62007CC0141
YVES BOT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2008. április 10. (
1
)
C-141/07. sz. ügy
Az Európai Közösségek Bizottsága
kontra
Németországi Szövetségi Köztársaság
„Tagállami kötelezettségszegés — Mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedések — Közegészség-védelem — Igazolás — Gyógyszertárak — Gyógyszerészeti termékek közvetlenül a kórházak részére történő szállítása — Az érintett kórház közelsége”
1.
A jelen kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset tárgya az a kérdés, hogy összeegyeztethető-e az EK-Szerződés áruk szabad mozgására vonatkozó szabályaival a gyógyszerellátással külső gyógyszertárakat megbízó kórházak esetét szabályozó német szabályozás.
2.
A német jog szerint a németországi kórházak gyógyszerellátását akár a létesítményen belüli gyógyszertár, akár valamely más kórház gyógyszertára, vagy valamely külső gyógyszertár is végezheti. Ez utóbbi két esetben a kórháznak szerződést kell kötnie az érintett gyógyszertárral, amelyben ez utóbbinak vállalnia kell, hogy ellátja a gyógyszerellátáshoz kapcsolódó valamennyi feladatot, azaz gondoskodik a rendszeres és a sürgős szállításokról, a kórház személyzetét rendszeresen, illetve sürgős esetben tanácsokkal látja el, részt vesz a gyógyszerek kiválasztásában, és ellenőrzi az ellátandó kórház gyógyszerkészletét.
3.
Kétségtelen, hogy ezeknek az együttes feltételeknek (a továbbiakban: vitatott feltételek) csak az olyan gyógyszertárak felelnek meg, amelyek földrajzilag a kórház közelében találhatók.
4.
Az Európai Közösségek Bizottsága azt állítja, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság azáltal, hogy hatályban tartott egy ilyen jogszabályt, amely a más tagállamokban található gyógyszertárak részére gyakorlatilag lehetetlenné tette a kórházak részére nyújtott gyógyszerellátást, nem teljesítette az EK 28. és az EK 30. cikkéből eredő kötelezettségeit.
5.
A jelen indítványomban ismertetni fogom, hogy a vitatott kötelezettségek – annak ellenére, hogy az 1993. november 24-i Keck és Mithouard-ügyben hozott (
2
) ítélet értelmében az értékesítési módként kell vizsgálni őket – miért minősülnek a behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedéseknek.
6.
Ezt követően kifejtem majd, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság által előadott magyarázat értelmében úgy tűnik, a közegészség védelme indokolja ezt a korlátozást, és ezért a jelen kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet mint megalapozatlant el kell utasítani.
I – A jogi háttér
7.
A német gyógyszertörvény (Arzneimittelgesetz) 43. §-ának (1) bekezdése értelmében Németországban a gyógyszereket még a kórházak és az orvosok részére is csak gyógyszertárakban lehet értékesíteni, főszabályként tilos a gyártóknál vagy a nagykereskedőknél történő közvetlen vásárlás.
8.
A kórházak gyógyszerekkel való ellátására vonatkozó rendelkezéseket a német gyógyszertárakról szóló törvény (Apothekengesetz) (
3
) 14. §-a tartalmazza.
9.
E paragrafus szerint a kórházak választhatnak, hogy gyógyszerellátásukat belső, vagyis az érintett kórház helyiségein belül üzemelő és a nagyközönség számára általában nem hozzáférhető gyógyszertárra bízzák, vagy valamely másik kórház gyógyszertárára, illetve kórházi létesítményen kívüli gyógyszertárra. Amikor a kórház az ellátással valamely másik kórház gyógyszertárát, vagy külső gyógyszertárat bíz meg, e gyógyszertárral szerződést kell kötnie, mely szerződés az ApoG 14. §-a (4)–(6) bekezdésében foglalt vitatott feltételek hatálya alá tartozik.
10.
Ezen rendelkezések 2005. június 21. óta hatályos változata a következőképpen szól:
„(4)
Azon kórházi létesítmény igazgatósága, amely az ellátását az 1. § (2) bekezdése, vagy az Európai Unió valamely másik tagállamának joga, illetve az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodásban részes másik állam joga értelmében vett gyógyszertár üzemeltetésére feljogosító engedély jogosultjával szándékozik megoldani, az engedély jogosultjával köteles írásbeli szerződést kötni. A szerződésben foglalt ellátási (szállítási) kötelezettségek teljesítésének helye a kórház székhelye. A szerződésre a német jog az irányadó.
(5)
A szerződés érvényességéhez a (3), illetve a (4) bekezdés értelmében megkötött szerződést az illetékes hatóságnak jóvá kell hagynia. E jóváhagyás akkor adható meg, ha igazolják, hogy a kórháznak gyógyszerekkel valamely gyógyszertár általi ellátására vonatkozó, a kórház által az említett gyógyszertárral megkötött szerződés a (3) és (4) bekezdés értelmében megfelel a következő feltételeknek:
1.
a gyógyszerekkel való megfelelő ellátás biztosítva van; különösen az igazolt, hogy a gyógyszertár rendelkezik a gyógyszertárak üzemeltetésére vonatkozó rendelet, vagy az Európai Unió valamely más tagállamában vagy az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodásban részes valamely másik államban székhellyel rendelkező gyógyszertárak esetében az adott államban hatályos rendelkezések által előírt helyiségekkel, felszerelésekkel és személyzettel;
2.
a gyógyszertár a kórház által megrendelt gyógyszereket közvetlenül a kórháznak szállítja, külső megrendelés esetén pedig a 11a. §-ban foglalt követelményeknek megfelelően szállítja;
3.
a gyógyszertár haladéktalanul és megfelelő módon a kórház rendelkezésére bocsátja azokat a gyógyszereket, amelyekre a kórháznak rendkívül sürgős esetben szüksége van valamely sürgős orvosi kezeléshez;
4.
a (3) vagy (4) bekezdés értelmében a gyógyszerellátást biztosító gyógyszertár vezetője vagy az ellátást biztosító gyógyszertárnak a vezető által megbízott gyógyszerésze megfelelő módon – sürgős esetben haladéktalanul – személyes tanácsadással szolgál a kórház személyzete számára;
5.
a gyógyszerellátást biztosító gyógyszertár garantálja, hogy tanácsadás céljából állandó jelleggel a kórház személyzetének rendelkezésére áll a hatékony és gazdaságos gyógyszeres kezelés érdekében;
6.
a (3) vagy (4) bekezdés értelmében a gyógyszerellátást biztosító gyógyszertár vezetője vagy az általa megbízott gyógyszerész tagja a kórház gyógyszerészeti bizottságának.
A szervezést illetően ugyanazon hatóság alá tartozó valamely másik kórház gyógyszerrel való ellátása valamely kórházi gyógyszertár által szintén az illetékes hatóság engedélyéhez van kötve. A második mondat rendelkezéseit ezen engedély megadására is megfelelően alkalmazni kell.
(6)
Az (1) bekezdés értelmében vett kórházi gyógyszertár, illetve a (4) bekezdés értelmében vett gyógyszertár vezetője vagy az általa megbízott gyógyszerész köteles a kórház gyógyszerkészletét az ellátás érdekében a gyógyszertárak üzemeltetésére vonatkozó rendeletnek megfelelően ellenőrizni, és e tekintetben különösen ügyelni a gyógyszerek kifogástalan minőségére és azok minőségének megfelelő megőrzésére […].”
II – A pert megelőző eljárás
11.
2005. júniusi módosításáig az ApoG olyan – „regionális elv” néven ismert –szabályokat tartalmazott, amelyek értelmében azoknak a külső gyógyszertáraknak, amelyek kórházakkal szándékoztak gyógyszerellátási szerződést kötni, ugyanabban a városban vagy ugyanabban a kerületben kellett lenniük, mint az ellátandó kórház.
12.
A Bizottság 2003. július 11-i felszólító levelében, majd 2003. december 19-i indokolással ellátott véleményében vitatta ezen elvnek a közösségi joggal való összeegyeztethetőségét.
13.
A német kormány 2004. november 4-én jóváhagyta az említett törvény 14. §-át módosító törvényjavaslatot, amely lehetővé tette, hogy a kórházak több különböző gyógyszertárral köthessenek gyógyszerellátási szerződést.
14.
Ugyanakkor a Bundesrat (a szövetségi parlament felsőháza) elutasította ezt a törvényjavaslatot azzal az indokkal, hogy a regionális szintű gyógyszerellátás mind minőségi, mind biztonsági szempontból bevált, és hogy e rendszernek a közösségi joggal való összeegyeztethetetlensége nem kimutatható. A Länder-ek többsége szintén ellenezte annak lehetőségét, hogy egy kórház különböző szállítókkal külön szerződéseket kössön. Ezen okokból az ApoG 14. §-a 2005. június 21-től a fentiekben említettek szerint módosult.
