62005C0194
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
JÀN MAZÁK
prezentate la 22 martie 2007 (
1
)
Cauza C-194/05
Comisia Comunităților Europene
împotriva
Republicii Italiene
„Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Mediu — Directiva 75/442/CEE și Directiva 91/156/CEE — Noțiunea de deșeu — Pământ și pietriș provenite din excavare și destinate să fie reutilizate”
I — Introducere
1.
Prin intermediul prezentei acțiuni, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, în măsura în care articolul 10 din Legea nr. 93 din 23 martie 2001 privind instituirea unor reglementări în ceea ce privește mediul și articolul 1 alineatele 17 și 19 din Legea nr. 443 din 21 decembrie 2001 au exclus din domeniul de aplicare al reglementării naționale referitoare la deșeuri pământul și pietrișul provenite din excavare și destinate să fie reutilizate efectiv pentru realizarea de terasamente, de operațiuni de umplere, de rambleiaj și ca agregate, cu excepția materialelor care provin din situri poluate și din situri în curs de reabilitare ce prezintă o concentrație de factori poluanți superioară limitelor admisibile stabilite de reglementarea în vigoare, Republica Italiană nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 1 litera (a) din Directiva 75/442/CEE a Consiliului din 15 iulie 1975 privind deșeurile (
2
), astfel cum a fost modificată prin Directiva 91/156/CEE a Consiliului din 18 martie 1991 (
3
) (denumită în continuare „Directiva 75/442” sau „directiva”).
2.
Curtea este astfel sesizată din nou cu o cauză care are ca obiect noțiunea de deșeu în dreptul comunitar. Cum nu există și nici nu poate exista o definiție exhaustivă a noțiunii de deșeu, iar problema dacă o substanță dată este sau nu este deșeu trebuie tranșată de la caz la caz în considerarea ansamblului circumstanțelor, Curtea va avea și în viitor suficiente ocazii de a reflecta asupra semnificației acestui termen.
3.
Problema centrală în prezenta cauză este în ce măsură și în ce împrejurări o substanță reutilizată în anumite scopuri poate fi considerată exclusă din definiția deșeului în sensul directivei. Această cauză privește așadar distincția care trebuie operată între recuperarea și prelucrarea industrială normală a unui produs sau – mai precis – a unui subprodus care nu constituie un deșeu.
4.
În această privință, prezenta cauză este strâns legată de cauza C-195/05, în care vom prezenta, de asemenea, astăzi concluziile noastre și la care ne vom referi aici în măsura în care aceste două cauze se întrepătrund (
4
).
II – Cadrul juridic
A — Directiva 75/442
5.
Articolul 1 litera (a) din directiva 75/442 prevede următoarele:
„(a)
«deșeu» înseamnă orice substanță sau orice obiect inclus în categoriile prevăzute în anexa I, de care titularul se debarasează ori intenționează sau are obligația de a se debarasa.
Comisia, hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 18, va întocmi, până la 1 aprilie 1993, o listă a deșeurilor care aparțin categoriilor enumerate în anexa I. Lista în cauză va fi reexaminată periodic și, în caz de necesitate, va fi revizuită în conformitate cu aceeași procedură.” [traducere neoficială]
6.
Anexa I la Directiva 75/442, intitulată „Categorii de deșeuri”, include în categoria Q16 „[o]rice materie, substanță sau produs care nu este inclus în categoriile de mai sus”. [traducere neoficială]
7.
Lista actuală de deșeuri, adoptată de Comisie în conformitate cu articolul 1 litera (a) din Directiva 75/442 (
5
), menționează în capitolul 17 – unul dintre capitolele care clasifică deșeurile în funcție de sursa lor și care privește „deșeurile de construcție și de demolare, inclusiv construcțiile rutiere” – „pământ și nămoluri de dragare” (rubrica 17 05) și, mai specific, „pământ și pietriș conținând substanțe periculoase” (rubrica 17 05 03) și „pământ și pietriș, altele decât cele de la rubrica 17 05 03” (rubrica 17 05 04).
B — Legislația națională
8.
În Italia, eliminarea deșeurilor este guvernată de Decretul legislativ nr. 22 din 5 februarie 1997 (
6
).
