62005CC0194
GENERALINIO ADVOKATO
J. MAZÁK IŠVADA,
pateikta 2007 m. kovo 22 d. (
1
)
Byla C-194/05
Europos Bendrijų Komisija
prieš
Italijos Respubliką
„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas — Aplinka — Direktyvos 75/442/EEB ir 91/156/EEB — Atliekų sąvoka — Iškastas gruntas ir akmenys, skirti panaudoti pakartotinai“
I — Įžanga
1.
Šiuo ieškiniu Komisija prašo pripažinti, kad 2001 m. Įstatymo Nr. 93 10 straipsnyje ir 2001 m. Įstatymo Nr. 443 1 straipsnio 17 ir 19 dalyse numatydama, jog atliekas reglamentuojantys nacionalinės teisės aktai netaikomi iškastai žemei ir akmenims, skirtiems panaudoti pakartotinai žemės, užkasimo, užpildymo darbams ir kaip užpildas, išskyrus medžiagas iš užterštų ir melioruotų vietų, kur teršalų koncentracija yra didesnė nei galiojančiuose teisės aktuose nustatytos leistinos ribos, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų (
2
) (toliau – Direktyva 75/442 arba direktyva), iš dalies pakeistos 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva 91/15/EEB (
3
), 1 straipsnio a punktą.
2.
Tai dar viena Teisingumo Teismo byla dėl atliekų sąvokos pagal Bendrijos teisę. Atsižvelgiant į tai, kad nėra ir negali būti išsamaus atliekų sąvokos apibrėžimo ir kad atitinkamai į klausimą, ar aptariama medžiaga yra atliekos, turi būti atsakoma kiekvienu konkrečiu atveju atsižvelgiant į visas aplinkybes, Teisingumo Teismas ir ateityje neabejotinai turės pakankamai progų išsakyti savo nuomonę dėl šios sąvokos reikšmės.
3.
Pagrindinis šioje byloje keliamas klausimas – kiek ir esant kokioms aplinkybėms tam tikriems tikslams pakartotinai panaudojama medžiaga gali būti laikoma nepatenkančia į direktyvoje esantį atliekų apibrėžimą. Taigi, ši byla yra susijusi su atliekų panaudojimo ir įprasto pramoninio produkto, tiksliau sakant, subprodukto, kuris nėra atliekos, apdorojimo atskyrimu.
4.
Šiuo požiūriu ši byla glaudžiai susijusi su byla C-195/05, kurioje savo išvadą taip pat pateiksiu šiandien ir į kurią daroma nuoroda, kai abi bylos sutampa (
4
).
II — Teisės aktai
A — Direktyva 75/442
5.
Direktyvos 1 straipsnio 1 dalis nustato:
„a)
„atliekos“ reiškia medžiagą ar daiktą, patenkantį į I priedo kategorijas, kurias atliekų turėtojas šalina, ketina arba privalo šalinti.
Komisija, veikdama 18 straipsnyje numatyta tvarka, ne vėliau kaip iki 1993 m. balandžio 1 d. sudaro sąrašą atliekų, priklausančių I priede nurodytoms kategorijoms. Šis sąrašas yra reguliariai atnaujinamas ir prireikus peržiūrimas tokia pat tvarka“.
6.
Direktyvos 75/442 I priedas, pavadintas „Atliekų kategorijos“, kaip Q 16 kategoriją apima „bet kurias medžiagas, junginius ar produktus, neminimus pirmiau išvardytose kategorijose“.
7.
Dabar galiojančio atliekų sąrašo, kurį Komisija priėmė pagal Direktyvos 75/442 (
5
) 1 straipsnio a punktą, 17 skyrius (vienas iš skyrių, išvardijančių atliekas sukuriančius šaltinius, pavadintas „Statybinės ir pastatų griovimo atliekos (įskaitant kelių tiesimą)“, yra skirtas „žemei ir žemės darbų atliekoms“ (1705 skyrius) ir, kalbant konkrečiau, „žemei ir akmenims, kuriuose yra pavojingų medžiagų“ (kodas 17 05 03*) bei „žemei ir akmenims, nenurodytiems 17 05 03“ (kodas 17 05 04).
B — Nacionalinės teisės aktai
8.