15.
A Bizottság 2005. október 18-án kiegészítő felszólító levelet címzett a Németországi Szövetségi Köztársaságnak, amelyben rámutatott, hogy ezek a vitatott feltételek, amelyeket az ApoG 14. §-ának módosított változata alapján kell a szállítókkal szemben alkalmazni, leplezett formában a regionális elv fenntartásának felelnek meg.
16.
E tagállam 2005. december 14-i levelében arra hivatkozott, hogy a vitatott feltételek, amelyek szerint egy kórház gyógyszerekkel való ellátásának valamennyi feladatát egyetlen szállítóra kell bízni, megengedett értékesítési módot alkotnak, másodsorban ezen feltételek alkalmazását az EK 30. cikkében foglalt közegészség-védelem indokolja.
17.
A Bizottság 2006. április 10-én indokolással ellátott véleményt címzett a Németországi Szövetségi Köztársasághoz, amelyben fenntartotta a bírálatait és elutasította e tagállam érveit.
18.
Az említett tagállam 2006. június 2-i levelében azt a választ adta a Bizottságnak, hogy fenntartja álláspontját.
III – A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
19.
A Bizottság 2007. március 9-i keresetével az ügyet a Bíróság elé terjesztette. A Németországi Szövetségi Köztársaság 2007. május 21-én terjesztette elő ellenkérelmét. A Bizottság 2007. július 10-én nyújtotta be válaszát, míg a Németországi Szövetségi Köztársaság 2007. augusztus 15-én adta be ellenválaszát. A felek nem kérték tárgyalás tartását.
20.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
—
állapítsa meg, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság – azáltal, hogy az ApoG 14. §-ának (5) és (6) bekezdése értelmében a gyógyszerellátási szerződések megkötését olyan együttes feltételeknek vetette alá, amelyek hatásaként a Németországi Szövetségi Köztársaságon kívüli tagállamokban lévő gyógyszertárak részére gyakorlatilag lehetetlenné tette a kórházak részére történő rendszeres beszállítást – nem teljesítette az EK 28. és az EK 30. cikkből eredő kötelezettségeit;
—
kötelezze a Németországi Szövetségi Köztársaságot a költségek viselésére.
21.
A Németországi Szövetségi Köztársaság a kereset elutasítását és Bizottság költségek viselésére való kötelezését kéri.
IV – A felek érvei
A – A Bizottság
22.
A Bizottság azt állítja, hogy a vitatott feltételek az EK 28. cikkének hatálya alá tartoznak, mivel a behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedést képeznének a behozatalt érintően, és hogy ez a korlátozás indokolatlan.
1. Az EK 28. cikkének alkalmazása
23.
A Bizottság előadja, hogy a közösségi jog jelenlegi állapota szerint a gyógyszer-értékesítés csak korlátozott területen képezi közösségi szintű harmonizáció tárgyát. Ha a tagállamoknak más területeken is lehetőségük van a jogalkotásra, a szerződés szabályait, különösen az áruk szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseit akkor is tiszteletben kell tartaniuk, még akár az EK 152. cikk ellenére is.
24.
A Németországi Szövetségi Köztársaság által állított tény, mely szerint más tagállamokban a kórházak gyógyszerrel történő ellátására kizárólag belső gyógyszertárak jogosultak, nem csökkenti e kötelezettség hatályát, mivel a Németországi Szövetségi Köztársaság már rendelkezett a külső gyógyszertárak általi ellátás lehetővé tételéről.
2. A behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedés
25.
A Bizottság megjegyzi, hogy az ApoG 14. §-ának (5) és (6) bekezdésében előírt vitatott feltételek a fent hivatkozott Keck és Mithouard ügyben hozott ítélet értelmében vett értékesítési módot képeznek. A Bizottság véleménye szerint ugyanakkor ezek a feltételek az EK 28. cikk hatálya alá tartoznak, mivel súlyosabb hatással vannak a más tagállamból származó gyógyszerekre, mint a nemzeti eredetűekre.
26.
Ennélfogva a Bizottság azt állítja, hogy a külső gyógyszertárakra vonatkozó rendelkezések között több olyan is van – mint például a gyógyszerek gyors és megfelelő rendelkezésre bocsátása és sürgős helyzetben a kórház személyzete számára nyújtandó tanácsadás, vagy a kórház gyógyszerészeti bizottságában való részvétel és a kórház gyógyszerkészletének ellenőrzése –, amely megköveteli, hogy a gyógyszertárak földrajzilag az ellátandó intézmény közelében legyenek.
27.
Ha mindezen feltételeket egyetlen szállítónak kell teljesítenie, ez azzal a következménnyel jár, hogy más tagállamok gyógyszertárai kizárásra kerülnek a német kórházak gyógyszerrel való ellátásának piacáról, és ezáltal a más tagállamokból származó gyógyszerek sem juthatnak el erre a piacra.
28.
Az ApoG 14. §-ában előírt együttes feltételek ennélfogva behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedést képeznek. Ezt a megállapítást nem kérdőjelezi meg az a tény sem, hogy ezek a feltételek a Németországban található, de az ellátandó kórháztól nagy távolságban lévő gyógyszertárakra is vonatkoznak, sem az, hogy a helyi szállító külföldi nagykereskedőtől is megvásárolhatja a szükséges gyógyszereket.
29.
A Bizottság a Németországi Szövetségi Köztársaság azon érvét sem találja megfelelőnek, amely szerint a más tagállamokban található gyógyszertárak általában nem rendelkeznek elegendő készlettel a Németországban engedélyezett gyógyszerekből.
3. Az igazolás hiánya
30.
A Bizottság megjegyzi, hogy egy korlátozásnak az EK 30. cikkén vagy nyomós közérdeken alapuló kényszerítő okon alapuló indokoltságát annak a tagállamnak kell bizonyítania, amely erre az indokra hivatkozik.
31.
A Bizottság előzetesen emlékeztet arra, hogy meggyőzte a német kormányt a 2005 júniusa előtt hatályban lévő regionális elv eltörlésének szükségességéről, és hogy az e tagállam által 2004 novemberében megküldött törvénytervezetben eltörölték a kórház gyógyszerellátásáról szóló szerződés valamennyi elemének egy szállítóra történő összpontosításának elvét.
32.
A Bizottság ezt követően előadja, hogy nem megalapozott az a két indok, amely alapján a Németországi Szövetségi Köztársaság szerint a vitatott feltételeket a közegészség védelme igazolja.
33.
Először is, a Bizottság nem kérdőjelezi meg annak szükségességét, hogy a kórházakat egyetlen gyógyszertár lássa el gyógyszerekkel. A Bizottság mindössze azzal nem ért egyet, hogy a kórházzal kizárólag helyi gyógyszertár köthet gyógyszerellátási szerződést. Maguknak a kórházaknak kellene eldönteniük, hogy egyetlen gyógyszertárra kívánják-e bízni az alap- és a sürgősségi ellátást, a gyógyszerkészletek ellenőrzését és a kórházi személyzetnek nyújtandó tanácsadást.
34.
Másodszor, az általános ellátási szerződések megkötésének szükségességét illetően a Bizottság előadja, hogy nem megalapozott a Németországi Szövetségi Köztársaság azon érve, mely szerint a kórházak gyógyszerrel való ellátásának összetettsége miatt nem lehet egyszerre több felelősre bízni az ellátás egyes, egymást kiegészítő elemeit, nevezetesen a gyógyszerszállítást és a gyógyszerkészletek ellenőrzését. A Bizottság álláspontját a következő pontokban indokolja.
35.
Mindenekelőtt, az alapellátás és a sürgősségi ellátás szétválasztása nem okozhat változást az érintett kórház ellátottságának színvonalában. A Bizottság véleménye szerint az ellátás meghatározó minőségi kritériuma, hogy sürgős esetben milyen gyorsan kerül kiszállításra a szükséges gyógyszer, így a sürgősségi ellátást nem lehet automatikusan a kórházi gyógyszerellátás más tényezőjéhez kapcsolni.
36.
Emellett az alapellátás és a gyógyszerek kiválasztásának elkülönítése nem okozhat változást ezen ellátás színvonalában. A Bizottság elismeri, hogy a kórháznak a gyógyszerek kiválasztásához szüksége van a gyógyszerész tanácsaira, de nem látja be, miért kellene ezt az ellátással megbízott gyógyszerészre bízni. Ez utóbbinak mindenekelőtt az áruja minőségét kell ellenőriznie.
37.
