62005CC0458_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Prin prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare se solicită din nou Curții să interpreteze noțiunea de entitate economică, în sensul Directivei 2001/23/CE a Consiliului din 12 martie 2001 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități(2) .
2. Oberster Gerichtshof (Austria) solicită Curții, în esență, să stabilească dacă un ansamblu format dintr‑o parte a personalului administrativ și dintr‑o parte a personalului temporar al unei întreprinderi de muncă temporară poate constitui o entitate economică și dacă i se aplică, astfel, Directiva 2001/23 în caz de transfer către o altă întreprindere de muncă temporară.
I – Cadrul juridic
A – Dreptul comunitar
3. Conform considerentului (3) al Directivei 2001/23, aceasta are drept obiectiv protecția lucrătorilor în cazul schimbării angajatorului, în special pentru a asigura că drepturile acestora sunt menținute.
4. Această directivă înlocuiește Directiva 77/187/CEE a Consiliului(3), al cărei conținut a fost modificat din motive de claritate și de raționalitate.
5. În temeiul articolului 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2001/23, al cărui conținut îl reia în esență pe cel al articolului 1 alineatul (1) din Directiva 77/187, Directiva 2001/23 se aplică „în cazul oricărui transfer al unei întreprinderi, unități sau al unei părți de întreprindere sau de unitate către un alt angajator, ca rezultat al unei cesiuni convenționale sau al unei fuziuni”. Potrivit articolului 1 alineatul (1) litera (b) din această directivă, se consideră transfer „cel al unei unități [a se citi «entități economice»] care își menține identitatea, înțeleasă ca un ansamblu organizat de mijloace, care are obiectivul de a desfășura o activitate economică, indiferent dacă acea activitate este centrală sau auxiliară”(4) .
6. Potrivit articolului 2 alineatul (2) al doilea paragraf litera (c) din directiva respectivă, statele membre nu pot exclude din domeniul de aplicare al Directivei 2001/23 raporturile de muncă temporară în cazul în care este transferată o întreprindere de muncă temporară.
7. În vederea garantării continuării contractelor sau a raporturilor de muncă cu cesionarul(5), articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din directiva respectivă stabilește principiul potrivit căruia, în cazul unui transfer al unei întreprinderi, al unei unități sau al unei părți de întreprindere sau de unitate, drepturile și obligațiile cedentului(6) care decurg dintr‑un contract de muncă sau dintr‑un raport de muncă existent la data acestui transfer sunt transferate cesionarului.
B – Dreptul național
8. În Austria, Directiva 2001/23 a fost transpusă prin Legea privind adaptarea legislației în materie de contracte de muncă (Arbeitsvertragsrechts-Anpassungsgesetz, denumită în continuare „AVRAG”)(7) .
9. Articolul 3 alineatul 1 din AVRAG prevede că, atunci când o parte dintr‑o unitate este transferată către un alt proprietar, acesta dobândește calitatea de angajator și se subrogă în toate drepturile și obligațiile care decurg din raporturile de muncă existente la data transferului. De aici rezultă răspunderea dobânditorului pentru creanțele încă neplătite și care provin din raportul de muncă existent la momentul transferului.
10. Potrivit unei jurisprudențe constante a Oberster Gerichtshof, această dispoziție trebuie interpretată în conformitate cu Directiva 2001/23 și ținând seama de jurisprudența Curții în materie.
II – Situația de fapt și procedura principală
A – Situația de fapt
11. Întreprinderea Mayer & Co. GmbH (denumită în continuare „Mayer”) este o întreprindere de muncă temporară. Înainte de transferul la care se referă acțiunea principală, aceasta era constituită, printre alții, dintr‑un director, domnul S., dintr‑un asistent al directorului, doamna S., soția domnului S., dintr‑un director de sucursală și din consilieri de clientelă.
