CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 12 septembrie 2024(1)
Cauza C-573/22
A,
B,
Foreningen C
împotriva
Skatteministeriet
[cerere de decizie preliminară introdusă de Østre Landsret (Curtea de Apel a Regiunii de Est, Danemarca)]
Trimitere preliminară – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată – Directiva 2006/112/CE – Articolul 370 și punctul 2 din partea A din anexa X – Derogare – Domeniu de aplicare – Activități ale organismelor publice de radio și televiziune finanțate din taxa obligatorie impusă deținătorilor de dispozitive de recepție a programelor de radio și televiziune
Introducere
1.        Taxa daneză de radio și televiziune nu a ajuns să împlinească 100 de ani. Introdusă în anul 1926 ca taxă de radiodifuziune, după multe transformări, ea a fost eliminată în anul 2022 sub denumirea de taxă audiovizuală (medielicens).
2.        Cu toate acestea, ea rămâne controversată din cel puțin un punct de vedere, și anume cel al legalității supunerii sale la taxa pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”). Astfel, de la introducerea acestei taxe în Danemarca, în anul 1967, ea s‑a aplicat la sumele plătite pentru abonamentele de radio și televiziune.
3.        Din punctul de vedere al dreptului Uniunii, această situație era justificată printr‑o derogare de la normele generale privind TVA‑ul, similară cu derogarea luată în considerare de Curte în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea GIS(2). Cu toate acestea, în prezenta cauză, se pune problema dacă, având în vedere modificările la care a fost supusă taxa daneză de radio și televiziune în perioada în care a fost în vigoare, concluziile acestei hotărâri îi sunt pe deplin aplicabile. Aceste modificări fac ca hotărârea menționată să nu poată fi direct aplicată în prezenta cauză, fiind necesare unele clarificări cu privire la efectul acesteia în împrejurările din speță.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
4.        Articolul 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată(3) prevede:
„Următoarele operațiuni sunt supuse TVA:
[…]
(c)      prestarea de servicii efectuată cu titlu oneros pe teritoriul unui stat membru de către o persoană impozabilă care acționează ca atare”.
5.        Potrivit articolului 132 alineatul (1) litera (q) din această directivă:
„(1)      Statele membre scutesc următoarele tranzacții:
[…]
(q)      alte activități decât cele de natură comercială efectuate de organismele publice de radio și televiziune.”
6.        Articolul 370 din directiva citată prevede:
„Statele membre care, la 1 ianuarie 1978, impozitau operațiunile enumerate în anexa X partea A pot continua să impoziteze respectivele operațiuni.”
7.        În sfârșit, anexa X la Directiva 2006/112, în partea A, intitulată „Operațiuni pe care statele membre pot continua să le impoziteze”, menționează la punctul 2 „activitățile organismelor publice de radio și televiziune, altele decât cele de natură comercială”.
Dreptul danez
8.        Taxa de abonament radio a fost introdusă în dreptul danez în anul 1926, iar în anul 1951 a devenit taxă de abonament pentru radio și televiziune. În temeiul lov nr. 421 om radio- og fjernsynsvirksomhed (Legea nr. 421 privind activitățile de radiodifuziune și televiziune) din 15 iunie 1973 aceasta a devenit „taxa de abonament pentru utilizarea aparatelor de radio și de televiziune”.
9.        În temeiul Legii din 27 decembrie 1996 de modificare a Legii privind activitățile de radio și televiziune, veniturile provenite din această taxă puteau servi pentru a finanța nu doar activitățile posturilor publice de radio și televiziune, ci și „orice alte scopuri legate de mass‑media”.
10.      Printr‑o nouă modificare a Legii privind activitățile de radio și televiziune, la 20 decembrie 2006, partea audiovizuală din taxa de abonament a devenit „taxa audiovizuală”, care era percepută pentru orice dispozitiv „capabil să recepționeze și să redea programe sau servicii audiovizuale transmise publicului”.
11.      Această taxă a fost eliminată treptat din anul 2013, fiind eliminată în mod definitiv la 1 ianuarie 2022 prin Legea de modificare a Legii privind activitățile de radio și televiziune din 18 decembrie 2018.
