62017CC0052
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2018. március 13. (
1
)
C‑52/17. sz. ügy
VTB Bank (Austria) AG,
az Österreichische Finanzmarktaufsicht
részvételével
(a Bundesverwaltungsgericht [szövetségi közigazgatási bíróság, Ausztria] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – A jogszabályok közelítése – A hitelintézetek felügyelete – 2013/36/EU irányelv – 575/2013/EU rendelet – 468/2014/EU rendelet – Felügyeleti és szankcionálási hatáskörök – A nagykockázat‑vállalásokra vonatkozó határértékek – A nagykockázat‑vállalásokra vonatkozó határértékek túllépése esetén kamatkivetést előíró tagállami szabályozás”
1.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem lehetőséget nyújt a Bíróságnak arra, hogy (ha nem tévedek) először foglaljon állást azon prudenciális követelményekre irányuló felügyeleti eljárás néhány szempontjáról, amelyek az uniós jogalkotó szerint a hitelintézetekre és a befektetési intézményekre vonatkoznak.
2.
Az e területre vonatkozó szabályozást a 2013/36/EU irányelv (
2
) és az 575/2013/EU rendelet (
3
) adja. Ezzel összefüggésben az osztrák bíróságok előtt folyamatban levő jogvita lényegében két kérdésről szól:
–
Egyfelől, milyen jogi jellege van az azon hitelintézetekre vonatkozó kamatkivetésnek, amelyek nem tartják be a CRR által megjelölt, nagykockázat‑vállalásokra vonatkozó határértékeket. Konkrétan, tisztázni kell, hogy szankcióról vagy közigazgatási intézkedésről van‑e szó, és a nemzeti hatóságoknak milyen mozgásterük van annak meghozatalára a jelen ügyhöz hasonló esetben.
–
Másfelől milyen feltételekkel fogadható el, hogy felügyeleti eljárás van folyamatban a 468/2014/EU rendelet (
4
) által előírt átmeneti szabályozás alkalmazása céljából, ha az Európai Központi Bank (EKB) és egy nemzeti felügyelő hatóság között hatáskörváltásra kerül sor.
I. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
1. A 2013/36 irányelv
3.
A (2) preambulumbekezdés megállapítja:
„Ennek az irányelvnek célszerű tartalmaznia többek között az üzleti tevékenység engedélyezését, a befolyásoló részesedések szerzését, a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságának gyakorlását, a székhely szerinti és fogadó tagállamok felügyeleti hatóságainak hatásköreit e tekintetben szabályozó rendelkezéseket, valamint a hitelintézetek és befektetési vállalkozások induló tőkéjét és felügyeleti felülvizsgálatát szabályozó rendelkezéseket. Ezen irányelv fő célja és tárgya a hitelintézetek és befektetési vállalkozások tevékenységéhez való hozzáférésre vonatkozó nemzeti rendelkezések koordinálása, valamint irányításuk részletes szabályainak és felügyeleti keretüknek a megállapítása. A 2006/48/EK[ (
5
)] és a 2006/49/EK[ (
6
)] irányelv a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményeket is tartalmazott. Ezeket a követelményeket az 575/2013/EU rendeletbe kell belefoglalni, amely a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozóan egységes és közvetlenül alkalmazandó prudenciális követelményeket állapít meg, mivel az ilyen követelmények a hitelintézetek és befektetési vállalkozások által birtokolt több eszköz tekintetében is szorosan kapcsolódnak a pénzügyi piacok működéséhez. Ennek megfelelően ezt az irányelvet az 575/2013/EU rendelettel együtt kell értelmezni és az említett rendelettel együtt alkotja a banki tevékenységeket, a felügyeleti keretet és a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális szabályokat szabályozó jogi keretet.”
4.
A (35) preambulumbekezdés értelmében:
„Az ezen irányelvből és az 575/2013/EU rendeletből eredő kötelezettségeknek az intézmények, az intézmény üzleti tevékenységét és az intézmény vezető testületének tagjait ténylegesen ellenőrző személyek által való megfelelés és annak biztosítása érdekében, hogy az említettek az egész Unióban egyforma elbánásban részesülnek, a tagállamoknak hatékony, arányos és visszatartó erejű közigazgatási szankciókat és más közigazgatási intézkedéseket kell előírniuk. A tagállamok által meghatározott közigazgatási szankcióknak és más közigazgatási intézkedéseknek ezért eleget kell tenniük bizonyos alapvető követelményeknek a címzettekkel, az alkalmazásukkor figyelembe veendő kritériumokkal, a közzétételükkel, a legfontosabb szankcionálási hatáskörökkel és a közigazgatási pénzbírságok mértékével kapcsolatban.”
5.
A (41) preambulumbekezdés kimondja:
„Ennek az irányelvnek közigazgatási szankciókat és egyéb közigazgatási intézkedéseket kell előírnia, hogy biztosítsa a lehető legszélesebb körű fellépést a jogsértést követően, és hogy segítse a további jogsértéseket megelőzni, tekintet nélkül arra, hogy a nemzeti jog szerint közigazgatási szankcióról vagy közigazgatási intézkedésről van‑e szó. A tagállamoknak jogosultnak kell lenniük az ezen irányelvben foglaltakon túl egyéb szankciókat és nagyobb mértékű közigazgatási pénzbírságokat előírni.”
6.
A 64. cikk („Felügyeleti és szankcionálási hatáskörök”) előírja:
„(1)   Az illetékes hatóságoknak rendelkezniük kell a feladataik ellátásához szükséges minden olyan felügyeleti hatáskörrel, amely révén beavatkozhatnak az intézmények tevékenységébe, beleértve különösen a 18. cikk szerinti engedély‑visszavonási jogot, valamint a 102. cikk alapján szükséges hatáskört és a 104. és a 105. cikkben megállapított hatáskört.
(2)   Az illetékes hatóságok ezen irányelvvel és a nemzeti joggal összhangban, a következők bármelyike szerint gyakorolják felügyeleti és szankcionálási hatásköreiket:
a)
közvetlenül,
b)
más hatóságokkal együttműködve,
c)
oly módon, hogy felelősségüket megtartva más hatóságokra ruházzák át hatásköreiket,
d)
az illetékes igazságügyi hatóságok megkeresésével.”
7.
A 65. cikk („Közigazgatási szankciók és egyéb közigazgatási intézkedések”) (1) bekezdése megállapítja:
„Az illetékes hatóságok 64. cikkben említett felügyeleti hatásköreinek, valamint a büntetőjogi szankciókról való rendelkezés és a szankciók kivetése tagállami jogának a sérelme nélkül, a tagállamok megállapítják azokat a szabályokat, amelyek az ezen irányelv átültetése során elfogadott és az 575/2013/EU rendelet vagy nemzeti rendelkezéseinek megsértése esetén alkalmazandó közigazgatási szankciókra és egyéb közigazgatási intézkedésekre vonatkoznak, és megtesznek minden szükséges intézkedést azok végrehajtása érdekében. Amennyiben a tagállamok úgy határoznak, hogy a tagállami büntetőjog hatálya alá tartozó jogsértésekre vonatkozó közigazgatási szankciók tekintetében nem határoznak meg szabályokat; közlik a Bizottsággal a vonatkozó büntetőjogi rendelkezéseket. A közigazgatási szankcióknak és egyéb közigazgatási intézkedéseknek hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük.”
8.
