62003TO0264(01)_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje T-264/03
Jürgen Schmoldt,
gyvenantis Dallgow-Döberitz (Vokietija),
Kaefer Isoliertechnik GmbH & Co. KG, įsteigta Brėmene (Vokietija),
Hauptverband der Deutschen Bauindustrie eV, įsteigta Berlyne (Vokietija),
atstovaujami advokato H.‑P. Schneider,
ieškovai,
prieš
Europos Bendrijų Komisiją,
atstovaujamą K. Wiedner, padedamo advokato A. Böhlke, nurodžiusio adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
atsakovę,
dėl 2003 m. balandžio 9 d. Komisijos sprendimo 2003/312/EB dėl standartų, susijusių su termoizoliaciniais produktais, geotekstile, stacionaria gaisro gesinimo įranga ir gipso blokais, nuorodos skelbimo, laikantis Tarybos direktyvos 89/106/EEB (OL L 114, p. 50), pirmo straipsnio, susijusio su šio sprendimo priedo 1 lentele, panaikinimo,
EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija),
kurį sudaro pirmininkas J. Azizi, teisėjai M. Jaeger ir F. Dehousse,
sekretorius H. Jung,
priima šią
Nutartį
Sprendimo motyvai
Teisinis pagrindas
1. 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyva 89/106/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su statybos produktais, derinimo (OL L 40, p. 12) su pakeitimais, padarytais 1993 m. liepos mėn. 22 d. Tarybos direktyva 93/68/EEB, iš dalies keičiančia Direktyvas 87/404/EEB (paprasti slėginiai indai), 88/378/EEB (žaislų sauga), 89/106/EEB (statybos produktai), 89/336/EEB (elektromagnetinis suderinamumas), 89/392/EEB (mašinos), 89/686/EEB (asmeninės apsaugos priemonės), 90/384/EEB (neautomatinės svarstyklės), 90/385/EEB (aktyvieji implantuojamieji medicinos prietaisai), 90/396/EEB (dujas deginantys prietaisai), 91/263/EEB (telekomunikacijų galiniai įrenginiai), 92/42/EEB (nauji karšto vandens katilai, deginantys skystąjį arba dujinį kurą) ir 73/23/EEB (elektrotechniniai gaminiai, skirti naudoti tam tikrose įtampos ribose) (OL L 220, p. 1) (toliau – Direktyva 89/106), siekiama pašalinti laisvo statybos produktų judėjimo kliūtis.
2. Šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad toje direktyvoje „statybos produktas“ yra „bet koks produktas, kuris pagamintas ir skirtas nuolat įmontuoti statiniuose, tarp jų ir pastatuose – inžineriniuose statiniuose“.
3. Direktyvos 89/106 2 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad statybos produktai gali būti teikiami rinkai tik su sąlyga, jeigu jie tinka numatytam tikslui, t. y. – jų charakteristikos tokios, kad statiniai, į kuriuos jie bus įmontuojami, surenkami, pritvirtinami arba instaliuojami, gali, jeigu jie tinkamai suprojektuoti ir pastatyti, tenkinti tam tikrus esminius reikalavimus, kai tokius reikalavimus reglamentuoja norminiai aktai.
4. Direktyvos 89/106 3 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad esminiai reikalavimai yra išdėstyti I priede kaip tikslai. Jie susiję su produktų savybėmis mechaninio atsparumo ir patvarumo, saugos gaisro atveju, higienos, sveikatos ir aplinkos
naudojant saugą, apsaugos nuo triukšmo, energijos taupymo ir šilumos išsaugojimo požiūriu.
5. Be to, Direktyva 89/106 numato Bendrijos „techninių specifikacijų“ priėmimą. Direktyvos 89/106 4 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje numatoma, kad Europos standartizacijos komitetas (toliau – ESK) arba Europos elektrotechnikos standartizacijos komitetas gali priimti statybos produktams taikomus „standartus“ ar „techninius liudijimus“. Šie „standartai“ ir „techniniai liudijimai“ kartu yra vadinami „techninėmis specifikacijomis“.
6. ESK/TC 88 yra ESK padalinys, atsakingas už termoizoliacinius produktus.
7. Techninės specifikacijos priimamos Komisijai suteikus įgaliojimą pagal 1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 98/34/EB nustatančią informacijos apie techninius standartus ir reglamentus teikimo tvarką (OL L 204, p. 37) bei remiantis Direktyvos 89/106 19 straipsnyje numatyto Statybos nuolatinio komiteto pareikšta nuomone.
8. Europos standartų organizacijoms nustačius standartus, pagal Direktyvos 89/106 7 straipsnio 3 dalį Komisija paskelbia nuorodą į tokius standartus Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje .
9. Preziumuojama, kad nuo nacionalinių standartų, perkeliančių suderintuosius standartus, nenukrypastantys produktai atitinka esminius reikalavimus. Pagal Direktyvos 89/106 4 straipsnio 2 dalį produktai laikomi tinkamais naudoti pagal paskirtį, jeigu dėl jų naudojimo statiniai, su ta sąlyga, kad pastarieji yra tinkamai suprojektuoti ir pastatyti, atitinka esminius reikalavimus ir jeigu tokie produktai turi EB ženklą. EB ženklas patvirtina, kad jie atitinka nacionalinius standartus, perkeldami į nacionalinę teisę suderintuosius standartus, į kuriuos nuorodos buvo paskelbtos Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje .
10. Direktyvos 89/106 5 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad valstybė narė gali ginčyti suderintuosius standartus, jeigu, jos nuomone, jie neatitinka esminių reikalavimų. Tokiu atveju atitinkama valstybė narė apie tai praneša Statybos nuolatiniam komitetui, pateikdama tokios nuomonės priežastis. Statybos nuolatinis komitetas nedelsdamas pareiškia savo nuomonę, kuria remdamasi ir pasitarusi su nuolatiniu komitetu, sudarytu pagal Direktyvos 98/34 nuostatas, Komisija informuoja valstybes nares, ar tie standartai turėtų būti atšaukiami Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
Bylos aplinkybės
11. 2001 m. gegužės 23 d. ESK priėmė dešimt standartų dėl termoizoliacinių produktų, kurių numeriai nuo EN 13162:2001 iki EN 13171:2001 (toliau – ginčijami standartai).
12. 2001 m. gruodžio 15 d. ginčijami standartai Komisijos pranešimu dėl direktyvos 89/106 įgyvendinimo (OL C 358, p. 9, toliau – 2001 m. gruodžio 15 d. pranešimas) buvo paskelbti Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje. Šiame pranešime numatyta, kad ginčijami standartai, kaip suderintieji standartai, įsigalios nuo 2002 m. kovo 1 d. Jame taip pat numatytas vadinamasis „suderintųjų
standartų ir nacionalinių standartų bendras taikymas“ iki 2003 m. kovo 1 d.
13. Be to, šio pranešimo antroje išnašoje buvo patikslinama, kad, pirma, pasibaigus bendro taikymo laikotarpiui statybos produktų atitikimo prezumpcija turi remtis suderintaisiais standartais ir, antra, šio periodo pabaiga sutampa su prieštaraujančių nacionalinių standartų panaikinimo data.
14. 2002 m. rugpjūčio 9 d. laišku Vokietijos Federacinė Respublika pagal Direktyvos 89/106 5 straipsnio 1 dalį pateikė protestą dėl ginčijamų standartų. Šiame proteste Vokietijos Federacinė Respublika teigė, kad ginčijami standartai neleidžia preziumuoti, jog statiniai, į kuriuos jie bus įmontuojami, visiškai atitiks esminius reikalavimus.
15. 2002 m. lapkričio 22 d. Statybos nuolatinio komiteto ad hoc
grupė pateikė pranešimą, kuriame nurodė, jog ji išnagrinėjo ginčijamus standartus ir pateikė tam tikrus pasiūlymus. Statybos nuolatinio komiteto ad hoc
grupė nurodė, kad, viena vertus, ginčijami standartai turbūt galėtų būti pagerinti, bet, kita vertus, nėra priežasčių, dėl kurių reikėtų stabdyti EB ženklo vartojimą.
16. 2003 m. sausio 28 ir 29 d. susirinkęs pagal Direktyvos 98/34 nuostatas sudarytas komitetas pritarė Komisijos sprendimo, atmetančio Vokietijos Federacinės Respublikos protestą, projektui.
17. 2003 m. balandžio 9 d. Komisija priėmė sprendimą 2003/312/EB dėl standartų, susijusių su termoizoliaciniais produktais, geotekstile, stacionaria gaisro gesinimo įranga ir gipso blokais, nuorodos skelbimo laikantis Tarybos direktyvos 89/106/EEB (OL L 114, p. 50) (toliau – ginčijamas sprendimas), kuriame ji atmetė pagal šios Direktyvos 5 straipsnio 1 dalį pateiktą Vokietijos Federacinės Respublikos protestą.
18. Ginčijamame sprendime Komisija pirmiausia konstatuoja, kad konsultuojantis su ESK ir nacionalinėmis institucijomis Statybos nuolatiniame komitete ir pagal Direktyvos 98/34 nuostatas sudarytame komitete nebuvo pateikta jokių įrodymų, jog Vokietijos Federacinės Respublikos nurodytas pavojus yra pagrįstas. Todėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje Komisija nusprendė, kad ginčijami standartai, pateikiami jo priedo 1 lentelėje, neišbraukiami iš standartų sąrašo, paskelbto Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje .
19. 2003 m. gegužės 8 d. ginčijamas sprendimas buvo paskelbtas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
20. Bylos medžiagoje nenurodytu laiku Vokietijos Federacinės Respublika Statybos nuolatinio komiteto ginčijamų standartų ir nacionalinių standartų bendro taikymo laikotarpį paprašė pratęsti iki 2003 m. gruodžio 31 d.
