TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1980 m. gruodžio 17 d.(*)„Laisvas darbuotojų judėjimas“Byloje 149/79Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama patarėjo teisės klausimais Jean Amphoux, padedamo Aix-Marseille III
universiteto Teisės ir politinių mokslų fakulteto profesoriaus Louis
Dubouis, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: teisės
patarėjas Mario Cervino, bâtiment Jean Monnet, Plateau du Kirchberg_ieškovė_priešBelgijos Karalystę,
atstovaujamą užsienio reikalų ministro, kurio atstovas – Užsienio
reikalų ministerijos direktorius užsienio prekybos ir bendradarbiavimo
su besivystančiomis valstybėmis reikalams Robert Hoebaer, – nurodžiusią
adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Belgijos ambasada, 4 rue
des Girondins, Residence Champagne_atsakovę_palaikomąVokietijos Federacinės Respublikos,
atstovaujamos Martin Seidel ir Eberhardt Grabitz, nurodžiusios adresą
dokumentams įteikti Liuksemburge: Vokietijos Federacinės Respublikos
ambasados kancleris, 20-22 avenue Emile Reuter, Prancūzijos Respublikos, atstovaujamos
G. Guillaume ir pavaduojančio atstovo P. Moreau Defarges,
nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Prancūzijos
ambasada, 2 rue Bertholet_Jungtinės Karalystės, atstovaujamos Assistant Treasury Solicitor
W. H. Godwin, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti
Liuksemburge: Didžiosios Britanijos ambasada, 28 boulevard Royal_įstojusių į bylą šalių_dėl
ieškinio, kuriuo siekiama, jog būtų pripažinta, kad Belgijos Karalystė,
nustatydama pilietybės sąlygą priimant į darbą, kuriam netaikoma EEB
sutarties 48 straipsnio 4 dalis, neįvykdė įsipareigojimų pagal
EEB sutarties 48 straipsnį, taip pat pagal 1968 m.
spalio 15 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo
darbuotojų judėjimo Bendrijoje, TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro kolegijos pirmininkas J. Mertens de Wilmars,
kolegijų pirmininkai P. Pescatore ir T. Koopmans, teisėjai
Mackenzie Stuart, A. O’Keeffe, G. Bosco ir A. Touffait_generalinis advokatas H. Mayras_kancleris A. Van Houtte_priima šįSprendimą1        1979 m.
rugsėjo 28 d. Teisingumo Teismo kanceliarijoje pateiktu pareiškimu
Komisija pagal EEB sutarties 169 straipsnį kreipėsi į
Teisingumo Teismą su ieškiniu, kuriuo buvo siekiama, jog būtų
pripažinta, kad Belgijos Karalystė, __reikalaudama arba leisdama
reikalauti turėti Belgijos pilietybę kaip priėmimo į darbą, kuriam
netaikoma Sutarties 48 straipsnio 4 dalis, sąlygą, neįvykdė
įsipareigojimų pagal EEB Sutarties 48 straipsnį ir pagal
1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentą 1612/68 dėl laisvo
darbuotojų judėjimo Bendrijoje“ (OL L 257, p. 2).2        Savo argumentuotoje nuomonėje ir savo ieškinyje Komisija bendrai rėmėsi Société nationale des chemins de fer belges (SNCB) ir Société nationale des chemins de fer vicinaux
(SNCV) pateiktais „įvairiais darbo pasiūlymais“, susijusiais su
nekvalifikuotų darbininkų darbo vietomis, taip pat „pastaraisiais
metais“ Ville de Bruxelle ir Commune d'Auderghem skelbtais
darbo pasiūlymais, ir tik kaip pavyzdžius nurodė šiuose pasiūlymuose
nurodytas darbo vietas. Gavus informaciją, kurios Teisingumo Teismas
paprašė per rašytinę ir žodinę proceso dalis ir kurią pateikė Belgijos
Karalystės vyriausybė, ir po to, kai tas darbo vietas žodinės proceso
dalies metu išvardino Komisija, o Belgijos vyriausybė to neginčijo, buvo
galima sudaryti tikslų aptariamų darbo vietų sąrašą.3        Iš
šios informacijos ir šio sąrašo matyti, kad nurodytos darbo vietos –
tai SNCB lokomotyvų vairuotojų-stažuotojų, krovikų, bėgių klojikų,
iešmininkų ir signalizuotojų bei SNCV nekvalifikuotų darbininkų darbo
vietos, taip pat ligoninių slaugių, vaikų auklėtojų, naktinių sargų,
santechnikų, dailidžių, elektrikų, sodo darbininkų, architektų ir
kontrolierių darbo vietos Ville de Bruxelle ir Commune d'Auderghem.
