Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
DOAMNA LAILA MEDINA
prezentate la 18 decembrie 2025(1)
Cauza C‑151/25 [Viaudret](i)
F.B.
împotriva
Région wallonne,
interveniente:
Parc éolien de Leuze‑en‑Hainaut SA,
e‑NosVents SA,
Electrabel SA
[cerere de decizie preliminară formulată de Conseil d’État (Consiliul de Stat din Belgia)]
„ Trimitere preliminară – Convenția de la Aarhus – Articolul 6 – Participare a publicului – Articolul 6 alineatul (1) – Punctele 20 și 22 din anexa I – Articolul 6 alineatul (10) – Reanalizare sau actualizare a condițiilor de funcționare pentru o activitate – Prelungirea duratei de valabilitate a unei autorizații de construire și de funcționare a unui parc eolian – Obligația de a supune respectiva prelungire unei etape de participare publică ”
I.      Introducere
1.        Convenția de la Aarhus(2) a fost în mod celebru
lăudată drept „cea mai ambițioasă inițiativă în domeniul democrației în materie de mediu întreprinsă până acum sub auspiciile Organizației Națiunilor Unite”(3). În Declarația de la Lucca, adoptată în cadrul primei Reuniuni a părților la Convenția de la Aarhus, aceasta din urmă este descrisă ca „un progres în democrația participativă”(4).
2.        Convenția de la Aarhus se fundamentează pe trei piloni: accesul la informații, participarea publicului la luarea deciziilor și accesul la justiție [în probleme de mediu], fiecare dintre acești piloni punând în aplicare unul dintre cele trei drepturi procedurale în domeniul mediului(5). Dintre aceste trei drepturi, „în mod evident cel mai democratic”(6) este dreptul publicului de participare la luarea deciziilor în probleme de mediu. Respectivul drept contribuie la realizarea unuia dintre obiectivele Convenției de la Aarhus, și anume, astfel cum se menționează în considerentul (10) al acesteia, favorizarea respectării principiului responsabilității și transparenței și asigurarea unui sprijin sporit al publicului privind deciziile din domeniul mediului(7).
3.        Prezenta cauză ridică întrebarea dacă o decizie de prelungire pentru o perioadă de 10 ani a duratei de valabilitate a unei autorizații de mediu acordate pentru o activitate care intră sub incidența articolului 6 alineatul (1) litera (a) din Convenția de la Aarhus impune o etapă de participare a publicului și dacă acest articol în întregul său se opune unei reglementări naționale care nu prevede participarea publicului în ceea ce privește o astfel de prelungire. Prezenta cauză oferă Curții posibilitatea de a interpreta articolul 6 alineatul (10) din Convenția de la Aarhus potrivit căruia condițiile participării publicului prevăzute la alineatele (2)-(9) ale articolului 6 se aplică mutatis mutandis
și
atunci când o autoritate publică reanalizează sau actualizează condițiile de funcționare pentru o activitate prevăzută la alineatul (1), după caz. În special, ea abordează chestiunea dacă prelungirea duratei unei activități care intră sub incidența articolului 6 alineatul (1) litera (a) trebuie să fie considerată o reanalizare sau o actualizare a condițiilor de funcționare pentru activitatea în cauză și, prin urmare, impune participarea publicului acolo unde se consideră oportun.
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul internațional
4.        Articolul 6 din Convenția de la Aarhus, intitulat „Participarea publicului la decizii privind activități specifice”, prevede la alineatele (1) și (10):
„(1)      Fiecare parte:
(a)      aplică dispozițiile prezentului articol deciziilor de acordare sau neacordare a autorizației pentru activitățile propuse de tipul celor enumerate în anexa I;
(b)      aplică, de asemenea, în conformitate cu dreptul intern, dispozițiile prezentului articol în cazul deciziilor privind activitățile propuse care nu figurează în anexa I și care pot avea un impact semnificativ asupra mediului. În acest sens, părțile stabilesc dacă o astfel de activitate propusă intră sub incidența acestor dispoziții și
[…]
(10)      Fiecare parte se asigură că, în cazul în care o autoritate publică reanalizează sau actualizează condițiile de funcționare pentru o activitate prevăzută la alineatul (1), dispozițiile de la alineatele (2)-(9) din prezentul articol se aplică mutatis mutandis
și după caz.”
5.        Anexa I la Convenția de la Aarhus cuprinde o listă de activități prevăzută la articolul 6 alineatul (1) litera (a) din aceasta. Punctele 20 și 22 din această anexă au următorul conținut:
„20.      Orice activitate neprevăzută la punctele 1-19 la care participarea publicului este asigurată printr‑o procedură de evaluare a impactului asupra mediului în conformitate cu legislația internă.
[…]
22.      Orice modificare sau extindere a activităților, în cazul în care o astfel de modificare sau extindere în sine respectă criteriile/pragurile prevăzute în prezenta anexă, intră sub incidența articolului 6 alineatul (1) litera (a) din prezenta convenție. Orice altă modificare sau extindere a activităților intră sub incidența articolului 6 alineatul (1) litera (b) din prezenta convenție.”
B.      Dreptul Uniunii Europene
6.        Articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2011/92/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului (JO 2012, L 26, p. 1)
(denumită în continuare „Directiva EEM”) prevede:
„Statele membre adoptă toate măsurile necesare pentru a asigura că, înaintea acordării autorizației, proiectele care ar putea avea efecte semnificative asupra mediului, în temeiul, între altele, al naturii, al dimensiunii și al localizării lor, fac obiectul unei cereri de aprobare de dezvoltare și al unei evaluări a efectelor lor. Respectivele proiecte sunt definite la articolul 4.”
7.        Articolul 4 alineatele (1) și (2) din Directiva EEM prevede:
„(1)      Sub rezerva articolului 2 alineatul (4), proiectele enumerate în anexa I se supun unei evaluări în conformitate cu articolele 5-10.
(2)      Sub rezerva articolului 2 alineatul (4), pentru proiectele enumerate în anexa II, statele membre stabilesc dacă proiectul trebuie supus unei evaluări în conformitate cu articolele 5-10.
[…]
[…]”
8.        Anexa II la Directiva EEM enumeră proiectele menționate la articolul 4 alineatul (2) din aceasta. Titlul 3 din această anexă, intitulat „Industria energetică”, prevede la litera (i):
„Instalații destinate transformării energiei eoliene în energie electrică (parcuri eoliene);”
C.      Dreptul național
9.        După modificarea tezei întâi a articolului 50 alineatul (1) din décret relatif au permis d’environnement (Decretul privind autorizația de mediu) din 11 martie 1999 (Moniteur belge din 8 iunie 1999, p. 21114) (denumit în continuare „Decretul privind autorizația de mediu”), care prevede o durată maximă de 20 de ani pentru o autorizație de mediu, articolul 89 din décret du 23 juin 2016 modifiant le Code de l’Environnement, le Code de l’Eau et divers décrets en matière de déchets et de permis d’environnement (Decretul din 23 iunie 2016 de modificare a Codului mediului, a Codului apelor și a diverselor decrete în materie de deșeuri și de autorizații de mediu) (denumit în continuare „Decretul din 23 iunie 2016”) prevede că durata maximă de valabilitate a unei autorizații acordate pentru o turbină eoliană este de 30 de ani.
10.      Potrivit primului paragraf al articolului 109 din Decretul din 23 iunie 2016, modificările cu privire la durata maximă de valabilitate de 30 de ani a unei autorizații de mediu acordate pentru o turbină eoliană se aplică cererilor depuse după intrarea în vigoare a acestui decret, și anume după 1 august 2016. În ceea ce privește autorizațiile care erau valabile înainte de 1 august 2016, reiese din al doilea paragraf al articolului 109 din decretul menționat că acestea pot fi prelungite pentru o perioadă de maximum 10 ani.
