62004CC0308_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1.	Jelen ügy tárgya az SGL Carbon AG (a továbbiakban: SGL) által előterjesztett fellebbezés az Elsőfokú Bíróságnak a T‑236/01., T‑239/01., T‑244/01–T‑246/01., T‑251/01. és T‑252/01. sz., Tokai Carbon és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítélete (a továbbiakban: megtámadott ítélet) ellen.
I – A vonatkozó szabályozás
A.	Az EK 81. cikk és a 17/62 rendelet
2.	Az EK 81. cikk szerint tilos „minden olyan vállalkozások közötti megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés és összehangolt magatartás, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelynek célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása”.
3.	A Bizottság szankcionálhatja e magatartásokat, oly módon, hogy bírságokat szab ki azokra a vállalkozásokra, amelyek ilyenben vettek részt.
4.	A Szerződés 85. és 86. cikkének végrehajtásáról szóló, 1962. február 6‑i 17. (első) tanácsi rendelet(2) (a továbbiakban: a 17. rendelet) 15. cikke kimondja:
„(1)	A Bizottság határozattal 100‑tól 5 000 elszámolási egységig terjedő összegű bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy a vállalkozások társulásaira, ha szándékosan vagy gondatlanságból:
[…]
b) a 11. cikk (3) vagy (5) bekezdése […] szerinti kérésre helytelen információt szolgáltatnak […]
(2)	A Bizottság határozattal 1 000‑től 1 000 000 elszámolási egységig terjedő, vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy a vállalkozások társulásaira, de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑át, ha a vállalkozások szándékosan vagy gondatlanságból:
[…]
a)	megsértik a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdését vagy 86. cikkét […]
[…]
A bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni.”
B.	A bírságkiszabási iránymutatás
5.	A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló bizottsági iránymutatás(3) (a továbbiakban: bírságkiszabási iránymutatás) preambulumában előírja:
„Az […] iránymutatás által felvázolt elveknek biztosítaniuk kell, hogy a Bizottság határozatai a vállalkozások és a Bíróság előtt átláthatóak és pártatlanok legyenek, ugyanakkor fenn kell tartaniuk a vonatkozó jogszabályok alapján a bírságok kiszabása tekintetében az összforgalom 10%‑ának korlátain belül a Bizottságra ruházott mérlegelési jogkört. E mérlegelésnek azonban egységes és megkülönböztetéstől mentes, a versenyszabályok megsértésének büntetése terén kitűzött célokkal összhangban álló politikát kell követnie.
A bírság összegének meghatározásánál alkalmazandó új módszer – amelyik a súlyosító, illetve az enyhítő körülmények figyelembevételével megfelelően növelt, illetve csökkentett alapösszegből indul ki – a következő szabályokat követi.”
C.	Az engedékenységi közlemény
6.	A Bizottság a kartell ügyek esetében a pénzbírságok alóli mentességről és a pénzbírságok csökkentéséről szóló, 1996. július 18‑i 96/C 207/04 bizottsági közleményében(4) (a továbbiakban: engedékenységi közlemény) meghatározta azokat a feltételeket, amelyek esetén a vizsgálat során együttműködő vállalkozásokat mentesíteni lehet a bírság megfizetése alól, illetve az egyébként rájuk kiszabandó bírságot csökkenteni lehet, ahogy azt a közlemény A. pontjának (3) bekezdése meghatározza.
7.	A közlemény A. pontjának (5) bekezdése előírja:
„A vállalkozás vele való együttműködése csak egyike azon tényezőknek, amelyeket a Bizottság figyelembe vesz a bírság összegének megállapítása során […]”
D.	Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény
8.	Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezmény (a továbbiakban: EJEE) hetedik kiegészítő jegyzőkönyvének 4. cikke előírja:
„1. Ha valakit egy állam büntető törvényének és büntető eljárási törvényének megfelelően egy bűncselekmény kapcsán már jogerősen felmentettek vagy elítéltek, e személlyel szemben ugyanennek az államnak az igazságszolgáltatási szervei ugyane bűncselekmény miatt nem folytathatnak büntető eljárást, és vele szemben abban büntetést nem szabhatnak ki.
2. Az előző bekezdés rendelkezései nem képezik akadályát annak, hogy az adott állam büntető törvényeinek és büntető eljárási törvényeinek megfelelően az eljárást újból megindítsák, ha új, vagy újólag feltárt tények, vagy az eljárás alapvető hibái természetüknél fogva kihatással vannak a meghozott ítéletre.”
II – Az eljárás és a vitatott határozat alapjául szolgáló tényállás
9.	A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság az alábbiak szerint összegezte a benyújtott kereset alapjául szolgáló tényállást:
„1. A 2002/271/EK határozatával […] a Bizottság megállapította, hogy számos vállalkozás vett részt az EK 81. cikk (1) bekezdése és az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás (a továbbiakban: EGT‑megállapodás) 53. cikkének (1) bekezdése szerinti megállapodásokban és összehangolt magatartásokban a grafitelektróda ágazatban.
2. A grafitelektródákat alapvetően nyersacél elektromos íves kemencében történő termelésére használják. A nyersacél ilyen kemencében történő előállítása alapvetően újrafeldolgozási folyamat, amely során az acélhulladékot új acéllá alakítják át, ellentétben a klasszikus termelési folyamattal, amely során vasércből oxigén kohókban nyerik ki az acélt. Az elektromos kemencében kilenc, három oszlopba rendezett grafitelektródát használnak az acélhulladék olvasztására. Figyelemmel a fúziós folyamat intenzitására, egy egység elektróda nagyjából nyolcóránként használódik el. Egy elektróda gyártási ideje körülbelül két hónap. A termelési folyamat során a grafitelektródák semmilyen más termékkel nem helyettesíthetők.
3. A grafitelektródák iránti kereslet közvetlen kapcsolatban áll az elektromos íves kemencében történő acélgyártással. A fő vevők az acélgyártók, akik a kereslet körülbelül 85%‑át képviselik. 1998‑ban a világ bruttó acéltermelése elérte a 800 millió tonnát, amelyből 280 millió tonnát elektromos íves kemencében állítottak elő […].
[…]
5. A 80‑as években a műszaki fejlesztések lehetővé tették az egy tonna acél előállítása során felhasznált elektródák mennyiségének jelentős csökkentését. Az acélipar ugyanezen időszakban jelentős átalakítási folyamaton esett át. Az elektródák iránti kereslet csökkenése az elektróda világipar átalakításához vezetett. Számos üzemet bezártak.
6. 2001‑ben kilenc nyugati termelő látta el az európai piacot grafitelektródával: […].
7. A 17. rendelet 14. cikkének (3) bekezdését alkalmazva […] a Bizottság tisztviselői 1997. június 5‑én egyidejű vizsgálatot tartottak.
[…]
8. Ugyanezen a napon a Federal Bureau of Investigation (FBI) ügynökei az Egyesült Államokban számos gyártó telephelyén házkutatást tartottak. A házkutatások eredményeképpen büntetőeljárást indítottak az SGL ellen […] kartellbűncselekmény miatt. Minden vádlott bűnösnek vallotta magát az ellenük felhozott vádakban és vállalta a bírság megfizetését, amelyet a hatóságok az SGL esetében 135 millió amerikai dollárban (USD) rögzítettek, […]
[…]
10. A vevők egyik csoportja háromszoros kártérítés és a kamatok (triple damages) iránt polgári jogi eljárást indított az SGL […] ellen az Egyesült Államokban.
11. Kanadában […] 2000 júliusában az SGL bűnösnek vallotta magát és vállalta 12,5 millió CAD összegű bírság megfizetését a ugyanezen jogsértés miatt. A kanadai acélgyártók 1998 júniusában polgári jogi eljárást indítottak az SGL ellen kartellbűncselekmény miatt.
12. A Bizottság 2000. január 24‑én kifogásközlést küldött az érintett vállalkozásoknak. A közigazgatási eljárás 2001. július 18‑án határozat meghozatalával végződött, amelyben a Bizottság a felperes vállalkozások terhére rótta, hogy az árakat világszinten rögzítették, valamint hogy a nemzeti és regionális termékpiacokat a »hazai gyártó« elve alapján felosztották: az UCAR és az SGL az Egyesült Államokért felelt; továbbá az UCAR felelt Európa egy részéért, az SGL pedig Európa többi részéért; […]
13. A határozat szerint a kartell alapelvei az alábbiak voltak:
–	a grafitelektródák árát világszinten rögzíteni kell;
– az egyes vállalkozások által érvényesített árra vonatkozó döntéseket kizárólag az elnök vagy az igazgatók hozhattak;
– a »hazai gyártónak« rögzítenie kellett a területére vonatkozó árat, amit a többi gyártó »követett«;
– a »nem hazai piacok«, vagyis olyan piacok tekintetében, ahol nem volt jelen semmilyen »hazai« gyártó, az árakat egyhangúlag kellett rögzíteni;
– a nem hazai gyártók nem versenyezhettek agresszívan és ki kellett vonulniuk mások hazai piacáról;
–	a kapacitást nem volt szabad növelni (a japán gyártóknak csökkenteniük kellett a kapacitásukat);
– –	a kartellben közreműködő gyártók körén kívül tilos volt a technológiatranszfer.
14. A határozat ezt követően kifejti, hogy a hivatkozott alapelveket a több szinten megtartott kartelltalálkozókon, így a »vezetők« találkozóján, »munka«-találkozókon, az európai gyártóknak (a japán gyártók nélküli) találkozóján, a nemzeti vagy regionális találkozókon hajtották végre, amelyeket meghatározott piacoknak, valamint a vállalkozások közötti kétoldalú megállapodások megkötésének szenteltek.
[…]
16. A határozatban megállapított tényállás és jogi értékelés alapján a Bizottság bírságot szabott ki az érintett vállalkozásokra, amelynek összegét a bírságkiszabási iránymutatásban szabályozott módszer szerint állapította meg […]
17. A határozat rendelkező részének 3. cikke az alábbi bírságokat állapítja meg:
– az SGL: 80,2 millió EUR;
[…]
18. A rendelkező rész 4. cikke arra kötelezi az érintett vállalkozásokat, hogy a határozat közlésétől számított három hónapon belül fizessék meg a bírságot, nemteljesítés esetén 8,04% kamatot kötelesek fizetni.”
III – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
10.	Az ASGL és a vitatott határozat többi címzettje 2001. október 20‑án a határozat megsemmisítése iránti keresetet nyújtottak be az Elsőfokú Bíróság Hivatalához.
A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság különösen a következőket állapította meg:
„[…]
2) A T‑239/01. sz., SGL Carbon kontra Bizottság ügyben [a Bíróság]:
– 69 114 000 EUR‑ban állapítja meg a 2002/271 határozat 3. cikkében a felperesre kiszabott bírság összegét;
– a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja;
[...]”
IV – A fellebbezésről
12.	Az SGL azt kéri, hogy a Bíróság:
– 	adjon helyt az elsőfokon előterjesztett jogalapoknak, és részlegesen helyezze hatályon kívül a T‑239/01. sz. ügyben hozott ítéletet, amennyiben az elutasítja a Bizottság 2001. július 18‑i határozatának 3. és 4. cikke ellen benyújtott keresetet,
– 	másodlagosan: megfelelően csökkentse a felperesre a Bizottság határozata 3. cikkében kiszabott bírságot és a bármely folyamatban lévő bírósági eljárás alatt fizetendő kamatot, valamint a határozat 4. cikkében a Bizottság 2001. július 23‑i levelével összefüggésben meghatározott késedelmi kamatot,
– 	szintén másodlagosan: utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé, hogy ez utóbbi a Bíróság jogértelmezésének fényében újra vizsgálja az ügyet,
– 	kötelezze a Bizottságot az eljárás valamennyi költségének viselésére.
