62021CC0832
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL JEAN RICHARD DE LA TOUR
prezentate la 23 martie 2023 (
1
)
Cauza C‑832/21
Beverage City & Lifestyle GmbH,
MJ,
Beverage City Polska sp. z o.o.,
FE
împotriva
Advance Magazine Publishers Inc.
[cerere de decizie preliminară formulată de Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf, Germania)]
„Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie civilă și comercială – Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 – Competențe speciale – Articolul 8 punctul 1 – Pluralitate de pârâți – Marcă a Uniunii Europene – Regulamentul (UE) 2017/1001 – Articolele 122 și 125 – Competență internațională în domeniul încălcării drepturilor și al validității – Acțiune în constatarea încălcării drepturilor conferite de o marcă a Uniunii Europene îndreptată împotriva mai multor pârâți care au domiciliul în diferite state membre – Competența instanței de la domiciliul administratorului unei societăți pârâte – Competența instanței sesizate în privința copârâților care au domiciliul în afara statului membru al forului – Cereri între care există o legătură atât de strânsă încât este oportună examinarea și judecarea lor în același timp – Noțiunea de «legătură atât de strânsă» – Relația dintre furnizor și clientul său”
I. Introducere
1.
Cererea de decizie preliminară formulată de Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf, Germania) privește interpretarea articolului 8 punctul 1 din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 (
2
), care trebuie coroborat cu articolul 122 din Regulamentul (UE) 2017/1001 (
3
).
2.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între titularul unei mărci a Uniunii Europene, cu sediul în Statele Unite, pe de o parte, și un distribuitor și furnizorul său de produse, cu domiciliul în Germania și, respectiv, în Polonia, pe de altă parte, în legătură cu pretinsa contrafacere de către aceștia a mărcii respective.
3.
În contextul specific al acestei acțiuni supuse unor criterii de competență judiciară proprii, Curtea este invitată să își completeze jurisprudența referitoare la condițiile de aplicare a normei speciale prevăzute la articolul 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012, care permite acționarea în justiție a mai multor pârâți cu domiciliul în diferite state membre numai în fața instanței de la domiciliul unuia dintre aceștia, în condițiile în care cererile formulate în fața instanței de trimitere sunt îndreptate împotriva unor diferite societăți și a administratorilor lor, chemați în judecată nu numai în calitate de reprezentanți legali ai acestora, ci și cu titlu personal.
4.
Vom prezenta motivele pentru care apreciem că titularul unei mărci a Uniunii Europene care consideră că este victima unor acte de contrafacere poate sesiza o singură instanță care va fi competentă să se pronunțe cu privire la toate cererile referitoare la actele săvârșite de diferiți autori ai contrafacerii cu privire la aceleași produse, în special în cadrul unui contract exclusiv de aprovizionare, cu condiția ca, la momentul introducerii cererii, să fie dovedit rolul pârâtului de bază în lanțul contrafacerii.
II. Dreptul Uniunii
A.
Regulamentul nr. 1215/2012
5.
Articolul 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012 prevede:
„O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru mai poate fi acționată în justiție:
1.
atunci când este unul dintre mai mulți pârâți, în fața instanței de la domiciliul oricăruia dintre aceștia, cu condiția ca între cereri să existe o legătură atât de strânsă încât să fie oportună examinarea și judecarea lor în același timp pentru a se evita riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor.”
B.
RMUE
6.
Articolul 1 din RMUE, intitulat „Marca Uniunii Europene”, prevede la alineatul (2):
„Marca UE are un caracter unitar. Aceasta produce aceleași efecte în întreaga Uniune: nu poate fi înregistrată, transferată, nu poate face obiectul unei renunțări, al unei decizii de decădere din drepturi a titularului sau de nulitate și, respectiv, utilizarea sa nu poate fi interzisă, decât cu efect în întreaga Uniune. Acest principiu se aplică cu excepția cazului în care se prevede altfel prin prezentul regulament.”
7.
Articolul 17 din RMUE, intitulat „Aplicarea complementară a dreptului intern referitor la încălcarea drepturilor”, prevede:
„(1)   Efectele mărcii UE sunt reglementate exclusiv prin dispozițiile prezentului regulament. Cu privire la alte aspecte, încălcarea drepturilor conferite de o marcă UE intră sub incidența dreptului intern cu privire la încălcarea drepturilor conferite de o marcă națională în conformitate cu dispozițiile din capitolul X [în special cu articolele 129 și 130].
(2)   Prezentul regulament nu exclude intentarea unor acțiuni cu privire la o marcă UE în temeiul legislației unui stat membru referitoare în special la răspunderea civilă și la concurența neloială.
(3)   Normele de procedură aplicabile se stabilesc în conformitate cu dispozițiile din capitolul X.”
8.
Capitolul X din RMUE, intitulat „Competența și procedura în ceea ce privește acțiunile în justiție în domeniul mărcilor UE”, cuprinde articolele 122-135. Potrivit articolului 125, intitulat „Competență internațională”:
„(1)   Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, precum și a dispozițiilor Regulamentului [nr. 1215/2012] aplicabile în temeiul articolului 122, procedurile care rezultă din acțiunile și cererile prevăzute la articolul 124 [în special din acțiunile în constatarea încălcării drepturilor] sunt aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are domiciliul pârâtul sau, în cazul în care acesta nu are domiciliul într‑unul dintre statele membre, în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are o unitate.
[…]
(5)   Procedurile care rezultă din acțiunile și cererile menționate la articolul 124, cu excepția acțiunilor în constatarea inexistenței unei încălcări a drepturilor conferite de o marcă UE, pot, de asemenea, să fie aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia a fost săvârșită fapta de contrafacere sau a fost semnalat pericolul de contrafacere sau pe teritoriul căruia s‑a săvârșit o faptă menționată la articolul 11 alineatul (2).”
III. Situația de fapt din litigiul principal și întrebarea preliminară
9.
Advance Magazine Publishers Inc. este titulara mai multor mărci ale Uniunii Europene care conțin elementul verbal „Vogue”, în privința cărora susține că este vorba despre mărci de renume.
10.
Beverage City Polska sp. z o.o. este o societate de drept polonez, cu sediul în Cracovia (Polonia), al cărei administrator, FE, are domiciliul în același oraș. Ea produce o băutură energizantă sub denumirea „Diamant Vogue” și asigură de asemenea promovarea, precum și distribuția acesteia.
11.
Beverage City & Lifestyle GmbH este o societate de drept german al cărei sediu este situat în Schorfheide, în landul Brandenburg (Germania). Administratorul său, MJ, are domiciliul în landul Renania de Nord‑Westfalia (Germania). Societatea menționată era legată de Beverage City Polska printr‑un contract de distribuție exclusivă pentru Germania și cumpăra de la aceasta băutura energizantă etichetată astfel în Polonia. Cele două societăți nu sunt legate prin apartenența la același grup, în pofida similitudinii denumirilor lor.
12.
Considerând că este victima unor fapte de contrafacere a mărcilor sale, reclamanta a introdus (
4
) împotriva acestor societăți și a administratorilor lor la instanța competentă în domeniul mărcilor Uniunii Europene pentru landul Renania de Nord‑Westfalia, Landgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional din Düsseldorf), o acțiune în încetare pe întreg teritoriul Uniunii, precum și în furnizarea de informații, în prezentarea conturilor și în constatarea obligației de despăgubire. Ulterior, aceste cereri accesorii au fost limitate la acțiunile din Germania.
13.
Beverage City Polska și administratorul său, FE, contestă (
5
), în apelul formulat în fața Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf), hotărârea Landgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional din Düsseldorf), care, înainte de a admite cererile reclamantei, și‑a întemeiat competența internațională în privința lor pe articolul 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012, făcând trimitere la principiile stabilite în Hotărârea din 27 septembrie 2017, Nintendo (
6
).