11.      Dispozițiile menționate sunt puse în aplicare prin arrêté du Gouvernement wallon du 20 avril 2017 modifiant l’arrêté du Gouvernement wallon du 4 juillet 2002 relatif à la procédure et à diverses mesures d’exécution du décret du 11 mars 1999 relatif au permis d’environnement et portant exécution des articles 108 et 109 du décret du 23 juin 2016 modifiant le Code de l’Environnement, le Code de l’Eau et divers décrets en matière de déchets et de permis d’environnement (Decizia Guvernului valon din 20 aprilie 2017 de modificare a Deciziei Guvernului valon din 4 iulie 2002 privind procedura și diverse măsuri de punere în aplicare a [Decretului privind autorizația de mediu]
și de punere în aplicare a articolelor 108 și 109 din [Decretul din 23 iunie 2016]) (denumită în continuare „Decizia din 20 aprilie 2017”).
12.      Dispozițiile menționate la punctele 10 și 11 de mai sus nu prevăd o procedură de participare a publicului la procesul decizional corespunzător.
III. Situația de fapt, procedurile naționale și întrebările adresate
13.      La 28 august 2009, societatea cu răspundere limitată Parc éolien de Leuze‑en‑Hainaut (PELZ) SA a obținut o primă autorizație unică(8) pentru construirea și funcționarea unui parc eolian care cuprindea 10 turbine eoliene în comuna Leuze‑en‑Hainaut (Belgia) (denumit în continuare „parcul eolian”). Pe baza respectivei autorizații, parcul eolian a fost construit și pus în funcțiune. Autorizația a fost anulată la 16 aprilie 2014 de Conseil d’État (Consiliul de Stat din Belgia), iar la 8 septembrie 2014, după o examinare suplimentară, a fost emisă o nouă autorizație, care a fost anulată, la rândul său, la 25 ianuarie 2017. În sfârșit, la 6 iunie 2017, după o altă reexaminare, a fost acordată o nouă autorizație pentru o perioadă de 20 de ani, de la 28 august 2009 până la 28 august 2029.
14.      La 2 aprilie 2020, la cererea unuia dintre operatorii parcului eolian, un responsabil tehnic a emis o decizie de prelungire a duratei de valabilitate a autorizației acordate la 6 iunie 2017 (în ceea ce privește partea referitoare la autorizația de mediu) pentru o perioadă de 10 ani, adică până la 28 august 2039 (denumită în continuare „decizia atacată”).
15.      F.B., reclamantul din litigiul principal
și rezident al zonei în care este situat parcul eolian, solicită anularea deciziei atacate la instanța de trimitere.
16.      Pârâta din litigiul principal este Région wallonne (regiunea valonă). Societăților Parc éolien de Leuze‑en‑Hainaut, e‑NosVents SA și Electrabel SA li s‑au admis cererile de participare în calitate de interveniente la procedură.
17.      În cererea sa, F.B. invocă un motiv întemeiat, printre altele, pe încălcarea articolului 6 alineatul (10) din Convenția de la Aarhus, susținând că autorizarea parcului eolian intră sub incidența articolului 6 alineatul (1) litera (a) din această convenție. Reclamantul susține că decizia de modificare a condițiilor de funcționare a respectivului parc ar fi trebuit să fie precedată de o etapă de participare a publicului. Lipsa unei astfel de proceduri transformă decizia atacată într‑o decizie nelegală.
18.      Pârâta susține că, având în vedere definiția noțiunilor de „proiect” și de „aprobare de dezvoltare” prevăzută la articolul 1 alineatul (2) literele (a) și (c) din Directiva EEM, decizia atacată, care nu face decât să prelungească durata de valabilitate a autorizației de mediu, nu reprezintă o decizie de autorizare a unui proiect.
19.      Intervenientele din litigiul principal susțin că prelungirea duratei de valabilitate a unei autorizații unice în temeiul articolului 109 al doilea paragraf din Decretul din 23 iunie 2016 nu intră în domeniul de aplicare al anexei I la Convenția de la Aarhus. Acestea susțin că nici respectiva dispoziție, nici punerea sa în aplicare prin Decizia din 20 aprilie 2017 nu impune ca prelungirea duratei de valabilitate a autorizațiilor acordate pentru parcul eolian înainte de 1 august 2016 să facă obiectul unei evaluări a efectelor asupra mediului (EEM). Această situație împiedică aplicarea articolului 6 alineatul (10) din Convenția de la Aarhus.
20.      Reclamantul a răspuns că Directiva EEM nu este relevantă, întrucât el nu invocă o încălcare a acestei directive. El a susținut că, în cazul în care procesul decizional
privind o activitate include o etapă de participare a publicului potrivit articolului 6 alineatul (1) litera (a) din Convenția de la Aarhus, toate procedurile prin care o autoritate publică reanalizează sau actualizează ulterior condițiile de funcționare în care se desfășoară activitatea ar trebui să includă o astfel de etapă. Autoritatea administrativă nu și‑a exercitat puterea de apreciere dat fiind că nu a impus o etapă de participare a publicului în procesul decizional.
21.      Reclamantul respinge de asemenea motivul invocat de pârâtă și de interveniente potrivit căruia acțiunea sa a fost introdusă peste termen,
arătând că decizia atacată ar fi trebuit să dea naștere unei consultări publice și implicit unei notificări în conformitate cu articolul D.29-22 alineatul (2) din volumul I a Code de l’Environnement (Codul Mediului) astfel încât să poată fi stabilit termenul de introducere a acțiunii.
22.      Instanța de trimitere arată că Decizia din 20 aprilie 2017 a fost precedată de un aviz al secției legislative a Conseil d’État (Consiliul de Stat). Potrivit avizului, o decizie de prelungire a duratei de valabilitate a unei autorizații acordate pentru o activitate enumerată în anexa I la Convenția de la Aarhus – sau care este considerată că ar avea un impact semnificativ asupra mediului – modifică condițiile în care se desfășoară activitatea și intră sub incidența articolului 6 alineatul (10) din această convenție. Prin urmare, în respectivul aviz s‑a concluzionat că decizia în discuție trebuie să facă obiectul unei participări a publicului în conformitate cu articolul 6 alineatele (2)-(9) din Convenția de la Aarhus.
23.      Guvernul valon nu a respectat însă avizul menționat. În opinia acestuia, inexistența obligației de a organiza participarea publicului se justifica în esență prin necesitatea de a evita discriminarea între vechile autorizații (acordate pentru o perioadă de maximum 20 de ani) și noile autorizații (acordate pentru o perioadă de maximum 30 de ani). O altă justificare a fost aceea că publicul și‑a exprimat deja opiniile cu privire la proiect, indiferent de durata de valabilitate a acestuia, și că condițiile în care se desfășoară activitatea nu s‑au schimbat.
24.      Instanța de trimitere subliniază că nu se contestă faptul că autorizația acordată pentru funcționarea parcului eolian în discuție intră sub incidența articolului 6 alineatul (1) litera (a) din Convenția de la Aarhus coroborat cu punctul 20 din anexa I la aceasta. Întrebarea care se ridică este mai degrabă dacă decizia atacată, adică de prelungire a autorizației, necesită și o etapă de participare a publicului.
25.      Acesta ar fi situația în cazul în care decizia este de a prelungi o autorizație care poate fi clasificată drept una dintre următoarele:
–        o autorizație acordată pentru o activitate care intră sub incidența articolului 6 alineatul (1) litera (a) din Convenția de la Aarhus și a punctului 20 din anexa I la aceasta sau chiar o modificare sau o extindere a respectivei activități conform punctului 22 din această anexă;
–        o autorizație acordată pentru o activitate care nu figurează în anexa I la Convenția de la Aarhus, dar care poate avea un impact semnificativ asupra mediului, în sensul articolului 6 alineatul (1) litera (b) din această convenție sau
–        o decizie de reanalizare sau de actualizare a condițiilor de funcționare pentru o activitate care intră sub incidența articolului 6 alineatul (1) din Convenția de la Aarhus, în sensul articolului 6 alineatul (10) din aceasta.
