A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
2026. április 30.(*)
„ Előzetes döntéshozatal – Szellemi tulajdon – Szerzői jog és szomszédos jogok – 2001/29/EK irányelv – A 3. cikk (1) bekezdése – Nyilvánossághoz közvetítés – Fogalom – A jelnek idősotthon saját kábelhálózatán keresztül történő továbbközvetítése – Speciális technikai mód – Új közönség ”
A C‑127/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország) a Bírósághoz 2024. február 15‑én érkezett, 2024. február 8‑i határozatával terjesztett elő
a Gesellschaft für musikalische Aufführungs‑ und mechanische Vervielfältigungsrechte eV (GEMA)
és
a VHC 2 Seniorenresidenz und Pflegeheim gGmbH
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (első tanács),
tagjai: F. Biltgen tanácselnök, T. von Danwitz, a Bíróság elnökhelyettese, az első tanács bírájaként eljárva, és I. Ziemele (előadó) bíró,
főtanácsnok: M. Szpunar,
hivatalvezető: R. Şereş tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2025. április 2‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–        a Gesellschaft für musikalische‑ mechanische Vervielfältigungsrechte eV (GEMA) képviseletében T. Winter Rechtsanwalt,
–        a VHC 2 Seniorenresidenz und Pflegeheim gGmbH képviseletében A. Conrad, R. Grzybowska, T. Schubert és W. Spoerr Rechtsanwälte,
–        a francia kormány képviseletében R. Bénard, P. Boccanfuso, B. Dourthe, M. B. Fodda és E. Timmermans, meghatalmazotti minőségben,
–        az Európai Bizottság képviseletében J. Samnadda és G. von Rintelen, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. szeptember 4‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta következő
Ítéletet
1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2001. L 167., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 230. o.; helyesbítések: HL 2008. L 314., 16. o., HL 2014. L 10., 32. o.) 3. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
2        E kérelmet a Gesellschaft für musikalische Aufführungs‑ und mechanische Vervielfältigungsrechte eV (GEMA), egy szerzői jogi közös jogkezelő szervezet és a VHC 2 Seniorenresidenz und Pflegeheim gGmbH (a továbbiakban: VHC 2) között a műsorok idősotthonon belüli továbbközvetítésére vonatkozó engedéllyel való rendelkezés állítólagos kötelezettsége tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
3        A 2001/29 irányelv (4), (9), (10) és (23) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„(4)      A szerzői jog és a szomszédos jogok szabályozási kereteinek harmonizálása a jogbiztonság növekedése, illetve a szellemi tulajdon magas szintű védelme révén jelentős erőforrásokat mozgósít az alkotó és újító tevékenységek […] fejlesztésére, hozzájárulva ezáltal az európai ipar fejlődéséhez és fokozódó versenyképességéhez […]
[…]
(9)      A szerzői jog és szomszédos jogok harmonizációjának a magas szintű védelemből kell kiindulnia, tekintve hogy ezek a jogok elengedhetetlenek a szellemi alkotáshoz. Az általuk nyújtott védelem hozzájárul az alkotó tevékenység fenntartásához és fejlődéséhez a szerzők, az előadóművészek, az előállítók és a fogyasztók, valamint a kultúra, az ipar és a nagyközönség érdekében. A szellemi tulajdon ennek megfelelően a tulajdon részeként nyert elismerést.
(10)      Ahhoz, hogy a szerzők és előadóművészek a jövőben is alkotó és művészi tevékenységet folytathassanak, műveik felhasználásáért megfelelő díjazásban kell, hogy részesüljenek, ugyanúgy mint a producerek annak érdekében, hogy a művek pénzügyi hátterét biztosítani tudják. Az olyan termékek előállítása, mint a hangfelvételek, a filmek vagy a multimédia‑termékek, illetve az olyan szolgáltatások nyújtása, mint a lehívásra történő hozzáférhetővé tétel, jelentős befektetést igényelnek. A megfelelő díjazás biztosításához, illetve a befektetés kielégítő mértékű megtérüléséhez a szellemi tulajdonjogok megfelelő szintű védelme szükséges.