Italijoje atliekų šalinimą reglamentuoja 1997 m. vasario 5 d. Įstatyminis dekretas Nr. 22 (
6
) (toliau – LD 22/97).
9.
LD 22/97 6 straipsnio 1 dalies a punktas atliekas apibrėžia taip:
„Šiame dekrete:
„atliekos“ reiškia medžiagą ar daiktą, patenkantį į A priedo kategorijas, kurias atliekų turėtojas šalina, ketina arba privalo šalinti.“
10.
Pagal LD 22/97 8 straipsnio 1 dalį jis netaikomas kai kuriems atskirais teisės aktais reguliuojamiems junginiams ir medžiagoms, pavyzdžiui, jo b punkte numatytoms „atliekoms, susidarančioms žvalgant, išgaunant, tvarkant ir saugant mineralinius išteklius, ir atliekoms iš veikiančių karjerų“.
11.
2002 m. kovo 23 d. Įstatymo Nr. 93 dėl „aplinkosaugos nuostatų“ 10 straipsniu LD 22/97 8 straipsnio 1 dalis buvo papildyta f punkto a papunkčiu. Pagal šį punktą, jame nurodytoms medžiagoms šis dekretas netaikomas:
„iškasti žemė ir akmenys, skirti pakartotiniam naudojimui žemės, užkasimo, užpildymo darbams ir kaip užpildas, išskyrus medžiagas iš užterštų ir melioruotų vietų, kuriuose teršalų koncentracija yra didesnė nei galiojančiuose teisės aktuose nustatytos leistinos ribos“.
12.
2001 m. gruodžio 21 d. Įstatymo Nr. 443 „Delegavimas Vyriausybei dėl infrastruktūros ir strateginės gamybos įrenginių <…>“ (toliau – Įstatymas Nr. 443) 1 straipsnio 17 dalyje numatyta, kad LD 22/97 8 straipsnio 1 dalies f punkto a papunktis turi būti aiškinamas:
„ta prasme, kad iškasti, be kita ko, iš tunelių žemė ir akmenys nėra atliekos ir todėl jiems netaikomas šis įstatyminis dekretas, net jei jie yra užteršti gamybos procese dėl kasybos, gręžimo ir statybos veiklos atsiradusių taršių medžiagų, jeigu vidutinėje visos masės sudėtyje teršalų koncentracija neviršija maksimalių galiojančiomis nuostatomis nustatytų ribų“.
13.
Be to, to paties straipsnio 19 dalyje numatyta:
„17 dalyje numatytų medžiagų veiksmingas panaudojimas žemės, užkasimo, užpylimo darbams ir kaip užpildo taip pat apima naudojimą įvairiose pramoninės gamybos stadijose, įskaitant eksploatuojamų karjerų užkasimą bei išpylimą kitoje vietoje, turint kompetentingos administracinės valdžios institucijos bet kuriuo pagrindu išduotą leidimą, su sąlyga, kad bus laikomasi 18 dalyje numatytų ribų ir kad išpilant bus laikomasi atitinkamos vietos aplinkos pertvarkymo taisyklių“.
14.
2003 m. spalio 31 d. Įstatymo Nr. 306 (toliau – Įstatymas Nr. 306) 23 straipsniu Įstatymo Nr. 443 1 straipsnio 17 ir 19 dalys buvo pakeistos.
III — Ikiteisminė procedūra ir teismo procesas
15.
2002 m. birželio 27 d. oficialiu pranešimu Komisija informavo Italijos vyriausybę, kad, jos manymu, iš atliekoms taikomų nacionalinės teisės normų taikymo srities pašalindami kai kuriems tikslams skirtą pakartotinai naudoti iškastą žemę ir akmenis, Įstatymo Nr. 93 10 straipsnis kartu su Įstatymo Nr. 443 1 straipsnio 17 ir 19 dalimis pažeidžia Direktyvą 75/442.
16.
Italijos valdžios institucijoms neatsakius į šį pranešimą, Komisija 2002 m. gruodžio 19 d. pateikė pagrįstą nuomonę, nurodydama Italijos Respublikai per du mėnesius nuo jos gavimo imtis priemonių, būtinų šiai direktyvai įgyvendinti.
17.