21. 2003 m. gegužės 13 ir 14 d. per Statybos nuolatinio komiteto 57-ąjį posėdį šis prašymas dėl pratęsimo buvo atmestas. Po to vis dėlto buvo nuspręsta, kad ginčijamų standartų ir nacionalinių standartų bendro taikymo laikotarpis retroaktyviai pratęsiamas iki 2003 m. gegužės 13 d.
22. 2003 m. gegužės 22 d. ginčijami standartai buvo dar kartą paskelbti Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
Komisijos pranešime dėl Direktyvos 89/106 įgyvendinimo (OL C 120, p. 17) kartu su nauja ginčijamų standartų ir nacionalinių standartų bendro taikymo laikotarpio pabaiga (toliau – 2003 m. gegužės 22 d. pranešimas).
Procesas ir šalių reikalavimai
23. 2003 m. liepos 28 d. Pirmosios instancijos teismo sekretoriatui J. Schmoldt, (toliau – pirmasis ieškovas), Kaefer Isoliertechnik GmbH & Co. KG
(toliau – antrasis ieškovas), Hauptverband der Deutschen Bauindustrie eV
(toliau – trečiasis ieškovas) pareiškė šį ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo. Pirmasis ieškovas yra ESK/TC 88 komiteto pirmininkas, Statybos nuolatinio komiteto ad hoc
grupės narys ir trečiojo ieškovo vadovas. Antrasis ieškovas –termoizoliacinius produktus naudojanti Vokietijos įmonė, kuri yra trečiojo ieškovo narė. Trečiasis ieškovas yra Vokietijos statybos pramonės interesams atstovaujanti asociacija.
24. Tą pačią dieną ieškovai atskiru dokumentu pagal EB 243 straipsnį taip pat pateikė prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones ir nurodyti Komisijai pratęsti nacionalinių standartų ir suderintųjų standartų bendrą taikymą iki Pirmosios instancijos teismo sprendimo.
25. 2003 m. rugpjūčio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sekretoriatui pateiktu dokumentu Komisija pareiškė prieštaravimą dėl priimtinumo pagal Pirmosios instancijos teismo darbo reglamento 114 straipsnio 1 dalį. Ieškovai savo pastabas dėl šio prieštaravimo pateikė 2003 m. spalio 20 d.
26. 2003 m. lapkričio 25 d. sekretoriate gautu pareiškimu Fachvereinigung Mineralfaserindustrie eV paprašė leisti įstoti į bylą atsakovės pusėje.
27. 2003 m. lapkričio 28 d. nutartimi Pirmosios instancijos teismo pirmininkas atmetė ieškovų prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo (2003 m. lapkričio 28 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutartis Schmoldt ir kt. prieš Komisiją, T‑264/03 R, dar neskelbta Rinkinyje).
28. Ieškovai Pirmosios instancijos teismo prašo:
– panaikinti ginčijamo sprendimo pirmą straipsnį, susijusį su šio sprendimo priedo 1 lentele, atšaukiant iš Europos Sąjungos oficialiojo leidinio
2001 m. gruodžio 15 d. pranešimą ir 2003 m. gegužės 22 d. pranešimą,
– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
29. Pateikdama prieštaravimą dėl priimtinumo Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
– atmesti ieškinį kaip nepriimtiną,
– priteisti iš ieškovų bylinėjimosi išlaidas.
Teisinis pagrindas
30. Pagal Darbo reglamento 114 straipsnio 1 dalį šalies prašymu Pirmosios instancijos teismas priimtinumo klausimą gali spręsti, nepradėdamas bylos nagrinėti iš esmės. Pagal to paties straipsnio 3 dalį toliau nagrinėjimas vyksta žodžiu, jei kitaip nenusprendė Pirmosios instancijos teismas. Šiuo atveju bylos dokumentai Pirmosios instancijos teismui suteikia pakankamai duomenų, kad dėl Komisijos pateikto prašymo būtų galima spręsti nepradedant žodinio nagrinėjimo.
31. Prieštaravimu dėl priimtinumo Komisija tvirtina, kad, pirma, šis ieškinys pateiktas per vėlai ir, antra, ieškovai nėra konkrečiai susiję EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme.
32. Pirmiausia reikia preliminariai patikslinti ieškinio dalyką, dėl kurio šalys nesutaria.
Dėl ieškinio dalyko
Šalių argumentai
33. Komisija teigia, kad bylos dalykas negali apimti 2001 m. gruodžio 15 d. ir 2003 m. gegužės 22 d. pranešimų, nes jų atšaukimas yra neišvengiama ir netiesioginė ieškinio pasekmė, bet ne jo dalykas, kurį sudaro tik prašymas panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį.
34. Ieškovų nuomone, šio ieškinio dalykas yra 2001 m. gruodžio 15 d. paskelbtų ginčijamų standartų atšaukimas, kuris apima ir 2003 m. gegužės 22 d. pranešimo, kuriuo Komisija nustatė, kad nacionaliniai ir suderintieji standartai bus bendrai taikomi iki 2003 m. gegužės 13 d., atšaukimą.
35. Ieškovai primena, kad ieškinio dalykas pirmiausia apima ginčijamo sprendimo, kuriuo Komisija, atmesdama pagal direktyvos 89/106 5 straipsnio 1 dalį pateiktą Vokietijos Federacinės Respublikos protestą, nusprendė, kad ginčijami standartai nebus išbraukti iš Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
paskelbtų standartų sąrašo, 1 straipsnį kartu su šio sprendimo priedo 1 lentele.
36. Tačiau ieškovai pažymi, kad vėliau Komisija 2003 m. gegužės 22 d. pranešim u iš naujo paskelbė ginčijamus standartus, taip panaikindama pirmąjį 2001 m. gruodžio 15 d. pranešimą.
37. Ieškovai aiškina, kad 2001 m. gruodžio 15 d. pranešimas ieškinyje minimas dėl aiškumo. Jei patenkinus ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo būtų prašoma panaikinti tik standartus, numatytus 2003 m. gegužės 22 d. pranešime, būtų galima teigti, kad šis panaikinimas neapima 2001 m. gruodžio 15 d. pranešimo, ir jame esantys standartai teisiškai tebegalioja.
38. Ieškovai mano, kad 2003 m. gegužės 22 d. pranešimas yra ne tik ginčijamo sprendimo teisinė išdava, bet ir naujas paskelbimas pagal direktyvos 89/106 7 straipsnio 3 dalies reikalavimą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
39. Reikia priminti, kad pagal ginčijamo sprendimo 1 straipsnį Komisija nusprendė  ginčijamų standartų, pateiktų šio sprendimo priedo 1 lentelėje, neišbraukti iš 2001 m. gruodžio 15 d. pranešime nurodytų standartų sąrašo.
40. Yra aišku, kad 2003 m. gegužės 22 d. pranešime paskelbtų ginčijamų standartų sąrašas, išskyrus šių standartų ir suderintų standartų bendro taikymo termino pakeitimą, yra identiškas ginčijamo sprendimo priede ir 2001 m. gruodžio 15 d. pranešime pateiktam sąrašui.
41. Tokiomis aplinkybėmis, kadangi ieškovai siekia, kad būtų panaikinta 2003 m. gegužės 22 d. pranešimo ta dalis, kurioje iš naujo paskelbiami ginčijami standartai, jų ieškinys iš dalies sutampa su prašymu panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį, ir todėl bus šiuo atžvilgiu nagrinėjamas.
42. Tačiau toje dalyje, kurioje ieškovai ginčijamo sprendimo 1 straipsnio panaikinimo atveju prašo iš Europos Sąjungos oficialiojo leidinio
atšaukti 2001 m. gruodžio 15 d. pranešimą ir 2003 m. gegužės 22 d. pranešimą, šis reikalavimas turi būti atmestas kaip nepriimtinas. Pagal teismų praktiką vykdydamas teisėtumo priežiūrą Bendrijos teismas neturi pateikti nurodymų institucijoms. Pagal EB 233 straipsnį institucija, kurios aktas buvo paskelbtas negaliojančiu, privalo imtis būtinų priemonių sprendimui įvykdyti (pirmiausia žr. 2004 m. sausio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo Mattila prieš Tarybą ir Komisiją, C-353/01 P, dar neskelbto Rinkinyje, 15 punktą ir 2003 m. spalio 15 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Internationaler Hilfsfonds prieš Komisiją, T‑372/02, dar neskelbtos Rinkinyje,
48 ir 49 punktus).
43. Be to, reikia pažymėti, kad toje ieškinio dalyje, kurioje ieškovai siekia pakeisti 2003 m. gegužės 13 d. pranešime numatytą nacionalinių ir suderintų standartų bendro taikymo terminą, šiuo klausimu tik pažymima, kad šis pranešimas „neturi teisinio pagrindo ir yra nemotyvuotas“. Reikia konstatuoti, kad toks abstraktus teiginys, nepaaiškinantis ieškinį grindžiančio teisinio pagrindo, neatitinka Teisingumo Teismo Statuto 21 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyto reikalavimo, taikomo procesui Pirmosios instancijos teisme pagal šio Statuto 53 straipsnio pirmąją pastraipą ir Pirmosios instancijos teismo darbo reglamento 44 straipsnio pirmos dalies c punkto, pagal kurį ieškinyje turi būti nurodyta pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka (2003 m. kovo 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ineichen prieš Komisiją, T‑293/01, dar neskelbto Rinkinyje, 84 punktas ir 2003 m. birželio 17 d. sprendimo Seiller prieš EIB, T‑385/00, dar neskelbto Rinkinyje, 40 punktas). Dėl šios priežasties ieškinys šiuo atžvilgiu yra taip pat nepriimtinas.
