62024CJ0597
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a zecea)
12 martie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Politica socială – Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă – Directiva 2000/78/CE – Interzicerea discriminării pe motive de handicap – Articolul 2 alineatul (2) – Dreptul unei profesoare cu handicap de a fi transferată într‑o anumită zonă teritorială – Articolul 5 – Amenajări corespunzătoare pentru persoanele cu handicap – Prioritate acordată mobilității în cadrul aceleiași zone teritoriale față de mobilitatea între zone teritoriale diferite”
În cauza C‑597/24 [Zirvatta] (
i
),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație, Italia), prin decizia din 10 septembrie 2024, primită de Curte la 16 septembrie 2024, în procedura
C.M.
împotriva
Ministero dell’Istruzione e del Merito,
cu participarea:
Ufficio Scolastico Regionale per la Lombardia,
Ambito Territoriale di Mantova,
Ufficio Scolastico Regionale per la Calabria,
CURTEA (Camera a zecea),
compusă din doamna M. L. Arastey Sahún (raportoare), președintă a Camerei a cincea, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a zecea, domnii E. Regan și D. Gratsias, judecători,
avocat general: domnul A. Rantos,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru guvernul italian, de S. Fiorentino, în calitate de agent, asistat de D. D’Alberti, avvocato dello Stato, și de M. T. Lubrano Lobianco, procuratore dello Stato;
–
pentru Comisia Europeană, de D. Recchia și E. Schmidt, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 alineatul (2) litera (b) punctul (i) și a articolului 5 din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (JO 2000, L 303, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 7).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între C.M., o profesoară cu handicap, pe de o parte, și Ministero dell’Istruzione e del Merito (Ministerul Educației și Meritului, Italia), pe de altă parte, în legătură cu cererea lui C.M. de a fi mutată într‑o altă provincie decât cea în care își exercită atribuțiile.
Cadrul juridic
Dreptul internațional
3
Potrivit articolului 1 din Convenția Organizației Națiunilor Unite privind drepturile persoanelor cu handicap, încheiată la New York la 13 decembrie 2006 și aprobată în numele Comunității Europene prin Decizia 2010/48/CE a Consiliului din 26 noiembrie 2009 (JO 2010, L 23, p. 35) (denumită în continuare „Convenția ONU”):
„Scopul prezentei convenții este să promoveze, să protejeze și să garanteze că toate persoanele cu handicap se bucură de toate drepturile omului și libertățile fundamentale, precum și să promoveze respectul pentru demnitatea lor inerentă.
Persoanele cu handicap sunt acelea care au incapacități fizice, mentale, intelectuale sau senzoriale pe termen lung, care, în interacțiune cu diferite bariere, pot împiedica participarea lor deplină și efectivă la viața socială în condiții de egalitate cu ceilalți.”
4
Articolul 2 din această convenție are următorul cuprins:
„În sensul prezentei convenții:
[…]
«Discriminarea pe bază de handicap» reprezintă orice tip de diferențiere, excludere sau restricție pe baza handicapului, care are scopul sau efectul de a reduce sau de a anula recunoașterea, accesul sau exercitarea tuturor drepturilor omului și libertăților fundamentale, în condiții egale cu ceilalți, în domeniile politic, economic, social, cultural, civil sau în orice alt domeniu. Ea include toate formele de discriminare, inclusiv refuzul unor adaptări rezonabile.
«Adaptări rezonabile» sunt acele modificări și adaptări adecvate și necesare care nu determină un cost disproporționat sau nejustificat, necesare, într‑un caz particular, pentru a garanta că persoanele cu handicap au acces și pot exercita toate drepturile omului și libertățile fundamentale, în condiții egale cu ceilalți.
[…]”
5
Articolul 5 din convenția menționată prevede:
„(1)   Statele părți recunosc că toate persoanele sunt egale în fața legii și în temeiul acesteia, având dreptul la o protecție și la beneficii egale din partea legii, fără nicio discriminare.
[…]
(4)   În sensul prezentei convenții, măsurile specifice necesare pentru a accelera sau realiza egalitatea de facto a persoanelor cu handicap nu sunt considerate măsuri discriminatorii.”
6
Potrivit articolului 27 alineatul (1) litera (g) din aceeași convenție:
„Statele părți recunosc dreptul persoanelor cu handicap de a lucra în condiții egale cu celelalte persoane; acest drept include dreptul la posibilitatea de a se întreține prin munca aleasă sau acceptată liber, pe o piață a muncii și într‑un mediu de lucru deschise, bazate pe incluziune și accesibile persoanelor cu handicap. Statele părți protejează și promovează exercitarea dreptului la muncă, inclusiv pentru persoanele care dobândesc un handicap în timpul angajării, luând măsurile necesare, inclusiv prin intermediul legislației, în special în scopul:
[…]
(g) de a angaja persoane cu handicap în sectorul public”.
Dreptul Uniunii
7
Considerentele (16), (20) și (21) ale Directivei 2000/78 au următorul cuprins:
„(16)
Aplicarea unor măsuri care țin cont de nevoile persoanelor cu handicap la locul de muncă îndeplinește un rol major în combaterea discriminărilor pe motive de handicap.
[…]
(20)
Trebuie prevăzute măsuri corespunzătoare, adică măsuri eficiente și practice destinate amenajării locului de muncă în funcție de handicap, de exemplu prin amenajarea localurilor sau adaptarea echipamentelor, ritmului de lucru, repartizării sarcinilor sau a ofertei de mijloace de formare sau de încadrare.
(21)
Pentru a stabili dacă măsurile în cauză generează costuri disproporționate, trebuie să se țină seama, în special, de costurile financiare și de altă natură pe care le implică, de dimensiunea și de resursele financiare ale organizației sau întreprinderii și de posibilitatea de a obține fonduri publice sau orice alte ajutoare.”
8
Articolul 1 din această directivă, intitulat „Obiectivul”, prevede:
„Prezenta directivă are ca obiectiv stabilirea unui cadru general de combatere a discriminării pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, în vederea punerii în aplicare, în statele membre, a principiului egalității de tratament.”
9
Articolul 2 din directiva menționată, intitulat „Conceptul de discriminare”, prevede:
„(1)   În sensul prezentei directive, prin principiul egalității de tratament se înțelege absența oricărei discriminări directe sau indirecte, bazate pe unul din motivele menționate la articolul 1.
