62006C0314
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
JULIANE KOKOTT
prezentate la 18 iulie 2007 (
1
)
Cauza C-314/06
Société Pipeline Méditerranée et Rhône (SPMR)
împotriva
Administration des douanes et droits indirects
și
Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières (DNRED)
„Directiva 92/12/CEE — Accize — Uleiuri minerale — Pierderi — Scutire fiscală — Forță majoră”
I — Introducere
1.
În cauza principală în faţa Cour de cassation (Curtea de Casaţie) din Franţa se află în litigiu Société Pipeline Méditerranée et Rhône (SPMR) și administraţia vamală franceză (
2
) cu privire la scutirea de accize a carburantului scurs din cauza unor defecţiuni tehnice dintr-un oleoduct.
2.
Scutirea, în sensul articolului 14 alineatul (1) din Directiva 92/12/CEE a Consiliului din 25 februarie 1992 privind regimul general al produselor supuse accizelor și privind deţinerea, circulaţia și monitorizarea acestor produse (
3
) impune ca pierderea să fie suferită în regim de suspendare din cauza unor evenimente fortuite sau de forţă majoră sau ca pierderea să fie „inerentă naturii produselor”. Cour de cassation solicită Curţii o interpretare a acestor noţiuni.
II — Cadrul juridic
A — Directiva 92/12
3.
În sensul articolului 3, Directiva 92/12 se aplică, printre altele, pentru uleiuri minerale, conform definiţiei din directivele relevante.
4.
Articolul 5 alineatul (1) definește nașterea obligaţiei de plată a accizelor astfel:
„Produsele menţionate la articolul 3 alineatul (1) sunt supuse accizelor în momentul producerii lor pe teritoriul Comunităţii, conform definiţiei din articolul 2, sau în momentul importului pe teritoriul în cauză.
«Importul unui produs supus accizelor» înseamnă intrarea acelui produs pe teritoriul Comunităţii […]”
5.
Articolul 6 alineatul (1) reglementează exigibilitatea obligaţiei de plată a accizelor în sensul efectiv, ceea ce înseamnă exigibilitatea datoriei fiscale:
„(1)   Accizele sunt exigib ile în momentul punerii în consum sau în momentul înregistrării unor deficite care trebuie supuse accizelor în conformitate cu articolul 14 alineatul (3).
Punerea în consum a produselor supuse accizelor înseamnă:
(a)
orice derogare, chiar și neregulamentară, de la un regim de suspendare;
(b)
orice prelucrare, chiar și neregulamentară, a produselor în cauză în afara unui regim de suspendare;
(c)
orice import al produselor în cauză, chiar și neregulamentar, în cazul în care produsele nu au fost incluse într-un regim de suspendare.”
6.
Articolul 14 din directivă prevede condiţiile de scutire de la plata accizelor pentru pierderi:
„(1)   Antrepozitarii autorizaţi sunt scutiţi de la plata accizelor pentru pierderile suferite în regim de suspendare din cauza unor evenimente fortuite sau de forţă majoră și determinate de autorităţile din statele membre în cauză. De asemenea, ei sunt scutiţi, în regim de suspendare, pentru pierderile inerente naturii produselor apărute pe parcursul producţiei, prelucrării, depozitării și transportului. Fiecare stat membru stabilește condiţiile în care se acordă aceste scutiri. Scutirile se aplică, de asemenea, comercianţilor menţionaţi la articolul 16 pe parcursul transportului de produse supuse accizelor în regim de suspendare a accizelor.
(2)   Pierderile menţionate la alineatul (1) apărute în timpul transportului produselor în interiorul Comunităţii în regim de suspendare a accizelor se determină în conformitate cu normele statului membru de destinaţie.
(3)   Fără a aduce atingere articolului 20, accizele pentru deficite, altele decât pierderile menţionate la alineatul (1), și pierderile pentru care nu se acordă scutirile menţionate la alineatul (1) se percep pe baza ratelor aplicabile în statele membre în cauză în momentul în care au intervenit pierderile, determinate de autorităţile competente, sau, dacă este necesar, în momentul în care s-a înregistrat deficitul.”
B — Dreptul naţional
7.
Articolul 158 C din Codul vamal (code des douanes), care transpune în dreptul francez Directiva 92/12, prevede:
„Pierderile de produse aflate în antrepozite fiscale de depozitare de produse petroliere nu sunt supuse impozitului dacă se dovedește administraţiei:
1.
că rezultă dintr-un eveniment fortuit sau de forţă majoră cas fortuit ou de force majeure];
2.
sau că sunt inerente naturii produselor. În acest scop, prin hotărâri ale ministrului bugetului, se poate stabili cu acest titlu o limită forfetară a pierderilor admisibile pentru fiecare produs și pentru fiecare mod de transport.”
III — Situaţia de fapt și întrebările preliminare
8.