Tačiau per tyrimą surinkta informacija neleido susidaryti tikslios
nuomonės apie tai, kokio pobūdžio pareigas apėmė šios darbo vietos,
kurių sąrašą buvo galima patikslinti. 4        Šias
darbo vietas 1973–1977 metais pirmiau išvardytos valstybinės
įmonės ir vietos valdžios institucijos iš tikrųjų siūlė viešuose
skelbimuose arba spaudoje, tarp kitų reikalaujamų įdarbinimo sąlygų
nurodydamos reikalavimą turėti Belgijos pilietybę.5        1978 m.
lapkričio 21 d. laišku Komisija Belgijos Karalystės vyriausybei
pranešė, kad, jos „nuomone, tokia politika nesuderinama su
EEB sutarties 48 straipsniu ir su Tarybos reglamento 1612/68
dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje nuostatomis“, ir taip šios
valstybės narės atžvilgiu pradėjo EEB sutarties
169 straipsnyje numatytą procedūrą.6        1979 m.
sausio 15 d. laiške Nuolatinė Belgijos Karalystės atstovybė, be
kita ko, atsakė:–        kad
nagrinėjama pilietybės sąlyga atitinka Belgijos Konstitucijos
6 straipsnio antrosios pastraipos nuostatas, pagal kurias „tik
Belgijos piliečiai <...> gali būti priimti į darbą civilinėje ir
karo tarnyboje, išskyrus išimtis, kurias specialiems atvejams galima
nustatyti įstatymu“, –        kad
bet kuriuo atveju dėl Komisijos pateikto Sutarties 48 straipsnio
4 dalies aiškinimo tampa būtina kiekvienoje administracinėje
įstaigoje atskirti darbus, susijusius su viešosios valdžios funkcijų
vykdymu, nuo darbų, kurie su tuo nesusiję, ir taip kyla problema, kurios
sprendimą reikia surasti Bendrijos lygmeniu visoms valstybėms narėms.7        Komisija
nusprendė, kad ji negali sutikti su tokiais Belgijos vyriausybės
argumentais. 1979 m. balandžio 2 d., remdamasi Sutarties
169 straipsniu, ji pateikė argumentuotą nuomonę, be kita ko,
pažymėdama:–        kad
Belgijos Karalystė negali remtis savo Konstitucijos 6 straipsnio
antrąja pastraipa, kad pateisintų praktiką įdarbinimo srityje, dėl
kurios ji kaltinama_–        kad
Sutarties 48 straipsnio 4 dalyje nustatyta išimtis taikoma
tik tam darbui, kurio atlikimas susijęs su veiksmingu viešosios valdžios
funkcijų vykdymu, t. y. kuris apima teisę priimti sprendimus
privačių asmenų atžvilgiu arba nacionalinių interesų, ypač susijusių su
valstybės vidaus ir išorės saugumu, svarstymą_–        kad
šios išimties taikymo sąlygos nėra įvykdytos darbų, kurių pobūdis yra
kaip nurodytųjų aptariamuose darbo pasiūlymuose, atveju.8        Kadangi
Belgijos Karalystė per Komisijos nustatytus terminus neatsižvelgė į šią
argumentuotą nuomonę, 1979 m. rugsėjo 27 d. Komisija pareiškė
šį ieškinį.9        Sutarties
48 straipsnio 4 dalis numato, kad „šio straipsnio nuostatos
netaikomos darbui valstybės tarnyboje“.10      Ši
nuostata leidžia netaikyti 48 straipsnio 1–3 dalių visumai
darbų, tiesiogiai ar netiesiogiai susijusių su viešosios valdžios
funkcijų ir funkcijų, skirtų bendriesiems valstybės ar kitų viešųjų
institucijų interesams apsaugoti, vykdymu. Dėl tokių darbų iš esmės
daroma prielaida, kad į juos priimti asmenys siejami ypatingu solidarumu
valstybei ir teisių bei pareigų abipusiškumu, kuris ir sudaro
pilietybės pagrindą.11      Taigi
48 straipsnio 4 dalyje numatytos nuo to paties straipsnio
pirmose trijose dalyse įtvirtintų judėjimo laisvės ir vienodo požiūrio
principų nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo sritis turėtų būti
