62023CJ0156
PRESUDA SUDA (treće vijeće)
17. listopada 2024. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Politika useljavanja – Vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom u državi članici – Direktiva 2008/115/EZ – Članak 5. – Načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja (non‑refoulement) – Izvršenje odluke o vraćanju donesene u okviru postupka za međunarodnu zaštitu zbog nezakonitog boravka dotičnog državljanina treće zemlje koji proizlazi iz odbijanja zahtjeva za dozvolu boravka predviđenu nacionalnim pravom – Obveza upravnog tijela da ocijeni usklađenost izvršenja takve odluke s načelom zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja – Članak 13. – Pravni lijekovi protiv odluka u vezi s vraćanjem – Obveza nacionalnog suda da po službenoj dužnosti istakne povredu načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja prilikom izvršenja odluke o vraćanju – Doseg – Članak 4., članak 19. stavak 2. i članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima”
U predmetu C‑156/23 [Ararat] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Sud u Haagu, stalna služba u Roermondu, Nizozemska), odlukom od 13. ožujka 2023., koju je Sud zaprimio 14. ožujka 2023., u postupku
K,
L,
M,
N
protiv
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
SUD (treće vijeće),
u sastavu: K. Jürimäe, predsjednica drugog vijeća, u svojstvu predsjednice trećeg vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca trećeg vijeća, N. Jääskinen, M. Gavalec i N. Piçarra (izvjestitelj), suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 21. ožujka 2024.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za K, L, M i N, C. M. G. M. Raafs, advocaat,
–
za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman i A. Hanje, u svojstvu agenata,
–
za dansku vladu, D. Elkan, u svojstu agenta,
–
za njemačku vladu, J. Möller i A. Hoesch, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, A. Katsimerou, S. Noë i F. Wilman, u svojstvu agenata,
–
za švicarsku vladu, V. Michel, ministar, i L. Lanzrein, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, A. Katsimerou, MM. S. Noë et F. Wilman, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. svibnja 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4., članka 20. stavka 2. i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) te članka 5. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL 2008., L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osoba K, L, M i N, obitelji državljana treće zemlje, s jedne strane, i Staatssecretarisa van Justitie en Veiligheid (državni tajnik za pravosuđe i sigurnost, Nizozemska), s druge strane, u vezi sa zakonitošću odluke kojom se odbija njihov zahtjev za dozvolu boravka predviđenu nizozemskim pravom i kojom se utvrđuje nezakonitost njihova boravka na državnom području Kraljevine Nizozemske, kao i posljedično s izvršenjem odluke o vraćanju koja je prethodno donesena u okviru postupka za međunarodnu zaštitu.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Uvodne izjave 6., 8., 15. i 23. Direktive 2008/115 glase:
„(6)
Države članice osiguravaju da se prestanak nezakonitog boravka državljana trećih zemalja provodi prema pravičnom i transparentnom postupku. Sukladno općim načelima prava EU‑a odluke donesene u skladu s ovom Direktivom donose se u svakom pojedinačnom slučaju i na temelju objektivnih kriterija, što znači da bi ocjenjivanje trebalo prelaziti samu činjenicu nezakonitog boravka. […]
[…]
(8)
Priznaje se da države članice mogu zakonito vraćati državljane trećih zemalja koji nemaju zakoniti boravak, ako postoji pravičan i učinkovit sustav azila koji u potpunosti poštuje načelo non refoulement.
[…]
(15)
Državama članicama bi trebalo biti prepušteno da odluče pretpostavlja li revizija odluka koje se odnose na vraćanje ovlaštenje tijela koje obavlja reviziju da zamijeni raniju odluku o vraćanju vlastitom.
[…]
(23)
Primjena ove Direktive ne dovodi u pitanje obveze koje proizlaze iz [Konvencije o statusu izbjeglica, potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 150., br. 2545 (1954.)), kako je dopunjena Protokolom o statusu izbjeglica, sklopljenim u New Yorku 31. siječnja 1967., koji je na snagu stupio 4. listopada 1967. (u daljnjem tekstu: Ženevska konvencija)].
[…]”
4
U skladu s člankom 1. te direktive:
„Ovom se Direktivom utvrđuju zajednički standardi i postupci koji se imaju primjenjivati u državama članicama za vraćanje državljana trećih zemalja koji nemaju zakonit boravak [na državnom području države članice] u skladu s temeljnim pravima kao općim načelima prava Zajednice kao i međunarodnog prava, uključujući zaštitu izbjeglica i ljudskih prava.”
5
Članak 2. stavak 1. navedene direktive predviđa da se ona primjenjuje na državljane trećih zemalja koji nezakonito borave na državnom području države članice.
6
Članak 3. te direktive određuje:
„U smislu ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
2.
‚nezakonit boravak’ znači nazočnost u području države članice državljanina treće zemlje koji ne ispunjava ili više ne ispunjava uvjete za ulazak iz članka [6. Uredbe(EU) 2016/399 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o Zakoniku Unije o pravilima kojima se uređuje kretanje osoba preko granica (Zakonik o schengenskim granicama) (SL 2016., L 77, str. 1.)], ili druge uvjete za ulazak, boravak ili boravište u toj državi članici;
3.