[…]
(23)      Ennek az irányelvnek harmonizálnia kell a szerzők nyilvánossághoz közvetítéshez való jogát. Ezt a jogot olyan tágan kell értelmezni, hogy lefedjen minden olyan nyilvánossághoz közvetítést, amikor a nyilvánosság nincs jelen a közvetítés kiindulópontjául szolgáló helyszínen. Ez a jog magában kell, hogy foglalja a művek bármilyen vezetékes vagy vezeték nélküli közvetítését, illetve továbbközvetítését, ideértve a sugárzást is. E jog más cselekményekre nem vonatkozik.”
4        Ezen irányelvnek „A művek nyilvánossághoz közvetítésének, valamint a védelem alatt álló egyéb teljesítmények nyilvánosság számára történő hozzáférhetővé tételének joga” című 3. cikkének (1) és (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A tagállamok a szerzők számára kizárólagos jogot biztosítanak műveik vezetékes vagy vezeték nélküli nyilvánossághoz közvetítésének engedélyezésére, illetve megtiltására, beleértve az oly módon történő hozzáférhetővé tételt is, hogy a nyilvánosság tagjai a hozzáférés helyét és idejét egyénileg választhatják meg.
[…]
(3)      Az (1) és a (2) bekezdésben foglalt jogok nem merülnek ki a nyilvánossághoz közvetítés vagy a nyilvánosság számára történő hozzáférhetővé tétel egyetlen, e cikkben említett cselekménye révén sem.”
A német jog
5        Az 1965. szeptember 9‑i Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz (a szerzői és szomszédos jogokról szóló törvény) (BGBl. 1965. I, 1273. o.) alapügyre alkalmazandó változatának (a továbbiakban: UrhG) 15. §‑a (2) bekezdésének 3. pontja alapján a szerző művének nyilvánossághoz közvetítésére vonatkozó, az UrhG 15. §‑a (2) bekezdésének első mondata szerinti kizárólagos joga magában foglalja a sugárzás jogát, tehát az UrhG 20. §‑a szerinti, ahhoz való jogot, hogy a művet vezeték nélküli – például rádiós és televíziós, kábeles, illetve műholdas műsorsugárzási – vagy más hasonló technikai eszközzel a nyilvánosság számára hozzáférhetővé tegye.
6        Az UrhG 20b. §‑a (1) bekezdésének első mondata értelmében a közvetítés joga magában foglalja a vezetékes továbbközvetítés jogát, azaz hogy a sugárzott művet vezetékes vagy mikrohullámú rendszereken továbbközvetített program keretében teljesen és módosítás nélkül továbbközvetítsék.
7        Az UrhG 15. §‑a (3) bekezdésének első mondata szerint a nyilvánossághoz közvetítés akkor valósul meg, ha nagy létszámú közönségre irányul. Az UrhG 15. §‑a (3) bekezdésének második mondata szerint a nyilvánossághoz tartozik az, aki nem áll személyes kapcsolatban a mű értékesítőjével vagy más olyan személlyel, aki számára a művet nem anyagi formában érzékelhetővé vagy hozzáférhetővé teszik.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
8        A GEMA egy zenei területen működő közös jogkezelő szervezet.
9        A VHC 2 egy idősotthon működtetője, amelyben 89 ápolásra szoruló időskorú személy él állandó jelleggel, akik ott teljes körű ápolásban részesülnek. Ez az intézmény négy lakóterületen eloszló 88 egyágyas és 3 kétágyas szobából áll, amelyeket különböző közös helyiségek, például étkezők és társalgók egészítenek ki.
