelj temeljio odgovornost OLAF-a i Komisije ni navode koje je potonja iznijela kako bi oborila tu pretpostavku odgovornosti.
91.      Međutim, na njemu je, kao prvostupanjskom sudu, da utvrdi ili odluči, na najtočniji i najprecizniji mogući način, može li se događaj koji je prouzročio štetu pripisati subjektu unutar Unije, odnosno OLAF-u ili Komisiji, u kojem je slučaju nadležan sud Unije, ili subjektu izvan Unije, odnosno francuskim ili belgijskim pravosudnim tijelima, u kojem je slučaju nadležan samo nacionalni sud(56). U tu je svrhu na njemu da utvrdi imaju li različite činjenične indicije na koje se žalitelj pozvao kako bi dokazao da neovlašteno otkrivanje informacija treba pripisati OLAF-u ili Komisiji, kao i kontekst otkrivanja tih informacija medijima, dovoljan stupanj vjerodostojnosti ili sigurnosti kako bi se pretpostavila OLAF-ova ili Komisijina odgovornost. Međutim, treba ustvrditi da Opći sud u točki 54. pobijane presude samo navodi da je predsjedniku Europskog parlamenta upućen dopis, u kojem je glavni direktor OLAF-a od njega zatražio da poduzme potrebne mjere kako bi se zaustavilo širenje OLAF-ova izvješća. Iako se na temelju tog dokaza može pretpostaviti da je do neovlaštenog otkrivanja informacija došlo unutar institucije, Opći sud nije ocijenio ni njegovu relevantnost ni dokaznu snagu te iz toga nije izveo nikakve zaključke.
92.      Iz toga slijedi da se na temelju obrazloženja Općeg suda ne mogu utvrditi razlozi zašto izvor neovlaštenog otkrivanja informacija ne treba pripisati Komisiji i, slijedom toga, zašto odgovornost Unije treba biti isključena, a ne utvrđena.
93.      Valja dodati da se pravna nesigurnost u pogledu izvanugovorne odgovornosti treba dokazati, u protivnom predstavlja uskraćivanje pravne zaštite protivno člancima 41. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima(57). Općenito smatram da Komisija, s obzirom na to da je odgovorna za povjerljivost OLAF-ovih izvješća, u slučaju neovlaštenog otkrivanja povjerljivih informacija koje je prouzročilo štetu ne može samo tvrditi da ona ne može biti odgovorna jer počinitelj neovlaštenog otkrivanja informacija nije utvrđen. Naprotiv, smatram da bi joj se, s obzirom na to da je nositelj obveze povjerljivosti, trebala pripisati povreda te obveze, osim ako ne dokaže suprotno. Čini mi se da bi Sud u tom smislu trebao ići korak dalje od ublažavanja tereta dokazivanja, tako što će, kada je riječ o pripisivosti povrede, prebaciti teret dokazivanja.
94.      Slažem se i s idejom da Unija ne može biti dužna snositi naknadu štete koju nije prouzročila. Teret naknade štete mora biti na tijelu koje je otkrilo ili dopustilo otkrivanje predmetnih povjerljivih informacija(58). Nepravedno je smatrati Komisiju i OLAF odgovornima za štetu koju možda nisu prouzročili. Međutim, isključivanje, na hipotetskoj osnovi, OLAF-ove i Komisijine odgovornosti kada subjekt odgovoran za to otkrivanje nije utvrđen čini mi se jednako nepravednim, s obzirom na to da takvo rješenje može dovesti do propusta u djelotvornoj sudskoj zaštiti žalitelja, kojem šteta neće biti naknađena ili barem ne u dovoljnoj mjeri, iako je njegova šteta stvarna i izvjesna.
95.      S obzirom na sva ta razmatranja, smatram da je Opći sud u točki 67. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je „u nedostatku indicija u tom smislu” zaključio da postoji nesigurnost u pogledu izvora neovlaštenog otkrivanja informacija i da odgovornost za to otkrivanje nije moguće pripisati Komisiji i OLAF-u, iako nije u dovoljno razmotrio dokaze koje su podnijeli žalitelj i Komisija u svrhu utvrđivanja počinitelja štetnog događaja.
96.      Ta pogreška koja se tiče prava nužno je učinila nevaljanima ocjene Općeg suda iz točke 92. pobijane presude koje se odnose na eventualnu Komisijinu obvezu djelovanja, a na koju se žalitelj u ovom slučaju poziva u prilog svojem četvrtom žalbenom razlogu.
97.      Slijedom toga, predlažem Sudu da drugi žalbeni razlog prihvati kao osnovan.
3.      Treći žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni postojanja nezakonitosti koja se temelji na povredi dužnosti brižnog postupanja
98.      Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelj osporava rasuđivanje izneseno u točkama 71. do 74. pobijane presude prema kojem je Opći sud osporio postojanje nezakonitosti u dijelu u kojem se ona temelji na povredi dužnosti brižnog postupanja.
a)      Pobijana presuda
99.      Opći je sud u točki 71. pobijane presude podsjetio na doseg dužnosti brižnog postupanja, kako ju je Sud utvrdio u presudi od 12. studenoga 2020., Fleig/ESVD(59). U točki 72. pobijane presude naglasio je da se ta obveza posebno odnosi na obveze institucija Unije prema njihovim dužnosnicima i članovima osoblja te je stoga u točki 73. te presude zaključio da ta dužnost nije primjenjiva u ovom slučaju.
b)      Argumenti stranaka
100. Žalitelj u bitnome tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je opseg dužnosti brižnog postupanja ograničio na obveze institucija Unije prema njihovim dužnosnicima i članovima osoblja. U tu se svrhu žalitelj poziva na više presuda u kojima je Sud potvrdio postojanje te dužnosti u drugim područjima prava Unije, u kojima institucije Unije imaju upravne i upravljačke ovlasti, kao što su upravljanje Europskim fondom za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP), sustav izvoznih dozvola, zajednička trgovinska politika i zaštita od dampinga.