apibrėžta pagal minėtos 4 dalies tikslą. Tačiau 48 straipsnio
4 dalies taikymo srities apibrėžimas kelia ypatingų sunkumų, nes
skirtingose valstybėse narėse viešoji valdžia yra prisiėmusi ekonominio
ir socialinio pobūdžio įsipareigojimų arba dalyvauja veikloje, kuri
neprilyginama įprastinėms valstybės tarnybos funkcijoms, tačiau dėl savo
pobūdžio vis dėlto patenka į Sutarties taikymo sritį. Tokiomis
aplinkybėmis išplėtus 48 straipsnio 4 dalyje numatytos
išimties taikymą ir tiems darbams, kurie priskirtini valstybinėms ar
kitoms institucijoms, kurias reglamentuoja viešoji teisė, tačiau neturi
jokio ryšio su valstybės tarnybos uždaviniais, Sutartyje nustatyti
principai būtų nebetaikomi daugeliui darbų ir sukurtų nelygybę tarp
valstybių narių dėl valstybės ir tam tikrų ekonominių sektorių
organizavimo skirtumų.12      Todėl
reikia išnagrinėti, ar ieškinyje nurodytos darbo vietos gali būti
siejamos su valstybės tarnybos sąvoka 48 straipsnio 4 dalies,
kuri turi būti vienodai aiškinama ir taikoma visoje Bendrijoje, prasme.
Reikia pripažinti, kad pirmiau nurodytų skiriamųjų kriterijų taikymas
konkrečiais atvejais kelia vertinimo ir atribojimo sunkumų. Iš to, kas
išdėstyta, darytina išvada, kad toks skirstymas priklauso nuo to, ar
nagrinėjami darbai yra būdingi specifinei valstybės tarnybos veiklai
tiek, kiek ji susijusi su viešosios valdžios funkcijų vykdymu ir
atsakomybe už valstybės bendrųjų interesų apsaugą.13      Nors
tam tikro darbo, kuris, net ir siūlomas viešosios valdžios institucijų,
nepatenka į Sutarties 48 straipsnio 4 dalies taikymo sritį,
atžvilgiu kitos valstybės narės darbuotojas, kaip ir piliečiu esantis
darbuotojas, turi atitikti visas kitas įdarbinimo sąlygas, būtent
susijusias su reikalaujamais kompetencija ir profesiniu pasirengimu,
Sutarties 48 straipsnio pirmųjų trijų dalių ir Reglamento 1612/68
nuostatos neleidžia, kad būtų užkirstas kelias jį priimti į tokį darbą
vien tik dėl jo pilietybės.14      Grįsdama
Belgijos vyriausybės pateiktą ir įstojusių į bylą šalių palaikomą
argumentą, kad Sutarties 48 straipsnio 4 dalyje įtvirtintos
išimties taikymo sritis yra bendro pobūdžio, apimanti bet kokį darbą
valstybės narės tarnyboje, ši vyriausybė rėmėsi Reglamento 1612/68
8 straipsnio specialiomis nuostatomis, pagal kurias darbuotojui iš
kitos valstybės narės „gali būti neleidžiama dalyvauti valdymo
organuose, reglamentuojamuose viešosios teisės, ir eiti pareigas, kurias
reglamentuoja viešoji teisė“.15      Ši
nuostata ne tik nepagrindžia Belgijos vyriausybės argumento, bet,
priešingai, patvirtina pirmiau pateiktą Sutarties 48 straipsnio 4 dalies
išaiškinimą. Iš tikrųjų, kaip sutinka pati Belgijos vyriausybė, minėto
reglamento straipsniu nėra siekiama neleisti darbuotojų iš kitų
valstybių narių priimti į tam tikrą darbą, bet tiesiog suteikia
galimybę, kad tam tikromis aplinkybėmis jiems būtų neleidžiama užsiimti
tam tikra veikla, susijusia su viešosios valdžios funkcijų vykdymu,
pavyzdžiui, pateikiant pačios Belgijos vyriausybės pacituotus pavyzdžius
– „profesinių sąjungų atstovams dalyvauti daugelio viešosios teisės
reglamentuojamų įstaigų, turinčių įgaliojimus veikti ekonomikos srityje,
administracinėse tarybose“.16      Taip
pat Belgijos vyriausybė tvirtina, kad kai kurių valstybių narių