A 67. cikk szerint:
„(1)   Ez a cikk legalább a következő esetek valamelyikében alkalmazandó, ha:
[…]
k)
egy intézménynél a kitettség mértéke meghaladja Az 575/2013/EU rendelet 395. cikkében meghatározott értékeket;
[…]
(2)   A tagállamok biztosítják, hogy az (1) bekezdésben említett esetekben legalább a következő közigazgatási szankciók és más közigazgatási intézkedések legyenek alkalmazhatók:
[…]
g)
közigazgatási pénzbírság a jogsértésből származó haszon vagy elkerült veszteség összegének legfeljebb kétszereséig, ha ezek összege meghatározható.
[…]”
2. Az 575/2013 rendelet
9.
Az (5) preambulumbekezdés megállapítja:
„E rendeletnek és a 2013. június 26‑i 2013/36/EU irányelvnek együtt kell azt a jogi keretet alkotnia, amely a tevékenységekhez való hozzáférést és a felügyeleti keretet szabályozza, továbbá a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra […] vonatkozó prudenciális szabályokat tartalmazza. Ezért ezt a rendeletet az említett irányelvvel együtt kell értelmezni.”
10.
A (9) preambulumbekezdés kimondja:
„A jogbiztonság érdekében és az Unión belüli egyenlő versenyfeltételek szükségessége miatt a belső piac működése szempontjából kulcsfontosságú, hogy valamennyi piaci szereplőre egységes szabályozás vonatkozzon. Ezért a piaci torzulások és a szabályozási arbitrázs elkerülése érdekében a prudenciális minimumkövetelmények esetében maximális harmonizációt kell biztosítani. […]”
11.
A 2. cikk szerint:
„Az ennek a rendeletnek való megfelelés biztosítása céljából az illetékes hatóságok a 2013/36/EU irányelvben meghatározott hatáskörökkel rendelkeznek, és az abban meghatározott eljárásokat követik.”
12.
A 395. cikk értelmében:
„(1)   Az intézmény egy ügyfél vagy ügyfélcsoporttal szembeni, a hitelkockázat‑mérséklés hatásnak a 399–403. cikkel összhangban történő figyelembevételével számított kitettség értékeinek összege, nem haladhatja meg a figyelembe vehető tőkéjének 25%‑át. Amennyiben az ügyfél intézmény, vagy amennyiben az ügyfélcsoport egy vagy több intézményt is tartalmaz, ez az érték nem haladhatja meg az intézmény figyelembe vehető tőkéjének 25%‑a és 150 millió EUR közül a nagyobb értéket, feltéve, hogy az ügyfélcsoportba tartozó nem intézményi ügyfelekkel szembeni kitettségértékek összege – hitelkockázat‑mérséklés hatásának a 399–403. cikkel összhangban történő figyelembevételével – nem haladja meg az intézmény figyelembe vehető tőkéjének 25%‑át.
Amennyiben a 150 millió EUR értékhatár magasabb, mint az intézmény figyelembe vehető tőkéjének 25%‑a, úgy a hitelkockázat‑mérséklés hatásának a 399–403. cikkel összhangban történő figyelembevételével számított kitettségérték nem haladhat meg egy, az intézmény figyelembe vehető tőkéjének arányában megállapított észszerű határértéket. Ezen észszerű határértéket az intézmény állapítja meg a 2013/36/EU irányelv 81. cikkében említett, a koncentrációs kockázat kezelésére és ellenőrzésére szolgáló szabályokkal és eljárásokkal összhangban. Ez a határérték nem haladhatja meg az intézmény figyelembe vehető tőkéjének 100%‑át.
Az illetékes hatóságok 150 millió EUR‑nál alacsonyabb határértéket is megállapíthatnak, és erről tájékoztatniuk kell az [Európai Bankhatóságot] és a Bizottságot.
[…]
(5)   Az e cikkben meghatározott határértékek túlléphetők a kereskedési könyvben felmerülő kitettségek esetében, ha teljesülnek az alábbi feltételek:
a)
az adott ügyféllel vagy ügyfélcsoporttal szembeni, a kereskedési könyvön kívül nyilvántartott kitettségek nem haladják meg az (1) bekezdésben megállapított határértéket, amely határértéket a figyelembe vehető tőkéhez viszonyítva számítanak ki oly módon, hogy a többlet teljes mértékben a kereskedési könyvben jelenik meg;
b)
az intézmény teljesít egy további, az (1) bekezdésben meghatározott határérték túllépéséhez kapcsolódó és a 397. és 398. cikkek szerint kiszámított kiegészítő szavatolótőke‑követelményt;
c)
ha a túllépés felmerülése óta 10 vagy annál kevesebb nap telt el, az adott ügyféllel vagy egymással kapcsolatban álló ügyfelek csoportjával szemben vállalt, kereskedési könyvben szereplő kitettség nem haladhatja meg az intézmény figyelembe vehető tőkéjének 500%‑át;
d)
a 10 napnál hosszabb ideje fennálló túllépések összesített értéke nem haladhatja meg az intézmény figyelembe vehető tőkéjének 600%‑át.
Az intézménynek minden egyes alkalommal, amikor túllépi valamely fenti határértéket, késedelem nélkül jelentenie kell az illetékes hatóságok felé a túllépés összegét és az érintett ügyfél nevét, valamint adott esetben az egymással kapcsolatban álló érintett ügyfelek csoportjának nevét.
[…]”
13.
A 396. cikk (1) bekezdése előírja:
„Ha kivételes esetben a kitettségek meghaladják a 395. cikk (1) bekezdésében rögzített határértéket, az intézménynek haladéktalanul jelentenie kell a kitettségértéket az illetékes hatóságoknak, amelyek, ha a körülmények indokolják, korlátozott időtartamot biztosítanak az intézménynek a határértéknek való megfelelésre.
[…]”
3. Az 1024/2013/EU rendelet (
7
)
14.
A 33. cikk (2) bekezdése megállapítja:
„Az EKB ellátja az e rendelettel 2014. november 4‑én rá ruházott feladatokat, az e bekezdésben foglalt végrehajtási rendelkezésekre és intézkedésekre is figyelemmel.
[…]”
4. A 468/2014 rendelet
15.
A 2. cikk a következő fogalommeghatározásokat tartalmazza:
„[…]
24.
»az EKB felügyeleti eljárása«: az EKB‑nak a valamely EKB felügyeleti határozat kiadásának előkészítésére irányuló tevékenysége, ideértve a közös eljárásokat és az igazgatási pénzbírságok kirovását. […]
25.
»az INH [illetékes nemzeti hatóság] felügyeleti eljárása« az INH‑nak az INH egy vagy több felügyelt szervezethez vagy felügyelt csoporthoz, illetve egy vagy több személyhez intézett felügyeleti határozata kiadásának előkészítésére irányuló tevékenysége, ideértve az igazgatási pénzbírságok kirovását.
[…]”
16.
A 48. cikk („Folyamatban levő eljárások”) kimondja:
„(1)   Ha az EKB és az INH közötti hatáskörváltásra kerül sor, az a hatóság, amelynek hatásköre megszűnik (a továbbiakban: a megszűnő hatáskörű hatóság) tájékoztatja a hatáskört szerző hatóságot (a továbbiakban: a felügyeletet átvevő hatóságot) minden hivatalosan megindított felügyeleti eljárásról, amelyben döntést kell hozni. A megszűnő hatáskörű hatóság ezt a tájékoztatást azt követően haladéktalanul megadja, amint tudomást szerzett a hatáskörében bekövetkezendő változásról. A megszűnő hatáskörű hatóság ezt az információt folyamatosan – főszabályként havonta – frissíti, amennyiben van új, a felügyeleti eljárásra vonatkozó, jelentendő információ. A felügyeletet átvevő hatóság kellően indokolt esetben lehetővé teheti az ennél ritkább jelentést. A 48. és a 49. cikk alkalmazásában felügyeleti eljárás az EKB vagy az INH felügyeleti eljárása.