101. Komisija tvrdi da je taj žalbeni razlog bespredmetan.
c)      Ocjena
102. Prema mojem mišljenju, navedeni žalbeni razlog treba odbaciti kao nedopušten.
103. Iz članka 256. stavka 1. drugog podstavka UFEU-a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije i članka 168. stavka 1. točke (d) Poslovnika proizlazi da se u žalbi moraju točno navesti, među ostalim, pravni argumenti koji posebno podupiru zahtjev za ukidanje, inače će žalba ili dotični žalbeni razlog biti nedopušten. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, žalbeni razlog treba proglasiti nedopuštenim ako njegova argumentacija nije dovoljno jasna i precizna kako bi omogućila Sudu provedbu nadzora zakonitosti, a osobito ako ključni elementi na kojima se argumentacija temelji ne proizlaze na dovoljno smislen i razumljiv način iz teksta te žalbe, koji je u tom pogledu formuliran nejasno i dvoznačno(60).
104. U ovom slučaju, iako žalitelj navodi osporavane dijelove pobijane presude, valja utvrditi da njegova argumentacija nije precizna, dosljedna ni jasna. Naime, u točki 55. svoje žalbe on samo ponavlja bilješku 42. mišljenja nezavisnog odvjetnika W. Van Gervena u predmetu Nölle(61) i preuzima sudsku praksu koju on navodi, iako se ta upućivanja na sudsku praksu ne odnose na dužnost brižnog postupanja, nego na načelo dobre uprave, kao što to pravilno ističe Komisija. Osim toga, iako žalitelj u prilog svojem trećem žalbenom razlogu navodi točku 28. tog mišljenja, u kojoj je nezavisni odvjetnik W. Van Gerven doista spomenuo „načelo brižnog postupanja”, valja utvrditi da se Sud u presudi od 22. listopada 1991., Nölle(62), odlučio pozvati na obvezu dužne pažnje.
105. Budući da žalitelj ne navodi zašto su takva upućivanja relevantna u njegovu slučaju, predlažem Sudu da treći žalbeni razlog odbaci kao nedopušten.
4.      Četvrti žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni postojanja nezakonitosti koja se temelji na povredi obveze dužne pažnje
106. Svojim četvrtim žalbenim razlogom, usmjerenim protiv točaka 78. do 101. pobijane presude, žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u bitnome smatrao da Komisija, na temelju svoje obveze dužne pažnje, nije bila dužna javno osuditi neovlašteno otkrivanje OLAF-ova izvješća medijima i zaustaviti širenje lažnih informacija koje iz toga proizlaze objavom priopćenja za medije.
a)      Pobijana presuda
107. U točki 80. pobijane presude Opći je sud presudio da je, kako bi se utvrdilo je li Komisija počinila dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima zbog propusta djelovanja. potrebno – s obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 76. do 79. te presude – utvrditi, kao prvo, postojanje zakonske obveze djelovanja, kao drugo, postojanje diskrecijske ovlasti predmetne institucije i, kao treće, njezinu očitu i ozbiljnu povredu granica te ovlasti.
108. Nakon što je u točkama 82. do 84. pobijane presude podsjetio na doseg obveze dužne pažnje, Opći je sud u točkama 86. do 93. te presude ispitao podrazumijeva li ta obveza pravnu obvezu djelovanja, poput one na koju se žalitelj poziva. Nakon što je u točkama 87. do 90. te presude naveo relevantne odredbe Uredbe br. 883/2013, Opći je sud utvrdio da, unatoč obvezi povjerljivosti OLAF-ovih istraga koju Komisija ima na temelju tih odredbi, njoj se na temelju obveze dužne pažnje ne može nametnuti obveza djelovanja u slučaju kada nije povrijedila tu obvezu povjerljivosti i kada joj nije moguće pripisati odgovornost za neovlašteno otkrivanje OLAF‑ova izvješća.
109. U točki 94. pobijane presude Opći je sud stoga presudio da žalitelj nije dokazao da je Komisija u ovom slučaju imala obvezu djelovanja, zaključivši tako u točki 95. te presude da navedeni propust ne može biti osnova za odgovornost Unije.
110. U točkama 96. do 101. pobijane presude Opći je sud „[n]eovisno o navedenom”, pod pretpostavkom da takva zakonska obveza djelovanja postoji, razmotrio je li Komisija očito i grubo povrijedila granice svoje diskrecijske ovlasti u takvim okolnostima. Presudivši da to nije slučaj, u točkama 102. i 103. te presude utvrdio je da četvrta nezakonitost nije ozbiljna i da prva pretpostavka postojanja odgovornosti Unije nije ispunjena.
b)      Argumenti stranaka
111. Četvrti žalbeni razlog podijeljen je na četiri dijela.
112. Prvim dijelom tog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da su ocjene Općeg suda iz točaka 93. i 94. pobijane presude pogrešne jer je, suprotno premisi te presude, Komisija odgovorna za otkrivanje OLAF-ova izvješća.
113. Drugim dijelom navedenog žalbenog razloga društvo IMG tvrdi da Opći sud nije odgovorio na njegov prigovor prema kojem je Komisija, od trenutka kad je to izvješće objavljeno javnosti, povrijedila obvezu povjerljivosti koju ima na temelju članka 10. stavka 3. Uredbe br. 883/2013, neovisno o tome je li ona odgovorna za to otkrivanje. Žalitelj prigovara Općem sudu što je ispitao u kojoj je mjeri Komisija bila dužna djelovati s obzirom na svoju odgovornost za počinjenje štetnog događaja. Prema njegovu mišljenju, povjerljivost tih informacija treba osigurati tim više jer je riječ o privremenim zaključcima koji su doneseni nakon postupka koji nije u potpunosti kontradiktoran, a čija bi objava dotičnim osobama mogla uzrokovati štetu.