44. Todėl turi būti nagrinėjama tik ta ieškinio dalis, kur ieškovai prašo panaikinti ginčijamo sprendimo pirmą straipsnį.
Dėl ieškinio pateikimo per vėlai
Šalių argumentai
45. Komisija primena, kad pagal teismų praktiką diena, kada buvo sužinota apie aktą, kaip termino ieškiniui pareikšti pradžią, yra subsidiaraus pobūdžio šio akto paskelbimo arba pranešimo apie jį atžvilgiu (1998 m. kovo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo Vokietija prieš Tarybą, C‑122/95, Rink .
p. I‑973, 35 punktas). Taip yra tuo atveju, kai yra įprasta aktą skelbti, jei ieškovas gali pagrįstai tikėtis jo paskelbimo (minėto sprendimo Vokietija prieš Tarybą
37 punktas).
46. Šiuo atveju susipažinimas su ginčijamu sprendimu neturėjo tokio subsidiaraus pobūdžio, nes jo paskelbimas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
nebuvo privalomas. Todėl šio sprendimo apskundimo terminas oficialiai prasidėjo tą dieną, kai ieškovai apie jį sužinojo, o ne jo paskelbimo dieną. Ši aplinkybė trukdo taikyti Darbo reglamento 102 straipsnio 1 dalį, kurioje numatoma, kad, jei terminas, per kurį leidžiama pareikšti ieškinį dėl institucijos priimto akto, yra skaičiuojamas nuo to akto paskelbimo, tai daroma praėjus lygiai 14 dienų po paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje .
47. Todėl, Komisijos nuomone, kadangi ginčijamas sprendimas, kuris buvo priimtas 2003 m. balandžio 9 d., Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje paskelbtas 2003 m. gegužės 8 d., tad ieškovai apie jį sužinojo vėliausiai šią dieną. Todėl pagrindinis ieškinys, pareikštas 2003 m. liepos 28 d., yra pareikštas dešimt dienų per vėlai, net įskaitant Darbo reglamente numatytą terminą dėl atstumų.
48. Ieškovai mano, kad jų ieškinys nėra pateiktas per vėlai.
49. Šiuo klausimu ieškovai pastebi, kad Komisija neginčijo, jog apie ginčijamą sprendimą jiems nebuvo pranešta. Apie šį sprendimą jie sužinojo tik 2003 m. gegužės 8 d. paskelbus jį Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje. Kadangi šis ieškinys buvo pateiktas 2003 m. liepos 28 d., yra nepažeistas dviejų mėnesių terminas, prasidėjęs praėjus 14 dienų po jo paskelbimo, numatyto Darbo reglamento 102 straipsnio 1 dalyje, atsižvelgiant į dešimties dienų terminą dėl atstumų.
50. Ieškovų nuomone, nėra jokio realiai įvykdyto šios priemonės ar Bendrijos institucijų sprendimo paskelbimo, dėl kurio neturėtų būti skaičiuojamas Darbo reglamento 102 straipsnio 1 dalyje numatytas terminas.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
51. Pagal EB 230 straipsnio penktąją pastraipą šiame straipsnyje numatyti ieškiniai turi būti pareikšti per du mėnesius nuo to akto paskelbimo arba nuo pranešimo apie jį ieškovui dienos, arba, jei to nebuvo padaryta, nuo tos dienos, kai ieškovas apie jį sužinojo.
52. Pagal teismų praktiką iš šios nuostatos formuluotės išplaukia, kad sužinojimo apie aktą dienos kriterijus, kaip termino ieškiniui pareikšti pradžia, yra subsidiaraus pobūdžio šio akto paskelbimo arba pranešimo apie jį atžvilgiu (šio sprendimo 45 punkte minėto sprendimo Vokietija prieš Tarybą
35 punktas, 2000 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Alitalia prieš Komisiją, T‑296/97, Rink. p. II‑3871, 61 punktas).
53. Šiuo atveju sprendimas buvo paskelbtas 2003 m. gegužės 8 d. Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, todėl terminas ieškiniui pareikšti ieškovų atžvilgiu prasideda nuo šios datos, o ne nuo tada, kai jie galėjo apie jį sužinoti.
54. Pagal Darbo reglamento 102 straipsnio 1 dalį, jei terminas yra skaičiuojamas nuo ginčijamo akto paskelbimo, jis skaičiuojamas praėjus 14 dienų po jo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
55. Priešingai nei teigia Komisija, negalima atsisakyti taikyti šio papildomo termino, remiantis tuo motyvu, kad ginčijamo sprendimo paskelbimas nebuvo privalomas ir neatitiko įprastos institucijos praktikos, ir todėl paskelbimo data reiškia tik sužinojimo apie ginčijamą sprendimą datą.
56. Iš 45 punkte minėto sprendimo Vokietija prieš Tarybą
matyti, kad sužinojimo apie aktą kriterijus, kaip termino ieškiniui pateikti pradžia, yra subsidiarus paskelbimo atžvilgiu. Dėl šios priežasties, kadangi ginčijamas sprendimas buvo realiai paskelbtas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, sužinojimo kriterijus yra netaikytinas.
57. Be to, kadangi terminas ieškiniui pateikti pagal EB 230 straipsnį yra nustatytas teisinių situacijų aiškumui ir tikrumui užtikrinti bei siekiant išvengti diskriminavimo ar savavališko traktavimo vykdant teisingumą (1987 m. sausio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo Misset prieš Tarybą, 152/85, Rink .
p. 223, 11 punktas, 1997 m. sausio 23 d. sprendimo Coen, C‑246/95, Rink .
p. I‑403, 21 punktas, 1997 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mutual Aid Administration Services prieš Komisiją, T‑121/96 ir T‑151/96, Rink .
p. II‑1355, 38 punktas), šio termino pradžios nustatymas nepriklauso nuo atitinkamos nuolatinės institucijos praktikos šiuo klausimu.
58. Iš minėtos teismų praktikos išplaukia, kad į tą aplinkybę, jog akto paskelbimas, net jei tai nėra jo taikymo sąlyga, atitinka įprastą tam tikros institucijos praktiką, Teisingumo Teismas ir Pirmosios instancijos teismas atsižvelgė tam, kad padarytų išvadą, jog terminas ieškiniui pareikšti prasideda nuo paskelbimo dienos. Tokiu atveju ieškovas gali teisėtai pasiremti tokio akto paskelbimu (45 punkte minėto sprendimo Vokietija prieš Tarybą
36–38 punktai ir 52 punkte minėto Alitalia prieš Komisiją
62 punktas).
59. Tačiau iš to negalima daryti išvados, kad tokios praktikos egzistavimas yra būtina sąlyga, jog akto paskelbimas pradėtų terminą ieškiniui pareikšti. Priešingai, iš teismų praktikos išplaukia, kad ginčijamo akto paskelbimas šiuo atžvilgiu yra pakankama sąlyga, o įprastos praktikos egzistavimas tik sustiprina šią išvadą (šiuo klausimu žr. 1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo BP Chemicals prieš Komisiją, T‑11/95, Rink .
p. II‑3235, 49 punktą, 1999 m. spalio 6 d. sprendimo Salomon prieš Komisiją, T‑123/97, Rink .
p. II‑2925, 43 punktą ir 2003 m. lapkričio 27 d. sprendimo Regione Siciliana prieš Komisiją,
T‑190/00, dar neskelbto Rinkinyje, 30 ir 31 punktus). Šiuo klausimu reikia priminti, kad Sutarties nuostatos dėl teisės kreiptis į teismą negali būti aiškinamos siaurąja prasme (1963 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas Plaumann prieš Komisiją, 25/62, Rink .
p. 197, 222).
60. Be to, reikia pastebėti, kad Darbo reglamento 102 straipsnio 1 dalyje numatytas papildomas keturiolikos dienų terminas taikomas, „jei terminas, per kurį leidžiama pareikšti ieškinį dėl institucijos priimto akto, yra skaičiuojamas nuo to akto paskelbimo“, o ne vien tada, kai toks paskelbimas yra privalomas šio akto taikymui arba atitinka įprastą institucijos praktiką.
61. Todėl Komisija neteisingai teigia, kad Darbo reglamento 102 straipsnio 1 dalis šiuo atveju netaikytina.
62. Taigi darytina išvada: kadangi pagal Darbo reglamento 102 straipsnio 1 ir 2 dalis atsižvelgiant į keturiolikos dienų terminą ir visiems vienodą dešimties dienų terminą dėl atstumų šis 2003 m. liepos 28 d. ieškinys buvo pareikštas per du mėnesius nuo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje 2003 m. gegužės 8 d., Komisijos nurodytas prieštaravimas dėl priimtinumo, grindžiamas tuo, jog ieškinys pateiktas per vėlai, yra atmestinas.
Dėl konkrečios ieškovų sasajos
Šalių argumentai
63. Komisija teigia, kad ginčijamas sprendimas nėra konkrečiai susijęs su ieškovu.
64. Šiuo klausimu Komisija iš esmės teigia, kad pirmasis ieškovas ieškinį pareiškė ne kaip oficialus ESK/TC 88 atstovas, bet savo vardu, kad su antruoju ieškovu ginčijamas sprendimas yra susijęs gerokai, bet ne konkrečiai, o trečiasis ieškovas negali savo teisės pateikti ieškinį kildinti nei iš antrojo ieškovo, kuris pats nėra konkrečiai susijęs su ginčijamu sprendimu, nei iš to, kad jis dalyvavo rengiant pagal Direktyvos 89/106 5 straipsnio 1 dalį Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktą prašymą.
65. Ieškovai mano, kad ginčijamas sprendimas yra konkrečiai su jais susijęs.
66. Pirma, ieškovai tvirtina, kad Komisijos nurodytas prieštaravimas dėl priimtinumo yra piktnaudžiavimas teise, nes ieškinys akivaizdžiai pagrįstas.