14.
Ei susțin în fața instanței de trimitere că au acționat și au livrat mărfurile către clienții lor exclusiv în Polonia. Hotărârea Nintendo nu ar putea fi transpusă în situația lor pentru motivul că nu ar exista o legătură relevantă între ei și Beverage City & Lifestyle, precum și administratorul acesteia.
15.
Instanța de trimitere subliniază, pe de o parte, că competența internațională a Landgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional din Düsseldorf) se întemeiază, în conformitate cu articolul 125 alineatul (1) din RMUE, pe locul unde se află domiciliul administratorului societății germane, pe care îl califică drept pârât de bază (
7
).
16.
Pe de altă parte, în ceea ce privește copârâții care au domiciliul în Polonia, soluția din Hotărârea Nintendo s‑ar baza pe faptul că, în cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre, pârâții erau legați prin apartenența la același grup de societăți, situație care nu se regăsește în speță. Astfel, între Beverage City & Lifestyle și Beverage City Polska există numai o relație de livrare. Prin urmare, întrucât administratorii acestor societăți sunt chemați în judecată numai în calitate de reprezentanți ai acestor persoane juridice, nu există o relație între pârâtul de bază și pârâții care au domiciliul în Polonia. Se ridică, așadar, problema dacă este suficientă o legătură materială sub forma unui lanț de aprovizionare.
17.
Instanța de trimitere consideră, în plus, că ar trebui să se țină seama de faptul că litigiul privește aceleași mărci și produse contrafăcute, astfel încât există riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul unei divergențe de apreciere a distribuției ca act de contrafacere dacă sunt sesizate instanțe diferite. Ea consideră totodată că un astfel de risc ar putea fi constatat dacă aceleași produse, comercializate în cadrul Uniunii, ar fi achiziționate de la un terț. Această instanță subliniază de asemenea că condițiile de aplicare a articolului 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012 nu trebuie să golească de conținut norma de competență prevăzută la articolul 125 din RMUE.
18.
În aceste condiții, Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze următoarea întrebare preliminară:
„Există o «legătură atât de strânsă» între cereri încât să fie oportună examinarea și judecarea lor în același timp pentru a se evita riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile, în sensul articolului 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012, atunci când, în cazul unei acțiuni în constatarea încălcării drepturilor conferite de o marcă a Uniunii Europene, legătura constă în faptul că pârâta stabilită într‑un stat membru (în speță, Polonia) a livrat produsele care încalcă drepturile conferite de o marcă a Uniunii Europene unei pârâte stabilite într‑un alt stat membru (în speță, Germania) al cărei reprezentant legal, de asemenea chemat în judecată în calitate de autor al contrafacerii, este pârâtul de bază, părțile sunt legate între ele doar prin simpla relație de furnizare și, în afară de aceasta, nu există alte legături, nici de iure, nici de facto?”
19.
Reclamanta, Beverage City Polska și FE, guvernele polonez și portughez, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. În ședința care a avut loc la 12 ianuarie 2023, Beverage City & Lifestyle, Beverage City Polska, reclamanta și Comisia au prezentat observații orale și au răspuns la întrebările cu solicitare de răspuns oral adresate de Curte.
IV. Analiză
20.
Prin intermediul întrebării preliminare unice formulate, instanța de trimitere urmărește să se stabilească în esență dacă articolul 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012 coroborat cu articolul 122 din RMUE poate fi interpretat în sensul că mai mulți pârâți, care au domiciliul în diferite state membre, pot fi acționați în justiție în fața instanței de la domiciliul oricăruia dintre aceștia care este sesizată, în cadrul unei acțiuni în constatarea încălcării drepturilor, cu cereri formulate împotriva lor de titularul unei mărci a Uniunii Europene atunci când se reproșează pârâților o încălcare identică din punct de vedere material a drepturilor conferite de această marcă prin fiecare dintre actele lor în cadrul unui lanț de aprovizionare.
21.
În materia acțiunilor în constatarea încălcării drepturilor de proprietate intelectuală, jurisprudența Curții furnizează deja repere utile. Cu privire la acest aspect, trebuie amintit că interpretarea Curții referitoare la dispozițiile Regulamentului (CE) nr. 44/2001 (
8
) este valabilă și pentru cele ale Regulamentului nr. 1215/2012, care pot fi calificate ca „echivalente” (
9
). Același lucru este valabil și pentru Regulamentul (CE) nr. 207/2009 (
10
), care a fost codificat cu modificările sale de RMUE (
11
).
22.
În cauza principală, instanța de trimitere este sesizată, în calitate de instanță competentă în domeniul mărcilor Uniunii Europene, cu o acțiune în încălcarea drepturilor conferite de astfel de mărci îndreptată împotriva vânzătorului în Germania de produse pretins contrafăcute, societatea Beverage City & Lifestyle, cu sediul în Germania, și împotriva fabricantului lor, societatea Beverage City Polska, cu sediul în Polonia, precum și a administratorilor fiecăreia dintre acestea.
23.
În consecință, întrebarea acestei instanțe, care privește competența sa internațională în privința acestei din urmă pârâte și a administratorului său, este reglementată de articolele 122, 124, 125 și 126 din RMUE.
24.
Aceste dispoziții au caracterul unei lex specialis în raport cu normele prevăzute de Regulamentul nr. 1215/2012 (
12
).
25.
Astfel, în domeniul încălcării drepturilor, în conformitate cu articolul 124 litera (a) din RMUE, instanțele competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene au competență exclusivă.
26.
În cazul acțiunilor în constatarea încălcării drepturilor, articolul 125 alineatul (1) din RMUE prevede competența internațională a instanței statului membru pe teritoriul căruia are domiciliul pârâtul (
13
).
27.
Aceasta nu este singurul for prevăzut de RMUE. În conformitate cu articolul 125 alineatul (5) din RMUE, poate fi competentă și instanța statului membru pe teritoriul căruia a fost săvârșită fapta de contrafacere (
14
).
28.
În această privință, trebuie să se sublinieze că, având în vedere această normă specifică, articolul 122 alineatul (2) litera (a) din RMUE exclude în mod expres aplicarea articolului 7 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, care prevede un criteriu de competență specială în materie delictuală sau cvasidelictuală (
15
).
29.
În schimb, nicio dispoziție specifică din RMUE nu interzice aplicarea articolului 8 din Regulamentul nr. 1215/2012 (
16
), care prevede, la punctul 1, o normă de competență derivată în caz de pluralitate de pârâți care au domiciliul în state membre diferite. Ei pot fi acționați în justiție, în temeiul acestei dispoziții, în fața instanței de la domiciliul oricăruia dintre aceștia (
17
). Acesta poate uneori să fie desemnat, precum în cauza principală, ca pârât de bază (
18
).
30.
La fel ca în fața oricărei alte instanțe a unui stat membru, această opțiune oferită reclamantului este supusă unei condiții prevăzute la articolul 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012, și anume ca „între cereri să existe o legătură atât de strânsă încât să fie oportună examinarea și judecarea lor în același timp pentru a se evita riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor”.
31.
Această cerință, introdusă pentru prima dată la articolul 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001, are la origine decizia luată de Curte în Hotărârea din 27 septembrie 1988, Kalfelis (
19
). Ea contribuie la punerea în aplicare a unuia dintre principalele obiective ale acestui regulament, accentuat în Regulamentul nr. 1215/2012 (
20
), care este de a asigura buna circulație a hotărârilor judecătorești în cadrul Uniunii. Acest obiectiv impune evitarea procedurilor concurente (
21
).
32.
Întrucât această normă de competență derogă de la norma generală întemeiată pe domiciliul pârâtului, Curtea a statuat că interpretarea sa nu trebuie să depășească ipotezele preconizate în mod explicit de aceste regulamente (
22
).
33.