Pe teritoriul comunei Saint-Just-Chaleyssin (Département Isère), timp de câteva zile s-au constatat scurgeri de hidrocarburi dintr-un oleoduct. SPMR transporta prin acest oleoduct hidrocarburi către Elveţia, în regim de suspendare a accizelor. Ulterior, la 1 ianuarie 1997, acest oleoduct s-a spart. Astfel, din oleoduct s-au scurs hidrocarburi, dintre care numai o parte a fost recuperată din sol.
9.
SPMR a solicitat să beneficieze de o scutire de accize pentru cei 795201 litri de produse petroliere care ar fi fost pierduţi. După respingerea cererii, Administraţia vamală a introdus pentru început o acţiune prin care a solicitat plata accizelor, demersul fiind fără succes. Cour d’appel (Curtea de apel) din Versailles (Franţa) a aprobat parţial acţiunea și a constatat că nu ar fi vorba de evenimente fortuite sau de forţă majoră, în sensul articolului 158 C din Codul vamal. În dreptul francez, ar fi considerate evenimente de forţă majoră numai împrejurările imprevizibile, de neînlăturat și provenite dintr-o cauză exterioară persoanei vizate.
10.
SPMR a declarat recurs la Cour de cassation împotriva acestei concluzii. În subsidiar, SPMR susţine că pierderea ar fi inerentă naturii produselor. Prin Hotărârea din 11 iulie 2006, Cour de cassation a adresat Curţii următoarele întrebări preliminare:
„1)
Noţiunea de eveniment de forţă majoră aflată la originea [unor] pierderi suferite în regim de suspendare, în sensul articolului 14 alineatul (1) din Directiva 92/12/CEE a Consiliului din 25 februarie 1992 privind regimul general al produselor supuse accizelor și privind deţinerea, circulaţia și monitorizarea acestor produse, trebuie înţeleasă în sensul de împrejurări imprevizibile, de neînlăturat și provenite dintr-o cauză exterioară antrepozitarului autorizat care se prevalează de aceste împrejurări în sprijinul cererii sale de scutire sau este suficient ca aceste împrejurări să fi fost de neînlăturat pentru antrepozitarul autorizat?
2)
Pierderea unei părţi din produse care au curs dintr-un oleoduct ca urmare a caracterului lor fluid și a caracteristicilor solului pe care s-au vărsat, elemente care au împiedicat recuperarea acestora și au condus la taxarea acestor produse, poate fi considerată inerentă naturii produselor, în sensul articolului 14 alineatul (1) din Directiva 92/12 […]?”
11.
În procedura în faţa Curţii de Justiţie au formulat observaţii SPMR, guvernele francez, italian și polonez, precum și Comisia Comunităţilor Europene.
IV — Apreciere
A — Observaţii preliminare
12.
Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 92/12 prevede că accizele sunt exigibile pentru produse impozabile, de exemplu uleiuri minerale, nu doar în momentul punerii în consum, ci și în momentul înregistrării unor deficite în conformitate cu articolul 14 alineatul (3) din Directiva 92/12. Se aplică scutirea de plată a accizelor în sensul articolului 14 alineatul (1) pentru pierderile suferite în regim de suspendare din cauza:
—
unor evenimente fortuite (cas fortuit),
—
unor evenimente de forţă majoră (force majeure) sau
—
unor pierderi inerente naturii produselor.
13.
Prin intermediul primei întrebări, instanţa de trimitere solicită, în esenţă, să se stabilească dacă scurgerea de hidrocarburi reprezintă o pierdere suferită din cauza unor evenimente de forţă majoră, iar prin intermediul celei de a doua întrebări, dacă poate fi clasificată ca „pierdere” în sensul celei de a treia grupe de pierderi scutite de accize.
14.
În acest scop trebuie formulate două observaţii introductive. Pe de o parte, se subliniază că noţiunile menţionate la articolul 14 alineatul (1) trebuie considerate noţiuni autonome de drept comunitar.
15.
Este adevărat că articolul 14 alineatul (1) din Directiva 92/12 prevede în a treia teză că fiecare stat membru stabilește condiţiile în care se acordă aceste scutiri. După cum subliniază în mod just Comisia, articolul 14 alineatul (1) a treia teză din Directiva 92/12 nu poate fi interpretat în sensul că statele membre ar fi autorizate să definească autonom noţiunile „forţă majoră” și „pierdere” în sensul ordinilor juridice naţionale.
16.
Potrivit celui de al patrulea considerent al Directivei 92/12, pentru a asigura instituirea și funcţionarea pieţei interne, aplicarea accizelor ar trebui să fie identică în toate statele membre. Acest obiectiv al directivei ar fi periclitat în cazul în care condiţiile materiale pentru scutire ar depinde numai de definiţia elementelor constitutive în dreptul naţional. Competența statelor membre de a stabili condiţiile de acordare a scutirii se limitează numai la condițiile mai detaliate de acordare a scutirilor – de exemplu, detaliile procedurilor administrative –, care nu fac obiectul reglementării prin intermediul directivelor, fără a include însă conţinutul acestor scutiri (
4
).
