Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NICHOLASA EMILIOUA
od 23. travnja 2026.(1)
Predmet C-176/25 [Steizer](i)
IU
protiv
BT
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Pravo primjenjivo u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 593/2008 (Rim I) i Uredba (EZ) br. 864/2007 (Rim II) – Isključiva licencija na autorsko pravo koju je osoba A dodijelila osobi B usmenim sporazumom – Tužba zbog povrede autorskog prava o kojem je riječ koju je osoba B podnijela protiv osobe C – Prigovor osobe C da osoba B nema aktivnu procesnu legitimaciju zbog toga što ugovorna licencija dodijeljena osobi B nije valjana jer ne ispunjava određene formalne zahtjeve – Pravo kojim se uređuje pitanje formalne valjanosti te ugovorne licencije”
I.      Uvod
1.        Zahtjev za prethodnu odluku uputio je Oberlandesgericht Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu, Njemačka). Sud koji je uputio zahtjev svojim dvama pitanjima u biti želi doznati koje se pravo primjenjuje na formalnu valjanost ugovorne licencije ili prijenosa autorskog prava(2) u slučaju u kojem treća strana osporava tu valjanost u postupku zbog povrede.
2.        Konkretnije, od Suda se traži da pojasni jesu li u tom pogledu relevantna pravila o sukobu zakona (a) ona koja su utvrđena Uredbom (EZ) br. 593/2008 o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze(3) (u daljnjem tekstu: Uredba Rim I), (b) ona iz Uredbe (EZ) br. 864/2007 o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze(4) (u daljnjem tekstu: Uredba Rim II), ili (c) ona utvrđena nacionalnim zakonima država članica koji se odnose na autorsko pravo. Zbog razloga navedenih u nastavku smatram da bi prednost trebalo dati prvoj od tih opcija.
II.    Pravni okvir
A.      Bernska konvencija
3.        Člankom 5. Bernske konvencije za zaštitu književnih i umjetničkih djela (Pariški akt od 24. srpnja 1971.), kako je izmijenjena 28. srpnja 1979. (u daljnjem tekstu: Bernska konvencija), naslovljenim „Prava zajamčena: 1. i 2.  Izvan zemlje podrijetla; 3.  U zemlji podrijetla; 4.  ‚Zemlja podrijetla’”, određuje se u relevantnim dijelovima:
„1.      Autori uživaju glede djela koja su zaštićena prema ovoj Konvenciji, u zemljama [unije osnovane Bernskom konvencijom], osim zemlje podrijetla djela, prava koja odnosni zakoni tih zemalja sada priznaju ili će kasnije priznati svojim državljanima, a i prava posebno priznata ovom Konvencijom.
2.      Uživanje i izvršavanje tih prava ne podliježe nikakvoj formalnosti; to uživanje i izvršavanje prava ne ovisi o postojanju zaštite u zemlji podrijetla djela. Prema tome, izvan odredaba ove Konvencije, opseg zaštite i pravna sredstva zajamčena autoru radi zaštite njegovih prava isključivo se određuju zakonodavstvom zemlje u kojoj se zaštita traži.”
B.      Uredba Rim I
4.        Člankom 1. Uredbe Rim I, naslovljenim „Materijalno područje primjene”, u stavku 1. određuje se da se „[o]va […] Uredba primjenjuje, u situacijama kada postoji sukob zakona, na ugovorne obveze u građanskim i trgovačkim stvarima”.
5.        Člankom 3. te uredbe, naslovljenim „Slobodni izbor”, u stavku 1. određuje se da se „[n]a ugovor […] primjenjuje pravo koje su stranke izabrale”.
6.        U skladu s člankom 4. te uredbe, naslovljenim „Mjerodavno pravo u slučaju kad ga ugovorne stranke nisu odabrale”:
„1.      U mjeri u kojoj pravo koje je mjerodavno za ugovor nije odabrano u skladu s člankom 3., […] pravo kojem podliježe ugovor utvrđuje se kako slijedi:
[…]
(b)      ugovor o pružanju usluga podliježe pravu države u kojoj pružatelj usluga ima uobičajeno boravište;
[…]”
7.        U skladu s člankom 11. Uredbe Rim I, naslovljenim „Formalna valjanost”:
„1.      Ugovor koji sklope osobe, ili njihovi predstavnici koji se nalaze u istoj državi u vrijeme njegova sklapanja, formalno je valjan ako ispunjava formalne zahtjeve prava kojem sadržajno podliježe na temelju ove Uredbe ili prava države u kojoj je sklopljen.
2.      Ugovor koji sklope osobe, ili njihovi predstavnici, koji se nalaze u različitim državama u vrijeme njegova sklapanja, formalno je valjan ako ispunjava formalne zahtjeve prava kojem sadržajno podliježe na temelju ove Uredbe ili prava bilo koje od država u kojima se u vrijeme sklapanja ugovora nalazi bilo koja od ugovornih stranaka ili njihov predstavnik, ili prava države u kojoj je bilo koja od ugovornih stranaka u to vrijeme imala uobičajeno boravište.
[…]”
8.        Člankom 12. te uredbe, naslovljenim „Opseg mjerodavnog prava”, u stavku 1. određuje se:
„Mjerodavno pravo za ugovor na temelju ove Uredbe posebno regulira:
(a)      tumačenje;
(b)      izvršenje;
(c)      unutar granica ovlasti dodijeljenih sudu na temelju postupovnog prava, posljedice potpune ili djelomične povrede obveza […];
[…]
(e)      posljedice ništavosti ugovora.”
C.      Uredba Rim II
9.        Člankom 1. Uredbe Rim II, naslovljenim „Područje primjene”, u stavku 1. određuje se:
„Ova se Uredba, u slučajevima koji uključuju sukob zakona, primjenjuje na izvanugovorne obveze u građanskim i trgovačkim stvarima. […]”
10.      Člankom 8. te uredbe, naslovljenim „Povreda prava intelektualnog vlasništva”, u stavku 1. određuje se:
„Pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu zbog kršenja prava intelektualnog vlasništva pravo je one države za koju se tražila zaštita.”
11.      U skladu s člankom 15. te uredbe, naslovljenim „Opseg propisa koji se primjenjuju”:
„Pravo koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze na temelju ove Uredbe posebno regulira:
(a)      temelj i opseg odgovornosti, uključujući određivanje osoba koje se mogu smatrati odgovornima za djela koja su počinile;
(b)      razloge za izuzeće od odgovornosti, svako ograničenje odgovornosti te svaku podjelu odgovornosti;
[…]
(f)      osobe ovlaštene na naknadu štete zbog toga što su osobno pretrpjele štetu;
[…]”
D.      Njemački Zakon o autorskom pravu
12.      Člankom 29. Urheberrechtsgesetza (njemački Zakon o autorskom pravu, u daljnjem tekstu: njemački Zakon o autorskom pravu), naslovljenim „Prijenos autorskog prava”, određuje se:
„1.      Autorsko pravo nije prenosivo, osim ako se prenosi izvršenjem oporučnog raspolaganja ili na sunasljednike u okviru diobe ostavine.
2.      Dopušteni su dodjela prava korištenja (članak 31.), ugovorna ovlaštenja i sporazumi koji se temelje na pravima iskorištavanja, kao i ugovori o moralnim pravima autora uređenima člankom 39.”
13.      Člankom 34. njemačkog Zakona o autorskom pravu, naslovljenim „Prijenos prava korištenja”, u stavku 1. određuje se da se „pravo korištenja može prenijeti samo uz autorovu suglasnost […]”.
E.      Poljski Zakon o autorskom pravu
14.      Člankom 53. ustawe z dnia 4 lutego 1994 r. o prawie autorskim i prawach pokrewnych (Zakon od 4. veljače 1994. o autorskom pravu i srodnim pravima; u daljnjem tekstu: poljski Zakon o autorskom pravu) određuje se da, „kako bi se prenijela gospodarska prava autora, treba sklopiti ugovor u pisanom obliku da bi prijenos bio valjan”.
III. Činjenice, nacionalni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
15.      Osoba BT iz Njemačke na internetskim platformama kao što je eBay stavlja na tržište automobilsku opremu, uključujući tepihe. U tu je svrhu između travnja 2014. i travnja 2018. u više navrata angažirala poljskog fotografa (u daljnjem tekstu: fotograf) da fotografira te tepihe. Suprug osobe BT svaki je put vozio tepihe u studio fotografa u Poljskoj. Nakon svakog fotografiranja fotograf je suprugu osobe BT fotografije predao na USB uređaju za pohranu podataka. Stranke su se usmeno sporazumjele da osoba BT smije te fotografije koristiti u internetskim prodajnim ponudama. Međutim, nisu sklopile pisani ugovor(5).
16.      Od veljače do ožujka 2018. drugi je trgovac automobilske opreme, osoba IU, objavio te fotografije kako bi prikazao vlastitu ponudu tepiha na eBayu a da za to nije zatražio prethodnu suglasnost osobe BT.
17.      Osoba BT zatim je pokrenula postupak protiv osobe IU pred nadležnim Landgerichtom (Zemaljski sud, Njemačka) zbog povrede autorskog prava koje proizlazi iz tih fotografija na temelju njemačkog Zakona o autorskom pravu, pri čemu je tražila, među ostalim, da se naloži zabrana nastavka navodne povrede.
18.      Landgericht (Zemaljski sud) prihvatio je tužbu. Konkretno, utvrdio je da su fotografije o kojima je riječ zaštićene na temelju njemačkog Zakona o autorskom pravu i da je fotograf na osobu BT prenio isključiva prava korištenja. Osoba IU povrijedila je ta prava time što je te fotografije objavila u vlastitim ponudama bez suglasnosti osobe BT.
19.      Osoba IU podnijela je protiv te presude žalbu Oberlandesgerichtu Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu, Njemačka). U žalbi je osoba IU tvrdila da osoba BT nema aktivnu procesnu legitimaciju za podnošenje tužbe jer fotograf na nju nije valjano prenio isključiva prava korištenja fotografija. Prema njezinu mišljenju, usmeni sporazum između osobe BT i fotografa nije valjan jer nije poštovan zahtjev sastavljanja u pisanom obliku na temelju poljskog prava (kojim se, tvrdi, uređuje formalna valjanost tog sporazuma na temelju članka 11. Uredbe Rim I).
