Predmet T-329/23
Češka Republika
protiv
Europske komisije
Presuda Općeg suda (deseto prošireno vijeće) od 9. travnja 2025.
„Vlastita sredstva Unije – Financijska odgovornost država članica – Obveza država članica da Komisiji stave na raspolaganje vlastita sredstva – Plaćanje Komisiji iznosa koji odgovaraju nenaplaćenim vlastitim sredstvima – Uvozne carine – Uvoz tekstilnih proizvoda, cipela i sunčanih naočala iz Azije – Carinska vrijednost – Nepostojanje umanjenja vrijednosti – Nepostojanje obveze polaganja osiguranja prije puštanja robe – Unijino stjecanje bez osnove”
1.      Vlastita sredstva Europske unije – Utvrđivanje i stavljanje na raspolaganje od strane država članica – Stavljanje na raspolaganje uz isticanje pridržaja – Tužba zbog Unijina stjecanja bez osnove – Teret dokazivanja
(čl. 268. i čl. 340. st. 2. UFEU-a)
(t. 38., 39.)
2.      Carinska unija – Zajednička carinska tarifa – Carinska vrijednost – Određivanje – Metode određivanja – Određivanje na temelju statističke vrijednosti poput najniže prihvatljive cijene (NPC) – Nedopuštenost određivanja carinske vrijednosti u skladu s rezervnom metodom – Upotreba statističke vrijednosti namijenjena samo otkrivanju uvoza čija bi vrijednost mogla biti umanjena
(Uredba Vijeća br. 2913/92, čl. 29.)
(t. 82.-84., 93.)
3.      Vlastita sredstva Europske unije – Zaštita financijskih interesa Europske unije – Obveza država članica – Polaganje osiguranja za uvoz čija bi carinska vrijednost mogla biti umanjena – Uvjet – Elementi na temelju kojih je moguće izračunati iznos carine koji je viši od onog određenog na temelju deklarirane carinske vrijednosti
(Uredba Vijeća br. 2913/92, čl. 13. st. 1., čl. 29., 30. i 31.; Uredba Komisije br. 2454/93, čl. 248. st. 1.)
(t. 85.-87., 94., 95.)
Kratak prikaz
Povodom tužbe zbog stjecanja bez osnove od strane Europske unije koju je prihvatio, Opći sud donosi odluku o dosad još nepostavljenom pitanju koje se odnosi, s jedne strane, na ispitivanje tužbe koju je država članica podnijela na temelju navodnog stjecanja bez osnove vlastitih sredstava na području carina i, s druge strane, na uzimanje u obzir statističke vrijednosti kao temelja za izračun carinske vrijednosti robe.
Nakon što su od 1. siječnja 2005. ukinute sve kvote primjenjive na uvoz tekstilnih proizvoda i odjeće iz zemalja članica Svjetske trgovinske organizacije (WTO), Unija je bila izložena velikoj količini uvoza tekstilnih proizvoda i cipela iz Azije, a osobito iz Kine kao i riziku od umanjenja carinske vrijednosti navedenog uvoza. Kao odgovor na taj rizik, prioritetna kontrolna mjera(1) pod nazivom „Discount” (u daljnjem tekstu: PKM Discount), koju su se obvezale provesti sve države članice, predviđala je detaljnije carinske provjere i odnosila se na uvoz određenih tekstilnih proizvoda, cipela i sunčanih naočala iz Kine, Tajlanda i Vijetnama čija je carinska vrijednost bila niska. U okviru te mjere utvrđeni su pragovi rizika. Oni su carinskim tijelima država članica omogućavali otkrivanje osobito niskih vrijednosti deklariranih pri uvozu i, slijedom toga, uvoza koji predstavlja velik rizik od umanjenja njegove carinske vrijednosti. U tu svrhu, osmišljeno je dvadeset oznaka Integrirane tarife Europske unije, a Europska komisija je za svaku od tih oznaka odredila „prilagođenu prosječnu cijenu” (u daljnjem tekstu: PPC). Nadalje, za cijelu je Uniju izračunat prosjek na temelju aritmetičke sredine utvrđenih PPC-ova u svim državama članicama, a isključene su neuobičajeno visoke ili niske vrijednosti. Naposljetku je izračunata „najniža prihvatljiva cijena” (u daljnjem tekstu: NPC), koja odgovara vrijednosti od 50 % PPC-ova i upotrebljava se kao prag rizika.
Komisija je od 10. do 14. studenoga 2014. u Češkoj Republici provela inspekciju u okviru koje je provjeravala provedbu PKM Discounta od strane te države članice. Komisija je nakon te inspekcije češkim tijelima poslala izvješće u kojem je dovela u pitanje provedbu te mjere. Konkretno, zaključila je da nije provedena učinkovita provjera svih predmetnih carinskih deklaracija i da je odobreno puštanje sve robe, a da nije traženo polaganje osiguranja, unatoč postojanju razumnih sumnji da je carinska vrijednost navedene robe umanjena. Prema njezinu mišljenju, posljedica te situacije bio je gubitak tradicionalnih vlastitih sredstava Unije za koji su bila odgovorna češka tijela, a taj je gubitak bio jednak razlici između carine izračunate na temelju deklarirane carinske vrijednosti i carine izračunate na temelju NPC-a. Tijekom razmjena podnesaka između Češke Republike i Komisije, u okviru kojih potonja nije prihvatila dokaze koje je podnijela ta država članica, Komisija je redovno ustrajala na tome da ta država članica proračunu Unije stavi na raspolaganje, prije svega, razliku između carine izračunate na temelju deklarirane carinske vrijednosti i carine izračunate na temelju NPC-a, a zatim razliku između carine izračunate na temelju deklarirane carinske vrijednosti i carine izračunate na temelju PPC-a (umjesto NPC-a). Iako se tomu u više navrata protivila, Češka Republika je proračunu Unije uvjetno stavila na raspolaganje iznose proizišle iz izračuna prethodno navedenih razlika. Dana 22. lipnja 2020., Češkoj Republici vraćen je dio uplaćenog iznosa.