17.
În plus, Curtea a interpretat până în prezent noţiunea „forţă majoră” și în alte domenii ale justiţiei ca noţiune comunitară, fără referire la conceptele naţionale (
5
).
18.
Pe de altă parte, se constată că, din perspectiva împrejurărilor prezentate de instanţa de trimitere, este vorba fără îndoială despre o „pierdere” de hidrocarburi în sensul Directivei 92/12. Conform opiniei întemeiate a Comisiei, această concluzie este valabilă și în cazul interpretării noţiunii conform noţiunii similare consacrate în articolul 4 din Directiva 79/623/CEE (
6
). Cu privire la această prevedere, Curtea a decis că nu există o pierdere dacă apare riscul ca produsele deficitare să ajungă în circuitul comercial comunitar, posibilitate existentă în special în caz de furt (
7
). În speţă, hidrocarburile s-au infiltrat definitiv în sol, astfel încât a fost necesară eliminarea amestecului ca deșeu. Este exclusă astfel posibilitatea ajungerii acestuia în circuitul comercial.
B — Cu privire la prima întrebare preliminară
19.
Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanţa de trimitere oferă Curţii două alternative pentru interpretarea detaliată a noţiunii de forţă majoră. Aceasta întreabă dacă evenimentul care a cauzat pierderea se caracterizează prin existenţa unor împrejurări imprevizibile, de neînlăturat și provenite dintr-o cauză exterioară antrepozitarului sau dacă prezintă relevanţă exclusiv caracterul de neînlăturat.
20.
Evident, la baza formulării întrebării se află conceptul de forţă majoră existent în dreptul francez. Având în vedere că este vorba despre interpretarea unei noţiuni autonome de drept comunitar, conform opiniei întemeiate a Comisiei, nu este oportună utilizarea unei terminologii marcate de concepţia naţională, cum se întâmplă în cazul ordonanţei de trimitere. Se impune astfel formularea unei interpretări autonome a noţiunii „forţă majoră”.
21.
Chiar dacă instanţa de trimitere nu solicită expres interpretarea noţiunii de pierdere datorată unor evenimente fortuite (cas fortuit), pentru început este necesar să se clarifice raportul acestei noţiuni cu pierderea datorată unor evenimente de forţă majoră.
1. Cu privire la raportul dintre noţiunea de evenimente fortuite (cas fortuit) și noţiunea de forţă majoră
22.
În sensul versiunii în limba germană a Directivei 92/12, scutirea este justificată atât de evenimente de forţă majoră, cât și de evenimentele fortuite, „Untergang” în versiunea germană. În sensul noţiunii de evenimente fortuite, aceasta implică orice formă de dispariţie definitivă a unui bun, independent de împrejurările detaliate, respectiv de responsabilitatea antrepozitarului pentru pierderea respectivă. Întrucât hidrocarburile care s-au scurs s-au infiltrat în sol și nu există posibilitatea refolosirii acestuia, în urma interpretării distincte a versiunii în limba germană, s-ar constata existenţa unor evenimente fortuite. Astfel, cantitatea scursă ar urma să fie scutită de accize, fără a lua în calcul existenţa unui caz de forţă majoră.
23.
Cu toate acestea, versiunea germană diferă de celelalte versiuni lingvistice ale directivei. Se constată că acestea nu echivalează noţiunea de forţă majoră cu cea de eveniment fortuit, ci o noţiune care corespunde cas fortuit francez, tradus cel mai bine în germană cu „Zufall” (
8
). Dacă există neconcordanţe între versiunile lingvistice ale unui act sau dacă acestea oferă posibilitatea unor interpretări diferite, dispoziţia în cauză va fi interpretată, potrivit unei jurisprudenţe constante, în raport cu economia generală și finalitatea reglementării din care face parte (
9
).
24.
Ţinând cont de economia generală a reglementării, se recomandă interpretarea noţiunii „Untergang” în sensul de eveniment fortuit, conform altor versiuni lingvistice (
10
). În cazul în care noţiunea „Untergang” ar include orice pierdere definitivă – culpabilă sau neculpabilă –, situaţia pierderii datorate unor evenimente de forţă majoră și-ar diminua în mare măsură sensul autonom. Pierderea datorată unor evenimente de forţă majoră implică, în majoritatea cazurilor, dispariţia mărfurilor (
11
).
25.