9.
Articolul 6 alineatul 1 litera a) din decretul menționat definește deșeul după cum urmează:
„În sensul prezentului decret:
a)
«deșeu» înseamnă orice substanță sau orice obiect inclus în categoriile prevăzute în anexa A, de care titularul se debarasează ori intenționează sau are obligația de a se debarasa.”
10.
Articolul 8 alineatul 1 din Decretul nr. 22/97 exclude din domeniul de aplicare al acestuia anumite substanțe sau materiale în măsura în care acestea fac obiectul unor reglementări specifice, în special, la punctul b), „deșeurile rezultate din prospectarea, extracția, tratarea și stocarea resurselor minerale și din exploatarea carierelor”.
11.
Articolul 10 din Legea nr. 93/2001 a adăugat în cadrul articolului 8 alineatul 1 din Decretul legislativ nr. 22/97 punctul f bis), care exclude substanțele enumerate în cuprinsul său din domeniul din aplicare al decretului menționat, în special:
„pământul și pietrișul provenite din excavare și destinate să fie utilizate efectiv pentru realizarea de terasamente, de operațiuni de umplere, de rambleiaj și ca agregate, cu excepția materialelor care provin din situri poluate și din situri în curs de reabilitare ce prezintă o concentrație de factori poluanți superioară limitelor admisibile stabilite de dispozițiile în vigoare”.
12.
Articolul 1 alineatul 17 din Legea nr. 443/2001, intitulată „Delegarea guvernului în materie de infrastructuri și de instalații de producție strategică”, prevede că articolul 8 alineatul 1 punctul f bis) din Decretul legislativ nr. 22/97 trebuie interpretat:
„în sensul că pământul și pietrișul provenite din excavare, în special din galerii, nu constituie deșeuri și, prin urmare, reprezintă materiale ce sunt excluse din domeniul de aplicare al decretului legislativ menționat, chiar dacă au fost contaminate în cursul ciclului de producție cu substanțe poluante provenite din activități de excavare, de foraj și de construcție, în măsura în care compoziția medie a masei totale nu prezintă o concentrație de factori poluanți superioară limitelor maxime prevăzute de dispozițiile în vigoare”.
13.
În plus, alineatul 19 al aceluiași articol prevede:
„În ceea ce privește materialele menționate la alineatul 17, prin utilizare efectivă pentru realizarea de terasamente, de operațiuni de umplere, de rambleiaj și ca agregate se înțelege și afectarea acestora unor cicluri de producție industrială diferite, inclusiv umplerea carierelor exploatate, precum și transportul pe un alt sit, autorizat sub orice formă de autoritatea administrativă competentă, cu condiția respectării limitelor prevăzute la alineatul 18 și cu condiția ca acest transport să fie efectuat potrivit unor modalități de reamenajare a mediului în ceea ce privește situl respectiv.”
14.
Articolul 1 alineatele 17 și 19 din Legea nr. 443/2001 a fost modificat prin articolul 23 din Legea nr. 306 din 31 octombrie 2003.
III — Procedura precontencioasă și procedura în fața Curții
15.
Prin scrisoarea de punere în întârziere din 27 iunie 2002, Comisia a informat guvernul italian că, în opinia sa, prin excluderea pământului și a pietrișului provenite din excavare și destinate unor operațiuni determinate de reutilizare din domeniul de aplicare al reglementării naționale referitoare la deșeuri, articolul 10 din Legea nr. 93/2001 coroborat cu articolul 1 alineatele 17 și 19 din Legea nr. 443/2001 încalcă Directiva 75/442.
16.
Întrucât autoritățile italiene nu au răspuns la această scrisoare, Comisia a emis, la 19 decembrie 2002, un aviz motivat prin care invita Republica Italiană să ia măsurile necesare pentru a se conforma directivei în termen de două luni de la primirea respectivului aviz.
17.