10      A VHC 2 saját műholdvevő‑készülékével televízió‑ és rádióműsorokat vesz, és azokat egyidejűleg, változatlanul és teljes terjedelemben továbbközvetíti kábelhálózatán keresztül a lakók szobáiban és az ápolási helyiségekben rendelkezésre álló televízió‑ és rádiócsatlakozási pontokra.
11      A GEMA, mivel úgy ítélte meg, hogy a műsorok továbbközvetítése engedélyköteles, keresetet indított a VHC 2 ellen, kérve a repertoárjába tartozó zenei művek sugárzásának megszüntetését. A Landgericht Frankenthal (frankenthali regionális bíróság, Németország) helyt adott e keresetnek.
12      A VHC 2 által ezen ítélettel szemben benyújtott fellebbezés tárgyában eljáró Oberlandesgericht Zweibrücken (zweibrückeni regionális felsőbíróság, Németország) hatályon kívül helyezte az említett ítéletet, és elutasította a GEMA keresetét azzal az indokkal, hogy a VHC 2 általi továbbközvetítések nem minősülnek „nyilvánossághoz közvetítésnek”. E bíróság lényegében azt mondta ki, hogy bár valóban sor került közvetítésre, az nem a nyilvánosságnak szól, mivel az érintett otthon lakóinak behatárolt körére korlátozódott, amely egy strukturálisan igen homogén csoportot képvisel, és tagjai tartósan ott laktak, továbbá létszámuk meglehetősen stabil volt. Így az említett bíróság szerint a szóban forgó közvetítés magáncsoporthoz tartozó, konkrét személyekre korlátozódik.
13      A GEMA felülvizsgálati kérelme tárgyában eljáró Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország), amely a kérdést előterjesztő bíróság, először is arra keresi a választ, hogy az olyan idősotthon lakói, mint amilyet a VHC 2 működtet, a Bíróságnak a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében említett „nyilvánossághoz közvetítés” fogalmára vonatkozó ítélkezési gyakorlata értelmében meghatározatlan számú lehetséges címzettnek minősülnek‑e, vagy – amint azt az Oberlandesgericht Zweibrücken (zweibrückeni regionális felsőbíróság) megállapította – meghatározott személyek korlátozott létszámú magáncsoportját képviselik‑e.
14      Másodszor, bár a jelen ügyben a közvetítést speciális technikai módon végzik, e bíróságnak kétségei vannak annak általános relevanciáját illetően, hogy egy adott cselekmény „nyilvánossághoz közvetítésnek” minősítéséhez milyen sugárzási módot vesznek figyelembe. A 2017. március 16‑i AKM‑ítéletből (C‑138/16, EU:C:2017:218, 26–30. pont) ugyanis kitűnik, hogy a Bíróság nem vette figyelembe az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben szereplő eredeti közvetítési módtól eltérő sugárzási módot, vagyis – mint a jelen ügyben is – az antennák által fogott jel kábelek segítségével történő, egyidejű, teljes egészében való és változatlan továbbközvetítését, hanem a „nyilvánossághoz közvetítés” fennállásának megállapítása szempontjából meghatározó, „új közönség” fennállására vonatkozó feltételre támaszkodott.
15      Hasonlóképpen, a 2006. december 7‑i SGAE‑ítéletben (C‑306/05, EU:C:2006:764, 37–47. pont), a 2011. október 4‑i Football Association Premier League és társai ítéletben (C‑403/08 és C‑429/08, EU:C:2011:631, 197–199. pont), a 2014. február 27‑i OSA‑ítéletben (C‑351/12, EU:C:2014:110, 27–33. pont), valamint a 2016. május 31‑i Reha Training ítéletben (C‑117/15, EU:C:2016:379, 57. pont) a Bíróság kizárólag ez utóbbi feltételt vizsgálta, figyelmen kívül hagyva az alkalmazott sugárzási technikát.