A hatáskörváltást megelőzően a megszűnő hatáskörű hatóság indokolatlan késedelem nélkül kapcsolatba lép a felügyeletet átvevő hatósággal a döntést igényelő minden új felügyeleti eljárás hivatalos megindítását követően.
[…]
(3)   Ha egy döntést igénylő, hivatalosan megindított felügyeleti eljárás nem fejezhető be a felügyeleti hatáskörváltás napja előtt, a megszűnő hatáskörű hatóság továbbra is illetékes marad az ilyen folyamatban levő felügyeleti eljárás befejezésére. Ebből a célból a megszűnő hatáskörű hatóság a felügyeleti eljárás befejezéséig megtartja az összes vonatkozó hatáskörét. A megszűnő hatáskörű hatóság megtartott hatáskörei alapján az irányadó jognak megfelelően fejezi be a szóban forgó folyamatban lévő felügyeleti eljárást. A megszűnő hatáskörű hatóság a hatáskörváltást megelőzően folyamatban lévő felügyeleti eljárásban bármely határozat meghozatala előtt tájékoztatja a hatáskört átvevő hatóságot. A felügyeletet átvevő hatóság számára megküldi a meghozott határozat másolatát és a határozathoz kapcsolódó lényeges dokumentumokat.
[…].”
17.
A 149. cikk („A folyamatban lévő eljárások folytonossága”) előírja:
„(1)   Az EKB eltérő döntésének hiányában ha valamely INH olyan felügyeleti eljárást indított, amely az SSM‑rendelet alapján az EKB hatáskörébe kerül át és erre 2014. november 4. előtt kerül sor, a 48. cikkben megállapított eljárásokat kell alkalmazni.
(2)   A 48. cikkben foglaltaktól való eltérésként ez a cikk a szokásos eljárásokra is vonatkozik.”
B.
A nemzeti jog: Bankwesengesetz (A bankrendszerről szóló törvény) (
8
)
18.
Az 97. § (1) bekezdése így rendelkezett:
„A Finanzmarktaufsichtsbehörde (pénzpiaci felügyelő hatóság, a továbbiakban: FMA) az alábbi összegek után kamatot vet ki a hitelintézetekre:
[…]
4.
A [CRR] 395. cikkének (1) bekezdése szerinti nagykockázat‑vállalási határérték túllépése évi 2 százalékának 30 napra vetített összege, a 70. § (2) bekezdése szerinti felügyeleti intézkedések vagy a hitelintézet túladósodottságának esetét kivéve.”
19.
A 98. § (5) bekezdése értelmében:
„A hitelintézet […] valamely felelős személye, aki
[…]
2)
az 575/2013/EU rendelet 395. cikkében foglalt határértékeket meghaladó hiteleket vállal a hitelintézet nevében,
[…]
ha a cselekmény nem minősül a bíróságok hatáskörébe tartozó büntetendő cselekménynek, közigazgatási jogsértést követ el és a pénzpiaci felügyelő hatóságnak legfeljebb 5 millió euró összegű vagy a jogsértésből szerzett haszon legfeljebb kétszeres összegének megfelelő pénzbírságra kell őt köteleznie, amennyiben az kiszámítható.”
II. A tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
20.
A BWG 97. §‑a (1) bekezdésének 4. pontja alapján az FMA két határozatot hozott, az egyiket 2014. október 30‑án, a másikat 2015. május 11‑én, amelyekben a VTB Bank (Austria) AG (a továbbiakban: VTB Bank) számára meghatározott kamatösszegek megfizetését írta elő, mivel az egymással kapcsolatban álló ügyfelek csoportjával szemben általa vállalt kitettség túllépte a CRR 395. cikkének (1) bekezdésében előírtakat.
21.
A kamat összege az első ügyben a 2014 márciusától szeptemberéig fennálló túllépés miatt összesen 94951,41 euró volt; a második esetben pedig a 2014 októberében elkövetett túllépés után kivetett kamat összesen 28278,57 euró volt.
22.
A VTB Bank az FMA második határozatával szemben fellebbezést nyújtott be a Bundesverwaltungsgerichthez (szövetségi közigazgatási bíróság) arra hivatkozással, hogy a CRR 395. cikkének (5) bekezdését kellett alkalmazni, ezért ki volt zárva valamely nemzeti szabály értelmében történő szankcionálási lehetőség.
23.
E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti elő:
„1.
Alkalmazandók‑e a másodlagos uniós jog rendelkezései (különösen a […] 2013/36 irányelv 64. cikke vagy 65. cikkének (1) bekezdése) az olyan tagállami törvényi szabályozás alapján történő hatósági kamatkivetésre, amely szerint a [CRR] 395. cikkének (1) bekezdése szerinti nagykockázat‑vállalási határérték túllépése esetén a nagykockázat‑vállalási határérték túllépése évi 2 százaléka 30 napra vetített összegének megfelelő mértékű kamatot kell kivetni a hitelintézetre?
2.
Ellentétes‑e az uniós joggal [különösen a [CRR] 395. cikkének (1) és (5) bekezdésével] a [BWG] 97. §‑a (1) bekezdésének 4. pontjában korábban foglalthoz hasonló nemzeti szabályozás, ha a 395. cikk (5) bekezdése szerinti kivétel feltételeinek teljesülése ellenére (lefölözési) kamat kivetésére kerül sor a 395. cikk (1) bekezdésének megsértése esetén?
3.
Úgy kell‑e értelmezni az SSM‑keretrendelet 48. cikkének (3) bekezdését, hogy már az is »hivatalosan megindított felügyeleti eljárásnak« tekintendő, hogy valamely vállalkozás bejelentést tesz a felügyelő hatóságnak, vagy az tekinthető »hivatalosan megindított felügyeleti eljárásnak«, hogy korábban elkövetett hasonló jogsértések tekintetében a felügyelő hatóság már határozatot hozott egy párhuzamos eljárásban?”
III. Bíróság előtti eljárás
24.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem 2017. február 1‑jén érkezett a Bírósághoz.
25.
Az írásbeli szakaszban észrevételeket nyújtott be a VTB Bank, az FMA, az EKB és a Bizottság. A Bíróság a tárgyalás tartását nem tartotta szükségesnek.
IV. Elemzés
26.
A Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság) első két kérdésére, a Bizottsággal egyetértő véleményem szerint, együttes választ kell adni.
27.
E kérdések röviden annak meghatározására irányulnak, hogy:
–
A nemzeti törvény által arra az esetre előírt kamatkivetés, ha a hitelintézet a CRR 395. cikkének (1) bekezdése szerinti nagykockázat‑vállalási határértéket túllépi, a 2013/36 irányelv 65. és 67. cikkének értelmében vett „közigazgatási szankciónak” vagy „egyéb közigazgatási intézkedésnek” minősül‑e.
–
Összeegyeztethető‑e az uniós joggal, hogy a nemzeti szabályozás alapján akkor is kamatokat vessenek ki, ha a CRR 395. cikkének (5) bekezdése szerinti kivétel feltételei teljesülnek.
28.
A harmadik (és egyben az utolsó) kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy a felügyeleti eljárás mely időpontban tekintendő hivatalosan megindítottnak. A választól függ a felügyeletet átvevő hatóság, ha az EKB és az INH közötti olyan hatáskörváltásra kerül sor, amely folyamatban levő ügyeket érint.
A.
A hitelkockázatnak való kitettség határértékének megsértése esetén alkalmazandó „közigazgatási szankciók és egyéb közigazgatási intézkedések” (előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és második kérdés)
1. A felek észrevételeinek összefoglalása
29.
