62001CJ0100_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑100/01
dėl Conseil d'État (Prancūzija) pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą šio teismo nagrinėjamoje byloje tarp
Ministre de l'Intérieur
ir
Aitor Oteiza Olazabal
dėl EB sutarties 6, 8a ir 48 straipsnių (po pakeitimo – EB 12, 18 ir 39 straipsniai) bei 1964 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos 64/221/EEB dėl užsienio piliečių judėjimui ir gyvenimui skirtų specialių priemonių, pateisinamų viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais, derinimo (OL 56, 1964, p. 850) išaiškinimo,
TEISINGUMO TEISMAS,
kurį sudaro pirmininkas G. C. Rodríguez Iglesias, kolegijų pirmininkai J. P. Puissochet, M. Wathelet ir R. Schintgen, teisėjai C. Gulmann, D. A. O. Edward, A. La Pergola, P. Jann (pranešėjas), V. Skouris, F. Macken, N. Colneric, S. von Bahr ir J. N. Cunha Rodrigues,
generalinis advokatas A. Tizzano,
posėdžio sekretorė M.‑F. Contet, administratorė,
išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
– Oteiza Olazabal, atstovaujamo advokato D. Rouget,
– Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos R. Abraham, G. de Bergues ir C. Chevallier,
– Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos Abogacía del Estado,
– Italijos vyriausybės, atstovaujamos U. Leanza, padedamo avvocato dello Stato
F. Quadri,
– Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos D. Martin ir C. O’Reilly,
susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu,
išklausęs 2002 m. sausio 15 d. posėdyje Oteiza Olazabal, atstovaujamo D. Rouget, Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos R. Abraham ir C. Bergeot, Belgijos vyriausybės, atstovaujamos A. Snoecx, Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos Abogacía del Estado, bei Komisijos, atstovaujamos D. Martin ir C. O'Reilly, pareikštas žodines pastabas,
susipažinęs su 2002 m. balandžio 25 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. 2000 m. gruodžio 29 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2001 m. vasario 28 d., Conseil d'État (valstybės taryba), remdamasi EB 234 straipsniu, pateikė prejudicinį klausimą dėl EB sutarties 6, 8a ir 48 straipsnių (po pakeitimo – EB 12, 18 ir 39 straipsniai) bei 1964 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos 64/221/EEB dėl užsienio piliečių judėjimui ir gyvenimui skirtų specialių priemonių, pateisinamų viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais, derinimo (OL 56, 1964, p. 850) išaiškinimo.
2. Šis klausimas iškilo nagrinėjant ginčą tarp Prancūzijos vidaus reikalų ministerijos ir Ispanijos piliečio Oteiza Olazabal dėl priemonių, tam tikra Prancūzijos teritorijos dalimi ribojančių pastarojo teisę apsigyventi, teisėtumo.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisė
3. Sutarties 6 straipsnio pirmoji pastraipa numato:
„Šios Sutarties taikymo srityje, nepažeidžiant joje esančių specialių nuostatų, draudžiama bet kokia diskriminacija dėl pilietybės“.
4. Sutarties 8a straipsnio 1 dalis nustato:
„Kiekvienas Sąjungos pilietis turi teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje laikydamasis šioje Sutartyje ir jai įgyvendinti priimtose nuostatose nustatytų apribojimų bei sąlygų“.
5. Pagal Sutarties 48 straipsnį:
„1. Bendrijoje užtikrinama darbuotojų judėjimo laisvė.
2. Tokia judėjimo laisvė reiškia, kad įdarbinimo, darbo užmokesčio ir kitų darbo ir užimtumo sąlygų atžvilgiu panaikinama bet kokia valstybių narių darbuotojų diskriminacija dėl pilietybės.