În mod suplimentar, perechea de termeni menţionată se regăsește și în alte reglementări, de exemplu în articolul 45 alineatul (2) din Statutul Curţii de Justiţie (
12
). În reglementările respective, este tradus în limba germană prin „höhere Gewalt oder Zufall” [„forţă majoră sau hazard”]. Din acest motiv, se va porni de la ideea că scutirea se acordă numai în cazul pierderilor accidentale sau datorate forţei majore, nu însă la o simplă pierdere a mărfurilor.
26.
Instanţa de trimitere adresează direct o întrebare numai în privința interpretării noţiunii „forţă majoră”, fără a face referire la noţiunea de evenimente fortuite (cas fortuit). Această situaţie se explică prin faptul că în dreptul francez, spre deosebire, de exemplu, de dreptul german (
13
), conform opiniei majoritare, cei doi termeni se suprapun și nu este posibilă o distincţie clară între aceștia (
14
).
27.
Până în prezent, Curtea nu a realizat o distincţie în dreptul comunitar (
15
), ci a examinat frecvent cele două noţiuni fără explicaţii detaliate, în baza acelorași criterii (
16
). Cu toate acestea, Curtea și-a concentrat de regulă explicaţiile asupra noţiunii de forţă majoră, fără a atribui un sens autonom noţiunii de eveniment fortuit (
17
). În consecinţă, examinarea se va concentra și în speţă asupra interpretării noţiunii de forţă majoră.
2. Cu privire la interpretarea noţiunii de forţă majoră
28.
Până în prezent, Curtea nu a interpretat detaliat noţiunea de forţă majoră în sensul articolului 14 alineatul (1) din Directiva 92/12. Cu toate acestea, a avut în repetate rânduri posibilitatea de a explica această noţiune în contextul unor reglementări diferite. În prima etapă, vom prezenta această jurisprudenţă formulată în alte domenii juridice și vom examina posibilitatea aplicării acestora fără restricţii sau cu adaptări asupra Directivei 92/12.
a) Jurisprudenţa Curţii în alte domenii juridice
29.
Ponderea principală a jurisprudenţei cu privire la forţa majoră are ca obiect reglementări privind organizarea comună a pieţelor în domeniul agriculturii. În contextul jurisprudenţei cu privire la articolul 45 din statutul său, Curtea s-a pronunțat anterior în legătură cu interpretarea acestei noţiuni.
30.
În acest context, în dreptul comunitar, noţiunea de forţă majoră și, respectiv, cea de eveniment fortuit includ în principiu numai evenimentele anormale și imprevizibile, care nu puteau fi influenţate de persoana care invocă forţa majoră și ale căror consecinţe nu ar fi putut fi evitate, în pofida diligenţei depuse (
18
). Rezultă astfel că atât noţiunea de forţă majoră, cât și cea de eveniment fortuit presupun un element obiectiv, privitor la împrejurările anormale și străine operatorului economic, și un element subiectiv, legat de obligaţia celui interesat de a se proteja de efectele evenimentului anormal prin luarea măsurilor corespunzătoare, fără a accepta sacrificii excesive (
19
).
31.
În repetate rânduri, Curtea a subliniat că noţiunea nu are un conţinut identic în diferite domenii de aplicare ale dreptului comunitar, ci are o semnificaţie care trebuie determinată în funcţie de cadrul legal în care este destinată a-și produce efectele (
20
). Cu toate acestea, definiţia de mai sus este valabilă „cu excepţia particularităţilor domeniilor specifice în care se aplică” (
21
). Se constată astfel că nu este necesară o modificare a definiţiei în fiecare context de reglementare, fiind necesară adaptarea definiţiei generale numai în anumite cazuri.
b) Aplicarea în speță
32.
Se pune întrebarea dacă, într-o conjunctură precum cea din speţă, există un caz de forţă majoră în sensul definiţiei curente.
33.
Din punct de vedere subiectiv, este necesar ca, în pofida diligenţei depuse, consecinţele evenimentului să nu poată fi evitate. Și părţile prezentei proceduri sunt de acord că lipsa culpei, respectiv a neglijenței, reprezintă condiţia de bază pentru a presupune existenţa forţei majore, astfel încât nu există un caz de forţă majoră dacă cel care invocă un asemenea eveniment nu a dat dovadă de diligenţa necesară în speță.
34.
În acest context, având în vedere că nu poate fi exclusă o conduită neglijentă a SPMR cu privire la întreţinerea oleoductului, guvernul italian susţine că nu se poate presupune existenţa unui caz de forţă majoră. Este de competența instanței de trimitere să aprecieze dacă se poate imputa SPMR o neglijență, după cum susţin justificat Comisia, guvernul francez și guvernul polonez.
35.
În baza definiţiei de mai sus, lipsa culpei nu este suficientă. În plus, evenimentul cauzator trebuie să fie anormal și imprevizibil, fără posibilitatea influenţării acestuia de către persoana care invocă forţa majoră. Astfel este necesară respectarea criteriului obiectiv menţionat de Curte: împrejurările trebuie să fie anormale și străine operatorului economic.