13.	A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–	utasítsa el a fellebbezést;
– 	kötelezze a fellebbezőt a költségek viselésére.
V – A jogalapok és a fő érvek
14.	Az SGL hét jogalapra hivatkozik:
–	Az első jogalap a ne bis in idem
elve megsértését állítja.
– A második jogalap az alapösszeg megállapítását érinti, különösen a lefelé történő kiigazítás elmaradását.
– A harmadik jogalap az alapösszeg (súlyosító körülmény miatti) 25%‑os növeléséhez kapcsolódik, az 1997‑es vizsgálatot megelőzően a kartell többi tagjához intézett figyelmeztetések miatt.
– A negyedik jogalap a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében lefektetett, a bírságnak a forgalom 10%‑ának megfelelő felső korlátja téves figyelmen kívül hagyására vonatkozik.
– Az ötödik jogalap a védelemhez való jog korlátozását érinti az iratokhoz való nem megfelelő hozzáférés miatt.
– A hatodik jogalap a felperes bírságfizetési képességére vonatkozik (a csökkent fizetési képesség jogsértő figyelmen kívül hagyása).
– A hetedik jogalap a késedelmi kamat megállapításával foglalkozik.
VI – Elemzés
Előzetes megjegyzések
15.	Jelen ügy fellebbezője, csakúgy, mint a C‑289/04. P. sz. ügy fellebbezője, amely ügyre vonatkozóan szintén ma terjesztem elő indítványomat, a bírság bizonyos tényezőihez kapcsolódóan terjesztett elő jogalapokat. A C‑289/04. P. sz. ügyben a jogalapok különösen az elrettentési szorzóra összpontosítanak. Jelen ügyben a jogalapok inkább a bírságkiszabási eljárás bizonyos szempontjaihoz kapcsolódnak.
16.	Ezért néhány általános, a Bizottság bírságkiszabási politikájára irányuló ítélkezési gyakorlatra vonatkozó megjegyzéssel kezdem.
17.	Legelőször is, a Bíróság a sokat idézett Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében(5) megállapította, hogy a Bizottság feladata kétségtelenül magában foglalja az egyedi jogsértések felderítését és megbüntetését, de azt a kötelezettséget is, hogy a Bizottság a Szerződés által lefektetett elvek versenyügyekben való alkalmazására és a vállalkozások magatartásának ebbe az irányba történő befolyásolására irányuló általános politikát kövessen.(6)
18.	Továbbá a Bizottság a jogsértés súlyosságának a bírság összegének meghatározása céljából történő megítélésekor nemcsak az adott eset egyedi körülményeit, hanem a jogsértés összefüggéseit is köteles figyelembe venni, és biztosítania kell, hogy eljárása – különösen az ilyen jogsértések vonatkozásában, amelyek a Közösség céljainak megvalósítását jelentős mértékben hátráltatják – kellő elrettentő erővel bírjon.(7)
19.	Így a Bíróság ezen ítéletében jelezte, hogy a bírságkiszabás alapjául szolgáló indok a Közösség versenypolitikája végrehajtásának biztosítása.
20.	Ebből és az ezt követő ítéletekből világossá vált, hogy számos tényezőt figyelembe kell venni; hogy a Bizottságnak nem pontos matematikai képletet kell alkalmaznia; hogy a Bizottságnak mind a vállalkozás összforgalmára, mind a terület és a termék szerinti forgalmára tekintettel kell lennie, amíg az egyik tényező nem aránytalan a többi tényezőhöz viszonyítva; és így a megfelelő bírság megállapítása nem lehet az összforgalom egyszerű kiszámításának eredménye.
21.	Ezenfelül a Bizottság a bírságolási politikájában széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik, figyelembe kell azonban vennie a közösségi jog általános elveit és nem lépheti túl a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében előírt, forgalommal kapcsolatos felső határértéket. Ráadásul, ha a Bizottság gyakorlati szabályokat megállapító iránymutatásokat tesz közzé, az egyes esetekben nem térhet el ezen iránymutatásoktól anélkül, hogy az egyenlő bánásmód elvével összhangban álló indokolást ne adna. Világos, hogy a Bizottság elfogadhat iránymutatásokat, amelyek csak az elfogadást követő időponttól alkalmazhatók.
22.	A Bizottság azóta közzétette a bírságkiszabási iránymutatást. A bírságkiszabási iránymutatás többé-kevésbé tükrözi az ítélkezési gyakorlatot. A bírságkiszabási iránymutatásban lefektetett számítási módszer képezte egy nemrégiben született ítélet, az úgynevezett „távhővezeték–ügyben” hozott ítélet(8) tárgyát. Ebben a tekintetben a Bíróság megállapította, hogy „– mivel a bírság összegének megállapításához a jogsértés súlyosságának értékelése során nagyszámú elem figyelembevételét írja elő, amelyek között szerepel a jogsértéssel szerzett haszon, illetve a bírság elrettentő hatása biztosításának szükségessége – úgy tűnik, jobban megfelel a 17. rendeletben előírt elveknek – amint azt a Bíróság, többek között a Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott ítéletben értelmezte –, mint a fellebbezők által hivatkozott állítólagos korábbi bizottsági gyakorlat, amelyben a releváns forgalom döntő és viszonylag mechanikus szerepet játszott.”(9) Kimondta továbbá, hogy „[…] az iránymutatás számos rugalmassági tényezőt tartalmaz, ami lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy a mérlegelési jogkörét a 17. rendelet 15. cikkének szabályai szerint, a Bíróság értelmezését figyelembe véve gyakorolhassa; […]”(10) .
23.	A bírságkiszabási iránymutatás szerint a Bizottság több lépésben állapítja meg a bírságot. Az első lépés az alapösszeg megállapítása, amely a jogsértés súlyán (csekély, súlyos, nagyon súlyos) és időtartamán (rövid, közepes, hosszú) alapul. A Bizottság a jogsértés súlya szerinti kiinduló összeg meghatározásával indít. Amennyiben az érintett vállalkozások mérete között jelentős eltérés van, méreteik szerint csoportosíthatja őket, és minden egyes csoportra eltérő kiinduló összeget állapíthat meg annak figyelembevétele érdekében, hogy az egyes vállalkozások jogsértő magatartása milyen súlyú, és ebből következően milyen tényleges hatást gyakorol. Az adott jogsértés súlyának értékelését követően, az időtartamának értékelését megelőzően a Bizottság felfelé kiigazíthatja a bírságot annak érdekében, hogy a bírságnak kellő elrettentő hatása legyen (így alkalmazva az „elrettentési szorzót”). A bírság időtartam miatti növelése után a következő lépéssel folytatja, a súlyosító vagy enyhítő körülményekkel.
24.	Ezután – amennyiben egy vállalkozás együttműködése a Bizottsággal az engedékenységi közlemény értelmében együttműködésnek minősül – a következő lépés a közlemény alkalmazása lesz.
25.	Amennyiben a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében hivatkozott 10%‑os plafont túllépik, a Bizottság először – az engedékenységi közlemény alkalmazását megelőzően – csökkentheti a bírság összegét (a bírságkiszabási iránymutatáson alapuló számítások eredményeként) azon maximális szintig, hogy a közlemény maradéktalan hatását biztosítsa.
26.	Jelen ügyben a Bizottság az érintett vállalkozásokat három csoportba osztotta az érintett piacon betöltött egyedi jelentőségük, a világszintű termelési forgalmuk és piaci részesedésük alapján. A bírság megfelelő kiinduló pontját 40 millió EUR‑ban, 16 millió EUR‑ban és 8 millió EUR‑ban határozta meg. Az SGL‑t a legmagasabb csoportba sorolta. A kiinduló összeget 55%‑kal növelte az SGL jogsértésének időtartama miatt. A következő lépésben a Bizottság 85%‑kal növelte az alapösszeget a súlyosító körülmények miatt, amelyből 25%‑ot tett ki az a tény, hogy az SGL figyelmeztette a kartell többi tagját a küszöbönálló vizsgálatról. Nem merült fel enyhítő körülmény. Ezt követően a Bizottság 30%‑kal csökkentette a bírságot az engedékenységi közlemény alapján. Az Elsőfokú Bíróság csökkentette a bírság összegét, mert a Bizottság nem értékelte helyesen az SGL együttműködését. Ezen szempont képezi a fellebbezés tárgyát a C‑301/04. P. sz. ügyben, amely ügyre vonatkozóan szintén ma terjesztem elő indítványomat. A jelen fellebbezés, ahogy már említettem, elsősorban a bírságkiszabási eljárás különböző lépéseire összpontosít.
27.	Mielőtt a különböző jogalapokkal foglalkoznék, megjegyezném, a Bíróság felülvizsgálatának célja egyrészt annak vizsgálata, hogy a meghatározott magatartás súlyának megállapításakor az Elsőfokú Bíróság jogilag megfelelő módon, kellő mértékben vette‑e figyelembe az EK 81. cikk és a 17. rendelet 15. cikke alapján az összes lényeges tényezőt, másrészt annak vizsgálata, hogy az Elsőfokú Bíróság jogilag megkövetelt módon adott‑e választ a fellebbezőnek a bírság megsemmisítésére vagy mérséklésére irányuló érveire.
28.	Továbbá a Bíróságnak, amikor a fellebbezés keretén belül jogi kérdésekről határoz, nem feladata, hogy méltányossági okokból a sajátjával helyettesítse az Elsőfokú Bíróság értékelését, amikor ez utóbbi – korlátlan felülvizsgálati jogkörében – a közösségi jog megsértése miatt a vállalkozásokra kiszabott bírságok összegéről dönt.
29.	Ennélfogva a jogalapot elfogadhatatlannak kell nyilvánítani, ha a bírságok általános felülvizsgálatára irányul.
A.	Az első jogalap: a ne bis in idem elve megsértése
30.	Az elsőfokú eljárásban az SGL azt állította, hogy a vitatott bizottsági határozat által megállapított bírságból az Egyesült Államokban és Kanadában már kiszabott bírság összege levonásának megtagadásával a Bizottság megszegte az ugyanazon jogsértésre vonatkozó párhuzamos szankciókat tiltó szabályt.
31.	Ezen állításra válaszolva az Elsőfokú Bíróság a korábbi ítélkezési gyakorlatra hivatkozott, amely úgy rendelkezett, hogy a ne bis in idem
elve a közösségi jog általános elve, és hogy a verseny területén ez az elv kizárja, hogy a Bizottság kétszer szankcionáljon egy vállalkozást, vagy a Bizottság másodszor is eljárást indítson az alperes ellen olyan versenyellenes magatartás miatt, amelyre tekintettel már megbüntették.