20.      Osoba BT pak tvrdi da ima aktivnu procesnu legitimaciju jer su isključiva prava korištenja fotografija, kako su zaštićena njemačkim Zakonom o autorskom pravu, valjano prenesena na nju. Prema njezinu mišljenju, pitanje formalne valjanosti usmenog sporazuma u tu svrhu treba razlikovati od pitanja formalne valjanosti „raspolaganja” samim autorskim pravom. Tvrdi da je na temelju članka 8. stavka 1. Uredbe Rim II drugo pitanje uređeno pravom zemlje za koju se traži zaštita (lex loci protectionis), odnosno njemačkim pravom, a tim se pravom za takav prijenos ne nalaže zahtjev sastavljanja u pisanom obliku.
21.      U tim je okolnostima Oberlandesgericht Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li članak 8. stavak 1. Uredbe Rim II tumačiti na način da se pravo države za koje se traži zaštita primjenjuje i na pitanje (formalne) valjanosti prijenosa isključivih prava korištenja fotografija s autora na ovlaštenog korisnika?
2.      U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, je li pitanje (formalne) valjanosti prijenosa isključivih prava korištenja fotografija s autora na ovlaštenog korisnika uređeno ugovornim pravom, a time i člancima 4. i 11. [Uredbe Rim I]?”
22.      Pisana očitovanja podnijeli su osoba BT i Europska komisija. Osoba IU i Komisija bile su zastupane na raspravi održanoj 15. siječnja 2026.
IV.    Analiza
23.      Kao što se to navodi u uvodu, sud koji je uputio zahtjev svojim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, u biti nastoji utvrditi koje se pravo primjenjuje na pitanje formalne valjanosti ugovorne licencije ili prijenosa autorskog prava u slučaju kad treća strana tu valjanost osporava u postupku zbog povrede.
24.      Kako bih što jasnije opisao situaciju, najprije ću se osvrnuti na materijalna pitanja i sukob zakona o kojem je riječ (dio A), a zatim na relevantna pravila međunarodnog privatnog prava (dio B).
A.      Materijalno pitanje i sukob zakona o kojima je riječ
25.      Najprije valja podsjetiti na to da je autorsko pravo oblik „intelektualnog vlasništva” koje države dodjeljuju na temelju svojih nacionalnih zakona (koji su ipak znatno usklađeni različitim međunarodnim instrumentima, osobito Bernskom konvencijom i raznim direktivama u Uniji)(6).
26.      Autorskim pravom u biti se stvaratelju (ili „autoru”) intelektualnog stvaralaštva (ili „djela”) pod određenim uvjetima(7) dodjeljuje niz isključivih gospodarskih i moralnih prava(8) za njegovo korištenje, koja su izvršiva erga omnes. Međutim, taj pravni monopol teritorijalno je ograničen: postoji samo na području nadležnosti države koja ga dodjeljuje (na što se općenito upućuje kao na „načelo teritorijalnosti” autorskog prava)(9).
27.      U glavnom postupku nije sporno da fotograf kao „autor” fotografija o kojima je riječ uživa zaštitu autorskog prava na tim „djelima”, među ostalim, na temelju njemačkog prava(10).
28.      Autori mogu iskorištavati svoje autorsko pravo na različite načine. Konkretno, mogu dodijeliti licencije trećim stranama, čime odobravaju radnje kojima bi se inače povrijedila njihova isključiva prava. Osim toga, autori mogu prenijeti svoje autorsko pravo na treće strane, čime prenose vlasništvo nad samim pravom, obično uz naknadu. Takve dobrovoljne licencije za autorsko pravo ili sporazumni prijenosi autorskog prava mogu biti utvrđeni u pojedinačnim ugovorima ili u klauzulama koje su dio opsežnijih ugovornih aranžmana, kao što su ugovor o uslugama, izdavački ugovor ili ugovor o distribuciji(11).
29.      U ovom se predmetu čini nespornim i da je fotograf na osobu BT namjeravao prenijeti autorsko pravo koje proizlazi iz fotografija na temelju njemačkog prava. Iako sud koji je uputio zahtjev ne navodi puno pojedinosti, čini se da je takav prijenos bio dio niza usmenih ugovora o fotografskim uslugama između tih dviju stranaka. U okviru tih ugovora fotograf se obvezao ne samo izraditi te fotografije, nego ih i isporučiti osobi BT. Prijenos autorskog prava o kojem je riječ bio je sporedni aspekt potonje obveze. Naime, osoba BT ne bi mogla zakonito iskorištavati fotografije u Njemačkoj (njihovom objavom u prodajnim ponudama na eBayu) da za to autorsko pravo nije dodijeljena neka vrsta licencije ili prijenosa.
30.      Točna pravna kvalifikacija tog aranžmana o autorskom pravu i dalje nije poznata. Iako sud koji je uputio zahtjev navodi da je fotograf prenio autorsko pravo o kojem je riječ na osobu BT, ta osoba tvrdi da joj je zapravo dodijelio isključivu licenciju za to autorsko pravo. Druga se kvalifikacija čini usklađenija s njemačkim Zakonom o autorskom pravu, kojim se autorima zabranjuje da svoje (njemačko) autorsko pravo prenose kao takvo, ali im se dopušta da takvom isključivom licencijom prenesu „prava korištenja” „djela” o kojem je riječ. Međutim, licencijom te vrste dopušta se nositelju licencije da „djelo” koristi uz isključenje svih drugih osoba, uključujući samog autora, čime se proizvode učinci koji su funkcionalno istovjetni učincima prijenosa(12). Stoga se neću zadržavati na toj razlici (koja ni u kojem slučaju nije odlučujuća za potrebe ove analize).
31.      S obzirom na to pojašnjenje, uobičajeno je da se nacionalnim pravnim sustavima nalažu određena ograničenja za dodjelu ugovornih licencija i/ili prijenos autorskog prava. Konkretno, njima se često utvrđuju određeni zahtjevi u pogledu oblika, kao što je zahtjev da se licencija dodijeli ili prijenos izvrši u obliku pisanog dokumenta(13).
32.      Međutim, poteškoće se javljaju kad se takve transakcije odvijaju u prekograničnom kontekstu. U takvim se situacijama zakonima različitih država koji su povezani s transakcijom mogu nalagati različiti ili čak proturječni zahtjevi. Upravo je to ovdje slučaj. Konkretno, transakcija o kojoj je riječ povezana je s Poljskom (na temelju fotografova uobičajenog boravišta i mjesta podrijetla „djela” o kojima je riječ) i Njemačkom (na temelju uobičajenog boravišta osobe BT i mjesta iskorištavanja autorskog prava). Dok se poljskim pravom zahtijeva pisani oblik, njemačkim se pravom to ne zahtijeva, kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev.
33.      Taj je sukob zakona okosnica postupka zbog povrede koji je osoba BT pokrenula i koji je u tijeku pred sudom koji je uputio zahtjev. U tom postupku osoba IU tvrdi da je isključiva ugovorna licencija za autorsko pravo, na kojoj se temelji tužba osobe BT, formalno nevaljana na temelju poljskog prava (jer u tom pogledu ne postoji pisani sporazum između nje i fotografa). Prema mišljenju osobe IU, bez valjane licencije ili prijenosa tog autorskog prava osoba BT nije ni imala aktivnu procesnu legitimaciju za pokretanje tog postupka. Suprotno tomu, osoba BT poziva se na njemačko pravo radi utvrđivanja valjanosti te licencije i, prema tome, njezina prava na provedbu autorskog prava o kojem je riječ.
34.      U tim je okolnostima odlučujuće pitanje koje bi od konkurentnih nacionalnih prava sud koji je uputio zahtjev trebao primijeniti kako bi utvrdio je li isključiva ugovorna licencija o kojoj je riječ formalno valjana i ima li stoga osoba BT aktivnu procesnu legitimaciju za pokretanje postupka protiv treće strane kao što je osoba IU. To pitanje treba riješiti s obzirom na relevantna pravila o sukobu zakona koja ću sad razmotriti.
B.      Pravo primjenjivo na formalnu valjanost ugovorne licencije ili prijenosa autorskog prava na temelju relevantnih pravila o sukobu zakona
35.      Ako je navodni korisnik licencije za autorsko pravo ili prijenosa autorskog prava (kao što je osoba BT) pred sudom države članice pokrenuo postupak zbog povrede protiv treće strane (kao što je osoba IU), ne postoji samo jedno pravilo o sukobu zakona kojim se utvrđuje određeno materijalno pravo koje treba primijeniti na sva pitanja koja se mogu javiti u takvom postupku. Naprotiv, ovisno o prirodi konkretnih pitanja o kojima je riječ, mogu biti relevantna različita pravila o sukobu zakona koja su povezana s različitim kategorijama u privatnom pravu i kojima se utvrđuju (potencijalno) različita materijalna prava (odjeljak 1.)(14). Stoga, kako bi se odredila pravila koja su relevantna u pogledu formalne valjanosti ugovorne licencije ili prijenosa autorskog prava i, u konačnici, mjerodavno pravo, ključno je pravilno kvalificirati to pitanje, odnosno odrediti kojoj kategoriji propisno pripada (odjeljak 2.).
1.      „Konkurentna” pravila o sukobu zakona
36.      Kao što je to navedeno u prethodnoj točki, u postupku zbog povrede pred sudom države članice relevantna su različita pravila o sukobu zakona u pogledu pitanja koja se odnose na izvanugovornu odgovornost (pododjeljak (a)), ugovora o licenciranju ili prijenosu (pododjeljak (b)) i autorskog prava kao takvog (pododjeljak (c)).
a)      Izvanugovorna odgovornost
37.      Kao prvo, pravila o sukobu zakona utvrđena u Uredbi Rim II relevantna su(15) kad je riječ o pitanjima koja su povezana (ili za koja se smatra da su povezana) s mogućom izvanugovornom odgovornosti (ili, da upotrijebim izraz iz te uredbe, „izvanugovornom obvezom”) navodnog počinitelja povrede u odnosu na tužitelja(16). U skladu s člankom 15. te uredbe, pravom koje se primjenjuje na „izvanugovornu obvezu” o kojoj je riječ uređuju su takva pitanja „izvanugovorne odgovornosti”.
38.      U skladu s člankom 8. Uredbe Rim II, pravo koje se primjenjuje na „izvanugovornu obvezu” nastalu zbog kršenja prava intelektualnog vlasništva, uključujući autorsko pravo(17), „pravo je one države za koju se tražila zaštita” (lex loci protectionis)(18).