A VTB Bank szerint a vitatott nemzeti intézkedés a 2013/36 irányelv hatálya alá, a 65. cikke szerinti „közigazgatási szankciók” és „egyéb közigazgatási intézkedések” fogalmába tartozik. A tagállamok kötelesek az előbbit vagy az utóbbit alkalmazni a CRR megsértése esetén.
30.
Még ha a 2013/36 irányelv nem is határozza meg pontosan mindkét fogalmat, a VTB Bank szerint a 66. cikkének (2) bekezdéséből az következik, hogy a szóban forgó szankcióknak és intézkedéseknek meg kell felelniük bizonyos olyan feltételeknek, amelyek alkalmassá teszik azokat a CRR bármely megsértésének megakadályozására vagy csökkentésére. A természetét, lényegét és jellegét tekintve az FMA által követelt kamatok összehasonlíthatók a 2013/36 irányelvben meghatározott szankciókkal vagy intézkedésekkel.
31.
A VTB Bank emlékeztet továbbá arra, hogy a CRR 395. cikkének (5) bekezdése meghatározott feltételek esetén lehetővé teszi az ugyanezen cikk (1) bekezdése szerinti határértékek túllépését. Következésképpen a nemzeti jogalkotó nem hozhat olyan határozatot, amely az uniós jogalkotó e rendelkezését megfosztja a hatékony érvényesülésétől.
32.
Az FMA szerint a jogvita tárgyát képező kamatok nem tartoznak a 2013/36 irányelv 64. és 65. cikkének hatálya alá. Véleménye szerint az osztrák alkotmánybírósági gyakorlattal összhangban büntetőjelleg nélküli gazdaságirányító intézkedésekről van szó, amelyek célja a hitelintézet által valamely prudenciális szabály megsértésével szerzett tényleges vagy esetleges előny visszakövetelése.
33.
Az FMA azt állítja, hogy az 1024/2013 rendelet lehetőséget biztosít a tagállamoknak saját szabályozásuk meghatározására. Azon felügyeleti feladatokat, amellyel nem az EKB–t bízták meg, a nemzeti hatóságoknak kell ellátniuk oly módon, hogy a szóban forgó intézkedés kifejezetten osztrák jogi szabálynak minősül, amelynek nem képezi tárgyát a 2013/36 irányelv átültetése.
34.
Végül az FMA szerint nincs közvetlen kapcsolat az alkalmazott nemzeti rendelkezés és a CRR között, mivel a BWG 97. §‑a (1) bekezdésének 4. pontja csak a CRR 395. cikkének (1) bekezdésére (és nem pedig az (5) bekezdésére) hivatkozik a kamatok lefölözése anyagi feltételeinek megállapítása során. A céljára tekintettel a kamatok alkalmazása a CRR 395. cikkének (1) bekezdése szerinti határértékek túllépése esetén automatikusan alkalmazandó, még akkor is, ha az (5) bekezdés szerinti feltételeket betartják.
35.
A Bizottság szerint a nemzeti szabály a 2013/36 irányelv 64., 65. és 67. cikkét hajtja végre, amellyel azonban nincs összhangban, mivel a CRR 395. cikke (1) bekezdése megsértésének automatikus hatásaként hátrányos jogkövetkezményeket ír elő, az említett cikk (5) bekezdése szerinti feltételek fennállásának értékelése nélkül.
36.
A Bizottság e tekintetben emlékeztet, hogy a CRR nagykockázatok‑vállalására vonatkozó 387‑403. cikkét a „prudenciális követelmények végleges maximális harmonizációjára irányuló intézkedésként” kell tekinteni, ennélfogva anélkül, hogy a tagállamok számára „egyáltalán teret biztosítanának saját, eltérést engedő intézkedéseik meghozatalára a nagy kockázatokra vonatkozó követelmények terén”.
37.
A Bizottság rámutat, hogy a 2013/36 irányelv a 395. cikk (1) bekezdése szerinti határérték megsértése esetén szankciók és egyéb közigazgatási intézkedések előírására kötelezi a tagállamokat. Ugyanezen irányelv 67. cikke (2) bekezdésének g) pontja alapján legalább közigazgatási pénzbírságot kell kivetni az említett jogsértés szankcionálására.
38.
A Bizottság szerint azonban a 395. cikk (1) bekezdése szerinti határérték megsértéséről nincs szó, ha fennállnak az említett cikk (5) bekezdése szerinti kivétel alkalmazásának feltételei. Ennélfogva az olyan nemzeti rendelkezés, amely a kamatok megfizetését a CRR 395. cikke valamennyi bekezdésnek mérlegelése nélkül vezeti be, az uniós jog által megengedett magatartás büntetését célzó, közigazgatási szankciót vagy intézkedést jelent.
2. Értékelés
39.
A 2013/36 irányelv és a CRR alkotják a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra alkalmazandó prudenciális szabályokat, felügyeletet és banki tevékenységeket szabályozó jogi keretet. (
9
)
40.
A CRR konkrétan a hitelintézetekkel és befektetési vállalkozásokkal szembeni prudenciális követelményeket tartalmazza. Olyan minimális követelményekről van szó, amelyek célja, az uniós jogalkotó szavaival élve, a „maximális harmonizáció […] [biztosítása]”, a „piaci torzulások és a szabályozási arbitrázs elkerülése érdekében”.
41.
Az irányadó elképzelés szerint „[a] jogbiztonság érdekében és az Unión belüli egyenlő versenyfeltételek szükségessége miatt a belső piac működése szempontjából kulcsfontosságú, hogy valamennyi piaci szereplőre egységes szabályozás vonatkozzon” (
10
).
42.
A 2013/36 irányelv alkotja a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó felügyeleti szabályok alkalmazásához és biztosításához szükséges jogi keretet, ahogy azokat a CRR is megjelölte.
43.
A CRR által előírt prudenciális követelmények között szerepel a jelen ügy szempontjából fontos 395. cikk (1) bekezdése, amely megakadályozza, hogy a hitelintézetek „egy ügyfél vagy ügyfélcsoporttal szembeni, a hitelkockázat‑mérséklés hatásnak […] figyelembevételével számított kitettség értékeinek összege, [meghaladja] a figyelembe vehető tőkéjének[ (
11
)] 25%‑át”.
44.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint a jelen ügyben túllépték a kockázatnak való kitettség határértékét. Ennélfogva, a 2013/36 irányelv alapján, a 67. cikke (1) bekezdésének k) pontjában foglalt tényállás megvalósult azon következménnyel, hogy ugyanezen cikk (2) bekezdése szerint többek között „legalább” közigazgatási pénzbírságot kell alkalmazni „a jogsértésből származó haszon vagy elkerült veszteség összegének legfeljebb kétszereséig, ha ezek összege meghatározható”. Az említett szankció ugyanis a „közigazgatási szankciók és egyéb közigazgatási intézkedések” között szerepel, amelyeket a tagállamok kötelesek előírni egyebek mellett az említett konkrét jogsértés bekövetkezése esetén.
45.
Anélkül, hogy a kérdést előterjesztő bíróság álláspontja e tekintetben egyértelmű lenne, az FMA hangsúlyozza, hogy a VTB Bankkal (Ausztria) szemben a kamatokat nem a CRR megsértése miatti „közigazgatási szankció” vagy „kényszerítő intézkedés” címén vetették ki. Az osztrák jogban büntetőjogi jelleggel nem rendelkező „lefölözési kamatról” (Abschöpfungszinsen) van szó, amely olyan „gazdasági jogi intézkedés […], amely jogsértésből származó vagy szerezhető előny átalányjellegű lefölözésére irányul, vagyis a nagy [hitelkockázattal járó] kihelyezésekre vonatkozó határérték túllépéséből származó üzemgazdasági előny ellensúlyozását szolgálja” (
12
).