(2)   În sensul alineatului (1):
(a)
o discriminare directă se produce atunci când o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât este, a fost sau va fi tratată într‑o situație asemănătoare o altă persoană, pe baza unuia dintre motivele menționate la articolul 1;
(b)
o discriminare indirectă se produce atunci când o dispoziție, un criteriu sau o practică aparent neutră poate avea drept consecință un dezavantaj special pentru persoane de o anumită religie sau cu anumite convingeri, cu un anumit handicap, de o anumită vârstă sau de o anumită orientare sexuală, în raport cu altă persoană, cu excepția cazului în care:
(i)
această dispoziție, acest criteriu sau această practică este obiectiv justificată de un obiectiv legitim, iar mijloacele de realizare a acestui obiectiv nu sunt adecvate și necesare […]
[…]
(5)   Prezenta directivă nu aduce atingere măsurilor prevăzute de legislația națională care, într‑o societate democratică, sunt necesare pentru securitatea publică, apărarea ordinii și prevenirea infracțiunilor penale, protecția sănătății publice și protecția drepturilor și libertăților semenilor.”
10
Articolul 3 din aceeași directivă, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede la alineatul (1) literele (a) și (c):
„În limitele competențelor conferite Comunității [Europene], prezenta directivă se aplică tuturor persoanelor, atât în sectorul public, cât și în cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește:
(a)
condițiile de acces la încadrare în muncă, la activități nesalariate sau la muncă, inclusiv criteriile de selecție și condițiile de recrutare, oricare ar fi ramura de activitate și la toate nivelurile ierarhiei profesionale, inclusiv în materie de promovare;
[…]
(c)
condițiile de încadrare și de muncă, inclusiv condițiile de concediere și de remunerare”.
11
Articolul 5 din Directiva 2000/78, intitulat „Amenajări corespunzătoare pentru persoanele cu handicap”, prevede:
„În scopul garantării respectării principiului egalității de tratament față de persoanele cu handicap, sunt prevăzute amenajări corespunzătoare. Aceasta înseamnă că angajatorul ia măsuri corespunzătoare, în funcție de nevoi, într‑o situație concretă, pentru a permite unei persoane cu handicap să aibă acces la un loc de muncă, să îl exercite sau să avanseze, sau să aibă acces la formare, cu condiția ca aceste măsuri să nu presupună o sarcină disproporționată pentru angajator. Această sarcină nu este disproporționată atunci când este compensată în mod suficient prin măsuri existente în cadrul politicii statului membru în cauză în favoarea persoanelor cu handicap.”
12
Potrivit articolului 7 din această directivă, intitulat „Acțiune pozitivă și măsuri specifice”:
„(1)   Pentru a se asigura deplina egalitate în viața profesională, principiul egalității de tratament nu împiedică niciun stat membru să mențină sau să adopte măsuri specifice destinate a preveni sau compensa dezavantajele legate de unul din motivele prevăzute la articolul 1.
(2)   În ceea ce privește persoanele cu handicap, principiul egalității de tratament nu aduce atingere dreptului statelor membre de a menține sau de a adopta dispoziții privind protecția sănătății și a securității la locul de muncă și nici măsurilor privind crearea sau menținerea de dispoziții sau de facilități în vederea salvgardării sau încurajării integrării acestora în câmpul muncii.”
Dreptul italian
Legea nr. 104/1992
13
Potrivit articolului 21 din legge n. 104 – Legge‑quadro per l’asistenza, l’integrazione sociale e i diritti delle personne handicappate (Legea nr. 104 privind legea‑cadru pentru asistența, integrarea socială și drepturile persoanelor cu handicap) din 5 februarie 1992 (GURI nr. 39 din 17 februarie 1992, supliment ordinar nr. 30, denumită în continuare „Legea nr. 104/1992”):
„1.   O persoană cu handicap al cărei grad de invaliditate este mai mare de două treimi sau care prezintă incapacități care figurează în prima, în a doua și în a treia categorie din tabelul A anexat la [legge n. 648 – Riordinamento delle disposizioni sulle pensioni di guerra (Legea nr. 648 privind reorganizarea dispozițiilor referitoare la pensiile de război) din 10 august 1950 (GURI nr. 200 din 1 septembrie 1950)], recrutată de organisme publice în calitate de candidat care a reușit la un concurs sau cu un alt titlu, beneficiază de dreptul de a alege cu prioritate un post dintre posturile disponibile.
2.   Persoanele menționate la alineatul 1 au prioritate în ceea ce privește transferul la cerere.”
14
Articolul 33 alineatul 6 din această lege prevede:
„Persoana majoră cu handicap grav poate beneficia alternativ de concediile prevăzute la alineatele 2 și 3, are dreptul de a alege, în măsura posibilului, locul de muncă cel mai apropiat de domiciliul său și nu poate fi mutată într‑un alt loc de repartizare fără acordul său.”
Decretul legislativ nr. 297
15
Articolul 465 alineatul 1 din decreto legislativo n. 297 – Approvazione del testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado (Decretul legislativ nr. 297 de aprobare a textului unic al dispozițiilor aplicabile în materie de învățământ și referitoare la școlile de toate tipurile și nivelurile) din 16 aprilie 1994 (GURI nr. 115 din 19 mai 1994, supliment ordinar nr. 79, denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 297”), prevede:
„Până la punerea în aplicare a dispozițiilor articolului 470 alineatul 1, cererile de transfer în cadrul aceleiași provincii se soluționează anterior cererilor de transfer care provin dintr‑o altă provincie.”
16
Articolul 470 din acest decret are următorul cuprins:
„1.   Convenții specifice încheiate între organizațiile sindicale și [Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca (Ministerul Educației, Universității și Cercetării, Italia)] definesc calendarul și modalitățile care permit plasarea pe același plan a mobilității profesionale (schimbarea disciplinei de predare sau a nivelului sistemului educațional) și a mobilității teritoriale, precum și abandonarea repartizării între posturile rezervate mobilității interprovinciale și cele rezervate titularizărilor, astfel încât acestea din urmă să fie efectuate pe posturile reziduale rămase vacante și disponibile după finalizarea operațiunilor referitoare la mobilitatea profesională și teritorială în cursul fiecărui an școlar.