36.
În cauză, factorul care a declanșat scurgerea de hidrocarburi a fost o fisură a oleoductului, precum și, în special, spargerea ulterioară a acestuia. Astfel, cauza scurgerii este reprezentată de o defecţiune tehnică a oleoductului. Incidentele aflate în legătură directă cu funcţionalitatea echipamentelor tehnice utilizate de cel care exploatează un oleoduct nu sunt în principiu străine acestuia, având în vedere că acesta influenţează direct selectarea și întreţinerea lor și că nu este vorba despre realizarea unui risc operaţional (chiar și redus).
37.
Există dubii și în ceea ce privește caracterul anormal și imprevizibil al unei asemenea defecţiuni tehnice, deoarece Curtea a impus în trecut criterii stricte în acest context. Astfel, aceasta nu a considerat că un eveniment ar fi anormal și imprevizibil în cazul în care este vorba despre un fenomen rar (
22
). O defecţiune tehnică relativ rară a unui mijloc de producţie nu ar fi considerată astfel un eveniment anormal și imprevizibil, deoarece pericolul unei defecţiuni tehnice reprezintă un risc inerent oricărui echipament tehnic. Aprecierea caracterului excepţional al apariţiei unei fisuri, ca fenomen atât de rar, încât niciun operator nu ar fi putut să ia în calcul în mod rezonabil apariţia acesteia, reprezintă o chestiune de fapt de competenţa instanţei de trimitere.
38.
Astfel, aplicând definiţia uzuală într-o conjunctură precum cea de faţă, nu rezultă existenţa unui caz de forţă majoră, sub rezerva unei constatări de fapt diferite în acţiunea principală.
3. Adaptarea definiţiei la obiectivele Directivei 92/12?
39.
Comisia și SPMR apreciază că se impune o adaptare a definiţiei prezentate la particularităţile economiei generale a reglementării și la obiectivele directivei. În accepţiunea acestora, un antrepozitar nu răspunde pentru un eveniment în situaţia în care acesta este inevitabil, în ciuda diligenţei depuse. Dacă se solicită în mod suplimentar ca evenimentul cauzator de prejudicii să fi acţionat din exterior asupra oleoductului, având și un caracter imprevizibil, s-ar realiza o repartizare unilaterală a riscurilor în sarcina antrepozitarului. Această soluţie nu ar fi justificată, deoarece antrepozitarii dispun de o autorizaţie în sensul articolului 12 din Directiva 92/12.
40.
SPMR subliniază că, pe de o parte, produsele s-ar fi pierdut incontestabil, garantându-se astfel imposibilitatea comercializării acestora în Comunitate. Pe de altă parte, în calitate de antrepozitar, nu este responsabil pentru pierdere. În această conjunctură, având în vedere obiectivul directivei, nu s-ar identifica niciun motiv pentru aplicarea accizelor.
41.
Această concluzie este contrazisă de prevederile clare ale articolului 14 din Directiva 92/12. Prevederea amintită menționează că înregistrarea deficitelor reprezintă un motiv distinct de impozitare și nu o prezumţie simplă că produsele care lipsesc ar fi ajuns în circuitul comercial comunitar.
42.
Nici din perspectiva argumentelor Comisiei cu privire la o repartizare echitabilă a riscurilor nu se recomandă o interpretare extensivă a noţiunii de forţă majoră.
43.
În acest context, pentru început trebuie avut în vedere că în directivă se consideră că impozitarea deficitelor reprezintă regula, iar scutirea este numai o excepţie de la aceasta. Excepţiile trebuie interpretate însă restrictiv. În plus, noţiunea de forţă majoră demonstrează și în limbajul curent că este vorba numai despre un număr redus de cazuri.
44.
Opinia SPMR și a Comisiei are ca rezultat în cele din urmă echivalarea criteriului forţei majore cu noţiunea mult mai extinsă a lipsei culpei. În dreptul fiscal, culpa nu reprezintă un criteriu. Repartizarea riscurilor pentru impozitarea bunurilor de consum se face în funcţie de sfera de influenţă și nu de respectarea anumitor standarde de diligenţă. În cauză, prezintă importanţă în special identificarea persoanei care suportă riscurile fiscale în situaţia îndeplinirii riscului operaţional specific. O defecţiune tehnică a mijlocului de transport utilizat de către antrepozitar intră în sfera acestuia de risc.
45.