Situația de fapt, procedura și întrebările preliminare
12.      A și B (persoane fizice) și Foreningen C (un grup de persoane fizice care formulează o acțiune colectivă) au sesizat instanța de trimitere cu acțiuni îndreptate împotriva Skatteministeriet (Ministerul de Finanțe, Danemarca) pentru rambursarea sumelor pe care le‑au plătit cu titlu de TVA pentru taxa audiovizuală pentru perioada 2007-2017. Aceste acțiuni se întemeiază, în primul rând, pe susținerea că, deoarece taxa audiovizuală nu reprezintă o remunerație pentru prestarea de servicii efectuate cu titlu oneros în sensul articolului 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112, TVA‑ul aferent acestei taxe este perceput cu încălcarea acestei directive și trebuie rambursat. Cu titlu subsidiar, reclamanții din litigiul principal susțin că, chiar în ipoteza în care se consideră, în principiu, în temeiul articolului 370 din Directiva 2006/112 coroborat cu punctul 2 din partea A din anexa X la această directivă, că perceperea TVA‑ului pe taxa audiovizuală ar fi legală, modificările intervenite în reglementarea acestei taxe după 1 ianuarie 1978 modifică fundamental natura acesteia, făcând imposibilă invocarea clauzei de standstill prevăzute în această dispoziție.
13.      Instanța de trimitere consideră incontestabil faptul că taxa audiovizuală nu reprezintă o remunerație pentru o prestare de servicii efectuate cu titlu oneros în sensul articolului 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112, conform concluziilor care rezultă din hotărârea Český rozhlas(4). Această instanță are însă îndoieli cu privire la aplicabilitatea articolului 370 din directiva menționată.
14.      În aceste împrejurări, Østre Landsret (Curtea de Apel a Regiunii de Est, Danemarca) a decis să suspende procedura și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 370 coroborat cu punctul 2 din partea A din anexa X la [Directiva 2006/112] trebuie să fie interpretat în sensul că permite statelor membre în cauză să supună TVA‑ului o taxă audiovizuală prevăzută de lege și destinată finanțării activităților necomerciale ale organismelor publice de radio și televiziune, în pofida inexistenței unei «prest[ări] de servicii efectuate cu titlu oneros» în sensul articolului 2 alineatul (1) din această directivă?
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, se solicită Curții de Justiție să răspundă la următoarele întrebări preliminare:
2)      Articolul 370 coroborat cu punctul 2 din partea A din anexa X la [Directiva 2006/112] trebuie să fie interpretat în sensul că opțiunea unui stat membru de a supune TVA‑ului o taxă audiovizuală prevăzută de lege, astfel cum se precizează în cadrul primei întrebări, poate fi menținută dacă, după intrarea în vigoare, la 1 ianuarie 1978, a [Directivei 77/388/CEE din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de impozitare (A șasea directivă)(5)], statul membru a modificat sistemul de taxe, trecând de la impunerea unei taxe pentru deținerea de aparate de radio și de televiziune la impunerea unei taxe pentru deținerea oricărui dispozitiv prin care se pot recepționa în mod direct programe și servicii audiovizuale, inclusiv a smartphone‑urilor, a computerelor etc.?
3)      Articolul 370 coroborat cu punctul 2 din partea A din anexa X la [Directiva 2006/112] trebuie să fie interpretat în sensul că opțiunea unui stat membru de a supune TVA‑ului o taxă audiovizuală prevăzută de lege, astfel cum se precizează în cadrul primei întrebări, poate fi menținută dacă, după intrarea în vigoare, la 1 ianuarie 1978, [a Directivei 77/388], statul membru a modificat sistemul de taxe, astfel încât o mică parte din veniturile provenite din taxă să fie utilizată, potrivit liberei decizii a ministrului culturii, pentru a finanța (i) organisme de radio și de televiziune care primesc subvenții publice, dar care nu sunt ele însele organisme publice, precum și (ii) organizații de presă și cinematografice care contribuie la activitățile de radio și de televiziune, dar care nu desfășoară ele însele asemenea activități?”