12. Mayer avea în calitate de angajați și 180 de lucrători temporari. Dintre acești 180 de lucrători, aproximativ 60 erau detașați în cadrul societății Fa. Industrie Logistik Linz GmbH & Co. KG (denumită în continuare „ILL”), principalul client al Mayer.
13. În anul 2001, având în vedere dificultățile financiare întâmpinate de Mayer, ILL i‑a propus doamnei S. crearea unei noi întreprinderi de muncă temporară. Prin urmare, Princess Personal Service GmbH (denumită în continuare „PPS”) a fost creată pentru a răspunde nevoilor ILL. Domnul S. și doamna S. au preluat astfel funcțiile de director industrial și, respectiv, de director comercial în cadrul PPS. ILL a încetat raporturile de muncă cu Mayer și a devenit principalul client al PPS.
14. PPS a preluat 40 dintre cei 60 de lucrători temporari angajați ai Mayer care erau detașați în cadrul ILL, în numele aceluiași client. În plus, directorul de sucursală al lui Mayer, consilierii de clientelă, alți clienți și lucrătorii temporari care erau detașați în cadrul acestor clienți au fost transferați în noua întreprindere. În total, PPS a preluat o treime din personalul angajat de Mayer.
15. Relațiile de muncă dintre Mayer și angajații săi au încetat la 30 noiembrie 2002, iar relațiile de muncă dintre PPS și aceiași angajați au început la 1 decembrie 2002.
16. Printr‑o Ordonanță din 19 decembrie 2002, Mayer a intrat în procedura de reorganizare judiciară.
B – Cadrul procedural
17. Întrucât Mayer nu a plătit ultimele drepturi salariale pentru 25 de angajați care au fost preluați de PPS, angajații respectivi au decis să introducă împotriva PPS, în fața Landesgericht Wels, o acțiune având ca obiect plata acestor drepturi salariale.
18. Angajații și‑au întemeiat pretențiile pe faptul că a avut loc un transfer al unei părți din Mayer către PPS, deoarece PPS a preluat personalul administrativ al Mayer, precum și clienți ai acesteia și lucrătorii care erau afectați pentru serviciul acestor clienți. În consecință, acești angajați apreciază că PPS s‑a subrogat în toate drepturile și obligațiile care decurg din vechile raporturi de muncă ale Mayer și că PPS are obligația de a onora salariile care nu au fost achitate de această întreprindere.
19. Printr‑o Hotărâre din 4 mai 2004, Landesgericht Wels a admis cererea reclamanților. Potrivit primei instanțe, a avut loc un transfer al unei părți de unitate, în temeiul articolului 3 alineatul 1 din AVRAG. În consecință, PPS trebuie să garanteze plata salariilor neachitate de Mayer.
20. PPS a introdus apel împotriva acestei decizii în fața Oberlandesgericht Linz, care a confirmat decizia pronunțată în primă instanță printr‑o Hotărâre din 12 octombrie 2004.
21. Prin urmare, PPS a introdus un recurs („Revision”) în fața Oberster Gerichtshof. Aceasta consideră că nu a avut loc un transfer al unei părți de unitate, întrucât numai transferul unei entități economice organizate în mod stabil poate avea drept consecință transferul drepturilor și al obligațiilor care decurg din raporturile de muncă. În speță, PPS consideră că nu există o astfel de entitate economică.
III – Întrebarea preliminară
22. Oberster Gerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Are loc un transfer al unei unități sau al unei părți de unitate, în sensul articolului 1 din [Directiva 2001/23], atunci când, în absența unei structuri de organizare identificabile în prima întreprindere de muncă temporară, un angajat cu atribuții administrative, un director de sucursală, consilieri de clientelă și directorul sunt transferați, în cadrul unei cooperări între două întreprinderi de muncă temporară, din prima întreprindere către a doua, spre a exercita în aceasta din urmă activități similare și, împreună cu aceștia, aproximativ o treime din lucrătorii plasați pentru muncă temporară, precum și clienții la care aceștia sunt plasați (în proporții de plasare pentru muncă temporară cuprinse între trei și cincizeci de lucrători) sunt transferați, parțial sau total, de asemenea în cadrul acestei cooperări între cele două întreprinderi?”