În cadrul răspunsului din 5 martie 2003 la avizul motivat, autoritățile italiene au transmis Comisiei un proiect de modificare a legislației referitoare la pământul provenit din excavări. În cadrul unei reuniuni comune desfășurate la 25 iunie 2003, Comisia a susținut că respectivul proiect de lege se baza în continuare pe o interpretare strictă a noțiunii de deșeu, fiind, așadar, contrar directivei. Prin scrisoarea din 3 februarie 2004, autoritățile italiene au comunicat Comisiei un exemplar al textului Legii nr. 306/2003, care opera modificările anunțate în scrisoarea acestora din 5 martie 2003.
18.
Considerând că situația era în continuare nesatisfăcătoare, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune prin cererea depusă la grefa Curții la 2 mai 2005.
IV — Analiza pretinsei neîndepliniri a obligațiilor
A — Principalele argumente ale părților
19.
Comisia arată că reglementarea italiană privind deșeurile, în special articolul 10 din Legea nr. 93/2001 coroborat cu articolul 1 alineatele 17 și 19 din Legea nr. 443/2001, încalcă Directiva 75/442 – chiar în cazul în care se ține seama de modificările introduse prin Legea nr. 306/2003 – în măsura în care exclude, a priori și într-un mod general, din domeniul de aplicare al reglementării naționale referitoare la deșeuri pământul și pietrișul provenite din excavare și destinate unor operațiuni determinate de reutilizare, ceea ce are ca efect inaplicabilitatea în Italia a dispozițiilor directivei privitoare la gestionarea deșeurilor în cazul acestor materiale.
20.
Comisia consideră că materialele respective, care figurează în Catalogul european al deșeurilor, reprezintă materiale de care deținătorul acestora urmărește să se debaraseze și care, prin urmare, trebuie considerate ca încadrându-se în definiția noțiunii de deșeu prevăzută de Directiva 75/442. Potrivit Comisiei, faptul că aceste materiale nu sunt excluse din domeniul de aplicare al reglementării italiene referitoare la deșeuri decât în măsura în care sunt efectiv destinate reutilizării pentru realizarea de terasamente, de operațiuni de umplere, de rambleiaj și ca agregate este irelevant.
21.
Comisia arată că definiția noțiunii de deșeu consacrată de reglementarea italiană este mai restrânsă decât noțiunea de deșeu în sensul directivei, astfel cum a fost interpretată de jurisprudența Curții. Potrivit acestei jurisprudențe (
7
), pentru ca un reziduu să nu fie considerat deșeu, ci un subprodus de care deținătorul nu se debarasează, se impune a aprecia gradul de probabilitate a reutilizării acestui reziduu, dar mai ales reutilizarea sa efectivă în același proces de producție.
22.
Contrar acestei jurisprudențe, excluderea în discuție în prezenta cauză se aplică și în situații în care aceste reziduuri sunt reutilizate în cicluri de producție diferite, inclusiv operațiuni de umplere a unor cariere exploatate și transportul pe un alt sit, autorizat de autoritatea națională competentă.
23.
În sfârșit, Comisia apreciază că modificările aduse prin Legea nr. 306/2003 nu au schimbat în mod esențial situația în ceea ce privește neîndeplinirea obligațiilor reproșată.
24.
Guvernul italian susține în primul rând că prezenta acțiune este inadmisibilă, întrucât, în opinia sa, Comisia nu ar fi luat în considerare modificările introduse prin Legea nr. 306, care a fost adoptată la 31 octombrie 2003, adică în cursul procedurii de constatare a neîndeplinirii obligațiilor.
25.
Pe fond, acest guvern susține că legislația italiană este în acord cu noțiunea de deșeu astfel cum este definită în Directiva 75/442.
26.
Întemeindu-se pe jurisprudența Curții (
8
), guvernul italian arată că noțiunea comunitară de deșeu cuprinde excepții rezonabile referitoare la situația subproduselor de care întreprinderea nu dorește să „se debaraseze” în calitate de deșeuri.
27.
Potrivit acestuia, o lectură atentă a acestei jurisprudențe arată că, pentru a califica un reziduu ca fiind mai curând un subprodus decât un deșeu, condiția indispensabilă nu ar fi reprezentată de reutilizarea materialelor în cauză în cadrul aceluiași proces de producție din care au provenit, ci de certitudinea reutilizării acestora fără o transformare prealabilă. Ar trebui să fie calificate drept subproduse reziduurile care sunt utilizate în mod cert și fără o transformare prealabilă în cadrul unui proces de producție diferit de cel din care au provenit, atunci când procesul de reutilizare se desfășoară în orice caz în același timp cu procesul inițial sau cel puțin la un moment care permite să se asigure o reutilizare în timp util.