114. Trećim dijelom istog žalbenog razloga žalitelj osporava obrazloženje pobijane presude izneseno u točkama 98. do 100., na temelju kojeg je Opći sud u točki 101. te presude zaključio da se, „čak i pod pretpostavkom da je u ovom slučaju postojala Komisijina zakonska obveza djelovanja, ne može [...] smatrati da povreda obveze dužne pažnje, koju navodi tužitelj, predstavlja dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima”.
115. Prema žaliteljevu mišljenju, suprotno onomu što je Opći sud smatrao u točki 98. pobijane presude, doseg Komisijine obveze da osigura povjerljivost OLAF-ova izvješća ne treba biti preciziran određenom odredbom kako bi moglo doći do očite i grube povrede granica diskrecijske ovlasti te institucije. Žalitelj smatra da, ako bi to bio slučaj, zapravo ne bi postojala nikakva mogućnost pozivanja na takvu povredu i odgovornost Unije jer odredbe prava Unije ne definiraju nužno svoj doseg te je na sudu Unije da ga definira.
116. Osim toga, Opći je sud zanemario sudsku praksu ustanovljenu presudama od 15. ožujka 1995., Cobrecaf i dr./Komisija(63) i od 9. srpnja 1999., New Europe Consulting i Brown/Komisija(64), iz koje proizlazi da Komisija mora postupati s dužnom pažnjom, čak i ako ona nije odgovorna za neovlašteno otkrivanje povjerljivog dokumenta. Naime, u tim je presudama sud Unije ispitao je li Komisija postupala s dužnom pažnjom kako bi ispravila pogrešku koju je počinila, u suprotnom bi se smatrala odgovornom. Žalitelj priznaje da je u ovom slučaju, s obzirom na to da je narušena povjerljivost OLAF-ova izvješća, obveza osiguranja njezina poštovanja postala bespredmetna, kao što je to Opći sud istaknuo u točki 100. pobijane presude. Međutim, prema njegovu mišljenju, u takvom je slučaju potrebno ne pogoršati štetu koja može nastati zbog povrede povjerljivosti OLAF-ova izvješća tako da se javno osudi njegovo neovlašteno otkrivanje i pruže informacije o mjerama koje su poduzete.
117. Četvrtim dijelom četvrtog žalbenog razloga žalitelj prigovara Općem sudu da nije donio odluku o odgovornosti Komisije i OLAF-a, po potrebi in solidum, zbog toga što nisu poduzeli mjere opreza kako bi zaštitili povjerljivosti OLAF-ova izvješća ni potrebne korektivne mjere u odnosu na medije i javno mnijenje te, posljedično, žaliteljeve partnere i donatore.
118. Komisija osporava te argumente i smatra da je četvrti žalbeni razlog neosnovan.
119. Prema njezinu mišljenju, četvrti žalbeni razlog je zbunjujuć i nejasan. Prvi dio tog žalbenog razloga temelji se na povredi obveze obrazlaganja, iako ona nije navedena u naslovu navedenog žalbenog razloga, a treći dio istog žalbenog razloga usmjeren je protiv podrednih dijelova obrazloženja. Naglašava da, iako Komisija i OLAF nisu postupili na način koji je žalitelj očekivao, oni su ipak reagirali nakon otkrivanja OLAF-ova izvješća provođenjem unutarnjih istraga, a OLAF je poslao dopis predsjedniku Europskog parlamenta tražeći od njega da poduzme mjere. Osim toga, Komisija podsjeća na to da nije postupila u skladu s OLAF-ovim preporukama iz tog izvješća.
c)      Ocjena
120. Smatram da nije potrebno ispitati prvi dio četvrtog žalbenog razloga, kojim društvo IMG osporava osnovanost ocjena Općeg suda iz točaka 93. i 94. pobijane presude, ni četvrti dio tog žalbenog razloga, kojim prigovara tom sudu da nije donio odluku o odgovornosti Komisije i OLAF-a, po potrebi
in solidum, s obzirom na to da su usko povezani s drugim žalbenim razlogom koji predlažem Sudu da prihvati.
121. Naime, analiza koju je Opći sud proveo u točkama 92. do 94. pobijane presude temelji se na pretpostavci da se štetni događaj ne može pripisati OLAF-u i Komisiji, a koja mi se čini pogrešnom zbog razloga iznesenih u okviru ispitivanja drugog žalbenog razloga u točkama 74. do 97. ovog mišljenja.
122. Kad je riječ o drugom dijelu četvrtog žalbenog razloga, smatram da on nije osnovan.
123. Naime, suprotno onomu što tvrdi žalitelj i kao što to potvrđuje prva rečenica točke 93. pobijane presude, Opći je sud odlučio o njegovu argumentu koji se odnosi na doseg obveze povjerljivosti i obveze dužne pažnje. Prema žaliteljevu mišljenju, obveza povjerljivosti OLAF-ovih istraga iz članka 10. stavka 3. Uredbe br. 883/2013 predstavlja obvezu u pogledu rezultata koje treba postići, a kojom se od Komisije zahtijeva da djeluje s dužnom pažnjom tako da javno osudi neovlašteno otkrivanje i zaustavi širenje lažnih informacija, i to neovisno o tome je li Komisija počinitelj tog štetnog događaja. U točki 92. te presude Opći je sud presudio da se Komisiji, na temelju obveze dužne pažnje kojoj podliježe, ne može nametnuti obveza djelovanja, kao što je to ona koju ističe žalitelj, u slučaju kada nije povrijedila tu obvezu povjerljivosti i kada joj nije moguće pripisati odgovornost za neovlašteno otkrivanje OLAF‑ova izvješća medijima. Zatim je u točki 93. navedene presude Opći sud pojasnio da „[o]bveza dužne pažnje nema doseg koji joj pripisuje tužitelj”, dodajući da obveza povjerljivosti nije povrijeđena propustom koji žalitelj stavlja na teret Komisiji, nego neovlaštenim otkrivanjem tog izvješća medijima. Slijedom toga, Opći je sud obrazloženo odgovorio na argument koji je žalitelj istaknuo u prvostupanjskom postupku.