IV – Analiza
23. Instanța de trimitere solicită Curții, în esență, să stabilească dacă Directiva 2001/23 se aplică unei situații în care un ansamblu format dintr‑o parte a personalului administrativ și dintr‑o parte a personalului temporar ale unei întreprinderi de muncă temporară este transferat către o altă întreprindere de muncă temporară pentru a exercita în cadrul acesteia din urmă activități similare în serviciul acelorași clienți.
24. Oberster Gerichtshof solicită astfel să se stabilească dacă preluarea acestui ansamblu de către o altă întreprindere de muncă temporară poate fi considerată ca reprezentând un transfer al unei entități economice în sensul acestei directive.
25. Această instanță exprimă îndoieli în ceea ce privește aplicarea criteriului privind existența unei entități economice în cazul unei întreprinderi de muncă temporară, întrucât acest tip de întreprindere are, prin definiție, puțini angajați integrați în propria exploatare în sensul unei unități organizaționale și întrucât activitatea sa economică se bazează în principal pe plasarea mâinii de lucru în cadrul întreprinderilor utilizatoare.
26. Potrivit articolului 1 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva 2001/23, transferul unei întreprinderi, al unei unități sau al unei părți de întreprindere sau de unitate presupune îndeplinirea a trei condiții. Mai întâi, acest transfer trebuie să privească o entitate economică. Apoi, această entitate trebuie să își fi menținut identitatea după transferul respectiv. În sfârșit, transferul astfel realizat trebuie să rezulte dintr‑o cesiune convențională.
27. Prin urmare, întrebările care se ridică sunt acelea dacă o parte a personalului administrativ al unei întreprinderi de muncă temporară și o parte a personalului său temporar pot constitui o entitate economică, dacă această entitate este susceptibilă să își mențină identitatea după un transfer precum cel la care se referă acțiunea principală și, în sfârșit, dacă acest transfer rezultă dintr‑o cesiune convențională.
A – Datele existente oferite de jurisprudență
1. Existența unei entități economice
28. Astfel cum am arătat, în temeiul articolului 1 alineatul (1) litera (a), Directiva 2001/23 se aplică „în cazul oricărui transfer al unei întreprinderi, unități sau al unei părți de întreprindere sau de unitate către un alt angajator, ca rezultat al unei cesiuni convenționale sau al unei fuziuni”.
29. În vederea clarificării noțiunilor de întreprindere, de unitate și de parte de întreprindere sau de unitate, Curtea le‑a regrupat în cadrul unei singure noțiuni, cea de „entitate economică”(8) . Reținem că partea de întreprindere sau de unitate este definită, de asemenea, drept o entitate economică.
30. Curtea a precizat apoi că o entitate economică este înțeleasă ca fiind o entitate economică organizată în mod stabil, a cărei activitate nu se limitează la executarea unei lucrări determinate. Această noțiune de entitate face trimitere, astfel, la un ansamblu organizat de persoane și de elemente ce permite exercitarea unei activități economice care urmărește un obiectiv propriu(9) .
31. Curtea s‑a pronunțat de asemenea în sensul că o astfel de entitate, chiar dacă trebuie să fie suficient de structurată și de autonomă, nu deține în mod necesar active, corporale sau necorporale, semnificative(10) .
32. Totodată, din analiza jurisprudenței Curții reiese că, în cadrul aprecierii condițiilor de existență a unui transfer, instanța națională trebuie să ia în considerare tipul de întreprindere sau de unitate despre care este vorba. Deducem din aceasta că importanța care trebuie acordată fiecăreia dintre aceste condiții diferite, în sensul Directivei 2001/23, variază în mod necesar în funcție de activitatea exercitată și chiar de metodele de producție sau de exploatare utilizate(11) .