2003 m. kovo 5 d. atsakydamos į pagrįstą nuomonę, Italijos valdžios institucijos Komisijai nusiuntė iškastą žemę reglamentuojančio įstatymo pakeitimo projektą. 2003 m. kovo 25 d. bendrame susitikime Komisija nurodė, kad šis įstatymo projektas toliau siaurai aiškina atliekų sąvoką, todėl pažeidžia direktyvą. 2004 m. vasario 3 d. laišku Italijos valdžios institucijos pateikė Komisijai pakeisto įstatymo, būtent Įstatymo Nr. 306, kuriuo padaryti 2003 m. kovo 5 d. laiške Komisijai nurodyti pakeitimai, teksto kopiją.
18.
Nusprendusi, kad situacija liko nepatenkinama, Komisija 2005 m. gegužės 2 d. Teisingumo Teismo kanceliarijai pateiktu prašymu pareiškė šį ieškinį.
IV — Tariamo pažeidimo analizė
A — Pagrindiniai šalių argumentai
19.
Komisija tvirtina, kad iš atliekas reglamentuojančių nacionalinės teisės aktų taikymo srities a priori ir visiškai pašalindami kai kuriems tikslams pakartotinai naudojamą iškastą žemę ir akmenis, dėl ko direktyvoje įtvirtintos nuostatos dėl atliekų tvarkymo Italijoje netaikomos šioms medžiagoms, atliekas reglamentuojantys Italijos teisės aktai, būtent Įstatymo Nr. 93 10 straipsnis kartu su Įstatymo Nr. 443 1 straipsnio 17 ir 19 dalimis, net jei būtų atsižvelgta į Įstatymu Nr. 306 atliktas pataisas, pažeidžia Direktyvą 75/442.
20.
Komisija mano, kad aptariamos medžiagos, įtrauktos į Europos atliekų sąrašą, yra medžiagos, kurias jų turėtojas ketina šalinti, todėl turi būti laikoma, kad Direktyvoje 75/442 įtvirtintas atliekų apibrėžimas jas apima. Jos teigimu, aplinkybė, kad šios medžiagos iš atliekas reglamentuojančių Italijos teisės aktų taikymo srities yra pašalintos tik tiek, kiek jos skirtos pakartotiniam naudojimui žemės, užkasimo, užpildymo darbams ir kaip užpildas, nėra svarbi.
21.
Komisija tvirtina, kad Italijos teisės aktuose įtvirtinta atliekų sąvoka yra siauresnė nei direktyvoje apibrėžta atliekų sąvoka, kaip ji aiškinama Teisingumo Teismo praktikoje. Pagal šią praktiką (
7
) tam, kad likutis nebūtų laikomas atliekomis, o subproduktu, kurio turėtojas nešalina, būtina įvertinti tikimybę, kad šis likutis bus panaudotas pakartotinai, tačiau visų pirma būtina įsitikinti, kad jis bus panaudotas pakartotinai tame pačiame gamybos procese.
22.
Priešingai šiai Teisingumo Teismo praktikai, šioje byloje aptariamas netaikymas taip pat apima atvejus, kai šie likučiai pakartotinai naudojami skirtingose gamybos stadijose, įskaitant eksploatuojamų karjerų užkasimą ir išpylimą kitoje vietoje turint kompetentingos administracinės valdžios institucijos leidimą.
23.
Galiausiai Komisija teigia, kad Įstatymu Nr. 306 padarytos pataisos aptariamam pažeidimui esminės įtakos nepadarė.
24.
Italijos vyriausybė tvirtina, kad, pirma, ieškinys yra nepriimtinas, nes, jos manymu, Komisija neatsižvelgė į 2003 m. spalio 31 d., t. y. vykstant procesui dėl įsipareigojimų neįvykdymo, Įstatymu Nr. 306 padarytas pataisas.
25.
Dėl esmės ši vyriausybė teigia, kad Italijos teisės aktai yra suderinami su Direktyvoje 75/442 įtvirtinta atliekų sąvoka.
26.
Remdamasi Teisingumo Teismo praktika (
8
) Italijos vyriausybė teigia, kad į Bendrijos „atliekų“ sąvoką pagrįstai nepatenka subproduktai, kurių įmonė neketina „šalinti“ kaip atliekų.
