62005CC0273_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen fellebbezést a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) terjesztette elő az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a Celltech R & D kontra OHIM ügyben hozott azon ítéletével(2) szemben, amellyel az Elsőfokú Bíróság hatályon kívül helyezte az OHIM második fellebbezési tanácsának (a továbbiakban: fellebbezési tanács) határozatát. A fellebbezés különösen a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK tanácsi rendelet(3) (a továbbiakban: rendelet) 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja értelmében vett megkülönböztető képesség és leíró jelleg fogalmának helyes értelmezésére és alkalmazására vonatkozik.
A rendelet
2. A rendelet 7. cikkének (1) bekezdése sorolja fel a védjegyek lajstromozásának úgynevezett „feltétlen” kizáró okait. A feltétlen kizáró okok automatikusan kizárják a védjegyek lajstromozását, míg a „viszonylagos” kizáró okok (mint például hasonlóság a bejelentett védjegy és valamely már létező védjegy között) a körülményektől függően vagy kizárják a lajstromozást, vagy nem.
3. A rendelet 7. cikke (1) bekezdésének jelen ügyben releváns rendelkezései a következők:
„A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha
[…]
b) nem alkalmas a megkülönböztetésre;
c) kizárólag olyan jelekből vagy adatokból [helyesen: megjelölésekből vagy jelzésekből] áll, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége, rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak.”
4. A 7. cikk (1) bekezdése c) pontjának hatálya alá eső megjelölésekre és jelzésekre a továbbiakban „leíró jellegű[ként]” fogok utalni.
5. A rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) és c) pontjának értelmezésénél figyelembe kell venni a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatát is, amely a védjegy-irányelv azonos szövegezésű 3. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontjára vonatkozik(4) .
6. A rendelet 73. cikke kimondja, hogy a Hivatalnak „határozatait indokolnia kell”.
Az ügy előzményei
7. 2000 júniusában a Celltech R & D Ltd (a továbbiakban: védjegybejelentő vagy bejelentő) közösségi védjegybejelentést nyújtott be a CELLTECH szóvédjegy lajstromozása iránt. A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti, alábbi osztályokba tartozóan tették: (i) 5. osztály: gyógyszerészeti, állatgyógyászati és egészségügyi készítmények; anyagok és vegyületek; (ii) 10. osztály: sebészeti, orvosi, fogorvosi és állatgyógyászati készülékek és műszerek; (iii) 42. osztály: kutatási és fejlesztési szolgáltatások, biológiai, orvosi és kémiai tudományokhoz kapcsolódó tanácsadó szolgáltatások.
8. 2002 júniusában az OHIM elbírálója (a továbbiakban: elbíráló) a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja alapján elutasította a lajstromozás iránti kérelmet. Úgy ítélte meg, hogy a kérdéses megjelölés két kifejezés, a „cell” (sejt) és a „tech” (a technológia/technikai szavak rövidítése) nyelvtanilag helyes kombinációjából áll. Ennek következtében arra a megállapításra jutott, hogy a bejelentett védjegy a lajstromoztatni kívánt áruk és szolgáltatások tekintetében nem rendelkezik eredetjelző funkcióval, mivel ez utóbbiak mind a sejttechnológia területéhez tartoznak.
9. 2003 májusában a fellebbezési tanács elutasította a bejelentő fellebbezését. Úgy vélte, hogy a CELLTECH szót „az érintett fogyasztó közvetlenül és minden kétséget kizáróan olyan kifejezésként fogja fel, mint amely a sejttechnológia területén végzett tevékenységeket, továbbá olyan árukat, készülékeket és anyagokat jelöl, amelyeket ezen tevékenységek során használnak vagy amelyek ezen tevékenységekből származnak.” Az áruk és szolgáltatások, illetve a védjegy közötti kapcsolat ennek következtében nem kellőképpen közvetett ahhoz, hogy a védjegyet felruházza az önmagában vett megkülönböztető képesség 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában megkívánt minimális fokával. A fellebbezési tanács ehhez hozzátette, hogy mivel a védjegy bejegyzését a 7. cikk (1) bekezdésének b) pontja kizárta, nem volt szükség annak vizsgálatára, hogy alkalmazható‑e a 7. cikk (1) bekezdésének c) pontja is.
10. A védjegybejelentő ezt a határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat) megtámadta az Elsőfokú Bíróság előtt. Keresetének alátámasztására a felperes egyetlen, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított jogalapra hivatkozott(5) .
Az Elsőfokú Bíróság ítélete
11. Az Elsőfokú Bíróság elfogadhatónak nyilvánította a keresetet.
12. Mivel az ítélet releváns szakaszai alább, a megfelelő pontokban teljes egészükben szerepelnek, itt csak egy áttekintést adok az ítéletről.
13. Az Elsőfokú Bíróság először összefoglalta a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatát a védjegyek alapvető funkcióját és a rendelet 7. cikke (1) bekezdésében foglalt, lajstromozást kizáró okok helyes értelmezését illetően.(6) Megjegyezte különösen, hogy az a szóvédjegy, amely a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében az áruk vagy szolgáltatások valamely jellemzője tekintetében leíró jellegű, ebből adódóan szükségszerűen nem alkalmas a megkülönböztetésre ezen áruk és szolgáltatások vonatkozásában ugyanezen rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében.(7)
14. Ezt követően az Elsőfokú Bíróság összefoglalta a megtámadott határozat 10–12. pontját, arra jutva, hogy a fellebbezési tanács „lényegében úgy ítélte meg, hogy a CELLTECH megjelölés a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, mivel azt az érintett vásárlóközönség a szóban forgó áruk és szolgáltatások fajtáját leíró kifejezésként fogná fel”(8) . A fentieknek megfelelően úgy vélte, hogy először is azt kell megvizsgálni, hogy a fellebbezési tanács alá tudta‑e támasztani azt, hogy a védjegy a bejelentett áruk és szolgáltatások tekintetében leíró jellegű. Ha igen, akkor a megtámadott határozatot – azon ítélkezési gyakorlatra tekintettel, miszerint a leíró jellegű megjelölések nem rendelkeznek megkülönböztető képességgel(9) – helyben kell hagyni. Ha nem, akkor a SAT.1‑ügyben hozott ítéletben(10) foglaltaknak megfelelően meg kell győződni arról, vajon a fellebbezési tanács megállapításai során felhozott‑e egyéb érveket arra vonatkozólag, hogy a megjelölés nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.(11)
15. Az Elsőfokú Bíróság ezt követően azt vizsgálta, hogy a fellebbezési tanács megfelelően alátámasztotta‑e, hogy a védjegy leíró jellegű. Helybenhagyta a fellebbezési tanács azon megállapítását(12), hogy a célközönség nemcsak a tevékenységi területükön használatos szakkifejezéseket anyanyelvüktől függetlenül ismerő, orvosi szakterületen járatos szakemberekből áll, hanem átlagfogyasztókból is(13) . Miután megvizsgálta a megtámadott határozatot, az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a fellebbezési tanács nem támasztotta alá megfelelően, hogy a védjegy a szóban forgó áruk és szolgáltatások tekintetében leíró jellegű(14) .
16. Ezt követően az Elsőfokú Bíróság azt vizsgálta, hogy a fellebbezési tanács előadott‑e további érveket a megtámadott határozatban annak alátámasztására, hogy a védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel. Megállapította, hogy a fellebbezési tanács nem tudta megfelelően alátámasztani azt, hogy a védjegy – összességében tekintve – nem tenné lehetővé a célközönség számára, hogy a felperes áruit és szolgáltatásait megkülönböztesse a más kereskedelmi eredetű áruktól és szolgáltatásoktól(15) .
17. Az Elsőfokú Bíróság ennek megfelelően megállapította, hogy a fellebbezési tanács nem támasztotta alá megfelelően, hogy a védjegy lajstromozása kizárt lenne annak leíró jellege, és így a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjába ütközése miatt. Mivel a fellebbezési tanács nem ismertetett egyéb indokot annak megállapíthatóságához, hogy a védjegy a 7. cikk (1) bekezdésének b) pontja értelmében nem alkalmas a megkülönböztetésre, ezért tévesen állapította meg azt, hogy a védjegy lajstromozását a 7. cikk (1) bekezdésének b) pontja zárja ki. A Elsőfokú Bíróság ezért hatályon kívül helyezte a megtámadott határozatot(16) .
18. AZ OHIM fellebbezést terjesztett elő az Elsőfokú Bíróság ítélete ellen, öt jogalapra hivatkozva, azt állítva, hogy az ítélet „sérti a […] 7. cikk[e] (1) bekezdésének b) és c) pontját, továbbá hiányzik a […] megfelelő indokolása”.
A fellebbezés elfogadhatóságáról
19. A védjegybejelentő szerint a fellebbezés – a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjára vonatkozó részében – elfogadhatatlan. Állítása szerint a fellebbezési tanács e rendelkezésre nem hivatkozott, a CELLTECH megjelölést kizárólag a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján utasította el. Ezenkívül az OHIM nem állította az Elsőfokú Bíróság előtt, hogy a védjegy lajstromozása a 7. cikk (1) bekezdésének c) pontja alapján lenne kizárt; ellenkezőleg, azt mondta, hogy a CELLTECH „tehát nem alkalmas megkülönböztetésre az áruk és szolgáltatások vonatkozásában, és a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján nem lajstromozható. ”(17) Ezzel szemben az OHIM Bírósághoz előterjesztett fellebbezése szinte teljes egészében a 7. cikk (1) bekezdésének c) pontjára összpontosul.