26.      În aceste împrejurări, Conseil d’État (Consiliul de Stat) a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„În cadrul unui regim juridic în care [exploatarea] unei activități care intră sub incidența anexei I la Convenția de la Aarhus face obiectul unei autorizații de exploatare acordate pentru o durată maximă de 20 de ani[:]
1)      [A]rticolul 6 alineatele (1) și (10) din Convenția de la Aarhus și [punctele] 20 și 22 din anexa I la aceasta trebuie interpretate în sensul că o decizie de prelungire cu 10 ani a exploatării activității autorizate inițial pentru 20 de ani trebuie să facă obiectul unei etape de participare a publicului?
2)      [A]rticolul 6 alineatele (1) și (10) din Convenția de la Aarhus trebuie interpretat în sensul că nu este compatibil cu acest articol un regim juridic în care procedura de prelungire cu 10 ani a exploatării activității nu implică niciodată o etapă de participare a publicului?”
27.      F.B., Electrabel, guvernul belgian
și Comisia Europeană au depus observații scrise.
IV.    Apreciere
28.      Prin intermediul întrebărilor adresate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă fie articolul 6 alineatul (1) din Convenția de la Aarhus coroborat cu punctele 20 și 22 din anexa I la aceasta, fie articolul 6 alineatul (10) din această convenție trebuie interpretat în sensul că este necesară o etapă de participare a publicului înainte de adoptarea unei decizii de prelungire cu 10 ani a funcționării unui parc eolian autorizat inițial pentru o perioadă de 20 de ani. Instanța de trimitere solicită de asemenea să se stabilească dacă dispozițiile menționate se opun unei reglementări naționale în temeiul
căreia procesul decizional
privind prelungirea cu 10 ani a desfășurării activității în cauză nu implică o etapă de participare a publicului.
29.      Întrebarea instanței de trimitere este adresată în contextul unei acțiuni în anulare a deciziei atacate introduse de F.B., care este rezident al zonei în care este situat parcul eolian
și care critică faptul de a nu fi existat o fază de participare a publicului.
30.      Cu titlu preliminar, trebuie avut în vedere faptul că dispozițiile Convenției de la Aarhus – semnată de Comunitate și aprobată ulterior prin Decizia 2005/370/CE a Consiliului(9) – fac parte integrantă din ordinea juridică a Uniunii(10). Prin urmare, astfel cum observă Comisia în observațiile scrise, Uniunea Europeană și statele membre trebuie să respecte obligațiile care decurg din Convenția de la Aarhus și, mai precis, obligațiile care decurg din articolul 6 din aceasta
referitor la participarea publicului.
31.      Din decizia de trimitere reiese în mod clar că autorizația inițială acordată pentru activitatea în cauză (parcul eolian) impune organizarea participării publicului. Această activitate intră sub incidența articolului 6 alineatul (1) litera (a) din Convenția de la Aarhus coroborat cu punctul 20 din anexa I la această convenție. Astfel, punctul 20 din anexa I extinde cerințele privind participarea publicului prevăzute de articolul 6 din Convenția de la Aarhus la orice activitate pentru care legislația națională prevede participarea publicului pe baza unei proceduri de EEM, cum este cazul activității în discuție în litigiul principal(11).
32.      Respectiva activitate, pentru care dreptul național impune o EEM, intră în domeniul de aplicare al Directivei EEM(12). Într‑adevăr, punctul (i) din titlul 3 din anexa II la Directiva EEM enumeră „instalațiile destinate transformării energiei eoliene în energie electrică (parcuri eoliene)” printre proiectele menționate la articolul 4 alineatul (2) din această directivă, potrivit căruia statele membre stabilesc dacă proiectul trebuie supus unei EEM.
33.      Decizia atacată prelungește durata de valabilitate a autorizației inițiale acordate pentru o activitate pentru care este necesară participarea publicului (în temeiul Directivei EEM și al Convenției de la Aarhus, care face parte integrantă din ordinea juridică a Uniunii).
34.      Cu toate acestea, legislația aplicabilă în temeiul căreia a fost adoptată decizia contestată prin care s‑a prelungit durata activității în cauză nu prevede o etapă de participare a publicului drept condiție necesară a procesului decizional corespunzător.
35.      Se pune deci problema dacă ar fi trebuit să existe o etapă de participare a publicului în ceea ce privește prelungirea duratei activității în cauză, în conformitate cu Convenția de la Aarhus(13).
36.      Instanța de trimitere analizează trei dispoziții juridice care pot fi aplicate reînnoirii unei autorizații acordate pentru o activitate autorizată în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (a) din Convenția de la Aarhus. Prima este această dispoziție coroborată cu punctul 20 sau cu punctul 22 din anexa I la Convenția de la Aarhus, a doua este articolul 6 alineatul (1) litera (b) din convenție, iar a treia este articolul 6 alineatul (10) din convenție. Fiecare dintre aceste trei dispoziții stabilește dacă și în ce condiții există obligativitatea unei faze a participării publicului.
37.      Două încadrări juridice sunt posibile pentru o decizie de prelungire a duratei unei activități autorizate: o nouă decizie de acordare a autorizației pentru o activitate propusă în conformitate,
pe de o parte, cu articolul 6 alineatul (1) litera (a) din Convenția de la Aarhus coroborat cu punctul 20 din anexa I la aceasta sau cu punctul 22 din această anexă (activitate propusă de tipul celor enumerate în anexa I) sau, pe de altă parte, cu articolul 6 alineatul (1) litera (b) din Convenția de la Aarhus (activitatea propusă nu figurează în anexa I, dar poate avea un impact semnificativ asupra mediului). Potrivit celei de a doua încadrări, respectiva decizie este o reanalizare sau o actualizare a condițiilor de funcționare pentru o activitate, în conformitate cu articolul 6 alineatul (10) din convenție.
A.      Reînnoirea autorizației ca decizie de acordare a autorizației pentru activitatea propusă [articolul 6 alineatul (1) literele (a) și (b)]
38.      Articolul 6 din Convenția de la Aarhus prevede dreptul de participare a publicului la procesul decizional privind anumite activități.
39.      Literele (a) și (b) ale articolului 6 alineatul (1) instituie,
împreună, criteriile care stabilesc deciziile care trebuie să facă obiectul participării publicului. Cele două litere sunt legate una de cealaltă prin faptul că iau în considerare posibilul impact semnificativ al activităților propuse asupra mediului(14). Litera (a) se referă la activitățile enumerate în anexa I care sunt considerate a avea un posibil impact semnificativ asupra mediului, iar litera (b) prevede că dispozițiile privind participarea publicului se aplică în conformitate cu dreptul intern
și în cazul deciziilor privind activitățile propuse care nu figurează în anexa I, dar care pot avea însă un impact semnificativ asupra mediului.
40.      Referitor la posibila aplicare a acestei dispoziții, F.B. susține în esență că decizia de reînnoire a autorizației acordate pentru activitatea în cauză trebuie considerată a fi o nouă decizie cu privire la respectiva activitate. Întrucât autorizația inițială a fost acordată în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (a) din Convenția de la Aarhus coroborat cu punctul 20 din anexa I la aceasta(15), reînnoirea respectivei autorizații, arată el,
ar trebui să fie considerată
o nouă decizie și ar trebui astfel să determine participarea publicului. Alternativ, reînnoirea ar putea fi interpretată ca o extindere sau o modificare a respectivei activități, conform punctului 22 din anexa I sau o decizie cu privire la o activitate care nu figurează în anexa I, dar care poate avea un impact semnificativ asupra mediului.
1.      Reînnoirea autorizației ca decizie de acordare a autorizației pentru o activitate propusă de tipul celor enumerate în anexa I [articolul 6 alineatul (1) litera (a) și punctul 20 din anexa I]
41.      Participarea publicului este aplicabilă, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) litera (a) din Convenția de la Aarhus, în cazul deciziilor de acordare sau neacordare a autorizației pentru activitățile propuse de tipul celor enumerate în anexa I(16).