konstituciniuose tekstuose aiškiai nurodoma darbo valstybės tarnyboje
problema: pagrindinis principas šioje srityje yra – neleisti į jį
priimti piliečiais nesančių asmenų, išskyrus tam tikras leidžiančias
nukrypti nuostatas. Tokia, jos teigimu, yra ir Belgijos Konstitucijos
6 straipsnio taikymo sritis, pagal kurią „tik Belgijos piliečiai
<...> gali būti priimti į darbą civilinėje ir karo tarnyboje,
išskyrus išimtis, kurias specialiems atvejams galima nustatyti
įstatymu“. Belgijos vyriausybė pati pareiškė neginčijanti, kad
„Bendrijos norma yra viršesnė už nacionalinę normą“, tačiau ji mano, jog
šių valstybių narių konstitucinės teisės panašumas turėtų būti
panaudotas kaip aiškinimo elementas atskleidžiant 48 straipsnio 4 dalies
prasmę ir atmetant Komisijos pateiktą 48 straipsnio 4 dalies
išaiškinimą, galintį prieštarauti aptariamoms konstitucinėms nuostatoms.17      Prancūzijos
vyriausybė pateikė panašaus turinio argumentą, atkreipdama dėmesį į
Prancūzijos teisėje valstybės tarnybos srityje taikomus principus, kurių
pagrindą sudaro bendra koncepcija, grindžiama Prancūzijos pilietybės
reikalavimu kaip priėmimo į bet kokį darbą valstybės tarnyboje,
priklausantį nuo valstybės, savivaldybių ar kitų viešųjų įstaigų,
sąlyga, nesuteikiant jokios galimybės atskirti šių darbų pagal jų pobūdį
ar charakteristikas.18      Teisinga
yra tai, kad 48 straipsnio 4 dalis iš tiesų yra skirta tam,
kad nuostatų, susijusių su darbuotojų judėjimo laisve, sistemoje būtų
atsižvelgiama į minėto pobūdžio nuostatų buvimą. Tačiau taip pat, kaip
pareiškime yra pripažinusi Prancūzijos vyriausybė, sąvokos „valstybės
tarnyba“ 48 straipsnio 4 dalies prasme apibrėžimo negalima
palikti absoliučiai valstybių narių diskrecijai.19      Nepaisant
to, kad Belgijos Konstitucijos tekste neatmetama galimybė, jog bendrai
sąlygai turėti Belgijos pilietybę gali būti taikomos išimtys, reikia
priminti, kad Teisingumo Teismas savo praktikoje ne kartą yra pabrėžęs,
jog rėmimasis vidaus teisės sistemos nuostatomis, siekiant apriboti
Bendrijos teisės nuostatų taikymo sritį, sukeltų grėsmę tos teisės
vienovei ir veiksmingumui ir dėl to jis negali būti priimtinas. Ši
taisyklė, kuri yra Bendrijos egzistavimo pagrindas, taip pat turi būti
taikoma apibrėžiant Sutarties 48 straipsnio 4 dalies taikymo
sritį ir ribas. Nors tiesa, kad tokia nuostata atsižvelgiama į teisėtą
interesą, kurį turi valstybės narės nustatydamos, kad tam tikrus darbus,
susijusius su viešosios valdžios funkcijų vykdymu ir bendrųjų interesų
apsauga, gali dirbti tik jos piliečiai, kartu būtina išvengti, kad
Sutarties nuostatų dėl darbuotojų judėjimo laisvės ir vienodo požiūrio į
visų valstybių narių piliečius veiksmingumas ir taikymo sritis būtų
ribojami valstybės tarnybos sąvokos aiškinimais, grindžiamais vien tik
nacionaline teise ir kurie užkirstų kelią taikyti Bendrijos teisės
normas.20      Galiausiai
Belgijos ir Prancūzijos vyriausybės įrodinėja, kad neleidimas užsienio
darbuotojų priimti į darbą, kuris nesusijęs su viešosios valdžios
funkcijų vykdymu, tampa būtinas tada, kai, pavyzdžiui, įdarbinimas
vyksta pagal statutines nuostatas, o į tą darbą priimti asmenys turi
teisę siekti karjeros, kurios aukštesni lygiai apima viešajai valdžiai
būdingas funkcijas ir pareigas. Vokietijos ir Didžiosios Britanijos