20. A tárgyaláson a bejelentő jogi képviselője ismertette ezt az érvet. Utalt arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében felsorolt, lajstromozást kizáró okok egymástól függetlenek, és külön vizsgálatot igényelnek(18), továbbá hogy nyilvánvaló átfedés van a 7. cikk (1) bekezdésének b)–d) pontjában foglalt kizárási okok hatálya között(19), valamint hogy az a szómegjelölés, amely a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében áruk vagy szolgáltatások jellemzőit írja le, ebből adódóan szükségszerűen nem alkalmas a megkülönböztetésre ezen áruk és szolgáltatások vonatkozásában ugyanezen rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében(20) . A 7. cikk (1) bekezdésének b) és c) pontja közötti határozott különbségtétel szükségessége legvilágosabban a BioID-ügyben hozott ítéletből(21) tűnik ki, amelyben a Bíróság hatályon kívül helyezte az Elsőfokú Bíróság ítéletét, mivel az utóbbi nem vette teljes mértékben figyelembe a két rendelkezés közötti különbséget.
21. A bejelentő jogi képviselője hangsúlyozta, hogy az Elsőfokú Bíróság jelen ügyben 2005. április 14-én hozott ítéletet, míg a Bíróság 2005. szeptember 15-én döntött a BioID-ügyben. Állítása szerint „nem kétséges, hogy amennyiben a jelen kereset ma kerülne [az Elsőfokú Bíróság] elé, [e bíróság] a 7. cikk (1) bekezdésének b) pontjára összpontosítana, és egyáltalán nem térne ki a 7. cikk (1) bekezdésének c) pontjára – sőt, valószínűleg azt mondaná ki, hogy »azért vizsgáljuk a 7. cikk (1) bekezdésének b) pontjában foglalt kizáró okot, mert a 7. cikk (1) bekezdésének c) pontja alapján a védjegy lajstromozásának nincs akadálya«.”
22. Engem nem győz meg az előbbi feltevés, illetve – általában véve – az az érv, hogy a fellebbezés elfogadhatatlan.
23. Úgy vélem, hogy a BioID-ügyben hozott ítéletben a Bíróság egyszerűen csak alkalmazta azokat az elveket, amelyeket pontosan egy évvel korábban a SAT.1-ügyben(22) kialakított. A Bíróság mindkét esetben azon az alapon semmisítette meg az Elsőfokú Bíróság ítéletét, hogy az a 7. cikk (1) bekezdése b) pontját olyan szempontra hivatkozva értelmezte (nevezetesen arra, hogy nem részesíthető oltalomban az olyan védjegy, amely az adott áruk vagy szolgáltatások megjelenítésére általánosan elterjedt lehet a kereskedelemben), amely a 7. cikk (1) bekezdésének c) pontja vonatkozásában releváns(23) . Ezért nem gondolom, hogy bármi jelentősége lenne a Bíróság BioID-ügyben hozott ítélete és az Elsőfokú Bíróság jelen ügyben hozott ítélete meghozatala egymáshoz viszonyított időpontjának.
24. Pontosabban, a Bíróság azért semmisítette meg az Elsőfokú Bíróság BioID-ügyben hozott ítéletét, mivel az utóbbi, azt a megállapítását, miszerint a bejelentett védjegy a 7. cikk (1) bekezdése b) pontjának hatálya alá tartozik, elsősorban arra alapozta, hogy az a kereskedelemben általánosan elterjedtté válhat. A Bíróság döntése szerint ez a szempont a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja vonatkozásában releváns, de nem alkalmazható ugyanezen rendelkezés b) pontjával kapcsolatban(24) . A jelen ügyben ezzel szemben a fellebbezési tanács nem alkalmazta a kereskedelemben való általános elterjedtség valószínűségének szempontját.
25. Ami számomra lényegesebbnek tűnik, az az a tény, hogy a Bíróság a SAT.1-ügyben a megtámadott határozatot követően, ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság jelen ügyben hozott ítéletét megelőzően hozott ítéletet. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott határozatot a Bíróság SAT.1-ügyben hozott ítéletének fényében vizsgálta felül. Ebben az ítéletben a Bíróság megállapította, hogy amennyiben az OHIM úgy dönt, hogy valamely olyan védjegy, amely nem ütközik a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjába (mivel nem tisztán leíró jellegű), mégsem rendelkezik megkülönböztető képességgel ugyanennek a rendelkezésnek a b) pontja értelmében, ismertetnie kell azokat az okokat, amelyekre utóbbi álláspontját alapozza(25) .
26. Ezen ítéletet alkalmazva az Elsőfokú Bíróság a jelen ügyben úgy vélte, hogy a megtámadott határozatban a fellebbezési tanács lényegében úgy ítélte meg, hogy a CELLTECH megjelölés a 7. cikk (1) bekezdésének b) pontja értelmében nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, mivel azt az érintett vásárlóközönség a szóban forgó áruk és szolgáltatások fajtáját leíró kifejezésként fogná fel(26) . A fentieknek megfelelően az Elsőfokú Bíróság szerint először is azt kell megvizsgálni, hogy a fellebbezési tanács megfelelően alátámasztotta‑e, hogy a bejelentett szómegjelölés a kérelmezett áruk és szolgáltatások tekintetében leíró jellegű(27) .
27. A megtámadott határozat a fellebbezési tanács azon megállapításán alapult, amely szerint az érintett fogyasztó a védjegyet mindenekelőtt a védjeggyel jelölt áruk és szolgáltatások jellegét jelölőnek fogja tekinteni (vagyis tisztán leíró jellegűnek).(28) A fellebbezési tanács e megállapításból azt a következtetést vonta le, hogy a lajstromozás a 7. cikk (1) bekezdésének b) pontja alapján kizárt. Juthatott volna arra a következtetésre is – ez talán szerencsésebb lett volna –, hogy a lajstromozást a 7. cikk (1) bekezdésének c) pontja zárja ki(29) . Ebből az is következhetett volna, ahogyan azt a bejelentő jogi képviselője is elfogadni látszott a tárgyaláson, hogy ilyen körülmények között az Elsőfokú Bíróságnak tartózkodnia kellett volna a 7. cikk (1) bekezdése c) pontjának tárgyalásától. Ugyanakkor valójában mind a fellebbezési tanács, mind az elbíráló a leíró jellegre támaszkodott. Azon ítélkezési gyakorlat fényében, amely szerint az a szóvédjegy, amely a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében áruk vagy szolgáltatások jellemzőit írja le, ebből adódóan szükségszerűen nem alkalmas a megkülönböztetésre ezen áruk és szolgáltatások vonatkozásában ugyanezen rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében(30), az a tény, hogy az Elsőfokú Bíróság a 7. cikk (1) bekezdésének c) pontjára összpontosított, nem tűnik logikátlannak vagy helytelennek. Még ha elfogadjuk is, hogy az Elsőfokú Bíróságnak nem ezt kellett volna tennie, az elsősorban az Elsőfokú Bíróság ítéletének helyességét vonja kétségbe – amit a bejelentő feltehetően kifejezetten nem szeretne –, nem pedig az az ellen előterjesztett fellebbezés elfogadhatóságát.
28. Ennek megfelelően az Elsőfokú Bíróság ítéletének 27–40. pontjában a fellebbezési tanácsnak a CELLTECH megjelölés leíró jellegére vonatkozó megállapításait elemezte. A 41. pontban arra a következtetésre jutott, hogy „a fellebbezési tanács nem mutatta ki, hogy a CELLTECH szómegjelölés a lajstromozás iránti kérelemben megjelölt áruk és szolgáltatások tekintetében leíró jellegű”. Ezzel szemben az Elsőfokú Bíróság csupán két pontot (43. és 44. pont) szentelt arra, hogy elemezze, „a fellebbezési tanács előadott‑e további érveket a megtámadott határozatban annak igazolására, hogy a szóban forgó szómegjelölés nem rendelkezik megkülönböztető képességgel” (a 7. cikk (1) bekezdésének b) pontja).(31) Az ítélet 45. pontja végül az Elsőfokú Bíróság azon végkövetkeztetését tartalmazza, amely szerint „a fellebbezési tanács nem mutatta ki, hogy a kérelmezett védjegy [a rendelet] 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában foglalt feltétlen kizáró okokba ütközne”.
29. Ennek megfelelően véleményem szerint helytelen lenne elfogadhatatlanság miatt elutasítani a fellebbezést azon az alapon, hogy az arra a kérdésre összpontosul, hogy az Elsőfokú Bíróság tévedett‑e a leíró jellegre vonatkozó elemzésében. Ez valójában meggátolná az OHIM-ot abban, hogy azon az alapon támadja meg az ítéletet, amelyen az nyugszik.
30. Ennek megfelelően úgy vélem, hogy a fellebbezés elfogadható.
A fellebbezés jogalapjai
31. Az OHIM fellebbezésének alátámasztásaként öt különböző jogalapra hivatkozik. Ezeket véleményem szerint úgy a legcélszerűbb vizsgálni, hogy utalok az ítélet azon pontjaira, amelyre vonatkoznak.
Az Elsőfokú Bíróság ítéletének 35–37. pontja: a fellebbezés első és (részben) második jogalapja
32. A fellebbezés első jogalapja az Elsőfokú Bíróság ítéletének 36. és 37. pontjára, míg a második jogalap részben a 35. pontra vonatkozik. Nyilvánvaló, hogy a 35–37. pontok önálló javaslatokat tartalmaznak. Így mesterségesnek tűnne azok szétbontása. Ezért a fellebbezés első és második(32) jogalapját együttesen tárgyalom.