33. În această privință, Curtea a admis că, în sectoarele în care activitatea economică se bazează în principal pe mâna de lucru, o colectivitate de lucrători pe care îi reunește în mod stabil o activitate comună poate, în lipsa altor factori de producție, să constituie o entitate economică(12) .
34. În plus, Curtea a stabilit că faptul că activitatea în cauză este asigurată de către un singur angajat nu poate fi suficient pentru a înlătura aplicarea Directivei 77/187(13) . O entitate economică se poate reduce, așadar, la un singur angajat.
35. Prin urmare, apreciem că, în cazul unui transfer al unei întreprinderi sau al unei părți de întreprindere a cărei activitate se bazează în principal pe mâna de lucru, prevalează nu atât structura organizatorică a entității, cât exercitarea unei activități economice autonome.
2. Menținerea identității entității economice
36. Criteriul decisiv pentru a stabili existența unui transfer în sensul Directivei 2001/23 este acela dacă entitatea în discuție își păstrează identitatea în urma transferului, ceea ce rezultă în special din faptul că exploatarea sa este continuată sau este reluată în mod efectiv de către cesionar(14) .
37. Pentru a determina dacă sunt îndeplinite condițiile unui transfer și dacă identitatea entității economice este menținută, trebuie să se țină seama de specificitatea întreprinderii sau a unității în cauză și să se verifice dacă au fost transferate toate mijloacele necesare continuării activității economice(15) .
38. În cadrul unui transfer al unei entități economice ale cărei mijloace de exploatare se bazează în principal pe mâna de lucru, trebuie să se verifice dacă angajatorul a preluat o parte importantă, în ceea ce privește numărul și competența, din efectivele pe care predecesorul său le afecta în special pentru exercitarea activității economice(16) .
39. De asemenea, va trebui să se ia în considerare gradul de similitudine între activitățile exercitate înainte și după transfer(17) .
3. Transferul care rezultă dintr‑o cesiune convențională
40. Curtea s‑a pronunțat în sensul că noțiunea de cesiune convențională trebuie analizată din perspectiva structurii și a finalității Directivei 77/187(18) . Pentru a păstra efectul util al acestei directive, Curtea a realizat o interpretare foarte largă a acestei noțiuni.
41. Cazurile în care Curtea a stabilit că această directivă era aplicabilă sunt numeroase și variate(19) . Cu titlu de exemplu, Curtea a hotărât că nici absența unui raport convențional între cedent și cesionar, nici absența unui transfer al proprietății nu pot avea o importanță determinantă pentru aplicarea Directivei 77/187(20) .
42. Astfel, Curtea consideră că această directivă este aplicabilă în toate situațiile în care, în cadrul unor relații contractuale, se schimbă persoana fizică sau juridică răspunzătoare de exploatarea întreprinderii, care contractează obligațiile angajatorului în privința angajaților întreprinderii(21) .
43. Criteriul determinant pentru a stabili dacă a avut loc o cesiune convențională nu este, prin urmare, existența unui raport contractual între cedent și cesionar, ci existența unei schimbări a persoanei răspunzătoare de exploatarea întreprinderii.
44. Odată ce au fost precizate aceste elemente, trebuie să se analizeze dacă transferul la care se referă acțiunea principală reunește condițiile necesare pentru aplicarea Directivei 2001/23.
B – Aplicarea jurisprudenței în prezenta cauză
1. Cu privire la existența unei entități economice
45. Articolul 1 punctul 2 din Directiva 91/383/CEE a Consiliului(22) definește raporturile de muncă temporară ca fiind raporturile dintre un agent de muncă temporară, care este angajatorul, și lucrător, când acesta din urmă este pus la dispoziția și sub controlul unei întreprinderi utilizatoare, clientul. Particularitatea unei astfel de întreprinderi se bazează, așadar, pe o relație tripartită între angajator, salariat și client.