Ugyanígy nem okozhat változást a kórházak gyógyszerellátásának színvonalában a gyógyszerszállítás és a gyógyszerkészletek ellenőrzésének szétválasztása sem. A Bizottság épp ellenkezőleg úgy véli, hogy az ilyen szétválasztás e két tevékenység színvonalát a lehető legkedvezőbben befolyásolná.
38.
Végezetül nem okozhat változást az említett ellátások színvonalában a kórház személyzete részére telefonon történő tanácsadás sem. A Bizottság fenntartja, hogy az ApoG 14. §-a (5) bekezdésének 4. pontjában előírt, helyben történő tanácsadás nem szükséges a magas színvonal megteremtéséhez. E tekintetben arra hivatkozik, hogy a Deutscher Apothekerverband (
4
) ügyben 2003. december 11-én hozott ítéletében a Bíróság elfogadta, hogy a betegek részére az interneten keresztül is lehet gyógyszert értékesíteni, és elutasította azt az álláspontot, mely szerint a személyes tanácsadás hiánya a betegek biztonságát veszélyeztetheti. A Bizottság szerint ez a megállapítás még inkább érvényes a kórház szakszemélyzetére, mivel a gyógyszerek használatának felelőssége mindig az orvost terheli. Emellett a gyógyszerésznek, még ha a kórház közelében található is, ideje nagy részét a saját gyógyszertárában, nem pedig a kórházban kell töltenie.
B – A Németországi Szövetségi Köztársaság
39.
A Németországi Szövetségi Köztársaság először is rámutat, hogy a jelen eljárás alapja nem egy olyan, másik államban található gyógyszertár panasza, amely akadályoztatva van áruja Németországban történő értékesítésében, hanem egy olyan társaságé, amely leányvállalatai révén több németországi kórházban működik, és amely valamennyi kórházat egyetlen gyógyszertáron keresztül akarja ellátni.
40.
A Németországi Szövetségi Köztársaság arra hivatkozik továbbá, hogy az ApoG 14. §-a által előírt vitatott feltételek célja megőrizni a kórházak gyógyszerellátásának magas színvonalát, és hogy ezeken feltételek megítélésekor figyelembe kell venni azt, hogy számos tagállamban az ilyen típusú ellátásra csak az intézményen belüli gyógyszertár jogosult.
41.
A Németországi Szövetségi Köztársaság védekezésül előadja, hogy a vitatott feltételek nem korlátozzák az áruk szabad mozgását, illetve hogy az esetleges ilyen korlátozást igazolná a közegészség védelme.
1. Az áruk szabad mozgását korlátozó intézkedés hiánya
42.
A Németországi Szövetségi Köztársaság először is kifejti, hogy a vitatott feltételek nem képeznek behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedést, másodszor, hogy nem a Bizottság feladata, hogy az EK 28. cikk alapján előírja egy tagállamnak az utóbbi hatáskörébe tartozó jogszabály módosítását.
a) Az azonos hatású intézkedés hiánya
43.
A Németországi Szövetségi Köztársaság arra hivatkozik, hogy teljesül a fent hivatkozott Keck és Mithouard ügyben hozott ítéletben ismertetett két feltétel, melyek értelmében az értékesítési módok nem tartoznak az EK 28. cikk hatálya alá.
44.
Egyrészről ugyanis a vitatott rendelkezések ettől függetlenül alkalmazhatók. Másrészről a nemzeti termékekhez képest azok nem zavarják jobban a más tagállamokból származó áruk piacra jutását, az alábbi okokból:
—
A más tagállamban található gyógyszertárak általában nem rendelkeznek Németországban forgalomba hozatali engedéllyel rendelkező gyógyszerekkel, ezért az a tény, hogy ezek a gyógyszertárak kevés gyógyszert adnak el, nem az ApoG 14. §-ának tudható be.
—
A külföldi gyógyszertáraknak megvan a lehetőségük arra, hogy gyógyszert szállítsanak a kórházak belső, vagy a vitatott rendelkezéseknek megfelelő külső gyógyszertárak számára.
—
Külföldi gyógyszertárak is köthetnek gyógyszerellátási szerződést a német kórházakkal, amennyiben megfelelnek a megkívánt feltételeknek, ideértve azt is, hogy e gyógyszertáraknak a kórház közelében kell lenniük.
—
Mindez nem érinti jobban a más tagállamokból származó gyógyszerek értékesítését, mint az ellátandó kórháztól távol eső német régiókból származó gyógyszerek értékesítését.
—
Az EK 28. cikk nem írja elő, hogy lehetővé kell tenni, hogy az egyes tagállamban lévő kórházak részére a más tagállamokban lévő gyógyszertárak gyógyszert szállíthassanak. Ennek ellentmond egyrészről az, hogy számos tagállamban a kórházak gyógyszerellátására csak az intézményen belüli gyógyszertár jogosult, másrészről az az ítélkezési gyakorlat, mely szerint a tagállamokban fennálló gyógyszer-kereskedelmi monopólium összeegyeztethető a közösségi joggal (
5
).
b) Az EK 28. cikk nem sértheti a tagállamok közegészségügyi hatáskörét
45.
A Németországi Szövetségi Köztársaság emlékeztet arra, hogy az EK 152. cikk (5) bekezdése szerint a népegészségügy terén való közösségi fellépés során teljes mértékben tiszteletben kell tartani a tagállamoknak az egészségügyi szolgáltatások és az orvosi ellátás szervezésére és nyújtására vonatkozó hatáskörét. A Németországi Szövetségi Köztársaság rámutat, hogy a vitatott feltételek olyan alapvető jogszabályi rendelkezéseket valósítanak meg, amelyeket a kórházak gyógyszerellátását korábban jellemző nehézségekre válaszul fogadtak el.
2. A közegészség védelmén alapuló igazolás
46.
A Németországi Szövetségi Köztársaság előadja, hogy a vitatott feltételek a kórházak gyógyszerrel történő ellátásához tartozó valamennyi feladattal kapcsolatos felelősség egyetlen gyógyszertárra történő terhelésével a megbízható és színvonalas ellátás biztosítására irányulnak.
47.
A Németországi Szövetségi Köztársaság azt állítja, hogy e feladatok és a kórház vezetése általi koordináció szétválasztása nem teszi lehetővé hasonlóan magas színvonal biztosítását. E tekintetben a következő érveket fejti ki:
a) Az „alapellátás” és a „sürgősségi ellátás” szétválasztása
48.
A Németországi Szövetségi Köztársaság rámutat, hogy az a kórház, amelyik úgy dönt, hogy gyógyszerellátását külső kórházra bízza, ezt elsősorban azért teszi, hogy a hatékony gyógyszerellátást alacsony raktározási költségek és kis gyógyszerkészlet mellett tudja biztosítani. Így az ilyen kórház betegenként csak a szükséges mennyiségben rendeli meg a gyógyszereket, ezáltal a sürgősségi ellátás nem kifejezetten különül el az alapellátástól, amely szintén gyors és gyakori szállítást kíván.
49.
Emellett sürgős esetben a szükséges gyógyszerek kiválasztásához ismerni kell a kórház készletét, és – amennyiben a kórház több szállítóval dolgozik – koordinációs tevékenységre is szükség van.
50.
Ugyanilyen fontos, hogy a sürgős esetben gyógyszer szállítására felkért gyógyszerész tudja, hogy milyen más gyógyszereket szedett az érintett beteg, azért, hogy elkerülhető legyen az esetleges gyógyszer-összeférhetetlenség.
51.
Ráadásul a kórházak ellátásához szükséges gyógyszerkészletek eltérnek az „hétköznapi” gyógyszertárak készleteitől. A Németországi Szövetségi Köztársaság több olyan gyógyszerre hivatkozik, amelyre egy kórháznak szüksége van, és amelyet egy „hétköznapi” gyógyszertár nem tart készleten.
52.
Az említett tagállam szerint az alapellátás és a sürgősségi ellátás összekapcsolása következésképpen szavatolja a szükséges gyógyszerek elérhetőségét, valamint a hatékonyabb és célzottabb gyógyszerellátást a kórházak részére.
b) Az alapellátás és a gyógyszerek kiválasztásának elkülönítése
53.
A Németországi Szövetségi Köztársaság rámutat, hogy a gyógyszerészeti bizottság által kiválasztott gyógyszereknek a kórház részére történő szállításával megbízott gyógyszerész tárgyalhat az árakról, és ezáltal jobb pénzügyi gazdálkodást érhet el, amennyiben megbízást kap arra is, hogy e gyógyszereket a piacon kiválassza.
c) Az alapellátás és a kórház gyógyszerkészleteire vonatkozó ellenőrzés szétválasztása
54.
Hatékonyabb nyomon követést tesz lehetővé, ha a kórházat gyógyszerrel ellátó gyógyszerészre bízzák a gyógyszerkészletek ellenőrzését, mivel ez a gyógyszerész pontosan ismeri az általa szállított gyógyszereket.