Curtea a subliniat că revine instanței de trimitere sarcina să aprecieze existența unui raport de conexitate între cereri în funcție de obiectivul urmărit care este de a evita pronunțarea unor hotărâri ireconciliabile (
23
). În această privință, ea a precizat că ar fi ireconciliabile hotărârile divergente care se referă la „aceeași situație de fapt și de drept” (
24
).
A.
Cu privire la noțiunea de „aceeași situație de drept”
34.
Observăm că instanța de trimitere nu exprimă îndoieli cu privire la această problemă. Totuși, cererea sa de decizie preliminară prezintă, în opinia noastră, ocazia de a aduce precizări cu privire la domeniul de aplicare al Hotărârii Nintendo (
25
), discutat de părți în observațiile lor scrise.
35.
Astfel, în Hotărârea Nintendo, care avea ca obiect o acțiune în contrafacerea desenelor și a modelelor industriale comunitare, Curtea a reținut drept criteriu al existenței unei aceleiași situații de drept pe cel al recunoașterii dreptului exclusiv de utilizare a unor asemenea desene sau modele industriale de Regulamentul nr. 6/2002. Întrucât acest drept exclusiv produce aceleași efecte pe teritoriul Uniunii, împrejurarea că instanța națională aplică dreptul național pentru a adopta anumite decizii este lipsită de relevanță (
26
).
36.
În Hotărârea Nintendo, Curtea a subliniat de asemenea diferența de abordare în raport cu cea reținută în materie de brevete în Hotărârea din 13 iulie 2006, Roche Nederland și alții (
27
), în care statuase că diferența dintre temeiurile juridice ale cererilor nu avea incidență asupra aprecierii riscului pronunțării unor hotărâri contradictorii (
28
).
37.
În consecință, având în vedere împrejurările cauzei principale, considerăm că este oportun ca Curtea să precizeze că, ținând seama de concordanța dispozițiilor articolului 19 din Regulamentul nr. 6/2002, pe care se întemeiază Hotărârea Nintendo, cu cele ale articolului 9 din RMUE referitoare la drepturile titularului unei mărci a Uniunii Europene, trebuie reținută o analiză prin analogie.
38.
Mai precis, obligația instanței competente de a aplica dreptul național, astfel cum este prevăzută la articolele 129 și 130 din RMUE (
29
), precum și la articolele 88 și 89 din Regulamentul nr. 6/2002, nu se opune constatării unei aceleiași situații de drept pentru următoarele motive:
–
la alineatele (1) și (2) ale acestui articol 9 din RMUE sunt consacrate dreptul exclusiv conferit titularului unei mărci a Uniunii Europene prin înregistrarea sa, precum și dreptul de a împiedica orice terț să o utilizeze fără consimțământul său, drepturi pe care acest titular urmărește să le protejeze prin acțiunea în constatarea încălcării drepturilor, și
–
o astfel de marcă produce aceleași efecte în întreaga Uniune, în temeiul articolului 1 alineatul (2) din RMUE.
B.
Cu privire la noțiunea de „aceeași situație de fapt”
39.
Instanța de trimitere evidențiază faptul că există numai o relație de livrare între Beverage City & Lifestyle și Beverage City Polska și că, spre deosebire de societățile din cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Nintendo, aceste două societăți pârâte nu aparțin aceluiași grup.
40.
Deși subliniază, în plus, în motivarea cererii sale de decizie preliminară, lipsa unei legături între pârâții care au domiciliul în Polonia și pârâtul de bază (administratorul societății Beverage City & Lifestyle, care are domiciliul în Germania), ea precizează totuși în întrebarea sa că acest administrator este „de asemenea chemat în judecată în calitate de autor al contrafacerii”.
41.
Din moment ce instanța de trimitere urmărește să se stabilească în esență dacă, în aceste condiții, existența unui lanț de aprovizionare este un criteriu suficient pentru a aplica articolul 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012, Curtea este invitată să își completeze interpretarea noțiunii de „aceeași situație de fapt”.
42.
Considerăm că anumite elemente de apreciere pot fi deduse din jurisprudența Curții.
43.
Astfel, în materia dreptului de autor, în Hotărârea din 1 decembrie 2011, Painer (
30
), Curtea a statuat că, pentru a aprecia riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor, „împrejurarea că pârâții cărora titularul unui drept de autor le reproșează încălcări ale dreptului său identice din punct de vedere material au acționat sau nu au acționat în mod independent poate fi pertinentă” (
31
).
44.
În materie de brevete, în Hotărârea Solvay (
32
), Curtea a statuat că, pentru a se aprecia existența raportului de conexitate dintre diferitele cereri formulate în fața acesteia, revine instanței naționale sarcina de a ține seama printre altele de faptul că mai multor societăți stabilite în diferite state membre li se impută, fiecăreia în mod separat, aceleași acte de contrafacere cu privire la aceleași produse.
45.
În materie de desene sau modele industriale comunitare, în Hotărârea Nintendo, Curtea a arătat mai întâi că „reclamanta din litigiile principale le reproșează acte de contrafacere similare sau chiar identice, care aduc atingere acelorași desene și modele industriale protejate și care se raportează la produse pretins contrafăcute identice produse de societatea‑mamă, care le comercializează în nume propriu în anumite state membre și le vinde de asemenea filialei sale în scopul comercializării lor de către aceasta din urmă în alte state membre” (
33
).
46.
În continuare, Curtea a amintit că ea „a reținut deja că situația în care societăți pârâte aparținând aceluiași grup au acționat într‑o manieră identică sau similară, în conformitate cu o politică comună care ar fi fost elaborată doar de una dintre acestea, trebuie considerată ca reprezentând aceeași situație de fapt (a se vedea în special Hotărârea din 13 iulie 2006, Roche Nederland și alții, C‑539/03, EU:C:2006:458, punctul 34)” (
34
).
47.
În sfârșit, ea a dedus de aici că, „în astfel de circumstanțe, […] existența aceleiași situații de fapt trebuie să cuprindă toate acțiunile diferiților pârâți, inclusiv livrările efectuate de societatea‑mamă în nume propriu, iar nu să se limiteze la anumite aspecte sau la anumite elemente ale acestora” (
35
).
48.
În opinia noastră, rezultă de aici, în special ca urmare a redactării acestui motiv în termeni generali care trebuie comparați cu cei de la punctul 67 din aceeași hotărâre (
36
), că verificările instanței naționale trebuie să privească în principal relația care există între ansamblul faptelor de contrafacere săvârșite, mai degrabă decât legăturile organizaționale sau de capital dintre societățile în cauză, pe care guvernul polonez și pârâții care au domiciliul în Polonia le consideră esențiale.
49.
Astfel, pentru a îndeplini obiectivul de a evita pronunțarea unor hotărâri ireconciliabile, care este urmărit de articolul 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012, în special în domeniul mărcii Uniunii Europene care produce aceleași efecte în întreaga Uniune, apreciem că se justifică reținerea ca prim criteriu a celui al utilizării comune a unui semn identic sau similar cu respectiva marcă protejată, care caracterizează contrafacerea invocată (
37
). Prin urmare, este evidențiată originea încălcării dreptului anterior la care pârâții au contribuit prin diverse acțiuni.
50.
În această privință, nu este relevant dacă aceste acțiuni sunt identice, precum, de exemplu, vânzarea de către unul dintre pârâți a acelorași produse contrafăcute către altul care le‑a revândut (
38
). Asemenea Comisiei și guvernului portughez, considerăm că se poate invoca de asemenea, în susținerea demonstrării prezenței unei aceleiași situații de fapt, existența unui lanț al contrafacerii care cuprinde diverse fapte, de la fabricarea la desfacerea produselor contrafăcute, cu sau fără ajutorul unui intermediar.
51.