46. Cealaltă particularitate a unei întreprinderi de muncă temporară rezultă din faptul că activitatea sa de prestare de servicii, care constă în furnizarea mâinii de lucru, nu necesită decât puțini angajați aflați în propria exploatare și un procent foarte scăzut de active fixe.
47. În opinia noastră, în pofida acestor particularități, nu există nicio îndoială că o întreprindere de muncă temporară poate fi considerată drept o entitate economică.
48. Într‑adevăr, mai întâi amintim că articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf litera (c) din Directiva 2001/23 impune statelor membre să nu excludă din domeniul său de aplicare contractele sau raporturile de muncă numai pentru motivul că este vorba de raporturi de muncă temporară și că întreprinderea transferată este o întreprindere de muncă temporară.
49. În continuare, astfel cum am arătat mai sus, existența unei entități economice presupune exercitarea unei activități economice. Or, această situație se regăsește în speță, întrucât ansamblul format din partea personalului administrativ și din partea personalului temporar ale întreprinderii de muncă temporară furnizează mâna de lucru întreprinderilor utilizatoare, în schimbul unei remunerații, și permite, astfel, realizarea unei părți din cifra de afaceri a societății Mayer(23) .
50. În sfârșit, se pare că entitatea compusă din personalul administrativ și din cel temporar a continuat să funcționeze în mod absolut autonom în cadrul PPS. Într‑adevăr, această entitate, care a fost detașată din cadrul Mayer, și‑a continuat activitatea economică în cadrul PPS. Prin urmare, entitatea respectivă funcționează atât în cadrul Mayer, cât și în cadrul PPS. Aceasta este independentă și există în mod clar distinct de Mayer.
51. În consecință, apreciem că un ansamblu compus dintr‑o parte a personalului administrativ și dintr‑o parte a personalului temporar al unei întreprinderi de muncă temporară care continuă o activitate economică autonomă constituie o entitate economică, în sensul unei părți de unitate.
2. Cu privire la menținerea identității entității economice
52. Am văzut că, potrivit jurisprudenței Curții, pentru a stabili dacă identitatea unei entități economice ale cărei mijloace de exploatare se bazează în principal pe mâna de lucru a fost menținută în urma transferului, trebuie să se verifice dacă angajatorul a preluat o parte importantă, în ceea ce privește numărul și competența, a personalului care era afectat exercitării activității economice înainte de transferul respectiv.
53. În acțiunea principală, angajații cu atribuții administrative, consilierii de clientelă și lucrătorii, cărora le‑au fost încredințate sarcini specifice în interesul clienților, au fost afectați pentru executarea acelorași activități, în interesul acelorași clienți. În plus, din analiza dosarului reiese și că lucrătorii transferați de Mayer la PPS erau toți afectați unor sarcini care necesitau competențe speciale, precum cele de macaragiu sau de conducător de autoîncărcătoare. Prin urmare, putem deduce că acești lucrători au fost transferați având în vedere calificarea acestora.
54. Colectivitatea de lucrători a continuat, așadar, să existe după transferul la care se referă acțiunea principală, întrucât membrii personalului administrativ și cei ai personalului temporar au fost menținuți în funcțiile lor, tot astfel cum au fost păstrați și clienții în cadrul cărora au fost afectați lucrătorii temporari.
55. În consecință, considerăm că identitatea entității economice a fost menținută în urma transferului.
3. Cu privire la transferul care rezultă dintr‑o cesiune convențională
56. Astfel cum am arătat, o cesiune convențională, în sensul Directivei 2001/23, presupune existența unei schimbări a persoanei răspunzătoare de exploatarea întreprinderii, potrivit interpretării extensive a acestei noțiuni realizate de Curte, în vederea garantării efectului util al acestei directive.