Este justificată concluzia Comisiei și a SPMR în sensul că antrepozitarul suportă un risc ridicat de a achita impozitele pentru produsele pierdute. Această repartizare a riscurilor se justifică prin faptul că antrepozitarul transportă produse și exercită controlul asupra acestora, produse supuse accizelor încă din momentul producerii sau al importului pe teritoriul Comunităţii (
23
). Pentru a permite tranzitul fără obstacole al produselor în statele membre, aplicarea accizelor pe parcursul transportului pe teritoriul Comunităţii este suspendată. Deoarece antrepozitarul se bucură de un regim special favorizant, este rezonabil ca acesta să suporte riscurile care provin din sfera sa pe parcursul aplicării acestui regim.
46.
Faptul că un antrepozitar trebuie să fie autorizat în mod corespunzător în sensul prevederilor articolului 12 din Directiva 92/12 și că are obligaţii conform articolului 13 din aceasta nu poate conduce la exonerarea parţială a acestuia de riscurile fiscale pentru transportul printr-un oleoduct al produselor supuse accizelor și la transferarea acestor riscuri asupra statului. Autorizaţia garantează numai că antrepozitarul prezintă gradul de fiabilitate necesar pentru regimul de suspendare.
47.
Și exonerarea de obligaţia de garanţie pe parcursul regimului de suspendare, admisă în sensul articolului 15 alineatul (3) al doilea paragraf din Directiva 92/12, la efectuarea transportului printr-o conductă fixă, are în vedere numai împrejurarea că, în cazul acestei modalităţi de transport, riscul de manipulare și pierdere este scăzut. În situaţia în care, contrar așteptărilor, apar pierderi, se menţine repartizarea descrisă a riscurilor. Autorizaţia acordată de stat pentru realizarea și exploatarea oleoductului nu dă naștere răspunderii acestuia din urmă pentru accizele pentru produsele care au făcut obiectul unor pierderi ca urmare a unei defecţiuni tehnice a conductei respective.
48.
În final, nu se reţine nici argumentul că produsele nu ar fi ajuns în realitate în consum, ci s-ar fi pierdut anterior, deoarece evenimentul generator al taxei nu necesită utilizarea efectivă conform destinaţiei a produsului supus accizelor. În caz contrar, ar urma să se restituite accizele unui achizitor care le-a achitat în prealabil, în cazul în care produsul supus accizelor se pierde anterior utilizării conform destinaţiei. Această situaţie nu este prevăzută însă de directivă. Nu există astfel un drept de a solicita restituirea accizelor în cazul în care, după achitarea unei sticle de vin, aceasta îi cade din geantă cumpărătorului, iar vinul se scurge pe stradă, ceea ce, cu siguranţă, nu reprezintă modalitatea de utilizare prevăzută.
4. Concluzie intermediară
49.
În concluzie, se reţine că definiţia forţei majore formulată în baza jurisprudenţei constante pare corespunzătoare în contextul în cauză.
50.
Prin urmare, la prima întrebare trebuie să se răspundă că forţa majoră, ca eveniment care cauzează pierderile survenite pe parcursul regimului de suspendare, în sensul articolului 14 alineatul (1) din Directiva 92/12, presupune apariţia pierderii în urma unor împrejurări anormale și imprevizibile, străine de voinţa persoanei care invocă forţa majoră și ale căror consecinţe nu ar fi putut să fie evitate, în pofida diligenţei necesare.
C — Cu privire la a doua întrebare
51.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanţa de trimitere solicită, în esenţă, să se stabilească dacă infiltrarea petrolului în sol poate fi considerată o „pierdere inerentă naturii produselor”, în speţă ca urmare a caracterului fluid al acestuia.
52.
Toate părţile, cu excepţia SPMR, sunt de acord că în speţă nu este vorba despre un caz de pierdere scutită de accize în sensul articolului 14 alineatul (1) din Directiva 92/12. Într-adevăr, noţiunea „pierdere […] inerentă naturii produselor” include, astfel cum arată și definiţia, numai pierderile datorate exclusiv cauzelor naturale, fără apariţia de evenimente neobișnuite (
24
). Un exemplu în acest sens este evaporarea, ca o consecinţă a volatilităţii anumitor substanţe.
53.
În speţă, pierderea se datorează fisurii, precum și spargerii ulterioare a oleoductului, ceea ce reprezintă unui accident. Este vorba în principal despre o pierdere datorată unui accident și nu despre o pierdere din cauze naturale în cadrul procesului obișnuit de transport, care se datorează exclusiv naturii produselor.
54.
Această concluzie nu este modificată de faptul că infiltrarea ulterioară a petrolului în sol a fost posibilă numai ca urmare a caracterului fluid al acestuia. În caz contrar, orice scurgere de uleiuri minerale și infiltrarea acestora ulterioară în sol, independent de cauza anterioară a scurgerii, s-ar datora naturii produselor, fiind scutită astfel de accize – inclusiv în situaţia unui comportament deliberat sau condamnabil al transportatorului (
25
). Această concluzie ar contraveni răspunderii antrepozitarului din sfera sa de influenţă, enunţată mai sus.
55.