Pe de altă parte, considerăm că din Hotărârea Nintendo pot fi deduse alte două argumente în favoarea tezei potrivit căreia lipsa unor legături organizaționale între societățile pârâte nu trebuie să constituie un obstacol în calea regrupării cererilor în fața unei singure instanțe.
52.
În primul rând, în opinia noastră, trebuie să se sublinieze că, în această hotărâre, Curtea trebuia să răspundă la întrebarea dacă competența instanței de trimitere putea privi livrări care nu fuseseră efectuate decât de o singură societate (
39
).
53.
În al doilea rând, în ceea ce privește criteriul acțiunii coordonate care ar trebui aplicat potrivit guvernului polonez, deși este, într‑adevăr, evocat de Curte în raport cu speța, nu pare să fi fost reținut ca o condiție specifică.
54.
O soluție contrară ar avea ca efect, pe de o parte, limitarea respectării obiectivelor RMUE, și anume:
–
potrivit considerentului (4) al acestuia, asigurarea, în cadrul unificării dreptului Uniunii în domeniul mărcilor Uniunii Europene, a unei protecții uniforme a efectelor acestora în toate statele membre și
–
potrivit considerentelor (31)-(33) ale acestuia, evitarea hotărârilor contradictorii ale instanțelor, precum și a atingerilor aduse caracterului unitar al acestor mărci, prin intermediul unor hotărâri ale instanțelor competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene care „să producă efecte și să se extindă în întreaga Uniune” (
40
).
55.
Pe de altă parte, ea ar permite eludarea normelor speciale și imperative ale RMUE. Or, arătăm, primo, că, în considerentul (33) al acestui regulament, legiuitorul Uniunii a vizat acțiunile în care sunt implicate aceleași părți și care sunt formulate în același stat membru. Se precizează că, „atunci când acțiunile sunt formulate în state membre diferite, apar ca fiind adecvate dispozițiile inspirate din normele privind litispendența și conexitatea din Regulamentul [nr. 1215/2012]” (
41
).
56.
Secundo, Curtea a luat deja în considerare specificitatea contenciosului referitor la dreptul mărcilor atunci când a interpretat noțiunea „teritoriul [statului membru pe care] a fost săvârșită fapta de contrafacere sau a fost semnalat pericolul de contrafacere” (
42
).
57.
De asemenea, în Hotărârea din 18 mai 2017, Hummel Holding (
43
), Curtea a declarat că noțiunea de „unitate” reținută de Regulamentul nr. 207/2009 nu este în mod necesar identică cu cea reținută de Regulamentul nr. 44/2001, pentru motivul că aceste regulamente urmăresc obiective care nu sunt identice. Considerăm că o astfel de metodă de analiză poate fi transpusă în cazul Regulamentului nr. 1215/2012 și al RMUE.
58.
Tertio, alegerea unei interpretări autonome care urmărește protejarea eficace a caracterului unitar al mărcii Uniunii Europene în caz de contrafacere, care ar fi în concordanță cu evoluția jurisprudenței Curții de la Hotărârea din 27 septembrie 1988, Kalfelis (
44
), până la Hotărârea Nintendo (
45
), ar putea fi comparată cu cea care a determinat Curtea să enunțe soluții adaptate anumitor împrejurări în materie de acte concurențiale (
46
). Astfel, această alegere urmează aceeași logică, care tinde să favorizeze sancționarea practicilor comerciale ilegale și despăgubirea actorilor economici care sunt victimele acestora, garantând buna administrare a justiției (
47
).
59.
Totuși, în acest context, considerăm că este la fel de important să se pună în balanță specificitatea acestor norme de competență cu cerințele amintite în mod obișnuit în materie de competență internațională, invocate în mod întemeiat de guvernul polonez, precum și de pârâții care au domiciliul în Polonia, și anume facilitarea exercitării dreptului la apărare, precum și previzibilitatea normelor de competență (
48
).
60.
Acesta este motivul pentru care, astfel cum propune Comisia, ar trebui să se acorde o atenție deosebită naturii relațiilor contractuale dintre client și furnizor. Aceasta poate nu numai să consolideze existența unui raport de conexitate între cererile reclamantului în materie de contrafacere, ci și să evidențieze caracterul perfect previzibil al obligației de a răspunde pentru acuzațiile privind acte de contrafacere care au aceeași origine (
49
).
61.
Aceasta este în mod evident situația, în opinia noastră, în cazul utilizării identice sau similare (
50
) a unei mărci a Uniunii Europene care produce efecte în întreaga Uniune în cadrul unui contract de aprovizionare exclusivă pe piața unui alt stat membru.
62.
În speță, arătăm, asemenea Comisiei, că instanța de trimitere a constatat că societățile pârâte cu sediul în Germania și, respectiv, în Polonia erau legate prin exclusivitatea aprovizionării în acest prim stat membru. Aceste societăți nu puteau ignora riscul ca o asemenea situație de fapt să fie calificată drept identică, în vederea justificării competenței unei singure instanțe de a se pronunța cu privire la cererile îndreptate împotriva tuturor actorilor implicați în aceeași pretinsă contrafacere.
63.
În plus, atât din înscrisurile din dosarul transmis Curții, cât și din răspunsurile părților din litigiul principal la întrebările adresate în ședință reiese că s‑ar putea considera că cooperarea strânsă dintre societăți s‑a manifestat și prin exploatarea a două site‑uri internet (
51
), ale căror domenii aparțin doar unuia dintre copârâți, prin intermediul cărora, prin trimiteri între aceste site‑uri, erau comercializate produsele în litigiu.
64.
Prin urmare, propunem Curții să considere că constatarea de către o instanță a faptului că cererile cu care este sesizată sunt îndreptate împotriva diferiților actori care au contribuit fiecare la aceeași încălcare a drepturilor conferite de o marcă a Uniunii Europene în cadrul unui lanț de acte de contrafacere poate fi suficientă pentru justificarea competenței sale în privința copârâților în temeiul articolului 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012.
65.
În consecință, potrivit jurisprudenței constante a Curții, va reveni instanței de trimitere sarcina de a proceda la aprecierea diverselor elemente de fapt invocate de societatea reclamantă (
52
). Cu această ocazie, s‑ar putea sublinia, pe de o parte, că, în stadiul verificării competenței, aceasta nu trebuie să privească fondul cauzei sau poate să îl privească într‑un mod foarte limitat.
66.
Pe de altă parte, instanța sesizată trebuie să se asigure că aplicarea articolului 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012 nu permite reclamantului să formuleze o cerere îndreptată împotriva mai multor pârâți numai în scopul chemării în judecată a unuia dintre acești pârâți în fața altei instanțe decât aceea din statul în care are domiciliul (
53
).
67.
În această privință, întrebarea preliminară adresată de instanța de trimitere, astfel cum este formulată (
54
), oferă Curții, în opinia noastră, ocazia de a‑și completa răspunsul cu precizări referitoare la pârâtul de bază.
C.
Precizări referitoare la pârâtul de bază
68.
Consecințele extinderii competenței instanței sesizate la alți pârâți, prevăzută la articolul 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012, ne determină să subliniem că verificările referitoare la legătura strânsă dintre cereri ar trebui, în măsura în care servesc la limitarea riscului de eludare a forului, să privească în mod imperativ în primul rând cererile îndreptate împotriva pârâtului de bază.
69.
Desigur, în lipsa unor condiții prevăzute de acest regulament referitoare la alegerea pârâtului de bază (
55
), Curtea a statuat că, pentru a exclude ipoteza potrivit căreia un reclamant ar putea introduce o cerere împotriva mai multor pârâți numai în scopul de a‑l chema în judecată pe unul dintre pârâți în fața altei instanțe decât aceea din statul în care se află domiciliul său, este suficient să existe o legătură strânsă între cererile formulate împotriva fiecăruia dintre pârâți (
56
).
70.