32.	A megtámadott ítélet 134. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a ne bis in idem
elv nem alkalmazandó jelen ügyben, mert a Bizottság által egyik oldalról, valamint az Egyesült Államok és Kanada hatóságai által másik oldalról lefolytatott eljárások és kiszabott büntetések nem ugyanazon célokat szolgálják. Az első célja a torzításmentes verseny megőrzése volt az Európai Unión vagy EGT‑n belül, míg a második célja az Egyesült Államok vagy Kanada piacának védelme volt. A ne bis in idem
elvének alkalmazása nem csak a jogsértések és a szankcióval sújtott személyek azonosságát követeli meg, hanem a védelmezett jogok egységét is. Ezt a következtetést támasztja alá az elv hatálya is, miszerint ugyanazon bűncselekményért nem szabható ki újabb büntetés, ahogy azt az EJEE 7. kiegészítő jegyzőkönyvének 4. cikkében lefektették. A 4. cikk megfogalmazásából világos, hogy az elv szándékolt célja kizárólag az adott állam bíróságának megakadályozása abban, hogy egy olyan bűncselekmény miatt eljárást folytasson, vagy büntetést szabjon ki, amelyre tekintettel az érintett személyt már felmentették vagy elítélték ugyanazon államban. Másik oldalról a ne bis in idem
elve nem zárja ki, hogy egy személlyel szemben egynél többször eljárást folytassanak, vagy büntetést szabjanak ki ugyanazon cselekményért két vagy több különböző államban.(11)
33.	Az Elsőfokú Bíróság hangsúlyozta továbbá, hogy a felperesek nem hivatkoztak olyan nemzetközi jogi egyezményre vagy szabályra, amely megtiltja, hogy a különböző államok hatóságai vagy bíróságai eljárást folytassanak vagy elítéljék ugyanazon személyt ugyanazon tényállás alapján, és úgy ítélte meg, hogy „ilyen tilalom manapság kizárólag nagyon szoros nemzetközi együttműködésen keresztül merülhetne fel, amely olyan közös szabályok elfogadásához vezet, mint amilyeneket a fentebb említett schengeni megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény tartalmaz. A felperesek nem mutattak be egyetlen kötelező megállapodást a Közösség és harmadik országok, mint az Egyesült Államok vagy Kanada között.”(12)
34.	Az Elsőfokú Bíróság elismerte, hogy „az Alapjogi Charta 50. cikke előírja, hogy senki sem vonható büntetőeljárás alá és nem büntethető olyan bűncselekményért, amely miatt az Unióban a törvénynek megfelelően már jogerősen felmentették vagy elítélték. Az Alapjogi Chartát azonban nyilvánvalóan az Unió területén belüli alkalmazásra szánták, és az 50. cikkben lefektetett jog kifejezetten az olyan esetekre korlátozódik, ahol az első felmentés vagy elítélés az Unión belül történt”.(13)
35.	Az SGL álláspontja szerint továbbá a Bizottság tévesen értelmezte a Boehringer-ügyben hozott ítéletet,(14) amely úgy rendelkezett, hogy a Bizottságnak kötelessége figyelembe venni a harmadik állam hatóságai által kiszabott szankciót abban az esetben, ha a Bizottság által a felperes terhére rótt cselekmények ugyanazok, mint az ezen hatóságok általa terhére róttak.
36.	Ebben az összefüggésben az Elsőfokú Bíróság emlékeztetett arra, hogy ebben az ítéletben (3. pont) a Bíróság úgy rendelkezett, miszerint „kizárólag azon kérdést kell eldönteni, hogy Bizottság köteles‑e a harmadik állam hatóságai által kiszabott szankciót figyelembe venni egy másik szankcióval szemben, ha a kérdéses ügyben egyik oldalról a Bizottság által, másikról pedig a[z Egyesült Államok] hatóságai által sérelmezett felperesi cselekmények azonosak”, és megjegyezte, hogy „e pontokból világosan kitűnik, hogy a Bíróság – bár távolról sem döntötte el azt a kérdést, hogy a Bizottság köteles‑e figyelembe venni a valamely harmadik állam hatóságai által kiszabott szankciót abban az esetben, ha a Bizottság és az említett hatóságok által valamely vállalkozás ellen felhozott tények azonosak – a Bizottság és valamely harmadik állam hatóságai által vitatott tények azonosságát e kérdés előfeltételéül szabta”.(15)
37.	Az Elsőfokú Bíróság ezt követően rámutatott, hogy „a tagállamok nemzeti piacai és a közös piac közötti kölcsönös függőségből és a kartellek vonatkozásában azonos területen, vagyis a közös piacon a közösségi és nemzeti bíróságok hatáskörmegosztásának különös rendszeréből felmerülő különleges helyzet figyelembevételével a Bíróság, elismerve a kettős eljárás lehetőségét és figyelembe véve az ebből következő kettős szankció lehetőségét, szükségesnek tartotta – a méltányosság követelményével összhangban – az első szankciót kiszabó határozat figyelembevételét […]. A jelen ügy körülményei azonban nyilvánvalóan eltérőek. Mivel a felperesek nem utaltak valamely egyezmény olyan kifejezett rendelkezésére, amely megköveteli a Bizottságtól, hogy a bírság összegének meghatározásakor vegye figyelembe ugyanezen vállalkozásra ugyanezen magatartás tekintetében a harmadik államok, mint az Egyesült Államok vagy Kanada hatóságai vagy bíróságai által már kiszabott szankciókat, érvényesen nem hivatkozhatnak arra, hogy a jelen ügyben a Bizottság nem tett eleget ezen állítólagos kötelezettségének.”(16)
38.	Mindenesetre az Elsőfokú Bíróság továbbment: „még ha a [Boehringer-ügyben hozott] ítéletből a contrario
az következik is, hogy a Bizottságnak valójában figyelembe kell vennie a harmadik ország hatóságai által kiszabott szankciókat, amennyiben a Bizottság és az említett hatóságok által az érintett vállalkozás ellen felhozott tények azonosak, hangsúlyozni kell, hogy – annak ellenére az SGL ellen az Egyesült Államokban hozott ítélet rögzíti, a grafitelektróda kartell célja a termelés korlátozása és ezen termékek árának növelése volt »az Egyesült Államokban és máshol« – semmilyen módon nem került bemutatásra, hogy az Egyesült Államokban kiszabott szankció a kartell alkalmazásához vagy annak Egyesült Államokon kívüli és különösen az EGT‑re vonatkozó hatásához kapcsolódott (lásd e hatás tekintetében a [Boehringer-ügyben hozott ítélet] 6. pontját), ami ráadásul nyilvánvalóan beavatkozást jelentett volna a Bizottság illetékességébe. Ez a megjegyzés ugyanígy érvényes a Kanadában hozott ítéletre.”(17)
39.	Jelen fellebbezésben az SGL álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság az ítéletében nem állapította meg, hogy a Bizottság megszegte a ne bis in idem
elvét (vagy másodlagosan a méltányosság általános követelményét) azon tény okán, hogy nem vette figyelembe a vitatott bizottsági határozat elfogadása előtt azt a szankciót, amelyet az SGL‑re az Egyesült Államokban már kiszabtak.
40.	Az SGL azt állítja, hogy a Bizottság köteles figyelembe venni a harmadik országok által ugyanazon jogsértésért már kiszabott bírságot. Ez következik a ne bis in idem
elvéből, és mindenesetre az arányosság elvéből. Ebben a tekintetben az SGL álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte a Boehringen‑ügyben hozott ítéletet. Az SGL állítása szerint a ne bis in idem
elvének kétfajta értelmezési módja van, egy szigorú és egy tágabb. A szigorú – legalább a Közösségen belül alkalmazandó – értelmezés tényleges tiltást jelent abban az értelemben, hogy az újabb eljárás és szankciók kizártak, amennyiben ugyanazon jogsértésért már korábban szankciót szabtak ki. A tágabb értelmezés szerint, amely különösen a harmadik országok hatóságai által vizsgált ügyekben releváns, a ne bis in idem
elve a külföldön kiszabott szankciók figyelembevételének kötelezettségét jelenti.
41.	Az SGL azt állítja továbbá, hogy a ne bis in idem
elve alkalmazhatóságának három feltétele (ugyanazon elkövető, ugyanazon tényállás és a védendő egységes jog) teljesült. A bírságokat az SGL‑re róják ki, amely egységes és önálló jogi személy; a tényállás azonos (világméretű kartell), és a jogilag védett érdek Európában és az Egyesült Államokban ugyanaz.
42.	Az SGL vitatja az Elsőfokú Bíróság azon megállapítását, miszerint egyik oldalról a Bizottság, másik oldalról az Egyesült Államok hatóságai által lefolytatott eljárások és kiszabott szankciók nyilvánvalóan nem ugyanazt a célt követték. Ebben a tekintetben az SGL Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok Italcementi-ügyre(18) vonatkozóan előterjesztett indítványára hivatkozik. Az SGL fenntartja, hogy ezen gondolatmenet harmadik országokra is alkalmazható. Álláspontja szerint mindkét jogrend a szabad versenyt kívánja biztosítani. Az SGL vitatja, hogy a területi elv nem releváns abban a kérdésben, hogy fennáll‑e az idem, hanem kizárólag a Bizottság jogsértések üldözésére vonatkozó hatásköre szempontjából releváns. Mivel nem kétséges, hogy párhuzamos versenyjogi végrehajtási eljárások lehetnek folyamatban, a harmadik országok által már kiszabott bírságokat figyelembe kell venni.
43.	Még ha a ne bis in idem
elve nem is alkalmazható a harmadik országok tekintetében, a Bizottságnak és az Elsőfokú Bíróságnak figyelembe kellett volna vennie a már kiszabott bírságokat. Ez következik az arányosság vagy a méltányosság Walt Wilhelm ügyben hozott ítéletben kialakított követelményéből.
44.	Az SLG azt állítja továbbá, hogy a ne bis in idem
elve alkalmazásához nem szükséges nemzetközi szerződés fennállása. Ebben a tekintetben számos nemzeti jogrendre hivatkozik, amelyekben az elvet elismerik, amennyiben nincsen viszonossági nemzetközi megállapodás.
45.	A Bizottság egyetért az Elsőfokú Bíróság megállapításaival.
Értékelés
46.	A ne bis in idem
elve esetleges megsértésével foglalkozott nemrégiben Tizzano főtanácsnok az Archer Daniels Midland ügyre vonatkozó indítványában(19) . Ez az ügy szintén olyan helyzetre vonatkozott, amelyben mind a Bizottság, mind az Egyesült Államok és Kanada hatóságai szankciókat szabtak ki. Ítéletében(20) az Elsőfokú Bíróság ugyanarra a következtetésre jutott, mint a jelen ügyben, vagyis hogy a ne bis in idem
elve nem alkalmazható, és hogy nincsen indok annak követelésére, hogy a Bizottság vegye figyelembe az ezen hatóságok által már kiszabott bírságokat.
47.	Indítványában Tizzano főtanácsnok azt állította, nem tekinthető úgy, hogy létezik olyan nemzetközi jogi rendelkezés, amely megtiltja a különböző államok hatóságainak vagy bíróságainak, hogy eljárást folytassanak egy személlyel szemben, és elítéljék azonos tényállás alapján, és hogy a multilaterális eszközök, amelyek rögzítik a ne bis in idem
elvét, általánosságban korlátozzák a bírói döntések alkalmazhatóságát ugyanazon államon belül. Ebben az összefüggésben utalt 1966. december 16‑i polgári és politikai jogok nemzetközi egyezségokmánya 14. cikkének (7) bekezdésére, az EJEE 7. kiegészítő jegyzőkönyvének 4. cikkére, továbbá a volt Jugoszláviával foglalkozó nemzetközi büntetőtörvényszék, valamint számos nemzeti alkotmánybíróság ítélkezési gyakorlatára. Rámutatott arra is, hogy még olyan integrált keretek között is, mint a Közösség, a ne bis in idem
elvét csak azért fogadják el, mert azt olyan megállapodások szabályai tartalmazzák, mint többek között a schengeni megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény.