28.
Guvernul italian subliniază că, în prezenta cauză, legiuitorul național a avut, înainte de toate, ca obiectiv realizarea unui proiect de lucrări publice, iar utilizarea de pământ și de pietriș provenite din excavare constituie probabil partea cea mai importantă a acestuia. Prin urmare, obligația de a finaliza proiectul pe care și-au asumat-o responsabilii acestuia garantează reutilizarea efectivă a pământului provenit din excavare și a materialelor de rambleiere.
29.
Potrivit guvernului pârât, dispozițiile în litigiu nu numai că nu prevăd o excludere cu caracter general, ci delimitează clar, prin intermediul respectivului proiect și al controlului executării lucrărilor în cauză, ipotezele în care pământul și pietrișul ce provin din excavare nu fac obiectul reglementării referitoare la deșeuri în măsura în care ar constitui materiale reutilizabile conform unui plan coerent ce realizează o evaluare prealabilă și specifică a efectelor asupra mediului și asupra sănătății.
B — Apreciere
30.
În ceea ce privește, în primul rând, excepția de inadmisibilitate invocată de guvernul italian întrucât Comisia nu ar fi luat în considerare modificările introduse prin Legea nr. 306/2003, care a fost adoptată la 31 octombrie 2003 – cu alte cuvinte, după expirarea termenului stabilit în avizul motivat –, trebuie amintit că, în virtutea unei jurisprudențe constante, existența unei neîndepliniri a obligațiilor trebuie apreciată în funcție de situația din statul membru astfel cum aceasta se prezenta la momentul expirării termenului stabilit în avizul motivat, schimbările intervenite ulterior neputând fi luate în considerare de către Curte (
9
).
31.
În consecință, Comisia nu era ținută, în cadrul prezentului litigiu, să ia în considerare modificările introduse prin Legea nr. 306/2003, care, în plus, nici nu este supusă controlului Curții în prezenta cauză. În această privință, trebuie subliniat că în concluziile Comisiei nu este menționată Legea nr. 306/2003 și că, deși consideră că aceste modificări nu au condus la asigurarea conformității legislației italiene cu directiva, Comisia a subliniat totuși, în memoriul în replică, precum și în cadrul ședinței, că nu intenționează să conteste respectiva lege în cadrul prezentei acțiuni.
32.
Prin urmare, trebuie analizat dacă legislația italiană privind deșeurile în discuție în prezenta cauză, respectiv Legea nr. 93/2001 și Legea nr. 443/2001, restrânge în mod ilegal noțiunea de deșeu astfel cum este definită în Directiva 75/442, prin excluderea din domeniul său de aplicare a pământului și a pietrișului provenite din excavare și destinate anumitor operațiuni de reutilizare.
33.
Vom începe cu o scurtă expunere a principalelor caracteristici ale noțiunii de deșeu în sensul Directivei 75/442, astfel cum a fost precizată de Curte (
10
).
34.
În primul rând, rezultă dintr-o jurisprudență constantă în special că un bun sau un material trebuie considerat deșeu în sensul directivei dacă deținătorul lor se debarasează sau dacă are intenția sau obligația de a se debarasa de acesta, element care trebuie stabilit cu luarea în considerare a tuturor circumstanțelor. Curtea a furnizat sub acest aspect un anumit număr de criterii și de indicații care să permită concluzia că deținătorul s-a debarasat de acel bun sau de acel material sau că are o asemenea intenție. Astfel, faptul că substanța utilizată este un reziduu de producție, adică un produs a cărui obținere nu a fost urmărită ca atare de producător, constituie în principiu un indiciu de natură a dovedi că deținătorul acestei substanțe s-a debarasat sau are intenția de a se debarasa (
11
) de aceasta.
35.