vyriausybės priduria, kad toks neleidimas reikalingas dar ir dėl to, kad
valstybės tarnybai būdingas lankstumas skiriant asmenį į pareigas ir
kad dėl to darbuotojo funkcijos bei pareigos vėliau gali keistis ne tik
jį paaukštinus, bet ir perkėlus į kitas pareigas toje pačioje tarnyboje
arba į kitą ekvivalentiško lygmens tarnybą.21      Tačiau
šiuose prieštaravimuose neatsižvelgiama į tai, kad 48 straipsnio
4 dalis, numatanti darbą, susijusį su viešosios valdžios funkcijų
vykdymu ir pareigų priskyrimu, siekiant apsaugoti bendrus valstybės
interesus, suteikimu, leidžia valstybėms narėms atitinkamomis
taisyklėmis nustatyti, kad tik jos piliečiai gali būti priimti į darbą,
kuris susijęs su tokios valdžios ir tokių pareigų vykdymu tame pačiame
karjeros lygyje, toje pačioje tarnyboje arba toje pačioje kategorijoje.22      Vokietijos
vyriausybės dėl šio paskutiniojo klausimo pateiktu argumentu, kad bet
koks neleidimas kitų valstybių narių piliečiams būti paaukštintiems ar
perkeltiems į tam tikras pareigas valstybės tarnyboje sukurtų
diskriminaciją tokioje tarnyboje, neatsižvelgiama į tai, kad toks šios
vyriausybės pateiktas 48 straipsnio 4 dalies aiškinimas, pagal kurį
neleidžiama minėtų piliečių priimti į bet kokį darbą valstybės
tarnyboje, apriboja šių piliečių teises labiau, nei tai yra būtina šia
nuostata, išaiškinta pirmiau pateiktuose vertinimuose, siekiamų tikslų
laikymuisi užtikrinti.23      Teisingumo
Teismas mano, kad apskritai aptariamų darbo vietų atžvilgiu bylos
medžiagoje esanti informacija, kurią pateikė šalys per rašytinę ir
žodinę proceso dalis, neleidžia pakankamai tiksliai įvertinti tikro joje
nurodyto darbo pobūdžio, kad, atsižvelgiant į pirmiau pateiktus
vertinimus, būtų galima nustatyti, kurios iš šių darbo vietų nepatenka į
valstybės tarnybos sąvoką Sutarties 48 straipsnio 4 dalies
prasme.24      Tokiomis
aplinkybėmis Teisingumo Teismas nemano šiame etape galintis pasisakyti
dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kuriuo kaltinama Belgijos vyriausybė.
Todėl jis kviečia Komisiją ir Belgijos vyriausybę iš naujo išnagrinėti
ginčijamą klausimą, atsižvelgiant į pirmiau pateiktus vertinimus, ir
kartu ar atskirai per nurodytą laikotarpį pranešti Teisingumo Teismui
apie ginčo sprendimą, kurį joms pavyko kartu pasiekti, arba apie savo
atitinkamas nuomones, atsižvelgiant į teisines aplinkybes,
išplaukiančias iš šio sprendimo. Į bylą įstojusioms šalims bus suteikta
galimybė atitinkamu metu pateikti Teisingumo Teismui savo pastabas dėl
kiekvieno šio pranešimo ar pranešimų.Remdamasis
šiais motyvais, Teisingumo Teismas, prieš priimdamas galutinį sprendimą
dėl Komisijos pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
nusprendžia:1.      Komisija
ir Belgijos Karalystė iš naujo turi išnagrinėti ginčijamą klausimą,
atsižvelgdamos į šiame sprendime pateiktus teisinius vertinimus, ir iki
1981 m. liepos 1 d. pranešti Teisingumo Teismui tokio
pakartotinio nagrinėjimo rezultatą. Po šios datos Teisingumo Teismas
priims galutinį sprendimą.2.      Atidėti bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.Mertens de WilmarsPescatoreKoopmansMackenzie Stuart       O'KeeffeBosco       TouffaitPaskelbta 1980 m. gruodžio 17 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasA. Van Houtte       J. Mertens de Wilmars* Proceso kalba: prancūzų.