‚vraćanje’ znači postupak vraćanja državljanina treće zemlje – bilo kao dobrovoljno prihvaćanje obveze na povratak ili prisilno – u:
–
njegovu ili njezinu državu podrijetla, ili
–
državu tranzita u skladu sa sporazumima Zajednice ili bilateralnim sporazumima o ponovnom primitku ili drugim sporazumima;
–
drugu treću zemlju u koju se konkretni državljanin treće zemlje dobrovoljno odluči vratiti i u kojoj će on ili ona biti prihvaćeni;
4.
‚odluka o vraćanju’ znači upravna ili sudska odluka ili akt u kojem se navodi ili određuje da je boravak državljanina treće zemlje nezakonit i kojom se određuje ili utvrđuje obveza vraćanja;
5.
‚udaljavanje’ znači izvršenje obveze vraćanja, posebno fizički prijevoz iz države članice;
[…]”
7
Članak 5. Direktive 2008/115, naslovljen „Non refoulement, najbolji interes djeteta, pravo na obiteljski život i zdravstveno stanje“, predviđa:
„Države članice prilikom provedbe ove Direktive uzimaju u obzir:
(a)
najbolji interes djeteta;
(b)
pravo na obiteljski život;
(c)
zdravstveno stanje konkretnog državljanina treće zemlje,
te poštuju načelo non refoulement.”
8
Članak 6. te direktive, naslovljen „Odluka o vraćanju”, u stavcima 1., 4. i 6. određuje:
„1.   Države članice izdaju odluku o vraćanju u pogledu svakog državljanina treće zemlje koji nezakonito boravi na njihovom državnom području, ne dovodeći u pitanje iznimke iz stavaka od 2. do 5.
[…]
4.   Država članica može u svako doba odlučiti izdati neovisnu [dozvolu boravka] ili drugo odobrenje kojim se omogućuje pravo na boravak zbog suosjećanja, humanitarnih ili drugih razloga državljaninu treće zemlje koji nezakonito boravi u njihovom području. U tom se slučaju ne izdaje odluka o vraćanju. Ako je odluka o vraćanju već izdana, ukida se ili se suspendira za vrijeme trajanja [dozvole boravka] ili drugog odobrenja koje omogućuje pravo na boravak.
[…]
6.   Ova Direktiva ne sprječava države članice od donošenja odluke o prestanku zakonitog boravka zajedno s odlukom o vraćanju i/ili odlukom o udaljavanju i/ili zabrani ulaska u jedinstvenoj upravnoj ili sudskoj odluci ili aktu, kako je predviđeno nacionalnim zakonodavstvom, ne dovodeći u pitanje [postupovna jamstva] iz poglavlja III. i prema drugim mjerodavnim odredbama prava Zajednice i nacionalnog prava.”
9
Članak 9. navedene direktive, naslovljen „Odgoda udaljavanja”, u stavku 1. predviđa:
„Države članice odgađaju udaljavanje:
(a)
ako bi to kršilo načelo non refoulement;
(b)
za vrijeme trajanja suspenzivnog učinka odobrenog u skladu s člankom 13. stavkom 2.”
10
U skladu s člankom 12. stavkom 1. prvom alinejom te direktive, „[o]dluke o vraćanju te odluke o zabrani ulaska i odluke o udaljavanju, ako su izdane, izdaju se u pisanom obliku te sadržavaju stvarne i pravne razloge, kao i podatke o raspoloživim pravnim lijekovima.
11
Članak 13. Direktive 2008/115, naslovljen „Pravni lijekovi”, u stavcima 1. i 2. određuje:
„1.   Konkretni državljanin treće zemlje ima pravo na učinkovit pravni lijek žalbe ili preispitivanja odluke u vezi povratka, kako je navedeno u članku 12. stavku 1., pred nadležnim sudskim ili upravnim tijelom ili nadležnim tijelom koje je sastavljeno od članova koji su nepristrani i nezavisni.
2.   Tijelo iz stavka 1. ima ovlaštenje preispitati odluke u vezi s povratkom, kako je navedeno u članku 12. stavku 1., uključujući mogućnosti privremene suspenzije njezinog izvršenja, osim ako je privremena suspenzija već u tijeku prema nacionalnom zakonodavstvu.
[…]”
Nizozemsko pravo
12
Članak 8:69 Algemene weta bestuursrecht (Upravni zakonik), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Upravni zakonik), određuje:
„1.   Sud pred kojim je pokrenut postupak odlučuje na temelju tužbe, podnesenih dokumenata, prethodnog izvođenja dokaza i izvođenja dokaza u predmetu na raspravi.
2.   Taj sud po službenoj dužnosti dopunjuje pravne razloge.
3.   Taj sud može po službenoj dužnosti dopuniti činjenice.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
13
Osobe K i L, dvije sestre, te njihovi roditelji, osobe M i N, koji su svi državljani treće zemlje, podnijeli su 16. ožujka 2011. zahtjev za međunarodnu zaštitu. Taj je zahtjev 9. kolovoza 2012. odbijen odlukom koja je postala pravomoćna i kojoj je pridodana odluka o vraćanju (u daljnjem tekstu: odluka od 9. kolovoza 2012.). Potonja odluka donesena je nakon što je nadležno upravno tijelo, primjenom načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, ocijenilo moguću opasnost od mučenja ili nečovječnog i ponižavajućeg postupanja ili kazne kojoj bi bili izloženi tužitelji u glavnom postupku u slučaju izvršenja navedene odluke i udaljavanja u tu treću zemlju.