42.      După cum s‑a explicat deja mai sus(17), punctul 20 din anexa I la Convenția de la Aarhus extinde domeniul de aplicare al articolului 6 la orice activitate neprevăzută la punctele 1-19 din această anexă, la care participarea publicului este asigurată, în conformitate cu legislația națională, printr‑o procedură de EEM(18).
43.      Stabilirea aspectului dacă o activitate se încadrează la punctul 20 din anexa I la convenție depinde de existența a trei elemente, și anume (i) participarea publicului; (ii) o EEM în contextul în care are loc participarea publicului și (iii) o legislație
națională care să prevadă o procedură de evaluare a efectelor asupra mediului(19).
44.      Prin urmare, în cazul în care legislația națională nu impune o EEM
pentru a se reînnoi o autorizație, punctul 20 din anexa I nu poate stabili, de sine stătător, o astfel de obligație.
45.      Afirmațiile de mai sus sunt confirmate prin constatările Comitetului pentru examinarea conformității din cadrul Convenției de la Aarhus (denumit în continuare „Comitetul pentru examinarea conformității”)
din care rezultă că decizia de prelungire a duratei unei activități nu intră în sfera de aplicare a punctului 20 din anexa I la Convenția de la Aarhus atunci când legislația
națională nu impune o EEM pentru această reînnoire(20).
46.      În litigiul principal, este clar că legislația națională prevede o EEM pentru acordarea autorizației inițiale pentru funcționarea unui parc eolian. Cu toate acestea, astfel cum a observat în esență Comisia în observațiile scrise, reînnoirea respectivei autorizații nu pare să impună o astfel de evaluare.
47.      Prin urmare, nu se poate considera că reînnoirea autorizației în discuție intra sub incidența articolului 6 alineatul (1) litera (a) din Convenția de la Aarhus coroborat cu punctul 20 din anexa I la aceasta.
2.      Reînnoirea autorizației ca modificare sau extindere a unei activități [articolul 6 alineatul (1) litera (a) și punctul 22 din anexa I]
48.      Punctul 22 din anexa I la Convenția de la Aarhus extinde domeniul de aplicare al articolului 6 din convenție pentru a include orice modificare sau extindere a activităților, în cazul în care o astfel de modificare sau extindere în sine respectă criteriile sau pragurile prevăzute în această anexă. Orice altă modificare sau extindere a activităților care nu respectă criteriile sau pragurile prevăzute în respectiva anexă intră sub incidența articolului 6 alineatul (1) litera (b) din Convenția de la Aarhus.
49.      Problema care se ridică este aceea dacă expresia „modificare sau extindere” trebuie înțeleasă ca incluzând o simplă prelungire a duratei unei activități.
50.      Întrucât prima teză a punctului 22 din anexa I la Convenția de la Aarhus este în esență similară cu punctul 24 din anexa I la Directiva EEM(21), trebuie subliniat că, potrivit jurisprudenței Curții, „din termenii și din economia acestuia [din urmă] rezultă că [acesta] are în vedere modificările sau extinderile unui proiect care, în special prin natura sau prin amploarea lor, prezintă riscuri similare cu proiectul însuși, sub aspectul efectelor asupra mediului”(22).
51.      Curtea a statuat că măsurile naționale care aveau ca efect prelungirea, cu o perioadă semnificativă de 10 ani, a duratei, anterior limitată la 40 de ani, a autorizației de producție de către anumite centrale de energie electrică în scopuri industriale au fost considerate, în combinație cu importante lucrări de renovare care se dovedeau necesare din cauza vechimii respectivelor centrale și a obligației de a le face conforme cu standardele de securitate, ca având „o amploare comparabilă, sub aspectul riscurilor unor efecte asupra mediului, celei a punerii în funcțiune inițiale a centralelor menționate”(23).
52.      În temeiul respectivei jurisprudențe și astfel cum a invocat în esență Comisia în observațiile scrise, se poate susține că, în lipsa oricăror lucrări și modificări de natură fizică, simpla prelungire a duratei unei autorizații acordate pentru o activitate deja existentă precum cea din litigiul principal nu poate fi clasificată drept modificare sau extindere a unei activități.
53.      Hotărârea Curții FCC Česká republika(24), pronunțată în contextul Directivei 2010/75, care pune în aplicare cerințele privind participarea publicului în domeniul emisiilor industriale, confirmă respectiva interpretare. În contextul directivei menționate, termenul de „extindere” face parte din definiția noțiunii de „modificare substanțială” prevăzute la articolul 3 punctul 9 din Directiva 2010/75. Acordarea unei autorizații pentru orice „modificare substanțială” face obiectul unei participări a publicului, în conformitate cu articolul 24 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2010/75. „Modificarea substanțială” este definită ca o „modificare a caracteristicilor sau a funcționării sau o extindere a unei instalații […] care poate avea efecte negative semnificative asupra sănătății umane sau asupra mediului” (sublinierea noastră).
54.      Curtea a statuat că „simpla prelungire a duratei de depozitare a deșeurilor nu modifică, în sine, perimetrul instalației și nici capacitatea de stocare astfel cum este prevăzută în autorizația inițială și nu constituie, așadar, o «extindere» a instalației”(25).
55.      Ghidul de aplicare a Convenției de la Aarhus – care, potrivit jurisprudenței constante a Curții, poate fi considerat un document explicativ care, dacă este cazul, poate fi luat în considerare, împreună cu alte elemente relevante, în vederea interpretării acestei convenții, chiar dacă analizele pe care le cuprinde nu au nicidecum forță obligatorie și nici caracterul normativ al prevederilor convenției menționate(26) – confirmă interpretarea potrivit căreia punctul 22 din anexa I la convenție vizează doar modificările de natură fizică sau extinderile activităților(27).
56.      În cazul procedurilor administrative ulterioare, atunci când acestea se referă la activitățile propuse prevăzute la articolul 6 alineatul (1) din Convenția de la Aarhus, dispoziția care se aplică este articolul 6 alineatul (10), iar nu articolul 6 alineatul (1) coroborat cu punctul 22 din anexa I(28).
57.      Prin urmare, simpla reînnoire a autorizației în litigiul din cauza principală, care nu presupune vreo modificare de natură fizică sau extindere a activității în discuție, nu poate fi clasificată drept o nouă decizie. Cu toate acestea, astfel cum vom explica în cele ce urmează în cuprinsul părții B, acest lucru este posibil fără încălcarea dreptului publicului de a participa în temeiul unei alte dispoziții, și anume a articolului 6 alineatul (10) din Convenția de la Aarhus, care reglementează reanalizarea și actualizarea activităților.
3.      Reînnoirea autorizației ca decizie referitoare la o activitate care are un impact semnificativ asupra mediului [articolul 6 alineatul (1) litera (b) din Convenția de la Aarhus]
58.      Articolul 6 alineatul (1) litera (b) din Convenția de la Aarhus prevede că dispozițiile articolului 6 din aceasta referitor la participarea publicului la decizii privind activități specifice se aplică în cazul deciziilor privind activitățile propuse care nu figurează în anexa I la convenție și care pot avea un impact semnificativ asupra mediului.
59.      Din textul articolului 6 alineatul (1) litera (b) rezultă că părțile la Convenția de la Aarhus stabilesc dacă cerințele privind participarea publicului se aplică atunci când activitatea propusă poate avea un impact semnificativ asupra mediului(29).
60.      În ceea ce privește extinderea duratei activității în cauză, așa cum a arătat în esență Comisia în observațiile scrise, în dosarul de care dispune Curtea nu există suficiente dovezi și informații pentru a stabili dacă această prelungire poate fi considerată a fi o activitate propusă care poate avea un impact semnificativ asupra mediului.