48.	De, folytatta Tizzano főtanácsnok, még ha létezik is ilyen általános jogelv (azaz, hogy egy személy nem büntethető többször különböző államokban ugyanazon jogsértésért), a Bíróság ítélkezési gyakorlatában lefektetett három feltételt teljesíteni kell. Egyetértett az Elsőfokú Bírósággal abban, hogy ezen három feltétel közül a védett jogi érdek egységessége nem teljesült, mert nem állítható, hogy az Egyesült Államok antitröszt joga és a Közösség versenyjoga ugyanazt a jogi értéket védi. Azt állítja, és én ezzel egyetértek, hogy a Bizottság bírságolási politikája a közös piacon kívánja védeni a szabad versenyt, ami meghatározásánál fogva eltér a harmadik országok által védett érdekektől.
49.	Egyetértek ezen megállapításokkal. Nincsen olyan nemzetközi szabály, amely tiltja a Közösség számára, hogy bírságokat szabjon ki, amennyiben más hatóság már kiszabott bírságokat versenyjogi rendelkezés megsértéséért, vagy hogy csökkentett bírságot szabjon ki. Másodszor a ne bis in idem
elve rendes körülmények között egy államon belül alkalmazandó. Harmadszor nem állítható, hogy létezik kétoldalú megállapodás a Közösség és az Egyesült Államok vagy Kanada között. A versenyjogi kérdésekhez kapcsolódó létező együttműködési megállapodások(21) nem foglalkoznak ezzel a szemponttal. De még ha a ne bis in idem
elve alkalmazható lenne, a fentebb említett három feltételnek együttesen kell teljesülnie. Egyetértek a Bizottsággal és az Elsőfokú Bírósággal, hogy a harmadik feltétel, az azonos jogi érdek nem teljesül. A kartell minden egyes joghatóság alatt jogsértéseket követ el, ahol működik. Ezáltal az, hogy egy kartell világméretekben működik, nem változtat azon a tényen, hogy az Egyesült Államok antitröszt joga és a Közösség versenyjoga elsődlegesen a kartellnek a saját területükön kifejtett hatásaira vonatkozik. Ezért – mivel a három feltétel nem teljesül – irreleváns az SGL számos nemzeti jogrendre történő hivatkozása, amelyekben a külföldi határozatokat a belső ítéletekkel hasonlóként kezelik.
50.	Ami a méltányosság természetes általános követelményét illeti, rá szeretnék mutatni, hogy véleményem szerint a Walt Wilhelm vagy a Boehringer ügyekben hozott ítéletek nem alkalmazhatóak eleve a harmadik országbeli helyzetekre. Eltekintve attól a ténytől, hogy szigorúan véve a Walt Wilhelm ügy nem foglalkozik a ne bis in idem
elvével – ahogy a Boehringer-ügy sem –, ezen ügy különlegessége az – még azon tény mellett is, hogy a hatóságok azt más szemszögből nézték –, hogy a jogsértés a Közösség területén történt. Így érvényes indoka volt annak, hogy a területi átfedést figyelembe vegyék, és így a második illetékes hatóságtól azt kérjék, hogy vegye figyelembe az első bírságot, amikor ezt követően további pénzbüntetést szab ki.(22) Ilyen ok nem áll fenn a harmadik országok vonatkozásában, mivel azok területi szempontból különbözőek. Az a tény, hogy a Bizottságnak nem kötelessége figyelembe venni a korábban harmadik országban kiszabott bírságokat, nem jelenti azt, hogy nincs mérlegelési jogköre így tenni; feltéve azonban, hogy nincs viszonosság, nem állítható, hogy a Bizottság köteles figyelembe venni az ilyen bírságot.
1. 51.	Utolsó megjegyzésként szeretném aláhúzni, hogy a jogrendek különböznek, és hogy ezen különböző jogrendek a piaci viselkedésre vonatkozóan eltérő tartalmú és hatókörű jogi paramétereket eredményeznek, így egy jogsértésnek nem csak a különböző jogrendekben vannak különböző vagy eltérő következményei, hanem még ugyanazon jogrendben is az e jogrendben kifejtett hatásuk szerint kell értékelni a következményeiket.
52.	Az SGL által képviselt álláspont azt jelentené, hogy a gazdasági közjogtól elválaszthatatlan területiség koncepciója elveszítené jelentőségét. Ez azt jelentené, hogy a vállalkozások piaci magatartását szabályozó rendelkezések világszerte azonosak lennének, ami nyilvánvaló okok miatt nem így van.
B.	A második jogalap
53.	A második jogalappal, amely az Elsőfokú Bíróságnak a bírság alapösszegének megállapítása tekintetében tett megállapításait érinti, az SGL azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévedett, amikor elmulasztotta lefelé kiigazítani az alapösszeget az SGL tekintetében, annak ellenére, hogy ezt meg kellett volna tennie, ha a Bíróság által kialakított határozott számítási kritériumokat megkülönböztetéstől mentesen alkalmazta volna.
54.	Ebben a tekintetben az SGL a kartell többi tagjának újbóli besorolására utal, amely a bírság alacsonyabb kiinduló összegét eredményezte. Legelőször is, az SGL megkérdőjelezi, hogy az átlagos forgalom és a piaci részesedés számítása ugyanazon csoporton belül megengedhető‑e, mert álláspontja szerint minden egyes vállalkozás piacra gyakorolt hatását egyedi alapon kell értékelni, és nem összevontan. Másodszor az SGL előadja, hogy a saját és az UCAR piaci részesedése közötti különbség túlzottan jelentős ahhoz, hogy igazolni lehessen, hogy ugyanazon csoportba helyezték, mint az UCAR‑t. A piaci részesedések között megtalálható maximális különbség nagyobb, mint a Bizottság határozatában alkalmazott százalékos lépcsők. Ezért a kiinduló összeget ki kell igazítani. Harmadszor, néhány másik tag újbóli besorolását is meg kellett volna tenni olyan körülmények között, ahol a piaci részesedések közötti különbség kisebb.
Értékelés
55.	Legelőször is figyelembe kell venni, hogy a Bizottság széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik, amikor megállapítja a bírság összegét, és nem köteles pontos matematikai képletet alkalmazni e célból. Mindazonáltal a közösségi bíróságok feladata megbizonyosodni arról, hogy a Bizottság nem lépte túl a mérlegelési jogkörét. Végül állandó ítélkezési gyakorlat az is, hogy a Bíróságnak, amikor a fellebbezés keretén belül jogi kérdésekről határoz, nem feladata, hogy méltányossági okokból a sajátjával helyettesítse az Elsőfokú Bíróság értékelését, amikor ez utóbbi – korlátlan felülvizsgálati jogkörében – a közösségi jog megsértése miatt a vállalkozásokra kiszabott bírságok összegéről dönt.(23)
56.	A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság úgy rendelkezett, hogy a bizonyos csoportokba osztás, mint ilyen, megengedett. Megállapította továbbá, hogy amennyiben a vállalkozásokat az összegek megállapítása érdekében csoportokba osztották, az így meghatározott egyes csoportok számára előírt küszöböknek következeteseknek és tárgyilagosan igazolhatónak kell lenniük. Az Elsőfokú Bíróság ezt követően megvizsgálta, hogy a három csoportot elválasztó küszöbök következetesen és tárgyilagosan igazolható módon kerültek‑e meghatározásra.
57.	Ahogy az Elsőfokú Bíróság kifejtette, és ahogy az a Bizottság határozatából világos, a három csoport kialakításakor és a különböző kiinduló összegek megállapításakor a Bizottság egyetlen kritériumra támaszkodott, nevezetesen az aktuális forgalomra és a piaci részesedésre, amelyet a kartell tagjai a világpiacon a releváns termék eladásán keresztül elértek. Az 1998‑as forgalmi adatokat és az 1992 és 1998 közötti piaci részesedésbeli változásokat használta. A számítási módszer egy bizonyos piaci részesedés százalékának többszörösén alapult, amely százalék így megfelelt egy euróban rögzített összegnek. A kiinduló összeg tehát „lépésenként” emelkedett. Az eredmény az lett, hogy az SGL a piaci részesedése fényében, ahogy az UCAR is, 40 millió EUR‑s kiinduló összeget kapott. Az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a lépéseket megalapozó összegek megválasztása – amely 40 millió eurót eredményezett az első csoportban lévő vállalkozások számára –, nem volt önkényes, és nem lépte túl a Bizottság erre vonatkozó mérlegelési jogkörét. Az Elsőfokú Bíróság egyetértett továbbá azzal a ténnyel, hogy a Bizottság az SGL‑t és az UCAR‑t azonos csoportba sorolta a releváns forgalmuk és a vonatkozó piaci részesedésük alapján.
58.	Az SGL nem az első csoportra vonatkozó kiinduló összeget vitatja, hanem ténylegesen azt a tényt, hogy az első csoportba helyezték. Azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság eltért a saját maga által kialakított módszertől, ami vagy a hátrányos megkülönböztetés tilalmának megsértését, vagy mérlegelési hibát alapoz meg.
59.	Én nem osztom ezt a gondolatmenetet. Először is, az Elsőfokú Bíróság nem helyettesítette a Bizottság módszerét a sajátjával. Az Elsőfokú Bíróság mindösszesen annyit tett, hogy megbizonyosodott arról, a Bizottság a saját módszerét következetesen és koherensen alkalmazta‑e. Ahogy fentebb megállapításra került, elfogadott egy módszert, amelynek alapján a kartell tagjait több csoportba osztja, ami egy átalányt eredményez kiinduló összegként minden egyes csoport vállalkozásai számára. Igazolta és elfogadta a csoportok közötti küszöböket. Megvizsgálta továbbá, hogy a csoportokon belüli összetétel elegendően következetes‑e a méretbeli különbségek szempontjából és a következő csoporttal való összehasonlítás szerint. Erre tekintettel a Bizottság által a kartell tagjaira alkalmazott rendszer általános logikáján belül maradt.
60.	Ami az első csoportot illeti, az Elsőfokú Bíróság a méretek alapján elfogadta, hogy a Bizottság osztályozása az SGL‑t és az UCAR‑t azonos csoportba helyezte. Kizárólag a második csoportba helyezett egyes tagokat sorolta be újra, mert méreteik túlságosan különböztek a csoportban lévő többi taggal összehasonlítva. Ebből következően ezeket a tagokat a harmadik csoportba helyezték. Ily módon a korábbi harmadik csoportot tovább kellett osztani, létrehozva egy negyedik csoportot, a Bizottság által alkalmazott módszer egyensúlyának fenntartása érdekében. Ez azonban nem érinti az SGL‑t.
61.	Valójában azonban az SGL a csoportosítás rendszerét vitatja, mert előterjesztése szerint a forgalom és piaci részesedés tekintetében az érintett vállalkozások között fennálló összes különbségnek minden részt vevő vállalkozás számára eltérő csoport formájában, és így különböző alapösszegben kellett volna megmutatkoznia. Ez azonban aláásná a csoportok rendszerét, amely bizonyos tartományok alkalmazását foglalja magában. Ahogy az Elsőfokú Bíróság helyesen megállapította, semmi hiba nincsen a kartell tagjainak csoportba osztásában a jogsértés súlyosságának meghatározásakor, mégha az ilyen megközelítés figyelmen kívül hagyja is az azonos csoportban lévő vállalkozások közötti méretbeli különbséget, ameddig a csoportokat kialakító módszer összhangban van az egyenlő bánásmód elvével, és így azzal a követelménnyel, hogy a kialakított csoportok számára megállapított küszöbök következetesek és tárgyilagosan igazolhatóak.