39.      Prema tome, ako treba smatrati da je formalna valjanost ugovorne licencije ili prijenosa autorskog prava povezana s „izvanugovornom odgovornosti”, to bi pitanje u glavnom postupku bilo uređeno njemačkim pravom na temelju članka 8. Uredbe Rim II, u vezi s njezinim člankom 15., jer osoba BT traži zaštitu autorskog prava za Njemačku.
b)      Ugovor
40.      Kao drugo, pravila o sukobu zakona utvrđena u Uredbi Rim I relevantna su(19) kad je riječ o pitanjima koja su povezana (ili za koja se smatra da su povezana) s „ugovornim obvezama” koje proizlaze iz ugovora (ili klauzule) o licenciranju ili prijenosu, koji je obvezujući za stranke(20). U skladu s člankom 12. Uredbe Rim I, mjerodavnim pravom za ugovor o kojem je riječ (u daljnjem tekstu: lex contractus) uređuju su takva „ugovorna” pitanja.
41.      Na temelju članka 3. stavka 1. Uredbe Rim I, na ugovor (uključujući ugovor o licenciranju ili prijenosu autorskog prava) primjenjuje se pravo koje su stranke izabrale(21).
42.      Ako ga stranke nisu izabrale (što je slučaj u ovom predmetu(22)), člankom 4. Uredbe Rim I utvrđuju se objektivna pravila za određivanje mjerodavnog prava za ugovor o kojem je riječ. Ta su pravila prilično složena. Za potrebe ovog predmeta dovoljno je objasniti da članak 4. stavak 1. sadržava taksativan popis povezujućih čimbenika koji se odnose na određene kategorije ugovora. Iako se u članku 4. stavku 1. točki (b) kao takvi ne navode ugovori koji se odnose na prava intelektualnog vlasništva(23), njime se određuje takav povezujući čimbenik za „ugovor[e] o pružanju usluga”, što je kategorija koja očito obuhvaća sporazume kao što su oni koje su sklopili fotograf i osoba BT(24).
43.      U skladu s tom odredbom, mjerodavno pravo za takav ugovor jest „prav[o] države u kojoj pružatelj usluga ima uobičajeno boravište”. U glavnom se postupku čini nespornim da „pružatelj usluga”, odnosno fotograf, ima „uobičajeno boravište” u Poljskoj(25). Prema tome, poljsko pravo je relevantan lex contractus(26).
44.      Međutim, valja dodati da se, kad je riječ o određenim „ugovornim pitanjima”, Uredbom Rim I ne određuje samo lex contractus i prepušta odgovor tom pravu, nego se njome utvrđuju i kvazimaterijalna pravila (ili pravila „usmjerena na rezultat”). Članak 11. tog instrumenta uključuje takva pravila koja se odnose na „formalnu valjanost” ugovora. Ta se pravila razlikuju ovisno o tome jesu li se stranke (ili njihovi agenti) nalazile u istoj državi u vrijeme sklapanja ugovora o kojem je riječ. Čini se da sud koji je uputio zahtjev u ovom slučaju pretpostavlja da su se osoba BT (ili njezin „agent”, odnosno suprug) i fotograf nalazili u istoj državi, odnosno Poljskoj, u vrijeme sklapanja njihovih sporazuma (i da su ugovori stoga sklopljeni u toj državi). Budući da je riječ o činjeničnom pitanju, u nastavku ću poći od te pretpostavke(27). U takvoj situaciji, člankom 11. stavkom 1. određuje se da je ugovor formalno valjan (iz čega proizlazi da je pravilo „usmjereno na rezultate”) ako ispunjava formalne zahtjeve na temelju i. lex contractus ili ii. prava države u kojoj je sklopljen ugovor (lex loci contractus). U ovom bi predmetu zbog prethodno navedenih razloga u oba slučaja to trebalo biti poljsko pravo.
45.      Prema tome, ako treba smatrati da je formalna valjanost ugovorne licencije ili prijenosa autorskog prava „ugovorno” pitanje, pitanje u glavnom postupku bilo bi uređeno poljskim pravom na temelju članaka 4. i 11. Uredbe Rim I.
c)      Autorsko pravo kao takvo
46.      Kao treće, ako na razini Unije(28) ili u Bernskoj konvenciji(29) ne postoje relevantna pravila o sukobu zakona, nacionalna pravila država članica o sukobu zakona relevantna su kad je riječ o pitanjima koja se odnose (ili za koja se smatra da se odnose) na autorsko pravo kao takvo, odnosno o svojstvenim obilježjima tog prava „intelektualnog vlasništva”(30).
47.      Postoje određene razlike među tim nacionalnim pravilima o sukobu zakona. Međutim, s obzirom na prirodu autorskog prava (monopolistička zaštita koju država dodjeljuje na temelju vlastitog prava samo za svoje državno područje), tim se pravilima obično određuje, kao u ovom slučaju njemačkim pravilima o sukobu zakona, da takva pitanja „vlasništva”(31) uređuje (i) lex loci protectionis(32).
48.      Prema tome, ako treba smatrati da je pitanje formalne valjanosti ugovorne licencije ili prijenosa autorskog prava povezano s autorskim pravom kao takvim, to bi pitanje u glavnom postupku bilo uređeno njemačkim pravom u skladu s njemačkim pravilima o sukobu zakona jer osoba BT traži zaštitu autorskog prava za Njemačku.
2.      Pravilna kvalifikacija pitanja formalne valjanosti ugovorne licencije ili prijenosa autorskog prava
49.      S obzirom na tu raznolikost pravila o sukobu zakona, utvrđivanje pravila relevantnih za formalnu valjanost ugovorne licencije ili prijenosa autorskog prava (i u konačnici toga je li pitanje u glavnom postupku uređeno njemačkim ili poljskim pravom) ovisi o pravilnoj kvalifikaciji tog pitanja, odnosno o tome treba li ga smatrati povezanim s „izvanugovornom odgovornosti”, „ugovorom” ili „autorskim pravom kao takvim”. Nepravilna kvalifikacija dovela bi do pogrešnog tumačenja tih pravila i primjene materijalnog prava koje nije relevantno(33).
50.      Za potrebe te kategorizacije, opseg kategorija „izvanugovorne odgovornosti” i „ugovora” treba utvrditi autonomno, s obzirom na ciljeve koji se nastoje postići uredbama Rim I i Rim II, konkretno s obzirom na potrebu osiguravanja pravne sigurnosti u pogledu mjerodavnog prava i „predvidivost[i] ishoda sudskog postupka”(34). Kad to ne bi bio slučaj, kategorizacija određenog pitanja (a s time i moguća primjena tih instrumenata) mogla bi se razlikovati ovisno o sudu pred kojim se vodi postupak(35). Nadalje, opseg preostale kategorije, odnosno one koja se odnosi na autorsko pravo kao takvo, treba odgovarajuće razgraničiti u okviru nacionalnih sustava pravila o sukobu zakona. Naime, te se različite kategorije ne bi smjele preklapati. Kad bi jedno pitanje bilo istodobno obuhvaćeno dvjema kategorijama, to bi moglo dovesti do usporednog određivanja različitih, potencijalno suprotstavljenih materijalnih prava. Takav bi ishod ugrozio samu funkciju pravila o sukobu zakona te bi se njime uredbama Rim I i Rim II oduzeo koristan učinak.
51.      U nastavku ću objasniti, kao prvo, zašto se formalna valjanost ugovorne licencije ili prijenosa autorskog prava ne odnosi na „izvanugovornu odgovornost” (pododjeljak (a)). Zatim ću navesti razloge zbog kojih se, unatoč određenim poteškoćama, to pitanje ne bi smjelo kategorizirati kao pitanje „vlasništva”, nego kao „ugovorno” pitanje (pododjeljak (b)).
a)      Formalna valjanost ugovorne licencije ili prijenosa autorskog prava ne odnosi se na „izvanugovornu odgovornost”
52.      Jedno je jasno. Kao što to navodi Komisija, pitanje formalne valjanosti ugovorne licencije ili prijenosa autorskog prava, čak i ako proizlazi iz konteksta postupka zbog povrede, ne odnosi se na „izvanugovornu odgovornost”. Prema tome, pravila o sukobu zakona utvrđena u Uredbi Rim II nisu relevantna.
53.      Naime, na razini merituma ne postoji povezanost između tog pitanja i (navodne) odgovornosti (navodnog) počinitelja povrede. Očito je da osoba BT bez valjane ugovorne licencije ili prijenosa autorskog prava o kojem je riječ možda nije ni imala pravo pokrenuti postupak zbog povrede(36). Međutim, pitanje valjanosti te ugovorne licencije ili prijenosa prethodi (te ga stoga logički treba riješiti sud kojem je podneseno) bilo kakvoj raspravi o tome je li tuženik povrijedio autorsko pravo(37). Nepostojanje materijalne povezanosti između tog pitanja i odgovornosti dodatno potvrđuje činjenica da valjanost ugovorne licencije ili prijenosa može nastati u sasvim drukčijem postupovnom kontekstu (kao što je postupak čiji je predmet utvrđivanje vlasništva, valjanosti ugovora o licenciranju ili prijenosu u području autorskog prava itd.).
54.      U tom kontekstu nije osnovan argument osobe BT da bi to pitanje valjanosti ipak trebalo obuhvatiti kategorijom „izvanugovorne odgovornosti” kad se javi u postupku zbog povrede jer bi sudu pred kojim je pokrenut postupak bilo jednostavnije odlučivati o cijelom postupku na temelju samo jednog materijalnog prava određenog člankom 8. stavkom 1. Uredbe Rim II. U skladu s općim načelima na kojima se temelji kvalifikacija u području sukoba zakona, koja su sažeta u točki 35. ovog mišljenja, pravila o sukobu zakona i, stoga, pravo kojim se uređuje određeno pitanje ovise o prirodi tog pitanja, a ne o postupovnom kontekstu u kojem je istaknuto. Suprotan bi pristup mogao dovesti do toga da se, primjerice, određenu ugovornu licenciju ili prijenos smatra valjanima na temelju jednog skupa materijalnih pravila, kad ih se osporava u postupku zbog povrede, ali nevaljanima na temelju drugog skupa materijalnih pravila, u kontekstu postupka za utvrđivanje vlasništva (ili protutužbe zbog nevaljanosti prijenosa itd.) i obratno. Takav ishod ne bi bio u skladu s ciljevima pravne sigurnosti i predvidivosti na kojima se temelje uredbe Rim I i Rim II(38).
b)      Formalna valjanost ugovorne licencije ili prijenosa autorskog prava nije pitanje „vlasništva” nego „ugovorno” pitanje
55.      Valja utvrditi treba li pitanje formalne valjanosti ugovorne licencije ili prijenosa kvalificirati kao „ugovorno” pitanje ili pitanje „vlasništva”. To pitanje treba konkretnije objasniti, među ostalim zato što je dovelo do različitih stajališta među sudovima država članica i u pravnoj teoriji.