3. Ji suteikia teisę, galimą riboti tik viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir visuomenės sveikatos sumetimais:
a) priimti faktiškai pateiktus pasiūlymus įsidarbinti;
b) šiuo tikslu laisvai judėti valstybių narių teritorijoje;
c) apsigyventi bet kurioje valstybėje narėje siekiant dirbti pagal tos valstybės piliečių įsidarbinimą reglamentuojančius įstatymus ir kitus teisės aktus;
< ... > “
6. Direktyvos 64/221 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Ši direktyva susijusi su visomis priemonėmis dėl atvykimo į jų teritoriją, leidimų gyventi išdavimo ar jų pratęsimo arba išsiuntimo iš jų teritorijos, kurių valstybės narės imasi viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais.“
7. Direktyvos 64/221 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1. Priemonės, kurių buvo imtasi viešosios tvarkos ar visuomenės saugumo sumetimais, turi būti grindžiamos išimtinai tam tikro asmens asmeniniu elgesiu.
2. Teistumai patys savaime nėra pagrindas imtis tokių priemonių.“ (Pataisytas vertimas)
8. Pagal 1968 m. spalio 15 d. Tarybos direktyvos 68/360/EEB dėl valstybių narių darbuotojų bei jų šeimų judėjimo ir teisės apsigyventi Bendrijoje apribojimų panaikinimo (OL L 257, p. 13) 6 straipsnio 1 dalies a punktą darbuotojo migranto leidimas apsigyventi „turi galioti visoje jį išdavusios valstybės narės teritorijoje“.
9. Pagal Direktyvos 68/360 10 straipsnį:
„Valstybės narės nenukrypsta nuo šios direktyvos nuostatų, išskyrus atvejus, susijusius su viešąja tvarka, visuomenės saugumu ar jos sveikata“.
Nacionalinė teisė
10. 1946 m. kovo 18 d. Dekreto Nr. 46‑448 dėl 1945 m. lapkričio 2 d. Nutarimo dėl užsieniečių atvykimo į Prancūziją ir apsigyvenimo joje sąlygų, iš dalies pakeisto 1993 m. gruodžio 6 d. Dekretu Nr. 93‑1285 (1993 m. gruodžio 8 d. JORF, p. 17045, toliau – Dekretas Nr. 46‑448), 8 ir 36 straipsnių taikymo 2 straipsnyje nustatyta:
„Išskyrus 1 straipsnyje nurodytus apribojimus, užsieniečiai gali laisvai apsigyventi ir judėti metropolijos teritorijoje.
Vidaus reikalų ministras savo sprendimu gali nustatyti tam tikrus departamentus, kuriuose po šio sprendimo paskelbimo datos užsieniečiai negali nuolat apsigyventi be išankstinio vietinio prefekto leidimo.
Šiuose departamentuose gyvenantiems užsieniečiams išduodamuose leidimuose apsigyventi daroma speciali žyma dėl jų galiojimo konkrečiame departamente.
Jeigu leidimo nuolat gyventi neturinčiam užsieniečiui dėl jo dabartinio ar praeities elgesio būtina taikyti ypatingos priežiūros priemones, vidaus reikalų ministras gali jam uždrausti apsigyventi viename ar keliuose departamentuose. Tomis pačiomis aplinkybėmis Respublikos komisaras savo nuožiūra gali susiaurinti suinteresuotojo asmens turimo leidimo apsigyventi ar jį atitinkančio dokumento galiojimo teritoriją iki konkretaus departamento arba vienos ar kelių apygardų departamento viduje. Suinteresuotojo asmens turimame leidime apsigyventi padaroma atitinkama žyma apie Vidaus reikalų ir decentralizacijos ministro ar Respublikos komisaro sprendimą.
Pirmesnėje pastraipoje nurodyti užsieniečiai negali išvykti iš jų turimo leidimo apsigyventi galiojimo zonos neturėdami policijos komisaro ar, nesant pastarojo, jų gyvenamosios vietos žandarmerijos išduoto leidimo.