62.	A második jogalapot el kell utasítani.
C.	A harmadik jogalap
63.	Az SGL azt állítja, hogy a bírság alapösszegének egyedi, a kartell többi tagjának a küszöbönálló bizottsági vizsgálatról való értesítése miatti 25%‑os növelése – amely 15,5 millió EUR‑t tesz ki –, jogsértő volt. A Bizottság döntésének megerősítésével az Elsőfokú Bíróság megsértette a nulla poena sine lege
elvét és az in dubio pro reo
elvét, valamint az egyenlő bánásmód elvét.
64.	Ezen jogalapok a megtámadott ítélet 312–317. és 436–438. pontjához kapcsolódnak. Határozatában a Bizottság 25%‑kal megnövelte az alapösszeget, mert úgy ítélte meg, hogy az SGL hátráltatni próbálta a bizottsági eljárást a többi vállalkozásnak a küszöbönálló vizsgálatra történő figyelmeztetése által, ami jelentős súlyosító körülményt képez.
65.	Az Elsőfokú Bíróság előtt az SGL kifogásolta, hogy a figyelmeztetések nem szankcionálhatók a bírság növelésével, mivel azok nem minősülnek jogsértésnek. Hangsúlyozta továbbá, hogy a figyelmeztetés egy bizottsági tisztviselőtől kiszivárgott információn alapult. Ráadásul az UCAR‑t, amely a figyelmeztetést követően átnézte az iratait, és megsemmisítette vagy eltávolította a terhelő dokumentumokat, a Bizottság nem szankcionálta ezen magatartása miatt.
66.	Az Elsőfokú Bíróság úgy találta, hogy „súlyosító körülményként minősíthető az a tény, hogy az SGL más vállalkozásokat figyelmeztetett a Bizottság küszöbönálló vizsgálatára (lásd erre vonatkozóan a T‑334/94. sz., Sarrió kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítélet [EBHT 1998., II‑1439. o.] 320. pontját). Az SGL állításával ellentétben ez a magatartás nem minősült meghatározott és önálló jogsértésnek, amiről a Szerződés vagy a 17. rendelet rendelkezik, hanem olyan magatartásnak, amely az eredeti jogsértést súlyosította. Az SGL célja a többi vállalkozás figyelmeztetésével ugyanis a kartell fennállásának titokban tartása és folytatása volt, amely erőfeszítései 1998. márciusáig sikeresek voltak.”(24)
67.	Ebben az összefüggésben azt is megállapította, hogy az SGL‑nek a 17. rendelet 15. cikke (1) bekezdésének c) pontjára tett hivatkozása nem releváns, figyelemmel arra, hogy ez a szabály a vizsgálat hátráltatását a kartell fennállásától független, önálló jogsértésnek tekinti, míg a jelen ügyben az SGL célja a kartell folytatásának biztosítása volt, ami vitathatatlanul a közösségi versenyjog nyilvánvaló megsértésének minősül.(25)
68.	Az SGL‑nek az egyenlő bánásmód elvére történő hivatkozása tekintetében – az UCAR‑ral összehasonlítva, akinél a dokumentumok megsemmisítését nem vették súlyosító körülményként figyelembe – az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy ez nem változtat a figyelmeztetés súlyosító körülmény jellegén. Az Elsőfokú Bíróság szerint: „mivel a figyelmeztetések más vállalkozásoknak szóltak, azok túlmentek az SGL tisztán belső ügyeinek körén, és a Bizottság vizsgálata egészének meghiúsítására irányultak a kartell folytatásának biztosítása érdekében, míg az UCAR a dokumentumait annak érdekében semmisítette meg, hogy megakadályozza a kartellban való részvételének felfedezését. Ez két teljesen eltérő jellegű magatartás, és ezen okból a Bizottság nem bírálható azzal, hogy hasonló helyzeteket különbözőképpen kezelt.”
69.	Ahogy fentebb említésre került, azon követelése alátámasztásául, hogy a megtámadott ítélet e részét meg kell semmisíteni, az SGL három jogalapra hivatkozik.
70.	A nulla poena sine lege
elvének állítólagos megsértése tekintetében az SGL az EJEE 7. cikkére és az Alapjogi Charta 49. cikkének (1) bekezdésére hivatkozik. Hivatkozik továbbá a Bíróság ítélkezési gyakorlatára, amely kimondta, hogy szankció, még akkor is, ha nem büntető jellegű, csak akkor szabható ki, ha világos és egyértelmű jogalapon nyugszik. Az SGL azt állítja, hogy az alapösszegnek a kartell többi tagjának figyelmeztetése miatti növelése megsérti ezt az elvet, mivel ezek a figyelmeztetések nem sértenek egyetlen tiltó szabályt sem. Ez sem a 17. rendelet 15. cikke (1) bekezdése c) pontjának nem eleme, és nem tekinthető az EK 81. és EK 82. cikkben, valamint a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében lefektetett tilalmak elemének sem. A fellebbező azt állítja, hogy a 17. rendelet és az 1/2003 rendelet kizárólag a helyszíni vizsgálatkor történő akadályozás esetén rendelkezik szankciókról. Amíg nincsen vizsgálatot elrendelő határozat, nincsen olyan szabály, amely megtiltja a dokumentumok megsemmisítését. Egyáltalán nincs szabály, amely tiltja a kartell többi tagjának figyelmeztetését. Így a Bizottság és az Elsőfokú Bíróság nem kerülheti meg a jogi helyzetet a bírság növelésével, e magatartás jogszerűtlen súlyosító körülménnyé minősítése által.
71.	Az SGL azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az in dubio pro reo
elvét is, mert feltételezésekre alapozta az értékelését. Ebben a tekintetben rámutat arra, hogy a Sarrió‑ügyben hozott ítélet nem alkalmazható jelen ügyre, mivel az eltitkolás nem eleme a tagok közötti kartellmegállapodásnak. Másodszor, az Elsőfokú Bíróság feltételezései, vagyis hogy a kartell fennállásának titokban tartása és folytatása megkísérlése érdekében az SGL figyelmeztette a kartell többi tagját, amely erőfeszítései 1998 márciusáig sikeresek voltak, nem bizonyított, és nem megalapozott.
72.	Végezetül, az SGL azt állítja, hogy a bírságnak a kartell többi tagjának figyelmeztetése miatti növelése, összehasonlítva azzal a ténnyel, hogy az UCAR‑t nem bírságolták meg a dokumentumok megsemmisítéséért, hátrányos megkülönböztetésnek minősül.
73.	A Bizottság állítása szerint az első és a harmadik jogalap elfogadhatatlan. A három jogalapot mindenképpen el kell utasítani. Ami az állítólagos hiányzó jogi alapot illeti, a Bizottság azt állítja, hogy az SGL elfelejti, hogy a Bizottság nem kifejezetten a kartell többi tagjának figyelmeztetése miatt szabott ki bírságot, hanem súlyosító körülménynek tekintette ezt a magatartást a bírság összegének kiszámítása során. Ami az állítólagos hátrányosan megkülönböztető bánásmódot illeti, a Bizottság rámutat, hogy a kartell többi tagjának figyelmeztetése nem hasonlítható össze a dokumentumok megsemmisítésével. Ebben a tekintetben a Bizottság előadja, hogy az SGL nem korlátozta magát a saját dokumentumainak eltitkolására vagy megsemmisítésére, vagy a terhelő dokumentumai felfedésének elkerülésére, hanem segített hátráltatni a vizsgálatot a többi vállalkozásnál is. Végezetül, a Bizottság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság által tett állítólagos feltételezésekre vonatkozó jogalap nem meggyőző.
Értékelés
74.	A fellebbezés során a Bíróság feladata megbizonyosodni arról, hogy az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot, vagy indokolt tévesen, vagy nem ferdítette el a bizonyítékokat.
75.	A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság azt állította, hogy a többi vállalkozás figyelmeztetése miatti bírságnövelés nem tűnik aránytalannak vagy hátrányosan megkülönböztetőnek, és megerősítette a Bizottság minősítését az SGL hátráltató magatartására vonatkozóan.
76.	A kérdés az, hogy az SGL helyesen állítja‑e, nincsen jogi alap a hátráltatás szankcionálására, kivéve a 17. rendelet 14. cikkének (3) bekezdése alapján bizottsági határozattal elrendelt vizsgálat esetét.
77.	Álláspontom szerint az Elsőfokú Bíróság helyesen állította, hog y a kérdéses magatartás nem meghatározott és önálló jogsértés, hanem olyan magatartás, amely az eredeti jogsértést súlyosította. Az a tény, hogy a 15. cikk (1) bekezdése meghatározott összefüggésben bizonyos hátráltatásokra hivatkozik, amelyek önálló jogsértéseket képeznek, nem jelenti azt, hogy az ezen összefüggésen kívüli magatartás nem járulhat hozzá az EK 81. vagy EK 82. cikk szerinti jogsértés súlyosságához.
78.	Az utóbbi magatartás tekintetében a bírság növelésének jogi alapja ténylegesen a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében található.(26) Így az SGL téved a jogi alap állítólagos hiányát illetően. Nem áll fenn a nulla poena sine lege
elvének megsértése.
79.	Ebben az összefüggésben emlékeztetek az állandó ítélkezési gyakorlatra, amely szerint a bírság összege (a kiinduló) jogsértés súlya szerint kerül megállapításra, a jogsértés súlyosságát számos tényező figyelembevételével kell meghatározni, a Bizottság mérlegelési jogkörrel rendelkezik a bírság (elemeinek) megállapításában, és bármikor kiigazíthatja a bírság szintjét a versenyszabályokkal való összhang biztosítása érdekében. A súlyosító körülményeknek a bírság megállapítása során történő figyelembevétele összhangban van a Bizottságnak a versenyszabályokkal való összhang biztosítására irányuló feladatával. Ebben az összefüggésben utalok továbbá a bírságkiszabási iránymutatás 2. pontjában előírt súlyosító körülmények példáinak felsorolására.
80.	A bírság növelését igazoló súlyosító körülmények felsorolása nem kimerítő, ahogy az utolsó albekezdésből látható, de nem is szükséges, hogy így legyen. Az arra a kérdésre adott válasz, hogy van‑e a bírság növelését igazoló súlyosító körülmény, mindig az egyes ügytől függ. Magától értetődő, hogy a bírság növelését igazoló súlyosító körülménynek kielégítően kapcsolódnia kell a jogsértéshez (vagy a részének kell lennie). Ennélfogva, például visszaesés esetében nyilvánvalónak kell lennie, hogy az érintett vállalkozás már elkövetett ugyanilyen jellegű jogsértést. Amennyiben ez a helyzet, a második hasonló jogsértésben való érintettsége a kérdéses jogsértést súlyosítja. Ugyanez alkalmazandó a jogellenesen elért nyereségre is. E nyereség képezi a jogsértés súlyosságának értékelésénél vizsgálandó tényezők egyikét. Amikor objektív lehetőség nyílik a jogellenesen elért nyereség összegének becsléssel történő megállapítására, azt átfordítják a bírság növelésébe. Ugyanezt lehet elmondani a hátráltató reakciókat vagy a kartell többi tagjának figyelmeztetését illetően, amelynek hátráltató hatása van.
81.	A lehetséges küszöbönálló vizsgálatról bármilyen módon értesített kartelltag különbözőképpen reagálhat: (1) figyelmeztetheti a többi tagot a kartell befejezését javasolva, (2) figyelmeztetheti a többi tagot a kartell folytatását javasolva, ami aztán magában foglalja a kartell eltitkolását célzó intézkedéseket is, például a terhelő dokumentumok megsemmisítését, és (3) a többi tag figyelmeztetése helyett dönthet a Bizottság engedékenységi politikája előnyeinek kihasználása mellett a Bizottsággal való együttműködés révén.