67. Šiuo klausimu ieškovai nurodo, kad 2003 m. vasario 1 d. įsigaliojus Nicos sutarčiai teisinės valstybės principas tapo aiškiai suformuluotu Europos Sąjungos pamatiniu principu (ES 6 straipsnis). Be to, 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija (OL C 364, p. 1) kiekvienam asmeniui suteikia teisę, kad jo reikalus nešališkai, teisingai ir per kuo trumpesnį laiką spręstų Europos Sąjungos institucijos ir organai (41 straipsnis), o kiekvienas asmuo, kurio Sąjungos teisės garantuojamos teisės ir laisvės yra pažeistos, gali būti tikras dėl veiksmingos gynybos teisme (47 straipsnis).
68. Šiuo klausimu ieškovai pabrėžia, kad pagal EB 220 straipsnį svarbiausioji Pirmosios instancijos teismo užduotis yra užtikrinti, kad aiškinant ir taikant šią Sutartį būtų laikomasi teisės.
69. Ieškovų nuomone, ginčijamu sprendimu Komisija, akivaizdžiai pažeisdama procedūros ir formos reikalavimus, reikalauja taikyti Europos standartus, dėl kurių ydų, vidinių prieštaravimų ir spragų gausumo vienodas taikymas Europos Sąjungoje yra neįmanomas.
70. Antra, ieškovai nurodo, kad, nesant net teorinės galimybės kitaip pasiekti, jog teismas patikrintų ginčijamą visuotinai taikomą Bendrijos teisės aktą, teise į veiksmingą teisminę gynybą jie gali pasinaudoti tik pateikdami individualų ieškinį pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą, ir todėl jie turi būti laikomi konkrečiai susijusiais.
71. Šiuo klausimu ieškovai patikslina, kad ginčijamą sprendimą jie gali apskųsti tik Pirmosios instancijos teisme, nes šiuo atveju neįmanoma kreiptis į nacionalinius teismus.
72. Iš 2002 m. liepos 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą (C‑50/00 P, Rink .
p. I‑6677) išplaukia, kad jei fizinis arba juridinis asmuo yra tiesiogiai susijęs su visuotinai taikomu Bendrijos teisės aktu, o bet kokia kita šio akto veiksmingos teisminės kontrolės forma ne pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą yra objektyviai neįmanoma, nes Bendrijos teisė tokiu atveju nenumato jokios procedūros ar galimybės apskųsti, arba atitinkamas aktas dėl savo pobūdžio nepriskirtinas valstybių narių teismų kompetencijai ir tokia galimybė apskųsti negali būti sukurta pakeičiant nacionalinę proceso teisę, individualus ieškinys tokiais išimtiniais atvejais negali būti paskelbtas nepriimtinu dėl to, kad ieškovas nėra konkrečiai susijęs. Todėl ieškovai mano, kad bet kuris asmuo, galintis teigti, jog Bendrijos aktas tiesiogiai paveikė jo teises arba teisės saugomus interesus, turi būti laikomas konkrečiai susijusiu, jei dėl šio akto pobūdžio jis neturi jokios kitos galimybės jį apskųsti, net ir bandydamas aiškinti ar pakeisti nacionalinę teisę šia prasme.
73. Ieškovų nuomone, tokių ieškinių priimtinumas Pirmosios instancijos teisme nepanaikina sąlygos dėl konkrečios ieškovo sąsajos, bet, priešingai, įrodo šios sąlygos naudingumą ir tinkamumą. Šis priimtinumas ypač svarbus tais atvejais, kai su Bendrijos aktu tiesiogiai susijęs fizinis ar juridinis asmuo dėl priežasčių, kurių objektyviai pakeisti negali nei jis, nei atitinkama valstybė narė, nei jos teismai, negali kitaip gauti jokios teisminės apsaugos.
74. Ieškovai mano, kad tik ši galimybė Europos mastu realiai įtvirtina veiksmingą teisminę gynybą bei išsamią teisės gynimo priemonių bei procedūrų sistemą, skirtą užtikrinti Bendrijos institucijų aktų teisėtumo kontrolę, kurią Teisingumo Teismas nurodė 72 punkte minėto sprendimo Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą 39 ir 40 punktuose.
75. Trečia, ieškovai tvirtina, kad kiekvienas iš jų yra konkrečiai susijęs su ginčijamu sprendimu.
76. Visų pirma, dėl pirmojo ieškovo ieškovai nurodo, kad jam, kaip ESK/TC 88 pirmininkui, nebuvo siūlyta dalyvauti ginčijamo sprendimo priėmimo procedūroje Statybos nuolatinio komiteto ad hoc
grupėje dėl ginčijamų standartų, be to, jo dalyvavimas rengiant Statybos nuolatinio komiteto ad hoc
grupės pranešimą buvo netikras.
77. Ieškovai šiuo klausimu paaiškina, kad ad hoc
grupė turėjo pateikti eksperto nuomonę dėl pagal Direktyvos 89/106 5 straipsnio 1 dalį Vokietijos Federacinės Respublikos pateikto protesto, bet šis komitetas realiai nebuvo susirinkęs. Tačiau Komisija pateikė tos ad hoc
grupės pranešimą šiuo klausimu, klaidinančiai leisdama manyti, kad gautas ESK/TC 88 pritarimas, nors iš tikrųjų į jį nebuvo kreiptasi.
78. Šiuo klausimu ieškovai teigia, kad, jei ESK/TC 88 būtų teisėtai dalyvavęs rengiant Statybos nuolatinio komiteto ad hoc
grupės pranešimą, pirmasis ieškovas, kaip ESK/TC 88 pirmininkas, būtų tiesiogiai susijęs su šia procedūra. Be to, jie pabrėžia, kad pirmasis ieškovas buvo paskirtas Statybos nuolatinio komiteto ad hoc
grupės nariu ir kad jis buvo vienintelis šios grupės narys, galintis kompetentingai pateikti informaciją dėl galimos ESK/TC 88 nuomonės.
79. Todėl pirmasis ieškovas turi teisę pateikti ieškinį ne tik dėl tos ginčijamo sprendimo dalies, kuria buvo pažeistos jo procesinės teisės, bet ir dėl to, kad tariama konsultacija su ESK/TC 88 pakenkė jo, kaip termoizoliacinių medžiagų standartų srityje tarptautiniu mąstu pripažinto eksperto, reputacijai, taip pažeisdama asmenines teises.
80. Be to, ieškovai nurodo, kad pirmasis ieškovas yra trečiojo ieškovo federalinės techninės tarnybos „Termoizoliacija, garso izoliacija ir priešgaisrinė apsauga“ vadovas.
81. Dėl antrojo ieškovo ieškovai pažymi, kad ginčijamas sprendimas turi nemenką įtaką jo, kaip didelio termoizoliacinių medžiagų vartotojo Vokietijoje ir Europoje, kur jis pagal suvartojimą užima atitinkamai pirmą ir antrą vietas, galiojančioms sutartims ir neatsižvelgia į konkrečius teisinius įsipareigojimus. Šis ieškovas patenka į Vokietijos ir Bendrijos teisės normų konfliktą. Be to, šio ieškovo klientai gali pareikalauti jo suteiktų garantijų įgyvendinimo. Iš to išplaukia, kad antrasis ieškovas atsidurs gerokai mažiau palankioje padėtyje, palyginti su konkurentais iš kitų valstybių narių. Be to, pagal EB 95 straipsnio 3 dalį medžiagų vartotojai, kurie turi užtikrinti tinkamą darbų vykdymą, privalo suteikti aukšto lygio apsaugą aplinkos apsaugos ir vartotojų apsaugos srityje.
82. Be to, antrasis ieškovas, kaip trečiojo ieškovo federalinės techninės tarnybos „Termoizoliacija, garso izoliacija ir priešgaisrinė apsauga“ narys, turėjo lemiamos įtakos Vokietijos parengiamojo komiteto dėl suderinimo sprendimui pateikti protestą dėl ginčijamų standartų pagal direktyvos 89/106 5 straipsnio 1 dalį.
83. Galiausiai dėl trečiojo ieškovo ieškovai pabrėžia, kad, pirma, jis yra nacionalinių standartizacijos komitetų narys, ir todėl tiesiogiai dalyvauja ESK/TC 88 veikloje ir, antra, jis yra Vokietijos parengiamojo komiteto dėl suderinimo Bendrijoje, kuriame atitinkama Vokietijos ministerija nacionaliniu lygiu nulemia Statybos nuolatiniame komitete atstovautiną poziciją, narys.
84. Ieškovų nuomone, dėl ginčijamo sprendimo trečiasis ieškovas praranda galimybę termoizoliacinių medžiagų srityje savo atstovaujamų įmonių interesais ginti Bendrijos standartų naują koncepciją ar bent pagerinimą. Be to, net jei teigtume, kad jo atstovaujamos įmonės nesuteikia jam teisės pateikti ieškinį, ieškovo konkreti sąsaja išplaukia iš to, kad vieno iš savo vadovų, pirmojo ieškovo, jis yra tiesiogiai įtrauktas į procedūrą kurioje buvo priimtas ginčijamas sprendimas. Pirmasis ieškovas, ESK/TC 88 pirmininkas, 2002 m. lapkričio 28 d. laiške Komisijai pabrėžė, kad dėl tinkamo šios institucijos dalyvavimo jis pasisakė ne tik kaip Statybos nuolatinio komiteto ad hoc
grupės narys, bet ir kaip trečiojo ieškovo federalinės techninės tarnybos „Termoizoliacija, garso izoliacija ir priešgaisrinė apsauga“ vadovas. Ieškovų nuomone, kadangi pirmasis ieškovas, tiek kaip ad hoc
grupės narys, tiek kaip trečiojo ieškovo vadovas, ne tik derėjosi su Komisija, bet ir buvo šios asmeniškai pakviestas dalyvauti specialioje formalioje procedūroje, trečiasis ieškovas turi būti laikomas tiesiogiai ir konkrečiai susijęs.