61.      Trebui de asemenea evidențiat că punctul 22 din anexa I la Convenția de la Aarhus extinde domeniul de aplicare al articolului 6 alineatul (1) litera (b) din aceasta la orice modificare sau extindere a activităților în cazul în care o astfel de modificare sau extindere nu respectă în sine criteriile sau pragurile prevăzute în anexa menționată.
62.      Cu toate acestea, din analiza efectuată în secțiunea anterioară(30) rezultă că modificarea sau extinderea activității în conformitate cu acest punct 22 trebuie interpretată drept o modificare de natură fizică sau o extindere, astfel încât simpla reînnoire a unei autorizații – o extindere a duratei acesteia fără niciun fel de modificări de natură fizică sau lucrări – nu este clasificată drept o astfel de modificare sau extindere.
63.      În aceste împrejurări, reînnoirea autorizației în discuție nu pare a fi o decizie care intră în domeniul de aplicare al articolului 6 alineatul (1) litera (b) din Convenția de la Aarhus coroborat cu punctul 22 din anexa I la aceasta.
B.      Reînnoirea autorizației ca decizie de reanalizare sau actualizare a condițiilor de funcționare pentru o activitate [articolul 6 alineatul (10)]
64.      Articolul 6 alineatul (10) din Convenția de la Aarhus impune aplicarea cerințelor privind participarea publicului „mutatis mutandis
și după caz” atunci când o autoritate publică „reanalizează sau actualizează condițiile de funcționare” pentru o activitate care a fost autorizată în temeiul alineatului (1) al acestei dispoziții.
1.      Cerințele de aplicabilitate a articolului 6 alineatul (10)
65.      Articolul 6 alineatul (10) „completează”(31) dispozițiile punctului 22 din anexa I la Convenția de la Aarhus. În timp ce acest punct 22 se referă la orice modificare de natură fizică sau extindere a activităților, articolul 6 alineatul (10) extinde cerințele privind participarea publicului și cu privire la reanalizarea sau actualizarea condițiilor de funcționare pentru o activitate, care include orice reanalizare sau actualizare de natură administrativă care nu implică neapărat o modificare de natură fizică a activității(32).
66.      Aplicarea articolului 6 alineatul (10) este determinată de reanalizarea sau de actualizarea condițiilor de funcționare pentru o activitate. După cum arată chiar termenii săi, sintagma „condiții de funcționare” se referă la toate acele condiții care sunt necesare pentru ca o activitate să poată fi desfășurată în continuare(33). Sintagma „reanalizare sau actualizare” este suficient de cuprinzătoare pentru a cuprinde și obligația de participare a publicului la procesul decizional
privind mediul ulterior acordării autorizației inițiale și care dă naștere unei modificări a condițiilor de funcționare.
67.      Prin modul său amplu de formulare, articolul 6 alineatul (10) surprinde ciclul de viață al activității respective, în măsura în care sunt vizate aspecte care intră în domeniul de aplicare al Convenției de la Aarhus. Aceeași dispoziție contribuie la realizarea obiectivului constant al participării publicului care, astfel cum se precizează în considerentul (9) al Convenției de la Aarhus, este acela de a da publicului ocazia să își exprime preocupările și de a permite autorităților publice să țină seama de aceste preocupări în mod corespunzător.
68.      Considerațiile de mai sus sunt confirmate de natura anumitor activități enumerate în anexa I la Convenția de la Aarhus, care implică utilizarea de resurse naturale. Astfel cum s‑a explicat în doctrină, în majoritatea țărilor, autorizațiile corespunzătoare „sunt acordate doar pentru o perioadă limitată de timp (de obicei, de până la 10 ani), iar ulterior trebuie să fie reînnoite și/sau actualizate”, ca urmare a „faptului că cantitatea unei resurse care urmează a fi utilizată și condițiile acestei utilizări depind în mare măsură de starea resursei naturale în cauză”(34).
69.      Articolul 6 alineatul (10) prevede aplicarea „mutatis mutandis
și după caz” a dispozițiilor de la alineatele (2)-(9) ale acestui articol cu privire la participarea publicului. Referirea la aplicarea „mutatis mutandis” a dispozițiilor privind cerința participării publicului în cuprinsul articolului 6 alineatul (10) înseamnă pur și simplu aplicarea acestor dispoziții „cu modificările necesare”(35). În ceea ce privește caracterul adecvat al participării publicului, deși expresia „după caz” sugerează existența „unei anumite marje de apreciere”, „aceasta nu implică existența unei marje totale de apreciere”(36). Mai curând respectiva dispoziție „introduce un criteriu obiectiv care trebuie luat în considerare în contextul obiectivelor convenției”(37).
70.      Caracterul adecvat al participării publicului în cazul unei reanalizări sau actualizări a condițiilor de funcționare pentru activitatea
în cauză se referă la importanța efectelor pe care respectiva reanalizare sau actualizare le are asupra mediului. Astfel, atunci când se stabilește dacă o activitate propusă trebuie autorizată, este avută în vedere
potențialul impact semnificativ asupra mediului(38),
ceea ce rămâne relevant în etapele ulterioare ale procesului decizional
privind mediul.
71.      Considerațiile de mai sus sunt confirmate de constatările Comitetului pentru examinarea conformității care a subliniat că, la momentul stabilirii caracterului „adecvat” și implicit necesar al unei
faze de participare
a publicului, atunci când autoritățile publice reanalizează sau actualizează condițiile de funcționare pentru o activitate care intră sub incidența articolului 6, se aplică un „criteriu referitor la o anumită
semnificație a impactului asupra mediului”(39).
72.      Expresia „după caz” trebuie să fie aplicată în așa fel încât să se mențină efectul util al articolului 6 alineatul (10) din Convenția de la Aarhus. Cerința de a exista o fază de participare
a publicului ar fi lipsită de întregul său efect util în ipoteza în care cadrul legislativ național nu ar avea în vedere nicio posibilitate de a se evalua caracterul adecvat al unei faze de participare a publicului în eventualitatea unei
reanalizări sau actualizări
a activităților.
73.      Tocmai aceasta a fost problema în cauza care a dat naștere constatărilor Comitetului pentru examinarea conformității care privesc Uniunea Europeană legate de Directiva 2010/75(40). Comitetul pentru examinarea conformității a constatat că Uniunea Europeană, în calitate de parte la Convenția de la Aarhus, nu a respectat articolul 6 alineatul (10) din aceasta „prin instituirea unui cadru juridic care nu prevede nicio posibilitate de participare a publicului în ceea ce privește reexaminările și actualizările” în temeiul unei serii de dispoziții din directiva menționată, în versiunea aplicabilă la momentul respectivelor constatări(41).
74.      Este important de menționat că, pentru a respecta Convenția de la Aarhus, Directiva 2010/75 a fost modificată pentru a prevedea că „membrilor publicului interesat ar trebui să li se ofere din timp posibilități efective de a participa la acordarea autorizației sau actualizarea condițiilor de autorizare stabilite de autoritatea competentă și atunci când condițiile de autorizare sunt reexaminate […](42).
2.      Durata unei activități ca o condiție de funcționare și reînnoirea autorizației în litigiul din cauza principală
75.      Articolul 6 alineatul (10) din Convenția de la Aarhus se aplică în cazul actualizării sau reanalizării condițiilor de funcționare pentru o activitate, cu alte cuvinte toate condițiile necesare pentru posibilitatea desfășurării în continuare a activității(43). Durata
permisă a unei activități este necesară în scopul desfășurării neîntrerupte a respectivei activități și se numără printre condițiile de funcționare menționate(44).
76.      Prin urmare, o decizie care prelungește durata unei activități modifică condițiile de funcționare pentru aceasta și atrage în schimb aplicabilitatea articolului 6 alineatul (10) din convenție.