46.
Véleményem szerint kijelenthető, hogy a BWG 97. §‑a (1) bekezdésének 4. pontjában foglalt kamatkivetés nem az egyik olyan „közigazgatási pénzbírság”, amelyet a 2013/36 irányelv 67. cikke (1) bekezdésének k) pontja és (2) bekezdésének g) pontja értelmében a tagállamoknak „legalább” ki kell vetniük azokra a hitelintézetekre, amelyek a CRR 395. cikkének (1) bekezdése szerinti határértékeket túllépő kihelyezést vállalnak.
47.
A 2013/36 irányelv 67. cikke (2) bekezdésének g) pontjában hivatkozott „közigazgatási pénzbírság”, amint azt a Bizottság megállapítja, (
13
) inkább a BWG 98. §‑a (5) bekezdésének 2. pontjában foglalt pénzbírságnak tűnik. E rendelkezés értelmében a hitelintézet felelős személyét, aki a CRR 395. cikke szerinti határértékeket meghaladó hiteleket vállal a hitelintézet nevében, legfeljebb 5 millió euró összegű vagy a jogsértésből szerzett haszon legfeljebb kétszeres összegének megfelelő bírsággal büntethető, amennyiben annak összege kiszámítható, feltéve, hogy a szóban forgó cselekmény nem valósít meg bűncselekményt.
48.
A szóban forgó kamatok közhatóság általi beszedése (a tőke címén fennálló korábbi tartozás nélkül) inkább közigazgatási intézkedésnek minősülhet. Véleményem szerint nem releváns, hogy a 2013/36 irányelv 67. cikke (2) bekezdése g) pontjának párhuzamos nemzeti rendelkezése a BWG 97. §‑a vagy 98. §‑a. Azon túl, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak kell az említett kérdést tisztáznia, a BWG 97. §‑a (és ennélfogva a vitatott kamatok kivetése) nem emiatt esne a 2013/36 irányelv hatályán kívül.
49.
A 2013/36 irányelv 67. cikkének (2) bekezdésében hivatkozott szankciók és intézkedések nem merítik ki az összes állami beavatkozást, amelyekkel a CRR megsértésével szemben fel lehet lépni. A 2013/36 irányelv lehetővé teszi – és el is várja –, hogy a tagállamok további szankciókat és intézkedéseket írjanak elő, azaz „tegyenek meg minden szükséges intézkedést” az említett irányelv és a CRR végrehajtása érdekében (2013/36 irányelv 65. cikkének (1) bekezdése). (
14
)
50.
Az uniós jogalkotó által bevezetett minimumok kiegészítésére irányuló esetleges tagállami szankciók és intézkedések közé sorolandó minden bizonnyal a BWG 97. §‑a (1) bekezdésének 4. pontjában foglaltakhoz hasonló kamatkivetés. Ebből a szempontból tehát nem annyira fontos, hogy az FMA által elfogadott szankció „közigazgatási szankciónak” vagy „egyéb közigazgatási intézkedésnek” minősülhessen a 2013/36 irányelv 65. és 67. cikkének értelmében, mivel az uniós jogalkotó számára mindenképpen elfogadható. (
15
)
51.
Márpedig, mivel kétségtelen, hogy a tagállamok egyéb közigazgatási szankciók vagy intézkedések meghozatalára is jogosultak, bizonyos, hogy a meghozandó szankcióknak vagy intézkedéseknek tiszteletben kell tartaniuk a 2013/36 irányelv és a CRR által kialakított jogi keretet.
52.
Ezzel azt szeretném mondani, hogy mivel az uniós jogalkotó a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra alkalmazandó felügyelet és prudenciális szabályok területén a „maximális harmonizáció” mellett döntött, (
16
) bevezette a 2013/36 irányelv és a CRR alkotta egységes szabályozási rendszert. Az egységes rendszer fennállása „a belső piac működése szempontjából kulcsfontosságú” az összes piaci szereplő számára. (
17
)
53.
Ez megmagyarázza, hogy bár a tagállamok számára lehetővé teszi az egyéb közigazgatási szankciók és intézkedések elfogadását, maga a 2013/36 irányelv annak biztosítására törekszik, hogy a körülményeik és a pénzbírságok mértékének megállapítása során a nemzeti jogalkotók közös szabályokhoz igazodjanak. (
18
) Ezzel összhangban, a 2013/36 irányelv nem csak közigazgatási minimumszankciót vagy ‑intézkedést ír elő (teret hagyva a tagállamok számára annak bővítésére), hanem megállapítja azon jogsértéseket tartalmazó táblázatot, amelyek esetén szankció vethető ki vagy egyéb közigazgatási intézkedések elfogadására kerülhet sor.
54.
Úgy vélem tehát, hogy két kategóriába sorolható büntethető magatartás van: a) a 2013/36 irányelv 67. cikkének (1) bekezdésében kimerítően leírt magatartások; és b) egyéb olyan magatartások, (
19
) amelyeket a tagállamok a CRR megsértésének eseteként minősíthetnek, ezek eltérnek a 2013/36 irányelv által jelzett esetektől. Ez utóbbiakat illetően egyébként előfordulhat, hogy a tagállamok a kötelező „minimumtól” eltérő szankciókat vagy intézkedéseket írnak elő.
55.
A kérdés arra irányul, hogy a tagállamok újabb típusú jogsértés lehetséges hozzáadásával a 2013/36 irányelvben foglaltakat is újra kialakíthatják‑e. Úgy vélem, hogy nem, ha annak elvégzése során valamely „szükségesnek” nevezhető tényállás megváltozik vagy megszűnik, azaz amelyet az irányelv szerint „minimumként” a nemzeti szabályozásba kell foglalni.
56.
A jelen ügyben és a rendelkezésre álló információ alapján úgy tűnik, hogy a BWG 98. §‑a (5) bekezdésének 2. pontja az a rendelkezés, amely az osztrák jogba átültette a 2013/36 irányelv 67. cikke (1) bekezdésének k) pontjában és a (2) bekezdésének g) pontjában foglalt tartalmat.
57.
Ha ez így van, amelynek meghatározása a kérdést előterjesztő bíróság feladata, a nemzeti jogalkotó figyelembe venné azt a kötelezettséget, miszerint az uniós jogalkotó által megállapított tényállások közül „legalább” egy tényállást szabályoz. Ezenkívül az említett tényálláshoz a 2013/36 irányelv által („minimumként” is) előírt jogkövetkezmény is kapcsolódik.
58.
Konkrétabban, a BWG 98. §‑a (5) bekezdésének 2. pontja a hitelintézet felelős személyére utal, „aki a [CRR] 395. cikk szerinti határértékeket meghaladó kockázatú hiteleket vállal a hitelintézet nevében”. A CRR teljes 395. cikkére való utalás – azaz egyetlen bekezdést sem kizárva –, azt jelenti, hogy a BWG 98. §‑a (5) bekezdésének 2. pontjában átvett tényállás a CRR említett rendelkezésében leírt tényállással egyezik meg.
59.
Fontos hangsúlyozni, hogy a CRR 395. cikke szerinti tényállást nem kizárólag az (1) bekezdésben leírt tényállás alkotja, hanem e bekezdést ugyanazon cikk (5) bekezdésében foglalt tartalommal együtt kell tekinteni.
60.
A CRR 395. cikkének (1) bekezdése alapján a hitelintézetek nem vállalhatnak a figyelembe vehető tőkéjük 25%‑át meghaladó kihelyezést. (
20
) E határérték egyszerű megsértése azonban önmagában nem valósítja meg a 2013/36 irányelv 67. cikke (1) bekezdésének k) pontjában hivatkozott tényállást: mivel a CRR teljes 395. cikkére hivatkozik, azon (5) bekezdést is magában foglalva, amely bizonyos feltételek teljesülése esetén lehetővé teszi az említett határérték túllépését.
