62022TO0628
RJEŠENJE OPĆEG SUDA (šesto vijeće)
21. lipnja 2023. (
*1
)
„Tužba za poništenje – Okoliš – Delegirana uredba (EU) 2022/1214 – Taksonomija – Ekonomske djelatnosti u sektorima prirodnog plina i nuklearne energije – Uključivanje u održive ekonomske djelatnosti – Član Parlamenta – Nepostojanje izravnog utjecaja – Nedopuštenost”
U predmetu T‑628/22,
René Repasi, sa stalnom adresom u Karlsruheu (Njemačka), kojeg zastupaju H.-G. Kamann, D. Fouquet, odvjetnici, F. Kainer i M. Nettesheim, profesori,
tužitelj,
protiv
Europske komisije, koju zastupaju F. Erlbacher, A. Nijenhuis i G. von Rintelen, u svojstvu agenata,
tuženika,
OPĆI SUD (šesto vijeće),
u sastavu: M. J. Costeira, predsjednica, P. Zilgalvis (izvjestitelj) i E. Tichy‑Fisslberger, suci,
tajnik: V. Di Bucci,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Tužbom na temelju članka 263. UFEU‑a tužitelj René Repasi zahtijeva poništenje Delegirane uredbe Komisije (EU) 2022/1214 оd 9. ožujka 2022. o izmjeni Delegirane uredbe (EU) 2021/2139 u pogledu ekonomskih djelatnosti u određenim energetskim sektorima i Delegirane uredbe (EU) 2021/2178 u pogledu specifičnih javnih objava informacija o tim ekonomskim djelatnostima (SL 2022., L 188, str. 1., u daljnjem tekstu: pobijana uredba).
Okolnosti spora
2
Europski parlament i Vijeće Europske unije donijeli su 18. lipnja 2020. Uredbu (EU) 2020/852 o uspostavi okvira za olakšavanje održivih ulaganja i izmjeni Uredbe (EU) 2019/2088 (SL 2020., L 198, str. 13. i ispravci SL 2021., L 345, str. 41. i SL 2022., L 156, str. 159.), kojom se utvrđuju kriteriji za utvrđivanje toga smatra li se gospodarska djelatnost okolišno održivom za potrebe određivanja stupnja okolišne održivosti ulaganja.
3
Člankom 3. Uredbe 2020/852 utvrđuju se kriteriji za okolišno održive gospodarske djelatnosti s obzirom na šest okolišnih ciljeva utvrđenih u članku 9. te uredbe.
4
Člankom 4. Uredbe 2020/852 predviđa se da države članice i Europska unija primjenjuju kriterije utvrđene u članku 3. navedene uredbe kako bi utvrdile može li se gospodarska djelatnost smatrati okolišno održivom za potrebe bilo koje mjere kojom se propisuju zahtjevi za sudionike na financijskim tržištima ili izdavatelje u pogledu financijskih proizvoda ili korporativnih obveznica koji se stavljaju na raspolaganje kao okolišno održivi.
5
U skladu s člankom 9. Uredbe 2020/852 okolišni su ciljevi ublažavanje klimatskih promjena, prilagodba tim promjenama, održiva uporaba i zaštita vodnih i morskih resursa, prijelaz na kružno gospodarstvo, sprečavanje i kontrola onečišćenja te zaštita i obnova bioraznolikosti i ekosustavâ.
6
Usto, u skladu s uvodnom izjavom 41. Uredbe 2020/852:
„Uz uporabu klimatski neutralne energije i više ulaganja u gospodarske djelatnosti i sektore koji su već niskougljični, za taj je prijelaz potrebno znatno smanjiti emisije stakleničkih plinova u drugim gospodarskim djelatnostima i sektorima za koje ne postoje tehnološki i ekonomski izvedive niskougljične alternative. Trebalo bi smatrati da te prijelazne gospodarske djelatnosti znatno doprinose ublažavanju klimatskih promjena ako su njihove emisije stakleničkih plinova znatno niže od prosjeka sektora ili industrije, ne ometaju razvoj i primjenu niskougljičnih alternativa te ne dovode do vezanosti imovine koja nije usklađena s ciljem klimatske neutralnosti, uzimajući u obzir ekonomski životni vijek te imovine. Kriterijima tehničke provjere za takve prijelazne gospodarske djelatnosti trebalo bi osigurati da te prijelazne djelatnosti budu vjerodostojno usmjerene prema ostvarivanju klimatske neutralnosti, a trebalo bi ih sukladno tome prilagođavati u redovitim vremenskim razmacima.”