124. Kad je riječ o trećem dijelu četvrtog žalbenog razloga, on je, prema mojem mišljenju, bespredmetan.
125. Naime, njime se osporava ocjena Općeg suda iz točaka 96. do 101. pobijane presude. Ističem da je Opći sud na početku točke 96. te presude upotrijebio sintagmu „neovisno o navedenom”, što upućuje na to da je riječ o podrednom dijelu obrazloženja pobijane presude. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi to da argumenti istaknuti protiv podrednih dijelova obrazloženja odluke Općeg suda ne mogu dovesti do njezina ukidanja te su, slijedom toga, bespredmetni(65).
126. Slijedom toga, smatram da četvrti žalbeni razlog treba odbaciti kao djelomično bespredmetan i odbiti kao djelomično neosnovan.
5.      Peti žalbeni razlog, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava koje su utjecale na ocjenu Općeg suda o izuzimanju mišljenja Komisijine pravne službe iz spisa
127. Žalitelj osporava razloge iznesene u točkama 116. do 123. pobijane presude, na temelju kojih je Opći sud prihvatio Komisijin zahtjev da se mišljenje njegove pravne službe izuzme iz spisa predmeta.
a)      Pobijana presuda
128. U točkama 116. do 121. pobijane presude Opći je sud naveo sva načela koja valja odvagnuti u kontekstu podnošenja, pred sudom Unije, pravnog mišljenja institucije čije otkrivanje ona nije dopustila, pri čemu je uputio na razmatranja koja je Sud iznio u točkama 53. do 56. presude od 16. veljače 2022., Mađarska/Parlament i Vijeće(66), u točki 131. presude od 28. lipnja 2012., Komisija/Éditions Odile Jacob(67) i u točki 70. presude od 31. siječnja 2020., Slovenija/Hrvatska(68).
129. Upravo je s obzirom na ta načela Opći sud u točki 122. pobijane presude ispitao kontekst donošenja mišljenja Komisijine pravne službe kao i u kojoj je mjeri njegovo podnošenje sudu Unije bilo opravdano prevladavajućim javnim interesom, prije nego što je u točki 123. te presude prihvatio Komisijin zahtjev da se to mišljenje izuzme iz spisa.
b)      Argumenti stranaka
130. Četvrti žalbeni razlog podijeljen je na četiri dijela.
131. Prvim dijelom tog žalbenog razloga žalitelj osporava relevantnost presuda od 16. veljače 2022., Mađarska/Parlament i Vijeće(69) i od 28. lipnja 2012., Komisija/Éditions Odile Jacob(70), na koje Opći sud upućuje u točkama 116., 117. i 118. pobijane presude. Prva presuda odnosi se na sasvim drukčije mišljenje jer je mišljenje pravne službe Vijeća doneseno u okviru zakonodavnog postupka koji se odnosio na politički osjetljivo pitanje u predmetu od iznimne važnosti. U ovom je slučaju mišljenje pravne službe odlučujući dokument koji se isključivo odnosi na predmet o kojem je riječ. Zbog neovlaštenog otkrivanja medijima taj je dokument već u javnoj domeni, tako da se žalitelju ne može prigovoriti da je zaobišao propise o pristupu dokumentima. Prema njegovu mišljenju, zbog svoje prirode i okolnosti njegova otkrivanja, to mišljenje ne ugrožava ni povjerljivost ni prevladavajući javni interes te njegovo otkrivanje ne može utjecati na slobodu mišljenja te službe i njezinu sposobnost da učinkovito brani konačno stajalište Komisije pred sudom Unije.
132. Kad je riječ o presudi od 28. lipnja 2012., Komisija/Éditions Odile Jacob(71), mišljenje Komisijine pravne službe odnosi se na postupak odlučivanja u vezi s postupkom kontrole koncentracija i povezanim propisima Unije.
133. Drugim dijelom petog žalbenog razloga žalitelj prigovara Općem sudu da se u točki 119. pobijane presude oslonio na irelevantnu sudsku praksu i da je zanemario njegovo pravo da raspravlja o dokumentu koji on sam nije otkrio.
134. Trećim dijelom tog žalbenog razloga žalitelj ističe da Opći sud neosnovano tvrdi da se načelom transparentnosti samo iznimno može opravdati otkrivanje, u okviru sudskog postupka, dokumenta institucije koji nije bio dostupan javnosti i koji sadržava pravno mišljenje, s obzirom na to da taj sud u točkama 120. i 121. pobijane presude zanemaruje kontekst predmeta na koji se poziva te nepravilno i nepotpuno citira sudsku praksu.
135. Četvrtim dijelom navedenog žalbenog razloga žalitelj prigovara Općem sudu da je povrijedio načelo jednakosti oružja u pravičnom postupku, na čiji doseg podsjeća, i to tako što mu je zabranio da se pozove na javni i ključni dokument, iako su sve ostale stranke bile upoznate s njegovim sadržajem(72). Osim toga, smatra da je Opći sud povrijedio načelo kontradiktornosti, na čiji doseg također podsjeća(73), tako što mu nije omogućio da raspravlja o svim dokazima koji su svima bili poznati pod izgovorom da je širenje tog mišljenja izmaknulo nadzoru Komisije. Žalitelj podsjeća na to da do povreda prava na pošteno suđenje, zajamčenog člankom 6. stavkom 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda(74), dolazi kada država ili upravno tijelo, u ovom slučaju Komisija, bez opravdanog razloga spriječi žalitelja da upotrijebi dokumente kojima raspolaže, a koji bi mu pomogli u obrani njegova slučaja(75).