56.      Općenito, kad je riječ o takvim ugovornim aranžmanima povezanima s autorskim pravom, uvijek treba jasno razlikovati pitanje „vlasništva” od „ugovornog” pitanja. Pitanja koja se odnose na autorsko pravo o kojem je riječ „kao takvo” uvijek bi trebalo rješavati u okviru prava kojim je autorsko pravo uređeno i koje je određeno na temelju nacionalnih pravila o sukobu zakona (obično lex loci protectionis), neovisno o pravu koje se primjenjuje na ugovor u skladu s Uredbom Rim I. Takva je distributivna kategorizacija opravdana, osim razlozima navedenim u točki 49. ovog mišljenja, i razmatranjima o politici: iako bi stranke u skladu s tom uredbom slobodno trebale moći odabrati pravo primjenjivo na njihove „ugovorne obveze”, one to, suprotno tomu, ne bi smjele moći učiniti u pogledu svojstvenih obilježja samog autorskog prava(39).
57.      Kategorija „vlasništvo” nedvojbeno obuhvaća primarno pitanje prenosivosti autorskog prava o kojem je riječ, odnosno pitanje može li se to pravo prenijeti s njegova prvotnog vlasnika (autora) na drugu osobu, osobito na temelju ugovora.  Naime, prenosivost (i njezin doseg) predstavlja svojstveno obilježje prava o kojem je riječ. Prema tome, licencija za autorsko pravo može se dodijeliti ili se prijenos može izvršiti na temelju ugovora samo ako se to dopušta pravom kojim se uređuje pravo o kojem je riječ, neovisno o pravu primjenjivom na taj ugovor(40).
58.      Suprotno tomu, ako (i u dijelu u kojem) se pravom kojim se uređuje autorsko pravo dopušta prijenos na temelju ugovora (što je ovdje slučaj s obzirom na to da se njemačkim pravom dopuštaju isključive licencije kao što je ona u ovom predmetu, ali se isključuje prijenos autorskog prava), naknadno pitanje treba li ugovorna licencija ili prijenos tog autorskog prava ispunjavati određene zahtjeve u pogledu oblika (uključujući u ovom slučaju zahtjev sastavljanja pisanog dokumenta) u biti se ne odnosi na pravo „kao takvo”, nego na temeljni ugovor(41).
59.      Naime, ti zahtjevi ne proizlaze iz prirode autorskog prava. Oni se zapravo nalažu kako bi se zaštitilo autora, kojeg se često smatra slabijom stranom u ugovorima povezanima s autorskim pravom (u odnosu na posrednike kao što su izdavači). Konkretno, ti su zahtjevi osmišljeni kako bi se osigurali informirani pristanak autora na obvezu koja proizlazi iz takvog ugovora, licenciju ili prijenos njegova autorskog prava te transparentnost u pogledu točnog sadržaja svake takve obveze(42).
60.      Stoga ne iznenađuje da se takvi zahtjevi često propisuju pod prijetnjom ništavosti ugovora o licenciranju ili prijenosu (ili ugovorne klauzule) o kojem je riječ (kao što je to slučaj primjerice na temelju članka 53. poljskog Zakona o autorskom pravu). Tamo gdje je to slučaj, zahtjevi o kojima je riječ jasno se odnose na „formalnu valjanost” tog ugovora (ili klauzule) u smislu članka 11. Uredbe Rim I(43). Čak i kad su takvi zahtjevi formulirani u dokaznom smislu (primjerice, ako se pisani dokument zahtijeva kao jedino dopušteno dokazno sredstvo takve ugovorne licencije ili prijenosa), njihov je učinak u praksi usporediv: licencije ili prijenosi koji se ne mogu dokazati ne mogu se ni izvršiti(44). Prema tome, priroda pitanja nije bitno različita te se i dalje primjenjuju pravila iz Uredbe Rim I (konkretno članak 18. stavak 2., u kojem se upućuje na članak 11.)(45). Ukratko, koja je god konkretna priroda takvih zahtjeva (formalna ili dokazna) u nacionalnom pravu, oni se po svojoj prirodi odnose na (valjanost ili dokazivanje) „ugovornih obveza” koje su obvezujuće za stranke.
61.      Činjenica da se takvi zahtjevi u pogledu oblika ne odnose na autorsko pravo „kao takvo”, nego na ugovor na temelju kojeg se za pravo dodjeljuje licencija ili na temelju kojeg se pravo prenosi dodatno je potkrijepljena činjenicom da u nacionalnim pravnim sustavima postoje slični zahtjevi kad je riječ o ugovorima i klauzulama koji se odnose na različite predmete (primjerice, kad je riječ o klauzulama o nenatjecanju u ugovorima o radu, međunarodnim sporazumima o izboru suda itd.)(46), obično u slične svrhe zaštite. Činjenica da se takvi zahtjevi u ovom predmetu odnose na ugovore o autorskom pravu ne mijenja
inherentno „ugovornu” prirodu temeljnog pitanja(47).
62.      To se tumačenje ne dovodi u pitanje argumentacijom koju su istaknule osoba BT i Komisija. Prema mišljenju tih zainteresiranih stranaka, potrebno je razlikovati i. formalnu valjanost ugovora o licenciranju ili prijenosu i ii. formalnu valjanost „prijenosa” autorskog prava(48). Iako je prvonavedena valjanost doista „ugovorno pitanje” (jer se odnosi samo na „ugovorne obveze” koje su obvezujuće inter partes), drugonavedena valjanost zapravo je „pitanje vlasništva” (jer prijenos autorskog prava sam po sebi utječe na treće strane). Nadalje, s obzirom na to da se glavni postupak ne vodi između ugovornih strana, nego između jedne od tih strana i treće strane, relevantan je samo potonji aspekt. Naime, pravo je pitanje je li na osobu BT preneseno vlasništvo nad autorskim pravom i može li ona stoga ostvariti to pravo u odnosu na takvu treću stranu. Prema tome, trebali bi se primjenjivati formalni zahtjevi koji su u tom pogledu utvrđeni na temelju lex loci protectionis (što je u ovom slučaju njemačko pravo)(49).
63.      Ta se argumentacija temelji, prema mojem mišljenju, na zabuni u pogledu prirode pitanja o kojem je riječ. Potrebno je iznijeti određena pojašnjenja kako bi se razumjela ta pogreška.
64.      Razlika između „formalne valjanosti ugovora” i „formalne valjanosti prijenosa” na koju upućuju osoba BT i Komisija i na koju uvelike utječe njemačko privatno pravo(50) (i koja na prvi pogled može biti zbunjujuća za odvjetnike drugih pravnih sustava) odnosi se, prema mojem shvaćanju, na ono što se u drugim pravnim sustavima obično smatra razlikom između i. valjanosti ugovorne licencije ili prijenosa intelektualnog vlasništva i ii. mogućnosti pozivanja na tu licenciju ili prijenos u odnosu na treće strane.
65.      Konkretno, nakon što dvije osobe sklope valjan ugovor o prijenosu ili isključivoj licenciji za pravo intelektualnog vlasništva, može se javiti zasebno pitanje može li se ovlašteni korisnik ili nositelj licencije pozvati na prijenos tog prava (ili, drugim riječima, posljedice tog ugovora) u odnosu na treće strane, uključujući u postupku zbog povrede (kao što je to osoba BT učinila u odnosu na osobu IU). U nekim pravnim sustavima to je moguće tek nakon što su ispunjene određene formalnosti, a to je obično registracija licencije ili prijenosa o kojem je riječ u za to namijenjenom javnom registru. U ovoj fazi želim naglasiti da se formalnosti o kojima je riječ, osim činjenice da se obično ne propisuju za ugovorne prijenose autorskog prava(51), bitno razlikuju od zahtjeva u pogledu oblika o kojima je riječ u ovom predmetu. Te su formalnosti u biti upravni koraci, neovisni o ugovoru, koji uključuju tijela javne vlasti te se ne nalažu radi zaštite (jedne od) ugovornih strana, nego kako bi se osigurale objava, informacije i transparentnost te, u konačnici, pravna sigurnost u pogledu statusa intelektualnog vlasništva u interesu zajednice. To konkretno pitanje mogućnosti pozivanja u odnosu na treće strane (uključujući moguću primjenu tih formalnosti) očito je po svojoj prirodi pitanje „vlasništva”. Ono se odnosi na svojstveno
erga omnes obilježje
dotičnog prava intelektualnog vlasništva(52).
66.      Međutim, pitanje postavljeno u glavnom postupku u biti nije povezano s tim pitanjem mogućnosti pozivanja u odnosu na treće strane. Osoba IU ne osporava da se na isključivu ugovornu licenciju za autorsko pravo na temelju njemačkog prava može pozvati u odnosu na treće strane, uključujući u postupku zbog povrede, pri čemu u tom pogledu nisu potrebne nikakve formalnosti. Podsjećam na to da osoba IU zapravo osporava samo postojanje valjane ugovorne licencije između fotografa i osobe BT (bez koje osoba BT ne bi imala aktivnu procesnu legitimaciju) zbog toga što navodno nisu ispunjeni prethodno navedeni zahtjevi u pogledu oblika. Zbog prethodno navedenih razloga, to pitanje u pogledu valjanosti i ti zahtjevi po svojoj prirodi odnose na ugovore između osobe BT i fotografa(53). Ako ne postoji valjan ugovor (ili klauzula) o licenciranju ili prijenosu između stranaka, očito ne može postojati nikakav posljedični prijenos autorskog prava na koji bi se pozvalo u odnosu na treću stranu. Međutim, to pitanje valjanosti prethodi bilo kakvoj raspravi o mogućnosti pozivanja u odnosu na treće strane. Činjenica da je to pitanje takva treća strana zapravo istaknula kao prigovor kako bi pokušala izbjeći postupak zbog povrede ne može promijeniti njegovu „ugovornu” prirodu. Ponavljam da kvalifikacija pravnog pitanja ovisi o njegovoj objektivnoj prirodi, a ne o identitetu stranke koja se na njega poziva(54).