Conform concluziei guvernului francez, această interpretare este confirmată de faptul că numeroase state membre au adoptat reglementări pentru stabilirea de valori limită întemeiate pe datele anterioare pentru a defini pierderile naturale.
56.
Nu se justifică nici trimiterea realizată de SPMR la Concluziile prezentate în cauza Esercizio Magazzini Generali și Mellina Agosta (
26
). Într-adevăr, independent de caracterul justificat al exemplului prezentat în cauză (
27
) pentru explicarea articolului 11 din Directiva 69/74/CEE (
28
), cauza respectivă a avut ca obiect o reglementare al cărei conţinut nu corespunde cu reglementarea determinantă în procedura de faţă: dacă articolul 11 care face obiectul interpretării se referă la „cantităţi pierdute […] din considerente datorate naturii inerente a produselor”, respectiv în franceză „pertes [ ] dues [ ] à des causes dépendant de la nature des marchandises”, scutirea este acordată în speţă numai pentru „pierderi naturale”, respectiv pentru „pertes naturelles”.
V — Concluzie
57.
Având în vedere argumentele prezentate, propunem Curţii să răspundă la întrebările adresate de Cour de cassation astfel:
„1)
Forţa majoră, ca eveniment care cauzează pierderile survenite pe parcursul regimului de suspendare, în sensul articolului 14 alineatul (1) prima teză din Directiva 92/12/CEE a Consiliului din 25 februarie 1992 privind regimul general al produselor supuse accizelor și privind deţinerea, circulaţia și monitorizarea acestor produse, presupune apariţia pierderii în urma unor împrejurări anormale și imprevizibile, străine de voinţa persoanei care invocă forţa majoră și ale căror consecinţe nu ar fi putut să fie evitate, în pofida diligenţei necesare.
2)
Pierderea unei părţi din produse care au curs dintr-un oleoduct ca urmare a caracterului lor fluid și a caracteristicilor solului pe care s-au vărsat, elemente care au împiedicat recuperarea acestora, nu poate fi considerată o pierdere inerentă naturii produselor, în sensul articolului 14 alineatul (1) din Directiva 92/12.”
(
1
)	Limba originală: germana.
(
2
)	Mai precis: Administration des douanes et droits indirects (Administraţia taxelor vamale și a drepturilor indirecte) și Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières (Direcţia naţională de informaţii și controale vamale), denumită în continuare „DNRED”.
(
3
)	JO L 76, p. 1, Ediţie specială, 09/vol. 1, p. 129. Între timp, directiva a făcut obiectul unor modificări repetate, însă dispoziţiile în cauză nu au fost afectate de aceste modificări.
(
4
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 15 iunie 2006, Heintz van Landewijck (C-494/04, Rec., p. I-5381, punctul 41), precum și, cu privire la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) cu conţinut similar din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislaţiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1), Hotărârea din 26 mai 2005, Kingscrest Associates și Montecello (C-498/03, Rec., p. I-4427, punctul 24 care cuprinde și alte trimiteri), precum și Concluziile noastre prezentate la 15 decembrie 2005 în cauza în care s-a pronunţat Hotărârea Solleveld și van den Hout-van Eijnsbergen (C-443/04 și C-444/04, Rec., p. I-3617, punctul 21).
(
5
)	A se vedea, de exemplu, deciziile citate la notele de subsol 18 și 19.
(
6
)	Directiva Consiliului din 25 iunie 1979 cu privire la armonizarea dispozițiilor stabilite prin acte cu putere de lege sau acte administrative referitoare la datoria vamală (JO L 179, p. 31).
(
7
)	Hotărârea din 5 octombrie 1983, Esercizio Magazzini Generali și Mellina Agosta (186/82 și 187/82, Rec., p. 2951, punctul 14).
(
8
)	A se vedea, de exemplu, următoarele versiuni lingvistice, în care a fost adoptată iniţial directiva: EN „fortuitous events”, ES „caso fortuito”, IT „casi fortuiti”, DK „haendelige begivenheder”, NL „toevallige omstandigheden”, PT „casos fortuitos”, GR „τυχαία περιστατικά”.
(
9
)	Hotărârea din 27 martie 1990, Cricket St. Thomas (C-372/88, Rec., p. I-1345, punctul 19), Hotărârea din 9 martie 2006, Zuid-Hollandse Milieufederatie și Natuur en Milieu (C-174/05, Rec., p. I-2443, punctul 20), și Hotărârea din 23 noiembrie 2006, ZVK (C-300/05, Rec., p. I-11169, punctul 16).