7
Kad je riječ o tim prijelaznim gospodarskim djelatnostima, u članku 10. stavku 3. Uredbe 2020/852 predviđa se da Europska komisija donosi delegirani akt u skladu s člankom 23. te uredbe radi, s jedne strane, utvrđivanja kriterija tehničke provjere za određivanje uvjeta pod kojima se za određenu gospodarsku djelatnost smatra da znatno doprinosi ublažavanju klimatskih promjena i, s druge strane, utvrđivanja, za svaki relevantni okolišni cilj, kriterija tehničke provjere kako bi se odredilo uzrokuje li se gospodarskom djelatnošću za koju su utvrđeni kriteriji provjere bitna šteta jednom od tih ciljeva ili više njih.
8
Komisija je 4. lipnja 2021. donijela Delegiranu uredbu (EU) 2021/2139 o dopuni Uredbe 2020/852 utvrđivanjem kriterija tehničke provjere na temelju kojih se određuje pod kojim se uvjetima smatra da ekonomska djelatnost znatno doprinosi ublažavanju klimatskih promjena ili prilagodbi klimatskim promjenama i nanosi li ta ekonomska djelatnost bitnu štetu kojem drugom okolišnom cilju (SL 2021., L 442, str. 1.).
9
Uredbom 2021/2139 utvrđuju se kriteriji tehničke provjere koji se odnose na više gospodarskih sektora i djelatnosti koji mogu doprinijeti ciljevima ublažavanja klimatskih promjena i prilagodbi njima. Uredbom se predviđaju, za svaku od tih djelatnosti, kvantitativni ili kvalitativni kriteriji tehničke provjere na temelju kojih se može utvrditi doprinosi li klasificirana djelatnost znatno ciljevima ublažavanja klimatskih promjena i prilagodbe klimatskim promjenama i nanosi li ta djelatnost bitnu štetu kojem drugom okolišnom cilju predviđenom Uredbom 2020/852.
10
Komisija je 9. ožujka 2022. donijela pobijanu uredbu, čiji je cilj, među ostalim, utvrditi kriterije tehničke provjere kako bi se određene djelatnosti iz sektora plina i nuklearne energije svrstale u područje prijelaznih djelatnosti u smislu članka 10. stavka 2. Uredbe 2020/852.
11
Tužitelj je zastupnik u Europskom parlamentu.
Zahtjevi stranaka
12
Tužitelj od Općeg suda u biti zahtijeva da:
–
poništi pobijanu uredbu;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
13
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
proglasi tužbu nedopuštenom;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
14
U očitovanju o prigovoru nedopuštenosti tužitelj zahtijeva da se prigovor nedopuštenosti odbije.
Pravo
15
U skladu s člankom 130. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, ako tuženik to zatraži, Opći sud može odlučiti o prigovoru nedopuštenosti bez ulaženja u raspravljanje o meritumu. U skladu s člankom 130. stavkom 6. navedenog Poslovnika, Opći sud može odlučiti otvoriti usmeni dio postupka o tom zahtjevu.
16
U ovom slučaju Opći sud smatra da je na temelju sadržaja spisa predmet dovoljno razjašnjen i odlučuje da nije potrebno otvoriti usmeni dio postupka.
17
Komisija tvrdi da se pobijana uredba ne odnosi izravno na tužitelja.
18
Komisija tvrdi, u biti, da bi priznanje prava na pravno sredstvo tužitelju bilo protivno institucionalnoj ravnoteži, demokratskom načelu donošenja odluka većinom te isključenju actio popularis.
19
Komisija dodaje da se ne može pozivati na načelo prava na djelotvornu sudsku zaštitu i poštovanje ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama u potporu priznanju tužiteljeva prava na pravno sredstvo kojim se ističe povreda ovlasti Parlamenta.
20
Tužitelj ističe, u biti, da mu na temelju prava Unije i načela predstavničke demokracije pravni status člana Parlamenta daje pravo glasa i pravo inicijative, pravo na sudjelovanje u redovnom zakonodavnom postupku, postupovna prava u vezi s poštovanjem odredbi u području nadležnosti i postupka te pravo na zaštitu demokratskih ovlasti Parlamenta.
21
Tužitelj naglašava da bi priznanje njegove aktivne procesne legitimacije kao zastupnika, suprotno onomu što tvrdi Komisija, dovelo do zaštite institucionalne ravnoteže osiguravanjem prava na pravno sredstvo kako bi se proveo nadzor nad time je li odabir postupka za donošenje akta u skladu s pravima zastupnika, a da se pritom ne prizna postojanje actio popularis.