15.      Cererea de decizie preliminară a fost înregistrată la Curte la 26 august 2022. Au depus observații scrise reclamanții din procedura principală, guvernele danez și francez și Comisia Europeană. Aceiași participanți au fost reprezentați la ședința care s‑a desfășurat la 14 martie 2024.
16.      La 26 octombrie 2023, Curtea a pronunțat Hotărârea GIS.
Analiză
17.      În prezenta cauză, instanța de trimitere adresează Curții trei întrebări preliminare.
18.      Prin intermediul primei întrebări, această instanță solicită în esență să se stabilească dacă articolul 370 din Directiva 2006/112 coroborat cu punctul 2 din partea A din anexa X la aceasta trebuie să fie interpretat în sensul că permite aplicarea TVA‑ului asupra unei taxe destinate să finanțeze activitățile organismelor publice de radio și televiziune, cum este taxa audiovizuală daneză, chiar dacă această taxă nu constituie o remunerație pentru prestarea de servicii efectuate cu titlu oneros în sensul articolului 2 alineatul (1) litera (c) din directiva menționată.
19.      În opinia noastră, răspunsul la această întrebare reiese direct din Hotărârea GIS. Este adevărat că hotărârea respectivă se referă la articolul 378 alineatul (1) din Directiva 2006/112. Totuși, această dispoziție introduce pentru Austria o derogare identică în esență cu cea prevăzută la articolul 370 din directivă și aplicabilă țărilor care au fost membre ale Comunității Europene înainte de 1 ianuarie 1978. Totodată, articolul 378 din această directivă privește activitățile menționate la punctul 2 din partea A din anexa X la directiva menționată, așadar, același tip de activități precum cele din prezenta cauză. În plus, taxa audiovizuală daneză este de același tip cu taxa menționată în dispozitivul hotărârii GIS. Prin urmare, interpretarea articolului 378 din Directiva 2006/112 coroborat cu punctul 2 din partea A din anexa X la această directivă, reținută în această hotărâre, poate fi aplicată direct în contextul primei întrebări adresate în prezenta cauză.
20.      Având în vedere cele de mai sus și în conformitate cu dorința Curții, în aceste concluzii ne vom limita analiza, precum și propunerile de răspuns la cele două întrebări preliminare rămase.
Cu privire la a doua întrebare preliminară
21.      Prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 370 coroborat cu punctul 2 din partea A din anexa X la Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că se aplică impozitării activităților organismelor publice de radio și televiziune finanțate printr‑o taxă prevăzută de lege impusă deținătorilor de echipamente de recepție a programelor difuzate de aceste organisme, în condițiile în care, de la 1 ianuarie 1978, dispozițiile ce reglementează această taxă au fost modificate, astfel încât ea nu se mai aplică doar pentru deținerea de receptoare de radio și televiziune, cum era cazul inițial, ci și pentru deținerea oricărui dispozitiv care poate recepționa direct astfel de programe, cum sunt smartphone‑urile, computerele etc., ceea ce poate conduce la extinderea cercului entităților obligate la plata ei.
22.      În opinia noastră, răspunsul la această întrebare ar trebui să fie afirmativ.
23.      Astfel cum rezultă prin analogie din Hotărârea GIS, această dispoziție din Directiva 2006/112 permite statelor membre menționate în aceasta, printre care și Danemarca(6), să mențină în vigoare sistemul de impozitare a activităților organismelor publice de radio și televiziune existent la 1 ianuarie 1978, condițiile acestei impozitări rămânând în esență neschimbate(7). Totuși, aceasta nu împiedică introducerea de modificări ale acestui sistem de impozitare, limitate la luarea în considerare a inovațiilor tehnologice intervenite între timp, fără a modifica faptul generator al obligației de plată a unei taxe pentru finanțarea acestor activități(8).
24.      Aceste principii decurg din jurisprudența Curții, potrivit căreia în esență, atunci când aplică clauzele de standstill din Directiva 2006/112(9), statele membre nu pot extinde domeniul de aplicare al derogărilor de la normele generale ale sistemului comun de TVA, dar își pot adapta legislația națională la noile împrejurări(10).