27.
Jos manymu, atidi Teisingumo Teismo praktikos analizė rodo, kad būtinos sąlygos likučius laikyti subproduktais, o ne atliekomis, yra ne šių medžiagų pakartotinis panaudojimas tame pačiame gamybos procese, kur jos buvo gautos, o tai, kad jos tikrai bus dar kartą panaudojamos tolesniame gamybos procese, prieš tai jų neapdorojus. Likučiai, kurie, iš anksto jų neapdorojus, iš tikrųjų panaudojami kitame gamybos procese nei tame, kuriame buvo gauti, tačiau kuris vyksta tuo pačiu metu kaip ir pradinis procesas arba leidžia užtikrinti pakartotinį panaudojimą tinkamu laiku, laikytini subproduktais.
28.
Italijos vyriausybė pabrėžia, kad šioje byloje pagrindinis nacionalinio įstatymų leidėjo tikslas buvo vykdyti viešuosius darbus ir kad žemės kilnojimas bei iškastos žemės naudojimas yra, be abejonių, viena svarbiausių tokių projektų dalis. Būtent aplinkybė, kad projektus įgyvendinantys asmenys turi pareigą juos pabaigti, garantuoja, jog iškasta žemė ir užpildymo medžiagos bus realiai pakartotinai panaudotos.
29.
Nenumatydami bendros išimties ginčijami teisės aktai darbų planavimo ir atlikimo kontrolės stadijoje griežtai apibrėžia atliekas reglamentuojančių teisės aktų netaikymo atvejus iškastiems žemei ir akmenims, jeigu jie yra medžiagos, tinkamos panaudoti laikantis nuoseklaus plano, kuriame iš anksto ir konkrečiai įvertinamas poveikis aplinkai ir sveikatai.
B — Vertinimas
30.
Visų pirma dėl Italijos vyriausybės iškelto pirminio prieštaravimo dėl ieškinio priimtinumo tuo pagrindu, kad Komisija neatsižvelgė į Įstatymu Nr. 306, kuris buvo priimtas 2003 m. spalio 31 d., t. y. pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nurodytam terminui, padarytus pakeitimus, reikia pažymėti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į padėtį valstybėje narėje pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje ir į vėlesnius pakeitimus Teisingumo Teismas atsižvelgti negali (
9
).
31.
Todėl šioje byloje Komisija neturėjo pareigos atsižvelgti į Įstatymu Nr. 306 padarytus pakeitimus, o šis įstatymas nėra šios bylos tyrimo objektas. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad ieškovė savo reikalavimuose Įstatymo Nr. 306 nenurodo, ir nors Komisija pažymėjo, kad šis įstatymas nepadarė įtakos skundžiamam pažeidimui, ji tiek duplike, tiek teismo posėdyje nurodė, kad šiame procese ji neginčija Įstatymo Nr. 306.
32.
Todėl būtina įvertinti, ar ginčijami atliekas reglamentuojantys Italijos teisės aktai, o būtent Įstatymas Nr. 93 ir Įstatymas Nr. 443, iš Direktyvos 75/442 taikymo srities pašalindami kai kurioms pakartotinio panaudojimo operacijoms skirtus iškastus žemę ir akmenis, neteisėtai susiaurina joje apibrėžtą atliekų sąvoką.
33.
Pradėsiu nuo trumpo pagrindinių direktyvoje įtvirtintos atliekų sąvokos, išplėtotos Teisingumo Teismo praktikoje (
10
), bruožų apibendrinimo.
34.
Pirma, iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad atsakymą į klausimą, ar medžiaga arba produktas turi būti laikomi atliekomis direktyvos prasme, lemia tai, ar turėtojas juos šalina, ketina ar privalo šalinti. Šis faktorius turi būti nustatytas atsižvelgiant į visas aplinkybes. Teisingumo Teismas šiuo klausimu pateikė keletą kriterijų ir gairių, leidžiančių padaryti išvadas dėl šalinimo akto ir atitinkamo ketinimo. Pavyzdžiui, aplinkybė, kad naudojama medžiaga yra gamybos likutis, t. y. produktas, kurio nebuvo siekta gauti dėl tolesnio naudojimo paprastai yra įrodymas, kad šios medžiagos turėtojas ją šalino ar ketino šalinti (
11
).