55.
Ezen ellenőrzés folyamatában az említett gyógyszerész is megfelelőbb módon kaphat tájékoztatást a kórház személyzetétől a gyógyszerkészletekhez, a gyógyszerek alkalmazásához, kiválasztásához és adagolásához kapcsolódó problémákról.
d) A kórházi személyzet részére nyújtott tanácsadás szükségessége
56.
A gyakorlat igazolja, hogy a gyógyszerekkel kapcsolatban még az orvosoknak is szükségük van tanácsokra. A gyógyszerész és a kórház személyzete közötti személyes kapcsolat révén a gyógyszerész a kezelő személyzet tagjává válhat, és a kezelés sikerességének növelésével javíthatja az ellátás megbízhatóságát. Ezt a személyes kapcsolatot az eseti telefonos tanácsadás nem helyettesítheti. Ezenfelül a gyógyszerész személyes jelenléte sürgős esetben különösen elengedhetetlen.
e) A gyógyszerellátás, a kórházi személyzet részére nyújtott tanácsadás és a gyógyszerkészletek ellenőrzése közötti összhang
57.
A kórházak részére egyetlen szállítóval megoldott gyógyszerellátás elve biztosítja a gyógyszerek szállítása, a kórházi személyzet részére nyújtott tanácsadás és a kórház gyógyszerkészleteinek ellenőrzése közötti optimális összhangot. Ez az elv már bizonyította hatékonyságát, és megoldotta a kórházak gyógyszerellátásával kapcsolatban 1980 előtt felmerült problémákat.
V – Értékelés
A – Az EK 28. cikk alkalmazása
58.
Amint azt a Bizottság bevezetésképpen kifejtette, az ApoG 14. §-ában foglalt vitatott feltételek közösségi joggal való összeegyeztethetőségét valóban a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó rendelkezései alapján kell vizsgálni.
59.
Egyrészről ugyanis a kórházak gyógyszerellátása nem képezi az Európai Unióra kiterjedő harmonizáció tárgyát (
6
). Így e feltételeket a Szerződésben biztosított alapvető szabadságok alapján kell megvizsgálni (
7
).
60.
Másrészről, a vitatott feltételek alkalmasak arra, hogy befolyásolják a német kórházak lehetőségeit a más tagállamban található gyógyszertáraktól való vásárlásra. Ezenkívül e feltételek, még ha alkalmazni kell is őket valamely gyógyszertár és a német kórházak közötti értékesítésre, és a gyógyszertárral szemben szolgáltatási kötelezettségeket írnak is elő, elsősorban azt határozzák meg, hogy hogyan szállítsák a gyógyszereket a külső gyógyszertárak a kórházak számára. A vitatott feltételek tehát elsősorban az áruk szabad mozgásának befolyásolására alkalmasak (
8
).
B – A korlátozás fennállása
61.
A Bizottsággal egyetértésben az a véleményem, hogy a vitatott feltételek az EK 28. cikkben tiltott, behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedést képeznek.
62.
Egyrészről ugyanis ezeket a feltételeket olyan értékesítési módokként kell értékelni, amelyek nagyobb mértékben befolyásolják a más tagállamokból származó gyógyszerek értékesítését, mint a nemzeti gyógyszerekét. Másrészről ez a megállapítás véleményem szerint nem veszélyezteti a Németországi Szövetségi Köztársaság közegészségügyi hatáskörét és az EK 152. cikk rendelkezéseit. A továbbiakban ezzel a két kérdéssel ebben a sorrendben foglalkozom.
1. A behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedés fennállása
63.
Az áruk szabad mozgása alapvető elv, amelynek tiszteletben tartását a Szerződés biztosítja, és amely abban fejeződik ki, hogy az EK 28. cikk szerint a tagállamok között tilos a behozatalra vonatkozó minden mennyiségi korlátozás és azzal azonos hatású intézkedés (
9
). Ezt a tilalmat rendkívül széles értelemben fogalmazták meg, mivel az ítélkezési gyakorlat szerint minden olyan tagállami szabályra kiterjed, amely közvetlenül vagy közvetve, ténylegesen vagy potenciálisan akadályozhatja a Közösségen belüli kereskedelmet (
10
).
64.
A fent hivatkozott Keck és Mithouard ügyben hozott ítéletben a Bíróság valójában korlátozta ezen ítélkezési gyakorlat alkalmazási körét, kizárva az EK 28. cikk hatálya alól azokat az intézkedéseket, amelyek az értékesítés módjaira, nem pedig a gyógyszerek jellemzőire vonatkoznak, amennyiben ezek az intézkedések megkülönböztetés nélkül alkalmazandók, és egyformán érintik mind jogi, mind ténybeli szempontból a nemzeti termékek és a más tagállamból származó termékek forgalmazását (
11
).
65.
A két peres féllel egyetértésben azon a véleményen vagyok, hogy a vitatott feltételeket úgy kell értékelni, mint az említett ítélkezési gyakorlat értelmében vett értékesítési módokat. Ezek a feltételek ugyanis nem a gyógyszerek jellemzőire, hanem azon követelményekre vonatkoznak, amelyeket a külső gyógyszertárnak valamely kórházzal aláírásra kerülő gyógyszerellátási szerződésben tiszteletben kell tartania. Így az említett feltételek azt határozzák meg, hogy melyek azok a módok, amelyek szerint a gyógyszerek eladásra kerülhetnek (
12
).
66.
Az is bizonyos, hogy a vitatott feltételeket megkülönböztetés nélkül kell alkalmazni, mivel ezek sem tartalmaznak megkülönböztetést a gyógyszertárak között aszerint, hogy melyik tagállamban találhatóak.
67.
Ugyanakkor ezek a feltételek a következő okokból eredően jobban zavarják a más tagállamból származó gyógyszerek forgalmazását, mint a nemzeti gyógyszerekét.
68.
Amint arra a Bizottság rámutatott, és ahogy azt a Németországi Szövetségi Köztársaság kifejezetten elismerte, az a kötelezettség, mely szerint a külső gyógyszerészeknek vállalniuk kell a gyógyszerellátás valamennyi elemének saját eszközeikkel történő teljesítését, csak akkor teljesülhet, ha az ellátandó kórház közelében vannak.
69.
Következésképpen a vitatott feltételek a gyógyszertárukat más tagállamokban működtető, és német kórházzal gyógyszerellátási szerződést kötni szándékozó gyógyszerészeket arra kötelezi, hogy székhelyüket helyezzék át ezen kórház közelébe, vagy ezen a területen másik gyógyszertárat nyissanak. Az ilyen eljárás tehát arra kötelezi a külföldi gyógyszertárakat, hogy olyan költségeket és nehézségeket viseljenek, amelyekkel az ilyen kórház közelében található gyógyszertárak nem találkoznak. Ebből tehát arra lehet következtetni, hogy a vitatott feltételek jobban zavarják a más tagállamokból származó gyógyszerek forgalmazását.
70.
Ezen értékeléssel szemben a Németországi Szövetségi Köztársaság több olyan érvre hivatkozik, amelyek véleményem szerint nem alkalmasak a cáfolatra.
71.
Az említett tagállam egyrészről azt állítja, hogy külföldi gyógyszertár is köthet német kórházzal gyógyszerellátási szerződést, ha teljesíti a vitatott feltételeket, másrészről a más tagállamokból származó gyógyszerek forgalmazása nem érintett nagyobb mértékben, mint az ellátandó kórháztól távol eső németországi régiókból származó gyógyszerek forgalmazása.
72.
Ezek az érvek nem kérdőjelezik meg a vitatott feltételek által okozott akadály fennállását. A fenti hivatkozott TK-Heimdienst ítélet alapjául szolgáló ügyben az említett feltételekkel azonos földrajzi lezárást alkalmazó tagállami szabályozással kapcsolatban ugyanis a Bíróság ugyanezzel az érveléssel szembesült (
13
). A Bíróság emlékeztetett arra, hogy ahhoz, hogy valamely tagállami intézkedés az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályok értelmében hátrányosan megkülönböztetőnek vagy protekcionistának minősülhessen, nem szükséges, hogy ezen intézkedésnek az legyen a hatása, hogy valamennyi nemzeti termékre nézve kedvező legyen, vagy hogy kizárólag a nemzeti termékeket kiszorító módon importált termékekre nézve legyen kedvezőtlen (
14
).
73.
Más szóval az olyan vitatott feltételek – ilyen a fent hivatkozott TK-Heimdienst ítélet alapjául szolgáló ügyben vizsgált szabályozás is – az EK 28. cikk értelmében korlátozást valósítanak meg, mivel az a hatásuk, hogy lezárják az érintett piacot, ami jellegénél fogva ellentétes az áruk tagállamok közötti szabad mozgását gátló akadályok eltörlésével jellemzett közös piaccal (
15
).