82.	Ennélfogva nem állítható, hogy a kartell többi tagjának figyelmeztetése a küszöbönálló vizsgálatról szükségszerűen súlyosítja a jogsértést; álláspontom szerint azonban jelen ügyben a Bizottság és az Elsőfokú Bíróság jogosan találta úgy, hogy ez a helyzet. A korábbi ítélkezési gyakorlatában az Elsőfokú Bíróság megerősítette a Bizottság azon megállapításait, miszerint az a tény, hogy a vállalkozások nem csak tudatában voltak magatartásuk jogellenességének, hanem lépéseket is tettek ennek eltitkolására, súlyosítja a jogsértést. Jelen ügyben tett figyelmeztetések összhangban vannak ezzel. Jelen ügyben a küszöbönálló vizsgálatról a figyelmeztetéseket az SGL, a kartell fontos európai tagja tette a kartell többi (európai) tagjának. Az is megállapítást nyert, hogy ezek a figyelmeztetések fontos hatással voltak a Bizottság e kartellel kapcsolatos vizsgálatára, mivel mire a Bizottság elvégezte a rajtaütésszerű vizsgálatokat a kartellben érintett vállalkozásoknál, sok bizonyíték elveszett. A Bizottság számára ezek a tények objektív indokot szolgáltattak arra, hogy a figyelmeztetéseket súlyosító körülménynek minősítse, ami igazolta a bírság növelését. Álláspontom szerint nem meggyőző az SGL azon állítása, hogy a kartell többi tagja figyelmeztetésének egyetlen célja a nyomatékosítás volt. A figyelmeztetések hatása erőteljesen a másik irányba mutat. Így az Elsőfokú Bíróság jogosan – az in dubio pro reo
elv megsértése nélkül – jutott arra a következtetésre, hogy a figyelmeztetések szándéka a kartell eltitkolása volt, valamint annak biztosítása, hogy folytatni lehessen, és egy bizonyos ideig ez sikerült is. Mellékesen, ahogy a megelőző pontban megjegyeztem, az SGL dönthetett volna úgy is, hogy hallgat a küszöbönálló vizsgálatról a Bizottsággal való együttműködés érdekében, az engedékenységi közleménnyel összhangban, amely esetben sokkal nagyobb csökkentésben részesülhetett volna. Az együttműködésről szóló döntését sokkal későbbi szakaszban hozta meg. Szintén csak sokkal későbbi szakaszban döntött a kartell befejezése mellett.
83.	A hátrányos megkülönböztetést állító jogalapot szintén el kell utasítani. Fontos különbséget tenni, ahogy az Elsőfokú Bíróság tette, a magatartás külső és belső hatása között. Tényleg nincsen olyan általános kötelezettség, hogy a terhelő dokumentumokat nyilván kell tartani. Így, annak érdekében, hogy a kartellban való részvételének felfedezését megakadályozza, az érintett vállalkozás belső ügyként dönthet úgy, hogy megsemmisíti az ilyen dokumentumokat (hacsak, ahogy a Sarrió-ügyben, a következetes eltitkolás nem része a tervnek). Ezen magatartás, mint ilyen, nem tekinthető súlyosító körülménynek. A többi tag figyelmeztetése azonban olyan hatást vált ki, amely túlmegy a pusztán belső ügyek körén. Célja a Bizottság teljes vizsgálatának hátráltatása. Ezért az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg, hogy ez teljesen eltérő jellegű magatartás, és így a Bizottság nem bírálható azért, hogy hasonló helyzeteket eltérően kezelt.
D.	A negyedik jogalap
84.	Ezen jogalappal az SGL azt állítja, hogy (1) az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe a megtámadott ítélet 366–368. pontjában azt, hogy a Bizottság által megállapított bírság (közbenső szintje) meghaladja a bírságnak a rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében rögzített felső korlátját; (2) ez a nulla poena sine lege
elve és (3) az egyenlő bánásmód elve megsértésének minősül, továbbá ebben a tekintetben (4) az indokolás elégtelen.
85.	Az SGL azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság elmulasztotta figyelembe venni, hogy a forgalom egy részét 2000‑ben – és így a jogsértés befejezését (1998 márciusát) követően – egy másik vállalkozásnak kellett betudni, amelyet az SGL 2000 elején szerzett meg. Ebben a tekintetben az SGL a „cement”-ügyben hozott ítéletre(27) hivatkozik. Az SGL hivatkozik továbbá a közigazgatási eljárás hosszúságára vonatkozó panaszára is, valamint arra, hogy az ennek eredményeként bekövetkező késedelem hátrányosan érintette a pénzügyi érdekeit. Ezért a Bizottságnak az 1999‑es forgalom adatait kellett volna vizsgálnia.
86.	Továbbá, az Elsőfokú Bíróság előtti terjedelmes jogalapok ellenére a Bíróság nyitva hagyta a kérdést, miszerint a Bizottságnak utalnia kellett volna‑e az 1999‑es (980 millió EUR) vagy a 2000‑es (1,08 vagy 1,26 milliárd EUR) forgalmi adatokra. Azzal a válasszal, miszerint csak az számít, hogy a végezetül kiszabott bírság nem haladta meg a világméretű forgalom 10%‑át, vagyis miután valamennyi súlyosító vagy enyhítő körülményt figyelembe vettek, és minden engedékenység miatti csökkentést alkalmaztak, valamint hogy a rendkívül hosszú közigazgatási eljárásra és a „cement”-ügyben hozott ítélet vonatkozóan előterjesztett érv irreleváns,(28) az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe, hogy a Bizottság a megelőző üzleti évre vonatkozó 10%‑os forgalmi plafont az UCAR‑ra azt megelőzően vette figyelembe, hogy az engedékenységi közleményt alkalmazta. Ennélfogva az Elsőfokú Bíróság tévesen állította a megtámadott ítélet 353. pontjában, hogy az SGL nem ugyanabban a helyzetben van, mint az UCAR. Az SGL előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság feltevése téves. Az SGL összforgalma 1999‑ben és 2000‑ben is – csökkentve a Keramchemiének betudható forgalommal – olyan mértékű volt, hogy a 10%‑os plafont már az engedékenységi közlemény alkalmazása előtt meghaladta. Így az Elsőfokú Bíróság jogtalanul hagyta nyitva a releváns forgalmi év kérdését.
87.	Másodszor, az SGL vitatja az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 368. pontjában tett megállapításait, ahol azt mondja ki, hogy a közösségi jog egyetlen rendelkezése sem fektet le közigazgatási szankciókat, sem minimumot, sem maximumot a jogsértések különböző csoportjaira, és hogy ezért a Bizottság főszabályként szabadon határozhatja meg a bírság összegét a jogsértés súlya és időtartama szerint, feltéve hogy a bírság végösszege nem haladja meg a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében hivatkozott 10%‑os korlátot. Ebben a tekintetben az SGL az EJEE 7. cikkére és az Alapjogi Charta 49. cikkének (1) bekezdésére hivatkozással előadja, hogy a 10%‑os plafon, amely szigorú maximum szankciót képez, semmilyen körülmények között nem léphető túl, és alkalmazandó a bírság közbenső összegének kiszámítására is.
88.	Harmadszor, az SGL az egyenlő bánásmód megsértését is állítja, mert a Bizottság a forgalom 10%‑os korlátját meghaladó összeget az UCAR esetében az engedékenységi közlemény alkalmazását megelőzően csökkentette. Ebben a tekintetben az SGL az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 232. pontjában szintén rögzített azon tételre hivatkozik, miszerint a Bizottságnak a saját módszerét helyesen, következetesen és különösen hátrányos megkülönböztetéstől mentesen kell alkalmaznia. Így a Bizottság tévesen állította, hogy kizárólag az UCAR esetében haladta meg a megállapított alapösszeg a megengedett maximum korlátot az engedékenységi közlemény alkalmazását megelőzően.
89.	Végezetül, az SGL azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság jogban való tévedést követett el azzal, hogy tagadta az indokolási kötelezettség megsértését. Az Elsőfokú Bíróság által kifejtett állásponttal szemben az SGL fenntartja, hogy a Bizottságnak a határozatában indokolnia kellett volna, hogy miért alkalmazta a csökkentést az engedékenység előtt az UCAR‑nál, és miért nem tette ezt az SGL esetében. Azt állítja, hogy ez a megközelítés az SGL‑t hátrányos helyzetbe hozta, mert a helyzete hasonló volt. Ezáltal a Bizottság megsértette az EK 253. cikket.
90.	A Bizottság megjegyzi, hogy az Elsőfokú Bíróság már – helyesen – elutasította ezeket az érveket a megtámadott ítélet 366–368. pontjában. Előadja, hogy sem a Bizottság által kiszabott bírság, sem az Elsőfokú Bíróság által csökkentett bírság nem haladja meg a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése szerinti 10%‑os küszöböt.
Értékelés
91.	Ami az Elsőfokú Bíróság állítólagos téves értelmezését illeti, a következő megjegyzéseket tenném. A Bizottság bírság kiszabásával kapcsolatos álláspontját már kifejtettük. Ahogy az Elsőfokú Bíróság helyesen megállapította, a három csoportba történő sorolás az 1998‑as forgalmi adatokon – azon az éven, amelyben a jogsértés befejeződött – és a megelőző évek szerinti piaci részesedésen alapult. Ezért nem állítható, hogy az Elsőfokú Bíróság nem foglalkozott ezzel. Továbbá, ahogy a Bizottság rámutatott, különbség van egyrészt a bírság kiszámítása, másrészt pedig a számítási műveletek olyan célú véglegesítése között, hogy a bírság ne haladja meg a 17. rendeletben lefektetett 10%‑os plafont. A számítás alapjául szolgáló évnek nem kell szükségszerűen azonosnak lennie. Ahogy már kifejtésre került, a bírság számítása az 1998‑as adatokon alapult. A felső plafon elérésének megállapítása érdekében a Bizottság a 2000‑es adatokat vette figyelembe, ami helyes hivatkozási pont volt a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése szerint. Így nem összeegyeztethetetlen a „cement”-ügyben hozott ítélettel sem.
92.	Az Elsőfokú Bíróság elutasította azt az állítást, hogy az eljárás rendkívül hosszú volt. Az SGL nem adott elő egyetlen meggyőző érvet sem arról, hogy az Elsőfokú Bíróság hogyan hibázott ebben a tekintetben.
93.	Ami a nulla poena sine lege
elv megsértésére vonatkozó érveket illeti, a „távhővezeték”–ügyben a fellebbezési eljárásban nemrégiben hozott ítéletre utalok.(29) Az ítélet világossá teszi, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése nem zárja ki, hogy a Bizottság a számításhoz e korlátot meghaladó közbenső összeget alkalmazzon, azt sem zárja ki, hogy a jogsértés súlyát és időtartamát figyelembe vevő közbenső számítási műveletek során az említett korlátnál nagyobb összeget alkalmazzon.(30) Így kizárólag a vállalkozásra kiszabott végösszeg az, amely nem haladhatja meg a 10%‑os határt.
94.	Nem áll fenn a hátrányos megkülönböztetés tilalmának megsértése sem. Az Elsőfokú Bíróság egyszerűen azt állapította meg, hogy az SGL és az UCAR forgalmi adatai alapján az SGL helyzete nem volt hasonló.
95.	Az a tény, hogy a Bizottság nem indokolta magában a határozatban, hogy miért csökkentette az UCAR bírságának összegét az engedékenység közlemény alkalmazását megelőzően, nem érinti az SGL‑t.