35.
Tačiau prekės, medžiagos ar pirminės žaliavos, gaunamos kaip gavybos ar gamybos proceso, kuris iš esmės nėra skirtas joms gaminti, rezultatas, gali būti ne likučiai, o subproduktai, kuriuos įmonė ketina naudoti arba realizuoti jai naudingomis sąlygomis vėlesniame procese iš anksto neapdirbus. Atsižvelgiant į pareigą atliekų sąvoką aiškinti plačiai, prekės, medžiagos ar pirminės žaliavos pagal Teisingumo Teismo praktiką neišvengiamai privalo būti dar kartą panaudojamos tolesniame gamybos procese, prieš tai jų neapdorojus. Vis dėlto medžiaga gali būti nelaikoma atliekomis, jeigu ji tikrai panaudojama kitų ūkio subjektų, kurie jos nepagamino, poreikiams (
12
).
36.
Kaip jau pabrėžiau savo išvadoje C-195/05, laikymą subproduktu lemia tai, ar yra įrodymų, kad atitinkama medžiaga jos turėtojui būtinumo ar naudingumo pagrindinei veiklai požiūriu sukuria ekonominę vertę, o ne uždeda naštą, kuria jis siekia atsikratyti, neatsižvelgiant į tai, ar ji būtų vėliau realizuojama ar naudojama pagrindinėje veikloje, ar turėtojas ją realizuotų jam naudingomis sąlygomis (
13
).
37.
Galiausiai visada būtina atsižvelgti į tai, kad, turint omenyje direktyvos tikslus, atliekų sąvoka negali būti aiškinama siaurai (
14
).
38.
Šioje byloje ginčijamos nacionalinės teisės normos iš atliekas reglamentuojančių teisės normų taikymo srities pašalina žemę ir akmenis, jei šios medžiagos skirtos pakartotiniam naudojimui žemės, užkasimo, užpildymo darbams ir kaip užpildas.
39.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad net sutikus su prielaida, jog aptariamas medžiagas iš tikrųjų ketinama pakartotinai panaudoti, vien ši aplinkybė, kaip teisingai nurodė Komisija, automatiškai ir visiškai neleidžia daryti išvados, jog šios medžiagos nėra atliekos.
40.
Faktiškai ginčijami teisės aktai, būtent Įstatymo Nr. 443 1 straipsnio 19 dalis, aiškiai numato visą eilę situacijų, įskaitant atvejus, kai žemė ar akmenys yra išpilami kitoje vietoje.
41.
Be to, atrodo, kad reikalavimas dėl realaus pakartotinio panaudojimo randamas arba gali kilti įvairiuose teisiniuose kontekstuose, pavyzdžiui, iš nacionalinės teisės normų dėl viešųjų pirkimų, dėl kurių Italijos vyriausybė nenurodė jokių konkrečių normų, arba iš specifinių projektų, reikalaujančių iškasti žemę ir akmenis, turinio. Todėl aptariamas pakartotinis panaudojimas gali vykti labai įvairiomis aplinkybėmis ir sąlygomis. Tai kelia rimtų abejonių, ar kiekvienu konkrečiu atveju pakartotinis panaudojimas tikrai vyks.
42.
Kalbant konkrečiai, kaip per teismo posėdį pažymėjo Italijos vyriausybė, nors ankstesnė vyriausybė galėjo bendrai imtis priemonių paspartinti viešuosius pirkimus Italijoje, ginčijamuose teisės aktuose nėra normos, reikalaujančios, kad iškastos medžiagos konkrečiu atveju būtų pakartotinai panaudotos per tam tikrą laiko tarpą. Atsižvelgiant į tai primintina, kad sprendime Palin Granit, kuriame akmenų liekanos, susidariusios skaldant akmenis, buvo priskirtos gavybos likučiams, taigi atliekoms, Teisingumo Teismas svarbiu dalyku laikė saugojimo laiką ir pažymėjo, kad ilgalaikės saugojimo operacijos turėtojui uždeda naštą ir todėl potencialiai yra aplinkos teršimo, kurį direktyva siekia sumažinti, priežastis (
15
).