Totuși, Curtea a statuat de asemenea că, în pofida desistării de acțiune a reclamantului față de singurul copârât care are domiciliul în statul membru în care se află sediul instanței sesizate, aceasta rămâne competentă în privința celorlalți copârâți, cu excepția situației în care se stabilește existența unei coluziuni între reclamant și respectivul copârât pentru a crea sau a menține în mod artificial condițiile de aplicare a articolului 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 la data introducerii acestei acțiuni (
57
).
71.
Independent de aceste împrejurări specifice, cele din cauza principală ilustrează, în opinia noastră, interesul unei examinări atente a cererilor formulate împotriva pârâtului de bază și a celor îndreptate împotriva copârâților, din moment ce aceștia sunt privați, prin simpla alegere a reclamantului (
58
), de norma de competență internațională de principiu legată de domiciliul lor și contestă însăși existența unor legături între ei și pârâtul de bază (
59
).
72.
În speță, deși competența internațională a instanței de trimitere din Germania nu creează dificultăți având în vedere atât locul sediului social, într‑un land, al societății germane care distribuie produsele în acest stat membru, cât și domiciliul administratorului său, pârât de bază, într‑un alt land (
60
), faptul că această persoană este acționată în justiție cu titlu personal, iar nu în calitatea sa de reprezentant legal al societății respective, merită o atenție deosebită. Astfel, această alegere constituie, prin ea însăși, temeiul competenței internaționale și teritoriale a instanței de trimitere.
73.
În mod evident, nu este vorba de a se preocupa de aplicarea normelor de competență teritorială sau de concentrare a contenciosului (
61
) care nu intră nici sub incidența RMUE (
62
), nici a Regulamentului nr. 1215/2012, ci de a sublinia că ar trebui totuși să revină instanței sesizate sarcina de a se asigura că cererile îndreptate împotriva pârâtului de bază se întemeiază pe considerații plauzibile (
63
).
74.
Cu titlu ilustrativ (
64
), se poate arăta că, în cauza principală, în ceea ce privește reprezentantul legal al societății cu sediul în Germania, care are domiciliul în raza teritorială a instanței de trimitere, aceasta a precizat, numai în întrebarea preliminară, că este „de asemenea chemat în judecată în calitate de autor al contrafacerii”.
75.
În opinia noastră, această informație esențială demonstrează că, de la momentul introducerii cererii, aceasta a fost suficient susținută în ceea ce privește rolul reprezentantului legal al societății acționate în justiție, întrucât, în mod neobișnuit, răspunderea personală a acestui reprezentant legal este cea urmărită de un terț în cadrul unei acțiuni atât în încetare și în interzicerea încălcării dreptului în cauză, cât și în despăgubire (
65
).
76.
În lipsa unor astfel de precizări, ar fi legitim, în opinia noastră, să se ridice problema condițiilor în care buna administrare a justiției justifică extinderea competenței unei instanțe dintr‑un stat membru întemeiate pe locul domiciliului personal al administratorului unei societăți la cererile îndreptate împotriva unei alte societăți și a administratorului său, acționat în justiție atât în calitate de reprezentant legal al acesteia, cât și cu titlu personal, care au domiciliul în alt stat membru.
77.
În astfel de proceduri având ca obiect constatarea încălcării drepturilor conferite de o marcă a Uniunii Europene cu caracter unitar, considerăm că este posibil, în practică, ca instanța sesizată să se asigure, la momentul depunerii cererii introductive, că aceasta conține demonstrarea faptului că alegerea forului este justificată de implicarea personală a reprezentantului legal al unei societăți în actele de contrafacere, făcând dovada fie a utilizării unui semn identic sau similar cu această marcă într‑un context comercial (sau a lipsei unei acțiuni pentru a împiedica (
66
) sau pentru a pune capăt contrafacerii), fie a faptului că acest pârât de bază a desfășurat o activitate de contrafacere având motive suficiente de a ști acest lucru (
67
).
78.
În schimb, considerăm că a impune reclamantului să își determine alegerea instanței cercetând care este instigatorul încălcării drepturilor titularului mărcii Uniunii Europene protejate depășește simpla verificare ab initio a faptului că au fost create artificial condițiile de aplicare a articolului 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012.
79.
Desigur, o astfel de opțiune s‑ar putea întemeia, prin analogie în dreptul mărcilor, pe decizia Curții din Hotărârea Nintendo referitoare la determinarea legii aplicabile în temeiul articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul nr. 864/2007 (
68
), determinare ce se dovedește a fi necesară atunci când acțiunea reclamantului privește diverse acte de contrafacere săvârșite în diferite state membre (
69
). Curtea a statuat că instanța sesizată trebuie să aprecieze, în mod global, comportamentul pârâtului, pentru a determina locul
în care
s‑a produs sau este susceptibil să se producă actul de contrafacere inițial, care se află la originea comportamentului reproșat (
70
).
80.
Totuși, Curtea a considerat de asemenea că interpretarea normelor în materie de competență jurisdicțională nu este legată de cea a dispozițiilor referitoare la legea aplicabilă acțiunilor în despăgubire (
71
).
81.
În plus, în stadiul introducerii cererii, a impune reclamantului obligația de a cerceta care este inițiatorul lanțului de acte de contrafacere l‑ar expune unei sarcini a probei prea dificil de pus în aplicare și ar risca să aducă atingere obiectivului RMUE, care este de a proteja drepturile unui titular al unei mărci a Uniunii Europene, într‑un cadru care poate fi foarte larg, în funcție de alegerea procedurală a acestuia (
72
).
82.
În consecință, propunem Curții să adauge în răspunsul său adresat instanței de trimitere faptul că îi va reveni sarcina de a verifica și elementele care au permis să se stabilească, la momentul introducerii cererilor, participarea administratorului societății germane la actele de contrafacere care conduce la angajarea răspunderii sale personale.
V. Concluzie
83.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf, Germania) după cum urmează:
Articolul 8 punctul 1 din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială coroborat cu articolul 122 din Regulamentul (UE) 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene
trebuie interpretat în sensul că
mai mulți pârâți, care au domiciliul în diferite state membre, pot fi acționați în justiție în fața instanței de la domiciliul oricăruia dintre aceștia care este sesizată, în cadrul unei acțiuni în constatarea încălcării drepturilor, cu cereri formulate împotriva lor de titularul unei mărci a Uniunii Europene atunci când se reproșează pârâților o încălcare identică din punct de vedere material a drepturilor conferite de această marcă prin fiecare dintre actele lor dintr‑un lanț de aprovizionare. Revine instanței sesizate sarcina de a aprecia existența riscului pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor, ținând seama de toate elementele relevante din dosar.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1).
(
3
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene (JO 2017, L 154, p. 1, denumit în continuare „RMUE”).
(
4
)	La 19 septembrie 2018, astfel cum se precizează în hotărârea Landgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional din Düsseldorf, Germania), transmisă de instanța de trimitere. Prin urmare, este aplicabil Regulamentul nr. 1215/2012, în conformitate cu articolul 66 din acesta. A se vedea în această privință Hotărârea AMS Neve și alții (C‑172/18, denumită în continuare „Hotărârea AMS Neve și alții, EU:C:2019:674, punctele 34 și 36, precum și jurisprudența citată).
(
5
)	Instanța de trimitere a precizat că Beverage City & Lifestyle și administratorul său, MJ, au renunțat la apelul pe care l‑au declarat inițial.
(
6
)	C‑24/16 și C‑25/16, denumită în continuare „Hotărârea Nintendo, EU:C:2017:724.
(
7
)	Acest termen desemnează singurul copârât al cărui domiciliu justifică competența instanței sesizate. A se vedea, pentru o utilizare anterioară a acestuia, Concluziile avocatului general Jääskinen prezentate în cauza CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2014:2443, punctul 56).
(
8
)	Regulamentul Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).