16      A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a jogtudományi értelmezés szerint a Bíróság ezen ítélkezési gyakorlata azt sugallja, hogy a speciális technikai mód csak abban az esetben igazolja a nyilvánossághoz közvetítés fennállásának elismerését, ha az eredetileg földfelszíni, műholdas vagy kábeles úton vett tartalmak továbbközvetítésére az interneten keresztül kerül sor.
17      Harmadszor, e bíróság arra keresi a választ, hogy az olyan továbbközvetítés, mint amelyről az alapügyben szó van, megfelel‑e az „új közönség” kritériumára vonatkozó feltételnek. A kérdést előterjesztő bíróság arra is keresi a választ, hogy e tekintetben milyen esetleges hatása lenne annak, hogy az érintett intézmény lakóinak e továbbközvetítéstől függetlenül maguknak is lehetőségük van a szobáikban földfelszíni rádió‑ és televízióműsorok vételére, továbbá annak, hogy a jogosultak az eredeti műsorszolgáltatásért már díjazásban részesültek.
18      E körülmények között a Bundesgerichtshof (legfelsőbb szövetségi bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„(1)      A [2001/29] irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében szereplő »nyilvánossághoz közvetítés« fogalmának meghatározása értelmében vett »meghatározatlan számú lehetséges címzettről« van‑e szó egy kereskedelmi alapon működtetett idősotthon lakói esetében, akik a szobáikban televízió‑ és rádiócsatlakozási pontokkal rendelkeznek, amelyekre az idősotthon működtetője egyidejűleg, változatlanul és teljes terjedelemben továbbsugározza kábelhálózatán keresztül a saját műholdvevő‑készülékével vett műsorokat?
2)      Továbbra is általánosan alkalmazandó‑e az a Bíróság által eddig használt fogalommeghatározás, amely szerint ahhoz, hogy a [2001/29] irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett »nyilvánossághoz közvetítésnek« minősülhessen, szükséges, hogy »a védelem alatt álló mű közvetítése az addig alkalmazottaktól eltérő, speciális technikai módon történjen, vagy pedig, ennek hiányában, hogy [új közönség] azaz olyan közönség részére történjen, amelyet a szerzői jog jogosultja nem vett figyelembe, amikor az eredeti nyilvánossághoz közvetítést engedélyezte«, vagy az alkalmazott speciális technikai mód már csak olyan esetekben bír jelentőséggel, amelyekben először földfelszíni, műholdas vagy kábeles úton vett tartalmaknak a nyílt internetre történő továbbközvetítésére kerül sor?
3)      A [2001/29] irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében szereplő »nyilvánossághoz közvetítés« fogalmának meghatározása értelmében vett »új közönségről« van‑e szó akkor, ha az idősotthon haszonszerzési célból eljáró működtetője egyidejűleg, változatlanul és teljes terjedelemben továbbsugározza kábelhálózatán keresztül a saját műholdvevő‑készülékével vett műsorokat az otthon lakóinak szobáiban rendelkezésre álló televízió‑ és rádiócsatlakozási pontokra? Jelentőséggel bír‑e ennek értékelése szempontjából, hogy a lakóknak a kábeles sugárzástól függetlenül lehetőségük van‑e a televíziós és rádiós műsorok szobáikban történő földfelszíni vételére? Jelentőséggel bír‑e továbbá ennek értékelése szempontjából, hogy a jogosultak már az eredeti sugárzáshoz való hozzájárulásért díjazásban részesülnek‑e?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
A második és harmadik kérdésről
19      Második és harmadik kérdésével, amelyeket célszerű együttesen és elsőként vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az e rendelkezés szerinti „nyilvánossághoz közvetítés” fogalma magában foglalja a valamely idősotthonban található kábelhálózaton keresztül a lakók szobáiban rendelkezésre álló televízió‑ és rádiócsatlakozási pontokhoz kapcsolt műholdvevő‑készülékkel vett műsoroknak az otthon működtetője általi egyidejű, teljes terjedelemben és változatlanul történő továbbközvetítését.