Užsieniečiams, kurie pažeisdami šio straipsnio nuostatas apsigyvena ar gyvena tam tikrose apygardose, taikomos penktos klasės teisės pažeidimams numatytos bausmės.“
Pagrindinė byla
11. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir bylos medžiagos matyti, kad baskų kilmės Ispanijos pilietis Oteiza Olazabal 1986 m. liepos mėnesį išvyko iš Ispanijos ir atvyko į Prancūziją, kur nesėkmingai kreipėsi dėl pabėgėlio statuso suteikimo.
12. 1988 m. balandžio 23 d. Prancūzijos teritorijoje Oteiza Olazabal buvo apklaustas byloje dėl pramonininko pagrobimo Bilbao mieste (Ispanija), už kurį atsakomybę prisiėmė ETA. 1991 m. liepos 8 d. Tribunal de grande instance de Paris
(Prancūzija) baudžiamojo proceso tvarka nuteisė jį laisvės atėmimu 18 mėnesių, iš kurių aštuoniems mėnesiams lygtinai, kartu ketveriems metams atimant teisę apsigyventi už dalyvavimą nusikalstamame susivienijime turint tikslą pažeisti viešąją tvarką bauginimais ar teroro aktais.
13. Remdamasis savo turimu Bendrijos piliečio statusu Oteiza Olazabal paprašė išduoti leidimą nuolat gyventi. Prancūzijos administracija atmetė jo prašymą, bet išdavė leidimą apsigyventi laikinai. Be to, remiantis Dekreto Nr. 46‑448 2 straipsniu, jo atžvilgiu buvo nustatytos ypatingos priežiūros priemonės, uždraudžiant gyventi devyniuose departamentuose. Šių priemonių galiojimas baigėsi 1995 m. liepos mėnesį.
14. 1996 m. Oteiza Olazabal, iki tol gyvenęs Aukštutinės Senos departamente (Il de Franso regionas), nutarė apsigyventi Atlanto Pirėnų departamente (Akvitanijos regionas), turinčiame bendrą sieną su Ispanija, būtent su autonomine Baskų provincija.
15. Atsižvelgdamas į policijos pranešimus, kuriuose būdavo pažymima, kad Oteiza Olazabal toliau palaiko ryšius su ETA, vidaus reikalų ministras 1996 m. kovo 21 d. Sprendimu, priimtu remiantis Dekreto Nr. 46‑448 2 straipsniu, uždraudė jam gyventi 31 departamente, siekdamas laikyti jį atokiai nuo Ispanijos sienos. 1996 m. birželio 25 d. Aukštutinės Senos departamento prefekto sprendimu jam buvo uždrausta be leidimo išvykti iš šio departamento.
16. Oteiza Olazabal pateikė skundą Tribunal administratif de Paris (Prancūzija) dėl minėtų dviejų sprendimų panaikinimo, kurį šis teismas patenkino 1997 m. liepos 7 d. Sprendimu. Šis sprendimas buvo patvirtintas Cour administrative d'appel de Paris (Prancūzija) 1999 m. vasario 18 d. Sprendimu.
17.
Šie teismai padarė išvadą, kad Sutarties 6, 8a ir 48 straipsnių bei Direktyvos 64/221 nuostatos, kaip jas išaiškino Teisingumo Teismas savo 1975 m. spalio 28 d. Sprendime Rutili
(36/75, Rink. p. 1219), kliudė taikyti Oteiza Olazabal atžvilgiu ginčijamas priemones.
18. Vidaus reikalų ministras apskundė Cour administrative d'appel sprendimą Conseil d'État .
19.