(
9
)	A se vedea Hotărârea din 30 iunie 2022, Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20, EU:C:2022:514, punctul 20 și jurisprudența citată).
(
10
)	Regulamentul Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene (JO 2009, L 78, p. 1).
(
11
)	A se vedea, pentru o evocare a istoricului regulamentelor de la crearea mărcii comunitare prin Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), Hotărârea AMS Neve și alții (punctul 3).
(
12
)	A se vedea Hotărârea AMS Neve și alții (punctul 34 și jurisprudența citată).
(
13
)	Această alegere are consecințe asupra întinderii competenței instanței competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene sesizate. Articolul 126 alineatul (1) litera (a) din RMUE prevede că aceasta are competența de a hotărî asupra faptelor de încălcare a drepturilor comise sau asupra pericolelor de încălcare existente pe teritoriul oricărui stat membru. A se vedea prin analogie, în ceea ce privește competența instanței competente în domeniul desenelor și modelelor industriale comunitare de a dispune măsurile necesare pentru sancționarea contrafacerii pe întreg teritoriul Uniunii, iar nu numai pentru prejudiciul suferit în locul care fundamentează competența sa ca urmare a domiciliului pârâtului de bază, Hotărârea Nintendo (punctele 61-67).
(
14
)	Cu privire la caracterul alternativ al forului indicat la acest alineat, a se vedea Hotărârea AMS Neve și alții (punctul 41), privind dispoziții echivalente ale Regulamentului nr. 207/2009 codificat de RMUE. Alegerea procedurală respectivă determină întinderea sferei de competență teritorială a instanței competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene, întrucât aceasta este limitată la faptele comise sau la pericolele de contrafacere existente pe teritoriul statului membru în care este situată această instanță, în conformitate cu articolul 126 alineatul (2) din RMUE. A se vedea, în ceea ce privește dispoziții echivalente, Hotărârea AMS Neve și alții (punctul 40).
(
15
)	A se vedea Hotărârea din 5 iunie 2014, Coty Germany (C‑360/12, EU:C:2014:1318, punctul 36).
(
16
)	Nici articolul 122 alineatul (2) din RMUE, nici vreo altă dispoziție a acestuia nu se referă la acest articol sau la norma de competență pe care o conține. Astfel cum rezultă din articolul 122 alineatul (1) din regulamentul menționat, în lipsa unei excluderi prevăzute de acesta, aplicarea Regulamentului nr. 1215/2012 este subsidiară. Același lucru este valabil și în cadrul Regulamentului (CE) nr. 6/2002 al Consiliului din 12 decembrie 2001 privind desenele sau modelele industriale comunitare (JO 2002, L 3, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 33, p. 70), în temeiul articolului 79 din acesta. Pe de altă parte, trebuie amintit că, deși Regulamentul nr. 1215/2012 urmărește să definească un cadru general, acesta conține totuși o excepție importantă în materia proprietății intelectuale. Astfel, articolul 24 punctul 4 din acest regulament prevede o normă de competență exclusivă în cazul contestării valabilității dreptului de proprietate intelectuală pe cale de acțiune sau de excepție. Totuși, cu privire la acest aspect, RMUE conține dispoziții speciale: prezumția de validitate a mărcii Uniunii Europene este prevăzută la articolul 127, cu excepția cazului în care validitatea sa este contestată printr‑o cerere reconvențională în condițiile prevăzute la articolul 128.
(
17
)	A se vedea, pentru o evocare a acestei cerințe, Hotărârea din 27 octombrie 1998, Réunion européenne și alții (C‑51/97, EU:C:1998:509, punctele 44-46). În plus, toți pârâții trebuie să aibă domiciliul în Uniune [a se vedea Hotărârea din 11 aprilie 2013, Sapir și alții (C‑645/11, EU:C:2013:228, punctul 52)]. Observăm că Convenția privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, semnată la Lugano la 30 octombrie 2007, a cărei încheiere a fost aprobată în numele Comunității Europene prin Decizia 2009/430/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2008 (JO 2009, L 147, p. 1), denumită „Convenția de la Lugano II”, conține o dispoziție identică la articolul 6 punctul 1.
(
18
)	Acesta rămâne pârât de bază, în pofida evoluției procedurii. Astfel, renunțarea la apelul declarat inițial de acesta, precum, în speță, de societatea pe care o reprezintă (a se vedea nota de subsol 5 din prezentele concluzii), nu are nicio incidență asupra necesității de a verifica existența unei legături strânse între cereri la momentul introducerii lor. A se vedea, în ceea ce privește stadiul procedurii în care trebuie apreciată existența unei asemenea legături între cereri, Hotărârea din 21 mai 2015, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, denumită în continuare „Hotărârea CDC Hydrogen Peroxide, EU:C:2015:335, punctele 28 și 29), precum și Concluziile avocatului general Jääskinen prezentate în cauza CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2014:2443, punctele 78 și 79). Anterior, Curtea a statuat, în Hotărârea din 13 iulie 2006, Reisch Montage (C‑103/05, EU:C:2006:471, punctele 27 și 33), că dreptul intern al statelor membre, în temeiul căruia acțiunea împotriva unui copârât este inadmisibilă, nu are efect asupra aplicării articolului 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001, devenit articolul 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012. A se vedea de asemenea, cu privire la competența unei instanțe competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene, sesizată cu o acțiune în constatarea încălcării drepturilor conferite de o astfel de marcă a cărei validitate este contestată printr‑o cerere reconvențională de declarare a nulității, care subzistă pentru pronunțarea cu privire la validitatea acestei mărci, în pofida retragerii acțiunii principale, Hotărârea din 13 octombrie 2022, Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:786, punctele 55 și 58), precum și Concluziile avocatului general Pitruzzella prezentate în cauza Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:366, punctele 66-73), pentru o evocare detaliată a cazurilor de aplicare a principiului perpetuatio fori.
(
19
)	189/87, EU:C:1988:459. A se vedea, pentru o evocare a istoricului legislativ, Hotărârea din 11 octombrie 2007, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595, punctul 53).
(
20
)	A se vedea considerentul (26) al acestui regulament.
(
21
)	A se vedea considerentul (21) al Regulamentului nr. 1215/2012. Este vorba de asemenea despre garantarea executării hotărârilor. A se vedea în această privință articolul 45 alineatul (1) litera (c) din acest regulament, care prevede că se refuză recunoașterea unei hotărâri, la cererea oricărei părți interesate, dacă hotărârea este ireconciliabilă cu o hotărâre pronunțată între aceleași părți în statul membru solicitat.
(
22
)	A se vedea Hotărârea din 11 octombrie 2007, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595, punctul 35), Hotărârea din 1 decembrie 2011, Painer (C‑145/10, EU:C:2011:798, punctul 74), Hotărârea din 12 iulie 2012, Solvay (C‑616/10, denumită în continuare „Hotărârea Solvay”, EU:C:2012:445, punctul 21), Hotărârea din 11 aprilie 2013, Sapir și alții (C‑645/11, EU:C:2013:228, punctul 41), și Hotărârea CDC Hydrogen Peroxide (punctul 18).
(
23
)	A se vedea în special Hotărârea Solvay (punctul 23). Pe de altă parte, în Hotărârea din 13 iulie 2006, Roche Nederland și alții (C‑539/03, EU:C:2006:458, punctul 26), Curtea a precizat că, „pentru ca anumite decizii să poată fi considerate ca fiind contradictorii, nu este suficient ca soluțiile să fie divergente”. Astfel, în practică, în stadiul introducerii cererii, este mai dificil să se aprecieze acest element decât existența unei aceleiași situații de fapt și de drept.
(
24
)	A se vedea în special Hotărârea CDC Hydrogen Peroxide (punctul 20 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea Nintendo (punctul 45).