20      A kérdést előterjesztő bíróság különösen arra keresi a választ, hogy az ilyen továbbközvetítés e fogalom alá tartozik‑e, akár mint „speciális technikai módon” végzett, akár mint „új közönségnek” szánt közvetítés.
21      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében a tagállamok a szerzők számára kizárólagos jogot biztosítanak műveik vezetékes vagy vezeték nélküli nyilvánossághoz közvetítésének engedélyezésére, illetve megtiltására, beleértve az oly módon történő hozzáférhetővé tételt is, hogy a nyilvánosság tagjai a hozzáférés helyét és idejét egyénileg választhatják meg.
22      Amint azt a Bíróság több alkalommal megállapította, e rendelkezés alapján a szerzőket olyan preventív jellegű jog illeti meg, amely lehetővé teszi számukra, hogy a nyilvánossághoz közvetítés megtiltása érdekében művük lehetséges felhasználói és e felhasználók által esetlegesen tervezett nyilvánossághoz közvetítés közé álljanak (2012. március 15‑i SCF‑ítélet, C‑135/10, EU:C:2012:140, 75. pont; 2024. június 20‑i GEMA‑ítélet, C‑135/23, EU:C:2024:526, 17. pont).
23      Ami a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „nyilvánossághoz közvetítés” fogalmát illeti, azt – amint azt ezen irányelv (23) preambulumbekezdése kiemeli – olyan tágan kell értelmezni, hogy lefedjen minden olyan nyilvánossághoz való közvetítést, amely nyilvánosság nincs jelen a közvetítés kiindulópontjául szolgáló helyszínen, és ily módon valamely műnek bármilyen ilyen jellegű vezetékes vagy vezeték nélküli közvetítését, illetve továbbközvetítését, ideértve a sugárzást is. Ezen irányelv (4), (9) és (10) preambulumbekezdéséből következően ugyanis annak fő célja, hogy a szerzők számára olyan magas szintű oltalmat hozzon létre, amely számukra megfelelő díjazást biztosít műveik felhasználása után, többek között a nyilvánossághoz közvetítés esetén (lásd ebben az értelemben: 2006. december 7‑i SGAE‑ítélet, C‑306/05, EU:C:2006:764, 36. pont; 2024. április 11‑i Citadines ítélet, C‑723/22, EU:C:2024:289, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
24      E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a „nyilvánossághoz közvetítésnek” a 3. cikk (1) bekezdése értelmében vett fogalma két együttes elemet ötvöz, azaz a mű közvetítésének cselekményét és a mű nyilvánossághoz közvetítését, és e fogalom egyedi értékelést igényel (2021. június 22‑i YouTube és Cyando ítélet, C‑682/18 és C‑683/18, EU:C:2021:503, 66. pont; 2024. június 20‑i GEMA‑ítélet, C‑135/23, EU:C:2024:526, 21. pont).
25      Ennek megítéléséhez több, nem önálló jellegű és egymástól függő, kiegészítő kritériumot kell figyelembe venni. Mivel e kritériumok különböző konkrét helyzetekben igen változó erősséggel lehetnek jelen, ezeket egyenként és egymással kölcsönhatásban is alkalmazni kell (2016. május 31‑i Reha Training ítélet, C‑117/15, EU:C:2016:379, 35. pont; 2024. június 20‑i GEMA‑ítélet, C‑135/23, EU:C:2024:526, 22. pont).
26      E kritériumok közül az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a „nyilvánossághoz közvetítésnek” való minősüléshez többek között az szükséges, hogy a védelem alatt álló művet az addig alkalmazottaktól eltérő, speciális technikai módon vagy ennek hiányában egy „új közönség”, azaz egy olyan közönség részére közvetítsék, amelyet a szerzői jog jogosultja nem vett figyelembe, amikor a műve eredeti nyilvánossághoz közvetítését engedélyezte (2016. szeptember 8‑i GS Media ítélet, C‑160/15, EU:C:2016:644, 37. pont; 2024. június 20‑i GEMA‑ítélet, C‑135/23, EU:C:2024:526, 43. pont).