43.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, bendrai ir a priori negalima preziumuoti, kad situacijose, kurias apima Įstatymuose Nr. 93 ir Nr. 443 įtvirtintos išimtys, iškasant atsirandanti žemė ir akmenys dėl ketinimo juos pakartotinai panaudoti jo turėtojui sukuria ekonominę vertę ar naudą kaip subproduktas, o ne uždeda naštą, kuria jis siekia atsikratyti, net jei kai kuriais atvejais taip gali ir būti. Atsižvelgiant į ginčijamus teisės aktus ir Italijos vyriausybės pateiktus paaiškinimus, faktiškai nėra įtikinamos priežasties manyti, kad paprastai turėtojo naudą sudaro ne tik aplinkybė, jog jis gali atsikratyti šia žeme ir akmenimis, t. y. kad jis gali juos šalinti. Atitinkamai šiais atvejais aptariamo pakartotinio panaudojimo operacijos direktyvos prasme turi būti traktuojamos kaip šalinimo arba panaudojimo operacijos.
44.
Iš to matyti, kad, kaip tvirtino Komisija, ginčijami atliekas reglamentuojantys Italijos teisės aktai leidžia atliekomis nelaikyti ir tų gamybos arba vartojimo likučių, kurie atitinka Direktyvos 75/442 1 straipsnio a dalies pirmojoje pastraipoje pateiktą atliekų apibrėžimą.
45.
Dėl, susijusių su pakartotiniam panaudojimui skirta žeme ir akmenimis Italijos teisės aktų, kurie praktikoje sukuria prezumpciją, jog šios medžiagos direktyvos prasme nėra atliekos, pažymėtina, kad jei nacionalinis įstatymų leidėjas galėtų naudoti tokius įrodymų tipus kaip teisinės prezumpcijos, kurios apribotų direktyvos taikymo sritį jos netaikant medžiagoms, junginiams ir produktams, patenkantiems į direktyvoje pateiktą atliekų apibrėžimą, tai pakenktų Sutarties 174 straipsnio ir direktyvos veiksmingumui (
16
).
46.
Dėl Italijos vyriausybės tvirtinimo per teismo posėdį, kad aptariamas operacijas, kurios daugiausia yra viešieji darbai, kaip antai ertmių užpildymas ir tunelių statyba, reglamentuoja daug nacionalinės teisės normų, pažymėtina, kad aptariamas medžiagas iš direktyvos taikymo srities galėtų pašalinti tik tuomet, jei jos priklausytų vienai iš direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nurodytų atliekų kategorijų. Akivaizdu, kad taip nėra, nes atliekant šias operacijas atsirandanti žemė ir akmenys direktyvos 2 straipsnio 1 dalies b punkto ii papunkčio prasme nėra atliekos, „susidarančios žvalgant, išgaunant, tvarkant ir saugant mineralinius išteklius, ir atliekos iš veikiančių karjerų“.
47.
Be to, Italijos vyriausybė neatskleidė, kiek įvairios aptariamiems projektams ar darbams taikomos nacionalinės teisės normos yra susijusios, kaip to reikalauja Teisingumo Teismo praktika, su šių atliekų tvarkymu ir užtikrina bent jau tokį aplinkos apsaugos lygį, koks nurodytas šioje direktyvoje (
17
).
48.
Galiausiai dėl Italijos vyriausybės argumento, kad atliekų režimo taikymas reikštų, jog darbuose privalo dalyvauti šalinimo įmonės ar įmonės, turinčios licencijas pervežti ir surinkti atliekas, o tai galėtų gerokai padidinti sąnaudas, Komisija teisingai pabrėžė, kad šią problemą sukelia Italijos teisės aktai, o ne direktyva. Įvykdęs reikalavimą registruotis arba, kai būtina, gavęs leidimą, atliekų gamintojas ar turėtojas, laikydamasis direktyvos nuostatų, paprasčiausiai gali jas panaudoti ar šalinti pats (
18
).
49.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, darau išvadą, kad Komisijos kaltinimas yra pagrįstas.
V — Išvada
50.