61.
Másképpen szólva, a 2013/36 irányelv 67. cikke (1) bekezdésének k) pontja szerinti tényállás együttes olvasata a következőképpen módosítja a jogszabály szöveget: „E cikk alkalmazandó […] ha egy intézménynél a kitettség mértéke meghaladja a CRR 395. cikkének (1) bekezdésében meghatározott értékeket, anélkül, hogy teljesülnének az ugyanazon cikk (5) bekezdésében foglalt feltételek.”
62.
Ez alapján a BWG 98. §‑a (5) bekezdésének 2. pontja hű másolata a 2013/36 irányelv 67. cikke (1) bekezdése k) pontjának, és ezzel az osztrák jogba átültették az egyik olyan jogsértést, amelyet a nemzeti jogalkotó köteles volt „minimumként” tekinteni.
63.
Ha ez az értelmezés helytálló, ahogy gondolom, a BWG 97. §‑a (1) bekezdésének 4. pontja nem valósít meg eltérő tényállást, hanem inkább a 2013/36 irányelv 67. cikke (1) bekezdésének k) pontja szerinti tényállást módosítja.
64.
A nemzeti szabály ugyanis csak a CRR 395. cikkének (1) bekezdésében leírt körülményekre hivatkozik, ugyanezen rendelkezés (5) bekezdése szerinti körülményektől elvonatkoztatva. Ennélfogva úgy kell értelmezni, hogy új tényállást alkot, amely kizárólag a CRR 395. cikkének (1) bekezdésében megjelölt határérték túllépésére vonatkozik, függetlenül attól, hogy fennállnak‑e vagy nem az (5) bekezdés szerinti körülmények.
65.
Márpedig a CRR 395. cikke, amennyiben lehetővé teszi a kockázatvállalás határértékeinek (az (1) bekezdésben meghatározott) túllépését (az (5) bekezdésben leírt) bizonyos körülmények fennállása esetén, azzal jár, hogy a ténylegesen meghatározó határértékeket a szóban forgó rendelkezés két bekezdésének együttes olvasata adja. Mind a kettő elválaszthatatlan egységet képez és a hitelintézetek által vállalható kockázati mérték határának kijelölésében nyilvánulnak meg.
66.
Másképpen szólva, a CRR 395. cikkének (1) és (5) bekezdése szerinti tényállásból az következik, hogy a pénzintézetek jogszerűen vállalhatnak kockázatot a két bekezdés által megjelölt határokon belül.
67.
Ha a tagállamokra bíznák a hitelintézetekkel szembeni fellépést, amelyek éppen azért, mert a CRR 395. cikkének (5) bekezdésében leírt körülmények között vannak, a bekezdésben megengedett kockázatokat vállalták, úgy vélem, hogy a 395. cikk teljes egészében módosulna, azzal a súlyos következménnyel, hogy visszaélnének a hitelintézeteket jogszerűen megillető azon jogos bizalommal, hogy azon határértékek, amelyeken belül kockázatot vállalhatnak, a CRR 395. cikke (1) és (5) bekezdésének együttes alkalmazásából következnek.
68.
Az uniós jogalkotó által a tagállamoknak nyújtott azon lehetőség védelme alatt, hogy egyéb jogsértéseket és egyéb közigazgatási szankciókat vagy intézkedéseket állapítsanak meg a 2013/36 irányelv által mindenképpen „minimumként” megkövetelteken túl, a nemzeti jogalkotó új tényállásokat alkothat, azonban hangsúlyozom, hogy nem módosíthatja az uniós jogalkotó által már figyelembe vett tényállásokat.
69.
Véleményem szerint végeredményben a vizsgált nemzeti szabályozás nem egyeztethető össze a 2013/36 irányelv és a CRR alkotta jogi kerettel.
B.
A folyamatban levő felügyeleti eljárások fennállásáról a felügyelő hatóságok közötti hatáskörváltás esetén (az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdés)
1. A felek észrevételeinek összefoglalása
70.
A VTB Bank szerint az SSM‑keretrendelet 48. cikkének (3) bekezdése és 149. cikkének (1) bekezdése alapján az FMA csak a hivatalosan 2014. november 4‑e előtt megindított felügyeleti eljárásra rendelkezik hatáskörrel.
71.
Mivel az FMA kamatkivetésre vonatkozó határozata (a kockázat 2014 októberében való túllépése okán) 2015. május 11‑én kelt és a VTB Bank 2014. november 3‑án tett nyilatkozatán alapult, e hatóság véleménye szerint az említett nyilatkozat nem minősülhet az SSM‑keretrendelet 2. cikkének 25. pontja és 48. cikkének (3) bekezdése értelmében vett hivatalos felügyeleti eljárást kiváltó oknak.
72.
Ennélfogva a VTB Bank szerint, az FMA, mivel nem 2014. november 4‑e előtt indított hivatalos eljárást, nem rendelkezett hatáskörrel a 2015. május 11‑i határozat meghozatalára.
73.
Ezzel szemben az FMA a hatáskörét arra alapozza, hogy az uniós jog nem ír elő a követelthez hasonló kamatokat, bizonyos teret enged azonban az ilyen jellegű nemzeti sajátosságoknak. Mivel a SSM‑keretrendelet értelmében az EKB nem rendelkezik hatáskörrel, az FMA nem tekinti szükségesnek a folyamatban levő eljárásokra vonatkozó átmeneti rendelkezések vizsgálatát, amelyekre az említett rendelet 48. cikkének (3) bekezdése hivatkozik.
74.
Az FMA egyébként fenntartja, hogy pergazdaságossági okokból a VTB Bank 2014. november 3‑i nyilatkozatát már figyelembe vették a korábbi túllépésekre vonatkozó vizsgálati eljárásban, mivel ugyanazon ügyfelekről és ugyanazon tényekről volt szó.
75.
Az EKB, amely érvelése során a harmadik kérdésre korlátozódik, azt állítja, hogy a „hivatalosan megindított felügyeleti eljárás” fogalmát az SSM‑keretrendelet 48. cikkének (3) bekezdése azokra az esetekre vezette be, amelyekben az EKB és az INH közötti hatáskörmegosztás módosítására kerül sor. Az említett fogalom az EKB feladataival és jogköreivel függ össze, amely által a rendelet 48. cikke csak a hatásköreibe tartozó eljárásokra vonatkozik.
76.
Következésképpen az SSM‑keretrendelet 48. cikke (3) bekezdésének alkalmazása a vitatott kamatkivetés minősítésétől függ. Akkor alkalmazandó, ha a 2013/36 irányelv 64. és 65. cikkének értelmében vett prudenciális felügyeleti intézkedésről van szó, nem alkalmazandó viszont, ha jogellenes magatartásból származó vagy szerezhető előny átfogó visszakövetelésére irányuló gazdasági jogi intézkedést képez.
77.
A Bizottság szerint, amely kizárólag másodlagos jelleggel foglal állást e kérdésről, az SSM‑keretrendelet 48. cikkének (3) bekezdése értelmében vett prudenciális felügyeleti eljárás nem a CRR 396. cikkben előírt nyilatkozat hitelintézet által történő benyújtásával kezdődik. Másfelől véleménye szerint a hasonló jogsértésekre vonatkozó korábbi eljárások már lezárultak, új jogsértés esetén az említett eljárásra nem kerülhet sor.
2. Értékelés
78.