27      A jelen ügyben először is meg kell állapítani, hogy – amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik – a kérdést előterjesztő bíróság kérdései azon az előfeltevésen alapulnak, amely szerint a műsorok olyan továbbközvetítését, mint amelyről az alapügyben szó van, az eredeti közvetítéstől eltérő, speciális technikai módon hajtják végre.
28      Meg kell azonban jegyezni, hogy annak megállapításához, hogy e kritérium releváns‑e a gazdasági szereplő cselekményének a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „nyilvánossághoz közvetítésnek” minősítése szempontjából, a Bíróság többek között ezen irányelv 3. cikkének (3) bekezdésére támaszkodott, amelynek értelmében az oltalom alatt álló művek valamely nyilvánossághoz való közvetítésbe való belefoglalása nem meríti ki azt a jogot, hogy ezen művek egyéb nyilvánossághoz való közvetítésének engedélyezésére vagy megtiltására kerüljön sor (lásd ebben az értelemben: 2013. március 7‑i ITV Broadcasting és társai ítélet, C‑607/11, EU:C:2013:147, 23. pont).
29      Ebből azt a következtetést vonta le, hogy az uniós jogalkotó, azáltal hogy szabályozza azon helyzeteket, amelyek tárgya valamely adott mű többszörös felhasználása, úgy kívánt szabályokat felállítani, hogy a mű minden egyes, speciális technikai módon történő közvetítését vagy továbbközvetítését a szóban forgó mű szerzője főszabály szerint köteles egyenként engedélyezni (lásd ebben az értelemben: 2013. március 7‑i ITV Broadcasting és társai ítélet, C‑607/11, EU:C:2013:147, 24. pont).
30      Ennek alapján a Bíróság úgy ítélte meg, hogy különbséget kell tenni egyrészt azon helyzetek között, amelyekben a működtető hozzáférhetővé tett, tudatos beavatkozás útján, egy új nyilvánosság számára védett műveket magában foglaló műsorközvetítést, amely közönséget az érintett szerzők nem vettek figyelembe, amikor engedélyezték a szóban forgó műsorközvetítést, másrészt pedig azon helyzetek között, amelyekben két közvetítésre kerül sor, és azokat specifikus technikai feltételek mellett valósítják meg, a védett művek közvetítésének eltérő módját követve (lásd ebben az értelemben: 2013. március 7‑i ITV Broadcasting és társai ítélet, C‑607/11, EU:C:2013:147, 38. és 39. pont).
31      Így a Bíróság ítélkezési gyakorlatából, és különösen a 2013. március 7‑i ITV Broadcasting és társai ítéletből (C‑607/11, EU:C:2013:147) az következik, hogy az ilyen cselekmény csak akkor tekinthető úgy, hogy azt a jelen ítélet 26. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett „speciális technikai módon” hajtják végre, ha egy adott technikai mód alkalmazása az eredeti közvetítéstől független műsorok új közvetítésének vagy továbbközvetítésének megvalósításával jár.
32      Amint az a Bíróság ítélkezési gyakorlatából is kitűnik, különösen ez a helyzet áll fenn valamely földfelszíni televíziós műsorszolgáltatás internetes hálózaton történő továbbközvetítése esetében (lásd ebben az értelemben: 2013. március 7‑i ITV Broadcasting és társai ítélet, C‑607/11, EU:C:2013:147, 26. pont; 2017. november 29‑i VCAST ítélet, C‑265/16, EU:C:2017:913, 14., 46. és 48. pont). Ezzel szemben a Bíróság kimondta, hogy az olyan helyzet, mint amely a 2006. december 7‑i SGAE‑ítélet (C‑306/05, EU:C:2006:764) alapjául szolgált, vagyis az olyan közvetítés, amely a szállodai szobákban lévő televíziókészülékeken keresztül történik a szálloda létesítményének szobáiban megszálló vendégek részére, nem ezen esetbe, hanem a jelen ítélet 30. pontjában hivatkozott első eset körébe tartozik (lásd ebben az értelemben: 2013. március 7‑i ITV Broadcasting és társai ítélet, C‑607/11, EU:C:2013:147, 37. és 38. pont).