Todėl Teisingumo Teismui siūlau:
1)
Nuspręsti, kad, 2001 m. Įstatymo Nr. 93 10 straipsnyje ir 2001 m. Įstatymo Nr. 443 1 straipsnio 17 ir 19 dalyse numačiusi, jog atliekas reglamentuojantys nacionalinės teisės aktai netaikomi iškastai žemei ir akmenims, skirtiems panaudoti pakartotinai žemės, užkasimo, užpildymo darbams ir kaip užpildas, išskyrus medžiagas iš užterštų ir melioruotų vietų, kur teršalų koncentracija yra didesnė nei galiojančiuose teisės aktuose nustatytos leistinos ribos, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų (
19
), iš dalies pakeistos 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva 91/15/EEB (
20
), 1 straipsnio a punktą.
2)
Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	OL L 194, 1975, p. 39.
(
3
)	OL L 78, 1991, p. 32.
(
4
)	2007 m. kovo 22 d. Išvada Komisija prieš Italiją (byla C-195/05, nagrinėjama Teisingumo Teisme).
(
5
)	2000 m. gegužės 3 d. Komisijos sprendimas 2000/532/EB, pakeičiantis sprendimą 94/3/EB, nustatantį atliekų sąrašą pagal Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų 1 straipsnio a dalį, ir Tarybos sprendimą 94/904/EB, nustatantį pavojingų atliekų sąrašą pagal Tarybos direktyvos 91/689/EEB dėl pavojingų medžiagų 1 straipsnio 4 dalį (OL L 226, 2000, p. 3) („Europos atliekų sąrašas“ arba „EAS“).
(
6
)	1997 m. vasario 15 d. GURI Nr. 38, paprastasis priedas Nr. 33.
(
7
)	Kalbant konkrečiai, Komisija šiuo klausimu nurodo 2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Niselli (C-457/02, Rink. p. I-10853), 2002 m. balandžio 18 d. Sprendimą Palin Granit (C-9/00, Rink. p. I-3533) ir 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą AvestaPolarit Chrome (C-114/01, Rink. p. I-8725).
(
8
)	Būtent sprendimu Palin Granit, minėtu 7 išnašoje, sprendimu AvestaPolarit, minėtu 7 išnašoje ir sprendimu Niselli, minėtu 7 išnašoje.
(
9
)	Žr., be kita ko, 2004 m. gruodžio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją (C-177/03, Rink. p. I-11671), 19 punktą ir 2007 m. sausio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Švediją (C-104/06, Rink. p. I-671) 28 punktą.
(
10
)	Išsamesnę apžvalgą ir nuorodas žr. mano išvados C-195/05 36–55 punktuose.
(
11
)	Šiais klausimais žr., be kita ko, sprendimo Palin Granit, minėto 7 išnašoje, 22–25 punktus ir 2000 m. birželio 15 d. Sprendimo ARCO Chemie Nederland ir kt. (sujungtos bylos C-418/97 ir C-419/97, Rink. p. I-4475), 83, 84 punktus, taip pat mano išvados C-195/05 36–45 punktus.
(
12
)	Šiais klausimais žr., be kita ko, sprendimo Niselli, minėto 7 išnašoje, 44, 45 ir 52 punktus ir 2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją (C-416/02, Rink. p. I-7487) 90 punktą, taip pat mano išvados C-195/05 46–54 punktus.
(
13
)	Žr. mano išvados C-195/05 52 ir 55 punktus.
(
14
)	Žr., be kita ko, sprendimo Palin Granit, minėto 7 išnašoje, 33 punktą.
(
15
)	Šiuo klausimu žr. sprendimo Palin Granit, minėto 7 išnašoje, 38 ir 39 punktus.
(
16
)	Šiuo klausimu žr. sprendimo ARCO Chemie, minėto 11 išnašoje, 42 punktą.
(
17
)	Be kita ko, sprendimo AvestaPolarit, minėto 7 išnašoje, 61 punktas.
(
18
)	Žr. Direktyvos 75/442 8 straipsnį. Apie įmonėms, kurios vykdydamos savo veiklą įprastai ir nuolat perveža atliekas, neatsižvelgiant į tai, ar šias atliekas sukuria jos pačios, ar kiti subjektai, taikomą pareigą registruotis žr. 2005 m. birželio 9 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (C-270/03, Rink. p. I-5233).
(
19
)	OL L 194, 1975, p. 39.
(
20
)	OL L 78, 1991, p. 32.