2.   Convențiile menționate la alineatul 1 stabilesc de asemenea ordinea de prioritate între diferitele operațiuni de mobilitate, criteriile și modalitățile de întocmire a listelor corespunzătoare, precum și criteriile pentru finalizarea schimbărilor în ceea ce privește disciplina de predare și nivelul sistemului educațional în cadrul operațiunilor de repartizare menționate la articolul 479, înțelegându‑se că trecerea la posturi de sprijin este condiționată de deținerea titlului de specializare necesar. Nu se ține seama de condiția vechimii pentru schimbările de grad în sistemul de învățământ prevăzute de prezentul articol.”
17
Articolul 601 din decretul menționat prevede:
„1.   Articolele 21 și 33 din [Legea nr. 104/1992] se aplică personalului vizat de prezentul text unic.
2.   Normele [menționate anterior] conferă un drept de prioritate în materie de titularizare, de recrutare ca personal netitular și de mobilitate.”
Decretul legislativ nr. 216
18
Articolul 3 alineatul 3-bis din decreto legislativo n. 216 – Attuazione della direttiva 2000/78/CE per la parità di trattamento in materia di occupazione e di condizioni di lavoro e della direttiva n. 2014/54/UE relativa alle misure intese ad agevolare l’esercizio dei diritti conferiti ai lavoratori nel quadro della libera circolazione dei lavoratori (Decretul legislativ nr. 216 de punere în aplicare a Directivei 2000/78/CE privind egalitatea de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă și a Directivei 2014/54/UE privind măsurile de facilitare a exercitării drepturilor conferite lucrătorilor în contextul liberei circulații a lucrătorilor) din 9 iulie 2003 (GURI nr. 187 din 13 august 2003), în versiunea aplicabilă litigiului principal, prevede:
„Pentru a garanta respectarea principiului egalității de tratament a persoanelor cu handicap, angajatorii publici și privați sunt obligați să efectueze amenajări corespunzătoare, astfel cum sunt definite de [Convenția ONU], ratificată în temeiul [legge n. 18 – Ratifica ed esecuzione della Convenzione delle Nazioni Unite sui diritti delle personne con disabilità, con Protocollo opzionale, fatta a New York il 13 dicembre 2006 e istituzione dell’Osservatorio nazionale sulla condizione delle personne con disabilità (Legea nr. 18 privind ratificarea și punerea în aplicare a Convenției Națiunilor Unite privind drepturile persoanelor cu handicap, împreună cu Protocolul său facultativ, încheiate la New York la 13 decembrie 2006 și înființarea Observatorului național privind situația persoanelor cu handicap) din 3 martie 2009 (GURI nr. 61 din 14 martie 2009)], la locul de muncă, pentru a garanta egalitatea deplină a persoanelor cu handicap cu ceilalți lucrători. Angajatorii publici trebuie să asigure punerea în aplicare a prezentului alineat fără costuri noi sau superioare pentru finanțele publice și utilizând resursele umane, financiare și materiale disponibile în temeiul legislației în vigoare.”
Convenția colectivă națională a personalului din sectorul învățământului școlar pentru perioada reglementată de patru ani 2006-2009 și pentru perioada economică de doi ani 2006-2007
19
Potrivit articolului 10 alineatul 1 din contratto collettivo nazionale di lavoro relativo al personale del Comparto scuola per il quadriennio normativo 2006-2009 e biennio economico 2006-2007 (Convenția colectivă națională a personalului din sectorul învățământului școlar pentru perioada de patru ani reglementată 2006-2009 și perioada economică de doi ani 2006-2007) din 27 noiembrie 2007:
„Criteriile și modalitățile de punere în aplicare a mobilității teritoriale […] a personalului vizat de prezenta convenție sunt definite în cadrul negocierii colective naționale complementare […]”
CCNI
20
Articolul 6 alineatul 2 din contratto collettivo nazionale integrativo concernente la mobilità del personale docente, educativo ed A.T.A. per l’a.s. 2017/2018 (Convenția colectivă națională suplimentară privind mobilitatea personalului didactic, educațional, auxiliar, tehnic și administrativ din școli pentru anul școlar 2017/2018), din 11 aprilie 2017 (denumită în continuare „CCNI”), prevede:
„Mobilitatea în cadrul aceleiași provincii are prioritate față de mobilitatea între diferite provincii […]”
21
Articolul 13 alineatul 1 din CCNI prevede:
„1.   Sistemul de prioritate
Prioritățile prevăzute la prezentul articol sunt grupate în mod sistematic pe categorii și sunt și sunt integrate funcțional, în următoarea ordine de prioritate, numai în operațiunile de mobilitate teritorială pentru care se aplică, cu excepția punctului I, care se aplică și mobilității profesionale. […]
I) Invaliditate și probleme grave de sănătate
În operațiunile de mobilitate teritorială și profesională, oricare ar fi provincia de origine a persoanei interesate, se acordă prioritate absolută tuturor membrilor personalului didactic care se află, în ordine, în una dintre următoarele condiții:
1)
personalul didactic nevăzător […]
2)
personalul hemodializat […]
Cadrul didactic are prioritate față de toate preferințele școlare indicate și față de toate preferințele în vederea titularizării în zonă.
[…]
III) Personalul cu handicap și personalul care necesită îngrijiri speciale și continue
În cadrul procedurilor de transfer, se acordă prioritate, în ordine, personalului școlar care se află în următoarele situații:
1) persoanele cu handicap prevăzute la articolul 21 din [Legea nr. 104/1992], la care face trimitere articolul 601 din [Decretul legislativ nr. 297], al căror grad de invaliditate este mai mare de două treimi sau care prezintă incapacități care figurează în prima, în a doua și în a treia categorie din tabelul A anexat la [Legea nr. 648 privind reorganizarea dispozițiilor referitoare la pensiile de război] […]
[…]
Personalul menționat la punctul III subpunctul 1) […] se poate prevala de această prioritate în provincia în care se află comuna sa de reședință și numai pentru această provincie, cu condiția să fi exprimat ca preferință una sau mai multe instituții de învățământ situate în comuna respectivă sau să fi desemnat circumscripția corespunzătoare respectivei comune sau unei părți din aceasta, dacă intenționează să exprime preferințe pentru instituții de învățământ din alte comune sau alte circumscripții sau provincii. […]”
Litigiul principal și întrebările preliminare
22
C.M., care are un handicap, este profesoară titulară din anul 2016. Aceasta își exercită atribuțiile la Ostiglia, care se află în provincia Mantova (Italia).