(
10
)	În Austria și în Germania, directiva a fost implementată ad litteram, ceea ce, ca urmare a semnificaţiei noţiunii juridice de pierdere din aceste ordini juridice, a condus la apariţia unor diferenţe de conţinut faţă de directivă [a se vedea, de exemplu, articolul 38 din Legea austriacă privind taxele pe uleiurile minerale din 1995 (Mineralölsteuergesetz, BGBl. 1994, p. 630) și articolul 14 alineatul (1) din Legea germană cu privire la impozitarea energiei (Energiesteuergesetz, BGBl. 2006 I, p. 1534)].
(
11
)	Numai în cazul pierderii datorate furtului (în mod implicit, acesta este considerat un caz de forţă majoră), un bun nu este în același timp „pierdut”.
(
12
)	A se vedea, de exemplu, articolul 45 alineatul (2) din Statutul Curţii de Justiţie.
(
13
)	Acesta face distincția între „evenimentul fortuit simplu” („einfacher Zufall”) și forţa majoră ca „eveniment fortuit extins” („gesteigerter Zufall”).
(
14
)	A se vedea în acest sens Terré/Simler/Lequette, Droit civil – Les obligations, Éditions Dalloz, ediţia a 9-a, 2005, punctul 581 care cuprinde și alte trimiteri.
(
15
)	Întrebarea cu privire la existenţa unei diferenţe între noţiuni a fost lăsată explicit deschisă de către Curte prin Hotărârea din 15 decembrie 1994, Bayer/Comisia (C-195/91 P, Rec., p. I-5619, punctul 33).
(
16
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea Curţii din 2 martie 1967, Simet și Feram/Înalta Autoritate (25/65, Rec., p. 39), Ordonanţa din 5 martie 1993, Ferriere Acciaierie Sarde/Comisia (C-102/92, Rec., p. I-801, punctul 20), și Hotărârea Bayer/Comisia, citată la nota de subsol 15, punctul 32.
(
17
)	Numai în Hotărârea Simet și Feram/Înalta Autoritate (citată la nota de subsol 16), care în această privință a rămas un caz izolat, pronunţată în urmă cu mai mult timp, cu privire la articolul 45 din statut, Curtea de Justiţie a presupus existența unui eveniment fortuit fără să distingă această noțiune de cea de forţă majoră, în situaţia în care o cerere a fost primită la grefa Curţii numai după patru zile de la recepţionarea la Luxemburg.
(
18
)	Jurisprudenţă constantă; a se vedea, de exemplu, Hotărârea Curţii din 5 februarie 1987, Denkavit België (C-145/85, Rec., p. 565, punctul 11), Hotărârea din 7 decembrie 1993, Huygen (C-12/92, Rec., p. I-6381, punctul 31), Hotărârile din 5 octombrie 2006, Comisia/Germania (C-105/02, Rec., p. I-9659, punctul 89) și Comisia/Belgia (C-377/03, Rec., p. I-9733, punctul 95).
(
19
)	Hotărârea Bayer/Comisia, citată la nota de subsol 15, punctul 32, și Ordonanţa din 18 ianuarie 2005, Zuazaga Meabe/OAPI (C-325/03 P, Rec., p. I-403, punctul 25).
(
20
)	Hotărârea Huygen și alţii, citată la nota de subsol 18, punctul 30, și Hotărârea din 29 septembrie 1998, First City Trading și alţii (C-263/97, Rec., p. I-5537, punctul 41).
(
21
)	Hotărârea Ferriere Acciaierie Sarde/Comisia, citată la nota de subsol 16, punctul 20.
(
22
)	În Hotărârea din 13 octombrie 1993, An Bord Bainne și Inter-Agra (C-124/92, Rec., p. I-5061, punctul 15), Curtea a considerat că nu este ceva anormal și imprevizibil ca reglementările unui stat exportator, care s-au menţinut în vigoare timp de 30 de ani, să fie modificate fără comunicare și informare prealabile.
(
23
)	A se vedea articolul 5 alineatul (1) din Directiva 92/12.
(
24
)	Noţiunea în limba franceză „perte naturelle” subliniază mai clar acest aspect.
(
25
)	Aceste argumente ar putea fi extinse: în cele din urmă, orice distrugere a unui produs se datorează naturii acestuia, de exemplu, distrugerea prin foc ca urmare a caracterului inflamabil, spargerea produselor ca urmare a proprietăţilor casante ale acestora etc.
(
26
)	Concluziile avocatului general Mancini prezentate la 6 iulie 1983 în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Esercizio Magazzini Generali și Mellina Agosta (186/82 și 187/82, Rec., p. 2951).
(
27
)	Avocatul general Mancini menţionează la punctul 3 din concluzii, ca exemplu de pierdere din motive datorate naturii inerente a produselor, păcura scursă pe stradă ca urmare a defectării autocisternei în care era încărcată.
(
28
)	Directiva Consiliului din 4 martie 1969 de armonizare dispoziţiilor stabilite prin acte cu putere de lege sau acte administrative referitoare la antrepozite vamale (JO L 58, p. 7).