14
Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su 10. svibnja 2016. zahtjev za dozvolu boravka predviđenu nacionalnim sustavom koji se primjenjuje na djecu s dugotrajnim boravkom. Taj je zahtjev odbijen odlukom od 16. lipnja 2016., koja je postala konačna nakon što su 17. siječnja 2017. odbijene njihove žalbe protiv te odluke.
15
Dana 18. veljače 2019. podnijeli su novi zahtjev za dozvolu boravka na temelju drugog nacionalnog sustava koji se primjenjuje na djecu s dugotrajnim boravkom. Odlukom od 8. listopada 2019. državni tajnik za pravosuđe i sigurnost odbio je taj zahtjev. Slijedom toga, utvrdio je, s jedne strane, da je boravak tužiteljâ u glavnom postupku na državnom području Kraljevine Nizozemske nezakonit i, s druge strane, da je odluku od 9. kolovoza 2012. trebalo izvršiti.
16
Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su žalbu protiv odluke od 8. listopada 2019., koja je odbijena odlukom od 12. studenoga 2020. (u daljnjem tekstu: odluka od 12. studenoga 2020.) te su protiv te odluke podnijeli žalbu Rechtbanku Den Haag zittingsplaats Roermond (Sud u Haagu, stalna služba u Roermondu, Nizozemska), sudu koji je uputio zahtjev. Potonji je prihvatio njihov zahtjev za određivanje privremenih mjera kako bi im se omogućilo da čekaju ishod te žalbe na državnom području te je suspendirao izvršenje odluke o vraćanju od 9. kolovoza 2012.
17
Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da upravno tijelo koje je donijelo odluku od 12. studenoga 2020., na koju se odnosi glavni postupak, nije ocijenilo poštuje li se izvršenjem odluke od 9. kolovoza 2012. u odnosu na tužiteljâ u glavnom postupku načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja.
18
Osim toga, taj sud ističe, s jedne strane, da su svojim zahtjevom od 18. veljače 2019. za dozvolu boravka predviđenu nacionalnim pravom tužitelji u glavnom postupku željeli ishoditi dozvolu za nastavak privatnog života koji su izgradili u Nizozemskoj. S druge strane, ističe da je jedan od argumenata u prilog tom zahtjevu to da su osobe K i L „usvojile zapadnjačke norme i vrijednosti”, s obzirom na to da su odrasle na državnom području Kraljevine Nizozemske i usvojile norme i vrijednosti koje prevladavaju u toj državi članici, tako da se boje da će se, u slučaju da bi se morale vratiti u svoju zemlju podrijetla, naći u situaciji koja je zabranjena načelom zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja iz članka 5. Direktive 2008/115.
19
Sud koji je uputio zahtjev napominje da takav argument nije bio istaknut u prilog zahtjevu za međunarodnu zaštitu podnesenom 16. ožujka 2011., ali da ga se može ispitati s obzirom na pravila u području međunarodne zaštite i stoga može navesti tijelo nadležno za provođenje takvog ispitivanja na to da osobama K i L, ovisno o slučaju, prizna status izbjeglice u smislu Ženevske. U tom pogledu taj sud upućuje na predmet u kojem je donesena presuda od 11. lipnja 2024., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Žene koje se poistovjećuju s vrijednošću ravnopravnosti spolova) (C‑646/21, EU:C:2024:487), koji je bio u tijeku pred Sudom na dan podnošenja zahtjeva za prethodnu odluku u ovom predmetu.
20
Dodaje da su osobe K i L odlučile da neće podnijeti novi zahtjev za međunarodnu zaštitu s ciljem da takvom tijelu iznesu argument koji se temelji na njihovom navodnom „usvajanju zapadnjačkih normi i vrijednosti” i, prema tome, na njihovu strahu od proganjanja zbog toga, čak i ako im je takva mogućnost ponuđena, sve dok je u tijeku postupak povodom njihova zahtjeva za dozvolu boravka predviđenu nacionalnim pravom. Sud koji je uputio zahtjev također pojašnjava da nacionalno pravo ne isključuje to da su se osobe K i L mogle pozvati na takav argument u prilog svojem zahtjevu za dozvolu boravka predviđenu nacionalnim pravom i da im je tijelo koje je donijelo odluku od 12. studenoga 2020. moglo na toj osnovi dodijeliti „redovnu dozvolu boravka”.
21
U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev pita se, kao prvo, treba li članak 5. Direktive 2008/115 – koji, u vezi s člankom 19. stavkom 2. Povelje, „bez iznimke i rezervi sadržava jasno utvrđenu obvezu” država članica da poštuju načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja kada provode tu direktivu – tumačiti na način da, ako nadležno upravno tijelo utvrdi da je boravak državljanina treće zemlje nezakonit i naloži u odnosu na njega izvršenje odluke o vraćanju koja je prethodno donesena u okviru postupka međunarodne zaštite, to je tijelo dužno preispitati tu odluku o vraćanju s obzirom na načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, provodeći ažuriranu ocjenu opasnosti da bi njezin adresat u slučaju udaljavanja u tu treću zemlju bio izložen mučenju ili nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni.
22
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe, s jedne strane, da se u nacionalnoj pravnoj praksi udaljavanje ne nalaže odlukom ili aktom različitim od odluke o vraćanju. Potonjom se odlukom dakle ne nalaže samo obveza vraćanja državljaninu treće zemlje koji je njezin adresat nego i nadležnom upravnom tijelu obveza provođenja fizičkog prijevoza iz države članice u slučaju odbijanja ispunjenja te obveze vraćanja.