74.
A Németországi Szövetségi Köztársaság – azzal az indokkal, hogy más tagállamok gyógyszertárai általában nem tartanak a gyógyszerek németországi forgalmazására feljogosító engedéllyel rendelkező gyógyszereket – vitatja a más tagállamokból származó gyógyszerek forgalmazásának akadályozását is.
75.
Számomra ez az érv sem elfogadható. A közösségi jog jelen állása szerint a tagállamokban egyetlen iparilag előállított gyógyszert sem lehet forgalomba hozni addig, amíg az nem rendelkezik az adott tagállam illetékes hatóságai vagy az Európai Gyógyszerügynökség által kiadott forgalomba hozatali engedéllyel (
16
). Ennélfogva, ha egy német kórházat másik tagállamban található gyógyszertár lát el gyógyszerrel, ez azt is jelenti, hogy ennek a gyógyszertárnak megfelelő készlettel kell rendelkeznie a Németországban engedélyezett gyógyszerekből.
76.
Ugyanakkor az a körülmény, hogy a külföldi gyógyszertárak általában nem rendelkeznek elegendő készlettel e gyógyszerekből, önmagában nem szünteti meg a szóban forgó korlátozást.
77.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 28. cikkét olyan intézkedésekre kell alkalmazni, amelyek közvetlenül vagy közvetve, ténylegesen vagy potenciálisan akadályozhatják a Közösségen belüli kereskedelmet (
17
). A behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésként való minősítéshez tehát nem szükséges annak vizsgálata, hogy egy külföldi vállalkozás valóban akadályozva volt-e termékeinek az érintett tagállamban történő értékesítése során. Elegendő annak megállapítása, hogy a vitatott feltétel akadályozhatja-e a Közösségen belüli kereskedelmet, nem szükséges bebizonyítani, hogy érzékelhető hatást gyakorolt a Közösségen belüli kereskedelemre (
18
).
78.
Ez az ítélkezési gyakorlat irányadó a jelen ügyben, mivel, bár a gyógyszerek az emberi egészségre kifejtett hatásukat tekintve nem közönséges termékek, ugyanakkor mégis az EK 28. cikke értelmében vett árucikkek, azaz olyan pénzben kifejezhető értékkel rendelkező termékek, amelyek – mint ilyen termékek – alkalmasak arra, hogy kereskedelmi ügyletek tárgyát képezzék (
19
). E cikk hatálya a gyógyszerek vonatkozásában nem gyengébb, mint bármely más azonos értelemben vett árucikk esetén.
79.
Végezetül, a Németországi Szövetségi Köztársaság vitatja a gyógyszerek Közösségen belüli kereskedelmének akadályozására vonatkozó kifogást, azzal az indokkal, hogy külföldi gyógyszertár éppúgy szállíthat gyógyszert a kórházak belső gyógyszertárai vagy a vitatott feltételeknek megfelelő külső gyógyszertárak számára. A tagállam szerint az EK 28. cikk nem kötelezi a tagállamokat annak biztosítására, hogy más tagállamok gyógyszertárai közvetlenül szállíthassanak gyógyszert valamely tagállam kórházai részére. Az efféle értelmezés ellentétes volna azzal a ténnyel, hogy számos tagállamban a kórházak gyógyszerrel való ellátására kizárólag a belső gyógyszertárak jogosultak, és azzal az ítélkezési gyakorlattal, mely szerint a tagállamok gyógyszerkereskedelmi monopóliuma összeegyeztethető a közösségi joggal.
80.
Nekem ez az érvelés nem tűnik megalapozottnak. Véleményem szerint az EK 28. cikk valójában nem jelenti akadályát annak, hogy a tagállamok kórházai gyógyszereiket kizárólag egyetlen belső gyógyszertártól szerezzék be. Önmagában e rendelkezés annak előírására sem kötelezi a tagállamokat, hogy kórházaik másik tagállamban található gyógyszertártól is szerezzenek be közvetlenül gyógyszereket. Ugyanakkor megváltozik a helyzet, mihelyt valamely tagállam a jogalkotásában úgy rendelkezik, hogy kórházai gyógyszerellátásukat külső gyógyszertártól, azaz az intézményhez képest harmadik személytől is igénybe vehetik.
81.
Attól kezdve ugyanis, hogy egy tagállam saját határkörében eljárva úgy határoz, hogy a kórházak gyógyszerellátása az intézményhez képest kívülálló személlyel megkötésre kerülő szerződés tárgya is lehet, megnyitja e tevékenység előtt a piacot. Ennélfogva köteles tiszteletben tartani a közös piacra vonatkozó közösségi szabályokat, különösen azokat, amelyek az alapvető mozgásszabadságokra vonatkoznak.
82.
Ez nem jelenti azt, hogy ez a tagállam lemond szabályozási hatásköréről, és ezen alapvető szabadságok bárminemű korlátozása szükségszerűen ellentétes lenne a Szerződéssel. Más szóval, a tagállamnak nem kell szembenéznie a „mindent vagy semmit” elven alapuló, a belső gyógyszertár által biztosított ellátás vagy az ellátás teljes mértékben a kórházi intézmények mérlegelésére bízott kiválasztása közötti választással.
83.
A fenntartott hatáskör gyakorlásának korlátait az jelenti, hogy ha a szóban forgó szabályozás valamely alapvető mozgásszabadság korlátozását idézi elő, akkor e szabályozást valamely, a Szerződésben említett vagy nyomós közérdeken alapuló kényszerítőként elismert okkal kell tudni igazolni. Az a tagállam, amelyik úgy rendelkezik, hogy a kórházak gyógyszerellátását külső gyógyszertár is biztosíthatja, és ezt az ellátást olyan feltételeknek rendeli alá, amelyek lezárhatják a piacot, igazolni köteles e lezárás szükségességét.
84.
Ez az álláspont szintén megfelel az állandó ítélkezési gyakorlatnak.
85.
Ezen ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis, ha a gyógyszerek forgalmazására vonatkozó nemzeti szabályozások harmonizációja hiányos, a tagállamok jogosultak e területen elrendelni az alapvető közegészség-védelmi intézkedéseket. Ugyanakkor a Bíróság változatlanul emlékeztet arra, hogy az olyan nemzeti szabályozás vagy gyakorlat, amelynek jellegénél fogva korlátozó hatása van, vagy korlátozó hatással van a gyógyszerek behozatalára, csak abban az esetben egyeztethető össze a Szerződéssel, ha az emberek egészségének vagy életének hatékony védelméhez szükséges (
20
).
86.
Végezetül ez a megállapítás nem ellentétes a tagállamok által a közegészségügy terén fenntartott hatáskör gyakorlásával, illetve az EK 152. cikk rendelkezéseivel.
2. A tagállamok közegészségügy terén fenntartott hatáskörének és az EK 52. cikk sérelmének hiánya
87.
Nem fogadható el a Németországi Szövetségi Köztársaság azon állítása, mely szerint a Bizottság annak megállapítására irányuló fellépése, hogy a vitatott rendelkezések ellentétesek az EK 28. cikkel, túlterjeszkedik a közegészségügy terén való közösségi fellépésnek az EK 152. cikkében foglalt határain.
88.
Ez utóbbi cikk ugyanis a közegészségügy területén szabályozza a közösségi szabályozási hatáskört. Mivel a Közösség csupán átruházott hatáskörrel rendelkezik, a magas szerződő felek korlátozták ezen a területen a hatáskörét, amikor az említett cikkben előírták, hogy csak a tagállamok fellépéseit kiegészítve léphet fel, és fellépésekor teljes mértékben tiszteletben kell tartania e tagállamok egészségügyi szolgáltatások nyújtására vonatkozó felelősségeit.
89.
Mindamellett a Közösség normatív hatáskörének a közegészségügy területén való ilyen korlátozása nem kérdőjelezi meg a tagállamoknak az állandó ítélkezési gyakorlat által megerősített azon kötelezettségét, hogy a fenntartott hatásköreik gyakorlása során tiszteletben tartsák a Szerződés rendelkezéseit, különösen azokat, amelyek a szabad mozgásra vonatkoznak (
21
). Más szóval az EK 152. cikke nem eredményezheti azt, hogy a közegészségügy területe kikerüljön a Szerződésnek a mozgásszabadságokra vonatkozó szabályainak hatálya alól.
90.
Ebből következően a Bizottság, amelynek feladatai közé tartozik az EK 211. cikk értelmében, hogy gondoskodjon a Szerződés rendelkezéseinek alkalmazásáról, teljes mértékben a feladatát látja el, amikor kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást indít egy olyan tagállam ellen, amelynek a kórházak gyógyszerellátására vonatkozó jogalkotása a Bizottság véleménye szerint sérti az áruk szabad mozgását.