136. Komisija tvrdi da peti žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan jer obrazloženje izneseno u točkama 122. i 123. pobijane presude ne sadržava nikakvu pogrešku koja se tiče prava.
137. Ona odgovara, kao prvo, da iz rješenja od 14. svibnja 2019., Mađarska/Parlament(76) proizlazi da, sve dok dotična institucija ne odobri pristup mišljenju svoje pravne službe, njegovo neovlašteno otkrivanje javnosti ne utječe na pitanje može li se takvo mišljenje nalaziti u spisu predmeta koji se vodi pred sudom Unije. Osim toga, Komisija podsjeća na to da je Opći sud odbio prve tri nezakonitosti na koje se žalitelj poziva u prilog svojoj tužbi, tako da se, prema Komisijinu mišljenju, pravno mišljenje ne može kvalificirati kao „odlučujuće”.
138. Prema Komisijinu mišljenju, čini se da žalitelj smatra da iz presude od 3. lipnja 2021., Mađarska/Parlament(77), proizlazi da je transparentnost pravnih mišljenja institucija Unije pravilo, dok upravo suprotno proizlazi iz, među ostalim, točke 56. te presude.
c)      Ocjena
139. Smatram da analiza na temelju koje je Opći sud prihvatio Komisijin zahtjev da se mišljenje njezine pravne službe izuzme iz spisa predmeta ne sadržava nikakvu pogrešku koja se tiče prava.
140. Kao prvo, nijedan argument koji je žalitelj istaknuo ne dovodi u pitanje relevantnost općih načela koja je Sud utvrdio u presudama od 28. lipnja 2012., Komisija/Éditions Odile Jacob(78), od 31. siječnja 2020., Slovenija/Hrvatska(79), i od 16. veljače 2022., Mađarska/Parlament i Vijeće(80), a koje je Opći sud vjerno prenio u točkama 116. do 121. pobijane presude. Činjenica da je mišljenje Komisijine pravne službe objavljeno i javno očito nije relevantno za ocjenu u kojoj mjeri ono može biti dio spisa predmeta koji se vodi pred sudom Unije. Jedino je važno je li ta institucija odobrila otkrivanje tog dokumenta.
141. Kao drugo, ne mogu se prihvatiti ni argumenti koje je žalitelj iznio u pogledu primjene načela kontradiktornosti i načela jednakosti oružja.
142. Podsjećam na to da su, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, načela kontradiktornosti i jednakosti oružja, s obzirom na to da su posljedica pojma „pošteno suđenje”, sastavni dio načela djelotvorne sudske zaštite prava koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije, utvrđenog u članku 47. Povelje o temeljnim pravima(81).
143. Načelo kontradiktornosti u pravilu daje svakoj stranci u postupku pravo upoznati se s podnescima i očitovanjima koje je sucu podnijela protivna strana te o njima raspravljati, a protivi se tomu da sud Unije svoju odluku temelji na činjenicama i dokumentima s kojima se stranke ili jedna od njih nisu mogle upoznati i o kojima stoga nisu mogle zauzeti stajalište(82).
144. Kad je riječ o načelu jednakosti oružja, ono podrazumijeva obvezu da se svakoj stranci pruži razumna mogućnost da iznese svoje stajalište, uključujući dokaze, u uvjetima koji je u odnosu na protivnu stranu ne stavljaju u očito nepovoljniji položaj(83).
145. To načelo ima za cilj zajamčiti ravnotežu između stranaka u sudskom postupku jamčenjem jednakih prava i obveza u pogledu, među ostalim, pravila koja uređuju izvođenje dokaza i kontradiktornu raspravu pred sudom kao i prava navedenih stranaka na pravne lijekove. Za zadovoljavanje zahtjeva koji se odnose na pravo na pošteno suđenje važno je da su stranke upoznate kako s činjeničnim tako i pravnim elementima koji su odlučujući za ishod postupka i da o njima mogu raspravljati kontradiktorno(84).
146. Međutim, žalitelj se može pozivati na ta načela samo ako su dokazi podneseni sudu Unije pravilno prikupljeni(85). Naime, Sud je u presudi od 12. srpnja 2022., Nord Stream 2/Parlament i Vijeće(86), na koju Opći sud upućuje u točki 117. pobijane presude, presudio da, ako postoje dokazi koje je stranka nepropisno podnijela, poput internih dokumenata na koje se odnosi Uredba br. 1049/2001(87), čije podnošenje predmetna institucija nije odobrila niti je njihovo podnošenje naložio sud Unije, treba odvagnuti interese stranaka u postupku povezane s njihovim pravom na pošteno suđenje, uzimajući u obzir interese zaštićene povrijeđenim ili zaobiđenim pravilima pri prikupljanju takvih dokaza(88). Usto, smatrao je da sud Unije kojem je podnesen zahtjev za izdvajanje odgovarajućih dokaza mora odvagnuti, s jedne strane, interese tužitelja koji je podnio te dokaze, uzimajući u obzir, među ostalim, njihovu korisnost za ocjenu osnovanosti tužbe koja mu je podnesena i, s druge strane, interese protivne stranke kojima bi zadržavanje navedenih dokaza u spisu moglo konkretno i stvarno naštetiti(89).
147. Napominjem da je Opći sud u točkama 116. do 122. pobijane presude odvagnuo postojeće interese kako bi odlučio o Komisijinu zahtjevu, ističući, među ostalim, da se podnošenje tog pravnog mišljenja temelji na žaliteljevim vlastitim interesima da potkrijepi svoju argumentaciju, pri čemu se on nije pozvao ni na kakav prevladavajući javni interes koji bi mogao opravdati drukčiji zaključak.