77.      Nu putem fi de acord cu afirmația guvernului belgian potrivit căreia articolul 6 alineatul (10) nu este aplicabil, din cauza
inexistenței
unei
modificări a condițiilor inițiale în care era exercitată activitatea în cauză; această inexistență nu modifică faptul că durata totală inițială de 20 de ani a fost prelungită cu jumătate din această durată, determinând o modificare a condițiilor inițiale de funcționare(45).
78.      În ceea ce privește caracterul adecvat al organizării unei participări a publicului, astfel cum s‑a
evidențiat deja, autoritățile beneficiază de o marjă de apreciere care trebuie însă exercitată în conformitate cu obiectivele Convenției de la Aarhus(46).
79.      În ceea ce privește reînnoirea autorizației, nu există niciun prag „aritmetic” stabilit de convenție, dincolo de care este adecvat pentru a organiza participarea publicului. Respectiva determinare trebuie efectuată pe baza unor criterii obiective. Caracterul adecvat al participării publicului în cazul reînnoirii unei autorizații și evaluarea efectelor semnificative asupra mediului pot depinde, printre altele, de natura activității a cărei durată se reînnoiește și de durata prelungirii. Este important să se ia de asemenea în considerare aspectul dacă, în etapele unei participări inițiale, publicul a fost informat cu privire la eventualele reînnoiri ale autorizației în viitor și a avut, așadar, posibilitatea de a se exprima cu privire la efectele asociate asupra mediului(47).
80.      În orice caz, o prelungire semnificativă a duratei autorizate inițial a unei activități indică în mod clar că este adecvat să existe o fază de participare a publicului. Considerațiile de mai sus sunt conforme cu obiectivul de participare
a publicului oferind acestuia din urmă ocazia să își exprime preocupările(48).
81.      Comitetul pentru examinarea conformității confirmă interpretarea amintită. Acesta a constatat în repetate rânduri că, „exceptând cazurile în care modificarea duratei autorizate se solicită pentru o perioadă minimală
și nu ar avea desigur decât efecte nesemnificative sau inexistente asupra mediului, este adecvat ca deciziile de prelungire a duratei să intre sub incidența dispozițiilor articolului 6” (sublinierea noastră)(49). Comitetul pentru examinarea conformității a considerat că prelungirea duratei unei activități cu cinci ani nu este „în niciun caz minimală” și impune, așadar, participarea publicului(50).
82.      În litigiul din cauza principală, autorizația a fost prelungită cu 10 ani. O prelungire de 10 ani a unei activități autorizate inițial pentru 20 de ani reprezintă o prelungire cu jumătate din durata sa inițială și nu poate fi considerată a fi „minimală”. În plus, la momentul prelungirii autorizației (2020), trecuseră mai mult de 10 ani de când activitatea
în cauză a fost pentru prima dată pusă în funcțiune (2009).
83.      Împrejurările expuse mai sus reprezintă un indiciu puternic că participarea publicului este adecvată. Revine însă în cele din urmă instanței naționale obligația de a aprecia respectivele împrejurări.
84.      Cealaltă problemă ridicată în cererea de decizie preliminară o reprezintă lipsa din cadrul legislativ național a oricărei posibilități de participare a publicului în legătură cu reînnoirea autorizațiilor acordate pentru o anumită activitate.
85.      Din respectiva cerere de decizie preliminară rezultă că unul dintre motivele pentru care legiuitorul național nu a prevăzut nicio dispoziție în ceea ce privește o etapă a participării publicului a fost acela că, atunci când un operator depune o cerere de autorizare, participarea publicului există, inclusiv EEM, indiferent de durata autorizației acordate. Un alt motiv a fost evitarea discriminării între noile autorizații eliberate pentru parcurile eoliene
(acordate pentru o perioadă
de maximum 30 de ani) și autorizațiile eliberate pe baza regimului anterior (acordate pentru o perioadă de maximum 20 de ani).
86.      Nu suntem convinși că respectivele motive justifică excluderea de către legiuitor a reînnoirii autorizațiilor din domeniul de aplicare al articolului 6 alineatul (10) din Convenția de la Aarhus. În primul rând, aplicarea respectivei dispoziții nu depinde de participarea publicului înainte de acordarea autorizației inițiale. Dispoziția menționată se aplică în toate situațiile în care condițiile de funcționare pentru o activitate sunt „reanalizate sau actualizate” și impune autorității implicate să evalueze dacă participarea publicului este „adecvată”. Deși expresia „după caz” lasă o marjă de apreciere autorităților publice, exercitarea acestei marje nu poate fi eliminată complet pentru simplul fapt că participarea publicului a avut loc în trecut cu privire la unele aspecte care nu au legătură cu reanalizarea sau actualizarea condițiilor de funcționare. Dacă nu ar fi așa, articolul 6 alineatul (10) ar fi privat de efectul său util. Într‑adevăr, toate activitățile pentru care a avut loc participarea publicului (cu privire la alte aspecte decât reanalizarea sau actualizarea condițiilor de funcționare pentru activitate) ar fi automat exceptate.
87.      În ceea ce privește activitatea în discuție în litigiul principal, de la data punerii parcului eolian în funcțiune, au existat etape succesive de anulare și de reexaminare judiciară a autorizației(51). Din dosarul de care dispune Curtea nu reiese în mod clar dacă a avut loc participarea publicului în fiecare dintre acele etape. În orice caz, nu există nicio dovadă că publicul a avut ocazia să își exprime punctele de vedere în mod particular cu privire la posibila prelungire semnificativă a duratei autorizației acordate(52).
88.      În al doilea rând, în ceea ce privește argumentul că participarea publicului conduce la o discriminare între titularii vechilor autorizații și cei ai noilor autorizații, considerăm că este important să reamintim că aplicarea articolului 6 alineatul (10) din Convenția de la Aarhus nu este facultativă. Atunci când sunt îndeplinite condițiile de aplicare a acestuia, dreptul de participare a publicului trebuie garantat(53). Caracterul adecvat al participării publicului la o anumită activitate trebuie stabilit în conformitate cu obiectivele Convenției de la Aarhus(54). Participarea publicului nu reprezintă doar un simplu exercițiu de bifare a unei căsuțe sau o simplă formalitate; acesta
este un mijloc prin care trebuie să se realizeze obiectivele democrației în domeniul mediului urmărite prin această convenție(55).
89.      În plus, articolul 6 alineatul (10) din Convenția de la Aarhus se aplică tuturor operatorilor, indiferent de momentul în care este autorizată activitatea lor. Prin urmare, în ceea ce privește operatorii cărora li s‑au acordat autorizații pentru o perioadă de 30 de ani, ar putea exista și o etapă de participare a publicului la procesul decizional ulterior privind mediul, în cazul în care are loc o modificare sau o actualizare a condițiilor de funcționare pentru activitatea lor.
90.      Trebuie de asemenea precizat că, pentru aplicabilitatea articolului 6 alineatul (10), faptul că a fost efectuată o EEM la momentul acordării autorizației nu este în sine definitoriu. Acest articol și, în general, dreptul de participare a publicului prevăzut în Convenția de la Aarhus nu sunt echivalente cu o EEM(56). După cum se arată în Ghidul de aplicare a Convenției de la Aarhus, domeniul de aplicare al celui de al doilea pilon al Convenției de la Aarhus este „diferit și foarte amplu față de domeniul de aplicare al procedurii de evaluare a impactului asupra mediului”(57). Acest ghid furnizează, cu titlu de exemplu, chiar reanalizarea sau actualizarea condițiilor de funcționare pentru anumite activități care, în multe țări, cu excepția cazului în care privesc o modificare importantă a activității, nu fac în mod necesar obiectul unei EEM, ci mai degrabă al unei proceduri de acordare a autorizațiilor de mediu(58).
91.      Pentru aceste motive, considerăm că articolul 6 alineatul (10) se opune unei reglementări naționale care nu prevede obligația autorității publice de a analiza caracterul adecvat al participării publicului cu privire la decizia de reînnoire pentru o perioadă de 10 ani a autorizațiilor acordate pentru funcționarea unor parcuri eoliene.