(
25
)	Această hotărâre se înscrie în linia jurisprudențială a Curții referitoare la aplicarea articolului 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012 în anumite litigii privind încălcarea dreptului Uniunii în materie de brevete, de concurență și de desene sau modele industriale. Această jurisprudență ține seama de specificitatea reglementării în materie de proprietate intelectuală, care urmărește să organizeze păstrarea exclusivă a acestei proprietăți imateriale ușor accesibile tuturor. A se vedea în acest sens reflecțiile exprimate de Kur, A., și Maunsbach, U., „Choice of law and Intellectual Property Rights”, Oslo Law Review, 2019, vol. 6, nr. 1, p. 43-61, în special p. 44. În plus, evoluția deciziilor Curții se întemeiază pe nivelul de protecție conferit de dreptul Uniunii care implică evitarea fragmentării litigiului [a se vedea cu privire la acest aspect Georgakoudi, N., Les compétences exclusives en matière civile et commerciale: étude de droit international privé, teză de doctorat susținută la 9 decembrie 2021, în special p. 204, precum și Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., și Sturua, D., „Article 8”, în Magnus, U., și Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels Ibis Regulation, ediția a doua, Otto Schmidt, Köln, 2023, p. 359-392, în special punctul 1 (p. 361), punctul 3 (p. 362) și punctul 4 (p. 363)]. Cu privire la istoricul armonizării dreptului material al proprietății intelectuale, a se vedea Kur, A., și Maunsbach, U., op. cit., p. 50 și 51.
(
26
)	A se vedea Hotărârea Nintendo (punctul 49).
(
27
)	C‑539/03, EU:C:2006:458.
(
28
)	A se vedea Hotărârea Nintendo (punctele 46 și 47).
(
29
)	În conformitate cu articolul 17 din RMUE coroborat cu articolul 129 alineatul (2) și cu articolul 130 alineatul (2) din acesta, cererile de furnizare de informații, de prezentare a conturilor și de constatare a obligației de despăgubire, în calitate de alte măsuri sau ordine, nu sunt reglementate în mod autonom de acest regulament, ci intră sub incidența dreptului național aplicabil. A se vedea prin analogie Hotărârea Nintendo (punctul 47). Se poate aminti de asemenea că dreptul la reparație este prevăzut la articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2004/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind respectarea drepturilor de proprietate intelectuală (JO 2004, L 157, p. 45, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 56). În plus, în ceea ce privește legea aplicabilă, este necesară raportarea la articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 864/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 iulie 2007 privind legea aplicabilă obligațiilor necontractuale (Roma II) (JO 2007, L 199, p. 40). Prin acest regulament, care se aplică în toate statele membre, cu excepția Regatului Danemarcei, sunt unificate normele care reglementează conflictul de legi aplicabile în materie civilă și comercială obligațiilor necontractuale și în special celor care decurg din încălcarea drepturilor de proprietate intelectuală unitare, survenite după 11 ianuarie 2009 (a se vedea articolul 32 din regulamentul menționat). În cazul unei acțiuni îndreptate împotriva unei pluralități de pârâți pentru acte de contrafacere săvârșite în mai multe state membre, a se vedea Hotărârea Nintendo (punctele 98 și 104). A se vedea de asemenea Hotărârea AMS Neve și alții (punctul 64).
(
30
)	C‑145/10, EU:C:2011:798, punctul 83.
(
31
)	Sublinierea noastră.
(
32
)	Punctul 29. Cu privire la consecințele practice în cazul neaplicării articolului 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001, a se vedea punctul 28 din această hotărâre.
(
33
)	Hotărârea Nintendo (punctul 51). Sublinierea noastră.
(
34
)	Hotărârea Nintendo (punctul 51). Sublinierea noastră.
(
35
)	Hotărârea Nintendo (punctul 52). Sublinierea noastră.
(
36
)	Astfel, Curtea a arătat numai că „al doilea pârât produce și livrează primului produsele pe care acesta din urmă le comercializează”.
(
37
)	A se vedea în această privință articolul 9 din RMUE, din care se poate deduce o definiție a actelor de contrafacere și, în acest sens, Hotărârea AMS Neve și alții (punctul 54). Cu privire la noțiunea de „utilizare”, a se vedea prin analogie Hotărârea Nintendo (punctele 100, 103 și 104).
(
38
)	A se vedea, în ceea ce privește această împrejurare, Hotărârea Solvay (punctul 29).
(
39
)	A se vedea Hotărârea Nintendo (punctele 50 și 51).
(
40
)	A se vedea Hotărârea din 18 mai 2017, Hummel Holding (C‑617/15, EU:C:2017:390, punctul 28).
(
41
)	Sublinierea noastră.
(
42
)	A se vedea Hotărârea din 5 iunie 2014, Coty Germany (C‑360/12, EU:C:2014:1318, punctele 32, 34 și 37), referitoare la această noțiune care figurează la articolul 93 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94, devenit articolul 125 alineatul (5) din RMUE.
(
43
)	C‑617/15, EU:C:2017:390, punctele 25, 27 și 28. O interpretare strictă a noțiunii de „unitate” nu se mai justifică din moment ce RMUE prevede că reclamantul poate alege între domiciliul pârâtului și instanța de la locul contrafacerii. În plus, calitatea de unitate nu este supusă condiției ca societatea acționată în justiție să fi participat în mod direct sau indirect la săvârșirea actelor aflate la originea litigiului (punctul 40 din această hotărâre).
(
44
)	189/87, EU:C:1988:459. A se vedea punctul 31 din prezentele concluzii.
(
45
)	A se vedea nota de subsol 25 din prezentele concluzii. Trebuie să se menționeze că nu este necesar să se facă referire la hotărârile ulterioare pronunțate în materie de acte de contrafacere [Hotărârea AMS Neve și alții și Hotărârea din 3 martie 2022, Acacia (C‑421/20, EU:C:2022:152), în materia desenelor și a modelelor industriale comunitare], întrucât acțiunile au fost introduse la instanțele statului membru pe teritoriul căruia a fost săvârșită fapta de contrafacere. A se vedea, cu privire la acest criteriu alternativ de competență în domeniul mărcilor Uniunii Europene, nota de subsol 14 din prezentele concluzii.
(
46
)	A se vedea Hotărârea CDC Hydrogen Peroxide (punctele 16 și 23-25), precum și Hotărârea din 15 iulie 2021, Volvo și alții (C‑30/20, EU:C:2021:604, punctele 39-42).
(
47
)	Potrivit considerentului (16) al Regulamentului nr. 1215/2012, acesta urmărește să completeze instanța domiciliului pârâtului cu alte instanțe autorizate în temeiul unei legături strânse între instanță și acțiune sau în scopul bunei administrări a justiției. A se vedea, în ceea ce privește Regulamentul nr. 44/2001, Hotărârea Solvay (punctul 19 și jurisprudența citată).
(
48
)	A se vedea considerentul (15) al Regulamentului nr. 1215/2012.
(
49
)	A se vedea, cu titlu comparativ, hotărârea Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța), Camera întâi civilă, din 4 iulie 2018 (nr. 17-19.384), citată de Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., și Sturua, D., op. cit, nota de subsol 39 (p. 372). Instanța menționată a decis că există un raport de conexitate între cereri atunci când se constată, în cadrul unei tranzacții imobiliare, imbricarea în ceea ce privește acțiunile imputate anumitor copârâți, printre care pârâtul de bază, relațiile lor, precum și rolurile lor respective și responsabilitățile a doi dintre aceștia.
(
50
)	Ipoteza avută aici în vedere este cea a utilizării semnului de către pârâți potrivit acelorași modalități. Pare improbabil în acest caz ca un pârât să nu cunoască actele de contrafacere ale copârâților săi. Cu privire la importanța condițiilor în care autorul contrafacerii este susceptibil să cunoască faptul că s‑a încălcat același drept național, a se vedea Heinze, C., și Warmuth, C., „Intellectual property and the Brussels Ibis Regulation”, în Mankowski, P., Research Handbook on the Brussels Ibis Regulation, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2020, p. 147-171, în special p. 167, disponibil la următoarea adresă de internet: https://www.elgaronline.com/display/edcoll/9781788110785/9781788110785.00011.xml.