67.      Tumačenje koje predlažem, prema kojem bi pitanje formalne valjanosti ugovorne licencije ili prijenosa autorskog prava trebalo kvalificirati kao „ugovorno” te je stoga obuhvaćeno pravilima o sukobu zakona utvrđenima u Uredbi Rim I, osobito njezinu članku 11., u skladu je s ciljem pravne sigurnosti i predvidivosti koji se nastoji postići tom uredbom.
68.      Doista, to tumačenje olakšava prekogranične transakcije povezane s autorskim pravom. Na temelju članka 11., ugovorna licencija ili prijenos autorskog prava obično(55) se smatraju valjanima i djelotvornima ako ispunjavaju zahtjeve na temelju lex contractus ili lex loci contractus. To strankama pruža pravnu sigurnost u pogledu (formalne) valjanosti i djelotvornosti njihovih sporazuma, osobito ako se oni odnose na nekoliko nacionalnih autorskih prava koja su uređena isto tolikim brojem nacionalnih zakona, odnosno stranke se ne moraju bojati (djelomične ili potpune) nedjelotvornosti njihove transakcije zbog neispunjavanja različitih zahtjeva koje mogu sadržavati ti nacionalni zakoni.
69.      Suprotno tomu, pristup koji zagovaraju osoba BT i Komisija značio bi da bi stranke trebale ispuniti zahtjeve u pogledu oblika na temelju lex contractus i/ili lex loci contractus (kako su utvrđeni člankom 11. Uredbe Rim I) i zahtjeve utvrđene pravom kojim se uređuje pravo kao takvo (ili zakonima u slučaju da se ugovor odnosi na nekoliko nacionalnih autorskih prava). Takav bi pristup povećao rizik od nedjelotvornosti ugovora koji se odnose na autorska prava zbog formalnog nedostatka, čime bi se članku 11. oduzeo njegov koristan učinak kad je riječ o toj kategoriji ugovora(56).
70.      Naposljetku, shvaćam da kvalifikacija pitanja o kojem je riječ kao pitanja „vlasništva” u stvarnosti ponekad nije opravdana objektivnom prirodom tog pitanja, nego zabrinutošću da bi stranke u suprotnom mogle, na temelju članka 11. Uredbe Rim I, zaobići zahtjeve u pogledu oblika utvrđene pravom kojim se uređuje autorsko pravo (ponavljam da je to obično lex loci protectionis) odabirom manje strogog prava kao prava kojim se uređuje njihov ugovor, dok države te zahtjeve često smatraju osobito važnima s obzirom na cilj zaštite autora koji se njima nastoji postići.
71.      Međutim, ta zabrinutost nije specifična za ugovore koji se odnose na autorsko pravo. Ona nastaje svaki put kad se nacionalnih zakonima propisuju zahtjevi u pogledu oblika određenih ugovora ili klauzula. U tom pogledu navodim da je zakonodavac Unije, koji je itekako bio svjestan važnosti koju nacionalni zakonodavci mogu pridati zahtjevima o kojima je riječ, odlučio dati prednost, na temelju članka 11. Uredbe Rim I, formalnoj valjanosti ugovora pred strogom primjenom tih zahtjeva kako bi osigurao pravnu sigurnost strankama, u skladu s općim ciljevima Uredbe Rim I(57).
72.      Ako ne postoji konkretna odredba kojom se određuje drukčije, ne vidim zašto bi članak 11. Uredbe Rim I i politički odabir koji on predstavlja trebalo izuzeti iz primjene kad je riječ o ugovorima koji se odnose na prava intelektualnog vlasništva umjetnom (ponovnom) kvalifikacijom zahtjeva o kojima je riječ u ovom mišljenju kao pitanja „vlasništva”. Na zakonodavcu Unije je da ocijeni bi li bilo poželjno da se, s političkog gledišta, formalni zahtjevi utvrđeni na temelju lex loci protectionis uvijek primjenjuju pod prijetnjom nevaljanosti temeljnog ugovora. Ako takav pristup smatra opravdanim, mogao bi izmijeniti članak 11. na odgovarajući način, primjerice uvođenjem posebnih pravila prilagođenih ugovorima koji se odnose na prava intelektualnog vlasništva(58).
73.      U svakom slučaju, Uredba Rim I u trenutačnom obliku već obuhvaća mehanizme kojima se uzimaju u obzir ta razmatranja. Konkretno, člankom 9. te uredbe ostavlja se određeni diskrecijski prostor sudu pred kojim je pokrenut postupak da, unatoč zakonima kojima se uređuje ugovor na temelju uobičajenih pravila te uredbe, primijeni „prevladavajuće obvez[ujuće] odredbe” (ili lois de police) utvrđene u pravu njegove države (članak 9. stavak 2.) ili pravu „države u kojoj obveze koje proizlaze iz ugovora moraju biti ili su izvršene” (članak 9. stavak 3.).
74.      Stoga, u dijelu u kojem država o kojoj je riječ zahtjeve u pogledu oblika utvrđene pravom kojim se uređuje autorsko pravo smatra dovoljno „ključnim[a]” da bi ih se kvalificiralo kao „prevladavajuće obvezujuće odredbe”(59) i pod uvjetom da se to pravo podudara s i. pravom suda pred kojim se vodi postupak ili ii. pravom države u kojoj treba izvršiti ugovorne obveze(60), ta se pravila mogu izvršiti (te se ugovor može smatrati formalno nevaljanim), neovisno o pravilima utvrđenima u članku 11. Uredbe Rim I(61). Međutim, tu ocjenu nužno treba provoditi u svakom slučaju zasebno(62).
75.      U glavnom se postupku, s obzirom na to da je pitanje formalne valjanosti isključive ugovorne licencije na koje se poziva osoba BT „ugovorne” prirode, primjenjuju pravila o sukobu zakona utvrđena Uredbom Rim I. Na temelju njezina članka 11., temeljni ugovori mogu biti formalno nevaljani jer ne ispunjavaju zahtjeve u pogledu oblika utvrđene u poljskom pravu. Prema tome, moguće je da osoba BT, ako ne postoji valjana licencija ili prijenos autorskog prava u njezinu korist, nema aktivnu procesnu legitimaciju pred sudom koji je uputio zahtjev, kao što to tvrdi osoba IU. Međutim, to je na tom sudu da provjeri(63).
V.      Zaključak
76.      S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na pitanja koja je uputio Oberlandesgericht Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu, Njemačka) odgovori na sljedeći način:
Članak 1. stavak 1., članak 10., članak 11. i članak 18. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze treba tumačiti na način da je, u situaciji koja uključuje sukob zakona, pitanje mogućih zahtjeva u pogledu oblika koje trebaju ispuniti ugovorna licencija ili prijenos autorskog prava kako bi ih se smatralo valjanima ili dokazanima uređeno materijalnim pravom/pravima određenim(a) pravilima utvrđenima u toj uredbi.
1      Izvorni jezik: engleski
i      Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
2      Za više pojedinosti vidjeti točke 25. do 34. ovog mišljenja.
3      Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. (SL 2008., L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109. te ispravci SL 2015., L 66, str. 22. i SL 2019., L 149, str. 85.)
4      Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. (SL 2007., L 199, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 73.)
5      Ili barem ne u to vrijeme (vidjeti bilješku 63. ovog mišljenja). Nikad nije postignut ni sporazum o pravu koje se primjenjuje na naručivanje fotografa ili prijenos autorskog prava.
6      Vidjeti osobito Direktivu 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).
7      Konkretno, „djelo” je zaštićeno samo ako je „izvorno” (vidjeti u tom smislu članak 2. stavak 3. i članak 14.a stavak 1. Bernske konvencije i presudu od 16. srpnja 2009., Infopaq International (C-5/08, EU:C:2009:465, t. 37.).
8      Vidjeti, s jedne strane, članke 9. do 14.b Bernske konvencije i članke 2. do 4. Direktive 2001/29 te, s druge strane, članak 6.a Bernske konvencije.
9      Vidjeti članak 5. stavak 2. Bernske konvencije i presudu od 22. siječnja 2015., Hejduk (C-441/13, EU:C:2015:28, t. 22. i navedena sudska praksa).
10      A vjerojatno i u drugim državama na temelju njihovih zakona. Međutim, osoba BT ne poziva se na ta druga nacionalna autorska prava pred sudom koji je uputio zahtjev. Stoga ona nisu relevantna u glavnom postupku.
11      Vidjeti i Guibault, L., Hugenholtz, P. B., van Eechoud, M. M. M., van Gompel, S. J., i Helberger, N., The Recasting of Copyright & Related Rights for the Knowledge Economy, Institute for Information Law, Sveučilište u Amsterdamu, Nizozemska, 2006., t. 3.2.1. i 3.2.2.; te Fawcett, J. J., i Torremans, P., Intellectual Property and Private International Law, Oxford Private International Law Series, 3. izd., 2024., t. 14.01., 14.02., 14.14., 14.107. i 14.108.
12      Usporediti članak 29. stavke 1. i 2. njemačkog Zakona o autorskom pravu. Vidjeti i Guibault, L., Hugenholtz, P. B., i dr., bilješku 11., op. cit., t. 3.2.2.
13      Usto, tim se zakonima katkad zahtijeva da autor potpiše svaku povezanu klauzulu, da se u njemu jasno navedu prava o kojima je riječ, zajedno s opsegom i trajanjem licencije ili prijenosa itd. Za primjer u Francuskoj vidjeti članke L-131-2 i L-131-3 codea de la propriété intellectuelle (Zakonik o intelektualnom vlasništvu), a u Ujedinjenoj Kraljevini Copyright, Designs and Patents Act 1988 (Zakon iz 1988. o autorskom pravu, dizajnima i patentima), članak 90. stavak 3. Za usporednu analizu zakona država u tom pogledu vidjeti općenito Guibault, L., Hugenholtz, P. B., i dr., bilješku 11., op. cit.; i Kono, T. (ur.), Intellectual Property and Private International Law: Comparative Perspectives, Hart Publishing, Oxford, 2012.