92.      Jurisprudența Curții sus‑menționată(59) privind prelungirea duratei de funcționare a unui depozit de deșeuri în contextul Directivei 2010/75 nu poate conduce la o interpretare diferită. În Hotărârea FCC Česká republika, Curtea a statuat că simpla prelungire a duratei de depozitare a deșeurilor, fără să se modifice nici dimensiunile maxime aprobate ale instalației, nici capacitatea totală a acesteia, nu constituie o „modificare substanțială” în sensul articolului 3 alineatul (9) din respectiva directivă. Prin urmare, operatorul depozitului de deșeuri nu putea fi obligat să solicite o nouă autorizație. Motivarea Curții
s‑a întemeiat pe semnificația noțiunii de „modificare substanțială” care necesită printre altele o „extindere” a unei instalații.
93.      Cu toate acestea, domeniul de aplicare al articolului 6 alineatul (10) din Convenția de la Aarhus nu este condiționat de o „modificare substanțială” sau de o extindere de natură fizică a unei activități;
acesta se aplică în cazul unei reanalizări sau actualizări a condițiilor de funcționare pentru o activitate. Astfel cum s‑a subliniat deja mai sus(60), în timp ce punctul 22 din anexa I la Convenția de la Aarhus se aplică modificărilor de natură fizică ale unei activități, articolul 6 alineatul (10) se aplică procedurilor administrative subsecvente(61).
94.      În plus, Directiva 2010/75 a fost modificată(62) începând cu data pronunțării Hotărârii FCC Česká republika pentru a impune o participare a publicului în cazul în care o autorizație este actualizată la cererea operatorului în scopul prelungirii duratei de funcționare a unui depozit de deșeuri care atinge pragurile prevăzute la punctul 5.4 din anexa I la directiva menționată.
95.      Prin urmare, în opinia noastră, Hotărârea FCC Česká republika nu ar trebui înțeleasă ca fiind un obstacol în calea interpretării potrivit căreia reînnoirea pentru o perioadă de 10 ani a autorizației pentru un parc eolian reprezintă o actualizare a condițiilor de funcționare pentru respectiva activitate, care în schimb atrage după sine aplicarea articolului 6 alineatul (10) din Convenția de la Aarhus.
96.      Având în vedere toate cele de mai sus, articolul 6 alineatul (10) din Convenția de la Aarhus trebuie interpretat în sensul că obligă autoritățile publice să examineze caracterul adecvat al existenței unei faze de participare a publicului în cazul prelungirii pentru o perioadă de 10 ani a unei autorizații acordate pentru un parc eolian autorizat inițial pentru o perioadă de 20 de ani, precum și în sensul că se opune unui sistem juridic în care procedura de reînnoire a unei autorizații acordate pentru o astfel de activitate nu include obligația autorității publice de a examina caracterul adecvat al existenței unei faze de
participare a publicului.
V.      Concluzie
97.      În lumina celor de mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebarea adresată de Conseil d’État (Consiliul de Stat), Belgia, după cum urmează:
Articolul 6 alineatul (10) din Convenția privind accesul la informații, participarea publicului la luarea deciziilor și accesul la justiție în probleme de mediu
trebuie interpretat în sensul că obligă autoritățile publice să examineze caracterul adecvat al existenței unei faze de participare a publicului în cazul prelungirii pentru o perioadă de 10 ani a duratei unei autorizații acordate pentru un parc eolian autorizat inițial pentru o perioadă de 20 de ani, precum și în sensul că se opune unui sistem juridic în care procedura de reînnoire a unei autorizații acordate pentru o astfel de activitate nu include obligația autorității publice de a examina caracterul adecvat al existenței unei faze de participare a publicului.
1      Limba originală: engleza.
i      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.
2      Convenția privind accesul la informații, participarea publicului la luarea deciziilor și accesul la justiție în probleme de mediu, adoptată la Aarhus (Danemarca) la 25 iunie 1998 și aprobată în numele Comunității prin Decizia 2005/370/CE a Consiliului din 17 februarie 2005 (JO 2005, L 124, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 204) (denumită în continuare „Convenția de la Aarhus”).
3      Comisia Economică pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite, The Aarhus Convention: An Implementation Guide, ediția a 2‑a, 2014, (denumit în continuare „Ghidul de aplicare a Convenției de la Aarhus”), p. 3
și 253.
4      Declarația de la Lucca, 21-23 octombrie 2002, Lucca, Italia.
5      Ghidul de aplicare a Convenției de la Aarhus, p. 19.
6      Barritt, E., The Foundations of the Aarhus Convention: Environmental Democracy, Rights and Stewardship, Oxford, Hart Publishing, 2020, p. 28.
7      A se vedea în general Bándi, G. (editor), Environmental Democracy and Law, Europa Law Publishing, Groningen/Amsterdam, 2014.
8      În legislația internă, noțiunea de „autorizație unică” (permis unique) înseamnă o autorizație care se referă la un „proiect mixt” (projet mixte), care necesită atât o autorizație de mediu, cât și o autorizație de construire. A se vedea definiția celor două
noțiuni prevăzute la articolul 1 alineatele (11) și (12) și,
respectiv, la articolul 81 din Decretul privind autorizațiile de mediu. A se vedea de asemenea definiția noțiunii de
„autorizație unică” disponibilă la: https://permis‑environnement.spw.wallonie.be/home/glossaire.html#permis‑unique
9      Decizia Consiliului din 17 februarie 2005 privind încheierea, în numele Comunității Europene, a Convenției privind accesul la informație, participarea publicului la luarea deciziei și accesul la justiție în probleme de mediu (JO 2005, L 124, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 201).
10      A se vedea în acest sens Hotărârea din 8 martie 2011, Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125, punctul 30),
și Hotărârea din 8 noiembrie 2022, Deutsche Umwelthilfe (Omologarea autovehiculelor) (C‑873/19, EU:C:2022:857, punctul 48).
11      F.B. menționează în observațiile scrise că parcurile eoliene cu o capacitate totală de 3 MW constituie instalații „de clasa 1” a căror autorizare necesită o EEM
și un sondaj public.
12      Directiva EEM pune în aplicare cerințele de participare a publicului prevăzute în Convenția de la Aarhus în legătură cu proiectele care intră sub incidența acestei directive. A se vedea considerentul (5) al Directivei 2003/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 mai 2003 de instituire a participării publicului la elaborarea anumitor planuri și programe privind mediul și de modificare a Directivelor 85/337/CEE și 96/61/CE ale Consiliului în ceea ce privește participarea publicului și accesul la justiție (JO 2003, L 156, p. 17, Ediție specială, 15/vol. 10, p. 8), care prevede că „[l]egislația comunitară ar trebui aliniată în mod adecvat la [Convenția de la Aarhus] în vederea ratificării acesteia de către Comunitate”.
13      Reclamantul critică doar lipsa participării publicului; nu se invocă niciun motiv cu privire la organizarea unei proceduri de EEM, în conformitate cu Directiva EEM.
14      Ghidul de aplicare a Convenției de la Aarhus, p. 131.
15      A se vedea mai sus punctul 31 din prezentele concluzii.
16      Ghidul de aplicare a Convenției de la Aarhus, p. 126. Potrivit acestui ghid (la p. 131), sintagma „activități propuse” este suficient de amplă pentru a se referi atât la termenul de „proiecte” utilizat în cuprinsul Directivei EEM, cât și la termenul de „instalații” utilizat în cuprinsul Directivei 2010/75/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 noiembrie 2010 privind emisiile industriale (prevenirea și controlul integrat al poluării) (JO 2010, L 334, p. 17).