Cu toate acestea, un material sau o materie primă rezultată dintr-un proces de extracție sau de fabricație al cărui scop principal nu este producerea acesteia poate constitui în egală măsură nu un reziduu, ci un subprodus pe care întreprinderea intenționează să îl exploateze sau să îl comercializeze, în condiții avantajoase pentru aceasta, în cadrul unui proces ulterior, fără o transformare prealabilă. Ținând seama de obligația de a interpreta extensiv noțiunea de deșeu, reutilizarea unui bun, a unui material sau a unei materii prime trebuie, în virtutea jurisprudenței, să fie sigură și să se înscrie în continuarea procesului de producție sau de utilizare. O substanță poate totuși să nu fie considerată un deșeu dacă este cu certitudine utilizată pentru a satisface nevoile altor operatori economici decât cel care a produs-o (
12
).
36.
După cum am subliniat în concluziile noastre prezentate în cauza C-195/05, criteriul decisiv care permite calificarea unei substanțe drept subprodus constă, în ultimă analiză, în existența unor indicii de natură a stabili că această substanță reprezintă pentru deținător o valoare economică mai degrabă decât o povară de care acesta ar încerca să se debaraseze, că este vorba despre exploatarea ulterioară sau despre utilizarea în legătură cu activitatea principală sau despre comercializarea de către deținător în condiții avantajoase pentru el (
13
).
37.
În sfârșit, nu trebuie uitat că, în considerarea obiectivelor directivei, noțiunea de deșeu nu poate fi interpretată restrictiv (
14
).
38.
Pentru a reveni la reglementarea națională în litigiu, aceasta exclude din domeniul de aplicare al dispozițiilor referitoare la deșeuri pământul și pietrișul provenite din excavare în măsura în care aceste materiale sunt destinate reutilizării pentru terasamente, pentru operațiuni de umplere, de rambleiaj și ca agregate.
39.
În această privință, trebuie subliniat că, și dacă s-ar presupune că materialele în discuție sunt efectiv destinate unor operațiuni de reutilizare, nu se poate deduce automat și într-un mod general din această unică împrejurare, astfel cum arată în mod întemeiat Comisia, că acestea nu sunt deșeuri.
40.
În realitate, legislația în discuție, în special articolul 1 alineatul 19 din Legea nr. 443/2001, are în vedere în mod evident o mare varietate de situații, inclusiv cazurile în care pământul și pietrișul provenite din excavare sunt transportate pe un alt sit.
41.
În plus, condițiile referitoare la reutilizarea efectivă rezultă din contexte juridice diferite, precum dispozițiile naționale care reglementează lucrările publice – din care guvernul italian nu citează nicio normă specifică – sau conținutul unor proiecte specifice care necesită excavarea pământului și a pietrișului. Modalitățile și condițiile reutilizării pot fi, prin urmare, foarte variate, ceea ce suscită în oricare dintre ipoteze îndoieli serioase cu privire la certitudinea acestei reutilizări.
42.
În particular, astfel cum a subliniat guvernul italian în cadrul ședinței, chiar presupunând că acesta din urmă a luat măsuri de accelerare a lucrărilor publice în Italia în general, nicio dispoziție din legislația în litigiu nu prevede, într-un caz dat, reutilizarea materialelor provenite din excavări într-un anumit termen. Trebuie amintit în acest context că, în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Palin Granit, în care resturile rezultate din extracția dintr-o carieră de granit au fost calificate drept „reziduuri de extracție” și, prin urmare, drept deșeuri, Curtea a insistat asupra importanței duratei de depozitare și a subliniat că operațiunile de depozitare de lungă durată constituie o povară pentru deținător, precum și o sursă potențială de factori dăunători pentru mediu, pe care Directiva 75/442 urmărește tocmai să îi limiteze (
15
).
43.
În lumina acestor elemente, nu se poate prezuma în mod general și a priori, chiar dacă poate fi valabil în anumite cazuri, că, în situațiile care se încadrează în derogarea instituită prin Legea nr. 93/2001 și prin Legea nr. 443/2001, pământul și pietrișul provenite din excavare constituie subproduse ce reprezintă pentru deținătorul lor, în considerarea voinței acestuia de a le reutiliza, un avantaj sau o valoare economică mai degrabă decât o povară de care acesta ar încerca să se debaraseze. Într-adevăr, ținând seama de legislația în cauză și de explicațiile oferite de guvernul italian, nu există nicio rațiune imperioasă de a presupune că, de regulă, deținătorul obține din reutilizarea pământului și a pietrișului provenite din excavare un avantaj care să depășească simplul fapt că se poate debarasa de acestea. În consecință, în aceste cazuri, operațiunile de reutilizare în discuție trebuie considerate în realitate ca operațiuni de eliminare sau de recuperare a deșeurilor în sensul Directivei 75/442.