57. Elementele acțiunii principale corespund acestei interpretări a Curții, întrucât din decizia de trimitere rezultă că, prin preluarea activității unei entități economice a Mayer și prin continuarea exploatării sale, în aceeași formă, PPS a devenit răspunzătoare pentru această entitate economică și a stabilit noi raporturi de muncă cu angajații și cu lucrătorii care erau inițial angajați de Mayer.
58. De altfel, o interpretare restrictivă a noțiunii de cesiune convențională ar conduce la aceeași soluție în speță. Într‑adevăr, în întrebarea sa adresată Curții, instanța de trimitere arată că transferul care formează obiectul acțiunii principale se realizează „în cadrul unei cooperări între două întreprinderi de muncă temporară”.
59. Mai mult, dacă ar exista motive de îndoială cu privire la existența unei astfel de cesiuni convenționale, alte elemente ar trebui luate în considerare, care ar impune o soluție identică.
60. Într‑adevăr, nu putem decât să constatăm existența unei concordanțe între data intrării Mayer în procedura de reorganizare judiciară și cea a realizării transferului de întreprindere descris anterior.
61. Prin urmare, nu poate fi înlăturată ipoteza unei operațiuni organizate în scopul de a recupera o activitate economică și de a o exploata într‑un mod rentabil, odată ce a fost eliminat pasivul acumulat anterior și care nu era lichidat.
62. În temeiul principiului fraus omnia corrumpit, o asemenea situație, în cazul în care ar fi privită astfel de instanța națională, nu poate avea drept efect prejudicierea drepturilor lucrătorilor, indiferent de construcția juridică realizată pentru eludarea normelor pertinente, printre care în special cele ale Directivei 2001/23.
63. Având în vedere elementele care precedă, considerăm că Directiva 2001/23 se aplică unei situații în care un ansamblu format dintr‑o parte a personalului administrativ și dintr‑o parte a personalului temporar ale unei întreprinderi de muncă temporară este transferat către o altă întreprindere de muncă temporară pentru a exercita în cadrul acesteia din urmă activități similare în serviciul acelorași clienți.
V – Concluzie
64. În aceste condiții, propunem Curții să răspundă la întrebarea adresată de Oberster Gerichtshof după cum urmează:
„Directiva 2001/23/CE a Consiliului din 12 martie 2001 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități are vocația de a se aplica atunci când un ansamblu format dintr‑o parte a personalului administrativ și dintr‑o parte a personalului temporar ale unei întreprinderi de muncă temporară este transferat către o altă întreprindere de muncă temporară pentru a exercita în cadrul acesteia din urmă activități similare în serviciul acelorași clienți.”
(1) .
(2)
–	JO L 82, p. 16, Ediţie specială, 05/vol. 6, p. 20.
(3)
–	Directiva din 14 februarie 1977 privind apropierea legislaţiei statelor membre referitoare la menţinerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, de unităţi sau de părţi de unităţi (JO L 61, p. 26).
(4)
–	Potrivit considerentului (8) al Directivei 2001/23, articolul 1 alineatul (1) litera (b) din aceasta reprezintă o clarificare a noţiunii de transfer în temeiul jurisprudenţei Curţii. Această clarificare nu a modificat domeniul de aplicare al Directivei 77/187.
(5)
–	Potrivit articolului 2 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2001/23, cesionarul este definit drept „orice persoană fizică sau juridică ce, printr‑un transfer […], dobândeşte calitatea de angajator în ceea ce priveşte întreprinderea, unitatea sau partea de întreprindere sau de unitate”.
(6)
–	Potrivit articolului 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2001/23, cedentul este definit drept „orice persoană fizică sau juridică care, printr‑un transfer […], îşi pierde calitatea de angajator în ceea ce priveşte întreprinderea, unitatea sau partea de întreprindere sau de unitate”.
(7)
–	BGBl. 459/1993.