33. Mivel a 35–37. pontok a 32–34. pontokból következnek, a 34. pont pedig visszautal a megtámadott határozat 12. pontjára, célszerű a fellebbezési tanács érvelésének ezen pontjával kezdeni:
„A fellebbezési tanács szerint az érintett fogyasztó a »CELLTECH« szóösszetételt közvetlenül és minden kétséget kizáróan úgy fogja fel, mint a sejttechnológia területén végzett tevékenységeket, továbbá olyan árukat, készülékeket és anyagokat jelölőt, amelyeket ezen tevékenységek során használnak vagy amelyek ezen tevékenységekből származnak. Következésképpen a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a lajstromozás iránti kérelemmel érintett áruk és szolgáltatások és a védjegy közötti kapcsolat nem elég közvetett ahhoz, hogy a védjegyet felruházza az önmagában vett megkülönböztető képességnek a [rendelet] 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában megkívánt minimális fokával.”
34. Az Elsőfokú Bíróság ítéletének 32–37. pontja a következőket mondja ki:
„32. 	[…] a CELLTECH szómegjelölés az angol nyelvből származó két főnévből áll, amelyek közül a második rövidített alakban szerepel. A »cell« elemet illetően nem vitás, hogy a biológia területén a szervezet legkisebb egységére utal, amely független működésre képes. Ehhez hasonlóan a »tech« elem a »technology« (technológia) szó szokásos rövidítése, és – mint ilyen – nem tér el az angol nyelv lexikális szabályaitól (lásd e tekintetben a SAT.1-ítélet 31. pontját).
33. A fentieknek megfelelően figyelembe kell venni, hogy a CELLTECH szómegjelölés legalább egyik jelentése »cell technology« (sejttechnológia).
34. Ami azon kapcsolat természetét illeti, amely a CELLTECH szómegjelölés és az érintett áruk és szolgáltatások között áll fenn, a fellebbezési tanács úgy ítélte meg a megtámadott határozat 12. pontjában, hogy ezen kifejezés a sejttechnológia területén végzett tevékenységeket, továbbá olyan árukat, készülékeket és anyagokat jelöl, amelyeket ezen tevékenységek során használnak vagy amelyek ezen tevékenységekből származnak.
35. Így, meg kell vizsgálni, hogy vajon a fellebbezési tanács kimutatta‑e, hogy a CELLTECH szómegjelölés – »cell technology« (sejttechnológia) értelemben – a gyógyszerészet területén az érintett áruk és szolgáltatások tekintetében leíró jellegű.
36. Ebben a vonatkozásban meg kell jegyezni, hogy sem a fellebbezési tanács, sem az OHIM nem mutatta be a sejttechnológia tudományos jelentőségét [helyesen: nem adta meg a magyarázatát a sejttechnológia kifejezés tudományos értelemben vett jelentésének]. Valójában az OHIM válaszbeadványának mellékleteként csak egy kivonatot nyújtott be a Collins English Dictionary-ből, amely a »cell« és a »tech« kifejezések meghatározásait tartalmazta.
37. Azaz sem a fellebbezési tanács, sem az OHIM nem adott arra magyarázatot, hogy ezen kifejezések mennyiben tájékoztatnának a lajstromozás iránti kérelemben megjelölt áruk és szolgáltatások rendeltetéséről és természetéről, azaz hogy milyen módon kerülnének alkalmazásra a sejttechnológiában vagy hogy hogyan származnának abból.”
A fellebbezés második jogalapja (35. pont)
35. Fellebbezésének második jogalapjával az OHIM arra hivatkozik, hogy annak vizsgálata során, hogy a CELLTECH kifejezés kizárólag olyan megjelölésekből vagy jelzésekből áll‑e, amelyek az érintett áru vagy szolgáltatás jellemzőinek jelölésére szolgálhatnak, az Elsőfokú Bíróság tévedett, amikor nem vizsgálta a „cell” és „tech” szavak önálló jelentését. Az Elsőfokú Bíróság ehelyett kizárólag egészében a CELLTECH szóvédjegy és a „cell technology” (sejttechnológia) jelentését vizsgálta. Ezzel helytelenül figyelmen kívül hagyta azt az elvet, amely szerint az olyan alkotóelemek puszta kombinációjából álló szóvédjegyek esetében, amelyek mindegyike leíró jellegű a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások jellemzői tekintetében, maga a védjegy is vélelmezhetően leíró jellegű a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében, ha az említett kombináció nem tartalmaz valamilyen – különösen mondattani vagy jelentéstani téren – szokatlan módosítást.
36. A CELLTECH védjegy egy leíró jellegű kifejezésből („cell”) és egy másik leíró kifejezés bevett rövidítéséből („tech”) áll.
37. Nyilvánvaló, hogy ha egy olyan védjegyet, amely több elem kombinációjából álló újonnan keletkezett kifejezés (neologizmus), leíró jellegűnek kell tekinteni a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében (amely megegyezik az irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontjával(33) ), nem elegendő, hogy valamennyi elem tekintetében megállapítást nyerjen az esetleges leíró jelleg: ezt a leíró jelleget magára az egész szóra vonatkozóan is meg kell állapítani(34) .
38. Kétségtelen, hogy főszabályként a szóelemek – amelyek mindegyike leíró jellegű az áruk és szolgáltatások jellemzői tekintetében – egyszerű összetétele e rendelkezések értelmében maga is leíró jellegű lesz az említett jellemzők tekintetében, még akkor is, ha az összetétellel neologizmus jön létre. Az említett elemek különösebb változtatás nélküli, egyszerű egymás mellé helyezésével – különösen mondattani vagy jelentéstani szempontból – általában semmi egyebet nem kapunk, mint egy olyan védjegyet, amely kizárólag olyan megjelölésekből vagy jelzésekből áll, amelyek a forgalomban az érintett termékek vagy szolgáltatások jellemzőinek jelölésére szolgálhatnak(35) .
39. Ugyanakkor a Bíróság világossá tette, hogy amennyiben az ilyen összetétel, amely elég távoli képzetet kelt az alkotóelemek által hordozott jelentések egyszerű összetétele által keltett képzettől, vagyis ha a neologizmus és az azt alkotó elemek egyszerű összessége között érzékelhető eltérés áll fenn, az eredmény nem lehet leíró jellegű a jogszabályok értelmében(36) .
40. Így tehát a védjegy által keltett összbenyomás lesz a döntő. Ez aligha meglepő. Ahogy a Bíróság a védjegyirányelvet érintő első ítéletében már megállapította (a hasonló védjegyeknek az irányelv 4. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett „összetéveszthetősége” vizsgálata keretében, mindazonáltal elfogadva(37) e rendelkezés általános alkalmazhatóságát): „az átlagos fogyasztó a védjegyet rendszerint mint egészet érzékeli, és nem figyel fel a különböző részletekre.”(38)
41. Mindezek alapján egyetértek a védjegybejelentővel abban, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen vizsgálta azt, hogy a CELLTECH védjegy egészében véve leíró jellegű‑e.
42. Ennek megfelelően a fellebbezés második jogalapjának az Elsőfokú Bíróság ítélete 35. pontjára vonatkozó részét véleményem szerint el kell utasítani.
A fellebbezés első jogalapja: 36. és 37. pont
43. Fellebbezésének első jogalapjával az OHIM azt állítja, hogy bár az Elsőfokú Bíróság elismerte, hogy „a CELLTECH szómegjelölés egyik lehetséges jelentése »cell technology« (sejttechnológia)”(39), azonban tévedett a jogban, amikor a CELLTECH lajstromozásának a leíró jelleg alapján való elutasítása feltételeként előírta a fellebbezési tanács számára, hogy a CELLTECH lajstromozásának a leíró jelleg alapján való elutasítása feltételeként mutassa be „a sejttechnológia tudományos jelentőségét [helyesen: a sejttechnológia kifejezés tudományos értelemben vett jelentését]” (36. pont), és különösen adjon arra magyarázatot, „hogy ezen kifejezések mennyiben tájékoztatnának a lajstromozás iránti kérelemben megjelölt áruk és szolgáltatások rendeltetéséről és természetéről, azaz hogy milyen módon kerülnének alkalmazásra a sejttechnológiában vagy hogy hogyan származnának abból” (37. pont).
44. Az OHIM elfogadja, hogy a lajstromozási kérelemnek a rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontja alapján történő elutasítása igazolására olyan megfelelő indokolást kell nyújtania, amely meghaladja annak puszta kimondását, hogy a kifejezés leíró jellegű. Ugyanakkor nem gondolja, hogy köteles lenne tudományos magyarázatot adni.
45. A védjegybejelentő szerint józan ésszel elvárható, hogy a fellebbezési tanács fejtse ki a „cell technology” (sejttechnológia) kifejezés jelentését, mielőtt leíró jellege miatt elutasítja a bejelentett védjegy lajstromozását. Ha valamely kifejezést leíró jellegűnek minősítünk, akkor arra vonatkozóan is magyarázattal kell szolgálnunk, hogy az mit ír le. A bejelentő elfogadja, hogy az OHIM nem köteles minden esetben bizonyítékot szolgáltatni a jelentést illetően. Amennyiben viszont valamely összetett kifejezésről állítják azt, hogy leíró jellegű (ami a 7. cikk (1) bekezdésének c) pontja értelmében kizárná annak lajstromozását), és a kifejezés nem egy szabványos leírás, akkor szükség lenne némi bizonyítékra annak alátámasztására, hogy az hogyan alkalmazható leíró jellegűként.