25.      Modificarea adusă legislației daneze privind taxa audiovizuală, care face obiectul prezentei analize a celei de a doua întrebări preliminare, a constat în extinderea obligației de plată a acestei taxe, care inițial se aplica numai deținătorilor de aparate de radio și de televiziune, asupra deținătorilor de alte dispozitive capabile să recepționeze programe de radio și de televiziune, precum computerele, smartphone‑urile etc. Această modificare a fost legată de evoluțiile tehnologice care permit recepționarea programelor de radio și televiziune și prin alte mijloace, nu doar cu ajutorul unor dispozitive de recepție special concepute în acest scop.
26.      Această modificare nu a extins însă domeniul de aplicare al derogării prevăzute la articolul 370 din Directiva 2006/112 coroborat cu punctul 2 din partea A din anexa X la directiva menționată. Această dispoziție permite ca impozitarea activităților organismelor publice de radio și televiziune să rămână în vigoare. Într‑un sistem precum cel danez, această impozitare are loc prin aplicarea TVA‑ului asupra unei taxe prevăzute de lege destinate finanțării activităților acestor organisme publice de radio și televiziune. Taxa care face obiectul prezentei cauze, și anume taxa audiovizuală, este destinată finanțării activităților organismelor publice de radio și televiziune, indiferent de cercul entităților obligate la plata acesteia. Prin urmare, din punctul de vedere al dispozițiilor Directivei 2006/112 în discuție, situația rămâne neschimbată. De altfel, din acest punct de vedere, ceea ce prezintă importanță este destinația veniturilor provenite din taxă, iar nu sursa acestora.
27.      Această concluzie nu este afectată de împrejurarea, subliniată de instanța de trimitere, că extinderea categoriei de dispozitive care dau naștere obligației de plată a taxei audiovizuale a condus în același timp la extinderea cercului entităților obligate la plata acesteia. Într‑adevăr, articolul 370 din Directiva 2006/112 nu conține nicio cerință conform căreia dimensiunea reală a bazei de impozitare permise în temeiul acestei dispoziții ar trebui să rămână neschimbată.
28.      Nu este pertinent nici argumentul invocat de reclamanții din acțiunea principală și de Comisie potrivit căruia, spre deosebire de dispozitivele de recepție de radiodifuziune și de televiziune, recepția programelor de radio și de televiziune nu constituie funcția principală a unor dispozitive precum computerele sau smartphone‑urile.
29.      În Hotărârea Český rozhlas, Curtea a statuat că o taxă precum cea în discuție în prezenta cauză nu constituie o remunerație pentru prestarea de servicii de către organismele publice de radio și televiziune, în special pentru că obligația de plată este legată de deținerea unui dispozitiv specific, indiferent de utilizarea sa efectivă(11). Prin urmare, impozitarea în temeiul articolului 370 din Directiva 2006/112 coroborat cu punctul 2 din partea A din anexa X la această directivă nu este o impozitare armonizată care face parte integrantă din sistemul comun de TVA, ci constituie o derogare de la domeniul de aplicare al acestui sistem(12). Prin urmare, pentru ca impozitarea pe această bază să fie legală, nu este necesar să existe o legătură între utilizarea dispozitivelor a căror deținere dă naștere unei obligații de plată a sumelor care stau la baza acestei taxe, pe de o parte, și, pe de altă parte, activitatea impozitată, respectiv activitatea organismelor publice de radio și televiziune.
30.      Având în vedere cele de mai sus, propunem să se răspundă la a doua întrebare preliminară că articolul 370 din Directiva 2006/112 coroborat cu punctul 2 din partea A din anexa X la această directivă trebuie interpretat în sensul că se aplică impozitării activităților organismelor publice de radio și televiziune finanțate printr‑o taxă prevăzută de lege impusă deținătorilor de dispozitive de recepție a programelor difuzate de aceste organisme în condițiile în care, după 1 ianuarie 1978, reglementarea acestei taxe a fost modificată astfel încât aceasta este aplicată nu numai asupra deținerii unui receptor de radio sau de televiziune, cum era cazul inițial, ci și asupra oricărui alt dispozitiv care poate recepționa aceste programe, cum sunt smartphone‑urile, computerele etc., chiar dacă în acest fel se poate extinde cercul celor obligați la plata ei.