14      Vidjeti u tom smislu presude od 21. siječnja 2016., ERGO Insurance i Gjensidige Baltic (C-359/14 i C-475/14, EU:C:2016:40, t. 47. do 62.) i od 28. srpnja 2016., Verein für Konsumenteninformation (C-191/15, EU:C:2016:612, t. 35. do 60.). Vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika H. Saugmandsgaarda Øea u predmetu Verein für Konsumenteninformation (C-191/15, EU:C:2016:388, t. 51.); Fawcett, J. J., i Torremans, P., bilješku 11., op. cit., t. 14.15. do 14.17., i 15.09., 15.32. do 15.35.; te Plender, R., i Wilderspin, M., The European Private International Law of Obligations, Sweet & Maxwell, 4. izdanje, London, 2015., t. 2-069 do 2-075, i 22-041 do 22-047. Iz toga nužno proizlazi da sud često treba primijeniti različita materijalna prava u jednom postupku.
15      Naime, „izvanugovorne obveze” (za taj koncept vidjeti presudu od 21. siječnja 2016., ERGO Insurance i Gjensidige Baltic, C-359/14 i C-475/14, EU:C:2016:40, t. 46.) koje proizlaze iz povreda prava intelektualnog vlasništva obuhvaćene su pojmom „građanske i trgovačke stvari” u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe Rim II (vidjeti po analogiji presudu od 8. rujna 2022., IRnova, C-399/21, EU:C:2022:648, t. 30.). Nadalje, te „obveze” nisu isključene iz područja primjene te uredbe na temelju članka 1. stavka 2.
16      Vidjeti u tom smislu članak 1. stavak 1. i članak 15. Uredbe Rim II. U potonjoj se odredbi navodi da ta kategorija osobito uključuje pitanja kao što su temelj i opseg odgovornosti, razlozi za izuzeće od odgovornosti, postojanje, priroda i procjena štete ili zatražene odštete itd.
17      Vidjeti u tom pogledu uvodnu izjavu 26. Uredbe Rim II.
18      Vidjeti uvodnu izjavu 26. Uredbe Rim II. Takvo je pravilo o sukobu zakona u skladu s člankom 5. stavkom 2. Bernske konvencije, kojim se u relevantnom dijelu određuje da se „opseg zaštite i pravna sredstva zajamčena autoru radi zaštite njegovih prava isključivo […] određuju zakonodavstvom zemlje u kojoj se zaštita traži”.
19      Naime, „ugovorne obveze” (za taj koncept vidjeti presudu od 21. siječnja 2016., ERGO Insurance i Gjensidige Baltic, C-359/14 i C-475/14, EU:C:2016:40, t. 44.) koje proizlaze iz ugovora o licenciranju ili prijenosu autorskog prava obuhvaćene su pojmom „građanske i trgovačke stvari” u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe Rim I (vidjeti po analogiji presudu od 8. rujna 2022., IRnova, C-399/21, EU:C:2022:648, t. 30.). Nadalje, te „ugovorne obveze” nisu isključene iz područja primjene te uredbe na temelju članka 1. stavka 2.
20      Vidjeti u tom smislu članak 1. te članke 10. do 12. Uredbe Rim I. Iz njezinih članaka 10. do 12. osobito proizlazi da ta kategorija konkretno uključuje pitanja kao što su (materijalna i formalna) valjanost tih „obveza”, njihovo tumačenje, izvršenje, posljedice njihove povrede itd.
21      Budući da je Sud na raspravi razmotrio to pitanje, naglašavam da se ta mogućnost izbora ni na koji način ne protivi Bernskoj konvenciji. Osim činjenice da Bernska konvencija ne sadržava pravila za ugovore koji se odnose na autorsko pravo, „zaštita” prava, koja se predviđa u članku 5. stavku 2. te konvencije, nije dovedena u pitanje ako se na to pravo odnosi ugovor koji je po izboru stranaka uređen pravom različitim od lex loci protectionis (vidjeti i Fawcett, J. J. i Torremans, P., bilješku 11., op. cit., t. 14.41.; i Raynard, J., Droit d’auteur et conflits de loi : essai sur la nature juridique du droit d’auteur, Litec, Pariz, 1990., str. 526. i 527.).
22      Vidjeti bilješku 5. ovog mišljenja.
23      Takvo posebno pravilo postojalo je u članku 4. stavku 1. točki (f) Prijedloga uredbe Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 2005. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (COM(2005) 0650 final). Međutim, to pravilo nije zadržano u konačnoj verziji Uredbe, vjerojatno zbog toga što su ugovori koji se odnose na prava intelektualnog vlasništva u praksi previše raznovrsni (vidjeti točku 28. ovog mišljenja) da bi se na njih razumno mogao primjenjivati samo jedan povezujući čimbenik (vidjeti u tom smislu Izvješće o Prijedlogu uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I), 21. studenoga 2007. – (COM(2005)0650 – C6-0441/2005 – 2005/0261(COD)), Odbor za pravna pitanja, amandman 43).
24      Konkretno, prema sudskoj praksi Suda, pojam „ugovor o pružanju usluga” u smislu članka 4. stavka 1. točke (b) Uredbe Rim I obuhvaća sve sporazume na temelju kojih osoba treba „obav[iti] određen[u] djelatnos[t]” za drugu osobu „u zamjenu za naknadu” (vidjeti među ostalim presudu od 3. listopada 2019., Verein für Konsumenteninformation (C-272/18, EU:C:2019:827, t. 46. i navedena sudska praksa)). Snimanje fotografija očito je „određena djelatnost” koju je fotograf obavio za osobu BT „u zamjenu za naknadu”.
25      U tom se pogledu člankom 19. stavkom 1. Uredbe Rim I u relevantnom dijelu određuje da se „[u]običajenim boravištem fizičke osobe koja djeluje u sklopu svog poslovanja smatra […] glavno mjesto poslovanja”. U ovom se slučaju pretpostavlja da je to prethodno navedeni studio u Poljskoj.
26      Valja napomenuti da se člankom 4. stavkom 3. Uredbe Rim I određuje „klauzula o odstupanju” u skladu s kojom je, „[k]ad je jasno iz svih okolnosti slučaja da je ugovor očigledno u užoj vezi s državom koja nije država navedena u stav[ku] 1. […], mjerodavno […] pravo te druge države”. Međutim, ne vidim razlog zbog kojeg bi se ta klauzula iskoristila u glavnom postupku. Naime, s obzirom na okolnosti slučaja, ugovori o kojima je riječ nisu „očigledno u užoj vezi” s, primjerice, Njemačkom nego Poljskom.
27      Vidjeti međutim bilješku 63. ovog mišljenja.
28      Konkretno, pitanja koja se odnose na autorsko pravo kao takvo nisu obuhvaćena područjem primjene uredbi Rim I i Rim II (vidjeti u tom smislu Izvješće o Konvenciji o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze koje su sastavili profesor Mario Giuliano sa Sveučilišta u Milanu i profesor Paul Lagarde sa Sveučilišta u Parizu I (SL 1980., C 282, str. 1.; u daljnjem tekstu: izvješće Giuliano-Lagarde), str. 10., i Fawcett, J. J., i Torremans, P., bilješku 11., op. cit., t. 14.10.). Nadalje, direktivama Unije u području autorskog prava, prethodno spomenutima u točki 25. ovog mišljenja, ne predviđaju se pravila o sukobu zakona u tom pogledu.
29      Vidjeti u tom smislu presudu od 30. lipnja 2005., Tod’s i Tod’s France (C-28/04, EU:C:2005:418, t. 32.).
30      Opće je prihvaćeno da ta kategorija obuhvaća pitanja kao što su stvaranje, postojanje, valjanost, priroda i opseg dodijeljenih ovlasti te njihove iznimke, trajanje itd. Vidjeti među ostalim Fawcett, J. J. i Torremans, P., bilješku 11., op. cit., t. 13.46. do 13.74.; Plender, R., i Wilderspin, M., op. cit., bilješku 14., t. 22-001. do 22-047.; Basedow, J., „Article 3.102: Lex protectionis”, u Basedow, J., i dr. (ur.), Conflict of Laws in intellectual Property – The CLIP Principles and Commentary – European Max Planck Group on Conflict of Laws in Intellectual Property, Oxford University Press, 2013., t. 3:12.C07.
31      Budući da je Sud na raspravi razmotrio to pitanje, pojašnjavam da se vodi diskusija o određenim pitanjima koja se odnose na autorsko pravo „kao takvo”, konkretno o pitanju prvotnog vlasništva (odnosno o tome koga treba smatrati „autorom” djela). Određena nacionalna pravila o sukobu zakona, odluke i/ili autori pravne teorije ostavljaju to konkretno pitanje za lex loci protectionis, dok drugi upućuju na pravo države podrijetla djela o kojem je riječ (lex originis). U definiciji države podrijetla u članku 5. stavku 4. Bernske konvencije u biti se upućuje na državu prve objave djela. U glavnom bi postupku lex originis bilo poljsko pravo jer su fotografije izrađene u Poljskoj. Te razlike proizlaze iz dvosmislenosti Bernske konvencije u pogledu pitanja prvotnog vlasništva i postoje argumenti u potporu obama rješenjima (vidjeti i Fawcett, J. J., i Torremans, P., bilješku 11., op. cit., t. 13.75. do 13.91.). Međutim, tu ću diskusiju ostaviti po strani. Naime, u ovom predmetu nije potrebno zauzeti stajalište o tome jer se ovaj predmet ne odnosi na pitanje prvotnog vlasništva.
32      Naime, kad netko traži zaštitu intelektualnog vlasništva u državi, logički bi se pravom te države trebali odrediti stvarno postojanje te zaštite, priroda i opseg tog monopola, njegovo trajanje itd. Takvo je pravilo o sukobu zakona i u tom slučaju u skladu s člankom 5. stavkom 2. Bernske konvencije, kojim se određuje da se „opseg zaštite […] isključivo […] određuj[e] zakonodavstvom zemlje u kojoj se zaštita traži”. Zakonima koji se odnose na međunarodno privatno pravo katkad se propisuje da se primjenjuje lex loci protectionis. U drugim slučajevima nacionalni sudovi tu primjenu izvode izravno iz članka 5. stavka 2. Bernske konvencije. Vidjeti i Fawcett, J. J. i Torremans, P., bilješku 11., op. cit., t. 12.22. do 12.28., 13.13. do 13.45. i 14.06. do 14.09.; i Kono, T. (ur.), bilješku 13., op. cit.