46. Véleményem szerint nyilvánvaló, hogy az Elsőfokú Bíróság, ítéletének 37. pontjában, a megtámadott határozat 12. pontjáról döntött.
47. Annak eldöntése érdekében, hogy tévedett‑e az Elsőfokú Bíróság, amikor azt kifogásolta, hogy a fellebbezési tanács, illetve az OHIM nem adta meg a magyarázatát „a sejttechnológia tudományos jelentőségének [helyesen: a sejttechnológia kifejezés tudományos értelemben vett jelentésének]”, illetve nem fejtette ki, „hogy ezen kifejezések mennyiben tájékoztatnának [arról, hogy az] [érintett] áruk és szolgáltatások […] milyen módon kerülnének alkalmazásra a sejttechnológiában vagy hogy hogyan származnának abból”, meg kell vizsgálni a védjegyhivatal indokolási kötelezettségét a védjegy lajstromozására irányuló bejelentés elutasítása esetén.
48. A rendelet 73. cikke szerint az OHIM-nak indokolnia kell a határozatait. A Bíróság döntése értelmében e kötelezettségnek ugyanaz a hatálya, mint az EK 253. cikkből következő kötelezettségnek. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az aktust kibocsátó intézmény érvelésének világos és egyértelmű módon ki kell tűnnie az EK 253. cikk követelményei szerinti indokolásból, oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék az intézkedés indokait, illetve hogy annak alapján az illetékes közösségi bíróság felülvizsgálati jogkörét megfelelően gyakorolni tudja. Azt, hogy valamely aktus indokolása megfelel-e az EK 253. cikk követelményeinek, nem pusztán annak szövegére figyelemmel kell megítélni, hanem annak összefüggéseire, valamint az érintett tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére való tekintettel is.(40)
49. Ezen elveket alkalmazva a Bíróság úgy döntött, hogy az OHIM-nak „teljes és pontos indokolást” kell nyújtania a védjegy lajstromozására irányuló bejelentés elutasítása esetén(41) . Az Elsőfokú Bíróság ugyanakkor elfogadta, hogy az ilyen határozat indokolása tömör is lehet, amennyiben lehetővé teszi, hogy a felperes megismerje lajstromozási kérelme elutasításának indokait, és amelynek alapján akár sikeresen megtámadhatja a határozatot(42) .
50. Ezen előírással párhuzamos a Bíróság azon ítélkezési gyakorlata, amely megköveteli, hogy minden olyan határozat esetében érvényesüljön a bírósági felülvizsgálati jog, amellyel a nemzeti védjegyhatóság elutasít valamely, a közösségi jog által elismert jogot. Mivel a hatékony bírósági felülvizsgálatnak ki kell terjednie a megtámadott határozat indokolásának jogszerűségére, ezért a nemzeti védjegyhatóságnak indokolnia kell a védjegy lajstromozására irányuló bejelentést elutasító határozatát. A Bíróság által védjegyügyekben is alkalmazott állandó ítélkezési gyakorlat szerint az indokolásból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie az aktust kibocsátó intézmény érveinek, oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedést alátámasztó körülményeket, illetve hogy a közösségi bíróság gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét.(43)
51. Amennyiben a bejelentett szóvédjegy – a rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjában meghatározottaknak megfelelően – nem kizárólag annak jellemzői egyértelmű leírásából áll, és így nem nyilvánvalóan leíró jellegű, az OHIM azon puszta kijelentése, hogy az leíró jellegű, nyilvánvalóan nem felel meg ezen előírásnak. Ezért a Bíróság a SAT.1-ügyben hatályon kívül helyezte az OHIM határozatát, többek között azon az alapon, hogy „az OHIM annak megállapítására szorítkozott, hogy a »SAT« és a »2« elemek leíró jellegűek […], annak megállapítása nélkül, hogy a »SAT.2« szókapcsolat – egészében vizsgálva – mitől tekinthető alkalmatlannak a kérelmező szolgáltatásainak más szolgáltatók szolgáltatásaitól való megkülönböztetésére”.(44)
52. A védjegy lajstromozására irányuló bejelentést elutasító határozatára vonatkozó indokolási kötelezettség teljesítése érdekében az OHIM-nak, véleményem szerint, tömören ki kell fejtenie, hogy mit ért a bejelenteni kívánt kifejezésen. A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság lényegesen komolyabb kötelezettséget rótt az OHIM-ra, amikor előírta, hogy a fellebbezési tanács a CELLTECH lajstromozásának leíró jelleg alapján való elutasítása feltételeként mutassa be „a sejttechnológia tudományos jelentőségét [helyesen: a sejttechnológia kifejezés tudományos értelemben vett jelentését]” (36. pont), és különösen adjon arra magyarázatot, „hogy ezen kifejezések [»cell« és »tech«] mennyiben tájékoztatnának a lajstromozás iránti kérelemben megjelölt áruk és szolgáltatások rendeltetéséről és természetéről, azaz hogy milyen módon kerülnének alkalmazásra a sejttechnológiában vagy hogy hogyan származnának abból” (37. pont).
53. Ennek megfelelően úgy vélem, hogy az OHIM fellebbezésének első jogalapja megalapozott.
Az Elsőfokú Bíróság ítéletének 39. pontja: a fellebbezés harmadik jogalapja
54. A fellebbezés harmadik jogalapja az Elsőfokú Bíróság ítéletének 39. pontjára vonatkozik, amit legjobban a 38. ponttal együtt lehet értelmezni:
„38. Természetesen igaz, hogy a lajstromozás iránti kérelemmel érintett áruk és szolgáltatások általában gyógyszerészeti készítmények vagy azzal kapcsolatos szolgáltatások, így ebből kifolyólag kapcsolatban állnak az emberi testtel, amely sejtekből áll. Azonban a fellebbezési tanács nem mutatta ki, hogy az érintett vásárlóközönség az igényelt gyógyszerészeti készítmények és szolgáltatások, illetve a CELLTECH szómegjelölés jelentése között azonnal és minden további gondolkodás nélkül konkrét és közvetlen kapcsolatot létesítenének (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑359/99. sz., DKV kontra OHIM [Eurohealth] ügyben 2001. június 7-én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑1645. o.] 35. pontját).
39. Ezenfelül, még ha az érintett áruk és szolgáltatások felhasználhatók lennének is a sejttechnológia funkcionális összefüggésében, ez nem lenne elegendő annak megállapításához, hogy a CELLTECH szómegjelölés a rendeltetésük megjelölésére szolgálhat. Valójában egy ilyen használat legfeljebb a több alkalmazási terület egyikét képezné, de nem a technikai funkciójukat (a T‑356/00. sz., DaimlerChrysler kontra OHIM (CARCARD) ügyben 2002. március 20-án hozott ítélet [EBHT 2002., II‑1963. o.] 40. pontja).”
55. Az OHIM azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévedett a jogban, amikor kimondta, hogy a leíró jelleg, illetve a megkülönböztető képesség hiányának megállapításához szükséges az áruk és szolgáltatások „rendeltetésének” leírása. Bár az Elsőfokú Bíróság elismerte, hogy a „sejttechnológia” a szóban forgó áruk és szolgáltatások „alkalmazási területe”, helytelenül mondta ki, hogy az ilyen „alkalmazási terület” leírása nem elegendő annak megállapításához, hogy a CELLTECH megjelölés leíró jellegű, és ezért nem alkalmas a megkülönböztetésre.
56. Az Elsőfokú Bíróság egészen konkrétan azt illetően tévedett a jogban, hogy úgy vélte, a „sejttechnológiával” kapcsolatos áruk és szolgáltatások alkalmazása nem azok önmagukban rejlő funkciójának a következménye, hanem csupán egyike a több lehetséges „alkalmazási területnek”. Az ilyen „alkalmazási terület” az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint nem tartozik a 7. cikk (1) bekezdése c) pontjának hatálya alá. Az Elsőfokú Bíróság tehát különbséget tett bizonyos jellemzők között, mint például a „rendeltetés”, illetve a „gyakorlati funkció”, amelyek leírása a 7. cikk (1) bekezdése c) pontjának hatálya alá esik, valamint az olyan jellemzők között, mint például az „alkalmazási terület”, amelyek nem alapozzák meg a 7. cikk (1) bekezdése c) pontjának alkalmazását.
57. A védjegybejelentő előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság egyszerűen azt mondta ki, hogy a fellebbezési tanács nem állapította meg, hogy a CELLTECH kifejezés még annak sejttechnológia értelmében sem fogható fel közvetlenül és minden kétséget kizáróan olyan kifejezésként, mint amely az érintett áruk és szolgáltatások jellemzőit jelöli.
58. Úgy vélem, hogy számos tényező indokolja a 7. cikk (1) bekezdése c) pontjának hatálya alá eső jellemzők tág értelmezését, amelyek megléte már eleve a leíró jelleg megállapításához és a bejelentés automatikus elutasításához vezet.
59. Először, maga a rendelkezés szövege is egyértelműen inkább kiterjesztő, semmint kizárólagos, ezzel meggátolva az olyan védjegyek bejegyzését, amelyek „kizárólag olyan jelekből vagy adatokból [helyes fordítás: megjelölésekből vagy jelzésekből] állnak, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége, rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak.” A „használhatnak” kifejezés(45), a sokkal inkább általános, semmint egyedi jellemzők hosszas felsorolása és az „egyéb jellemzők” beiktatása is mind ezt az értelmezést támasztják alá.