33      Márpedig, amint arra a főtanácsnok az indítványának 20. pontjában rámutatott, ez utóbbi helyzet hasonló az alapügyben szóban forgó helyzethez, amelyben – amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik – az idősotthon működtetője, akárcsak egy szálloda üzemeltetője, a tulajdonában lévő műholdvevő antenna által fogott jelet a létesítményében elhelyezett kábelhálózaton keresztül továbbközvetíti e létesítmény különböző területeire.
34      Ebből következik, hogy az olyan műsorok továbbközvetítése, mint amelyről az alapügyben szó van, nem tekinthető úgy, hogy azt a jelen ítélet 26. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat értelmében vett „speciális technikai módon” végzik.
35      Ezen ítélkezési gyakorlatnak megfelelően másodsorban azt kell megvizsgálni, hogy a szóban forgó továbbközvetítést olyan „új közönségnek” szánják‑e, amely eltér attól, amelyre az eredeti műsorok irányulnak.
36      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a mű sugárzásának szerző általi engedélyezése csak a közvetlen felhasználókat érinti, vagyis a jelvételre alkalmas készülékek azon birtokosait, akik kizárólag magánéleti vagy családi körben veszik az adásokat (lásd ebben az értelemben: 2006. december 7‑i SGAE‑ítélet, C‑306/05, EU:C:2006:764, 41. pont; 2011. október 4‑i Football Association Premier League és társai ítélet, C‑403/08 és C‑429/08, EU:C:2011:631, 198. pont).
37      Így a Bíróság megállapította, hogy a szállodák, a pubok, illetve a gyógyfürdők vendégei vagy rehabilitációs központ páciensei, valamint valamely ingatlan rövid távú, többek között turistaszállás címén történő bérbeadás tárgyát képező apartmanjainak bérlői ilyen új közönségnek minősülnek (lásd ebben az értelemben különösen: 2006. december 7‑i SGAE‑ítélet, C‑306/05, EU:C:2006:764, 42. pont; 2011. október 4‑i Football Association Premier League és társai ítélet, C‑403/08 és C‑429/08, EU:C:2011:631, 199. pont; 2014. február 27‑i OSA‑ítélet, C‑351/12, EU:C:2014:110, 32. pont; 2016. május 31‑i Reha Training ítélet, C‑117/15, EU:C:2016:379, 61. pont; 2024. június 20‑i GEMA‑ítélet, C‑135/23, EU:C:2024:526, 44. pont).
38      Ilyen körülmények között ugyanis a Bíróság lényegében úgy ítélte meg, hogy a közvetítés címzettjei „új közönségnek” minősülnek, mivel főszabály szerint a védelem alatt álló művet kizárólag az érintett intézmény üzemeltetőjének beavatkozása révén élvezik, aki a magatartása következményeinek teljes ismeretében hozzáférést biztosít számukra e műhöz, amennyiben annak sugárzási területén belül tartózkodnak.
39      A Bíróság ezzel szemben kimondta, hogy nem ez a helyzet az ingatlan lakásbérlői esetében, akik a maguk részéről nem tekinthetők a jelen ítélet 26. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett „új közönségnek” (lásd ebben az értelemben: 2024. június 20‑i GEMA‑ítélet, C‑135/23, EU:C:2024:526, 45. pont).