85. Dėl šių motyvų ieškovai mano, kad jie turi teisę pateikti šį ieškinį.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
86. Pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą „kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali < ... > pateikti ieškinį dėl jam skirto sprendimo arba sprendimo, kuris, nors ir būtų kitam asmeniui skirto reglamento ar sprendimo formos, yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs“.
87. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką reglamento ir sprendimo atskyrimo kriterijus yra tai, ar nagrinėjamas teisės aktas visuotinai taikomas (1995 m. lapkričio 23 d. Teisingumo Teismo nutarties Asocarne prieš Tarybą, C‑10/95 P, Rink .
p. I‑4149, 28 punktas ir 1996 m. balandžio 24 d. nutarties CNPAAP prieš Tarybą, C‑87/95 P, Rink .
p. I‑2003, 33 punktas; 1999 m. kovo 26 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Biscuiterie‑confiserie LOR ir Confiserie du Tech prieš Komisiją, T 114/96, Rink .
p. II‑913, 26 punktas ir 2003 m. gegužės 6 d. nutarties DOW AgroSciences prieš Parlamentą ir Tarybą, T‑45/02, dar neskelbtos Rinkinyje, 31 punktas).
88. Aktas yra visuotinai taikomas, jei jis skiriamas objektyviai apibrėžtoms situacijoms ir sukelia teisines pasekmes bendrai ir abstrakčiai apibrėžtų asmenų kategorijoms (1996 m. liepos 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Weber prieš Komisiją, T‑482/93, Rink .  p. II‑609, 55 punktas ir ten nurodoma teismų praktika).
89. Šiuo klausimu reikia priminti, jog pagal nusistovėjusią teismų praktiką tai, kad ūkio subjektų, kuriems taikomi šie teisės aktai, tapatybė Komisijai buvo žinoma juos priimant, nepaneigia jų visuotinio taikymo, jei taikoma pagal objektyvią teisinę arba faktinę padėtį, kurią, atsižvelgiant į jo tikslą, apibrėžia aktas (1994 m. gegužės 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo Codorniu prieš Tarybą, C‑309/89, Rink .
p. I‑1853, 18 punktas; 1995 m. rugsėjo 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Antillean Rice Mills ir kt. prieš Komisiją, T‑480/93 ir T‑483/93, Rink .
p. II‑2305, 65 punktas ir 2003 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Villiger Söhne prieš Tarybą, T‑154/02, dar neskelbtos Rinkinyje, 49 punktas).
90. Šiuo atveju ginčijamas sprendimas skirtas valstybėms narėms ir jame yra atmetamas vienos valstybės narės prašymas kai kuriuos pagal Direktyvą 89/106 patvirtintus standartus išbraukti iš Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
paskelbto standartų sąrašo.
91. Pagal direktyvos 89/106 4 straipsnio 2 dalį atsižvelgiant į nacionalinius standartus, kurie perkelia į nacionalinę teisę suderintuosius standartus, į kuriuos nuorodos buvo paskelbtos Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje,
statybos produktai laikomi tinkamais naudoti pagal paskirtį, ir todėl gali būti pateikti į Europos Sąjungos rinką.
92. Pagal direktyvą 89/106 priimtų suderintų standartų tikslas yra apibrėžti produktų, kuriuos šie ūkio subjektai gali pardavinėti ir pirkti, charakteristikas. Taigi jie paveikia statybos produktų Europos Sąjungoje gamintojus ir naudotojus.
93. Todėl ginčijamas sprendimas, kuriuo atsisakoma atšaukti suderintuosius standartus, pats taikomas objektyviai apibrėžtoms situacijoms ir sukelia teisines pasekmes bendrai ir abstrakčiai apibrėžtų asmenų kategorijoms, pavyzdžiui, visiems statybos produktų Europos Sąjungoje gamintojams ir naudotojams.
94. Todėl reikia konstatuoti, kad savo pobūdžiu ir apimtimi ginčijamas sprendimas yra visuotinai taikomas.
95. Tačiau to, kad dėl savo prigimties ir apimties ginčijamas sprendimas yra visuotinai taikomas, nepakanka, kad būtų galima pašalinti galimybę privačiam asmeniui pateikti ieškinį dėl jo panaikinimo (1991 m. gegužės 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Extramet Industrie prieš Tarybą, C‑358/89, Rink .
p. I‑2501, 13 punktas ir sprendimo Codorniu prieš Tarybą, minėto 89 punkte, 19 punktas; 89 punkte minėto sprendimo Antillean Rice Mills ir kt. prieš Komisiją
66 punktas; 2003 m. kovo 21 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Établissements Toulorge prieš Parlamentą ir Tarybą,
T‑167/02, dar neskelbtos Rinkinyje, 26 punktas ir 89 punkte minėto sprendimo Villiger Söhne prieš Tarybą
40 punktas).
96. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką visuotinai taikomas aktas gali būti konkrečiai susijęs su fiziniais ar juridiniais asmenimis, tik jeigu jis šiuos paveikia dėl jų ypatingų savybių arba faktinių aplinkybių, kurios juos išskiria iš kitų asmenų ir taip juos individualizuoja analogiškai asmeniui, kuriam šis aktas yra skirtas (72 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
36 punktas ir 2003 m. balandžio 10 d. sprendimo Komisija prieš Nederlandse Antillen, C‑142/00 P, Rink .
p. I‑3483, 65 punktas; 2003 m. gruodžio 12 d. Teisingumo Teismo nutarties Bactria prieš Komisiją, C‑258/02 P, dar neskelbtos Rinkinyje, 34 punktas; 89 punkte minėtos nutarties Villiger Söhne prieš Tarybą 44 punktas; 2003 m. spalio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Solvay Pharmaceuticals prieš Tarybą, T‑392/02, dar neskelbto Rinkinyje, 78 punktas).
97. Todėl reikia patikrinti, ar šiuo atveju ieškovai yra susiję su ginčijamu sprendimu dėl jų ypatingų savybių arba faktinių aplinkybių, kurios šio sprendimo atžvilgiu juos išskiria iš kitų asmenų.
Dėl pirmojo ieškovo ieškinio priimtinumo
98. Siekdami įrodyti, kad pirmasis ieškovas yra konkrečiai susijęs su ginčijamu sprendimu, ieškovai pirmiausia nurodo tai, kad jis yra ESK/TC 88 pirmininkas ir turėjo būti Statybos nuolatinio komiteto ad hoc
grupės narys.
99. Šiuo klausimu pirmiausia reikia pabrėžti, kad Komisijai skirtame 2003 m. rugpjūčio 11 d. laiške ESK generalinis sekretorius pranešė, kad pirmasis ieškovas nebuvo įgaliotas atstovauti šiai institucijai byloje dėl šio ieškinio, ir nė vienas iš ieškovų to neginčijo. Todėl atrodo, kad šį ieškinį pirmasis ieškovas pateikė išimtinai asmeniškai, ir dėl šios priežasties tai, ar jis turi teisę pateikti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo, reikia nagrinėti atsižvelgiant į jo asmenines savybes, papildomai nepasisakant dėl galimos ESK teisės pateikti tokį ieškinį.
100. Reikia priminti, kad tai, jog asmuo vienaip ar kitaip dalyvauja procedūroje, kurioje priimamas Bendrijos aktas, išskiria jį atitinkamo akto atžvilgiu tik tada, kai taikomos Bendrijos normos šiam asmeniui numato tam tikras procesines garantijas (1997 m. birželio 3 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Merck ir kt. prieš Komisiją, T‑60/96, Rink .
p. II‑849, 73 punktas; 1998 m. rugsėjo 15 d. nutarties Molkerei Großbraunshain ir Bene Nahrungsmittel prieš Komisiją, T‑109/97, Rink .
p. II‑3533, 67 ir 68 punktai ir 2002 m. balandžio 29 d. nutarties Bactria prieš Komisiją, T‑339/00, Rink .
p. II‑2287, 51 punktas; 2001 m. vasario 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Sociedade Agrícola dos Arinhos ir kt. prieš Komisiją, T‑38/99−T‑50/99, Rink .
p. II‑585, 46 punktas).
101. Šiuo atveju reikia pastebėti, kad direktyvos 89/106 5 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos garantijos yra numatytos ESK ir Statybos nuolatiniam komitetui, o ne asmeniškai kai kuriems jų nariams ar pirmininkui.
102. Todėl šiame etape nesiaiškinant, ar direktyvos 89/106 5 straipsnio 1 dalyje numatytos garantijos išskiria jomis besinaudojančius asmenis, reikia konstatuoti, kad pirmasis ieškovas negali asmeniškai remtis nei jokia procesine garantija, nei direktyvos 89/106 nuostata, kurios pažeidimas gali jį konkretinti kaip ESK/TC 88 pirmininką tuo metu, kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas, ir kaip Statybos nuolatinio komiteto ad hoc
grupės narį.
103. Bet kuriuo atveju, net jei pirmasis ieškovas gali asmeniškai pasiremti šiomis procesinėmis garantijomis, reikia pabrėžti, kad tariamas pakenkimas šio ieškovo reputacijai, atsiradęs dėl šių garantijų pažeidimo, negali savaime jo konkrečiai išskirti EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme. Direktyvos 89/106 5 straipsnio 1 dalyje numatytomis garantijomis siekiama ne užtikrinti šioje normoje numatytų komitetų narių, įskaitant ir pirmininka, reputaciją, o tik pateikti nuomonę dėl Komisijos ar valstybės narės prašymo panaikinti suderintą normą.