Cu privire la a treia întrebare preliminară
31.      Prin intermediul celei de a treia întrebări preliminare, instanța de trimitere dorește în esență să afle dacă articolul 370 din Directiva 2006/112 coroborat cu punctul 2 din partea A din anexa X la această directivă trebuie să fie interpretat în sensul că se aplică impozitării activităților organismelor publice de radio și televiziune finanțate printr‑o taxă prevăzută de lege impusă deținătorilor de echipamente de recepție a programelor difuzate de aceste organisme, în condițiile în care, de la 1 ianuarie 1978, dispozițiile ce reglementează această taxă au fost modificate astfel încât o proporție mai mică din veniturile provenite din această taxă poate fi utilizată pentru a finanța activități ale altor organisme decât organismele publice de radio și televiziune.
32.      Conform informațiilor cuprinse în cererea de decizie preliminară, între anii 2007 și 2017, o mică parte (până la 5 %) din veniturile provenite din taxa audiovizuală a fost alocată pentru finanțarea altor entități decât organismele publice de radio și televiziune. Printre acestea s‑au aflat în special: un post de radio care, deși este entitate privată, îndeplinește misiunea unei instituții publice de mass‑media, este supus acelorași constrângeri juridice ca și posturile publice de radio și televiziune și este finanțat în principal din veniturile provenite din taxa audiovizuală, Institutul danez de cinematografie, al cărui rol este de a sprijini financiar, în cooperare cu posturile publice de radio și televiziune, producția de filme, precum și o școală de film pentru copii și tineret administrată de o fundație printre ai cărei fondatori se numără și posturile publice de radio și televiziune.
33.      În acest context factual trebuie analizată cea de a treia întrebare preliminară, întrucât taxa audiovizuală a fost definitiv eliminată de la 1 ianuarie 2022, astfel încât nu va mai exista nicio posibilitate de a aloca veniturile provenite din aceasta în alte scopuri decât cele indicate mai sus. Prin urmare, nu este vorba de o examinare abstractă a dispozițiilor dreptului danez privind taxa audiovizuală, ci de o examinare a acestor dispoziții din perspectiva aplicării lor efective în perioada în discuție în litigiul principal.
34.      Articolul 370 din Directiva 2006/112 coroborat cu punctul 2 din partea A din anexa X la această directivă permite statelor membre indicate în directiva respectivă să mențină impozitarea activităților organismelor publice de radio și televiziune, altele decât cele de natură comercială. Astfel cum rezultă din geneza acestei dispoziții, analizată în detaliu de instanța de trimitere în cererea de decizie preliminară, scopul acesteia este de a permite impozitarea activității organismelor de radio și televiziune finanțată printr‑o taxă prevăzută de lege, cum este taxa audiovizuală, de către statele membre care, înainte de intrarea în vigoare a Directivei 77/388, considerau aceste activități ca fiind impozabile, chiar dacă nu aveau un caracter comercial.
35.      Această dispoziție trebuie să fie interpretată în lumina acestui obiectiv și astfel încât să se asigure efectivitatea sa (effet utile)(13). O astfel de interpretare impune însă, în opinia noastră, ca sintagma „activitățile organismelor publice de radio și televiziune, altele decât cele comerciale” în sensul respectivei dispoziții din Directiva 2006/112, să corespundă activităților finanțate printr‑o taxă prevăzută de lege precum taxa audiovizuală în discuție în prezenta cauză. Într‑adevăr, esența derogării prevăzute în această dispoziție este de a permite statelor membre să aplice TVA la o astfel de taxă(14).