A harmadik kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy a 468/14 rendelet 48. cikke (3) bekezdésének megfelelően „hivatalosan megindított felügyeleti eljárás” fennáll‑e az alábbi esetek valamelyikében:
–
Amint valamely hitelintézet közli az illetékes hatósággal a bekövetkezett túlzott mértékű kockázatvállalást a CRR 395. cikkében foglalt határértékek túllépésével.
–
Amikor korábbi hasonló jogsértésekkel összefüggő párhuzamos eljárásban a felügyelő hatóság már határozatot hozott.
79.
A jelen ügyben a kamatkivetést, amelyről az FMA 2015. május 11‑én határozott, a 2014 októberében történt nagykockázat‑vállalás túllépése indokolta, és a VTB Bank 2014. november 3‑án közölte azt az említett hatósággal (azaz egy nappal azelőtt, hogy az EKB hatásköreit az SSM‑keretrendelet alapján átvette).
80.
Az EKB és a nemzeti felügyelő hatóságok közötti együttműködés területén az SSM‑keretrendelet 48. cikke az EKB és az egyik említett hatóság közötti hatáskörváltás megvalósulásának időpontjában folyamatban levő felügyeleti eljárásokkal foglalkozik.
81.
Az SSM‑keretrendelet 149. cikkének (1) bekezdése értelmében ilyen esetekben a 48. cikkében szabályozott átmeneti eljárásokat kell alkalmazni „[a]z EKB eltérő döntésének hiányában, ha valamely INH olyan felügyeleti eljárást indított, amely az SSM‑rendelet alapján az EKB hatáskörébe kerül át és erre 2014. november 4. előtt kerül sor”.
82.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint a releváns kérdés az, hogy 2014. november 4‑e előtt volt‑e folyamatban az FMA által hivatalos felügyeleti eljárás. Úgy vélem azonban, hogy van egy olyan vizsgálandó előzetes feltétel, amelyet az EKB észrevételeiben említett, és amelynek teljesülését az FMA tagadja.
83.
Az FMA ugyanis megállapítja, hogy a lefölözési kamat kivetése egyik esetben sem, azaz 2014. november 4‑től kezdve sem tartozik az EKB hatáskörébe. Ha ez így lenne, nem kellene az SSM‑keretrendelet 48. cikke szerinti átmeneti szabályozást alkalmazni.
84.
Az 1024/2013 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének d) pontja szerint „az EKB kizárólagos hatáskörébe tartozik a mechanizmusban részt vevő tagállamokban székhellyel rendelkező valamennyi hitelintézetre vonatkozó […]” egyebek mellett az alábbi feladat „prudenciális felügyelet céljából történő végrehajtása”, „a hitelintézetekre vonatkozóan […] a nagykockázat‑vállalási határértékek […] terén prudenciális követelményeket előíró, a 4. cikk (3) bekezdésének első albekezdésében említett jogi aktusok tiszteletben tartásának biztosítása”.
85.
Az 1024/2013 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdése éppen úgy rendelkezik, hogy EKB‑nak a rá ruházott feladatok elvégzése „és a magas színvonalú felügyelet biztosítása céljából alkalmaznia kell a teljes vonatkozó uniós joganyagot, és amennyiben a vonatkozó uniós joganyag irányelvekből áll, az ezeket az irányelvet átültető nemzeti jogszabályokat”. Hozzáteszi, hogy „[a]mennyiben a vonatkozó uniós joganyag rendeletekből áll, illetve olyan területeken, ahol az említett rendeletek a tagállamok számára kifejezetten lehetőségeket ajánlanak fel, az EKB‑nak alkalmaznia kell az e lehetőségeket érvényesítő nemzeti jogszabályokat” (
21
).
86.
A kamatkivetés minősülhet akár olyan érvényes nemzeti intézkedésnek, amelyet a tagállam a 2013/36 irányelv és a CRR által kialakított jogi keret által elfogadott egyik lehetőség gyakorlása keretében fogadott el, vagy az említett keret közvetlen alkalmazása céljából előírt intézkedésnek (amely megegyezik a véleményemmel), ezek közül egyik eset sem áll távol az EKB‑ra ruházott hatásköröktől az 1024/2013 rendelet 4. cikkére tekintettel.
87.
Az SSM‑keretrendelet 48. cikke által előírt első feltétel teljesülését követően tehát (azaz az EKB‑ra való hatáskör‑átruházás) tisztázni kell, hogy szintén fennáll‑e az a feltétel, amelyre a kérdést előterjesztő bíróság kérdése egyértelműen irányul. Nevezetesen, az FMA előtt folyamatban volt–e eljárás azon időpontban, amikor az EKB átvette a felügyeleti hatáskört.
88.
Az SSM‑keretrendelet 48. cikke (3) bekezdése kifejezetten a „hivatalosan megindított felügyeleti eljárásra” hivatkozik. A határozószó nem utal az eljárás megindítását kiváltó okokra, amelyek között szerepelhet a jelentés, amelyet a CRR 395. cikkének (5) bekezdése szerint a hitelintézetnek kell megküldenie az illetékes hatóságnak, ha túllépte a kihelyezési határértéket.
89.
Véleményem szerint az uniós jogalkotó határozottan azt az időpontot kívánta figyelembe venni, amikor az eljárást alaki szempontból vagy hivatalosan megindították, azaz amikor az illetékes hatóság a megindításra vonatkozó kifejezett határozatot meghozta. Bármi legyen is az anyagi jogi oka (például valamely pénzintézet nyilatkozata), amely az említett határozat alaki szempontból történő meghozatalához vezetett, ez utóbbi fontos és nem pedig az előbbi okok.
90.
Következésképpen, úgy vélem, hogy a VTB Bank által 2014. november 3‑án tett bejelentés nem tekinthető a felügyeleti eljárás olyan megindításának, amelyre az SSM‑keretrendelet 48. cikkének (3) bekezdése hivatkozik.
91.
Szintén nem tűnik úgy számomra, hogy a VTB Bank 2014. november 3‑i bejelentését követően meghozott kamatkivetés olyan eljárást eredményezhet, amely a korábban elkövetett túllépések okán a kamatok előírásáról szóló 2014. október 30‑i határozat kiváltó oka volt.
92.
Az ügyet jellemző kellő körültekintéssel és olyan kérdésről lévén szó, amelynek meghatározása végső soron a kérdést előterjesztő bíróság feladata, vélelmezni kell, hogy a 2014. október 30‑i határozat alapját képező eljárás befejeződött, amikor a VTB Bank bejelentette a kockázatnak való kitettség határértékeinek második túllépését (2014. november 3.). E második túllépéssel kapcsolatban elfogadott határozatnak csak – új és ennélfogva a korábbitól eltérő – „hivatalosan megindított felügyeleti eljárás” során van helye.
93.
Az FMA pergazdaságossági okokra hivatkozott, hogy a második határozatot valamilyen módon a 2014. október 30‑i határozattal befejezett eljárásra vezesse vissza. E tekintetben azt állítja, hogy az említett eljárásban már figyelembe vették a VTB Bank 2014. november 3‑i túllépésre vonatkozó bejelentését. Anélkül, hogy olyan kérdésben kívánnék dönteni, amelyet hangsúlyozom, a nemzeti bíróságnak kell megoldania, úgy vélem, hogy az SSM‑keretrendelet 48. cikke (3) bekezdésének a felügyeleti eljárás megkezdésének alakiságára történő hivatkozása kizárja az FMA által hivatkozott anyagi jogi és pergazdaságossági megfontolásokat.
94.
Következésképpen, úgy vélem, hogy a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott egyik esetben sem áll fenn a „hivatalosan megindított felügyeleti eljárás”.
V. Végkövetkeztetés
95.
A fent kifejtettek értelmében azt javaslom, a Bíróság a következőképpen válaszoljon a Bundesverwaltungsgerichtnek (szövetségi közigazgatási bíróság, Ausztria):
„1.