23
La 31 octombrie 2017, în urma unei vizite medicale de expertiză, comisia medicală competentă în materie de invaliditate a constatat că ea era afectată de un handicap care implica o reducere permanentă a capacității sale de muncă cu 70 %.
24
În cadrul programului național de mobilitate pentru anul școlar 2018/2019 organizat de Ministerul Educației, Universității și Cercetării, C.M. a solicitat transferul său în provincia Catanzaro (Italia), invocând prioritatea recunoscută, în temeiul articolului 21 din Legea nr. 104/1992, persoanelor cu handicap a căror grad de invaliditate este mai mare de două treimi.
25
Această cerere de transfer formulată de C.M. a fost respinsă din cauza lipsei unor posturi suficiente în această provincie, posturile vacante fiind atribuite în cadrul unor transferuri interne în provincia menționată.
26
C.M. a introdus o acțiune împotriva respingerii cererii sale de transfer la Tribunale di Mantova (Tribunalul din Mantova, Italia), având ca obiect constatarea dreptului său de a fi transferată în provincia Catanzaro. Această acțiune a fost respinsă.
27
C.M. a declarat apel împotriva hotărârii acestei instanțe la Corte d’appello di Brescia (Curtea de Apel din Brescia, Italia), care a respins‑o, pentru motivul că prioritatea acordată persoanelor cu handicap în materie de transfer, prevăzută la articolul 13 din CCNI, se aplică numai în cadrul procedurilor de mobilitate în aceeași provincie. Astfel, cererile de transfer interprovincial nu pot fi examinate decât după tratarea cererilor de mutare intraprovincială. Numai cadrele didactice nevăzătoare sau hemodializate ar beneficia de o prioritate numită „absolută” de transfer în cadrul aceleiași provincii sau între provincii.
28
C.M. a declarat recurs împotriva hotărârii Corte d’appello di Brescia (Curtea de Apel din Brescia) în fața Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație, Italia), care este instanța de trimitere.
29
În fața acestei instanțe, C.M. arată că regimul de mobilitate a personalului din școlile publice, potrivit căruia cererile de transfer interprovincial nu pot fi examinate decât după tratarea cererilor de transfer intraprovincial, ar constitui un obstacol în calea efectivității protecției de care ar beneficia orice persoană cu handicap al cărei grad de invaliditate este mai mare de două treimi în temeiul articolului 21 din Legea nr. 104/1992. Aceasta arată că o astfel de persoană nu ar putea pretinde decât posturile rămase în provincia dorită. Ca urmare a acestei înlănțuiri a etapelor intraprovinciale și interprovinciale ale procesului de mobilitate, atunci când sunt examinate cererile de transfer interprovincial, este posibil ca posturile inițial vacante să fi fost deja ocupate, pe baza cererilor de transfer intraprovincial prezentate de cadre didactice care nu au un handicap, lipsind astfel de efect prioritatea recunoscută cadrelor didactice care intră sub incidența acestui articol 21. Reclamanta din litigiul principal apreciază, așadar, că, asemenea cadrelor didactice nevăzătoare sau hemodializate, ar trebui, în temeiul statutului de persoană cu handicap, care i‑ar fi fost recunoscut în temeiul acestui articol 21, să poată beneficia de o prioritate absolută în materie de mobilitate.
30
La rândul său, Ministerul Educației și Meritului solicită respingerea recursului pentru motivul că dreptul lui C.M. de a fi transferată este condiționat de disponibilitatea posturilor care urmează să fie ocupate în provincia dorită. În speță, deși lui C.M. i se acordă prioritate în temeiul articolului 21 alineatul 2 din Legea nr. 104/1992, cererea sa de transfer nu putea fi admisă în lipsa unor posturi vacante în provincia dorită.
31
Instanța de trimitere amintește că acest articol 21 alineatul 2 prevede că cadrele didactice cu handicap al căror grad de invaliditate este mai mare de două treimi au o prioritate în materie de mobilitate și că această dispoziție face parte din regimul aplicabil mobilității teritoriale, pentru care articol 465 alineatul 1 din Decretul legislativ nr. 297 coroborat cu articolul 6 alineatul 2 din CCNI prevede că cererile de transfer al cadrelor didactice în interiorul aceleiași provincii sunt tratate cu prioritate față de cererile de transfer al acestora între provincii.
32
Or, această prioritate acordată mobilității intraprovinciale care, potrivit acestei instanțe, permite gestionarea optimă a operațiunilor complexe de mobilitate a personalului pe întreg teritoriul național astfel încât începerea anului școlar să se desfășoare în bune condiții ar putea dezavantaja cadrele didactice vizate la articolul 21 din Legea nr. 104/1992 în raport cu celelalte cadre didactice, ținând seama de reducerea progresivă a posturilor disponibile în învățământ. În consecință, instanța menționată consideră necesar să solicite Curții să se pronunțe cu privire la compatibilitatea articolului 465 alineatul 1 din Decretul legislativ nr. 297 coroborat cu articolul 6 alineatul 2 din CCNI cu dreptul Uniunii.
33
În aceste condiții, Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 5 din Directiva [2000/78], intitulat «Amenajări corespunzătoare pentru persoanele cu handicap», trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum reglementarea italiană prevăzută de [CCNI], care, potrivit dispozițiilor coroborate ale articolului 6 alineatul 2 și ale articolului 13 alineatul 1 din acesta, recunoaște prioritatea prevăzută la punctul III subpunctul 1) din respectivul articol 13 alineatul 1 persoanelor cu handicap care fac parte din personalul școlar menționat la articolul 21 din Legea nr. 104/1992, la care face trimitere articolul 601 din [Decretul legislativ nr. 297], prevăzând în același timp că operațiunile privind mobilitatea personalului în interiorul aceleiași provincii au prioritate față de cele privind mobilitatea între provincii?