23
S druge strane, taj sud ističe da, iako se prema nacionalnoj praksi opasnost od povrede načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja sustavno ocjenjuje u okviru postupka međunarodne zaštite, to međutim nije slučaj u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koju obilježava odbijanje zahtjeva za dozvolu boravka predviđenu nacionalnim pravom. Naime, to odbijanje imalo bi za posljedicu nezakonitost boravka dotičnog državljanina treće zemlje i obvezu vraćanja koja mu je nametnuta.
24
Kao drugo, s obzirom na to da će eventualnom potvrdom suda koji je uputio zahtjev zakonitosti odluke od 12. studenoga 2020. kojom se odbija dozvola boravka predviđena nacionalnim pravom biti utvrđena nezakonitost boravka tužiteljâ iz glavnog postupka na državnom području dotične države članice i, prema tome, izvršenje odluke od 9. kolovoza 2012., čija suspenzija prestaje zbog te činjenice, taj se sud pita obvezuje li ga članak 5. Direktive 2008/115, ne samo u vezi s člankom 19. stavkom 2. Povelje nego i s njezinim člankom 47., na nadzor poštovanja načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja od strane upravnog tijela koje je odredilo izvršenje te odluke o vraćanju i, po potrebi, da po službenoj dužnosti ispita opasnost od povrede tog načela.
25
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje u pogledu primjenjivosti članka 8:69 Upravnog zakonika u predmetnom području, koji općenito definira ovlasti upravnog suda po službenoj dužnosti. Također ističe da u nacionalnoj praksi sudovi nisu obvezni po službenoj dužnosti utvrditi povredu načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja zajamčenog člankom 5. Direktive 2008/115.
26
Sud koji je uputio zahtjev stoga se pita primjenjuju li se razlozi koji su naveli Sud da u svojoj presudi od 8. studenoga 2022., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ispitivanje zadržavanja po službenoj dužnosti) (C‑704/20 i C‑39/21, EU:C:2022:858) odluči da nadzor, koji provodi sudsko tijelo, poštovanja uvjeta zakonitosti zadržavanja državljanina treće zemlje koji proizlaze iz prava Unije mora navesti to tijelo da po službenoj dužnosti, na temelju elemenata iz spisa s kojima je upoznat, kako su dopunjeni ili pojašnjeni tijekom kontradiktornog postupka pred njime, istakne eventualno nepoštovanje određenog uvjeta zakonitosti koje nije istaknula dotična osoba, po analogiji na obvezu poštovanja načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja prilikom izvršenja odluke o vraćanju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku. Osim toga, taj se sud pita razlikuje li se opseg obveze da se po službenoj dužnosti ispita povreda načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, pod pretpostavkom da je utvrđena, ovisno o tome je li ona izvršena u okviru postupka za međunarodnu zaštitu ili postupka poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koji je pokrenut na temelju zahtjeva za dozvolu boravka predviđenu nacionalnim pravom.
27
Sud koji je uputio zahtjev u svakom slučaju smatra da su i načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, koje je apsolutno, i temeljno pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, predviđeno u članku 47. Povelje, u potpunosti zajamčeni samo ako pravosudno tijelo ima obvezu po službenoj dužnosti provjeriti, primjenjujući prema potrebi članak 8:69 Upravnog zakonika, hoće li izvršenje odluke o vraćanju, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, državljane trećih zemalja koji su njezini adresati izložiti opasnosti od mučenja ili nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kazne u toj trećoj zemlji. Prema njegovu mišljenju, nacionalna pravna praksa u kojoj je sudski nadzor ograničen na ocjenu argumenata i razloga koje je izričito istaknuo dotični državljanin treće zemlje nije u skladu s apsolutnošću načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja zajamčenog pravom Unije.
28
U tim je okolnostima Rechtbank Den Haag zittingsplaats Roermond (Sud u Haagu, stalna služba u Roermondu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 47. [Povelje] u vezi s člankom 4. i člankom 19. stavkom 2. [Povelje] te člankom 5. Direktive [2008/115] tumačiti na način da sud po službenoj dužnosti treba ispitati moguće nepoštovanje načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja na temelju podataka iz spisa s kojima je upoznat, kako su dopunjeni ili pojašnjeni tijekom kontradiktornog postupka pred njime? Ovisi li opseg te obveze o tome je li kontradiktorni postupak pokrenut na temelju zahtjeva za međunarodnu zaštitu i je li stoga opseg te obveze u slučaju kad se opasnost od prisilnog udaljenja ili vraćanja procjenjuje u okviru prihvata drukčiji nego kad se procjenjuje u okviru vraćanja?
2.
Treba li članak 5. Direktive [2008/115] u vezi s člankom 19. stavkom 2. [Povelje] tumačiti na način da prilikom donošenja odluke o vraćanju u postupku koji nije pokrenut na temelju zahtjeva za međunarodnu zaštitu treba prije donošenja odluke o vraćanju ocijeniti protivi li se vraćanje zabrani prisilnog udaljenja ili vraćanja i protivi li se u tom slučaju utvrđenoj opasnosti od prisilnog udaljenja ili vraćanja donošenje odluke o vraćanju ili ta opasnost u toj situaciji sprječava udaljavanje?
3.