44.
Rezultă că reglementarea italiană privind deșeurile conduce, astfel cum a susținut Comisia, la excluderea din calificarea drept deșeuri de producție a reziduurilor care se încadrează în definiția noțiunii de deșeu prevăzută de Directiva 75/442.
45.
În măsura în care derogarea instituită prin legislația italiană în ceea ce privește pământul și pietrișul provenite din excavare și destinate anumitor operațiuni de reutilizare constituie, în realitate, o prezumție potrivit căreia aceste materiale nu sunt deșeuri în sensul directivei, trebuie observat că ar fi prejudiciată eficacitatea articolului 174 CE și a directivei dacă legiuitorul național ar trebui să utilizeze mijloace de probă, precum prezumțiile legale, care ar avea ca efect restrângerea domeniului de aplicare al directivei și care, prin urmare, nu ar acoperi materiile, substanțele sau produsele care corespund în mod clar definiției termenului „deșeu” în sensul directivei (
16
).
46.
În plus, în ceea ce privește declarația guvernului italian în cadrul ședinței, potrivit căreia operațiunile în discuție – în principal lucrări publice precum construirea de rambleuri și de tuneluri – sunt reglementate de o multitudine de prevederi legale naționale, trebuie subliniat că această împrejurare nu ar putea determina excluderea materialelor respective din domeniul de aplicare al directivei decât dacă ar aparține uneia dintre categoriile de deșeuri enumerate la articolul 2 alineatul (1) din Directiva 75/442. Or, evident, nu acesta este cazul, deoarece pământul și pietrișul provenite din aceste operațiuni nu constituie deșeuri „rezultate din prospectarea, extracția, tratarea și stocarea resurselor minerale și din exploatarea carierelor”, în sensul articolului 2 alineatul (1) litera (b) punctul (ii) din directiva menționată.
47.
Mai mult, guvernul italian nu a demonstrat în ce măsură diferitele dispoziții de drept intern aplicabile proiectelor sau lucrărilor respective au ca obiect, astfel cum impune jurisprudența, gestionarea deșeurilor ca atare și conduc la un nivel de protecție a mediului cel puțin echivalent cu acela vizat de directivă (
17
).
48.
În sfârșit, în ceea ce privește argumentul guvernului italian potrivit căruia aplicarea regimului deșeurilor ar avea ca rezultat faptul că întreprinderile ce asigură eliminarea deșeurilor sau cele autorizate să le transporte ori să le colecteze ar trebui să participe la lucrările în cauză, ceea ce ar putea spori în mod considerabil costurile acestora, Comisia a subliniat, în mod întemeiat, că această situație este determinată de legislația italiană, și nu de directivă. Sub rezerva obligațiilor privind înregistrarea sau, după caz, autorizarea, deținătorul sau producătorul deșeurilor poate pur și simplu să le recupereze sau să le elimine el însuși, potrivit dispozițiilor directivei (
18
).
49.
În lumina considerațiilor care precedă, concluzionăm că acțiunea Comisiei este întemeiată.
V — Concluzie
50.
În consecință, propunem Curții să declare:
„1)
În măsura în care articolul 10 din Legea nr. 93 din 23 martie 2001 privind instituirea unor reglementări în ceea ce privește mediul și articolul 1 alineatele 17 și 19 din Legea nr. 443 din 21 decembrie 2001 au exclus din domeniul de aplicare al legislației naționale referitoare la deșeuri pământul și pietrișul provenite din excavare și destinate să fie reutilizate efectiv pentru realizarea de terasamente, de operațiuni de umplere, de rambleiaj și ca agregate, cu excepția celor care provin din situri poluate și din situri în curs de reabilitare ce prezintă o concentrație de factori poluanți superioară limitelor admisibile stabilite de reglementarea în vigoare, Republica Italiană nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 1 litera (a) din Directiva 75/442/CEE a Consiliului din 15 iulie 1975 privind deșeurile, astfel cum a fost modificată prin Directiva 91/156/CEE a Consiliului din 18 martie 1991.