2)
În temeiul articolului 2 alineatul (2) litera (b) punctul (i) din Directiva 2000/78, trebuie să se considere că dezavantajul special pe care dispozițiile naționale menționate mai sus îl pot crea pentru cadrele didactice cu handicap al căror grad de invaliditate este mai mare de două treimi este justificat în mod obiectiv de un obiectiv legitim, pentru a duce la bun sfârșit, pentru începutul anului școlar, operațiuni de mobilitate teritorială foarte complexe, care acoperă întregul teritoriu național, iar mijloacele utilizate pentru atingerea acestui obiectiv sunt adecvate și nu depășesc ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit de dispozițiile legislative și contractuale? Sau, dimpotrivă, trebuie să se considere că reglementarea în discuție determină o discriminare în detrimentul cadrelor didactice menționate mai sus, care privează de efect de facto prioritatea care le este recunoscută în procedurile de mobilitate, întrucât această prioritate privește numai mobilitatea în interiorul aceleiași provincii, iar nu mobilitatea între provincii, și, prin urmare, nu are un caracter absolut (astfel cum se prevede pentru alte categorii de persoane cu handicap)?”
Cu privire la competența Curții și la admisibilitatea întrebărilor preliminare
34
Guvernul italian susține că Curtea nu este competentă să examineze întrebările adresate, acestea vizând aprecierea compatibilității cu Directiva 2000/78 a prevederilor unei convenții colective, și anume articolele 6 și 13 din CCNI, iar nu a dispozițiilor unui act cu putere de lege sau ale unui act administrativ.
35
Acest guvern adaugă că articolul 64 din decreto legislativo no 165 – Norme generali sull’ordinamento del lavoro alle dipendenze delle amministrazioni pubbliche (Decretul legislativ nr. 165 privind normele generale referitoare la organizarea muncii în administrațiile publice) din 30 martie 2001 (GURI nr. 106 din 9 mai 2001) prevede trimiterea întrebărilor privind eficacitatea, validitatea sau interpretarea unei convenții colective la Agenzia per la rappresentanza negoziale delle pubbliche amministrazioni (ARAN) (Agenția pentru reprezentarea administrațiilor publice la negocieri, Italia).
36
În orice caz, chiar dacă Curtea ar aprecia că Directiva 2000/78 trebuie interpretată în sensul că se opune articolelor 6 și 13 din CCNI, instanța de trimitere ar fi obligată să aplice articolul 465 din Decretul legislativ nr. 297, care prevede că cererile de transfer în cadrul aceleiași provincii sunt soluționate anterior cererilor de transfer care provin dintr‑o altă provincie, astfel încât această întrebare ar fi lipsită de pertinență pentru soluționarea litigiului principal.
37
În această privință, trebuie să se amintească faptul că sistemul de cooperare stabilit la articolul 267 TFUE este întemeiat pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte. În cadrul unei proceduri inițiate în temeiul acestui articol 267, interpretarea prevederilor naționale este de competența instanțelor statelor membre, iar nu a Curții și nu incumbă acesteia din urmă să se pronunțe asupra compatibilității normelor de drept intern cu prevederile dreptului Uniunii. În schimb, Curtea este competentă să furnizeze instanței naționale toate elementele de interpretare proprii dreptului Uniunii care să îi permită acesteia să aprecieze compatibilitatea normelor de drept intern cu reglementarea Uniunii (Hotărârea din 18 noiembrie 2020, Syndicat CFTC, C‑463/19, EU:C:2020:932, punctul 29 și jurisprudența citată).
38
Deși este adevărat că, pe plan formal, prin intermediul întrebărilor preliminare, interpretate în lumina motivelor deciziei de trimitere, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la compatibilitatea dispozițiilor de drept intern cu dreptul Uniunii, nu este mai puțin adevărat că Curtea poate da un răspuns util la aceste întrebări furnizând instanței menționate elementele de interpretare proprii dreptului Uniunii care îi vor permite să se pronunțe ea însăși cu privire la compatibilitatea dreptului intern cu dreptul Uniunii. În consecință, în măsura în care întrebările au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 noiembrie 2020, Syndicat CFTC, C‑463/19, EU:C:2020:932, punctul 30 și jurisprudența citată).
39
În această privință, este necesar să se amintească faptul că întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa proprie și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare formulate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate [Hotărârea din 18 decembrie 2025, Tenergie (Cerere de remitere a taxelor la import), C‑259/24, EU:C:2025:1013, punctul 26 și jurisprudența citată].
40
În speță, întrebările adresate privesc interpretarea principiului egalității de tratament garantat de Directiva 2000/78, a articolului 5 din aceasta, care privește „amenajările corespunzătoare pentru persoanele cu handicap”, precum și a articolului 2 alineatul (2) litera (b) punctul (i) din această directivă, care privește motivele care pot justifica o diferență de tratament.
41
Pe de altă parte, trebuie să se constate că decizia de trimitere expune în mod suficient cadrul factual și normativ în care se înscriu întrebările adresate, precum și motivele care au determinat instanța de trimitere să aibă îndoieli cu privire la compatibilitatea reglementării naționale în discuție în litigiul principal cu dreptul Uniunii. Astfel, nu rezultă că întrebările menționate nu au nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul procedurii principale ori că privesc o problemă ipotetică.
42
Rezultă că Curtea este competentă să răspundă la întrebările preliminare și că acestea sunt admisibile.
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
43
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 5 din Directiva 2000/78 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care prevede un regim privind mobilitatea profesională și teritorială care acordă prioritate în materie de mobilitate anumitor cadre didactice cu handicap și care face ca operațiunile de mobilitate intraprovincială să aibă prioritate față de operațiunile de mobilitate interprovincială.
44
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, atât din titlul și din preambulul, cât și din conținutul și din finalitatea directivei menționate rezultă că aceasta urmărește să stabilească un cadru general pentru a‑i asigura oricărei persoane egalitatea de tratament „în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă”, oferindu‑i o protecție eficientă împotriva discriminărilor bazate pe unul dintre motivele menționate la articolul 1, printre care figurează handicapul (Hotărârea din 11 septembrie 2025, Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, punctul 41 și jurisprudența citată).
45
Conform articolului 3 alineatul (1) literele (a) și (c) din directiva menționată, aceasta se aplică, în limitele competențelor conferite Uniunii Europene, tuturor persoanelor, atât în sectorul public, cât și în cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește printre altele condițiile de acces la încadrare în muncă, precum și condițiile de încadrare în muncă și de muncă (Hotărârea din 11 septembrie 2025, Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, punctul 42 și jurisprudența citată).
46
În speță, trebuie să se examineze dacă reglementarea națională în discuție în litigiul principal, care prevede o prioritate în materie de mobilitate în favoarea anumitor cadre didactice cu handicap, pune în aplicare „amenajări corespunzătoare”, în sensul articolului 5 din directiva menționată.