22
Tužitelj prema tome ističe, u biti, da je donošenjem pobijane uredbe Komisija prekoračila ovlast donošenja delegiranih akata koja joj je dodijeljena na temelju članka 290. UFEU‑a, tako da je pobijanom uredbom povrijeđena zakonodavna ovlast Parlamenta te, stoga, i prava tužitelja kao člana Parlamenta. Iz toga izvodi zaključak da treba smatrati da pobijana uredba na njega izravno i osobno utječe.
23
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da dopuštenost postupka koji je fizička ili pravna osoba pokrenula protiv akta koji joj nije upućen, na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, ovisi o tome priznaje li joj se aktivna procesna legitimacija, koja postoji u dvama slučajevima. S jedne strane, takav postupak može se pokrenuti pod uvjetom da se taj akt izravno i osobno odnosi na tu osobu. S druge strane, takva osoba može pokrenuti postupak protiv regulatornog akta koji ne podrazumijeva provedbene mjere ako se on izravno odnosi na nju (presude od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 19. i od 13. ožujka 2018., Industrias Químicas del Vallés/Komisija, C‑244/16 P, EU:C:2018:177, t. 39.).
24
Uvjet u skladu s kojim se akt koji je predmet tužbe mora izravno odnositi na fizičku ili pravnu osobu, kako je predviđen u članku 263. četvrtom stavku UFEU‑a, zahtijeva ispunjenje dvaju kumulativnih kriterija, odnosno, s jedne strane, da osporavana mjera izravno proizvodi učinke na pravni položaj pojedinca i, s druge strane, da se njome ne daje nikakva diskrecijska ovlast adresatima te mjere koji su zaduženi za njezinu provedbu, s obzirom na to da je ona potpuno automatska i proizlazi isključivo iz propisa Unije, bez primjene drugih posrednih pravila (vidjeti u tom smislu presude od 5. svibnja 1998., Glencore Grain/Komisija, C‑404/96 P, EU:C:1998:196, t. 41. i od 6. studenoga 2018., Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori i Komisija/Ferracci, C‑622/16 P do C‑624/16 P, EU:C:2018:873, t 42.).
25
Također valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 289. UFEU‑a, u redovnom zakonodavnom postupku Parlament i Vijeće zajedno donose uredbe, direktive ili odluke na Komisijin prijedlog (vidjeti presudu od 14. travnja 2015., Vijeće/Komisija, C‑409/13, EU:C:2015:217, t 69.).
26
Usto, iz članka 290. stavka 1. UFEU‑a proizlazi da se Komisiji može zakonodavnim aktom delegirati ovlast za donošenje nezakonodavnih akata opće primjene radi dopune ili izmjene određenih elemenata zakonodavnog akta koji nisu ključni. U skladu s drugim podstavkom te odredbe, ciljevi, sadržaj, opseg i trajanje delegiranja ovlasti moraju biti izričito utvrđeni u zakonodavnom aktu kojim se predviđa takvo delegiranje. Taj zahtjev implicira da dodjela delegirane ovlasti podrazumijeva donošenje pravila koja ulaze u zakonodavni okvir kakav je utvrđen temeljnim zakonodavnim aktom (presuda od 17. ožujka 2016., Parlament/Komisija, C‑286/14, EU:C:2016:183, t. 30.).
27
Mogućnost delegiranja ovlasti iz članka 290. UFEU‑a ima za cilj omogućiti zakonodavcu da se usredotoči na ključne elemente zakonodavstva, kao i na elemente koji nisu ključni, ali za koje smatra da je o njima svrhovito odlučivati, dajući pritom Komisiji zadaću da „dopuni” pojedine elemente donesenog zakonodavnog akta koji nisu ključni ili da takve elemente „izmijeni” u okviru delegiranja koje joj je povjereno (presuda od 17. ožujka 2016., Parlament/Komisija, C‑286/14, EU:C:2016:183, t 54.).
28
Iz toga slijedi da ključna pravila područja o kojem je riječ treba utvrditi u temeljnom propisu i da ona ne mogu biti predmet delegiranja (vidjeti u tom smislu presude od 5. rujna 2012., Parlament/Vijeće, C‑355/10, EU:C:2012:516, t. 64. i od 10. rujna 2015., Parlament/Vijeće, C‑363/14, EU:C:2015:579, t. 46).
29
Osim toga, delegirana ovlast mora u svakom slučaju poštovati bitne elemente ovlašćujućeg akta i ulaziti u regulatorni okvir kako je definiran temeljnim zakonodavnim aktom (presuda od 11. svibnja 2017., Dyson/Komisija, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, t. 53.).