E.	Az ötödik jogalap
96.	Ezen jogalappal az SGL azt a tényt kifogásolja, hogy bizonyos dokumentumok jelentőségére nem fordítottak megfelelő figyelmet, amelyek tekintetében nem biztosították az iratokhoz való hozzáférést. Az elsőfokon előterjesztetteken túl az SGL azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság határozatában először használt fel új terhelő dokumentumokat, amelyekről az SGL nem tudott, és amelyeket korábban nem volt lehetősége észrevételezni.
97.	Az SGL azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megállapításai egymásnak ellentmondanak. Először azt állapította meg, hogy a vállalkozások együttműködésével kapcsolatos dokumentumok nem képezik részét az ügy belső iratainak, hanem a Bizottság vizsgálati iratai között szerepeltek, amelybe a vállalkozások betekinthettek.(31) Ezt követően azonban úgy tűnik, hogy a belső iratok között az UCAR által nyújtott információk szerepelnek, és ezek a vállalkozások együttműködésével kapcsolatosak, amelyeknek bizonyító erejük van, vagy amelyeket mindenesetre az Elsőfokú Bíróság bizonyítékként használt, és amelyek elősegítették volna a védekezését.(32)
98.	Csak az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban jutott az SGL tudomására, hogy az UCAR tájékoztatta a Bizottságot, hogy az Európai Csalás Elleni Hivatal beavatkozott arra tekintettel, hogy a tisztviselője állítólagosan felelős információk kiszivárogtatásáért, és hogy az érintett tisztviselő ellen büntetőeljárás indult Olaszországban.(33) Az SGL feltételezi, hogy ezen információ szintén részét képezte a Bizottság belső iratainak, és olyan elemet képez, amely hasznos lett volna a védelméhez.
99.	Ezek a dokumentumok az SGL szerint szintén nem minősíthetők belső, és így nem hozzáférhető dokumentumoknak. Ez következik az iratokhoz való hozzáférés iránti kérelmek feldolgozásának belső eljárási szabályzatáról szóló bizottsági közleményből.(34) Ezen közleményből és az ítélkezési gyakorlatból(35) az SGL arra is következtet, hogy a bizonyító erejű dokumentumokat idejében hozzáférhetővé kell tenni. Ennélfogva az Elsőfokú Bíróság által kifejtett állásponttal szemben,(36) nem volt szükséges a titkos vagy bizalmas kérdéseket tartalmazó dokumentumok jegyzékét vagy tartalmuk nem bizalmas összefoglalóját bekérni. Így a Bizottságnak jeleznie kellett volna a nem hozzáférhető dokumentumokat.
100.	Ugyanezen oknál fogva az SGL előterjesztése szerint a meghallgatási tisztviselő jelentése hibákat tartalmaz. A fent említett közlemény szerint az iratokhoz való hozzáférés tekintetében a belső (nem hozzáférhető) dokumentumok kategóriájába történő besorolás a meghallgatási tisztviselő ellenőrzése mellett történik, aki szükség esetén igazolja, hogy az abban található iratok „belső dokumentumok”.(37) A jelentés nem tesz említést az SGL által felvetett kifogásokról. Így az Elsőfokú Bíróság azon megállapítása is téves volt, amely szerint a meghallgatási tisztviselő csak a közigazgatási eljárás jogszerűségének értékelésével kapcsolatos panaszokat volt köteles a Bizottság biztosainak testületével közölni. Az SGL előterjesztése szerint a záró jelentés felesleges lenne, ha csak a jól megalapozott kifogásokat tartalmazná.
Értékelés
101.	El kell utasítani az SGL ahhoz kapcsolódó kifogását, hogy a Bizottsághoz írt levele tartalmaz – a bizottsági belső dokumentumokba való betekintési kérelem mellett – egy kérelmet a titkos vagy bizalmas dokumentumok jegyzéke vagy tartalmuknak nem bizalmas összefoglalója iránt. A fellebbező nem jogkérdést vitat, hanem ténymegállapítást. Ebben a tekintetben az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy az SGL kérelme nem a jegyzékre vagy a nem bizalmas összefoglalóra vonatkozott.
102.	Ami az SGL azon állítását illeti, hogy a meghallgatási tisztviselő zárójelentése hibákat tartalmazott, ezt az előterjesztést is el kell utasítani. Először is, az egyes dokumentumoknak a belső dokumentumok kategóriájába történő jogtalan besorolásáról szóló állítás tekintetében, az irányadó időszakban a meghallgatási tisztviselőnek nem kellett megbizonyosodnia arról, hogy a belső dokumentumkénti besorolás helyes volt‑e, vagy sem. Ilyen ellenőrzést csak „szükség esetén” végeznek, ahogy az a közlemény II. A. 2. pontjából következik. Az SGL nem vetette fel a kérdést a meghallgatási tisztviselő előtt, pusztán bírálta a Bizottságot, hogy nem tette lehetővé a belső irataihoz való hozzáférést, vagy nem bocsátott a rendelkezésére jegyzéket vagy összefoglalót a bizalmas dokumentumokról. Másodszor, az Elsőfokú Bíróság már – helyesen – foglalkozott ezen jogalapokkal a megtámadott ítélet 50–54. pontjában. Az SGL nem terjesztett elő semmilyen releváns új érvet.
103.	Ami a vállalkozások együttműködéséhez kapcsolódó dokumentumokat illeti, lényeges figyelemmel lenni arra, hogy az Elsőfokú Bíróság ezeket a dokumentumokat az UCAR nagyobb mértékű bírságcsökkentési kérelmének alátámasztására használta, a Bizottság számára általa – jóllehet szóban – nyújtott információ alapján (amelyről a Bizottság tisztviselője belső emlékeztetőben jelentést készített, és amelyet a Bizottság vizsgálati iratain kívül őriztek). Ebben a tekintetben az Elsőfokú Bíróság, amely úgy döntött, hogy a nem dokumentum jellegű információk is relevánsak a Bizottság engedékenységi politikája szempontjából, nem használta fel ezeket a terhelő dokumentumokat az SGL ellen. Az SGL nem magyarázta meg, hogy a védelemhez való jogát ez hogyan érintheti. Ugyanez alkalmazandó az OLAF vizsgálatra vonatkozó feltételezett belső dokumentumra is. Sőt, meg kell jegyezni, hogy az SGL elismerte a Bizottság előtt a kartellban való részvételét, és maga működött együtt a Bizottsággal az engedékenységgel összefüggésben.
104.	Eltekintve attól, hogy még ha a Bizottságnak tájékoztatást kellett is adnia ezekről a dokumentumokról, vagy legalább a létezésükről, állandó ítélkezési gyakorlat, hogy valamely dokumentum közlésének a hiánya csak akkor minősül a védelemhez való jog megsértésének, ha az érintett vállalkozás bizonyítani tudja egyrészt, hogy a Bizottság ezen iratra támaszkodott a jogsértés fennállásával kapcsolatos kifogásának alátámasztására, másrészt hogy a kifogás csak ezen iratra hivatkozással bizonyítható. Továbbá, ha volna más bizonyító dokumentum, amelyről a felek tudomással bírtak a közigazgatási eljárás során, és amely kifejezetten alátámasztja a Bizottság megállapításait, az a tény, hogy egy terhelő, az érintett személlyel nem közölt dokumentumot bizonyítékként elutasítottak, nem érintené a vitatott határozatban helybenhagyott kifogások érvényességét. A Bíróság továbbá úgy rendelkezett, miszerint az érintett vállalkozásnak kell bizonyítania, hogy a Bizottság által a határozatban elfogadott következtetés más lett volna, ha a dokumentumot – amelyet a vállalkozással nem közöltek, és amelyre a Bizottság a jogsértés megállapítása során támaszkodott – terhelő bizonyítékként elutasították volna.(38)
105.	Ahogy fentebb megállapításra került, az SGL azt kifogásolja, hogy nem biztosították számára a többi vállalkozás együttműködésével kapcsolatos iratokhoz való megfelelő hozzáférést, de nem magyarázza meg, hogy ez hogyan érintette volna az ő helyzetét.
F.	A hatodik jogalap (fizetési képesség)
106.	Ezen jogalappal az SGL azt a kategorikus határozatot támadja, amely nem vette figyelembe a csökkent pénzügyi képességét a bírság kiszámításánál. Az SGL azt állítja, hogy ezen mulasztás az arányosság elve megsértésének minősül, és sérti a tulajdonnal való rendelkezés szabadságát. Az SGL előadja, hogy a versenyjog alapján kiszabott szankciók nem veszélyeztethetik azok létét, akikre a szankciókat kiszabták, és hogy a működő vállalkozásnak kell lennie a mércének, amelynek alapján az egyes esetekben a szankciók megfelelősségét és arányosságát meg kell ítélni. Megállapítja, hogy általánosságban megengedhetetlen, hogy a vállalkozás azon részére összpontosítsanak, amely még megmenthető a bírság kiszabása miatt bekövetkező fizetésképtelenség után. Az SGL szerint minden bírságot oly módon kell kisz ámítani, hogy ne gazdasági „halálbüntetést” hajtsanak végre.
107.	A vitatott határozatban a Bizottság – miután megvizsgálta az SGL pénzügyi helyzetét – arra a következtetésre jutott, hogy nem helyénvaló a bírság összegét kiigazítani. Ezen megállapítást az Elsőfokú Bíróság helybenhagyta. Úgy rendelkezett, az állandó ítélkezési gyakorlatra hivatkozva, hogy a Bizottság a bírság összegének meghatározása során nem köteles figyelembe venni a vállalkozás veszteséges pénzügyi helyzetét, mivel az ilyen kötelesség elismerése indokolatlan versenyelőnyhöz juttatná a piaci feltételekhez kevésbé alkalmazkodó vállalkozásokat. Az Elsőfokú Bíróság rámutatott, hogy a vállalkozás tényleges fizetőképessége figyelembevételének kötelezettsége a bírságkiszabási iránymutatás 5. pontjának b) alpontja alapján csak „sajátos társadalmi környezetben” alkalmazandó, ideértve azt is, hogy a bírság megfizetésének milyen következményei lehetnek, különösen a munkanélküliség emelkedésére vagy a termelési láncban az érintett vállalkozáshoz képest feljebb vagy lejjebb álló szektorban a gazdasági helyzet romlására tekintettel. Megjegyezte továbbá, hogy közösségi jog nem tiltja azt, hogy valamely közösségi hatóság intézkedése egy adott vállalkozás fizetésképtelenségéhez vagy felszámolásához vezessen.(39)
Értékelés
108.	Ami az SGL azon kifogását illeti, miszerint az Elsőfokú Bíróság – elutasítva azt az érvelést, hogy a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie a bírság kifizetésére vonatkozó képességét – a bírság összegét olyan szinten szabta meg, hogy az a túlélését fenyegeti, ez a jogalap nem védhető. Ahogy az Elsőfokú Bíróság helyesen rendelkezett, a Bizottság a bírság összegének meghatározása során nem köteles figyelembe venni az érintett vállalkozás veszteséges helyzetét, mivel az ilyen kötelezettség elismerése indokolatlan versenyelőnyhöz juttatná a piaci feltételekhez kevésbé alkalmazkodó vállalkozásokat.(40)
109.	Továbbá, ami azon megállapítást illeti, hogy a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie a harmadik országok által már kiszabott bírságokat, ami a csökkent fizetőképesség egyik tényezőjét képezi, ezen érv sem védhető. Bár a fizetőképesség különbözik a ne bis in idem
elve koncepciójától, a Bizottság egyik esetben sem köteles figyelembe venni a harmadik országok hatóságai által kiszabott bírságot.