Postaje li odluka o vraćanju ponovno primjenjiva ako je odgođena zbog novog postupka koji nije pokrenut na temelju zahtjeva za međunarodnu zaštitu ili članak 5. Direktive [2008/115] u vezi s člankom 19. stavkom 2. [Povelje] treba tumačiti na način da u slučaju izostanka procjene opasnosti od prisilnog udaljenja ili vraćanja u postupku koji dovodi do ponovnog utvrđenja nezakonitog boravka mora uslijediti ažurirana procjena te opasnosti i treba li tada donijeti novu odluku o vraćanju? Je li odgovor na to pitanje drukčiji ako ne postoji odgođena odluka o vraćanju, nego je riječ o odluci o vraćanju koju dulje vrijeme nisu proveli ni državljanin treće zemlje ni tijela?”
O prethodnim pitanjima
Treće pitanje
29
Svojim trećim pitanjem, koje valja najprije ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. Direktive 2008/115, u vezi s člankom 19. stavkom 2. Povelje, tumačiti na način da obvezuje upravno tijelo koje odbije zahtjev za dozvolu boravka predviđenu nacionalnim pravom i, posljedično, utvrdi da dotični državljanin treće zemlje nezakonito boravi na državnom području predmetne države članice, da osigura poštovanje načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja tako da, s obzirom na to načelo, preispita prethodno donesenu odluku o vraćanju protiv tog državljanina u okviru postupka međunarodne zaštite čija je suspenzija okončana nakon takvog odbijanja.
30
Uvodno valja podsjetiti na to da je glavni cilj Direktive 2008/115, kao što to proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 2. i 4., uspostava učinkovite politike udaljavanja i repatrijacije uz puno poštovanje temeljnih prava i dostojanstva dotičnih osoba (presude od 19. lipnja 2018., Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, t. 48. i od 22. studenoga 2022., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udaljavanje – Medicinski kanabis) (C‑69/21, EU:C:2022:913, t. 88.).
31
U skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive 2008/115 i podložno iznimkama predviđenima u njezinu članku 2. stavku 2., ta se direktiva primjenjuje na sve državljane trećih zemalja koji nezakonito borave na državnom području države članice. Osim toga, iz članka 3. točke 2. navedene direktive, osobito u vezi s njezinim člankom 1., proizlazi da svaki državljanin treće zemlje koji se nalazi na području države članice i koji ne ispunjava uvjete za ulazak, boravak ili boravište u toj državi članici zbog same te činjenice u njoj nezakonito boravi i ulazi u područje primjene navedene direktive (vidjeti u tom smislu presude od 19. lipnja 2018., Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, t. 39.; od 3. lipnja 2021., Westerwaldkreis, C‑546/19, EU:C:2021:432, t. 43. i 44. i od 9. studenoga 2023., odbor azylové a migrační politiky MV (Područje primjene Direktive o vraćanju), C‑257/22, EU:C:2023:852, t. 36.).
32
Iz toga slijedi da je područje primjene Direktive 2008/115 definirano samo s obzirom na položaj nezakonitog boravka u kojem se nalazi državljanin treće zemlje neovisno o razlozima na kojima se zasniva taj položaj ili mjerama koje mogu biti donesene u pogledu tog državljanina (presuda od 3. lipnja 2021., Westerwaldeis, C‑546/19, EU:C:2021:432, t. 45.).
33
Osim toga, s obzirom na to da je državljanin treće zemlje, poput tužitelja u glavnom postupku, obuhvaćen područjem primjene te direktive, on načelno mora podlijegati zajedničkim standardima i postupcima propisanima tom direktivom za njegovo vraćanje, i to sve dok njegov boravak eventualno ne bude reguliran (vidjeti u tom smislu presude od 24. veljače 2021., M i dr. (Transfer u državu članicu), C‑673/19, EU:C:2021:127, t. 31. i od 22. studenoga 2022., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udaljavanje – Medicinski kanabis), C‑69/21, EU:C:2022:913, t. 52.).
34
U tom pogledu, iz članka 6. stavka 1. Direktive 2008/115 proizlazi da se, kada je dokazana nezakonitost boravka državljanina treće zemlje, u odnosu na svakog takvog državljanina treba donijeti odluka o vraćanju, ne dovodeći u pitanje iznimke iz stavaka 2. do 5. tog članka i uz strogo poštovanje zahtjevâ iz članka 5. te direktive, a ta odluka mora među trećim zemljama iz članka 3. točke 3. navedene direktive utvrditi onu u koju se on udaljava (presude od 22. studenoga 2022._Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udaljavanje – Medicinski kanabis), C‑69/21, EU:C:2022:913, t. 53. i od 6. srpnja 2023., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), C‑663/21, EU:C:2023:540, t. 46.).
35
Članak 5. Direktive 2008/115, koji je opće pravilo koje se državama članicama nameće čim provode tu direktivu, obvezuje nadležno nacionalno tijelo da u svim stadijima postupka vraćanja poštuje načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, koje je kao temeljno pravo zajamčeno u članku 18. Povelje u vezi s člankom 33. Ženevske konvencije, kao i u članku 19. stavku 2. Povelje (presude od 22. studenoga 2022., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udaljavanje – Medicinski kanabis), C‑69/21, EU:C:2022:913, t. 55. i od 6. srpnja 2023., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), C‑663/21, EU:C:2023:540, t. 49.). Slijedom toga, s obzirom na cilj koji se želi postići, taj se članak 5. ne može usko tumačiti (vidjeti u tom smislu presudu od 11. ožujka 2021., État belge (Vraćanje roditelja maloljetnika) (C‑112/20, EU:C:2021:197, t. 35.). Naposljetku, navedeni članak 5. ima izravan učinak i na njega se stoga može pozvati pojedinac te ga mogu primijeniti upravna tijela i sudovi država članica (presuda od 27. travnja 2023., M. D. (Zabrana ulaska u Mađarsku), C‑528/21, EU:C:2023:341, t. 97.).