47
Potrivit acestei dispoziții, în scopul garantării respectării principiului egalității de tratament față de persoanele cu handicap, trebuie să fie prevăzute amenajări corespunzătoare, ceea ce înseamnă că angajatorul ia măsuri corespunzătoare, în funcție de nevoi, într‑o situație concretă, pentru a permite unei persoane cu handicap să aibă acces la un loc de muncă, să îl exercite sau să avanseze ori să aibă acces la formare, cu condiția ca aceste măsuri să nu presupună o sarcină disproporționată pentru angajator. Această sarcină nu este disproporționată atunci când este compensată în mod suficient prin măsuri existente în cadrul politicii statului membru în cauză în favoarea persoanelor cu handicap.
48
Din articolul 5 din Directiva 2000/78, interpretat în lumina considerentului (20) al acesteia, reiese că măsurile corespunzătoare, în sensul acestui articol 5, sunt măsuri eficiente și practice destinate amenajării locului de muncă în funcție de handicap, de exemplu prin amenajarea spațiilor sau prin adaptarea echipamentelor, a ritmului de lucru, a repartizării sarcinilor ori a ofertei de mijloace de formare sau de încadrare.
49
Acest considerent (20) enumeră în mod neexhaustiv măsuri corespunzătoare, acestea din urmă putând fi de ordin fizic, organizațional și/sau educativ, din moment ce articolul 5 menționat, interpretat în lumina Convenției ONU, preconizează o definiție largă a noțiunii de „amenajări corespunzătoare” (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 februarie 2022, HR Rail, C‑485/20, EU:C:2022:85, punctul 40 și jurisprudența citată).
50
Astfel, trebuie precizat că prevederile acestei convenții pot fi invocate în vederea interpretării dispozițiilor Directivei 2000/78, astfel încât aceasta din urmă trebuie să facă, în măsura posibilului, obiectul unei interpretări conforme cu convenția menționată (Hotărârea din 11 septembrie 2025, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, punctul 33 și jurisprudența citată).
51
Potrivit articolului 2 al patrulea paragraf al aceleiași convenții, prin „[a]daptări rezonabile” trebuie să se înțeleagă „modificări și adaptări adecvate și necesare care nu determină un cost disproporționat sau nejustificat, necesare, într‑un caz particular, pentru a garanta că persoanele cu handicap au acces și pot exercita toate drepturile omului și libertățile fundamentale, în condiții egale cu ceilalți”.
52
Trimiterea făcută, în considerentul (20) al Directivei 2000/78, la organizarea „locului de muncă” trebuie înțeleasă în sensul că subliniază caracterul prioritar al unei astfel de amenajări în raport cu alte măsuri care permit adaptarea mediului de lucru al persoanei cu handicap pentru a‑i permite o participare deplină și efectivă la viața profesională în temeiul principiului egalității cu ceilalți lucrători. Aceste măsuri pot cuprinde, așadar, o punere în aplicare de către angajator a unor măsuri care să permită acestei persoane să își păstreze locul de muncă, precum un transfer la un alt loc de muncă (Hotărârea din 10 februarie 2022, HR Rail, C‑485/20, EU:C:2022:85, punctul 41).
53
Considerentul (21) al acestei directive precizează că, pentru a stabili dacă măsurile în cauză generează costuri disproporționate, trebuie să se țină seama în special de costurile financiare și de altă natură pe care le implică, de dimensiunea și de resursele financiare ale organizației sau întreprinderii și de posibilitatea de a obține fonduri publice sau orice alte ajutoare.
54
Astfel, noțiunea de „amenajări corespunzătoare”, în sensul articolului 5 din directiva menționată, trebuie interpretată în sens larg, ca referindu‑se la eliminarea diverselor bariere care împiedică participarea deplină și efectivă la viața profesională a persoanelor cu handicap în condiții de egalitate cu ceilalți lucrători (Hotărârea din 21 octombrie 2021, Komisia za zashtita ot diskriminatsia, C‑824/19, EU:C:2021:862, punctul 57 și jurisprudența citată).
55
Cu toate acestea, potrivit acestui articol 5, „angajatorul ia măsuri corespunzătoare, în funcție de nevoi, într‑o situație concretă”.
56
Astfel cum subliniază Comisia Europeană în observațiile sale scrise, pentru a oferi amenajările corespunzătoare necesare pentru a permite lucrătorului cu handicap să aibă acces la un loc de muncă, să îl exercite sau să avanseze, în sensul articolului 5 menționat, este necesar, așadar, să se cunoască în mod concret nevoile proprii situației respectivului lucrător, precum și dificultățile și obstacolele pe care le întâmpină în ceea ce privește accesul la muncă și desfășurarea acesteia.
57
În acest context, reiese din jurisprudența Curții că, atunci când un lucrător devine definitiv inapt pentru a-și ocupa postul ca urmare a apariției unui handicap, repartizarea sa la un nou loc de muncă poate constitui o măsură corespunzătoare în cadrul amenajărilor corespunzătoare, în sensul aceluiași articol 5, din moment ce permite acestui lucrător să își păstreze locul de muncă, asigurând participarea sa deplină și efectivă la viața profesională, în temeiul principiului egalității cu ceilalți lucrători (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 februarie 2022, HR Rail, C‑485/20, EU:C:2022:85, punctele 41 și 43).
58
Posibilitatea de a repartiza o persoană cu handicap pe un alt post nu există decât în prezența cel puțin a unui post vacant pe care lucrătorul în cauză îl poate ocupa (Hotărârea din 18 ianuarie 2024, Ca Na Negreta, C‑631/22, EU:C:2024:53, punctul 45 și jurisprudența citată).
59
În speță, în conformitate cu articolul 465 alineatul 1 din Decretul legislativ nr. 297 coroborat cu articolul 6 alineatul 2 din CCNI, examinarea cererilor de mobilitate intraprovincială are prioritate față de cea a cererilor de mobilitate interprovincială.
60
În conformitate cu articolul 21 din Legea nr. 104/1992, se acordă prioritate în materie de mobilitate persoanelor cu handicap al căror grad de invaliditate este mai mare de două treimi.