60. Másodszor, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja, és így a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja(46) közérdekű célt szolgál, nevezetesen azt, hogy a lajstromozás iránti kérelemmel érintett áruk vagy szolgáltatások kategóriájának leírására szolgáló megjelöléseket vagy jelzéseket bárki szabadon használhassa akár együttes védjegyekként, akár valamely összetett vagy ábrás védjegy részeként. E rendelkezés megakadályozza tehát, hogy ezen megjelölések vagy jelzések egyetlen vállalkozás számára fenntarthatók legyenek csupán azért, mert védjegyként lajstromozták azokat(47) . Az azok mögött meghúzódó közérdek kiterjed arra, hogy az olyan védjegy, amely kizárólag olyan megjelölésekből vagy jelzésekből áll, amelyeket az áru vagy a szolgáltatás jellemzője feltüntetésére használhatnak e rendelkezések értelmében, mindenki számára szabadon hozzáférhető legyen, valamint azt ne lehessen lajstromozni(48) . A közérdeket szem előtt tartó értelmezésből teljes bizonyossággal az következik, hogy a szóban forgó áruk és szolgáltatások tekintetében az esetlegesen „gyakorlati funkció” céljára való alkalmazás, illetve „alkalmazási terület” ilyen megjelölésnek vagy jelzésnek tekintendő.
61. A Bíróság mindig nagy hangsúlyt fektetett a közérdekre, és ennek megfelelően mindig tágan értelmezte az irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontját. Így nemrégiben kimondta, hogy az e rendelkezés mögött meghúzódó közérdek megkívánja, hogy azon megjelöléseknek vagy jelzéseknek, amelyeket a bejelentett áruk vagy szolgáltatások jellemzőinek feltüntetésére használhatnak, szabadon hozzáférhetőeknek kell lenniük minden vállalkozás számára, a célból, hogy felhasználhassák azokat saját áruik azonos jellemzőinek leírására. Nem kell, hogy a védjegyet alkotó megjelöléseket vagy jelzéseket a bejelentés időpontjában ténylegesen használják a bejelentésben szereplő áruk vagy szolgáltatások, illetve azok valamely jellemzője feltüntetésére; az is elegendő, ha ezeket ilyen célokra használhatják. A 3. cikk (1) bekezdésének c) pontja alapján tehát akkor is el kell utasítani a szóvédjegy lajstromozását, ha annak egyik lehetséges jelentése leírja az érintett áruk vagy szolgáltatások valamely jellemzőjét. Az sem releváns, hogy az áruk és szolgáltatások azon jellemzői, amelyek a leírás tárgyát képezhetik, üzleti szempontból alapvető fontosságúak vagy teljesen mellékesek. Nincs különbség azon jellemzők vonatkozásában, amelyek feltüntetésére a védjegyet alkotó megjelölések vagy jelzések használhatók. Ehelyett a 3. cikk (1) bekezdésének c) pontja mögött húzódó közérdek fényében minden vállalkozásnak szabadon hozzá kell tudnia férni ezen megjelölésekhez és jelzésekhez saját áruik bármilyen jellemzője leírásának céljából, függetlenül a jellemzők esetleges üzleti jelentőségétől(49) .
62. Véleményem szerint a fenti megfontolások mindegyike a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja, illetve az irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja alá tartozó „jellemzők” tág értelmezését támasztja alá.
63. Azon nézet alátámasztására, miszerint valamely termék vagy szolgáltatás „alkalmazási területe” nem ilyen „jellemző”, az Elsőfokú Bíróság jelen ügyben hozott ítéletének 39. pontjában utalt a CARCARD-ügyben hozott ítéletére(50) . Az Elsőfokú Bíróság ott kimondta, hogy:
„[A] CARCARD kifejezés nem tűnik alkalmasnak arra, hogy azon áruk tulajdonságainak megjelölésére szolgáljon, amelyek az állandó és szállítható adatfeldolgozási berendezések jegyzékében szerepelnek; a 9. osztályba tartozó, adat és/vagy szöveg és/vagy képfeldolgozást szolgáló, adathordozókon található programok. Emellett, még ha fel lehet is használni az árukat oly módon, hogy az kiterjedjen egy gépkocsihoz kötődő kártyára, ez nem elégséges annak feltételezéséhez, hogy a CARCARD-ot az áruk rendeltetésének feltüntetésére használhatják. Az áruk ilyen használata legfeljebb azok egyik alkalmazási területét jelenti, nem azok gyakorlati funkcióját.”
64. Számomra nem meggyőző az az eredetileg ebből az ítéletből származó állítás, miszerint az áruknak a bejelentett védjegy alkalmazási területe nem képezi ezen áruk jellemzőjét a 7. cikk (1) bekezdésének c) pontja értelmében. Érdekes, hogy maga az Elsőfokú Bíróság is némi távolságtartással kezelte ezt a kérdést az egyetlen erre hivatkozó későbbi ítéletében(51) .
65. A fenti okok miatt úgy vélem, hogy a jelen esetben az Elsőfokú Bíróság tévedett, amikor különbséget tett bizonyos olyan jellemzők között, mint például a „rendeltetés” vagy a „gyakorlati funkció”, amelyek leírása a 7. cikk (1) bekezdése c) pontjának hatálya alá esik, illetve más olyan jellemzők között, mint például az „alkalmazási terület”, amelyek leírása nem alapozza meg a 7. cikk (1) bekezdése c) pontjának alkalmazását. Ennek megfelelően úgy vélem, hogy a fellebbezés harmadik jogalapjának helyt kell adni.
Az Elsőfokú Bíróság ítéletének 40. pontja: a fellebbezés negyedik és ötödik jogalapja
66. A fellebbezés negyedik és ötödik jogalapja az Elsőfokú Bíróság ítéletének 40. pontjára vonatkozik:
„A fenti megállapításokból az következik, hogy a fellebbezési tanács nem mutatta ki, hogy a »celltech« kifejezés – akár sejttechnológia értelmében is – azonnal és kétség nélkül olyan kifejezésként érzékelhető, mint amely a sejttechnológia területén végzett tevékenységeket, továbbá olyan árukat, készülékeket és anyagokat jelöl, amelyeket ezen tevékenységek során használnak vagy amelyek ezen tevékenységekből származnak. A fellebbezési tanács azt sem mutatta ki, hogy a célközönség kizárólag a megjelöléssel ellátott áruk és szolgáltatások fajtájának megjelöléseként érzékelné.”
A fellebbezés negyedik jogalapja
67. A fellebbezés negyedik jogalapját meglehetősen megfoghatatlannak tartom. Az OHIM különféle módokon azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság (i) helytelenül vélte úgy, hogy a szóban forgó áruk illetve szolgáltatások értékesítése, nyújtása, illetve előállítási folyamatának leírása nem tartozik a rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának hatálya alá; (ii) megsértette ezt a rendelkezést, amikor elutasította azt a felvetést, hogy a „cell technology” (sejttechnológia) kifejezés a szóban forgó áruk előállításának tudományos értelemben vett folyamatát, illetve a szóban forgó szolgáltatások nyújtását írja le; (iii) nem mérlegelte azt, hogy – a fellebbezési tanács megállapításának megfelelően – a „CELLTECH” vagy „cell technology” (sejttechnológia) kifejezés olyan kifejezésként fogható‑e fel, amely a „sejttechnológia területén végzett tevékenységeket, továbbá olyan árukat, készülékeket és anyagokat jelöl, [...] amelyek ezen tevékenységekből származnak ”(52) ; (iv) nem ellenőrizte, hogy a „CELLTECH” vagy „cell technology” kifejezések kellően egyértelműen és közvetlenül utalnak‑e a szóban forgó áruk előállításának vagy szolgáltatások nyújtásának folyamatára ; és (v) helytelenül tagadta, hogy a szóban forgó áruk és szolgáltatások előállítására szolgáló tudományos módszer jelölése „leíró” jellegű a 7. cikk (1) bekezdése c) pontjának értelmében.
68. Számomra úgy tűnik, hogy ítéletének 40. pontjában az Elsőfokú Bíróság ezek egyikét sem tette. Egyszerűen arra a következtetésre jutott, hogy a fellebbezési tanács nem támasztotta alá megfelelően, hogy „a celltech kifejezés azonnal és kétség nélkül olyan kifejezésként érzékelhető, mint amely a sejttechnológia területén végzett tevékenységeket jelöl, továbbá olyan árukat, készülékeket és anyagokat, amelyeket ezen tevékenységek során használnak vagy amelyek ezen tevékenységekből származnak”. Fenntartásaim vannak azzal kapcsolatban, hogy az Elsőfokú Bíróság felülvizsgálta a fellebbezési tanács lényegében tényekre vonatkozó megállapítását(53) . Nem látom ugyanakkor, hogy miként lehetne megtámadni az Elsőfokú Bíróság megállapítását az OHIM által hivatkozott alapokon.
69. Ennek megfelelően úgy vélem, hogy a fellebbezés negyedik jogalapját, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
A fellebbezés ötödik jogalapja
70. Az OHIM a fellebbezés ötödik jogalapjaként arra hivatkozik, hogy az ítélet jogi hibában szenved, mivel hiányzik belőle az az indokolás, amelynek alapján az OHIM, illetve harmadik felek megérhetnék, hogy a „CELLTECH” vagy „cell technology” (sejttechnológia) kifejezés miért nem leíró jellegű azon jellemző tekintetében, amely abból a tudományos eljárásból áll, amelyet a szóban forgó áruk és szolgáltatások előállításához követnek.