36
Međutim, člankom 19. stavkom 2. Povelje, u vezi s njezinim člankom 4., apsolutno se zabranjuje, bez obzira na ponašanje dotične osobe, udaljavanje, protjerivanje ili izručenje državi u kojoj postoji ozbiljna opasnost da će ta osoba biti podvrgnuta smrtnoj kazni, mučenju ili nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni. Prema tome, države članice ne mogu udaljiti, protjerati ili izručiti stranca ako postoje ozbiljni i čvrsti razlozi za vjerovanje da će u zemlji odredišta biti izložen stvarnoj opasnosti od postupanja koja su zabranjena tim dvjema odredbama Povelje (vidjeti u tom smislu presude od 6. srpnja 2023., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), C‑663/21, EU:C:2023:540, t. 36. i od 18. lipnja 2024., Generalstaatsanwaltschaft Hamm (Zahtjev za izručenje izbjeglice Turskoj), C‑352/22, EU:C:2024:521, t. 61.). Ta zabrana odražava jednu od temeljnih vrijednosti Unije i njezinih država članica, kako su utvrđene u članku 2. UEU‑a, te je njezin apsolutni karakter usko povezan s poštovanjem ljudskog dostojanstva iz tog članka 2. i članka 1. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C‑404/15 i C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 85. i 87.).
37
Osim toga, dužne su dotičnim osobama omogućiti da se pozovu na svaku promjenu okolnosti koja je nastupila nakon donošenja odluke o vraćanju koja bi mogla znatno utjecati na ocjenu situacije dotičnog državljanina treće zemlje s obzirom na, među ostalim, članak 5. Direktive 2008/115 (vidjeti u tom smislu presudu od 19. lipnja 2018., Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465, t. 64.).
38
Iz prethodno navedenog proizlazi da, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, članak 5. Direktive 2008/115, u vezi s člankom 4. i člankom 19. stavkom 2. Povelje, obvezuje nacionalno tijelo da prije izvršenja odluke o vraćanju provede ažuriranu procjenu opasnosti za državljanina treće zemlje da bude izložen postupanjima koja su apsolutno zabranjena tim dvjema odredbama Povelje. Ta ocjena, koja mora biti različita i autonomna od one provedene u trenutku donošenja navedene odluke o vraćanju, mora omogućiti nacionalnom tijelu da se uvjeri, uzimajući u obzir svaku promjenu okolnosti kao i svaki novi element koji je eventualno istaknuo taj državljanin treće zemlje, da ne postoje ozbiljni i čvrsti razlozi za vjerovanje da bi navedeni državljanin treće zemlje u slučaju povratka u treću zemlju bio izložen stvarnoj opasnosti da će u toj trećoj zemlji biti podvrgnut smrtnoj kazni, mučenju ili nečovječnom ili ponižavajućem postupanju. Naime, takva ažurirana procjena jedina je koja tom tijelu omogućuje da se uvjeri da je udaljavanje u skladu s traženim zakonskim uvjetima, a osobito sa zahtjevima utvrđenima u članku 5. Direktive 2008/115.
39
U slučaju da nadležno nacionalno tijelo nakon navedene ocjene zaključi da bi njegovo udaljavanje izložilo dotičnog državljanina treće zemlje ozbiljnoj opasnosti da će biti podvrgnut smrtnoj kazni, mučenju ili nečovječnom i ponižavajućem postupanju ili kazni, to tijelo mora odgoditi to udaljavanje sve dok traje takva opasnost, u skladu s člankom 9. stavkom 1. točkom (a) te direktive (vidjeti u tom smislu presude od 3. lipnja 2021., Westerwaldkreis, C‑546/19, EU:C:2021:432, t. 59. i od 22. studenoga 2022., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udaljavanje - Medicinski kanabis) (C‑69/21, EU:C:2022:913, t. 58. i 59.).
40
Iz prethodno navedenog također proizlazi da bi nacionalno pravilo ili praksa na temelju kojih se ispitivanje poštovanja načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja može provesti samo u okviru postupka za međunarodnu zaštitu bilo protivno članku 5. Direktive 2008/115, u vezi s člankom 19. stavkom 2. Povelje. Naime, kao što to proizlazi iz točaka 30. do 34. ove presude, ta se direktiva, uključujući njezin članak 5., primjenjuje na sve državljane trećih zemalja s nezakonitim boravkom, neovisno o razlozima na kojima se temelji ta situacija. Uostalom, cilj učinkovitosti politike udaljavanja, uz poštovanje temeljnih prava, naveden u točki 30. ove presude, također se protivi takvom nacionalnom pravilu ili praksi.
41
Kao što to u biti ističe nezavisni odvjetnik u točkama 52. i 57. svojeg mišljenja, od osoba K i L stoga se ne može zahtijevati da podnesu zahtjev za međunarodnu zaštitu na temelju Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni statusa izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 248. i ispravak SL 2020., L 76, str. 37.) i Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249.), kako bi se zajamčilo puno poštovanje načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja iz članka 5. Direktive 2008/115 u vezi s člankom 19. stavkom 2. Povelje.