(
51
)	A se vedea în această privință Hotărârea AMS Neve și alții (punctele 47 și 54).
(
52
)	A se vedea nota de subsol 23 din prezentele concluzii, precum și Hotărârea Nintendo (punctul 52).
(
53
)	A se vedea în special Hotărârea CDC Hydrogen Peroxide (punctele 27-29 și 31, precum și jurisprudența citată).
(
54
)	A se vedea punctele 18 și 74 din prezentele concluzii.
(
55
)	Pe de altă parte, nu este impusă nicio ierarhie între copârâți sau cereri. Cu privire la propunerile doctrinare în sensul unei rigori mai mari, a se vedea Siaplaouras, P., „Article 8”, în Requejo Isidro, M., Bruxelles I bis: A Commentary on Regulation (EU) no 1215/2012, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2022, p. 166-190, în special punctul 8.17, nota de subsol 45 (p. 172), precum și Gaudemet‑Tallon, H., și Ancel, M.-E., Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Brussels (1968) et de Lugano (1998 et 2007), ediția a șasea, Librairie générale de droit et de jurisprudence, colecția „Droit des affaires”, Paris, 2018, nota de subsol 46 (p. 395).
(
56
)	A se vedea Hotărârea din 11 octombrie 2007, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595, punctele 52-54 și jurisprudența citată). A se vedea, cu privire la domeniul de aplicare al acestei hotărâri, Siaplaouras, P., op. cit., punctele 8.37-8.39 (p. 177 și 178). A se vedea, cu titlu comparativ, articolul 8 punctul 2 din Regulamentul nr. 1215/2012, care prevede că o persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru mai poate fi acționată în justiție „ca parte terță într‑o cerere de chemare în garanție sau de intervenție sau în orice cerere care implică părți terțe, în fața instanței sesizate cu cererea principală, dacă aceasta nu a fost introdusă decât în scopul de a nu mai fi de competența instanței în cauză” (sublinierea noastră).
(
57
)	A se vedea Hotărârea CDC Hydrogen Peroxide (punctul 33). Cu privire la cerința unor probe privind coluziunea dintre părți, a se vedea punctul 32 din această hotărâre. Pe de altă parte, anumiți autori au semnalat că jurisprudența Curții s‑a modificat. A se vedea cu privire la acest aspect comentariul din Siaplaouras, P., op. cit., punctul 8.40 (p. 178).
(
58
)	A se vedea în acest sens Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., și Sturua, D., op. cit., punctul 22 (p. 371).
(
59
)	A se vedea punctul 14 din prezentele concluzii.
(
60
)	A se vedea punctul 11 din prezentele concluzii.
(
61
)	A se vedea Hotărârea din 30 iunie 2022, Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20, EU:C:2022:514, punctul 39 și jurisprudența citată). În această privință, este necesar să se precizeze că, la fel ca la articolul 4 din Regulamentul nr. 1215/2012, la articolul 125 alineatul (1) din RMUE sunt desemnate instanțele statului membru pe teritoriul căruia are domiciliul pârâtul.
(
62
)	Articolul 123 alineatul (1) din RMUE prevede doar că „[s]tatele membre desemnează pe teritoriul lor un număr cât mai limitat posibil de instanțe naționale de primul și al doilea grad de jurisdicție, care au sarcina de a îndeplini funcțiile atribuite de prezentul regulament”.
(
63
)	În concordanță cu deciziile Curții din Hotărârea din 11 octombrie 2007, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595), și din Hotărârea din 13 iulie 2006, Reisch Montage (C‑103/05, EU:C:2006:471), nu este vorba de a preconiza ca aprecierea instanței sesizate să privească temeinicia cererilor sau admisibilitatea acestora în temeiul dreptului național. Cu privire la acest aspect, a se vedea de asemenea trimiterile de la nota de subsol 64 din prezentele concluzii.
(
64
)	A se vedea, pentru o situație în care reclamantele și‑au întemeiat acțiunea pe faptul că accidentul în discuție era cauzat de defecte de proiectare și de fabricare a elicopterului și au acționat în justiție un pârât care nu avea nicio legătură cu aceste criterii, hotărârea pronunțată de High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Secția Queen’s Bench (Camera comercială), Regatul Unit] din 29 mai 2020, Senior Taxi Aereo Executivo LTDA & Ors/Agusta Westland S.p.A & Ors, disponibilă la următoarea adresă de internet: https://www.bailii.org/ew/cases/EWHC/Comm/2020/1348.html. Această hotărâre a fost comentată de Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., și Sturua, D., op. cit., punctul 20 (p. 370), de James, M., „Claims against anchor defendant subject to merits test under Recast Brussels Regulation (High Court)”, Practical Law UK, Thomas Reuters, 10 iunie 2020, precum și de Pertoldi, A., și Mcintosch, M., „High Court holds claim against anchor defendant must satisfy merits test if it is to be used to establish jurisdiction against co‑defendants under recast Brussels Regulation”, disponibil la următoarea adresă de internet: https://hsfnotes.com/litigation/2020/06/30/high-court-holds-claim-against-anchor-defendant-must-satisfy-merits-test-if-it-is-to-be-used-to-establish-jurisdiction-against-co-defendants-under-recast-brussels-regulation/. A se vedea de asemenea hotărârea Cour de cassation (Curtea de Casație), Camera comercială, din 26 februarie 2020 (nr. 18-21.144), citată de Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., și Sturua, D., op. cit., punctul 19 (p. 369), în care această instanță a casat și a anulat hotărârea cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris, Franța) din 5 iunie 2018, având în vedere articolul 4 alineatul (1) și articolul 8 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012 pentru motivul că nu a fost formulată nicio cerere împotriva uneia dintre părțile acționate în justiție.
(
65
)	După cunoștințele noastre, Curtea nu a trebuit să se pronunțe cu privire la o astfel de situație. Cu privire la noțiunea de „perturbator”, care permite în dreptul german angajarea răspunderii administratorului, a se vedea Hotărârea din 22 iunie 2021, YouTube și Cyando (C‑682/18 și C‑683/18, EU:C:2021:503, punctele 120-123). Într‑un astfel de caz, împotriva acestuia nu pot fi introduse decât acțiuni în încetare și în interzicerea încălcării dreptului în cauză.
(
66
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 23 martie 2010, Google France și Google (C‑236/08-C‑238/08, EU:C:2010:159, punctul 120).
(
67
)	A se vedea în această privință articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2004/48.
(
68
)	Potrivit acestei dispoziții, „[î]n cazul obligațiilor necontractuale care decurg din încălcarea unui drept de proprietate intelectuală unitar la nivel comunitar, legea aplicabilă este legea țării în care s‑a produs încălcarea, în orice materie care nu este reglementată de instrumentul comunitar relevant”.
(
69
)	A se vedea, pentru un rezumat al interpretării Curții, Hotărârea din 3 martie 2022, Acacia (C‑421/20, EU:C:2022:152, punctul 48), și, în ceea ce privește neaplicarea acesteia atunci când titularul dreptului protejat alege să introducă o acțiune specifică privind acte de contrafacere săvârșite într‑un singur stat membru, punctul 49 din aceeași hotărâre.
(
70
)	A se vedea Hotărârea Nintendo (punctul 103).
(
71
)	A se vedea Hotărârea AMS Neve și alții (punctele 63 și 64).
(
72
)	A se vedea, cu titlu comparativ, Hotărârea AMS Neve și alții și Hotărârea din 3 martie 2022, Acacia (C‑421/20, EU:C:2022:152).