2)
Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.”
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	JO L 194, p. 39.
(
3
)	JO L 78, p. 32.
(
4
)	Concluziile prezentate la 22 martie 2007 în cauza Comisia/Italia, în prezent pe rolul Curţii.
(
5
)	Decizia 2000/532/CE a Comisiei din 3 mai 2000 de înlocuire a Deciziei 94/3/CE de stabilire a unei liste de deşeuri în temeiul articolului 1 litera (a) din Directiva 75/442/CEE a Consiliului privind deşeurile, şi a Deciziei 94/904/CE a Consiliului de stabilire a unei liste de deşeuri periculoase în temeiul articolului 1 alineatul (4) din Directiva 91/689/CEE a Consiliului privind deşeurile periculoase (JO L 226, p. 3, Ediţie specială, 15/vol. 6, p. 69, denumită în continuare „Catalogul european al deşeurilor”).
(
6
)	Suplimentul ordinar nr. 33 la GURI nr. 38 din 15 februarie 1997.
(
7
)	În această privinţă, Comisia se întemeiază în special pe Hotărârea din 18 aprilie 2002, Palin Granit şi Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus (C-9/00, Rec., p. I-3533, denumită în continuare Hotărârea „Palin Granit”), pe Hotărârea din 11 septembrie 2003, AvestaPolarit Chrome (C-114/01, Rec., p. I-8725), şi pe Hotărârea din 11 noiembrie 2004, Niselli (C-457/02, Rec., p. I-10853).
(
8
)	În special Hotărârile Palin Granit, AvestaPolarit Chrome şi Niselli, citate la nota de subsol 7.
(
9
)	A se vedea în special Hotărârea din 9 decembrie 2004, Comisia/Franţa (C-177/03, Rec., p. I-11671, punctul 19), şi Hotărârea din 18 ianuarie 2007, Comisia/Suedia (C-104/06, Rep., p. I-671, punctul 28).
(
10
)	Pentru o expunere mai detaliată, facem trimitere la punctele 36-55 din concluziile noastre prezentate în cauza C-195/05.
(
11
)	Cu privire la aceste aspecte, a se vedea inter alia Hotărârea Palin Granit, citată la nota de subsol 7, punctele 22-25, şi Hotărârea din 15 iunie 2000, ARCO Chemie Nederland şi alţii (C-418/97 şi C-419/97, Rec., p. I-4475, punctele 83 şi 84); a se vedea de asemenea punctele 36-45 din concluziile noastre prezentate în cauza C-195/05.
(
12
)	Cu privire la aceste aspecte a se vedea în special Hotărârea Niselli, citată la nota de subsol 7, punctele 44, 45 şi 52 şi Hotărârea din 8 septembrie 2005, Comisia/Spania (C-416/02, Rec., p. I-7487, punctul 90); a se vedea de asemenea punctele 46-54 din concluziile noastre prezentate în cauza C-195/05.
(
13
)	A se vedea în special punctele 52-55 din concluziile noastre prezentate în cauza C-195/05.
(
14
)	A se vedea în special Hotărârea Palin Granit, citată la nota de subsol 7, punctul 23.
(
15
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Palin Granit, citată la nota de subsol 7, punctele 38 şi 39.
(
16
)	A se vedea în acest sens Hotărârea ARCO Chemie Nederland şi alţii, citată la nota de subsol 11, punctul 42.
(
17
)	A se vedea în special Hotărârea AvestaPolarit Chrome, citată la nota de subsol 7, punctul 61.
(
18
)	A se vedea în special articolul 8 din Directiva nr. 75/442. Cu privire la obligaţia de înregistrare impusă întreprinderilor care transportă deşeuri în mod obişnuit, fie că aceste deşeuri sunt produse de aceste întreprinderi, fie de către terţi, a se vedea Hotărârea din 9 iunie 2005, Comisia/Italia (C-270/03, Rec., p. I-5233).