33      U ovom je slučaju točno da, s obzirom na to da se pravilima o sukobu zakona povezanima s kategorijom „izvanugovorne odgovornosti” i kategorijom „vlasništva” određuje lex loci protectionis, razlika između tih dviju kategorija u praksi je manje važna. Međutim, i dalje je relevantna na razini načela.
34      Vidjeti uvodne izjave 6. i 16. Uredbe Rim I i uvodne izjave 6. i 14. Uredbe Rim II.
35      Naime, države članice mogu u okviru svojih privatnih prava imati različita stajališta o opsegu kategorija o kojima je riječ.
36      Vidjeti i točku 66. ovog mišljenja.
37      Vidjeti po analogiji moje prvo mišljenje u predmetu BSH Hausgeräte (C-339/22, EU:C:2024:159, t. 44.). Vidjeti i Fawcett, J. J., i Torremans, P., bilješku 11., op. cit., t. 13.74., 15.32. do 15.35.; Plender, R., i Wilderspin, M., bilješku 14., op. cit., t. 22-041. do 22-047.; i Dickinson, A., The Rome II Regulation – The Law Applicable to Non-Contractual Obligations, Oxford, 2010., t. 3.88. do 3.90., 8.18.
38      Vidjeti Fawcett, J. J. i Torremans, P., bilješku 11., op. cit., t. 13.74. Kad je riječ o pitanjima koja je Sud postavio na raspravi, naglašavam da se, s obzirom na prethodno navedeno objašnjenje, upućivanje na „temelj […] odgovornosti” u članku 15. točki (a) Uredbe Rim II ne može tumačiti na način da obuhvaća pitanje valjanosti ugovorne licencije ili prijenosa na koje se poziva tužitelj. To je upućivanje osmišljeno kako bi se obuhvatili „unutarnji čimbenici odgovornosti”, kao što su pitanja „prirode odgovornosti (objektivna ili subjektivna); definicija krivnje, uključujući pitanje može li propust predstavljati krivnju; uzročna veza između događaja koji je doveo do štete i šteta; potencijalno odgovorne osobe” itd. (vidjeti Prijedlog uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze (COM(2003) 427 final, str. 13.), obrazloženje, str. 23.). Ponavljam da to pitanje valjanosti nema nikakve veze s tim „čimbenicima”. Slično tomu, ni upućivanje u članku 15. točki (f) Uredbe Rim II na „osobe ovlaštene na naknadu štete zbog toga što su osobno pretrpjele štetu” ne može se tumačiti na način da obuhvaća to pitanje. To prilično nejasno upućivanje odnosi se na pitanje „može li osoba koja nije ‚izravna žrtva’ dobiti naknadu štete koja joj je prouzročena ‚posredno’ kao posljedica štete koju je pretrpio oštećenik, […] kao što je […] patnja prouzročena djeci ili supružniku preminule osobe” (ibidem, str. 24.; vidjeti u tom pogledu i presudu od 10. prosinca 2015., Lazar (C-350/14, EU:C:2015:802, t. 25. do 28.)). Takvo se pitanje bitno razlikuje od pitanja je li tužitelj korisnik valjane licencije ili prijenosa.
39      Naime, kao što se to objašnjava u bilješci 32. ovog mišljenja, ta svojstvena obilježja mogu biti uređena samo nacionalnim pravom kojim se dodjeljuje zaštita, u skladu s člankom 5. stavkom 2. Bernske konvencije (ili, kad je riječ o prvotnom vlasništvu, eventualno na temelju lex originis).
40      Vidjeti Lucas, A., „Droit international privé et droit d’auteur”, Les Cahiers de propriété intellectuelle, sv. 22., br. 3., str. 761. do 775., osobito str. 769. i 770.; Fawcett, J. J. i Torremans, P., bilješku 11., op. cit., t. 13.41., 13.99. do 13.104., 14.08. i 14.15. do 14.17.; Raynard, J., op. cit., bilješku 21., str. 594.; Plender, R. i Wilderspin, M., bilješku 14., op. cit., t. 22-041. do 22-047.; Drexl, J., „Article 3:301: Transferability”, u Basedow, J., i dr. (ur.), bilješku 30., op. cit. Vidjeti po analogiji članak 14. stavak 2. Uredbe Rim I, u skladu s kojim je ustupivost ugovorne tražbine pitanje koje se rješava u okviru prava kojem podliježe tražbina o kojoj je riječ. Kad je riječ o prenosivosti, postoje razlike u zakonima država. Kao prvo, iako većina država primjenjuje „dualistički” pristup, u skladu s kojim se gospodarska prava mogu prenijeti, dok se moralna prava ne mogu prenijeti, neke države (poput Njemačke, kao što je to objašnjeno u točki 30. ovog mišljenja), primjenjuju „jedinstven” pristup, u skladu s kojim autori ne mogu prenijeti svoje autorsko pravo, nego samo dodijeliti isključive licencije za svoja gospodarska prava (što u biti dovodi do istog rezultata). Kao drugo, opseg mogućeg prijenosa može varirati: neke države dopuštaju samo potpun prijenos autorskog prava, dok druge dopuštaju (djelomičan) prijenos samo određenih isključivih prava na određeno razdoblje itd. (za komparativnu analizu zakona država članica vidjeti Guibault, L., Hugenholtz, P. B., i dr., bilješku 11., op. cit.).
41      Za isto stajalište vidjeti Lucas, A., bilješku 40., op. cit., str. 761. do 775., osobito str. 769. i 770.; Fawcett, J. J. i Torremans, P., bilješku 11., op. cit., t. 13.104., 14.182. i 14.183.; Plender, R. i Wilderspin, M., bilješku 14., op. cit., t. 22-041. do 22-047.; Drexl, J., bilješku 40., op. cit., t. 3:301.C02; Heinze, C., „Article 3:504: Formal validity”, u Basedow, J., i dr. (ur.), bilješku 30., op. cit., t. 3:504.C02. Nadalje, čini se velika većina država članica primjenjuje „ugovornu” kvalifikaciju (za komparativnu analizu vidjeti Kono, T., bilješku 13., op. cit.).
42      Naime, pisanim dokumentom obično se osigurava da je autor odgovarajuće informiran o tome na što pristaje. Vidjeti Guibault, L., Hugenholtz, P. B., i dr., bilješku 11., op. cit., str. 31. i 67.; van Eechoud, M. M. M., „Choice of Law in Copyright and Related Rights: Alternatives to the Lex Protectionis”, Kluwer Law International, 2003., str. 196., 197., 203. do 205.; i Raynard, J., bilješku 21., op. cit., str. 641. do 654.
43      Konkretno, iako se u članku 11. Uredbe Rim I ne definira pojam „formalna valjanost”, u izvješću Giuliano-Lagarde navodi se da se koncept „oblik” za potrebe te odredbe odnosi na „svaku vanjsku manifestaciju koja se zahtijeva od osobe koja izražava volju da bude pravno obvezana i bez koje se takvo očitovanje volje ne bi smatralo potpuno učinkovitim” (ibidem, str. 29.). To očito uključuje zahtjev sastavljanja ugovora o licenciranju ili prijenosu autorskog prava u pisanom obliku, pod prijetnjom ništavosti.
44      Vidjeti primjerice članak L-131-3 francuskog Zakonika o intelektualnom vlasništvu.
45      U skladu s člankom 18. stavkom 2. Uredbe Rim I, „[u]govor [se] može […] dokazati bilo kojim dokaznim sredstvima koje priznaje pravo države pred čijim se sudom vodi postupak, odnosno na temelju nekog od prava navedenih u članku 11., na temelju kojeg je taj ugovor […] valjan, pod uvjetom da taj način dokazivanja može provesti sud pred kojim se vodi postupak”.
46      Vidjeti izvješće Giuliano-Lagarde, str. 31., odnosno članak 25. stavak 1. Uredbe Bruxelles I.a.
47      Činjenica da zahtjevi o kojima je riječ u ovom predmetu često postoje u zakonima država o autorskom pravu (a ne u njihovu ugovornom pravu) i da su katkad sastavljeni kao da se ne odnose na ugovor, nego na autorsko pravo „kao takvo” (usporediti primjerice članak 90. stavak 3. britanskog Zakona o autorskom pravu, dizajnima i patentima, u skladu s kojim ‚prijenos autorskog prava nema učinka ako nije u pisanom obliku […]’ (moje isticanje) i članak 53. poljskog Zakona o autorskom pravu, u skladu s kojim „ugovor o [prijenosu autorskog prava] treba sklopiti u pisanom obliku […]” (moje isticanje)) nije relevantna. Kvalifikacija za potrebe utvrđivanja relevantnih pravila o sukobu zakona ne može ovisiti o formalnoj kategorizaciji ili točnom tekstu određenih pravila na temelju navodno mjerodavnog prava. Potrebno ju je utvrditi neovisno o tim razmatranjima s obzirom na autonomno određene kategorije i prirodu temeljnog pitanja. Zbog prethodno navedenih razloga, za potrebe rješavanja sukoba zakona, nacionalni zakonodavci propisivanjem takvih zahtjeva u svojim zakonima o autorskom pravu napuštaju kategoriju „autorskog prava kao takvog” i ulaze u kategoriju „ugovora”.
48      Vidjeti točku 20. ovog mišljenja.
49      Prema tome, Komisija je objasnila da je, prema njezinu mišljenju i. ugovor o isključivoj licenciji formalno valjan na temelju članka 11. Uredbe Rim I jer se općim pravilima o ugovorima utvrđenima u poljskom pravu dopuštaju usmeni ugovori, ii. da ne postoji prijenos poljskog autorskog prava jer se poljskim Zakonom o autorskom pravu zahtijeva pisani oblik prijenosa da bi on bio valjan i iii. da je, međutim, njemačko autorsko pravo valjano preneseno na temelju tog ugovora jer takav zahtjev ne postoji u njemačkom Zakonu o autorskom pravu.