91.
Az ilyen eljárás nem jelenti az EK 152. cikkel való visszaélést, mivel sem a Bizottság, sem a Bíróság számára nem teszi lehetővé, hogy az érintett tagállam helyébe lépve ez utóbbinak előírja, hogy melyik megoldást részesítse előnyben. Ennélfogva ez a fellépés nem tekinthető normatív hatáskör gyakorlásának. Ez a fellépés a tagállamok által a Szerződés aláírásával és ratifikálásával betartani vállalt mozgásszabadságokból eredő korlátok pontosításával csupán keretet biztosít a fenntartott tagállami hatáskör gyakorlásának a közegészségügy területén (
22
).
92.
A Német Szövetségi Köztársaság közegészségügyi hatásköre a vitatott feltételek igazolhatóságának megállapítása keretében kerül figyelembevételre, különösen azon ítélkezési gyakorlat értelmében, amely szerint közös vagy harmonizált szabályok hiányában az egyes tagállamok dönthetik el, milyen szinten óhajtják a közegészség védelmét biztosítani, és ezt a szintet az arányosság elvének betartása mellett milyen módon kell elérni (
23
). Különösen ezen kereten belül lehet figyelembe venni e tagállam érvelését, mely szerint több tagállamban kizárólag a belső gyógyszertárak láthatják el gyógyszerrel a kórházakat (
24
).
93.
Ebből következően – amint azt a Bizottság állítja –, ezeket a vitatott feltételeket, mivel megvalósítják az áruk szabad mozgásának az EK 28. cikk szerinti korlátozását, a közösségi joggal összeegyeztethetetlennek kell nyilvánítani, ha nem igazolhatóak az EK 30. cikkében foglalt okok valamelyikével, vagy valamilyen nyomós közérdeken alapuló kényszerítő okkal. A következőkben azt fogom megvizsgálni, hogy az említett korlátozás igazolható-e.
C – A korlátozás igazolása
94.
A Németországi Szövetségi Köztársaság azt állítja, hogy a gyógyszerek Közösségen belüli kereskedelmének a vitatott feltételek által előidézett korlátozását közegészség-védelmi okok igazolják. Ezek a feltételek a kórházak részére külső gyógyszertárak által nyújtott megbízható és színvonalas gyógyszerellátás garantálására irányulnak.
95.
A felek érveinek ismeretében az a véleményem, hogy ez az igazolás elfogadható.
96.
Az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az áruk szabad mozgásának korlátozását igazolhatja az EK 30. cikkben hivatkozott közérdekű okok egyike, vagy valamely nyomós közérdeken alapuló kényszerítő ok, feltéve, hogy egyrészről az érintett intézkedés az elérni kívánt cél megvalósítására alkalmas, másrészről nem lépi túl az ahhoz szükséges mértéket (
25
).
97.
Ezen feltételek közül az első nem okoz nehézséget. A közegészség védelme ugyanis az első helyen szerepel az EK 30. cikkében védett érdekek között (
26
). Emellett a Bizottság sem vitatta, hogy a vitatott feltételek, amelyek egyetlen szállítóra bízzák a kórház gyógyszerellátásának valamennyi feladatát, alkalmasak a megbízható és színvonalas ellátás garantálására, és ezzel kapcsolatban a közegészség védelmére.
98.
A jelen eljárás középpontjában a második feltétel áll.
99.
A gyógyszerek Közösségen belüli mozgásának korlátozását a közegészség védelme csak akkor igazolhatja, ha a szóban forgó intézkedés tiszteletben tartja az arányosság elvét. Ezen elv szerint az igazolási okot akkor lehet alkalmazni, ha az emberek egészségének vagy életének védelmét a Közösségen belüli kereskedelmet kevésbé tiltó vagy korlátozó intézkedésekkel nem lehet biztosítani (
27
). Emellett, amint arra a Bizottság joggal emlékeztet, a szóban forgó rendelkezést meghozó tagállam feladata annak bizonyítása, hogy tiszteletben tartotta az említett elvet (
28
).
100.
A Bizottsággal ellentétben úgy vélem, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság magyarázatai e tekintetben meggyőzőek. Véleményem a következő három megállapításon alapul:
101.
Elsősorban a tagállamok feladata meghatározni – a Szerződésben megállapított korlátok között – a védelem biztosítani kívánt szintjét (
29
).
102.
A Németországi Szövetségi Köztársaság tehát előírhatja, hogy a kórházban gyógykezelt személyek részére nyújtott gyógyszerellátásban az orvosi személyzet részére rendszeresen vagy adott esetben sürgős kezeléshez biztosított tanácsadás révén gyógyszerésznek is részt kell vennie.
103.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a gyógyszerész szakma nem csak a gyógyszerek forgalmazásából áll. A 85/432/EGK tanácsi irányelv (
30
) 2. cikkét átvevő 2005/36 irányelv 45. cikke rendelkezéseinek megfelelően e szakma része a gyógyszerekkel kapcsolatos tájékoztatás és tanácsadás is.
104.
Ennek következtében, még ha a Bizottság állítása szerint minden egyes esetben maga az orvos felelős az általa felírt gyógyszerek alkalmazásáért, ez nem jelenti azt, hogy a gyógyszerésznek ne lenne saját tájékoztatási és tanácsadási hatásköre, amely alapján a gyógyszerek megfelelő használatára vonatkozó valamennyi információt meg kell adnia, és adott esetben jeleznie kell a gyógyszer felírásával kapcsolatos tévedést. Éppen a gyógyszerészek e saját hatásköre igazolja azt a gyógyszer-közforgalmazási monopóliumot, amelyet a részükre több tagállam elismer.
105.
Egy tagállam a közegészségügy terén a saját hatáskörén belül eljárva dönthet úgy, hogy a gyógyszerészek által nyújtott tájékoztatásból és tanácsadásból valamennyi gyógykezelt személy részesülhet, függetlenül az intézmény típusától és szakterületétől.
106.
Hogy erre mekkora a garancia, az minden bizonnyal az egyes intézmények méretétől és szakterületétől függően változik. Feltehetően kevesebb a garancia a geriátriára szakosodott intézmények esetén, amelyek olyan idős embereket látnak el, akiknek gyógyszerigénye állandó, és az orvosi személyzet által jól ismert, és több a garancia egy mellkassebészettel foglalkozó központ esetén, amely csak sürgős eseteket kezel.
107.
Azonban úgy gondolom, hogy valamennyi esetben e tanácsadásra és a gyógyszerek megfelelő használata feletti felügyeletre vonatkozó feladatok tényleges ellátása arra kötelezi a gyógyszerészt, hogy az adott intézmény által meghatározott gyakorisággal rendszeresen személyesen is jelen legyen az érintett intézményben.
108.
A Bizottsággal ellentétben úgy vélem, hogy a helyzet nem hasonlítható a közforgalmú gyógyszerforgalmazáshoz. Ez utóbbi esetben az a beteg, akinek az orvosa felírt valamely gyógyszeres kezelést, és aki ezt követően elmegy a gyógyszerészéhez, megismerheti és követheti a gyógyszerész által adott tanácsokat. Ezzel szemben a kórházban a gyógyszereket az ápoló személyzet kezeli, és a beteg az esetek többségében teljesen passzív helyzetben van.
109.
Ennek következtében a gyógyszerészek által a kórházi környezetben végzett tanácsadásra, és a megfelelő használat feletti felügyeletre vonatkozó feladatok megvalósítása magában foglalja azt is, hogy a gyógyszerésznek magának is meg kell ismernie az egyes betegek helyzetét. A gyógyszerésznek, mint arra a Németországi Szövetségi Köztársaság rámutat, a kezelő személyzet részévé kell válnia. Ennek hiányában, ha a gyógyszerész közreműködése kimerül a telefonos tanácsadásban, szerepe csak azokra az esetekre korlátozódik, amikor a kórházi orvos vagy az ápoló személyzet kérdéssel fordul hozzá valamely gyógyszer használatát illetően.
110.
E külső gyógyszerészek által ellátott tanácsadási és felügyeleti kötelezettség magában foglalja tehát azt is, hogy a gyógyszerésznek rendszeresen személyesen is jelen kell lennie a kórházban, és sürgős esetben rendelkezésre kell állnia. Ez logikusan azt is feltételezi, hogy tevékenységét a kórház közelében kell végeznie, mivel, amint arra a Bizottság emlékeztet, egyúttal a gyógyszertárban is jelen kell lennie, hogy kiszolgálja a közforgalmú igényeket is.
111.