104. Todėl reikia padaryti išvadą, kad pirmasis ieškovas neturi teisės pateikti šį ieškinį asmeniškai, kaip ESK/TC 88 pirmininkas ir Statybos nuolatinio komiteto ad hoc
grupės narys.
105. Antra, siekdami įrodyti, kad pirmasis ieškovas yra konkrečiai susijęs, ieškovai nurodo, kad jis yra trečiojo ieškovo vadovas.
106. Tačiau ta dalimi, kuria teisė pateikti ieškinį, jei ji būtų nustatyta, sutampa su trečiojo ieškovo teise pateikti ieškinį, tik tuo atveju, kai pastarasis ieškovas yra konkrečiai susijęs su ginčijamu sprendimu, pirmasis ieškovas galėtų teigti, kad jis taip pat yra konkrečiai susijęs su šiuo sprendimu. Šis klausimas bus išanalizuotas, nagrinėjant trečiojo ieškovo teisę pateikti ieškinį.
107. Todėl, išskyrus klausimą dėl trečiojo asmens teisės pateikti ieškinį, reikia padaryti išvadą, kad pirmasis ieškovas nėra konkrečiai susijęs su ginčijamu sprendimu EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme.
Dėl antrojo ieškovo ieškinio priimtinumo
108. Ieškovai pirmiausia teigia, kad antrasis ieškovas yra konkrečiai susijęs su ginčijamu sprendimu dėl to, kad jis yra stambus statybos produktų naudotojas, ir dėl tos aplinkybės, kad jis atitinkamai užima pirmąją ir antrąją vietą Vokietijoje bei Europoje pagal izoliacijos darbų apimtis.
109. Šiuo klausimu reikia priminti, kad ginčijamu sprendimu atsisakoma atšaukti ginčijamus suderintuosius standartus, priimtus pagal direktyvą 89/106. Šie suderintieji standartai, kuriais siekiama nustatyti statybos produktų charakteristikas, taikomi visiems tokių produktų gamintojams ir naudotojams Europos Sąjungoje.
110. Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas yra susijęs su antruoju ieškovu tik dėl jo, kaip atitinkamų produktų gamybos sektoriuje veikiančio ūkio subjekto, objektyvių savybių, kaip ir bet kurio kito tokioje pat padėtyje esančio ūkio subjekto. Iš teismų praktikos išplaukia, kad šių savybių nepakanka, jog būtų įrodyta, kad antrasis ieškovas yra konkrečiai susijęs su šiuo sprendimu (1985 m. sausio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Piraiki‑Patraiki ir kt. prieš Komisiją, 11/82, Rink .
p. 207, 14 punktas ir 2001 m. lapkričio 22 d. sprendimo Antillean Rice Mills prieš Tarybą, C‑451/98, Rink .
p. I‑8949, 51 punktas; 89 punkte minėtos nutarties Villiger Söhne prieš Tarybą
47 punktas).
111. Šiuo klausimu dėl teiginio, kad antrasis ieškovas yra stambus naudotojas atitinkamoje rinkoje, reikia pabrėžti, kad pagal teismų praktiką tai, kad visuotinai taikomas teisės aktas gali turėti konkrečių skirtingų pasekmių skirtingiems teisės subjektams, kuriems jis taikomas, neišskiria jų iš visų kitų susijusių ūkio subjektų, jei šis aktas taikomas objektyviai apibrėžtoms aplinkybėms (žr., inter alia, 2000 m. vasario 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo ACAV ir kt. prieš Tarybą, T‑138/98, Rink .  p. II‑341, 66 punktą ir ten nurodytą teismų praktiką; 95 punkte minėtos nutarties Établissements Toulorge prieš Parlamentą ir Tarybą 63 punktą). Šiuo atveju antrasis ieškovas yra susijęs su ginčijamu sprendimu dėl savo, kaip statybos produktų naudotojo, objektyvių savybių.
112. Todėl antrojo ieškovo labiau neišskiria ir tai, kad jis priskiriamas 62 Vokietijos statybos pramonės įmonėms, kurios naudoja izoliacinius produktus ir nacionaliniu lygmeniu yra susibūrusios į federalinę techninę tarnybą „Termoizoliacija, garso izoliacija ir priešgaisrinė apsauga“. Teismų praktikoje yra nusistovėję, pasak šio sprendimo 89 punkto, kad galimybė daugiau ar mažiau tiksliai nustatyti teisės subjektų, kuriems taikoma priemonė, skaičių ar net tapatybę visiškai nereiškia, kad subjektai laikytini konkrečiai su ja susijusiais, jei, kaip šiuo atveju, ta priemonė taikoma pagal objektyvią teisinę arba faktinę padėtį, kurią apibrėžia aktas. Be to, ir patys ieškovai pabrėžia, jog ginčijami standartai taikomi ne tik statybos produktų naudotojams, bet ir valstybėms narėms, statybos produktų gamintojams bei kontrolės institucijoms.
113. Dėl to, kad ginčijamas sprendimas pablogino antrojo ieškovo padėtį, palyginti su jo konkurentais kitose valstybėse narėse, pavyzdžiui, atsižvelgiant į tariamą riziką dėl garantijų klientams įgyvendinimo ar net jo baudžiamosios atsakomybės, reikia pripažinti, kad net nustačius, kad ši, iš pirmo žvilgsnio mažai tikėtina, tariama rizika yra neišvengiama, ji neišskiria ieškovo EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme, nes visi gausūs jo konkurentai Vokietijoje yra tokioje pat padėtyje.
114. Taip pat nurodytas faktas, kad pagal EB 95 straipsnio 3 dalį medžiagų naudotojai, kurie turi užtikrinti tinkamą darbų vykdymą bei privalo suteikti aukšto lygio apsaugą aplinkos apsaugos ir vartotojų apsaugos srityje, visiškai neišskiria antrojo ieškovo, nes net tarus, kad tokia pareiga egzistuoja, ieškovas šiuo atžvilgiu atsiduria tokioje pat padėtyje kaip visi jo konkurentai Vokietijoje ir kitose Europos Sąjungos valstybėse.
115. Dėl teiginio, kad ginčijamas sprendimas gerokai paveikia antrojo ieškovo vykdomas sutartis, reikia pripažinti, kad šis teiginys nepagrįstas jokiais įrodymais, todėl jo negalima laikyti įrodytu; be to, jis nesukuria faktinės situacijos, kuri ieškovą išskirtų iš kitų statybų produktų vartotojų, taip pat vykdančių tokias sutartis.
116. Iš tiesų ieškinius dėl visuotinai taikomų teisės aktų panaikinimo Teisingumo Teismas ir Pirmosios instancijos teismas yra pripažinę priimtinais tiek, kiek egzistavo aukštesnė teisės norma, jos autorių įpareigojanti atsižvelgti į specifinę ieškovo padėtį. Ginčijamo akto paveiktų ieškovo sudarytų sutarčių egzistavimas tam tikrais atvejais gali apibūdinti tokią specifinę padėtį (96 punkte minėto sprendimo Komisija prieš Nederlandse Antillen
72 ir 75 punktai ir 89 punkte minėto sprendimo Antillean Rice Mills ir kt. prieš Komisiją
67 ir 74 punktai).
117. Tačiau ši byla skiriasi nuo tų, kuriose buvo priimti minėti sprendimai, nes šiuo atveju nėra aukštesnės teisės normos nustatytos pareigos (100 punkte minėto sprendimo Sociedade Agrícola dos Arinhos ir kt. prieš Komisiją
51 punktas). Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad priešingai, nei teigia ieškovai, direktyvos 89/106 5 straipsnio 1 dalis neįpareigoja Komisijos atsižvelgti į ypatingą jų ar protestą dėl suderintojo standarto pareiškusios valstybės narės padėtį, o tik nurodo, kokia procedūra taikoma tokio protesto atveju.
118. Todėl ieškovų argumentai dėl vykdomų sutarčių bet kuriuo atveju negali pagrįsti antrojo ieškovo konkretumo.
119. Iš to išplaukia, kad antrasis ieškovas, kaip stambus statybos produktų naudotojas, nėra konkrečiai susijęs su ginčijamu sprendimu.
120. Antra, ieškovai nurodo, kad antrasis ieškovas yra konkrečiai susijęs su ginčijamu sprendimu dėl savo, kaip trečiojo ieškovo federalinės techninės tarnybos „Termoizoliacija, garso izoliacija ir priešgaisrinė apsauga“ nario, lemiamos įtakos Vokietijos Federacinei Respublikai priimant sprendimą pagal direktyvos 89/106 5 straipsnio 1 dalį pateikti protestą dėl ginčijamų standartų.
121. Šiuo klausimu, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 100 punkte, reikia priminti, kad tai, jog asmuo vienaip ar kitaip dalyvauja procedūroje, kurioje priimamas Bendrijos aktas išskiria jį atitinkamo akto atžvilgiu tik tada, kai taikomos Bendrijos normos šiam asmeniui numatė tam tikras procesines garantijas.
122. Šiuo atveju direktyvoje 89/106 visiškai nenumatoma, kad prieš priimdama šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalimi paremtą sprendimą Komisija turi laikytis procedūros, kai įmonėms, tokioms kaip antrasis ieškovas arba standartizacijos srityje kompetentingos nacionalinės asociacijos, būtų suteikiamos kokios nors teisės, įskaitant ir teisę būti išklausytoms.
123. Šio sprendimo 101 punkte buvo nurodyta, kad direktyvos 89/106 5 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos garantijos yra numatytos ESK ir Statybos nuolatiniam komitetui, o ne individualioms įmonėms ar nacionalinėms asociacijoms.