To su okolnosti u kojima je Češka Republika podnijela ovu tužbu koja se temelji na Unijinu stjecanju bez osnove.
Ocjena Općeg suda
Kao prvo, Opći sud podsjeća na pravila o dokazivanju koja se primjenjuju na tužbu za naknadu štete koja se temelji na Unijinu stjecanju bez osnove. U skladu sa sudskom praksom Suda, u okviru te vrste tužbe koju podnosi država članica koja je Komisiji stavila na raspolaganje iznos vlastitih sredstava Unije i pritom dovela u pitanje osnovanost Komisijina stajališta, na Općem je sudu da ocijeni, među ostalim, jesu li osiromašenje države članice koja se pojavljuje kao tužitelj, koje odgovara stavljanju tog iznosa na raspolaganje Komisiji i odgovarajuće obogaćenje te institucije opravdani obvezama koje ta država članica ima na temelju prava Unije u području vlastitih sredstava Unije ili su, naprotiv, neopravdani(2).
Stoga je država članica dužna dokazati da na temelju Unijinih pravila kojima se uređuje sustav vlastitih sredstava nije dužna Komisiji staviti na raspolaganje iznos vlastitih sredstava koji je predmet spora i da je ispunila svoje obveze. Posljedica tog tereta dokazivanja međutim nije to da Komisija može samo općenito, a da tomu u prilog ne podnese dokaze, navesti da podaci koje je istaknula država članica nisu dostatni.
Kao drugo, kad je riječ o relevantnosti statističke vrijednosti kao temelja za procjenu carinske vrijednosti, Opći sud utvrđuje da Komisija u biti ističe da deklariranu carinsku vrijednost nije moguće prihvatiti čim je manja od NPC-a i da nacionalna tijela slijedom toga prije puštanja robe trebaju zahtijevati polaganje osiguranja. Međutim, taj sud smatra da bi se pretpostavka prema kojoj svaku carinsku vrijednost manju od NPC-a načelno treba odbiti, neovisno o opsegu sumnji koje i dalje eventualno postoje nakon provjera i kontrola carinskih tijela, kosila s manevarskim prostorom u okviru kojeg se države članice mogu kretati pri provedbi carinskih provjera i carinskim propisom kojim je predviđen poseban postupak u slučaju dovođenja u pitanje deklarirane carinske vrijednosti.
Stoga Opći sud smatra da se statistička vrijednost poput NPC-a može isključivo upotrijebiti kao alat za analizu rizika, to jest alat kojim se može na temelju profila rizika otkriti uvoz čija vrijednost može biti umanjena i za koji su bile nužne provjere, a ne za određivanje njihove carinske vrijednosti.
Kao treće i posljednje, u okviru procjene stvarnih mogućnosti čeških carinskih tijela da odrede višu carinsku vrijednost, Opći sud ispituje jesu li ta tijela, primjenom sekundarnih metoda(3) za određivanje carinske vrijednosti, mogla doći do carinske vrijednosti koja je viša od transakcijske vrijednosti(4) i bi li slijedom toga polaganje osiguranja prije puštanja dotične robe doprinijelo zaštiti financijskih interesa Unije.
U tom pogledu, podsjeća na to da je cilj osiguranja omogućiti carinskim tijelima, s jedne strane, da odobre puštanje robe i da je istodobno nastave provjeravati kao i s njom povezanu dokumentaciju te, s druge strane, da spriječe da potencijalni carinski dug proizišao iz takvog ispitivanja više ne bude moguće naplatiti. Iz toga slijedi da polaganje osiguranja doprinosi zaštiti financijskih interesa Unije jedino u slučaju kad carinska tijela neke države članice raspolažu podacima koji im omogućuju izračun iznosa carina koji je viši od onog naplaćenog na temelju deklarirane carinske vrijednosti i utvrđenje dodatnog prava na vlastita sredstva u korist Unije. Osim toga, Opći sud podsjeća na to da statistička vrijednost poput NPC-a ne služi za određivanje carinske vrijednosti robe, čak ni u okviru određivanja vrijednosti u skladu s rezervnom metodom.
Stoga, s obzirom na to da je upotreba proizvoljnih ili izmišljenih carinskih vrijednosti isključena na temelju Carinskog zakonika Zajednice(5) i sudske prakse, Opći sud utvrđuje da se u spisu ne nalaze podaci na temelju kojih je moguće zaključiti da bi primjena rezervne metode(6) dovela do naplate dodatnog iznosa carine i time vlastitih sredstava Unije.
Slijedom toga, Opći sud zaključuje da Češka Republika nije bila dužna, na temelju Unijinih pravila kojima se uređuje sustav vlastitih sredstava, Komisiji staviti na raspolaganje iznos vlastitih sredstava koji je predmet spora i potonjoj nalaže da ih vrati dotičnoj državi članici.
1      Na temelju članka 13. stavka 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110., u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Zajednice)
2      Vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija (C-575/18 P, EU:C:2020:530, t. 83.).
3       Predviđeno u člancima 30. do 31. Carinskog zakonika Zajednice
4      Na temelju članka 29. Carinskog zakonika Zajednice
5       Članak 30. stavak 2. Carinskog zakonika Zajednice
6      U smislu članka 31. Carinskog zakonika Zajednice