Másodsorban, véleményem szerint a Németországi Szövetségi Köztársaság megalapozottan állítja, hogy a gyógyszerek kiválasztása és a kórházi személyzet számára nyújtott tanácsadás nehezen elválasztható feladatok.
112.
Az adott tagállamban engedélyezett gyógyszerek listája ugyanis sokkal szélesebb körű, mint azon gyógyszereké, amelyekre egy kórháznak ténylegesen szüksége van. A kórházak szükségletei az általuk kezelt betegségek kezeléséhez szükséges gyógyszerekre korlátozódnak. Emellett számos gyógyszer azonos vagy hasonló tulajdonságokkal rendelkezik. Emiatt minden kórháznak úgy kell kiválasztania a feladatai ellátásához szükséges gyógyszereket – szem előtt tartva a megbízható működést –, hogy kerülje a több, azonos tulajdonsággal rendelkező gyógyszerek szükségtelen megrendelését.
113.
A Bizottság nem vitatja, hogy a kórháznak gyógyszerei kiválasztásához szüksége van egy gyógyszerész támogatására, aki tökéletesen ismeri e kórház szükségleteit. Ezáltal valóban az a gyógyszerész végzi a gyógyszerek használatára vonatkozó tanácsadást, és vesz részt e gyógyszerek kiválasztásának folyamatában, aki ebben a legjobban ismeri ezen intézmény gyógyszerszükségleteit.
114.
Harmadsorban osztom a Németországi Szövetségi Köztársaság véleményét, miszerint elválaszthatatlanok egyrészről a kórház gyógyszerrel történő ellátásához és a gyógyszerkészletek ellenőrzéséhez, másrészről a kórházi személyzet számára nyújtott tanácsadáshoz és a gyógyszerek kiválasztásában való részvételhez kapcsolódó feladatok. Álláspontom két, egymást kiegészítő indokon alapul, amelyekből az egyik funkcionális, a másik gazdasági ok.
115.
Funkcionális szempontból egyetértek a Németországi Szövetségi Köztársasággal abban, hogy az a gyógyszerész tűnik a gyógyszerek megfelelő használatára vonatkozó tanácsadásra és e használat felügyeletére a legalkalmasabbnak, aki a gyógyszereket maga szállítja vagy készíti.
116.
Ugyanígy az a külső gyógyszerész, aki a legalkalmasabbnak tűnik a kórház valamennyi szükséges gyógyszerének szolgáltatására és gyógyszertárában a kórház valamennyi szükségletét minden körülmények között kielégítő készletek létrehozására, a legalkalmasabb arra is, hogy tanácsokkal lássa el a kórházi személyzetet, és részt vegyen a gyógyszerek kiválasztásában, hiszen ő az, aki tökéletesen ismeri az ellátandó kórház szükségleteit.
117.
A Németországi Szövetségi Köztársasággal együtt azon a véleményen vagyok, hogy ezek az eltérő feladatok kiegészítik egymást, és hogy funkcionális szempontból ésszerűbb egyetlen szakemberre bízni az elvégzésüket.
118.
E megállapítás egyaránt érvényes a kórház gyógyszerkészleteinek ellenőrzésére is. Amint azt a Németországi Szövetségi Köztársaság kifejti, valamely kórházat, amely úgy határoz, hogy ellátását külső gyógyszertárra bízza, többek között az a cél vezérli, hogy megszabaduljon a jelentős mennyiségű gyógyszer saját helyiségeiben történő raktározásának terhétől. Így tehát a külső gyógyszertárnak kell a kórház valamennyi szükségletét minden körülmények között kielégítő készletekkel rendelkeznie. Ennélfogva a legjobb helyen lévő gyógyszertár tudja egyaránt magas színvonalon ellátni a rendszeres minőségellenőrzést, és raktározni a gyógyszereket.
119.
Amint arra a Németországi Szövetségi Köztársaság rámutat, az ellátási, tanácsadási és ellenőrzési feladatok összhangban vannak egymással.
120.
Gazdasági szempontból figyelembe kell venni, hogy a tanácsadás a gyógyszerész feladatainak szerves részét képezi, amikor a gyógyszerész gyógyszert ad ki egy betegnek. Ezért a tevékenységért külön díjazás nem jár.
121.
Amikor valamely kórház úgy határoz, hogy gyógyszerellátását teljes egészében külső gyógyszertárra bízza, e gyógyszertár személyzetének biztosítania kell a tanácsadást ebben a kórházban, akár sürgős esetben is, mindazokkal a rendelkezésre állási kötelezettségekkel együtt, amellyel ez a feladat jár, valamint a gyógyszerek kiválasztását és a gyógyszertárban és a kórházban tárolt gyógyszerkészletek ellenőrzését, hiszen e feladatok a gyógyszerellátási szolgáltatás szerves részének tekinthetők. E kiegészítő feladatok ellátásának költségeit a gyógyszerek értékesítési ára tartalmazza. E tevékenységekért tehát nem jár külön díjazás. Ezzel szemben nehezen képzelhető el, hogy mindez ugyanígy teljesül, ha az említett kiegészítő feladatokkal megbízott külső gyógyszerész nem azonos a kórház gyógyszerellátásának egészéért felelős gyógyszerésszel.
122.
Ebben az esetben az érintett kórház kifejezetten ezen feladatok ellátására kénytelen alkalmazni egy gyógyszerészt, ami az ilyen felvételhez kapcsolódó kiegészítő terhek miatt nagyrészt megsemmisíti a külső gyógyszerész megbízásához fűződő érdeket.
123.
Főszabályként tisztán gazdasági célok valóban nem igazolhatják az áruk szabad mozgása alapelvének korlátozását (
31
). Ugyanakkor a közegészségügy területén a Bíróság elfogadta, hogy el lehet térni ettől az elvtől, ha a gazdasági közérdek célja a kiegyensúlyozott és mindenki számára hozzáférhető kórházi orvosi ellátás (
32
), különösen a nemzeti szintű ellátási kapacitás vagy orvosi szakértelem fenntartása (
33
).
124.
E tekintetben a Bíróság elismerte, hogy a kórházi létesítmények számának, földrajzi elhelyezkedésének, berendezésének, a rendelkezésükre álló felszereléseknek és az általuk nyújtott orvosi ellátások jellegének a tagállamok számára tervezhetőnek kell lennie. Az ilyen tervezés célja főszabály szerint egyrészt az, hogy az adott tagállam területén biztosítsa a minőségi, és kiegyensúlyozottan sokrétű kórházi ellátásokhoz való megfelelő és állandó hozzáférést. Ez a tervezés hozzájárul a költséghatékonyság biztosításához is, valamint ahhoz, hogy amennyire csak lehetséges, elkerüljék az anyagi, műszaki és emberi erőforrások pazarlását (
34
).
125.
A Bíróság szerint ez a pazarlás valójában még ennél is több kárt okoz, mivel nem vitatott, hogy a kórházi ellátási ágazat jelentős költségekkel működik, és egyre növekvő igényeket kell kiszolgálnia, miközben az egészségügyi ellátásra fordítható anyagi erőforrások – a finanszírozás módjától függetlenül – végesek (
35
).
126.
Véleményem szerint ezek a megfontolások a jelen ügyben is alkalmazhatóak, és a Németországi Szövetségi Köztársaság jogszerűen rendelkezhetett úgy, hogy – a közegészségügy magas színvonalának biztosítása érdekében, a kórházi kezelések ésszerűsített kínálatának fenntartása mellett – a kórházak gyógyszerellátása elválaszthatatlan legyen a kórházi személyzet számára nyújtott tanácsadásra, a gyógyszerek kiválasztására és a kórház gyógyszerkészletének felügyeletére vonatkozó feladatoktól.
127.
Emellett az ügyiratokból semmi sem enged arra következtetni, hogy a vitatott feltételek az EK 30. cikk második mondatának a Henn és Darby ügyben 1979. december 14-én hozott ítéletben (
36
) meghatározott értelmében vett önkényes megkülönböztetést vagy rejtett korlátozást valósítanak meg a tagállamok közötti kereskedelemben. Nincs jele ugyanis a vitatott feltételek igazolására szolgáló, a közegészségre vonatkozó indokok céljával való visszaélésnek, valamint annak, hogy azok használata másik tagállamokból származó termékekkel szemben hátrányos megkülönböztetéshez vezet, vagy egyes nemzeti termelési ágazatok közvetett védelmét szolgálja.
128.
Ennélfogva, véleményem szerint a közegészség védelmével igazolható az az előírás, hogy csak egyetlen szállító végezheti a kórház gyógyszerellátásához kapcsolódó összes feladatot, valamint a földrajzi közelség ebből eredő követelménye. Számomra ezt a megállapítást az a tény is megerősíti, hogy több tagállamban a kórházak gyógyszerellátása kizárólag a belső gyógyszertárak feladata.
129.