124. Todėl antrasis ieškovas, kaip trečiojo ieškovo federalinės techninės tarnybos „Termoizoliacija, garso izoliacija ir priešgaisrinė apsauga“ narys, negali būti laikomas konkrečiai susijusiu su ginčijamu sprendimu.
125. Tad reikia daryti išvadą, jog antrasis ieškovas su ginčijamu sprendimu nėra konkrečiai susijęs EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme.
Dėl trečiojo ieškovo ieškinio priimtinumo
126. Dėl trečiojo ieškovo konkretaus susijimo ieškovai teigė, kad jis atstovauja Vokietijos statybos pramonei ir jo teisė pateikti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo išplaukia, pirma, iš vieno jo nario – antrojo ieškovo – teisės pateikti ieškinį ir, antra, jo dalyvavimo per pirmąjį ieškovą procedūroje, po kurios buvo priimtas ginčijamas sprendimas.
127. Pirma, dėl trečiojo ieškovo teisės pateikti ieškinį, kylančios iš jo teisės ginti savo narius, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką asociacija, kurios tikslas skatinti vienos teisės subjektų grupės kolektyvinius interesus, EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme negali būti laikoma konkrečiai susijusia su šios kategorijos bendrus interesus paveikiančiu teisės aktu, ir todėl neturi teisės savo narių vardu pateikti ieškinio dėl panaikinimo, kurio šie negalėtų pateikti individualiai (1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo Greenpeace ir kt. prieš Komisiją, C‑21/95 P, Rink .
p. I‑1651, 14 ir 29 punktai; 1995 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo AITECir kt. prieš Komisiją, T‑447/93–T‑449/93, Rink .
p. II‑1971, 62 punktas; 2001 m. sausio 24 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Iberotam ir kt. prieš Komisiją, T‑112/00–T‑122/00, Rink .
p. II‑97, 74 punktas ir 2002 m. sausio 14 d. nutarties Association contre l’heure d’été prieš Parlamentą ir Tarybą, T‑84/01, Rink .
p. II‑99, 25 punktas).
128. Šiuo klausimu reikia priminti, kad, pasak šio sprendimo 125 punkto, nėra duomenų, kurie leistų pripažinti antrojo ieškovo ieškinio priimtinumą.
129. Be to, ieškovai neatsižvelgė į duomenis, kurie leistų teigti, kad kiti trečiojo ieškovo nariai savo ruožtu yra konkrečiai susiję su ginčijamu sprendimu.
130. Todėl reikia padaryti išvadą, kad trečiasis ieškovas negali pagrįstai teigti, jog yra konkrečiai susijęs su ginčijamu sprendimu, atsižvelgiant į tai, kad jo nariai gali patys pateikti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.
131. Antra, kalbant apie trečiojo ieškovo dalyvavimą rengiant ginčijamą sprendimą, reikia pripažinti, kad ypatingos aplinkybės, pavyzdžiui, asociacijos vaidmuo akto EB 230 straipsnio prasme priėmimo procedūroje, gali pagrįsti asociacijos, kurios nariai nėra tiesiogiai ir konkrečiai susiję su ginčijamu aktu, pateikto ieškinio priimtinumą pirmiausia tada, kai jis paveikė šios asociacijos derybinę padėtį (šiuo klausimu žr. 1988 m. vasario 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo Van der Kooy ir kt. prieš Komisiją, 67/85, 68/85 ir 70/85, Rink .
p. 219, 21–24 punktus ir 1993 m. kovo 24 d. sprendimo CIRFS ir kt. prieš Komisiją, C‑313/90, Rink .
p. I‑1125, 28–30 punktus).
132. Iš teismų praktikos išplaukia, kad tokiomis aplinkybėmis asociacija, kuriai nėra skirtas ginčijamas aktas, turi atskirą interesą pateikti ieškinį dėl tokio akto panaikinimo, net jeigu jos nariai to negali individualiai (1995 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Exporteurs in Levende Varkens ir kt. prieš Komisiją, T‑481/93 ir T‑484/93, Rink .
p. II‑2941, 64 punktas; 127 punkte minėtos nutarties Iberotam ir kt. prieš Komisiją
75 punktas ir 127 punkte minėtos nutarties Association contre l’heure d’été prieš Parlamentą ir Tarybą
25 punktas).
133. Tokiomis aplinkybėmis reikia patikrinti, ar nurodytas trečiojo ieškovo dalyvavimas per pirmąjį ieškovą rengiant Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktą protestą yra ypatinga aplinkybė, kuri šiai asociacijai gali, kaip savo narių interesus atstovaujančiai profesinei asociacijai, suteikti atskirą teisę pateikti ieškinį minėtos teismų praktikos prasme.
134. Šiuo klausimu, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 122 ir 123 punktuose, reikia pripažinti, kad direktyvoje 89/106 visiškai nenumatoma, kad prieš priimdama šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalimi paremtą sprendimą Komisija turi laikytis procedūros, kai nacionalinėms asociacijoms, kaip trečiajam ieškovui, būtų suteikiamos tam tikros teisės ar net teisė būti išklausytoms.
135. Todėl, grįsdamas savo teisę pateikti ieškinį, trečiasis ieškovas negali remtis savo konkretaus ir nuo savo narių atskiro intereso egzistavimu.
136. Šiuo klausimu reikia pridurti, kad Komisijai trečiojo ieškovo per pirmąjį ieškovą 2002 m. lapkričio 28 d. pasiųstas laiškas buvo tik informacinio pobūdžio, atsižvelgiant į tai, kad per direktyvos 89/106 5 straipsnio 1 dalyje numatytą procedūrą Komisija neprivalėjo nei konsultuotis su trečiuoju ieškovu, nei jį išklausyti (šiuo klausimu žr. 1995 m. rugpjūčio 9 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Greenpeace ir kt. prieš Komisiją, T‑585/93, Rink .
p. II‑2205, 63 punktą).
137. Be to, ieškovai negali teigti, kaip jie tai daro savo rašytiniuose pareiškimuose, kad 131 punkte minėtame sprendime Van der Kooy ir kt. prieš Komisiją
pagrįsdamas ieškovo – asociacijos priimtinumą Teisingumo Teismas rėmėsi paprasčiausiu partnerio vaidmeniu, kurį atliko iš interesų grupės sudaryta asociacija, kuri Komisijai pateikė rašytines pastabas, išlaikydama su ja artimus ryšius per visą procedūrą. Šiame sprendime Teisingumo Teismas taip pat, pirmiausia 23 punkte, pabrėžė, kad, pirma, ieškovas – asociacija kartu su kitais pasirašė sutartį, kurioje buvo nustatytas preferencinis tarifas, kuriam ginčijamu sprendimu Bendrijos normų valstybės pagalbos srityje požiūriu prieštaravo Komisija ir, antra, dėl to įgyvendindama šį aktą asociacija buvo priversta su atitinkamu ūkio subjektu pradėti naujas derybas dėl tarifų bei sudaryti naują sutartį. Reikia pripažinti, kad šiuo atveju tokių aplinkybių nėra (šiuo klausimu žr. 1999 m. vasario 11 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt‑Unternehmen ir Hapag-Lloyd prieš Komisiją, T‑86/96, Rink .
p. II‑179, 62 punktą).
138. Trečiojo ieškovo padėties negalima lyginti su ieškovės – asociacijos padėtimi 131 punkte minėtame sprendime CIRFS ir kt. prieš Komisiją . Nėra ginčijama, kad trečiasis ieškovas yra, pirma, nacionalinių komitetų standartizavimo srityje narys, ir dėl to dalyvauja ESK/TC 88 veikloje ir, antra, Vokietijos parengiamojo komiteto dėl suderinimo Bendrijoje, kuriame atitinkama Vokietijos ministerija nacionaliniu lygiu nulemia Statybos nuolatiniame komitete atstovautiną poziciją, narys. Tačiau toks netiesioginis nacionalinės asociacijos dalyvavimas rengiant Bendrijos suderintuosius standartus turi tik menką ryšį su ginčijamu sprendimu. Jokiu būdu jos negalima sutapatinti su pagrindinius tarptautinius atitinkamo ekonomikos sektoriaus gamintojus jungiančia asociacija, kuri, kaip 131 punkte minėtame sprendime CIRFS ir kt. prieš Komisiją, atlieka aiškiai apibrėžtą ir glaudžiai su ginčijamo sprendimo objektu susijusį derybininko vaidmenį, dėl kurio atsiduria iš kitų asmenų išsiskiriančioje faktinėje padėtyje (šiuo klausimu žr. Teisingumo Teismo 2000 m. gegužės 23 d. sprendimo Comité d’entreprise de la Société française de production ir kt. prieš Komisiją, C‑106/98 P, Rink .
p. I‑3659, 45 ir 53 punktus; 137 punkte minėto sprendimo Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt‑Unternehmen et Hapag‑Lloyd prieš Komisiją
63 punktą). Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad bet kuriuo atveju ieškovai nepateikė jokių duomenų, kurie trečiąjį ieškovą išskirtų iš kitų valstybių narių nacionalinių asociacijų taip pat dalyvaujančių Bendrijos suderintųjų standartų rengimo procese (šiuo klausimu žr. 1998 m. birželio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo UEAPME prieš Tarybą, T‑135/96, Rink .
p. II‑2335, 111 punktą).
139. Todėl ieškovai neteisingai tvirtina, kad per direktyvos 89/106 5 straipsnio 1 dalyje numatytą procedūrą trečiasis ieškovas Komisijos atžvilgiu užima derybininko arba partnerio poziciją, kurią minėtos teismų praktikos požiūriu pažeidžia ginčijamas sprendimas.
140. Šios išvados nepakeičia pirmojo ieškovo, ESK/TC 88 pirmininko, tariamas derybininko arba partnerio vaidmuo, kurį jis atliko padėdamas rengti pagal direktyvos 89/106 5 straipsnio 1 dalį Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktą protestą, kaip Statybos nuolatinio komiteto ad hoc
grupės narys ir trečiojo ieškovo vadovas.