36.      Din acest punct de vedere, reglementarea națională în cauză nu este modificată într‑un mod contrar obiectivului articolului 370 alineatul (2) din Directiva 2006/112 coroborat cu punctul 2 din partea A din anexa X la această directivă de împrejurarea că o mică fracțiune din veniturile provenite din taxa audiovizuală a fost alocată pentru a se finanța, pe de o parte, un post de radio care, deși avea forma unei entități private, avea o misiune similară cu cea a organismelor publice de radio și televiziune și era finanțat în cea mai mare parte din aceste venituri și, pe de altă parte, organisme care, deși nu desfășoară activități de radiodifuziune, participă în alt mod la îndeplinirea misiunii de serviciu public a organismelor de radio și televiziune și sunt legate din punct de vedere organizatoric și funcțional de acestea.
37.      De asemenea, această interpretare nu contravine modului de redactare a dispoziției în discuție din Directiva 2006/112. Această dispoziție permite impozitarea activităților organismelor publice de radio și televiziune, dar nu precizează care trebuie să fie aceste activități. În special, aceasta nu prevede că este vorba numai de activități de radiodifuziune și nu utilizează noțiunea de „post de radio”, ci pe aceea de „organism”. În consecință, în opinia noastră, nimic nu se opune ca alte activități, cum ar fi activitățile de producție sau educative, să intre în domeniul de aplicare al acestei dispoziții, în măsura în care acestea se încadrează în misiunea încredințată organismelor publice de radio și televiziune și sunt finanțate printr‑o taxă prevăzută de lege, cum ar fi taxa audiovizuală în discuție în prezenta cauză.
38.      Dispoziția în discuție din Directiva 2006/112 nu aduce atingere nici formei juridice sau structurii de proprietate a acestor organisme. Astfel cum amintește în mod întemeiat guvernul danez, în cazul analog al scutirii reglementate de articolul 132 alineatul (1) litera (a) din această directivă, Curtea a admis o interpretare a noțiunii de „servicii poștale publice” bazată pe caracterul public al serviciilor prestate de operatorii respectivi, iar nu pe calitatea lor formală de organisme de drept public sau de proprietate publică(15). În opinia noastră, o abordare similară poate fi reținută în prezenta cauză, în care, așa cum arată instanța de trimitere, o parte din misiunile publice ale organismelor de radio și televiziune au fost încredințate unui post de radio privat, finanțat însă din veniturile provenite din taxa audiovizuală.
39.      Având în vedere cele de mai sus, propunem să se răspundă la a treia întrebare preliminară că articolul 370 din Directiva 2006/112 coroborat cu punctul 2 din partea A din anexa X la această directivă trebuie interpretat în sensul că se aplică impozitării activităților organismelor publice de radio și televiziune finanțate printr‑o taxă prevăzută de lege impusă deținătorilor de dispozitive de recepție a programelor difuzate de aceste organisme în condițiile în care, după 1 ianuarie 1978, reglementarea acestei taxe a fost modificată astfel încât o mică parte din veniturile provenite din această taxă poate fi alocată pentru finanțarea activităților altor entități decât organismele publice de radio și televiziune.
40.      Dacă, totuși, Curtea nu va accepta propunerea noastră de răspuns la cea de a treia întrebare preliminară, care, admitem, este mai puțin evidentă decât răspunsul la primele două întrebări, eventuala incompatibilitate a sistemului danez de impozitare a activităților organismelor publice de radio și televiziune cu Directiva 2006/112 nu ar viza, în opinia noastră, decât TVA‑ul aplicat la acea parte din taxa audiovizuală destinată finanțării altor entități decât organismele publice de radio și televiziune. Pentru cealaltă parte, în schimb, sistemul rămâne compatibil cu directiva menționată, astfel cum reiese din răspunsurile care, în opinia noastră, trebuie date la prima și la a doua întrebare preliminară. Într‑adevăr, nu există nicio dificultate în ceea ce privește calcularea fracțiunii din TVA aplicate taxei audiovizuale care corespunde părții din această taxă destinate finanțării altor entități decât organismele publice de radio și televiziune. Așadar, nu vedem niciun motiv pentru care eventuala neconformitate cu Directiva 2006/112 a acestei părți din TVA ar trebui să conducă la neconformitatea întregului sistem cu această directivă.