40      Márpedig ez a helyzet hasonló az alapügyben szóban forgó helyzethez, amelyben – amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik – az idősotthon lakói állandó jelleggel ott laknak. Ennélfogva meg kell állapítani, hogy az ilyen lakók nem minősülnek ilyen „új közönségnek”.
41      E következtetést nem kérdőjelezi meg az az érv sem, amely szerint az általa bérbe adott lakás tulajdonosától eltérően az idősotthon működtetője a lakóknak több szolgáltatást nyújt, mivel e lakók kisebb önállósággal rendelkeznek. Amint ugyanis arra a főtanácsnok az indítványának 37–39. pontjában lényegében rámutatott, az érintett műsorok továbbközvetítésének címzettjei – mint azon vevőkészüléket birtoklók, akik egyénileg vagy magán‑, illetve családi körben veszik az adást – a szerzői jogok jogosultjai által megcélzott közönség részét képezik, amennyiben ez utóbbiak engedélyezték műveiknek műsorsugárzás formájában történő eredeti nyilvánossághoz közvetítését.
42      Következésképpen meg kell állapítani, hogy egy idősotthon működtetője azáltal, hogy kábelhálózaton keresztül műholdvevő antenna által fogott televízió‑ és rádióműsorokat továbbközvetíti az ilyen otthon szobáiba, nem valósít meg a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „nyilvánossághoz közvetítést”.
43      E tekintetben nem meghatározó a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott, az ilyen működtető tevékenységének haszonszerzési jellegére vonatkozó körülmény. E haszonszerzési jelleg ugyanis, bár kétségtelenül nem irreleváns, nem is szükségképpen elengedhetetlen feltétele magának a nyilvánossághoz közvetítés fennállásának (lásd ebben az értelemben: 2024. június 20‑i GEMA‑ítélet, C‑135/23, EU:C:2024:526, 24. pont).
44      Végül hozzá kell tenni, hogy az ilyen értelmezés nem sérti a 2001/29 irányelvnek a jelen ítélet 23. pontjában felidézett célkitűzéseit. Amint ugyanis arra a főtanácsnok az indítványának 35. pontjában lényegében rámutatott, olyan körülmények között, mint amilyenek az alapügyben szerepelnek, a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „nyilvánossághoz közvetítés” fennállásának elismerése a szerzői jogok jogosultjainak túlzott mértékű díjazásához vezetne, míg – amint azt a 2001/29 irányelv (10) preambulumbekezdése kifejezetten kimondja – ezen irányelv értelmében a műveik felhasználásáért csupán megfelelő díjazásban kell, hogy részesüljenek (lásd ebben az értelemben: 2011. október 4‑i Football Association Premier League és társai ítélet, C‑403/08 és C‑429/08, EU:C:2011:631, 108. pont).
45      A fenti megfontolásokra tekintettel a második és a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezés szerinti „nyilvánossághoz közvetítés” fogalma nem foglalja magában a valamely idősotthonban található kábelhálózaton keresztül a lakók szobáiban rendelkezésre álló televízió‑ és rádiócsatlakozási pontokhoz kapcsolt műholdvevő‑készülékkel vett műsoroknak az otthon működtetője általi egyidejű, teljes terjedelemben és változatlanul történő továbbközvetítését.
Az első kérdésről
46      Figyelemmel a második és a harmadik kérdésre adott válaszra, az első kérdést nem szükséges megválaszolni.
A költségekről
47      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján, a Bíróság (első tanács), a következőképpen határozott:
Az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 3. cikkének (1) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
az e rendelkezés szerinti „nyilvánossághoz közvetítés” fogalma nem foglalja magában a valamely idősotthonban található kábelhálózaton keresztül a lakók szobáiban rendelkezésre álló televízió‑ és rádiócsatlakozási pontokhoz kapcsolt műholdvevő‑készülékkel vett műsoroknak az otthon működtetője általi egyidejű, teljes terjedelemben és változatlanul történő továbbközvetítését.
Aláírások
*      Az eljárás nyelve: német.