(8)
–	Am văzut că, ulterior, Directiva 2001/23 a reluat această noţiune la articolul 1 alineatul (1) litera (b).
(9)
–	A se vedea în special Hotărârea din 19 septembrie 1995, Rygaard (C‑48/94, Rec., p. I‑2745, punctul 20), Hotărârea din 11 martie 1997, Süzen (C‑13/95, Rec., p. I‑1259, punctul 13), şi Hotărârea din 15 decembrie 2005, Güney‑Görres şi Demir (C‑232/04 şi C‑233/04, Rec., p. I‑11237, punctul 32).
(10)
–	A se vedea în special Hotărârea din 10 decembrie 1998, Hernández Vidal şi alţii (C‑127/96, C‑229/06 şi C‑74/97, Rec., p. I‑8179, punctul 27).
(11)
–	A se vedea în special Hotărârea din 10 decembrie 1998, Hidalgo şi alţii (C‑173/96 şi C‑247/96, Rec., p. I‑8237, punctul 31).
(12)
–	Hotărârea Süzen, citată anterior (punctul 21).
(13)
–	A se vedea Hotărârea din 14 aprilie 1994, Schmidt (C‑392/92, Rec., p. I‑1311, punctul 15).
(14)
–	A se vedea în special Hotărârea din 18 martie 1986, Spijkers (24/85, Rec., p. 1119, punctele 11 şi 12), precum şi Hotărârile citate anterior Rygaard (punctul 15) şi Süzen (punctul 10).
(15)
–	A se vedea în special Hotărârea Hidalgo şi alţii, citată anterior (punctul 31 şi jurisprudenţa citată).
(16)
–	A se vedea în special Hotărârea Hidalgo şi alţii, citată anterior (punctul 32 şi jurisprudenţa citată).
(17)
–	A se vedea în special Hotărârea din 20 noiembrie 2003, Abler şi alţii (C‑340/01, Rec., p. I‑14023, punctul 33).
(18)
–	A se vedea în special Hotărârea din 7 februarie 1985, Abels (135/83, Rec., p. 469, punctele 12 şi 13).
(19)
–	A se vedea în special punctul 30 din Concluziile avocatului general Ruiz‑Jarabo Colomer prezentate în cauza Allen şi alţii (Hotărârea din 2 decembrie 1999, C‑234/98, Rec., p. I‑8643).
(20)
–	A se vedea Hotărârea Hidalgo şi alţii, citată anterior (punctele 22 şi 23, precum şi jurisprudenţa citată), în ceea ce priveşte absenţa unui raport convenţional, şi Hotărârea din 17 decembrie 1987, Ny Mølle Kro (287/86, Rec., p. 5465, punctul 12), în ceea ce priveşte absenţa unui transfer al proprietăţii.
(21)
–	A se vedea în special Hotărârea din 15 iunie 1988, Bork International (101/87, Rec., p. 3057, punctul 13), şi Hotărârea din 7 martie 1996, Merckx şi Neuhuys (C‑171/94 şi C‑172/94, Rec., p. I‑1253, punctul 28 şi jurisprudenţa citată).
(22)
–	Directiva din 25 iunie 1991 de completare a măsurilor destinate să promoveze îmbunătăţirea securităţii şi sănătăţii la locul de muncă în cazul lucrătorilor care au un raport de muncă pe durată determinată sau un raport de muncă temporară (JO L 206, p. 19, Ediţie specială, 05/vol. 2, p. 148).
(23)
–	Cu privire la acest aspect, Curtea s‑a pronunţat de altfel în Hotărârea din 11 decembrie 1997, Job Centre (C‑55/96, Rec., p. I‑7119), în sensul că, în contextul dreptului concurenţei, noţiunea de întreprindere cuprinde orice entitate care exercită o activitate economică şi că activitatea de plasare a forţei de muncă reprezintă o activitate economică (punctele 21 şi 25).