42
U ovom je slučaju okolnost da su se osobe K i L pozvale na svoje „usvajanje zapadnjačkih normi i vrijednosti” stoga trebala navesti nadležno tijelo da na temelju članka 5. Direktive 2008/115, u vezi s člankom 19. stavkom 2. Povelje, ispita protivi li se načelu zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja izvršenje odluke o vraćanju koja se na njih odnosi i, ovisno o slučaju, odgodi udaljavanje, u skladu s člankom 9. stavkom 1. točkom (a) te direktive.
43
S obzirom na prethodno navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. Direktive 2008/115, u vezi s člankom 19. stavkom 2. Povelje, treba tumačiti na način da obvezuje upravno tijelo koje odbije zahtjev za dozvolu boravka koja se temelji na nacionalnom pravu i, posljedično, utvrdi da dotični državljanin treće zemlje nezakonito boravi na državnom području predmetne države članice, da osigura poštovanje načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja tako da, s obzirom na to načelo, preispita prethodno donesenu odluku o vraćanju protiv tog državljanina u okviru postupka međunarodne zaštite čija je suspenzija okončana nakon takvog odbijanja.
Prvo pitanje
44
Svojim prvim pitanjem, koje valja ispitati na drugom mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. stavke 1. i 2. Direktive 2008/115, u vezi s njezinim člankom 5. kao i člankom 19. stavkom 2. i člankom 47. Povelje, tumačiti na način da obvezuje nacionalni sud pred kojim je pokrenut postupak nadzora zakonitosti akta kojim je nadležno nacionalno tijelo odbilo zahtjev za dozvolu boravka predviđenu nacionalnim pravom te je time okončana odgoda izvršenja odluke o vraćanju koja je prethodno donesena u okviru postupka za međunarodnu zaštitu, da po službenoj dužnosti ispita eventualnu povredu načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja koja proizlazi iz izvršenja potonje odluke, na temelju elemenata iz spisa s kojima je upoznat, kako su dopunjeni ili pojašnjeni po okončanju kontradiktornog postupka.
45
U skladu s člankom 13. stavkom 1. Direktive 2008/115, konkretni državljanin treće zemlje mora imati pravo na učinkovit pravni lijek žalbe ili preispitivanja odluke u vezi povratka, kako je navedeno u članku 12. stavku 1., pred nadležnim sudskim ili upravnim tijelom ili nadležnim tijelom koje je sastavljeno od članova koji su nepristrani i nezavisni.
46
Obilježja navedenog pravnog lijeka treba utvrditi u skladu s člankom 47. Povelje, prema kojem svatko komu su povrijeđena prava i slobode zajamčene pravom Unije ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima navedenim člankom i s načelom zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, zajamčenim osobito u članku 19. stavku 2. Povelje i članku 5. Direktive 2008/115 (presuda od 30. rujna 2020., CPAS de Liège, C‑233/19, EU:C:2020:757, t. 45.). Te odredbe, kao što je navedeno u točki 35. ove presude, obvezuju nacionalna tijela da to načelo uzmu u obzir u svim stadijima postupka, od trenutka donošenja odluke o vraćanju do trenutka sudskog nadzora nad izvršenjem te odluke.
47
U tu svrhu iz članka 13. stavka 2. te direktive proizlazi da nacionalna upravna tijela i sudska tijela pred kojima se osporava zakonitost odluke u vezi s vraćanjem moraju moći preispitati tu odluku i po potrebi odgoditi udaljavanje (vidjeti u tom smislu presudu od 27. travnja 2023., M. D. (Zabrana ulaska u Mađarsku), C‑528/21, EU:C:2023:341, t. 108.). U tom smislu, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 15. navedene direktive, državama članicama prepušteno je da odluče pretpostavlja li takvo preispitivanje ovlaštenje tih tijela reviziju da zamijeni raniju odluku o vraćanju vlastitom.
48
Usto, kako bi sudska zaštita zajamčena člankom 47. Povelje i konkretizirana u članku 13. stavcima 1. i 2. Direktive 2008/115 bila djelotvorna, pravno sredstvo mora nužno imati suspenzivan učinak ako se podnosi protiv odluke o vraćanju čijim bi se izvršenjem državljanina treće zemlje o kojem je riječ moglo izložiti stvarnoj opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja (vidjeti u tom smislu presude od 19. lipnja 2018., Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, t. 56.; od 30. rujna 2020., CPAS de Liège, C‑233/19, EU:C:2020:757, t. 46. i od 27. travnja 2023., M. D. (Zabrana ulaska u Mađarsku), C‑528/21, EU:C:2023:341, t. 109.).
49
Iz toga slijedi, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 50. svojeg mišljenja, da postupovna pravila određena u članku 13. stavcima 1. i 2. Direktive 2008/115 imaju za cilj osigurati da državljanin treće zemlje u odnosu na kojeg je donesena odluka o vraćanju ne bude udaljen u uvjetima koji su protivni članku 5. te direktive. Njima se stoga nastoji zajamčiti poštovanje načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja koje je, kao što je to utvrđeno u točki 36. ove presude, apsolutno. Međutim, na nadležnim je nacionalnim sudovima da po potrebi po službenoj dužnosti osiguraju poštovanje tog načela kada elementi iz spisa s kojima su upoznati upućuju na to da bi ono moglo biti ugroženo.