148. Naposljetku, ni sudska praksa Europskog suda za ljudska prava, na koju se žalitelj poziva, ne može opravdati drukčiji zaključak, s obzirom na to da se odnosi na pravo stranaka u sporu da se upoznaju s podnescima i dokazima koje je sud uzeo u obzir i da ih komentiraju, a ne na pitanje može li stranka u sporu i, ovisno o slučaju, pod kojim uvjetima sudu podnijeti pravno mišljenje čije otkrivanje nije odobrio njezin autor ili osoba kojoj je upućen.
149. Stoga predlažem Sudu da peti žalbeni razlog odbije kao neosnovan.
150. S obzirom na sva ta razmatranja i uzimajući u obzir osnovanost drugog žalbenog razloga, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni pretpostavke koja se odnosi na pripisivost štetnog događaja OLAF-u ili Komisiji, predlažem Sudu da ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem je Opći sud povrijedio pravila o teretu dokazivanja i izvođenju dokaza time što nije poštovao potrebu prilagodbe tereta dokazivanja s obzirom na okolnosti predmeta i time što nije ocijenio relevantnost i dokaznu snagu dokaza koje su podnijeli žalitelj i Komisija.
151. Budući da Opći sud nije pravilno ispitao spor kako bi utvrdio jesu li ispunjene pretpostavke za izvanugovornu odgovornost OLAF-a i Komisije, smatram da stanje postupka ne dopušta donošenje odluke. Slijedom navedenog, predlažem Sudu da predmet vrati Općem sudu na ponovno odlučivanje o žaliteljevoj tužbi i da o troškovima odluči naknadno.
V.      Zaključak
152. S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da odluči na sljedeći način:
1.      Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 28. lipnja 2023., IMG/Komisija (T-752/20, EU:T:2023:366).
2.      Predmet se vraća Općem sudu Europske unije na ponovno odlučivanje.
3.      O troškovima će se odlučiti naknadno.
1      Izvorni jezik: francuski
2      T-752/20, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2023:366
3      Vidjeti točku 67. pobijane presude.
4      Vanjske istrage podrazumijevaju neposredna ispitivanja trećih strana čija je djelatnost povezana s transakcijama iz proračuna Unije (vidjeti Posebno izvješće br. 1/2005 o upravljanju Europskim uredom za borbu protiv prijevara (OLAF) zajedno s odgovorima Komisije (SL 2005., C 202, str. 1.), t. 12.)
5      T-509/21, EU:T:2024:590
6      Vidjeti presude od 28. listopada 1982., Groupement des Agences de voyages/Komisija (135/81, EU:C:1982:371, t. 10.) i od 18. siječnja 2007., PKK i KNK/Vijeće (C-229/05 P, EU:C:2007:32, t. 114.) te rješenje od 24. studenoga 2009., Landtag Schleswig-Holstein/Komisija (C-281/08 P, EU:C:2009:728, t. 22.).
7      135/81, EU:C:1982:371 Taj se predmet odnosio na luksemburško društvo s ograničenom odgovornošću u postupku osnivanja čiju je stranačku sposobnost Komisija osporavala. U točki 9. svoje presude Sud je presudio da „Komisija ne može [...] osporavati stranačku sposobnost subjekta kojem je dopustila sudjelovanje u postupku javne nabave i kojem je nakon usporednog ispitivanja svih ponuditelja uputila negativnu odluku”.
8      C-229/05 P, EU:C:2007:32
9      Vidjeti u tom pogledu presudu ESLJP-a od 19. studenoga 2020., Efstratiou i dr. protiv Grčke (CE:ECHR:2020:1119JUD005322114, t. 43. i navedena sudska praksa).
10      C-183/17 P i C-184/17 P, EU:C:2019:78
11      Vidjeti presudu od 5. rujna 2019., Europska unija/Guardian Europe i Guardian Europe/Europska unija (C-447/17 P i C-479/17 P, EU:C:2019:672, t. 99. i navedena sudska praksa).
12      Vidjeti također rješenje Općeg suda od 2. srpnja 2021. o tome da se odlučivanje o prigovoru odgodi do odluke o meritumu.
13      C-414/08 P, EU:C:2010:165, t. 52.
14      C-666/20 P, EU:C:2022:225, t. 26.
15      Vidjeti presudu od 24. ožujka 2022., GVN/Komisija (C-666/20 P, EU:C:2022:225, t. 24. i navedena sudska praksa).
16      Vidjeti presudu od 24. ožujka 2022., GVN/Komisija (C-666/20 P, EU:C:2022:225, t. 26. i navedena sudska praksa).
17      Vidjeti presudu od 18. prosinca 2025., Hamoudi/Frontex (C-136/24 P, u daljnjem tekstu: presuda Hamoudi/Frontex, EU:C:2025:977, t. 68. i navedena sudska praksa).
18      Vidjeti presudu Hamoudi/Frontex (t. 69. i navedena sudska praksa). Vidjeti, također, danas doneseno rješenje u predmetu CW/Eurojust i Europol (t. 28. i navedena sudska praksa).
19      Forster, N., La responsabilité sans faute de l’Union européenne, doktorska disertacija obranjena 8. studenoga 2019., Bruylant, Bruxelles, 2021., t. 218. (str. 297.) i t. 219. (str. 299.)
20      Forster, N., op. cit., t. 219. (str. 299.)
21      Forster, N., op. cit., t. 219. (str. 299.)
22      C-679/23 P, EU:C:2025:976
23      Vidjeti presudu od 18. prosinca 2025., WS i dr./Frontex (Zajednička operacija vraćanja) (C-679/23 P, EU:C:2025:976, t. 149. i navedena sudska praksa).
24      Vidjeti presudu od 18. prosinca 2025., WS i dr./Frontex (Zajednička operacija vraćanja) (C-679/23 P, EU:C:2025:976, t. 150. i navedena sudska praksa).