Concluzii
41.      Având în vedere toate cele de mai sus, propunem următorul răspuns la cea de a doua și a treia întrebare preliminară, adresate Curții de Østre Landsret (Curtea de Apel a Regiunii de Est, Danemarca):
1)      Articolul 370 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată coroborat cu punctul 2 din partea A din anexa X la această directivă
trebuie interpretat în sensul că
se aplică impozitării activităților organismelor publice de radio și televiziune finanțate printr‑o taxă prevăzută de lege impusă deținătorilor de dispozitive de recepție a programelor difuzate de aceste organisme în condițiile în care, după 1 ianuarie 1978, reglementarea acestei taxe a fost modificată astfel încât aceasta este aplicată nu numai asupra deținerii unui receptor de radio sau de televiziune, cum era cazul inițial, ci și asupra oricărui alt dispozitiv care poate recepționa aceste programe, cum sunt smartphone‑urile, computerele etc., chiar dacă în acest fel se poate extinde cercul celor obligați la plata ei.
2)      Articolul 370 din Directiva 2006/112 coroborat cu punctul 2 din partea A din anexa X la această directivă
trebuie interpretat în sensul că
se aplică impozitării activităților organismelor publice de radio și televiziune finanțate printr‑o taxă prevăzută de lege impusă deținătorilor de dispozitive de recepție a programelor difuzate de aceste organisme în condițiile în care, după 1 ianuarie 1978, reglementarea acestei taxe a fost modificată astfel încât o mică parte din veniturile provenite din această taxă poate fi alocată pentru finanțarea activităților altor entități decât organismele publice de radio și televiziune.
1      Limba originală: polona.
2      Hotărârea din 26 octombrie 2023 (C‑249/22, denumită în continuare „Hotărârea GIS”, EU:C:2023:813).
3      JO 2006, L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7.
4      Hotărârea din 22 iunie 2016 (C‑11/15, EU:C:2016:470).
5      JO 1977, L 145, p. 1.
6      A se vedea punctul 19 din prezentele opinii.
7      Hotărârea GIS (punctele 42 și 43).
8      A se vedea prin analogie Hotărârea GIS (punctele 45 și 47).
9      Sau în predecesoarea acesteia, Directiva 77/388.
10      A se vedea prin analogie Hotărârea din 2 mai 2019, Lotos Group (C‑225/18, EU:C:2019:349, punctul 31 și jurisprudența citată), și Hotărârea GIS (punctul 42).
11      Hotărârea din 22 iunie 2016 (C‑11/15, EU:C:2016:470, punctele 26 și 28).
12      A se vedea prin analogie Hotărârea GIS (punctul 51).
13      A se vedea prin analogie Hotărârea GIS (punctele 46-49).
14      A se vedea prin analogie Hotărârea GIS (punctul 47).
15      A se vedea Hotărârea din 16 octombrie 2019, Winterhoff și Eisenbeis (C‑4/18 și C‑5/18, EU:C:2019:860, punctul 50 și jurisprudența citată). Este adevărat că modul de redactare a articolului 132 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/112 în unele versiuni lingvistice (în special în cea engleză sau franceză) poate sugera că este vorba mai degrabă de servicii poștale decât de furnizori de servicii. Totuși, Curtea a clarificat de mult timp (în temeiul dispoziției relevante din Directiva 77/388) că acest termen trebuie înțeles în sens material (Hotărârea din 11 iulie 1985, Comisia/Germania, 107/84, EU:C:1985:332, punctul 11). În plus, alte versiuni lingvistice ale articolului 132 alineatul (1) litera (a) din această directivă, în special versiunile poloneză („poczta państwowa”) sau germană („öffentliche Posteinrichtungen”), indică în mod clar caracterul de drept public al organismului care beneficiază de derogare, ceea ce nu a împiedicat Curtea să adopte o interpretare mai flexibilă. Prin urmare, analogia cu punctul 2 din partea A din anexa X la directiva menționată este, în opinia noastră, justificată.