71. Az Elsőfokú Bíróság ítéletének 40. pontja az indokolás végkövetkeztetése (ezt az „[a] fenti megállapításokból az következik” rész vezeti be, amely nyilvánvalóan a 36–39. pontokra vonatkozik). Megállapítja, hogy „a fellebbezési tanács nem mutatta ki, hogy a »celltech« kifejezés azonnal és kétség nélkül olyan kifejezésként érzékelhető […]” stb. Véleményem szerint ez az állítás a fellebbezési tanács vizsgálati jogkörébe tartozik. Ahogy már említettem, nem vagyok meggyőződve arról, hogy az Elsőfokú Bíróság hatásköre kiterjed ezen vizsgálatra. Ugyanakkor ezzel a kérdéssel nem foglalkoztak. Mindenesetre, – miként azt a védjegybejelentő állítja – az Elsőfokú Bíróság látszólag indokolta döntését (a 36–39. pontokban) a 40. pontban szereplő végkövetkeztetés alátámasztására. Ennek megfelelően úgy vélem, hogy a fellebbezés ötödik jogalapját, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
Az Elsőfokú Bíróság ítéletének 43. pontja: a fellebbezés (részben) második jogalapja
72. A második jogalap második része az Elsőfokú Bíróság ítéletének 43. pontjára vonatkozik, amit összefüggéseiben kell vizsgálni:
„41. Következésképpen(54) meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács nem mutatta ki, hogy a CELLTECH szómegjelölés a lajstromozás iránti kérelemben megjelölt áruk és szolgáltatások tekintetében leíró jellegű.
42. Meg kell tehát vizsgálni, hogy a fellebbezési tanács előadott‑e további érveket a megtámadott határozatban annak kimutatására, hogy a szóban forgó szómegjelölés nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.
43. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy szavak összetételéből álló védjegy esetén az esetleges megkülönböztető képesség vizsgálható az egyes kifejezések vagy elemek tekintetében elkülönítve, azonban mindenképpen az ezek által alkotott egész vizsgálatától kell függnie. Ugyanis kizárólag az a körülmény, hogy a védjegy egyes elemei külön-külön nem alkalmasak a megkülönböztetésre, nem zárja ki, hogy az elemek együttesen megkülönböztető képességgel rendelkezhetnek (lásd ebben az értelemben a SAT.1-ítélet 28. pontját).”
73. Az OHIM azt állítja, hogy a 43. pont és az abban a SAT.1‑ügyben hozott ítéletre(55) való hivatkozás téves. Érvelése szerint a Bíróság ebben az ügyben hozott, az Elsőfokú Bíróság által hivatkozott ítélete egy leíró jellegű elem és egy megkülönböztetésre nem alkalmas elem olyan módon történő egymás mellé helyezésére vonatkozik, hogy azok kombinációja nem leíró jellegű az érintett áruk és szolgáltatások tekintetében. Ezért az nem releváns a jelen ügyben, amely két leíró jellegű elem kombinációjára vonatkozik.
74. Úgy vélem, hogy a SAT.1-ügyben hozott ítéletre mégis lehet hivatkozni azon állítás kapcsán, amelynek alátámasztására hivatkoztak rá. Ugyanakkor a 43. pontban az Elsőfokú Bíróság nyilvánvalóan(56) azt vizsgálta, hogy a megtámadott határozatban a fellebbezési tanács felhozott‑e olyan további érveket, amelyek alátámasztják, hogy a szóban forgó szóvédjegy nem alkalmas a megkülönböztetésre. Az Elsőfokú Bíróság itt már arra a következtetésre jutott, hogy a védjegy leíró jellegű(57) . A SAT.1-ügyben hozott ítéletre való hivatkozása ebben az összefüggésben nyilvánvalóan megfelelő volt.
75. Ezért úgy vélem, hogy a fellebbezés második jogalapjának az Elsőfokú Bíróság ítélete 43. pontjára vonatkozó részét, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
Végkövetkeztetés a fellebbezésről
76. A fenti okokból úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróság ítéletét hatályon kívül kell helyezni. Először, annak előírásával, hogy a fellebbezési tanács a CELLTECH lajstromozásának leíró jelleg miatti elutasítása feltételeként magyarázza meg „a sejttechnológia tudományos jelentőségét [helyesen: a sejttechnológia kifejezés tudományos értelemben vett jelentését]” (az ítélet 36. pontja), és különösen adjon arra magyarázatot, „hogy ezen kifejezések mennyiben tájékoztatnának a lajstromozás iránti kérelemben megjelölt áruk és szolgáltatások rendeltetéséről és természetéről, azaz hogy milyen módon kerülnének alkalmazásra a sejttechnológiában vagy hogy hogyan származnának abból” (az ítélet 37. pontja), az Elsőfokú Bíróság szigorúbb kötelezettséget határozott meg, mint amely a rendelet 73. cikkéből következik. Másodszor, annak kijelentésével (az ítélet 39. pontjában), hogy az áruk vagy szolgáltatások „alkalmazási területe” nem a „jellemzőjük” leírása a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében, az Elsőfokú Bíróság nem megfelelően értelmezte ezt a rendelkezést.
Az első fokon benyújtott kereset érdeme
77. A Bíróság alapokmányának 61. cikke szerint a Bíróság, ha hatályon kívül helyezi az Elsőfokú Bíróság ítéletét, és a per állása megengedi, az ügyet maga is érdemben eldöntheti. Itt éppen ez a helyzet.
78. A védjegybejelentő a megtámadott határozattal szemben előterjesztett keresetében azt állítja, hogy a fellebbezési tanács értékelése a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglalt, megkülönböztető képességre vonatkozó rendelkezései vonatkozásában helytelen, és ezért a megtámadott határozatot teljes egészében, vagy ha ez nem lehetséges, akkor részben hatályon kívül kell helyezni(58) .
79. A bejelentő elsődlegesen azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem értékelte helyesen a védjegyet mint egészet.
80. A megtámadott határozat vonatkozó pontjaiban a fellebbezési tanács, miután bevezetésként megjegyezte, hogy a védjegyeket egészükben kell értékelni, azt állapította meg, hogy az angol „cell” szóból és az angol „tech” rövidítésből – amelyek külön-külön vizsgálva egyaránt nélkülözik a megkülönböztető jelleget – álló szóösszetétel nem egyéb, mint az alkotórészek egyszerű összevonása, hiszen ezen elemek összekapcsolása nem eredményez megkülönböztető jelleget(59) .
81. Úgy vélem, hogy e megállapítás megfelelően tükrözi a Bíróság ítélkezési gyakorlatát. Nyilvánvaló, hogy míg az összetett védjegyek önálló elemeinek megkülönböztető képessége szerepet játszhat a védjegy – mint egész – megkülönböztető képességének értékelésekor, az értékelésnek azonban minden esetben az érintett vásárlóközönség képzetében keltett összbenyomáson kell alapulnia(60) .
82. A BioID-ügyben hozott ítéletben a Bíróság helyben hagyta az Elsőfokú Bíróság azon érvelését, amely szerint ha nem tűnik úgy, hogy konkrét jelek – mint például a különböző elemek összetételének módja – arra utalnának, hogy a lajstromoztatni kívánt összetett védjegy egészében vizsgálva többet fejezne ki, mint az azt alkotó elemek összessége, az említett védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.(61) Ehhez hasonlóan a SAT.1-ügyben hozott ítéletben a Bíróság emlékeztetett arra, hogy valamely fantáziaelem releváns lehet annak értékelésénél, hogy egy megkülönböztető képességgel rendelkező elemeket tartalmazó védjegy maga is megkülönböztető jellegű‑e(62), ezzel megerősítve, hogy szükség van valamilyen többletre ahhoz, hogy két megkülönböztetésre alkalmatlan alkotóelem összetétele megkülönböztetésre alkalmas egészet eredményezzen.
83. E megközelítés emellett összhangban van a kizárólag nem leíró jellegű elemekből álló összetett szóvédjegyek leíró jellegének értékelésére vonatkozó ítélkezési gyakorlattal, amely ehhez hasonlónak tekinthető(63) . A Bíróság megállapította, hogy a védjegy nem lehet leíró jellegű, ha olyan benyomást kelt, amely elég távoli képzetet kelt az alkotóelemek egyszerű összetétele által keltett képzettől. Érzékelhető eltérésnek kell lennie a védjegy és alkotóelemeinek összessége között, ami maga után vonja azt, hogy az áruk vagy szolgáltatások vonatkozásában az összetétel szokatlan jellege miatt a védjegy olyan képzetet kelt, amely elég távoli az alkotóelemek által hordozott jelentések egyszerű összetétele által keltett képzettől (64) .
84. A jelen ügyben a fellebbezési tanács, miután megállapította, hogy a bejelentett áruk és szolgáltatások vásárlói, illetve igénybe vevői szakemberek és szakembernek nem minősülő fogyasztók egyaránt lehetnek(65), jelezte, hogy „a fellebbezési tanács szerint az érintett fogyasztó a »CELLTECH« szómegjelölést azonnal és kétség nélkül olyanként érzékelné, amely a sejttechnológia területén végzett tevékenységeket jelöl, továbbá olyan árukat, készülékeket és anyagokat, amelyeket ezen tevékenységek során használnak vagy amelyek ezen tevékenységekből származnak.”(66)
85. A Bíróság nemrégiben kimondta, hogy „a védjegy fogyasztóra gyakorolt hatásának a megjelölés lajstromozása iránti kérelemmel érintett áruk és szolgáltatások vonatkozásában egyértelműen meghatározott konkrét értékelése ténymegállapításnak minősül.”(67) Bár e megállapítást a Bíróság az Elsőfokú Bíróság ténymegállapításainak felülvizsgálatára irányuló hatáskörével összefüggésben tette, az véleményem szerint megerősíti, hogy a fellebbviteli bíróság alapos ok nélkül nem vizsgálhatja felül a fellebbezési tanács ténymegállapításait (amely már maga is az OHIM elbírálójának határozata elleni fellebbezésről dönt)(68) .