50
Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 51. svojeg mišljenja, sudska zaštita zajamčena člankom 47. Povelje i konkretizirana u članku 13. stavcima 1. i 2. Direktive 2008/115 ne bi bila ni djelotvorna ni potpuna kada nacionalni sud ne bi imao obvezu da po službenoj dužnosti utvrdi povredu načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja ako elementi iz spisa s kojima je upoznat, kako su dopunjeni ili pojašnjeni tijekom kontradiktornog postupka pred njime, upućuju na to da se odluka o vraćanju temelji na zastarjeloj procjeni opasnosti od postupanja zabranjenih tim načelom kojima bi bio izložen dotični državljanin treće zemlje u slučaju povratka u predmetnu treću zemlju te da iz toga izvuče odgovarajuće zaključke u pogledu izvršenja te odluke. Ograničenje po službenoj dužnosti nacionalnog suda moglo bi za posljedicu imati izvršenje takve odluke, iako takvi elementi upućuju na to da bi dotična osoba u toj trećoj zemlji mogla biti podvrgnuta takvim postupanjima koja su apsolutno zabranjena člankom 4. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 8. studenoga 2022., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ispitivanje zadržavanja po službenoj dužnosti) (C‑704/20 i C‑39/21, EU:C:2022:858, t. 94.).
51
Postojanje te obveze nacionalnog suda da po službenoj dužnosti osigura poštovanje načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja nameće se na isti način u okviru postupka za međunarodnu zaštitu i postupka poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koji je pokrenut na temelju zahtjeva za dozvolu boravka predviđenu nacionalnim pravom. Naime, kao što to proizlazi iz točaka 31. do 34. ove presude, Direktiva 2008/115, čiji članak 13. stavci 1. i 2. utvrđuje tu obvezu, primjenjuje se na svakog državljanina treće zemlje koji nezakonito boravi na državnom području države članice.
52
S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 13. stavke 1. i 2. Direktive 2008/115, u vezi s njezinim člankom 5., kao i člankom 19. stavkom 2. i člankom 47. Povelje, treba tumačiti na način da obvezuje nacionalni sud pred kojim je pokrenut postupak nadzora zakonitosti akta kojim je nadležno nacionalno tijelo odbilo zahtjev za dozvolu boravka predviđenu nacionalnim pravom te je time okončana odgoda izvršenja odluke o vraćanju koja je prethodno donesena u okviru postupka za međunarodnu zaštitu, da po službenoj dužnosti ispita eventualnu povredu načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja koja proizlazi iz izvršenja potonje odluke, na temelju elemenata iz spisa s kojima je upoznat, kako su dopunjeni ili pojašnjeni po okončanju kontradiktornog postupka.
Drugo pitanje
53
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. Direktive 2008/115, u vezi s člankom 19. stavkom 2. Povelje, tumačiti na način da obvezuje upravno tijelo koje u okviru postupka koji nije pokrenut zahtjevom za međunarodnu zaštitu odbije zahtjev za dozvolu boravka predviđenu nacionalnim pravom i, posljedično, utvrdi da državljanin treće zemlje koji je podnio taj zahtjev nezakonito boravi na državnom području dotične države članice, da u odnosu na njega ne donese odluku o vraćanju a da prethodno ne ocijeni poštovanje načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja.
54
Kao što to izričito priznaje sud koji je uputio zahtjev, to se pitanje „odnosi na situaciju u kojoj prije nije donesena nikakva odluka o vraćanju”. Međutim, budući da je u odnosu na tužitelja u glavnom postupku donesena odluka od 9. kolovoza 2012., navedeno je pitanje hipotetsko i poziva Sud da sastavi savjetodavno mišljenje protivno svojoj zadaći u okviru pravosudne suradnje uspostavljene člankom 267. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 16. prosinca 1981., Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, t. 18.; i od 22. veljače 2022., Stichting Rookpreventie Jeugd i dr., C‑160/20, EU:C:2022:101, t. 84.).
55
Stoga je drugo pitanje nedopušteno.
Troškovi
56
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:
1.
Članak 5. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom, u vezi s člankom 19. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da:
obvezuje upravno tijelo koje odbije zahtjev za dozvolu boravka koja se temelji na nacionalnom pravu i, posljedično, utvrdi da dotični državljanin treće zemlje nezakonito boravi na državnom području predmetne države članice, da osigura poštovanje načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja tako da, s obzirom na to načelo, preispita prethodno donesenu odluku o vraćanju protiv tog državljanina u okviru postupka međunarodne zaštite čija je suspenzija okončana nakon takvog odbijanja.
2.
Članak 13. stavci 1. i 2. Direktive 2008/115, u vezi s člankom 5. te direktive te člankom 19. stavkom 2. i člankom 47. Povelje o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da:
obvezuje nacionalni sud pred kojim je pokrenut postupak nadzora zakonitosti akta kojim je nadležno nacionalno tijelo odbilo zahtjev za dozvolu boravka predviđenu nacionalnim pravom te je time okončana odgoda izvršenja odluke o vraćanju koja je prethodno donesena u okviru postupka za međunarodnu zaštitu, da po službenoj dužnosti ispita eventualnu povredu načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja koja proizlazi iz izvršenja potonje odluke, na temelju elemenata iz spisa s kojima je upoznat, kako su dopunjeni ili pojašnjeni po okončanju kontradiktornog postupka.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.