61
Desigur, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 54-58 din prezenta hotărâre, noțiunea de „amenajări corespunzătoare”, în sensul articolului 5 din Directiva 2000/78, trebuie înțeleasă în sens larg, ca referindu-se la toate măsurile care permit satisfacerea nevoilor unei persoane cu handicap într‑o situație concretă.
62
Cu toate acestea, regimul național în discuție în litigiul principal, astfel cum a fost prezentat la punctele 59 și 60 din prezenta hotărâre, pare să prevadă măsuri care prezintă un caracter general și abstract și, prin urmare, nu se poate considera că prevede măsuri adoptate, în privința persoanei cu handicap în cauză, „în funcție de nevoi, într‑o situație concretă”, în sensul acestui articol 5.
63
Astfel, din decizia de trimitere reiese că prioritatea în materie de mobilitate, care este prevăzută de acest regim național, este acordată persoanelor în cauză în mod automat în funcție de categoria din care face parte handicapul lor, în special de gradul lor de invaliditate, fără a se prevedea luarea în considerare, după caz, a nevoilor lor specifice într‑o situație concretă.
64
Rezultă că nu se poate considera că această prioritate în materie de mobilitate pune în aplicare „amenajări corespunzătoare”, în sensul articolului 5 din Directiva 2000/78, aspect a cărui verificare revine însă instanței de trimitere.
65
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 5 din Directiva 2000/78 trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care prevede un regim privind mobilitatea profesională și teritorială care acordă prioritate în materie de mobilitate anumitor cadre didactice cu handicap și care face ca operațiunile de mobilitate intraprovincială să aibă prioritate față de operațiunile de mobilitate interprovincială, din moment ce acest regim, dat fiind că nu ține seama de nevoile proprii ale persoanelor cu handicap în situații concrete, nu intră în sfera noțiunii de „amenajări corespunzătoare”, în sensul acestei dispoziții.
Cu privire la a doua întrebare
66
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2000/78 trebuie interpretat în sensul că un regim național privind mobilitatea profesională și teritorială care acordă o prioritate în materie de mobilitate anumitor cadre didactice cu handicap în raport cu cadrele didactice care nu au un handicap și care, în același timp, face ca operațiunile de mobilitate intraprovincială să aibă prioritate față de operațiunile de mobilitate interprovincială constituie o discriminare indirectă, în sensul acestei dispoziții, în detrimentul cadrelor didactice care au solicitat un transfer interprovincial, care nu poate fi justificată de obiectivul de a asigura mobilitatea cadrelor didactice pe întreg teritoriul național în vederea începerii anului școlar.
67
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că această directivă concretizează, în domeniul pe care îl acoperă, principiul general al nediscriminării consacrat la articolul 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, care interzice orice discriminare pe motiv, printre altele, de handicap. În plus, articolul 26 din Carta drepturilor fundamentale prevede că Uniunea recunoaște și respectă dreptul persoanelor cu handicap de a beneficia de măsuri menite să le asigure autonomia, integrarea socială și profesională, precum și participarea la viața comunității (Hotărârea din 11 septembrie 2025, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, punctul 32 și jurisprudența citată).
68
Potrivit alineatului (1) al articolului 2 din directiva menționată, în sensul acesteia, prin „principiul egalității de tratament” trebuie să se înțeleagă absența oricărei discriminări directe sau indirecte, bazate, printre altele, pe handicap. În plus, din cuprinsul literei (b) a alineatului (2) al acestui articol 2 reiese că, în sensul acestui alineat (1), o discriminare indirectă se produce atunci când o dispoziție, un criteriu sau o practică aparent neutră poate avea drept consecință un dezavantaj special pentru persoane cu un anumit handicap, în raport cu alte persoane.
69
În acest context, trebuie precizat că un tratament dezavantajos întemeiat pe handicap nu aduce atingere protecției prevăzute de Directiva 2000/78 numai în măsura în care constituie o discriminare în sensul articolului 2 din aceasta. Astfel, lucrătorul cu handicap care intră sub incidența acestei directive trebuie protejat împotriva oricărei discriminări în raport cu un lucrător care nu este afectat de un handicap. Prin urmare, trebuie să se examineze dacă reglementarea națională în discuție în litigiul principal este susceptibilă, în ceea ce privește aceste două categorii de lucrători, să constituie o discriminare indirectă față de persoanele cu handicap (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 septembrie 2025, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, punctul 34 și jurisprudența citată).
70
Revine astfel instanței de trimitere sarcina de a aprecia, având în vedere împrejurările în discuție în litigiul principal, dacă reglementarea națională aplicabilă poate determina un „dezavantaj special” în detrimentul lucrătorilor cu handicap, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (b) din directiva menționată.
71
În această privință, trebuie arătat că nu rezultă nici din noțiunea de „dezavantaj special”, care figurează în respectiva dispoziție, nici din celelalte precizări cuprinse în aceasta că un astfel de dezavantaj nu ar exista decât în prezența unui caz de inegalitate grav, flagrant și deosebit de semnificativ. Această noțiune trebuie înțeleasă în sensul că în special persoanele protejate de această directivă, printre care figurează lucrătorii cu handicap, sunt cele care, ca urmare a dispoziției, a criteriului sau a practicii în cauză, sunt dezavantajate (Hotărârea din 11 septembrie 2025, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, punctul 41 și jurisprudența citată).
72
Astfel, existența unui asemenea dezavantaj special ar putea fi stabilită printre altele dacă s‑ar dovedi că această dispoziție, acest criteriu sau această practică afectează negativ o proporție semnificativ mai importantă a lucrătorilor cu handicap în raport cu cei fără handicap (Hotărârea din 11 septembrie 2025, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, punctul 42 și jurisprudența citată).
73
Cu toate acestea, trebuie să se constate că din dosarul de care dispune Curtea nu reiese că reglementarea națională în discuție în litigiul principal constituie un dezavantaj pentru C.M. legat de propriul handicap în raport cu cadrele didactice care nu au un handicap.
74
Astfel, după cum susține Comisia în observațiile sale scrise, rezultă, dimpotrivă, că C.M. se află într‑o situație cel puțin avantajoasă în raport cu cadrele didactice care nu au handicap, în măsura în care beneficiază de prioritatea în materie de mobilitate acordată de reglementarea națională în discuție în litigiul principal, în condițiile în care aceste cadre didactice nu beneficiază nicidecum de respectiva prioritate, acestea din urmă putând doar să candideze la posturile rămase vacante după ce au fost admise toate cererile prioritare.