17      Punctul 31 din prezentele concluzii.
18      A se vedea mai sus punctul 31 din prezentele concluzii și Ghidul de aplicare a Convenției de la Aarhus, p. 131.
19      ACCC/C/2008/35 (Georgia), Constatări și recomandări, 18 iunie 2010, punctul 43.
20      ACCC/C/2013/107 (Irlanda), Constatări și recomandări, 19 august 2019, punctul 75.
21      Punctul 24 din anexa I la Directiva EEM include printre proiectele menționate la articolul 4 alineatul (1) din respectiva directivă „[o]rice modificare sau extindere a proiectelor enumerate în [anexa I] în cazul în care o astfel de modificare sau extindere îndeplinește limitele prevăzute, după caz, în [această] anexă”.
22      Hotărârea din 29 iulie 2019, Inter‑Environnement Wallonie și Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen (C‑411/17, EU:C:2019:622, punctul 78).
23      Hotărârea din 29 iulie 2019, Inter‑Environnement Wallonie și Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen (C‑411/17, EU:C:2019:622, punctul 79). Curtea a constatat că măsurile în discuție în acel litigiu, împreună cu lucrările de modernizare de care erau indisociabil legate, reprezentau în sine un „proiect”, în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (a) din Directiva EEM (a se vedea punctele 63-71, 90 și 94 din hotărârea menționată).
24      Hotărârea din 2 iunie 2022 (C‑43/21, denumită în continuare „FCC Česká republika”, EU:C:2022:425).
25      Hotărârea FCC Česká republika, punctul 36.
26      Hotărârea din 8 noiembrie 2022, Deutsche Umwelthilfe (Omologarea autovehiculelor) (C‑873/19, EU:C:2022:857, punctul 55).
27      Ghidul de aplicare a Convenției de la Aarhus,
p. 132 și 158.
28      Ibidem.
29      Ghidul de aplicare a Convenției de la Aarhus, p. 132.
30      Punctul 57 din prezentele concluzii.
31      Ghidul de aplicare a Convenției de la Aarhus, p. 158.
32      Dacă presupune o modificare de natură fizică, respectiva modificare intră deja sub incidența punctului 22 din anexa I. A se vedea punctul 55 din prezentele concluzii.
33      În ACCC/C/2014/122 (Spania), Constatări și recomandări, 17 decembrie 2020, punctul 73, Comitetul pentru examinarea conformității a stabilit că expresia „condițiile de funcționare” pentru o activitate se referă la „toate condițiile prevăzute în autorizație, iar nu doar la condițiile tehnice sau de funcționare care afectează procesul de producție”.
Potrivit acestor constatări și recomandări, comitetul a arătat la punctul 17 din Îndrumări adresate Regatului Țărilor de Jos cu privire la punerea în aplicare a articolului 3 litera (a) din Decizia VII/8m din 28 noiembrie 2023 că „toate condițiile referitoare la autorizație, fie că se regăsesc sau nu în cuprinsul autorizației
înseși, trebuie considerate ca fiind condiții de funcționare”.
34      Jendrośka, J., „Public participation under Article 6 of the Aarhus Convention”, în Bándi, G., nota de subsol 7, op. cit., p. 136. A se vedea de asemenea Ghidul de aplicare a Convenției de la Aarhus, p. 158.
35      Ghidul de aplicare a Convenției de la Aarhus, p. 159.
36      ACCC/C/2009/41 (Slovacia), Constatări și recomandări, 17 decembrie 2010, punctul 55.
37      Ibidem, punctul 56.
38      A se vedea punctul 39 din prezentele concluzii.
39      ACCC/C/2014/121 (Uniunea Europeană), Constatări și recomandări, 30 martie 2020, punctul 99. Potrivit acestor constatări, criteriul semnificației privește aspectul dacă reanalizarea sau actualizarea [condițiilor de funcționare pentru o activitate] este „«susceptibilă» să modifice semnificativ parametri de bază ai activității sau va «aborda» aspecte importante ale activității în domeniul mediului” [punctul 104, cu referire la ACCC/C/2006/17 (Comunitatea Europeană), Constatări și recomandări, 2 mai 2008].
40      ACCC/C/2014/121 (Uniunea Europeană),
nota de subsol 39, op. cit.
41      Ibidem, punctele 109 și 120.
42      A se vedea considerentul (37) al Directivei (UE) 2024/1785 a Parlamentului European și a Consiliului din 24 aprilie 2024 de modificare a Directivei 2010/75
și a Directivei 1999/31/CE a Consiliului privind depozitele de deșeuri (JO L, 2024/1785).
43      A se vedea mai sus punctul 66 din prezentele concluzii.
44      ACCC/C/2014/104 (Țările de Jos), Constatări și recomandări, 18 iunie 2017, punctul 65, care subliniază că durata permisă a unei activități reprezintă „în mod clar o condiție de funcționare”. În conformitate cu Ghidul de aplicare a Convenției de la Aarhus, „în multe țări, [autorizațiile] de mediu sunt acordate doar pentru o perioadă limitată de timp (de obicei, de până la 10 ani), iar ulterior trebuie să fie reînnoite și/sau actualizate” (p. 158).
45      A se vedea în acest sens ACCC/C/2013/107 (Irlanda), Constatări și recomandări, 19 august 2019, punctul 84.
46      A se vedea punctul 67 din prezentele concluzii.
47      A se vedea în acest sens Concluziile avocatei generale
Kokott prezentate în cauza FCC Česká republika (C‑43/21, EU:C:2022:64, punctul 67).
48      În cazul unor parcuri eoliene, publicul ar putea dori să își exprime opiniile, de exemplu, cu privire la aspecte precum posibilele niveluri de disconfort auditiv sau vizual (efect stroboscopic),
a se vedea,
la modul general, Vandenput, T.,
și Vermer, D., „Éoliennes”, în Delnoy, M.,
și Born, Ch.‑Hu.,
Actualités choisies en droit de l’urbanisme et de l’environnement, Limal, Anthemis, Liège, 2021, p. 218-249, la p. 228.
49      ACCC/C/2014/104 (Țările de Jos), nota de subsol 44, op. cit., punctul 71, ACCC/C/2013/107 (Irlanda), nota de subsol 45, op. cit., punctul 83, ACCC/C/2016/143 (Cehia), Constatări și recomandări, 26 iulie 2021, punctul 106,
și ACCC/C/2014/121 (Uniunea Europeană), nota de subsol 39, op. cit., punctul 102.
50      ACCC/C/2013/107 (Irlanda), nota de subsol 45, op. cit.,
punctul 84.
51      A se vedea punctul 13 din prezentele concluzii.
52      A se vedea în acest sens ACCC/2013/107 (Irlanda), nota de subsol 42, op. cit., punctul 85.
53      A se vedea articolul 1 din Convenția de la Aarhus, potrivit căruia „[…] fiecare parte garantează drepturile de […] [participare] [a] publicului la luarea deciziilor […] în conformitate cu dispozițiile [acestei] convenții” (sublinierea noastră).
54      ACCC/C/2014/121 (Uniunea Europeană),
nota de subsol 39, op. cit.,
punctul 97,
și ACCC/C/2016/143 (Cehia), nota de subsol 49, op. cit., punctul 103.
55      A se vedea observațiile pe care le‑am formulat în partea introductivă a prezentelor concluzii.
56      După cum a arătat Comitetul pentru examinarea conformității, „[c]onvenția nu face din [EEM]
o parte obligatorie a procedurii de participare a publicului; aceasta impune doar obligația ca, atunci când participarea publicului este prevăzută în cadrul unei proceduri de [EEM] în conformitate cu dreptul intern ([punctul 20 din anexa] I la convenție), în raport cu o astfel de participare publică să fie aplicabile dispozițiile articolului 6” [ACCC/C/2008/24 (Spania), Constatări și recomandări, 8 februarie 2011, punctul 82].
57      Ghidul de aplicare a Convenției de la Aarhus, p. 122.
58      Ibidem.
59      La punctul 53 din prezentele concluzii.
60      La punctul 65 din prezentele concluzii.
61      Ghidul de aplicare a Convenției de la Aarhus, p. 158.
62      A se vedea punctul 74 din prezentele concluzii.