86. E megközelítést alátámasztja a rendelet 63. cikkének (2) bekezdése is, amely szerint a fellebbezési tanács határozatai ellen kereset „hatáskör hiányára, lényeges eljárási szabálysértésre, a Szerződés vagy e rendelet, illetve ezek alkalmazásával kapcsolatos bármely jogszabály megsértésére vagy hatáskörrel való visszaélésre alapítva indítható.” Véleményem szerint e szövegezés határozottan arra utal, hogy az Elsőfokú Bíróság hatásköre ilyen határozatok felülvizsgálatánál a jogkérdésekre korlátozódik. Ebből pedig az következik, hogy e bíróság által az OHIM fellebbezési tanácsának határozata tekintetében gyakorolt felülvizsgálat „nem terjed túl e határozat jogszerűségének ellenőrzésén, nem tárgya tehát az OHIM fórumai által értékelt tényállási körülmények felülvizsgálata.”(69) Elfogadom ugyanakkor, hogy ez az állítás nem tükrözi az Elsőfokú Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatát az OHIM fellebbezési tanácsának határozatai ellen hozzá benyújtott fellebbezések vonatkozásában.
87. A jelen ügyben úgy vélem, hogy a fellebbezési tanács azon megállapítása, miszerint az érintett fogyasztó a CELLTECH szómegjelölést olyannak fogná fel, amely a sejttechnológia területén végzett tevékenységeket jelöl, olyan ténymegállapításnak tekintendő, amelyet nem lehet megtámadni a megtámadott határozat ellen indított keresetben. Általánosabban fogalmazva, e határozatból számomra világos, hogy a fellebbezési tanács nem mulasztotta el egészében értékelni a védjegyet. A védjegybejelentő által a megtámadott határozat ellen előterjesztett elsődleges kereseti kérelmet tehát el kell utasítani.
88. Az érintett fogyasztónak a védjegyre vonatkozó felfogása ugyanakkor csak egyike azoknak a szempontoknak, amelyek alapján eldönthető, hogy a védjegy alkalmas‑e a megkülönböztetésre. Emellett a megkülönböztető képességet értékelni kell a bejelentett áruk vagy szolgáltatások vonatkozásában is. Ez a védjegybejelentő által a megtámadott határozattal szemben benyújtott kereset másodlagos kereseti kérelme(70) . A bejelentő azt állítja, hogy a fellebbezési tanács nem vizsgálta, hogy a CELLTECH védjegy rendelkezik‑e megkülönböztető képességgel konkrétan a bejelentéssel érintett áruk és szolgáltatások tekintetében. Megjegyzi, hogy ezek az áruk „gyógyszerészeti, állatgyógyászati és egészségügyi készítmények, anyagok és vegyületek”, valamint „sebészeti, orvosi, fogorvosi és állatgyógyászati készülékek és műszerek.” A bejelentő véleménye szerint a „cell” és/vagy a „tech” kifejezések még önmagukban sem (lennének) magától értetődő módon használatosak ezen áruk leírására, és azt állítja, hogy a fellebbezési tanács ezt nem vette figyelembe.
89. Ennek az érvelésnek véleményem szerint van némi alapja.
90. Mivel a védjegybejelentés megtételére mindig a védjegy-bejelentési kérelemben szereplő áruk és szolgáltatások vonatkozásában kerül sor, azt a kérdést, vajon alkalmazandó‑e a védjegybejelentésre a lajstromozást feltétlen kizáró okok valamelyike, ezen áruk vagy szolgáltatások konkrét vizsgálata alapján kell eldönteni.(71) A vizsgálatnak alaposnak és teljes körűnek kell lennie.(72) Amennyiben a védjegybejelentés több árura vagy szolgáltatásra vonatkozik, véleményem szerint a lajstromozás valamely feltétlen kizáró ok fennállása miatti megtagadásához nem szükséges, hogy minden egyes áru vagy szolgáltatás vonatkozásában külön-külön megállapításra kerüljön az erre vonatkozó végkövetkeztetés. Ugyanakkor, ha a védjegy-bejelentési kérelmet ezen az alapon áruk vagy szolgáltatások egész csoportja vagy kategóriája vonatkozásában utasítják el, a határozatnak megfelelően ki kell fejtenie, hogy a védjegy miért nem lajstromozható az áruk vagy szolgáltatások csoportja vagy kategóriája egészére vonatkozóan(73)
91. Véleményem szerint a megtámadott határozat 12. pontja nem ad erre magyarázatot. Ahogy említettem, nem gondolom, hogy a fellebbezési tanácsnak meg kellett volna magyaráznia „a sejttechnológia tudományos jelentőségét [helyesen: a sejttechnológia kifejezés tudományos értelemben vett jelentését]”, vagy hogy magyarázatot kellett volna adnia arra, hogy a „cell” és „tech” kifejezések „mennyiben tájékoztatnának a lajstromozás iránti kérelemben megjelölt áruk és szolgáltatások rendeltetéséről és természetéről, azaz hogy milyen módon kerülnének alkalmazásra a sejttechnológiában vagy hogy hogyan származnának abból.”(74) Ugyanakkor úgy vélem, hogy a fellebbezési tanácsnak magyarázatot kellett volna adnia arra, hogy miért tekinti (mivel láthatólag így tekinti) a „gyógyszerészeti, állatgyógyászati és egészségügyi készítményeket, anyagokat és vegyületeket”, valamint a „sebészeti, orvosi, fogorvosi és állatgyógyászati készülékeket és műszereket” olyan „áruknak, készülékeknek és anyagoknak, amelyeket [a sejttechnológia területén] végzett tevékenységek során használnak vagy amelyek ezen tevékenységekből származnak”. A megtámadott határozat nem tartalmaz ilyen magyarázatot. Ennek megfelelően úgy vélem, hogy azt hatályon kívül kell helyezni.
A költségekről
92. A Bíróság eljárási szabályzatának 122. cikke értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről. Ugyanezen szabályzat 69. cikke 2. §-ának megfelelően, amely e szabályzat 118. cikkének megfelelően alkalmazandó a fellebbezési eljárásra, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Az elsőfokú eljárásban a védjegybejelentő kérte az OHIM-nak a költségek viselésére való kötelezését, mely utóbbi kérelemnek véleményem szerint nem lehet helyt adni. A fellebbezésben a fellebbező OHIM kérte az ellenérdekű fél védjegybejelentőnek a költségek viselésére való kötelezését, mely utóbbi kérelemnek véleményem szerint nem lehet helyt adni. Ennek megfelelően úgy vélem, hogy az OHIM-ot kell kötelezni az elsőfokú eljárás költségeinek viselésére, a védjegybejelentőt pedig a fellebbezési eljárás költségeinek viselésére.
Végkövetkeztetések
93. Ennek megfelelően azt javasolom a Bíróságnak, hogy:
– helyezze hatályon kívül az Elsőfokú Bíróság T‑260/03. sz. ügyben hozott ítéletét;
– helyezze hatályon kívül a második fellebbezési tanács 2003. május 19-én hozott határozatát;
– a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalt kötelezze az elsőfokú eljárás, a Celltech R & D Ltd-t pedig a fellebbezési eljárás költségeinek viselésére.
(1) .
(2)  –	A T‑260/03. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 2005., II‑1215. o.).
(3)  –	HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.
(4)  –	A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21-i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL 1989. L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.). A védjegy-irányelv és a rendelet egyéb, lényegileg azonos rendelkezései kapcsán a Bíróság kimondta, hogy az egyik rendelkezésre vonatkozó értelmezését a másik rendelkezésre is alkalmazni kell: lásd a C‑425/98. sz., Marca Mode ügyben 2000. június 22-én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑4861. o.) 26–28. pontját.
(5)  –	Lásd az Elsőfokú Bíróság ítéletének 9. pontját.
(6)  –	Az Elsőfokú Bíróság ítéletének 19-24. pontja.
(7)  –	Lásd a C‑363/99. sz., Koninklijke KPN Nederland ügyben 2004. február 12-én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑1619. o.) 86. pontját és a C‑265/00. sz., Campina Melkunie ügyben 2004. február 12-én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑1699. o.) 18. pontját.
(8)  –	Lásd a 25. és 26. pontot.
(9)  –	Hivatkozás a 7. lábjegyzetben.
(10)  –	Lásd a C‑329/02. P. sz., SAT.1 SatellitenFernsehen kontra OHIM ügyben 2004. szeptember 16-án hozott ítéletet (EBHT 2004., I‑8317. o.). Az ügyet zavaró módon SAT.1- és SAT.2-ügy néven is említik, utóbbi volt a bejegyeztetni kívánt védjegy. Én SAT.1-ügyként fogok utalni rá.
(11)  –	Lásd a 27. pontot.
(12)  –	Úgy tűnik, hogy ebben a felek egyetértenek.
(13)  –	28–31. pont.
(14)  –	32–42. pont, ezek közül több a fellebbezés elsőtől negyedikig terjedő jogalapjára összpontosít.
(15)  –	42–44. pont, ezek közül a fellebbezés ötödik jogalapja a 43. pontra vonatkozik.