A hitelintézetek tevékenységéhez való hozzáférésről és a hitelintézetek és befektetési vállalkozások prudenciális felügyeletéről, a 2002/87/EK irányelv módosításáról, a 2006/48/EK és a 2006/49/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. június 26‑i 2013/36/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvet, különösen annak 64., 65. és 67. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amelyet az alapeljárásban alkalmaztak, és amely kamatkivetést ír elő a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményekről és a 648/2012/EU rendelet módosításáról szóló, 2013. június 26‑i 575/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 395. cikkének (1) bekezdése szerinti nagykockázat‑vállalási határérték túllépése esetén, az 575/2013 rendelet 395. cikkének (5) bekezdése szerinti kivétel feltételeinek teljesülése ellenére.
2.
Az Egységes Felügyeleti Mechanizmuson belül az Európai Központi Bank és az illetékes nemzeti hatóságok, valamint a kijelölt nemzeti hatóságok közötti együttműködési keretrendszer létrehozásáról szóló, 2014. április 16‑i 468/2014/EU európai központi banki rendelet (SSM‑keretrendelet) 48. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a »felügyeleti eljárás« akkor tekinthető »hivatalosan megindítottnak«, ha az illetékes hatóság kifejezett határozatot hoz annak megindításáról, anélkül, hogy a pénzintézet által megküldött bejelentést megindításnak tekintenék.”
(
1
)	Eredeti nyelv: spanyol.
(
2
)	A hitelintézetek tevékenységéhez való hozzáférésről és a hitelintézetek és befektetési vállalkozások prudenciális felügyeletéről, a 2002/87/EK irányelv módosításáról, a 2006/48/EK és a 2006/49/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. június 26‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 176., 338. o.; helyesbítések: HL 2013. L 208., 73. o.; HL 2017. L 20., 1. o.).
(
3
)	A hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményekről és a 648/2012/EU rendelet módosításáról szóló, 2013. június 26‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2013. L 176., 1. o.; helyesbítések: HL 2017. L 20., 2. o.; HL 2013. L 321., 6. o.; HL 2013. L 208., 68. o.). A továbbiakban: CRR, az angol betűszóból (Capital Requirement Regulation).
(
4
)	Az Egységes Felügyeleti Mechanizmuson belül az Európai Központi Bank és az illetékes nemzeti hatóságok, valamint a kijelölt nemzeti hatóságok közötti együttműködési keretrendszer létrehozásáról szóló, 2014. április 16‑i 468/2014/EU európai központi banki rendelet (SSM‑keretrendelet) (HL 2014. L 141., 1. o.).
(
5
)	A hitelintézetek tevékenységének megkezdéséről és folytatásáról szóló, 2006. június 14‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2006. L 177., 1. o.).
(
6
)	A befektetési vállalkozások és hitelintézetek tőkemegfeleléséről szóló, 2006. június 14‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2006. L 177., 201. o.).
(
7
)	Az Európai Központi Banknak a hitelintézetek prudenciális felügyeletére vonatkozó politikákkal kapcsolatos külön feladatokkal történő megbízásáról szóló, 2013. október 15‑i 1024/2013/EU tanácsi rendelet (HL 2013. L 287., 63. o.).
(
8
)	A BGBl. I 532/2014. számban közzétett változata szerint, amely 2014. március 1‑jétől 2015. augusztus 14‑ig volt hatályban, és a CRR 395. cikkének (1) bekezdésére hivatkozott (a továbbiakban: BWG).
(
9
)	A 2013/36 irányelv (2) preambulumbekezdése és a CRR (5) preambulumbekezdése.
(
10
)	A CRR (9) preambulumbekezdése. Ezzel összhangban a 2013/36 irányelv (2) preambulumbekezdése rámutat, hogy a „hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozóan egységes és közvetlenül alkalmazandó […] követelményeket állapít meg, mivel az ilyen követelmények […] szorosan kapcsolódnak a pénzügyi piacok működéséhez”.
(
11
)	A „figyelembe vehető tőke” fogalma szigorúbban véve megegyezhet a „szavatolótőke” fogalmával. Lásd: az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak címzett, a figyelembe vehető tőke fogalommeghatározása megfelelőségének az 575/2013/EU rendelet 517. cikke szerinti felülvizsgálatáról szóló bizottsági jelentés, COM(2016) 21 final.
(
12
)	Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 6. pontja.
(
13
)	Írásbeli észrevételeinek 28. pontja.
(
14
)	E tekintetben, a 2013/36 irányelv (41) preambulumbekezdése nem is lehetne kifejezőbb annak kijelentésével, hogy „[a] tagállamoknak jogosultnak kell lenniük az ezen irányelvben foglaltakon túl egyéb szankciókat és nagyobb mértékű közigazgatási pénzbírságokat előírni”. A tagállamoknak biztosított mozgástér nem szűkül le a szankciók szigorú értelemben vett területére, mivel e preambulumbekezdés a „közigazgatási szankciókra” és az „egyéb közigazgatási intézkedésekre” is vonatkozik, kiemelve, hogy az a fontos, hogy „biztosíts[ák] a lehető legszélesebb körű fellépést a jogsértést követően és hogy segíts[ék] a további jogsértéseket megelőzni, tekintet nélkül arra, hogy [a tagállamok által előírt jogkövetkezmények esetén] a nemzeti jog szerint közigazgatási szankcióról vagy közigazgatási intézkedésről van‑e szó” (kiemelés tőlem).
(
15
)	Az előző lábjegyzetre utalok. Mindez független attól – ahogy azt a Bíróság az Unió pénzügyi érdekeinek védelmére irányuló tagállami intézkedésekkel kapcsolatban kijelentette –, hogy „a szabálytalanság révén jogalap nélkül szerzett előny visszafizetésének kötelezettsége nem szankció, hanem csupán annak a megállapításnak az egyszerű következménye, hogy az uniós szabályozásból származó előny megszerzéséhez szükséges feltételeket nem teljesítették, ami jogalap nélkülivé teszi a szerzett előnyt” (2016. május 26‑iJudețul Neamț ítélet, C‑260/14 és C‑261/14, EU:C:2016:360, 50. pont).
(
16
)	A CRR (9) preambulumbekezdése.
(
17
)	Ugyanott.
(
18
)	Ezen oknál fogva, a 2013/36 irányelv 70. cikke rámutat, hogy „az illetékes hatóságoknak figyelembe [kell venniük] minden lényeges körülményt”, amelyek között szerepel például „a) a jogsértés súlyossága és fennállásának időtartama; b) a jogsértésért felelős természetes vagy jogi személy felelősségének mértéke; c) jogsértésért felelős természetes vagy jogi személy pénzügyi lehetőségei […]; d) a jogsértésért felelős természetes vagy jogi személy által elért haszon vagy elkerült veszteség nagysága, amennyiben ezek meghatározhatók; […] [vagy] f) a jogsértésért felelős természetes vagy jogi személy illetékes hatósággal való együttműködésének szintje”, egyebek mellett.
(
19
)	Emlékeztetek arra, hogy ugyancsak a 67. cikk szerint, „ez a cikk legalább a következő esetek valamelyikében alkalmazandó: […]” (kiemelés tőlem). Ugyanezen irányelv 66. cikkének (1) bekezdése is számos olyan tényállást sorol fel, amelyeknek „legalább” állami közigazgatási szankciók és intézkedések tárgyát kell képezniük.
(
20
)	Az (1) bekezdés bizonyos esetekben szintén százalékos arányú határértéket alkalmaz, de ez a jelen ügy szempontjából nem releváns.
(
21
)	Kiemelés tőlem.