141. Net jei tokia aplinkybė būtų nustatyta, ji neįrodo, kad trečiasis ieškovas, kaip asociacija, yra asmeniškai suinteresuotas pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą pateikti ieškinį dėl panaikinimo. Šiuo klausimu, priešingai nei siūlo ieškovai, reikia pažymėti, kad šio sprendimo 131 punkte minėtuose sprendimuose Van der Kooy ir kt. prieš Komisiją
(21–24 punktai) ir CIRFS ir kt. prieš Komisiją
(29 ir 30 punktai) pripažindamas atitinkamų asociacijų ieškinių priimtinumą Teisingumo Teismas pasirėmė šių asociacijų derybininko vaidmeniu, o ne jų narių individualiu vaidmeniu.
142. Be to, reikia priminti, kad šio sprendimo 101 punkte jau buvo pripažinta, jog direktyvos 89/106 5 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos garantijos yra numatytos ESK ir Statybos nuolatiniam komitetui, o ne asmeniškai kai kuriems jų nariams ar pirmininkui.
143. Trečiojo ieškovo negalima laikyti konkrečiai susijusiu su ginčijamu sprendimu dėl to, kad jis dalyvavo rengiant pagal direktyvos 89/106 5 straipsnio 1 dalį Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktą protestą.
144. Darytina išvada, kad trečiasis ieškovas nėra konkrečiai susijęs su ginčijamu sprendimu EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme. Iš to išplaukia, kad pirmasis ieškovas, kaip trečiojo ieškovo vadovas, nėra konkrečiai susijęs su šiuo sprendimu.
145. Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismų praktikos prasme nė vienas iš ieškovų nelaikytinas tinkamu pateikti šį ieškinį dėl panaikinimo.
146. Todėl dar reikia išnagrinėti, ar, pasak ieškovų, ši išvada gali pasikeisti dėl, pirma, ieškinio akivaizdaus pagrįstumo ir, antra, veiksmingos teisminės apsaugos reikalavimo.
147. Pirma, dėl ieškinio akivaizdaus pagrįstumo ieškovai iš esmės teigia, kad, atsižvelgiant į aiškų ginčijamo sprendimo neteisėtumą, Komisijos nurodytas prieštaravimas dėl nepriimtinumo yra piktnaudžiavimas teise.
148. Šiuo klausimu pakanka pripažinti, kad teiginys, jog šis ieškinys yra akivaizdžiai pagrįstas, nesusijęs su ieškinio priimtinumo nagrinėjimu. Ieškinio nagrinėjimas iš esmės niekaip nepaveikia konkrečios ieškovų sąsajos vertinimo, nes fizinio arba juridinio asmens pateikto ieškinio dėl panaikinimo priimtinumas ir ginčijamo akto teisėtumo patikrinimas dėl tokio ieškinio reiškia atskirą nagrinėjimą pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą ir 230 straipsnio antrąją pastraipą (šiuo klausimu žr. 100 punkte minėtos 2002 m. balandžio 29 d. nutarties Bactria prieš Komisiją
53 punktą).
149. Be to, reikia pabrėžti, kad net nustatytas galimas akivaizdus ginčijamo akto neteisėtumas negali, motyvuojant, kad pagal EB 220 straipsnį Pirmosios instancijos teismas užtikrina teisės laikymąsi aiškinant ir taikant EB sutartį, pagrįsti Sutartyje nustatytos ieškinių ir procedūrų sistemos pakeitimą teismo išaiškinimo būdu. Jokiu atveju tokia aplinkybė negali leisti laikyti priimtinu fizinio arba juridinio asmens, kuris neatitinka EB 230 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje nustatytų sąlygų, pateiktą ieškinį dėl panaikinimo (šiuo klausimu žr. 72 punkte minėto sprendimo Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
44 punktą; 111 punkte minėto ACAV ir kt. prieš Tarybą
68 punktą ir 100 punkte minėtos 2002 m. balandžio 29 d. nutarties Bactria prieš Komisiją
54 punktą).
150. Todėl atmestini yra ieškovų argumentai, paremti akivaizdžiu ieškinio pagrįstumu.
151. Antra, dėl veiksmingos teisminės gynybos reikalavimo reikia priminti, kad 72 punkte minėtame savo sprendime Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
(40 punktas) Teisingumo Teismas priminė, kad EB 230 ir 241 straipsniai bei EB 234 straipsnis nustato išsamią teisės gynimo priemonių ir procedūrų sistemą, skirtą užtikrinti institucijų teisės aktų teisėtumo kontrolę, ją patikėdamas Bendrijos teismams. Šioje sistemoje fiziniai arba juridiniai asmenys, negalintys tiesiogiai apskųsti visuotinai taikomų Bendrijos aktų dėl EB 230 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje nustatytų priimtinumo sąlygų, turi galimybę atitinkamais atvejais netiesiogiai remtis tokių aktų negaliojimu pagal EB 241 straipsnį Bendrijos arba nacionaliniuose teismuose, kuries neturi teisės priimti sprendimo dėl tokių aktų negaliojimo ir privalo kreiptis į Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo.
152. Todėl, Teisingumo Teismo nuomone, valstybės narės turi nustatyti išsamią teisminės gynybos priemonių ir procedūrų sistemą, kuri, suteikdama veiksmingą teisminę apsaugą, užtikrintų teisės laikymąsi (72 punkte minėto sprendimo Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
41 punktas).
153. Priešingai nei teigia ieškovai, iš to visiškai neišplaukia, kad nurodytas galimybės pateikti ieškinį nacionaliniam teismui nebuvimas gali pagrįsti ieškinio dėl panaikinimo priimtinumą Bendrijos teisme.
154. 72 punkte minėto sprendimo Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
43 punkte Teisingumo Teismas išaiškino, kad neteisingas yra EB 230 straipsnyje numatytų priimtinumo taisyklių aiškinimas, pagal kurį ieškinys dėl panaikinimo pripažįstamas priimtinu, jei Bendrijos teismui išsamiai išnagrinėjus nacionalines proceso normas, būtų įrodyta, jog privačiam asmeniui jos neleidžia pateikti ieškinio, kuriuo ginčijamas Bendrijos akto galiojimas.
155. Teisingumo Teismo nuomone, tiesioginis ieškinys dėl panaikinimo Bendrijos teisme negali būti pateiktas, net jei Bendrijos teismui išsamiai išnagrinėjus nacionalines proceso normas įrodoma, kad privačiam asmeniui jos neleidžia pateikti ieškinio, kuriuo būtų ginčijamas Bendrijos akto galiojimas (96 punkte minėtos 2003 m. gruodžio 12 d. nutarties Bactria prieš Komisija
58 punktas). Tokia sistema reikalautų, kad Bendrijos teismas kiekvienu konkrečiu atveju nagrinėtų ir aiškintų nacionalinę proceso teisę, o tai viršytų jo kompetenciją Bendrijos teisės aktų teisėtumo priežiūros srityje (72 punkte minėto sprendimo Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą 43 punktas).
156. Be to, bet kuriuo atveju dėl EB 230 straipsnyje numatyto konkrečios sąsajos Teisingumo Teismas aiškiai nurodė (72 punkte minėto sprendimo Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
44 punktas), kad nors jis turi būti aiškinamas pagal veiksmingos teisminės gynybos principą, atsižvelgiant į įvairias ieškovą konkrečiai išskirti galinčias aplinkybes, toks aiškinimas negali panaikinti Sutartyje aiškiai numatytos sąlygos, neišplėsdamas joje Bendrijos teismams suteiktos kompetencijos.
157. Net įrodžius galimą teis ės pateikti ieškinį nebuvimą, jis nepateisina Sutartyje numatytos ieškinių ir procedūrų sistemos pakeitimo teismo aiškinimo būdu. Jis visiškai neleidžia laikyti priimtinu fizinio arba juridinio asmens pateiktą ieškinį, kuris neatitinka EB 230 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje numatytų sąlygų (2001 m. vasario 1 d. Teisingumo Teismo nutarties AreaCova ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją, C‑301/99 P, Rink .
p. I‑1005, 47 punktas bei ten nurodyta teismų praktika; 111 punkte minėto sprendimo ACAV ir kt. prieš Tarybą
68 punktas; 110 punkte minėtos 2002 m. balandžio 29 d. nutarties Bactria prieš Komisiją
54 punktas ir 89 punkte minėtos nutarties Villiger Söhne prieš Tarybą
61 punktas).
158. Todėl ieškovai negali remtis tuo, kad, ieškinį dėl panaikinimo pripažinus nepriimtinu, jie praras bet kokią galimybę teisme ginti savo teises, nes to neįrodė.
159. Veiksmingos teisminės apsaugos reikalavimas nepaneigia išvados, kad ieškinys yra atmestinas kaip nepriimtinas, nes ieškovai su ginčijamu sprendimu nėra konkrečiai susiję.
160. Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, ir nenagrinėjant, ar ieškovai su ginčijamu sprendimu yra susiję tiesiogiai, jų ieškinys yra atmestinas kaip nepriimtinas.
161. Tokiomis aplinkybėmis nereikia spręsti dėl Fachvereinigung Mineralfaserinsdustrie
prašymo leisti įstoti į bylą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
162. Pagal Darbo reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovai pralaimėjo bylą, jie turi padengti bylinėjimosi išlaidas, įskaitant susijusias su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūra, pagal Komisijos pateiktus reikalavimus.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:
1. Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
2. Ieškovai turi padengti savo ir atsakovės išlaidas, įskaitant susijusias su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūra T‑264/03 R.
Liuksemburgas, 2004 m. gegužės 25 d.