50      Konkretno, na taj pristup uvelike utječe načelo Trennungs- und Abstraktionsprinzip koje je u njemačkom građanskom pravu poznato u području prodaje imovine, prema kojem jednu prodajnu transakciju, s pravnog stajališta, treba analizirati kao dva zasebna „postupka”, odnosno i. „postupak preuzimanje obveza” koje obvezuju samo prodavatelja i kupca, uključujući obvezu prodavatelja da prenese imovinu na kupca (odnosno kupoprodajni ugovor), i ii. „postupak raspolaganja imovinom”, koji uključuje stvarnu promjenu vlasništva nad pravom s prodavatelja na kupca s učincima erga omnes. To je dovelo do toga da se u dijelu njemačke sudske prakse i pravne teorije u području sukoba zakona prihvatila teorija podjele (Spaltungstheorie), prema kojoj bi prvi „postupak” trebao biti uređen na temelju lex contractus, a drugi „postupak” pravom mjerodavnim za pravo vlasništva kao takvo (što je u slučaju intelektualnog vlasništva lex loci protectionis). Tu teoriju u biti zagovaraju osoba BT i Komisija u ovom predmetu.
51      Vidjeti u tom pogledu članak 5. stavak 2. Bernske konvencije, u skladu s kojim „[u]živanje i izvršavanje [autorskog] prava ne podliježe nikakvoj formalnosti”.
52      O tim formalnostima i o tome kako se po prirodi razlikuju od zahtjeva o kojima je riječ, vidjeti Fawcett, J. J. i Torremans, P., bilješku 11., op. cit., t. 14.01. i 14.02., 14.08., 14.15. do 14.17.; Raynard, J., bilješku 21., op. cit., str. 591. do 600., 635., 637., 644.; izvješće Giuliano-Lagarde, str. 29.; Plender, R. i Wilderspin, M., bilješku 14., op. cit., t. 14-071.; Drexl, J., bilješku 40., op. cit., t. 3:301.C07; i Heinze, C., bilješku 41., op. cit., t. 3:504.C02.
53      Prema tome, kako bi se izbjegla daljnja zabuna u tom pogledu, njemačku teoriju podjele (Spaltungstheorie) trebalo bi, prema mojem mišljenju, napustiti kad je riječ o ugovoru koji se odnose na pravo intelektualnog vlasništva. To se potvrđuje člankom 14. stavkom 1. Uredbe Rim I. Ta se odredba ne primjenjuje na prijenos prava vlasništva (in rem), nego na dobrovoljno ustupanje tražbina. Međutim, po analogiji, njime se određuje da „odnos” između ustupitelja i primatelja podliježe pravu koje se primjenjuje na ugovor između ustupitelja i primatelja na temelju te uredbe. Iz uvodne izjave 38. proizlazi da je zakonodavac upotrijebio pojam „odnos” kako bi u malom broju država članica koje prave tu razliku obuhvatio i „ugovor” i „raspolaganje”. Stoga je zakonodavac Unije za potrebe Uredbe Rim I odbio koncept prema kojem bi jednu transakciju trebalo analizirati kao dva zasebna „postupka”, čija bi „formalna valjanost” mogla biti uređena dvama različitim pravima. Suprotno tomu, zakonodavac razlikuje valjanost prijenosa i mogućnost pozivanja na taj prijenos u odnosu na treće strane (pitanje koje se uređuje nacionalnim pravilima o sukobu zakona).
54      Naravno, zbog toga se javlja zasebno pitanje ima li treća strana kao što je osoba IU pravo istaknuti nevaljanost ugovora (ili klauzule) o licenciranju ili prijenosu zbog toga što ne ispunjava takve zahtjeve. Ništavost (ili nepostojanje) koja proizlazi iz takvog neispunjavanja zahtjeva relativna je, odnosno može je istaknuti samo stranka koja uživa zaštitu tih zahtjeva, odnosno autor. To zasebno pitanje očito je po prirodi „ugovorno” pitanje koje je uređeno na temelju relevantnog lex contractus.
55      Vidjeti Fawcett, J. J. i Torremans, P., bilješku 11., op. cit., t. 14.183. Vidjeti međutim točke 73. i 74. ovog mišljenja.
56      Takav se nepoželjan rezultat ne bi nalagao Bernskom konvencijom. Naime, pitanje o kojem je riječ uopće nije obuhvaćeno područjem primjene te konvencije. Ni na koji način nije povezano sa „zaštitom” koju autor uživa na temelju autorskog prava, koja se predviđa člankom 5. stavkom 2. te konvencije, nego s informiranošću i pristankom autora u njegovim ugovornim odnosima s drugim osobama.
57      Vidjeti izvješće Giuliano-Lagarde, str. 29. i 30.
58      Takva posebna pravila već postoje u članku 11. stavku 5. Uredbe Rim I kad je riječ o „ugovor[ima] koji se odnos[e] na stvarna prava nad nekretninama ili na pravo najma nekretnina”. Za prijedloge u tom smislu vidjeti van Eechoud, M. M. M., op. cit., bilješku 42., str. 196. i 205.
59      Člankom 9. stavkom 1. Uredbe Rim I pojam „prevladavajuće obvez[ujuće] odredbe” definiraju se kao „odredbe čije se poštovanje smatra ključnim u državi za zaštitu njezinih javnih interesa, poput političkog, socijalnog ili gospodarskog ustroja, u mjeri u kojoj ih je moguće primijeniti na bilo koju situaciju koju obuhvaćaju”. Činjenica da se zahtjevima o kojima je riječ prije svega štite privatne strane (odnosno autori) nužno ne isključuje utvrđenje da oni služe „javnom interesu” u smislu te odredbe (vidjeti po analogiji presudu od 5. rujna 2024., HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung II, C-86/23, EU:C:2024:689, t. 46. i 47.)).
60      Ugovor često treba izvršiti u državi zaštite te se u najmanju ruku može tvrditi da nepoštovanje zahtjeva u pogledu oblika utvrđenih u pravu te države čini nezakonitim izvršenje ugovora (odnosno obveze licenciranja ili prijenosa autorskog prava).
61      Vidjeti Fawcett, J. J. i Torremans, P., bilješku 11., op. cit., t. 14.164. do 14.174.; t. 14.156., i izvješće Giuliano-Lagarde, str. 31. Točno je da se, s obzirom na to da tu nije riječ o obvezi, nego samo diskrecijskom prostoru, člankom 9. Uredbe Rim I stvara određena razina nesigurnosti kad je riječ o tome mogu li se zahtjevi u pogledu oblika utvrđeni na temelju lex protectionis primijeniti kao „[pravila neposredne primjene]”. Međutim, ta razina nesigurnosti svojstvena je trenutačnoj verziji Uredbe. Kako bi je otklonio, zakonodavac Unije trebao bi i. u potpunosti isključiti mogućnost primjene „[pravila neposredne primjene]” povezanih s oblikom ili ii. učiniti primjenu zahtjeva u pogledu oblika utvrđenih na temelju lex protectionis obveznom na temelju članka 11.
62      Za metodu utvrđivanja „[pravila neposredne primjene]” i uvjeta njihove primjene vidjeti i presudu od 5. rujna 2024., HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung II, C-86/23, EU:C:2024:689, t. 39. do 46. Osim toga, ako je autor zaposlenik ili potrošač, primjenjuju se posebna pravila o zaštiti kojima se strankama ograničava mogućnost odabira mjerodavnog prava i kojima se autoru može dopustiti pozivanje na zaštitu na temelju prava njegova uobičajenog boravišta (koje je često lex loci protectionis) (za više pojedinosti vidjeti članke 6. i 8. te članak 11. stavak 5. Uredbe Rim I)). Naposljetku, tom se uredbom predviđaju i zaštitne mjere protiv „lažnih” međunarodnih situacija, odnosno situacija u kojima stranke koje uobičajeno borave u istoj državi u pogledu autorskog prava zajamčenog u toj državi u inače potpuno „nacionalnom” kontekstu odaberu strano pravo isključivo kako bi zaobišle pravila neposredne primjene, uključujući u pogledu oblika, utvrđene u njihovu općem pravu. Iako je takav odabir stranog prava u načelu valjan na temelju članka 3. stavka 1., člankom 3. stavkom 3. određuje se da se tim odabirom ne dovodi u pitanje primjena tih pravila neposredne primjene.
63      Sud koji je uputio zahtjev zapravo bi u tom pogledu trebao provjeriti nekoliko stvari. Kao prvo, taj bi sud trebao provjeriti jesu li relevantni ugovori doista sklopljeni u Poljskoj u prisutnosti stranaka (ili njihovih predstavnika), kao što se čini da to pretpostavlja (vidjeti točku 44. ovog mišljenja). Naime, iz objašnjenja činjenica proizlazi da je osoba BT možda unaprijed angažirala fotografa iz Njemačke za izradu fotografija. Možda su ugovori sklopljeni u tom trenutku. Međutim, ako se stranke nalaze u različitim državama u vrijeme sklapanja ugovora, člankom 11. stavkom 2. određuje se da je ugovor formalno valjan ako ispunjava formalne zahtjeve i. na temelju lex contractus ili ii. „prava bilo koje od država u kojima se u vrijeme sklapanja ugovora nalazi bilo koja od ugovornih stranaka ili njihov predstavnik”, ili iii. „prava države u kojoj je bilo koja od ugovornih stranaka u to vrijeme imala uobičajeno boravište”. Stoga se ne može isključiti da se njemačko pravo primjenjuje na temelju točke ii. ili iii. Ako je to slučaj, tada bi ugovori o kojima je riječ bili formalno valjani na temelju članka 11. stavka 2. s obzirom na to da se ne čini da njemačko pravo sadržava zahtjev sklapanja tog ugovora u pisanom obliku. Kao drugo, ako je valjanost ugovorâ uređena isključivo poljskim pravom, sud koji je uputio zahtjev trebao bi pojasniti jesu li ugovori o isključivoj licenciji obuhvaćeni područjem primjene članka 53. poljskog Zakona o autorskom pravu i može li se treća strana kao što je osoba IU na temelju poljskog prava pozvati na ništavost tih ugovora zbog povrede zahtjeva utvrđenog u toj odredbi (vidjeti bilješku 54. ovog mišljenja). Naposljetku, osoba BT tvrdila je pred Sudom da je fotograf naknadno u pisanom obliku potvrdio prijenos. Na sudu koji je uputio zahtjev je da odredi kakav učinak, na temelju poljskog prava, ta potvrda ima na valjanost ugovorâ.