Conseil d'État
pirmiausia pažymėjo, kad nors Sutarties 8a straipsniu kiekvienam Sąjungos piliečiui buvo suteikta teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, šiai teisei taikomi Sutartyje ir jai įgyvendinti priimtose nuostatose nustatyti apribojimai bei sąlygos. Panašiai Sutarties 6 straipsnyje numatytas bet kokios diskriminacijos dėl pilietybės draudimas galioja tik šios Sutarties taikymo srityje, nepažeidžiant joje esančių specialių nuostatų. Be to, Sutarties 48 straipsnio 1 dalyje nurodant, kad Bendrijoje užtikrinama darbuotojų judėjimo laisvė, ir 3 dalyje patikslinant, kad ši laisvė apima teisę priimti faktiškai pateiktus pasiūlymus įsidarbinti ir dėl to laisvai judėti valstybių narių teritorijoje, yra aiškiai numatyta apribojimų viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir visuomenės sveikatos sumetimais galimybė.
20. Conseil d'État taip pat pažymėjo, kad, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, Sutarties 48 straipsnio 3 dalies išlyga leidžia valstybėms narėms viešosios tvarkos sumetimais kitų valstybių narių piliečių atžvilgiu imtis priemonių uždrausti jiems atvykti į savo nacionalinę teritoriją ar išsiųsti juos, nors tokių priemonių jos negalėtų taikyti savo piliečiams.
21. Galiausiai ji konstatavo, kad proporcingumo principas reikalauja, jog taikomos viešosios tvarkos apsaugos priemonės atitiktų jomis siekiamą tikslą ir neviršytų to, kas būtina jam pasiekti. Šiuo pagrindu ji pabrėžė, kad leidimo apsigyventi galiojimo ribojimas teritorijos atžvilgu yra švelnesnė priemonė nei išsiuntimas iš šalies.
22. Šiomis aplinkybėmis abejodama dėl kitos valstybės narės piliečio teisės apsigyventi tam tikroje nacionalinės teritorijos dalyje apribojimo atitikties Bendrijos teisei, Conseil d'État
nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Romos sutarties 6, 8a ir 48 straipsnių, dabar atitinkamai EB 12, 18 ir 39 straipsnių, nuostatos, Bendrijos teisėje taikomas proporcingumo principas bei Sutarčiai įgyvendinti priimtos antrinės teisės nuostatos, būtent 1964 m. vasario 25 d. Direktyva 64/221/EEB, draudžia valstybei narei imtis kitos valstybės narės piliečio, kuriam taikomos Sutarties nuostatos, atžvilgiu administracinių priemonių, kurias galima apskųsti teismui, tam tikra nacionalinės teritorijos dalimi ribojančių šio asmens teisę apsigyventi, kai viešosios tvarkos sumetimais neleistina jam gyventi likusioje teritorijos dalyje, ar vienintelė apsigyvenimo ribojimo priemonė, kurios šiomis aplinkybėmis galima teisėtai imtis šio asmens atžvilgiu, yra nacionalinės teisės pagrindu taikomas absoliutus draudimas apsigyventi visoje teritorijoje?“
Dėl prejudicinio klausimo
23. Pirmiausia reikia nustatyti pagrindinėje byloje taikytinas Sutarties nuostatas. Iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų matyti, kad visą reikšmingą pagrindinei bylai laikotarpį Oteiza Olazabal dirbo Prancūzijoje pagal darbo sutartį.
24. Šiomis aplinkybėmis matyti, kad byla patenka į Sutarties 48 straipsnio taikymo sritį.
25. Dėl šios priežasties nėra būtina aiškinti Sutarties 6 straipsnio. Iš tiesų ši nuostata, įtvirtinanti diskriminacijos dėl pilietybės draudimo bendrąjį principą, savarankiškai taikoma tik tose Bendrijos teisės reguliuojamose situacijose, kurioms Sutartis nėra nustačiusi specialių diskriminacijos draudimo taisyklių (žr. 1997 m. birželio 25 d. Sprendimo Mora Homero, C‑131/96, Rink. p. I‑3659, 10 punktą).