25      Vidjeti presudu od 18. prosinca 2025., WS i dr./Frontex (Zajednička operacija vraćanja) (C-679/23 P, EU:C:2025:976, t. 150. i navedena sudska praksa). Vidjeti također Mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Europska unija/Kendrion (C-150/17 P, EU:C:2018:612, t. 50.) i, u pravnoj teoriji, Wildermeersch, J., Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne : le mythe du droit à un recours effectif, Bruylant, Bruxelles, 2019., osobito t. 625. (str. 484.).
26      Wildermeersch, J., op. cit., t. 625. (str. 484.), i Forster, N., op. cit., t. 228. (str. 306. i 307.)
27      Vidjeti Forster, N., op. cit., t. 223. (str. 301. i 302.).
28      T-259/03, EU:T:2007:254 U toj je presudi Opći sud presudio da „[u] okolnostima u kojima je novinaru izravno ili neizravno priopćena [informacija o OLAF-ovoj preporuci o pokretanju postupka protiv žalitelja], neovlašteno otkrivanje treba smatrati ne samo uzrokom sine qua non štete nastale objavom te informacije, nego i dovoljno izravnim uzrokom te štete” (t. 320).
29      T-48/05, EU:C:2008:257, t. 183.
30      T-838/16, EU:C:2019:494, t. 321.
31      Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 11. rujna 2013. o istragama koje provodi Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1073/1999 Europskog parlamenta i Vijeća te Uredbe Vijeća (Euratom) br. 1074/1999 (SL 2013., L 248, str. 1. i ispravak SL 2020., L 426, str. 97.)
32      T-48/05, EU:T:2008:257
33      Naglašavam da zaključak Općeg suda nije izoliran slučaj u sudskoj praksi jer je puni sastav Službeničkog suda imao isti zaključak u predmetu koji je jako sličan predmetu u kojem je donesena presuda od 13. siječnja 2010., A i G/Komisija (F-124/05 i F-96/06, EU:F:2010:2). U tom predmetu, „[Komisija] i OLAF nisu bili jedina tijela u posjedu zapisnika o saslušanju tužitelja, s obzirom na to da je on bio proslijeđen belgijskim nacionalnim tijelima radi eventualnog pokretanja sudskog postupka” (t. 215.). Utvrdivši da se ne može smatrati da je „[Komisija] bila u najboljem položaju da podnese dokaze na temelju kojih se može utvrditi uzrok neovlaštenog otkrivanja informacija”, sud Unije došao je do istog zaključka kao i Opći sud u pobijanoj presudi, odnosno da „nesigurnost u pogledu izvora tog neovlaštenog otkrivanja ne može ići na teret [Komisiji]” (t. 214.).
34      169/83 i 136/84, EU:C:1986:371
35      T-48/05, EU:T:2008:257
36      Vidjeti presudu Hamoudi/Frontex (t. 71.).
37      Quézel-Ambrunaz, C.,
Essai sur la causalité en droit de la responsabilité civil, Dalloz, Pariz, 2010., osobito str. 255.
38      169/83 i 136/84, EU:C:1986:371
39      Vidjeti presudu od 8. listopada 1986., Leussink/Komisija (169/83 i 136/84, EU:C:1986:371, t. 15. i 16.). Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika G. Slynna u spojenim predmetima Leussink/Komisije (169/83 i 136/84, EU:C:1986:265).
40      Vidjeti presudu od 8. listopada 1986., Leussink/Komisija (169/83 i 136/84, EU:C:1986:371, t. 17.).
41      T-259/03, EU:T:2007:254
42      Vidjeti presudu od 12. rujna 2007., Nikolaou/Komisija (T-259/03, EU:T:2007:254, t. 196.).
43      Vidjeti presudu od 12. rujna 2007., Nikolaou/Komisija (T-259/03, EU:T:2007:254, t. 196. i 198.). U toj je presudi Opći sud smatrao da je „na Komisiji da u ime [OLAF-a] objasni kako je moglo doći do tog neovlaštenog otkrivanja informacija kako bi, ovisno o slučaju, dokazala da navedena obveza direktora OLAF-a nije bila povrijeđena. Ako Komisija to ne objasni, treba pretpostaviti da je neovlašteno otkrivanje informacija posljedica povrede članka 8. stavka 3. Uredbe [EZ] br. 1073/1999 [Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o istragama koje provodi Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) (SL 1999., L 136, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 100.)], koju je počinio direktor OLAF-a pri obavljanju svojih dužnosti u smislu članka 288. UEZ-a (koji je postao članak 340. UFEU-a)” (t. 197.).
44      Vidjeti presudu od 12. rujna 2007., Nikolaou/Komisija (T-259/03, EU:T:2007:254, t. 196.).
45      T-48/05, EU:T:2008:257. U predmetu u kojem je donesena ta presuda šteta je nastala otkrivanjem medijima povjerljivih informacija kojima raspolažu OLAF, Komisija i francuska pravosudna tijela.
46      Vidjeti presudu od 8. srpnja 2008., Franchet i Byk/Komisija (T-48/05, EU:T:2008:257, t. 203.).
47      F-30/08, EU:C:2010:43, t. 169.
48      Vidjeti, u tom pogledu, točku 103. presude Hamoudi/Frontex, u kojoj je Sud presudio da bi tužba za utvrđivanje izvanugovorne odgovornosti na temelju članka 268. UFEU-a mogla biti jedino pravno sredstvo koje može u dovoljnoj mjeri jamčiti sudsku zaštitu pred sudom Unije protiv agencije ili institucije Unije.
49      Vidjeti Forster, N., op. cit., t. 290. (str. 386.).
50      Vidjeti presudu od 18. rujna 2014., Holcim (Romania)/Komisija (T-317/12, EU:T:2014:782, t. 79. i navedena sudska praksa).