A Bizottság az előző okfejtéssel szemben ezenkívül még arra hivatkozik, hogy azzal nem ellentétes, hogy valamely kórház ilyen feltételeket írhat elő. Ugyanakkor úgy véli, hogy a kórházaknak biztosítaniuk kellene a lehetőséget arra, hogy ők maguk dönthessék el, hogy az alapellátást, a sürgősségi ellátást, a gyógyszerkészletek felügyeletét és a kórházi személyzet részére nyújtott tanácsadást egyetlen gyógyszertárra bízzák-e.
130.
Ezzel az állásponttal nem értek egyet. Amint rámutattam, a tagállamok szabadon határozhatják meg az egészségügy saját területükön megfelelőnek ítélt védelmének szintjét. A Németországi Szövetségi Köztársaság tehát jogosan írhatja elő valamennyi kórházában azonos védelmi szint biztosítását.
131.
Ennek megfelelően azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Bizottság kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetét utasítsa el, és az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján ez utóbbit kötelezze a költségek viselésére.
VI – Végkövetkeztetések
132.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt indítványozom, hogy a Bíróság a jelen kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet mint megalapozatlant utasítsa el, és az Európai Közösségek Bizottságát kötelezze a költségek viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	A C-267/91. és C-268/91. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 1993., I-6097. o.) 16. pontja.
(
3
)	A továbbiakban: ApoG.
(
4
)	A C-322/01. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 2003., I-14887. o.) 113. pontja.
(
5
)	A Németországi Szövetségi Köztársaság a C-438/02. sz. Hanner-ügyben 2005. május 31-én hozott ítéletre (EBHT 2005., I-4551. o.) hivatkozik.
(
6
)	A gyógyszerek Unión belüli szabad mozgását segíti elő több olyan irányelv, amely a nemzeti forgalomba hozatali engedélyek kiadásának feltételeit, és a nagykereskedelemre, a gyógyszerek osztályozására, címkézésére, valamint reklámozására vonatkozó szabályokat harmonizálta. Ezen irányelvek tartalmát az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek közösségi kódexéről szóló, 2001. november 6-i 2001/83/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 311., 67. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 27. kötet, 69. o.) foglalta egybe. A közösségi jogalkotó emellett az emberi, illetve állatgyógyászati felhasználásra szánt gyógyszerek engedélyezésére és felügyeletére vonatkozó közösségi eljárások meghatározásáról és az Európai Gyógyszerügynökség létrehozásáról szóló, 2004. március 31-i 726/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletben (HL L 136., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 34. kötet, 229. o.) létrehozta a közösségi forgalomba hozatali engedélyt. Végezetül az 1985-ös, a gyógyszerészek képzésének minimumszintjéről és az általuk gyakorolható szakmai tevékenységről szóló irányelvek elfogadása is elősegítette a gyógyszerek szabad mozgását. Ez utóbbi irányelveket váltotta fel a szakmai képesítések elismeréséről szóló, 2005. szeptember 7-i 2005/36/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 255., 22. o.).
(
7
)	Lásd e tekintetben a fent hivatkozott Deutscher Apothekerverband ügyben hozott ítélet 102. pontját.
(
8
)	Lásd e tekintetben a C-36/02. sz. Omega-ügyben 2004. október 14-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-9609. o.) 26. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
9
)	A C-147/04. sz., De Groot en Slot Allium és Bejo Zaden ügyben 2006. január 10-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-245. o.) 70. pontja.
(
10
)	A C-170/04. sz., Rosengren és társa ügyben 2007. június 5-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-4071. o.) 31. és 32. pontja.
(
11
)	A fent hivatkozott Keck és Mithouard ügyben hozott ítélet 16. pontja.
(
12
)	Lásd e tekintetben a C-254/98. sz. TK-Heimdienst-ügyben 2000. január 13-án hozott ítélet (EBHT 2000., I-151. o.) 24. pontját.
(
13
)	Egy olyan szabályozásról van szó, amely előírja, hogy a pékek, hentesek és élelmiszerkereskedők csak akkor folytathatnak mozgó árusítást egy adott közigazgatási egységen belül, ha állandó helyen is folytatnak kereskedelmi tevékenységet, ahol ugyanazokat az árucikkeket is kínálják, mint a mozgó boltjukban, és amely ugyanazon közigazgatási egységen belül helyezkedik el, mint a mozgó árusítás helye, illetve azzal szomszédos, mely esetben eltérő tagállamban is lehet.
(
14
)	A fent hivatkozott TK-Heimdienst ítélet 27. pontja. Az EK 28. cikk ezen értelmezését fejezi ki a C-1/90. sz., Aragonesa de Publicidad Exterior és Publivía ügyben 1999. július 25-én hozott ítélet (EBHT 1991., I-4151. o.) 24. pontja.
(
15
)	Az EK 3. cikk (1) bekezdésének c) pontja.
(
16
)	A 2001/83 irányelv 2. és 6. cikkének (1) bekezdése.
(
17
)	Lásd többek között a fent hivatkozott Deutscher Apothekerverband ügyben hozott ítélet 66. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
18
)	A C-166/03. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. július 8-án hozott ítélet (EBHT 2004., I-6535. o.) 15. pontja.
(
19
)	A 7/68. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1968. december 10-én hozott ítélet (EBHT 1968., 617. és 626. o.).
(
20
)	A 215/87. sz. Schumacher-ítéletben 1989. március 7-én hozott ítélet (EBHT 1989., 617. o.) 18. pontja és a fent hivatkozott Deutscher Apothekerverband ítélet 104. pontja.
(
21
)	Lásd többek között a közvetlen adózás területén a C-196/04. sz. Cadbury Schweppes és Cadbury Schweppes Overseas ügyben 2006. szeptember 12-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-7995. o.) 40. pontját; a büntetőjog területén a 186/87. sz. Cowan ügyben 1989. február 2-án hozott ítélet (EBHT 1989., 195. o.) 19. pontját és a közbiztonság területén a C-285/98. sz. Kreil ügyben 2000. január 11-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-69. o.) 15. és 16. pontját.
(
22
)	A 6/64. sz. Costa-ügyben 1964. július 15-én hozott ítélet (EBHT 1964., 1141., 1159. és 1160. o.).
(
23
)	Lásd e tekintetben a fent hivatkozott Aragonesa de Publicidad Exterior és Publivía ügyben hozott ítélet 16. pontját.
(
24
)	Ez az érvelési mód valamennyi mozgásszabadság és gazdasági tevékenység vonatkozásában érvényes. Így például a játékokkal kapcsolatban a Bíróság elfogadta, hogy az erkölcsi, vallási vagy kulturális rend sajátosságai, valamint a szerencsejátékoknak és fogadásoknak a társadalomra és az egyénre nézve erkölcsi és anyagi szempontból egyaránt káros következményei alkalmasak lehetnek annak igazolására, hogy a nemzeti hatóságok mérlegelési jogkörrel rendelkezzenek a fogyasztók, illetve a szociális rend védelmével kapcsolatos követelmények megállapítása terén. Ugyanakkor a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságainak a szóban forgó nemzeti szabályozás által előidézett korlátozására vonatkozó igazolás vizsgálata során vette figyelembe a Bíróság a tagállamok mérlegelési jogát (a C-338/04., C-359/04. és C-360/04. sz. Placanica és társa egyesített ügyekben 2007. március 6-án hozott ítélet [EBHT 2007., I-1891. o.] 47. és 48. pontja).
(
25
)	A C-254/05. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2007. június 7-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-4269. o.) 33. pontja, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
26
)	A fent hivatkozott Deutscher Apothekerverband ügyben hozott ítélet 103. pontja.
(
27
)	A fent hivatkozott Rosengren és társa ügyben hozott ítélet 43. pontja.
(
28
)	Ugyanott, 50. pont.
(
29
)	A fent hivatkozott Deutscher Apothekerverband ügyben hozott ítélet 103. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
30
)	A törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított, a gyógyszerészet területén folytatott egyes tevékenységekre vonatkozó rendelkezések összehangolásáról szóló, 1985. szeptember 16-i irányelv (HL L 253., 34. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 129. o.).
(
31
)	A C-120/95. sz. Decker-ügyben 1998. április 28-án hozott ítélet (EBHT 1998., I-1831. o.) 39. pontja.
(
32
)	A C-444/05. sz. Stamatelaki-ügyben 2007. április 19-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-3185. o.) 31. pontja, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
33
)	A C-385/99. sz., Müller-Fauré és van Riet ügyben 2003. május 13-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-4509. o.) 67. pontja, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
34
)	Ugyanott, 77–80. pont.
(
35
)	Ugyanott, 80. pont.
(
36
)	A 34/79. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 1979., 3795. o.) 21. pontja.