26. Taip pat pažymėtina, kad Sutarties 8a straipsnis tik bendrai nustato teisę kiekvienam Sąjungos piliečiui laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, o Sutarties 48 straipsnyje įtvirtinta konkreti jo išraiška, susijusi su darbuotojų judėjimo laisve. Kadangi pastarasis straipsnis taikytinas pagrindinėje byloje, nėra būtina priimti sprendimo dėl Sutarties 8a straipsnio aiškinimo (dėl įsisteigimo laisvės žr. 1996 m. vasario 29 d. Sprendimo Skanavi ir Chryssanthakopoulos, C‑193/94, Rink. p. I‑929, 22 punktą).
27. Būtent Sutarties 48 straipsnis užtikrina valstybės narės piliečiui teisę apsigyventi kitoje valstybėje narėje, siekiant dirbti joje pagal darbo sutartį. Tačiau pagal šio straipsnio 3 dalį šią teisę galima riboti tiek, kiek tai pateisinama viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir visuomenės sveikatos sumetimais.
28. Pirmiau minėtoje Rutili byloje, kurią cituoja prašymą pateikęs nacionalinis teismas, Teisingumo Teismas buvo paprašytas pateikti sąvokos „apribojimai, pateisinami viešosios tvarkos sumetimais“ išaiškinimą ir pateikė kai kurių patikslinimų.
29. Teisingumo Teismas į šį klausimą pirmiausia atsakė, kad Sutarties 48 straipsnyje vartojama sąvoka „galima riboti tik viešosios tvarkos < ... > sumetimais“ apima ne vien kiekvienos valstybės narės priimamus įstatymus ir poįstatyminius aktus, kuriais siekiama riboti kitų valstybių narių piliečių laisvą judėjimą ir apsigyvenimą jos teritorijoje, bet taip pat šiems teisės aktams įgyvendinti priimtus individualius sprendimus.
30. Antra, Teisingumo Teismas konstatavo, kad vertinant, ar viešosios tvarkos apsaugos priemonės yra pateisinamos, reikia atsižvelgti į visumą Bendrijos teisės normų, ribojančių valstybių narių diskrecijos teisę šioje srityje ir užtikrinančių asmenų, kurių atžvilgiu šių priemonių pagrindu yra taikomi apribojimai, teisių apsaugą.
31. Teisingumo Teismas pridūrė, kad šie ribojimai ir garantijos kyla iš valstybėms narėms nustatytos pareigos grįsti taikomas priemones išimtinai asmens, kuriam jos taikomos, asmeniniu elgesiu, susilaikyti nuo bet kurių priemonių, nesusijusių su viešosios tvarkos tikslais ar galinčių trukdyti įgyvendinti su naryste profsąjungoje susijusias teises, nedelsiant pranešti kiekvienam asmeniui, kuriam taikomi apribojimai, atitinkamo sprendimo priėmimo motyvus, jeigu tai neprieštarauja valstybės saugumo interesams, ir galiausiai užtikrinti galimybę realiai pasinaudoti asmens teisių gynimo priemonėmis.
32. Teisingumo Teismas nutarė, kad valstybė narė kitų valstybių narių piliečiams, kuriems taikomos Sutarties nuostatos, gali taikyti teisės apsigyventi ribojimus, galiojančius tam tikroje nacionalinės teritorijos dalyje, tik tais atvejais ir tokiomis sąlygomis, kuriais ji gali taikyti šias priemones savo piliečiams.
33. Siekiant pateikti naudingą atsakymą prašymą pateikusiam nacionaliniam teismui nagrinėjamoje byloje, reikia įvertinti jos kontekste minėtą išvadą, kuri turi esminę reikšmę pagrindinei bylai.
34. Primintina, kad Rutili
byla buvo susijusi su Italijos piliečiu, nuo pat gimimo gyvenusiu Prancūzijoje, kur jo teisė apsigyventi buvo apribota dėl jo politinės veiklos ir dalyvavimo profsąjungose. Jis buvo iš esmės apkaltintas dalyvavimu politinėse akcijose 1967 m. kovo mėnesio parlamento rinkimų ir 1968 m. gegužės–birželio mėnesių įvykių metu, taip pat dalyvavimu manifestacijoje per 1968 m. liepos 14 d. minėjimą.