30
U tom je pogledu važno podsjetiti na to da iz sudske prakse doista proizlazi da je akt Parlamenta koji utječe na uvjete izvršavanja parlamentarnih dužnosti njegovih članova akt koji izravno utječe na njihov pravni položaj (vidjeti u tom smislu presude od 29. lipnja 2004., Front national/Parlament, C‑486/01 P, EU:C:2004:394, t. 35. i od 2. listopada 2001., Martinez i dr./Parlament, T‑222/99, T‑327/99 i T‑329/99, EU:T:2001:242, t 60. do 65.).
31
Međutim, ta se sudska praksa odnosi na unutarnje organizacijske mjere Parlamenta koje izravno utječu na njegove članove i ne može se primijeniti na ovaj slučaj u kojem bi na prava na koja se tužitelj poziva kao član Parlamenta navodna povreda zakonodavne ovlasti Parlamenta mogla utjecati samo neizravno.
32
Čak i pod pretpostavkom da je donošenjem pobijane uredbe Komisija prekoračila ovlast za donošenje delegiranih akata koja joj je dodijeljena na temelju članka 290. UFEU‑a, takva povreda zakonodavne ovlasti Parlamenta samo bi neizravno utjecala na tužiteljeva prava navedena u točki 20. ovog rješenja. Naime, sva tužiteljeva prava povezana s izvršavanjem zakonodavne ovlasti Parlamenta mogu se ostvarivati samo u okviru unutarnjih postupaka Parlamenta.
33
Stoga se, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, ne može smatrati, u smislu sudske prakse navedene u točki 24. ovog rješenja, da povreda ovlasti Parlamenta izravno utječe na pravni položaj njegovih članova.
34
Ne može se dakle smatrati da donošenje pobijane uredbe izravno utječe na pravo na sudjelovanje u redovnom zakonodavnom postupku, pravo na poštovanje odredbi u području nadležnosti i postupka, pravo na zaštitu demokratskih ovlasti Parlamenta te prava glasa, inicijative i sudjelovanja radi ostvarivanja političkog utjecaja, na koja se poziva tužitelj.
35
Načelo predstavničke demokracije i načelo vladavine prava, na koja se poziva tužitelj, ne mogu dovesti u pitanje taj zaključak. Naime, kao što to proizlazi iz članka 263. drugog stavka UFEU‑a, Parlament raspolaže pravom na pokretanje postupka protiv pravnih akata Unije, tako da je poštovanje tih načela osigurano sustavom pravnih lijekova predviđenim Ugovorima.
36
Zbog istog se razloga ne može prihvatiti tužiteljevo tumačenje prema kojem treba smatrati da se akti koji utječu na pravila o nadležnosti, temeljne odredbe zakonodavnog postupka ili akti kojima se zlouporabljuju ovlasti izravno odnose na članove Parlamenta.
37
Naposljetku, budući da tužiteljevi argumenti koji se odnose na institucionalnu ravnotežu ili na pravo na pravnu zaštitu manjine ne mogu dokazati da pobijana uredba izravno utječe na njegov pravni položaj, i njih treba odbaciti.
38
S obzirom na to da tužiteljevu argumentaciju treba shvatiti kao poziv Općem sudu da članovima Parlamenta prizna posebno pravo na pokretanje postupka, neovisno o uvjetima iz članka 263. UFEU‑a, u svrhu zaštite demokratskih ovlasti Parlamenta i kao sredstvo za podnošenje meritornog prigovora, dovoljno je utvrditi da UFEU‑om takav postupak nije predviđen i da nije na Općem sudu da stvara pravne lijekove koji nisu predviđeni Ugovorima (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 25. srpnja 2002., Unión de Pequeños Agricultores/Vijeće, C‑50/00 P, EU:C:2002:462, t. 45.).
39
Tužba je stoga nedopuštena.
40
U tim okolnostima, obustavlja se postupak po zahtjevu za intervenciju koji je podnijela Francuska Republika, u skladu s člankom 142. stavkom 2. Poslovnika.
Troškovi
41
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
42
Budući da tužitelj nije uspio u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova u skladu s Komisijinim zahtjevom.
43
Na temelju članka 144. stavka 10. Poslovnika, Francuska Republika snosit će vlastite troškove.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (šesto vijeće)
rješava:
1.
Tužba se odbacuje kao nedopuštena.
2.
Obustavlja se postupak po zahtjevu za intervenciju koji je podnijela Francuska Republika.
3.
Tužitelj će snositi, osim vlastitih troškova, i troškove Europske komisije.
4.
Francuska Republika snosit će vlastite troškove.
U Luxembourgu, 21. lipnja 2023.
Tajnik
V. Di Bucci
Predsjednica
M. J. Costeira
(
*1
)	Jezik postupka: njemački