75
În plus, toate cadrele didactice, cu sau fără handicap, care solicită transferul interprovincial suportă efectele negative ale regulii potrivit căreia examinarea cererilor de mobilitate intraprovincială are prioritate față de cea a cererilor de mobilitate interprovincială, în măsura în care, după examinarea cererilor de mobilitate intraprovincială, numărul de posturi disponibile pentru a satisface cererile de transfer interprovincial scade în mod semnificativ.
76
Prin urmare, nu se poate considera că reglementarea națională în discuție în litigiul principal determină în cazul lui C.M. un „dezavantaj special”, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2000/78, în raport cu cadrele didactice care nu au un handicap și nici, pe cale de consecință, că stabilește o diferență de tratament întemeiată indirect pe handicap, în sensul acestei dispoziții.
77
În lipsa unui astfel de „dezavantaj special”, nu este necesar, așadar, să se verifice dacă această reglementare poate fi justificată de obiectivul de a asigura mobilitatea cadrelor didactice pe întreg teritoriul național în vederea începerii anului școlar și nici dacă mijloacele de realizare a acestui obiectiv sunt adecvate și necesare, în conformitate cu articolul 2 alineatul (2) litera (b) punctul (i) din această directivă.
78
În aceste condiții, este necesar să se arate că, în observațiile sale scrise, Comisia arată că, deși reglementarea națională în discuție în litigiul principal constituie o acțiune pozitivă, în sensul articolului 7 din directiva menționată, aceasta operează o diferență de tratament în funcție de handicapul persoanelor în cauză. În temeiul articolului 13 alineatul (1) punctul I din CCNI, persoanele nevăzătoare și hemodializate dispun, în materie de mobilitate, de o prioritate absolută, în sensul că această prioritate privește atât cererile de mobilitate intraprovincială, cât și cererile de mobilitate interprovincială. În schimb, în conformitate cu articolul 13 alineatul 1 punctul III din CCNI, persoanele cu handicap a căror grad de invaliditate este mai mare de două treimi nu dispun decât de o prioritate numită „relativă”, în măsura în care aceasta privește numai cererile de mobilitate intraprovincială. Trebuie să se constate însă, în această privință, că instanța de trimitere nu furnizează elemente specifice care să permită luarea în considerare a contextului sau a motivelor care servesc ca fundament al acestei distincții operate între diferitele categorii de persoane cu handicap care rezultă din dispozițiile menționate.
79
În această privință, trebuie amintit că principiul egalității de tratament consacrat de Directiva 2000/78 are vocația de a proteja un lucrător care prezintă un handicap în sensul acestei directive împotriva oricărei discriminări bazate pe acesta nu numai în raport cu lucrătorii care nu prezintă un handicap, ci și în raport cu ceilalți lucrători care prezintă un handicap (Hotărârea din 26 ianuarie 2021, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, punctul 36).
80
Astfel, atunci când un lucrător este tratat într‑un mod mai puțin favorabil decât este, a fost sau va fi tratat într‑o situație asemănătoare un alt lucrător și se dovedește, având în vedere ansamblul împrejurărilor relevante din speță, că acest tratament defavorabil are loc pe baza handicapului acestui prim lucrător, în măsura în care se întemeiază pe un criteriu indisociabil legat de acest handicap, un astfel de tratament este contrar interdicției discriminării directe prevăzute la articolul 2 alineatul (2) litera (a) din directiva menționată (Hotărârea din 26 ianuarie 2021, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, punctul 48).
81
Pe de altă parte, Curtea a statuat că o discriminare directă bazată pe unul dintre motivele menționate, precum handicapul, la articolul 1 din Directiva 2000/78 poate fi justificată în temeiul articolului 2 alineatul (5) sau al articolului 7 din aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 ianuarie 2019, Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, punctul 52).
82
Reiese din jurisprudența Curții că o eventuală justificare trebuie examinată în lumina obiectivului urmărit de reglementarea în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 ianuarie 2019, Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, punctele 54 și 66).
83
Or, în speță, în lipsa unor informații suficiente cu privire la obiectivul urmărit de reglementarea națională în discuție în litigiul principal, Curtea nu este în măsură, pe de o parte, să se exprime cu privire la caracterul comparabil al situației diferitelor categorii de persoane cu handicap, în sensul jurisprudenței menționate la punctul 80 din prezenta hotărâre. Pe de altă parte, pentru același motiv, Curtea nu este în măsură nici să aprecieze dacă o astfel de reglementare ar putea fi justificată în temeiul dispozițiilor menționate la punctul 81 din această hotărâre.
84
Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 2 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2000/78 trebuie interpretat în sensul că un regim național privind mobilitatea profesională și teritorială care acordă o prioritate în materie de mobilitate anumitor cadre didactice cu handicap în raport cu cadrele didactice care nu au un handicap și care, în același timp, face ca operațiunile de mobilitate intraprovincială să aibă prioritate față de operațiunile de mobilitate interprovincială nu constituie o discriminare indirectă, în sensul acestei dispoziții, în detrimentul cadrelor didactice care au solicitat un transfer interprovincial.
Cu privire la cheltuielile de judecată
85
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:
1)
Articolul 5 din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă
trebuie interpretat în sensul că
nu se opune unei reglementări naționale care prevede un regim privind mobilitatea profesională și teritorială care acordă o prioritate în materie de mobilitate anumitor cadre didactice cu handicap și care face ca operațiunile de mobilitate intraprovincială să aibă prioritate față de operațiunile de mobilitate interprovincială, din moment ce acest regim, dat fiind că nu ține seama de nevoile proprii ale persoanelor cu handicap în situații concrete, nu intră în sfera noțiunii de „amenajări corespunzătoare”, în sensul acestei dispoziții.
2)
Articolul 2 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2000/78
trebuie interpretat în sensul că
un regim național privind mobilitatea profesională și teritorială care acordă o prioritate în materie de mobilitate anumitor cadre didactice cu handicap în raport cu cadrele didactice care nu au un handicap și care, în același timp, face ca operațiunile de mobilitate intraprovincială să aibă prioritate față de operațiunile de mobilitate interprovincială nu constituie o discriminare indirectă, în sensul acestei dispoziții, în detrimentul cadrelor didactice care au solicitat un transfer interprovincial.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.