51      Vidjeti presudu Hamoudi/Frontex (t. 72. do 80.).
52       Vidjeti presudu Hamoudi/Frontex (t. 81. i navedena sudska praksa).
53      Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika R. Norkusa u predmetu Hamoudi/Frontex (C-136/24 P, EU:C:2025:257, t. 18.) i sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava navedenu u bilješci 30. tog mišljenja: presude ESLJP-a od 13. veljače 2020., N. D. i N. T. protiv Španjolske (t. 85.) i od 18. studenoga 2021., M. H. i dr. protiv Hrvatske (CE:ECHR:2021:1118JUD001567018, t. 268.).
54      C-363/22 P, EU:C:2024:20, t. 75.
55      Vidjeti presudu od 30. studenoga 2023., Sistem ecologica/Komisija (C-787/22 P, EU:C:2023:940, t. 66. i 154.).
56      Iako OLAF i predmetna nacionalna tijela razmjenom informacija sudjeluju u ostvarenju istog cilja, odnosno borbe protiv prijevara i nanošenja štete financijskim interesima Unije, u okviru pojačane upravne suradnje koja postoji između tih subjekata ne postoje opće ili posebne odredbe kojima se uređuju pretpostavke za utvrđivanje izvanugovorne odgovornosti OLAF-a ili predmetnih nacionalnih tijela zbog povrede obveze povjerljivosti izvješća o istrazi koja je sastavio OLAF, tako da su te pretpostavke u području odgovornosti obuhvaćene dvama različitim pravnim porecima. U nedostatku mehanizma solidarne odgovornosti (Europol), zajedničke odgovornosti (Frontex) i u nedostatku primjene odgovornosti
in solidum, OLAF je odgovoran za svu štetu koju prouzroči osobi zbog neovlaštenog otkrivanja svojeg izvješća o istrazi, a svaka država članica odgovorna je, u skladu sa svojim nacionalnim pravom, za svaku štetu nanesenu osobi kao rezultat obrade, posebno za neovlašteno otkrivanje izvješća o istrazi koje je dobila od OLAF-a.
57      Forster, N. naglašava da je nesigurnost slijepa točka koja šteti sudskoj zaštiti pojedinaca (op. cit., t. 256., (str. 338.)). U predgovoru za knjigu C. Joistena, L’incertitude causale en droit de la responsabilité civile,
Larcier, Bruxelles, 2024., profesor Bernard Dubuisson postavlja pitanje koje mi se čini osobito relevantnim: „Kako i zašto [je] dopušteno pravno utvrditi ono što nije nužno stvarno[?]” (str. 9.).
58      Forster, N., op. cit., t. 323.
59      C-446/19 P, EU:C:2020:918
60      Vidjeti presudu od 11. prosinca 2025., ABLV Bank/Komisija (C-602/22 P, EU:C:2025:953, t. 45. i 46. te navedena sudska praksa).
61      C-16/90, EU:C:1991:233
62      C-16/90, EU:C:1991:402
63      T-514/93, EU:T:1995:49
64      T-231/97, EU:T:1999:146
65      Vidjeti presudu od 26. rujna 2024., WEPA Hygieneprodukte i dr./Komisija (C-795/21 P i C-796/21 P, EU:C:2024:807, t. 82. i navedena sudska praksa).
66      C-156/21, EU:C:2022:97
67      C-404/10 P, EU:C:2012:393
68      C-457/18, EU:C:2020:65
69      C-156/21, EU:C:2022:97
70      C-404/10 P, EU:C:2012:393
71      C-404/10 P, EU:C:2012:393
72      Žalitelj se u tom kontekstu poziva na presude ESLJP-a od 27. listopada 1993., Dombo Beheer B.V. protiv Nizozemske (CE:ECHR:1993:1027JUD001444888, t. 33.), od 7. lipnja 2001., Kress protiv Francuske (CE:ECHR:2001:0607JUD003959498, t. 72.) i od 19. rujna 2017., Regner protiv Češke Republike (CE:ECHR:2017:0919JUD003528911, t. 146.).
73      Žalitelj se u tom kontekstu poziva na presudu ESLJP-a od 28. kolovoza 1991., Brandstetter protiv Austrije (CE:ECHR:1991:0828JUD001117084, t. 67.).
74      Potpisana u Rimu 4. studenoga 1950.
75      Žalitelj se u tom pogledu poziva na presudu ESLJP-a od 9. lipnja 1998., McGinley i Egan protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:1998:0609:JUD002182593, t. 86. i 90.).
76      C-650/18, EU:C:2021:426, t. 17.
77      C-650/18, EU:C:2021:426
78      C-404/10 P, EU:C:2012:393
79      C-457/18, EU:C:2020:65
80      C-156/21, EU:C:2022:97
81      Vidjeti rješenje od 12. studenoga 2025., Fashion TV RO i Maestro (C-475/24, EU:C:2025:898, t. 45. i navedena sudska praksa).
82      Vidjeti presudu od 4. prosinca 2019., GVN/Komisija (C-413/18 P, EU:C:2019:1044, t. 103. i navedena sudska praksa).
83      Vidjeti presudu Hamoudi/Frontex (t. 77. i navedena sudska praksa).
84      Vidjeti rješenje od 12. studenoga 2025., Fashion TV RO i Maestro (C-475/24, EU:C:2025:898, t. 46. i navedena sudska praksa).
85      Vidjeti presudu od 12. srpnja 2022., Nord Stream 2/Parlament i Vijeće (C-348/20 P, EU:C:2022:548, t. 129. i navedena sudska praksa).
86      C-348/20 P, EU:C:2022:548
87      Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.)
88      Vidjeti presudu od 12. srpnja 2022., Nord Stream 2/Parlament i Vijeće (C-348/20 P, EU:C:2022:548, t. 130.).
89      Vidjeti presudu od 12. srpnja 2022., Nord Stream 2/Parlament i Vijeće (C-348/20 P, EU:C:2022:548, t. 131.).