(16)  –	45. és 46. pont.
(17)  –	A bejelentő kiemelése.
(18)  –	Lásd a 7. lábjegyzetben hivatkozott Koninklijke KPN Nederland ügyben hozott ítélet 67. és 85. pontját, valamint az ugyanott hivatkozott Campina Melkunie ügyben hozott ítélet 18. pontját. A felvetés valójában eredetileg a C‑517/99. sz., Merz & Krell ügyben 2001. október 4-én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑6959. o.) 35. pontjában merült fel.
(19)  –	Lásd a Koninklijke KPN Nederland ügyben hozott ítélet 67. és 85. pontját, valamint a Campina Melkunie ügyben hozott ítélet 18. pontját.
(20)  –	Lásd a Koninklijke KPN Nederland ügyben hozott ítélet 86. pontját, valamint a Campina Melkunie ügyben hozott ítélet 19. pontját.
(21)  –	Lásd a C‑37/03. P. sz., BioID kontra OHIM ügyben 2005. szeptember 15-én hozott ítéletet (EBHT 2005., I‑7975. o.).
(22)  –	Hivatkozás a 10. lábjegyzetben.
(23)  –	Lásd a SAT.1-ügyben hozott ítélet 36. pontját, amelyet a Bíróság a BioID-ügyben hozott ítéletének 62. pontjában idéz, valamint a BioID-ügyben hozott ítélet 63. pontját.
(24)  –	61-65. pont.
(25)  –	42. pont.
(26)  –	24–26. pont.
(27)  –	27. pont.
(28)  –	A megtámadott határozat 11. pontja.
(29)  –	Megjegyezhető ugyanakkor, hogy maga a Bíróság nem alkalmazta ezt a megközelítést a BioID-ügyben hozott ítéletben, ehelyett megállapította, hogy a BioID rövidítés, a bejegyeztetni kívánt megjelölés („BioID ▪ ® ”) meghatározó eleme, megkülönböztethetetlen volt az általa jelölt áruktól és szolgáltatásoktól (amelyek a biometrikus azonosítás területéhez tartoztak), illetve nélkülözte a jelölt termék vagy szolgáltatás beazonosíthatóságának garantálására alkalmas jelleget a fogyasztó vagy végfelhasználó számára, a releváns vásárlóközönség szempontjából, és ennek megfelelően nem volt alkalmas a megkülönböztetésre a 7. cikk (1) bekezdésének b) pontja értelmében: lásd a 70–75. pontot. A 7. cikk (1) bekezdésének c) pontja az ügyben nem képezte részét a Bíróság elemzésének, illetve végkövetkeztetésének, annak ellenére, hogy e rendelkezés volt az alapja (a 7. cikk (1) bekezdésének b) pontjával együtt) az OHIM elbírálója és a fellebbezési tanács döntésének, illetve az Elsőfokú Bíróság fellebbezés ügyében hozott döntésének.
(30)  –	Lásd a 7. lábjegyzetben hivatkozott ítéleteket.
(31)  –	Ez talán nem meglepő. Az adott körülmények között nem igényelt volna hosszú időt az Elsőfokú Bíróságtól annak vizsgálata, hogy a megtámadott határozatban a fellebbezési tanács azonosított‑e más olyan jogalapokat a puszta leíró jellegen kívül, amelyek jogilag arra a következtetésre vezettek volna, hogy a védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, illetve annak feltüntetése, hogy a megtámadott határozat nem tartalmazott e tekintetben további jogalapokat.
(32)  –	Amennyiben a 35. pontra vonatkozik. Amennyiben viszont az Elsőfokú Bíróság ítéletének 43. pontjára vonatkozik, akkor az alábbi 72-75. pontban tárgyalom.
(33)  –	Lásd a 4. lábjegyzetet.
(34)  –	A 7. lábjegyzetben hivatkozott Campina Melkunie-ügyben hozott ítélet 37. pontja.
(35)  –	Uo., 39. pont, kiemelés tőlem.
(36)  –	Uo., 40. és 41. pont. A Campina Melkunie ügyben hozott ítélet 37., valamint 39–41. pontja megismétli, amit az ugyanazon a napon a KPN-ügyben hozott ítélet 96., illetve 98–100. pontja tulajdonképpen ugyanazokkal a kifejezésekkel kimond. Véleményem szerint a Campina Melkunie ügynek nagyobb a jelentősége ebben az ügyben. A Campina Melkunie ügy egy olyan újonnan keletkezett kifejezésre vonatkozott (BIOMILD), amely két olyan elemből állt, amelyek mindegyikéről megállapították, hogy az érintett áruk és szolgáltatások jellemzői tekintetében leíró jellegűek, míg a KPN-ügyben a szóban forgó szóvédjegy („postkantoor,” azaz postahivatal) önálló szó volt.
(37)  –	Lásd például a 21. lábjegyzetben hivatkozott BioID-ügyben hozott ítélet 29. pontját.
(38)  –	Lásd a C‑251/95. sz., Sabel kontra Puma ügyben 1997. november 11-én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑6191. o.) 23. pontját.
(39)  –	Az ítélet 33. pontja.
(40)  –	Lásd a C‑447/02. P. sz., KWS Saat kontra OHIM ügyben 2004. október 21-én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑10107. o.) 63–65. pontját.
(41)  –	Uo., 67. pont.
(42)  –	Lásd a T‑242/02. sz., Sunrider kontra OHIM (TOP) ügyben 2005. július 13-án hozott ítélet (EBHT 2005., II‑2793. o.) 72–75. pontját.
(43)  –	Lásd a C‑239/05. sz., BVBA Management, Training en Consultancy ügyre vonatkozóan 2006. július 6-án előterjesztett indítványom 40. pontját .
(44)  –	Lásd a 43. pontot.
(45)  –	Kiemelés tőlem. E szerkezetet tükrözik az egyéb nyelvi változatok: franciául például „pouvant servir”, németül „dienen können”.
(46)  –	Lásd a 4. lábjegyzetet.
(47)  –	Lásd a Bíróság C‑108/97. sz. és C‑109/97. sz., Windsurfing Chiemsee egyesített ügyekben 1999. május 4-én hozott ítéletének (EBHT 1999., I‑2779. o.) 25. pontját.
(48)  –	Lásd a C‑53/01–C‑55/01. sz., Linde és társai egyesített ügyekben 2003. április 8-án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑3161. o.) 74. és 75. pontját.
(49)  –	Lásd a fenti 7. lábjegyzetben hivatkozott Koninklijke KPN Nederland ügyben hozott ítélet 55., 97. és 102. pontját.
(50)  –	Lásd a fenti 54. pontot.
(51)  –	Lásd a T‑222/02. sz., HERON Robotunits kontra OHIM ügyben 2003. november 26-án hozott ítélet (EBHT 2003., II‑4995. o.) 47. pontját.
(52)  –	Kiemelés tőlem.
(53)  –	Lásd az alábbi 85. pontot.
(54)  – Konkrétan a 35–40. pontok fényében.
(55)  –	Hivatkozás 10. lábjegyzetben.
(56)  –	Lásd a 42. pontot.
(57)  –	41. pont.
(58)  –	A bejelentő másodlagosan előadja, hogy az 5. osztályba, illetve harmadlagosan az 5. és 10. osztályba tartozó áruk tekintetében a védjegy bejegyzését engedélyezni kell, a megtámadott határozatot pedig ezen áruk tekintetében hatályon kívül kell helyezni.
(59)  –	A megtámadott határozat 10. pontja.
(60)  –	Lásd a 10. lábjegyzetben hivatkozott SAT.1-ügyben hozott ítélet 28. pontját, illetve a 21. lábjegyzetben hivatkozott BioID-ügyben hozott ítélet 29. pontját .
(61)  –	34. pont.
(62)  –	35. pont.
(63)  –	A helyzetek analóg jellegének elismerése tárgyában lásd a SAT.1-ügyben hozott ítélet 28. pontját.
(64)  –	Lásd a 7. lábjegyzetben hivatkozott Campina Melkunie ügyben hozott ítélet 40. és 41. pontját (kiemelés tőlem).
(65)  –	Úgy tűnik, hogy a védjegy bejelentője nem tér ki a fellebbezési tanács vizsgálatára a releváns fogyasztó tekintetében.
(66)  –	11. és 12. pont.
(67)  –	A 21. lábjegyzetben hivatkozott BioID-ügyben hozott ítélet 42. pontja.
(68)  –	Amely határozat a bejegyzés abszolút kizárási ok alapján történő elutasítása kapcsán csak egyszer tért ki arra, hogy a védjegy bejelentőjének lehetősége volt észrevételeket tenni: a rendelet 38. cikkének (3) bekezdése.
(69)  –	Lásd a C‑214/05. P. sz. Sergio Rossi-ügyben 2006. július 18-án hozott ítélet (EBHT 2006., I‑7057. o.) 50. pontját.
(70)  –	A C‑104/01. sz. Libertel-ügyben 2003. május 6-án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑3793. o.) 75. pontja.
(71)  –	A 7. lábjegyzetben hivatkozott Koninklikje KNP Nederland ügyben hozott ítélet 33. pontja.
(72)  –	A 7. lábjegyzetben hivatkozott Koninklikje KNP Nederland ügyben hozott ítélet 123. pontja.
(73)  –	Lásd a 43. lábjegyzetben hivatkozott Management, Training en Consultancy ügyre vonatkozóan előterjesztett indítványom 39–41. pontját.
(74)  –	Lásd a fenti 47–52. pontot.