110.	Ezért a fizetési képesség nem releváns kritérium a bírság megállapításánál. Ez nem jelenti azt, hogy a Bizottság nem veheti figyelembe a csökkent fizetőképességet. A fizetési képességgel foglalkozó ítéleteiben a Bíróság csak azt állította, hogy a Bizottság nem köteles figyelembe venni az érintett vállalkozás pénzügyi helyzetét. Nem tiltotta meg a Bizottságnak, hogy ezt tegye.
111.	A fizetési képességet a Bizottság bírságkiszabási iránymutatása most már kifejezetten említi az 5. pont b) alpontjában az „Általános megjegyzések” cím alatt. Ahogy az Elsőfokú Bíróság helyesen kimondta ítélete 371. pontjában, ezen pont nem vitatja az erre vonatkozó határozatok sorát. Másodszor, amikor a bírságkiszabási iránymutatás előírja, hogy figyelembe kell venni a jogsértő valós fizetőképességét a sajátos környezetben, és a bírságokat eszerint kell kiigazítani, ez a „körülmények függvényében” feltételnek, és ahogy az Elsőfokú Bíróság helyesen megjegyezte, a „sajátos társadalmi környezetben” feltételnek van alárendelve. Így e tekintetben nem működhet az automatizmus.
112.	Az SGL sérelmezi azt az álláspontot is, hogy a szankciók a piacról való távozásához vezethetnek. Előadja, hogy ez a tulajdonával való rendelkezés szabadsága korlátozásának minősül, és ebben a tekintetben az Európai Unió Alapjogi Chartájának 16. és 17. cikkére hivatkozik. Másodszor, vitatja az állami támogatásokra vonatkozó ítélkezési gyakorlattal vont párhuzamot.
113.	A gazdasági tevékenység szabad folytatására és a tulajdonjogra vonatkozó hivatkozással kapcsolatban azt kell megjegyezni, hogy ezen szabadság és jog korlátozás alá esik. Ennélfogva természetesen nem adnak „szabad utat” a kartelleknek, és nem biztosítanak védelmet, amennyiben a kartellt felfedezik.
114.	Ami az állami támogatásokkal való párhuzamot illeti, az Elsőfokú Bíróság pusztán általános megjegyzést tett – hivatkozva ebben a tekintetben az ítélkezési gyakorlatra az állami támogatások területén –, miszerint azt a tényt, hogy a közösségi hatóság által hozott intézkedések egy adott vállalkozás fizetőképtelenségéhez vagy felszámolásához vezetnek, mint olyat, a közösségi jog nem tiltja. Ez, mint ilyen helyes, és az SGL nem vitathatja. Mellékesen hozzátenném, hogy a hatékony szabad verseny koncepciója magában foglalja többek között, hogy a kevésbé hatékony piaci szereplők rendszerint elhagyják a piacot. Az is köztudott, hogy kartellhez tartozva az ilyen nem hatékony piaci szereplők tovább élhetnek. Így az állami támogatásról szóló rendelkezéseknek és a versenyszabályoknak az a közös jellemzője, hogy mindkettő célja a piaci verseny biztosítása; ebben a tekintetben mindkét politika megpróbálja megakadályozni vagy megszüntetni az erre ártóan ható tényezőket, jóllehet eltérő módon. A Bizottság a bírságolási politikájában természetesen figyelembe veheti bírságai hatását, és szükséges esetén a csökkent fizetőképességet. Ugyanis a bírság, amely meghaladja a vállalkozás fizetőképességét, nemteljesítéshez és végül csődhöz vezetve, hatástalanná válik. Jelen ügyben azonban a Bizottság megbizonyosodott a fellebbező pénzügyi helyzetéről, de nem talált indokot az általa javasolt bírságtól való eltérésre. Az a tény pedig, hogy a bírság fájdalmas, mert belső intézkedéseket kell tenni a pénzeszközök hozzáférhetővé tétele érdekében, nem tartozik a Bizottságra.
115.	Az Elsőfokú Bíróság azt is helyesen állapította meg, hogy az SGL nem eredeztetheti az érveit az úgynevezett speciálisgrafit határozatból.(41) Ezen határozatban a Bizottság figyelembe vette a csökkent fizetőképességet. Az SGL állítása, hogy a Bizottságnak ezért jelen ügyben is így kell eljárnia, nem érinti a lényeget. Ezen következő határozatban a Bizottság az SGL fizetőképességét pontosan figyelembe vette a már kiszabott hatalmas bírság miatt, és mert nem tűnt szükségesnek a teljes összegű bírság kiszabása a megfelelő elrettentés biztosításához. Az Elsőfokú Bíróság így helyesen állapította meg, hogy a Bizottság nem követett el jogban való tévedést vagy nyilvánvaló hibát az értékelésben.
116.	Ezen jogalapot el kell utasítani.
G.	A hetedik jogalap (a késedelmi kamathoz kapcsolódó jogalap)
117.	Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban az SGL vitatta a késedelmi kamat megállapításának jogszerűségét és az alkalmazott késedelmi kamat jogszerűségét is abban az esetben, amikor egy vállalkozás bankgaranciát nyújtott. Az SGL elismerte, hogy a Bizottság jogosult kamatok alkalmazására a visszaélések megakadályozása, valamint annak biztosítása érdekében, hogy a „késedelmesen” fizető vállalkozás ne jusson előnyhöz, de csak annyiban, amennyiben a kérdéses kamatmértékek megfelelnek a gyakorlatban ténylegesen alkalmazott mértékeknek. Az SGL előterjesztése szerint nincsen alapja az ilyen piaci kamatok további 3,5 százalékponttal való emelésének.
118.	A hetedik jogalapban az SGL azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vizsgálta meg az összes, általa felvetett kifogást, hanem ehelyett olyan kifogás alapján hozott ítéletet, amelyre az SGL nem hivatkozott.
119.	Ez a jogalap megalapozatlan.
120.	Az Elsőfokú Bíróság ítéletében az állandó ítélkezési gyakorlatra hivatkozott, amely kimondja, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése által a Bizottságra ruházott hatáskör magában foglalja a bírság megfizetése határidejének, valamint azon időpontnak a megállapítását, amelytől késedelmi kamatot kell fizetni, csakúgy mint a késedelmi kamat mértékének, valamint a határozata végrehajtásával kapcsolatos részletes rendelkezések megállapítását, és amennyiben szükséges, a kiszabott bírság alapösszegét és a kamatokat fedező bankgarancia nyújtásának előírását. Ilyen hatáskör hiányában a vállalkozások előnyhöz juthatnának fizetési késedelem esetén, ami a szankciók hatását gyengítené. Ezért a bírságokhoz kapcsolódó késedelmi kamat indokolt.
121.	Az Elsőfokú Bíróság hivatkozott továbbá azon ítélkezési gyakorlatra, amelyben elfogadták a piaci kamatszintet 3,5 százalékponttal meghaladó mértékű késedelmi kamatot, továbbá bankgarancia nyújtása esetén a piaci kamatszintnél 1,5 százalékponttal magasabb kamatot, és amelyben a 13,75%‑os késedelmi kamatot is jóváhagyták, kimondva, hogy a Bizottság jogosult a piacon egy közepes hitelező által érvényesítettnél magasabb kamatmértéket elfogadni, ami szükséges ahhoz, hogy visszatartsa a vállalkozásokat a bírság megfizetése során az időhúzásra irányuló magatartástól (lásd a 475. és 476. pontot). Végezetül az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság nem lépte túl a mérlegelési jogkörét, amikor késedelmi kamatot állapított meg.
122.	Álláspontom szerint az Elsőfokú Bíróság nem követett el jogban való tévedést.
VII – Végkövetkeztetések
123.	A fenti megfontolások alapján javasolom, hogy a Bíróság
– utasítsa el a fellebbezést;
– kötelezze az SGL‑t a költségek viselésére.
(1) .
(2)
HL 1962. L 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.
(3)
HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.
(4)
HL 1996. C 207., 4. o.
(5)
A 100/80–103/80. sz. egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 1825. o.).
(6)
A Musique diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítélet 105. pontja.
(7)
A Musique diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítélet 106. pontja.
(8)
A C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P.–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I–5425. o.).
(9)
260. pont.
(10)
267. pont.
(11)
Lásd a 134. és 135. pontot.
(12)
136. pont.
(13)
137. pont.
(14)
A 7/72. sz. 1972. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 1972., 1281. o.).
(15)
139. és 140. pont.
(16)
141. és 142. pont.
(17)
143. pont.
(18)
Lásd a C‑2 04/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz. egyesített ügyekre vonatkozó 2004. január 7‑én előterjesztett főtanácsnoki indítvány (EBHT 2004., I‑123. o.) 91–94. pontját.
(19)
A C‑397/03. P. sz., Archer Daniels Midland kontra Bizottság ügyre vonatkozó 2005. június 7‑én előterjesztett főtanácsnoki indítvány.
(20)
A T‑224/00. sz., Archer Daniels Midland Company és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítélet (EBHT 2003., II‑2597. o.).
(21)
Az Európai Közösségek és az Amerikai Egyesült Államok kormánya között, versenyjogi szabályaik végrehajtása során a nemzetközi udvariasság elvének alkalmazásáról szóló, 1998. június 4‑én kötött megállapodás (HL 1998. L 173., 28. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 318. o.) és az 1991. évi megállapodás (HL 1995. L 95., 47. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 121. o.).
(22)
Az 1/2003/EK tanácsi rendelet hatálybalépése óta ez az ítélkezési gyakorlat nagymértékben túlhaladottá vált. Lásd még Wils, P.L.: „The principle of ne bis in idem
in EC Antitrust Enforcement: A legal and economic analysis” in World Competition 2003 .
(23)
Lásd a fenti 8. lábjegyzetben hivatkozott C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ügyben 2005. június 28‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑5425. o.) 244‑245. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(24)
Lásd az ítélet 312. pontját.
(25)
Lásd a 313. pontot.
(26)
Lásd a „távhővezeték”-ügyben hozott ítélet 293. pontját.
(27)
A T‑25/95., T‑26/95., T‑30/95.-T‑32/95., T‑34/95.-T‑39/95., T‑42/95.-T‑46/95., T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95., T‑87/95., T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2000. március 15‑én hozott ítélet (EBHT 2000., II‑491. o.) 5045. pontja.
(28)
A megtámadott ítélet 367. pontja.
(29)
A 8. lábjegyzetben hivatkozott egyesített ügyekben hozott ítélet.
(30)
Lásd a megtámadott ítélet 278. pontját.
(31)
A megtámadott ítélet 41. pontja.
(32)
A megtámadott ítélet 430–433. pontja.
(33)
Lásd a megtámadott ítélet 437. pontját.
(34)
HL 1997. C 23., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás: 8. fejezet, 1. kötet, 136. o.
(35)
A T‑30/91. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben 1995. június 29‑én hozott ítélet (EBHT 1995., II‑1775. o.).
(36)
Lásd a megtámadott ítélet 39. pontját.
(37)
Lásd a közlemény II. A. 2. pontját.
(38)
A 18. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 71–73. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(39)
Lásd a megtámadott ítélet 370–372. pontját.
(40)
Lásd a „távhővezeték–ügyben” hozott ítélet 327. pontját és annak a 96/82–102/82., 104/82., 105/82., 108/82. és 110/82. sz., IAZ International Belgium és társai kontra Bizottság ügyben 1983. november 8‑án hozott ítéletre (EBHT 1983., 3369. o.) történő hivatkozásait.
(41)
A 2002. december 17‑én hozott bizottsági határozat (C(2002) 5083 végleges).