35. Tačiau atsakovas pagrindinėje byloje buvo nuteistas Prancūzijoje laisvės atėmimu 18 mėnesių bei ketveriems metams atimant teisę apsigyventi už dalyvavimą nusikalstamame susivienijime, turint tikslą pažeisti viešąją tvarką bauginimais ar teroro aktais. Iš bylos medžiagos matyti, kad jo atžvilgiu taikytos administracinės priemonės, kurių teisėtumas ginčijamas pagrindinėje byloje, buvo grindžiamos tuo, kad jis priklausė organizuotai ginkluotai grupuotei, kurios tikslas – pažeidinėti viešąją tvarką Prancūzijos teritorijoje. Tokios veiklos prevencija gali būti laikoma visuomenės saugumo užtikrinimo dalimi.
36. Be to, reikia priminti, kad minėtoje Rutili
byloje dėl prejudicinio sprendimo kreipęsis nacionalinis teismas abejojo, ar konkrečioje situacijoje, kurioje atsidūrė R. Rutili, įgyvendindamas su naryste profsąjungoje susijusias teises, buvo galima imtis viešosios tvarkos apsaugos priemonių. Atvirkščiai, nagrinėjamoje byloje prašymą pateikęs nacionalinis teismas remiasi prielaida, kad viešosios tvarkos sumetimais pagrindinėje byloje neleistina konkrečiam darbuotojui migrantui apsigyventi tam tikroje teritorijos dalyje ir kad, nesant galimybės imtis priemonių uždrausti jam apsigyventi šioje teritorijos dalyje, šie sumetimai pateisintų draudimą apsigyventi visoje teritorijoje.
37. Šiomis aplinkybėmis būtina išnagrinėti, ar Sutarties 48 straipsniui prieštarauja valstybės narės kitos valstybės narės pilietybę turinčio darbuotojo migranto atžvilgiu taikomos administracinės priemonės, tam tikra nacionalinės teritorijos dalimi ribojančios šio darbuotojo migranto teisę apsigyventi.
38. Kaip teisingai pabrėžia generalinis advokatas savo išvados 29 punkte, Sutarties 48 straipsnio 3 dalies tekstas neleidžia daryti išvados, kad viešosios tvarkos sumetimais pagrįstų laisvo darbuotojų judėjimo apribojimų galiojimo teritorija turi visada sutapti su minėtose nuostatose įtvirtintų teisių galiojimo teritorija. Toks aiškinimas taip pat neprieštarauja antrinei teisei. Iš tiesų, nors Direktyvos 68/360 6 straipsnio 1 dalies a punkte reikalaujama, kad darbuotojo migranto leidimas gyventi galiotų visoje jį išdavusios valstybės narės teritorijoje, šios direktyvos 10 straipsnyje leidžiama nukrypti nuo šio reikalavimo, be kita ko, viešosios tvarkos sumetimais.
39. Reikia priminti, kad Sutarties 48 straipsnio 3 dalyje numatyta išlyga suteikia valstybėms narėms galimybę riboti darbuotojų judėjimo laisvę, atsižvelgiant į realią ir pakankamai rimtą grėsmę pagrindiniams visuomenės interesams (šiuo klausimu žr. 1977 m. spalio 27 d. Sprendimo Bouchereau, 30/77, Rink. p. 1999, 35 punktą ir 1991 m. vasario 5 d. Sprendimo Roux, C‑363/89, Rink. p. I‑273, 30 punktą).
40. Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad EB Sutarties 48 ir 56 (po pakeitimo – EB 46 straipsnis) straipsniuose įtvirtintos išimtys leidžia valstybėms narėms, be kita ko, viešosios tvarkos sumetimais imtis prieš kitų valstybių narių piliečius priemonių, kurių jos negali imtis prieš savo pačių piliečius, nes jos neturi teisės pastarųjų išsiųsti iš nacionalinės teritorijos ar uždrausti į ją atvykti (žr. 1974 m. gruodžio 4 d. Sprendimo Van Duyn, 41/74, Rink. p. 1337, 22 ir 23 punktus; 1982 m. gegužės 18 d. Sprendimo Adoui ir Cornuaille, 115/81 ir 116/81, Rink. p. 1665, 7 punktą; 1997 m. birželio 17 d. Sprendimo Shigara ir Radiom, C‑65/95 ir C‑111/95, Rink. p. I‑3343, 28 punktą bei 1999 m. sausio 19 d. Sprendimo Calfa, C‑348/96, Rink. p. I‑11, 20 punktą).
41. Kai tam tikromis aplinkybėmis kitų valstybių narių piliečių atžvilgiu gali būti taikomas išsiuntimas iš šalies ar draudimas apsigyventi, jiems taip pat gali būti taikomos švelnesnės priemonės, pagrįstos viešosios tvarkos sumetimais, pavyzdžiui, dalinis teisės apsigyventi apribojimas, nereikalaujant kad šios priemonės būtinai galėtų būti taikomos atitinkamos valstybės narės savo pačios piliečiams.
42. Tačiau reikia priminti, kad valstybė narė negalėtų, remdamasi Sutarties 48 ir 56 straipsniuose įtvirtinta viešosios tvarkos išlyga, dėl kitos valstybės narės piliečio elgesio imtis jo atžvilgiu priemonių, jeigu toks pats jos piliečio elgesys neužtrauktų jokių represinių ar kitų realių ir efektyvių kardomųjų priemonių (šiuo klausimu žr. minėto Adoui ir Cornuaille
sprendimo 9 punktą).
43. Taip pat primintina, kad bet koks Sutarties užtikrinamų pagrindinių laisvių ribojimas gali būti pateisintas, tik jeigu jis atitinka proporcingumo principą. Todėl taikoma priemonė turi būti tinkama užtikrinti, kad ja siekiamas tikslas bus pasiektas, ir neviršyti to, kas būtina jam pasiekti (1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Gebhard, C‑55/94, Rink. p. I‑4165, 37 punktas).
44. Pabrėžtina, kad pats nacionalinis teismas turi nuspręsti, ar nagrinėjamoje byloje taikomos priemonės tikrai yra susijusios su asmeniniu elgesiu, keliančiu realią ir pakankamai rimtą grėsmę viešajai tvarkai ar visuomenės saugumui, bei ar šios priemonės atitinka proporcingumo principą.
45. Dėl šios priežasties į prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad nei Sutarties 48 straipsnis, nei antrinės teisės nuostatos dėl darbuotojų judėjimo laisvės įgyvendinimo nedraudžia valstybei narei imtis kitos valstybės narės pilietybę turinčio darbuotojo migranto atžvilgiu administracinių priemonių, tam tikra nacionalinės teritorijos dalimi ribojančių šio darbuotojo teisę apsigyventi, jeigu
– jos yra pateisinamos viešosios tvarkos ar visuomenės saugumo sumetimais, grindžiamais jo asmeniniu elgesiu,
– nesant tokios galimybės, šių sumetimų rimtumas lemtų tik draudimą apsigyventi visoje nacionalinėje teritorijoje ar išsiuntimą iš jos,
– analogiškas pačios valstybės narės piliečių elgesys, kuriam siekiama užkirsti kelią, užtraukia represinių ar kitų realių ir efektyvių kardomųjų priemonių taikymą jų atžvilgiu.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
46. Prancūzijos, Belgijos, Ispanijos ir Italijos vyriausybių bei Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS,
atsakydamas į klausimą, kurį jam 2000 m. gruodžio 29 d. Sprendimu pateikė Conseil d'État, nusprendžia:
Nei EB sutarties 48 straipsnis (po pakeitimo – EB 39 straipsnis), nei antrinės teisės nuostatos dėl darbuotojų judėjimo laisvės įgyvendinimo nedraudžia valstybei narei imtis kitos valstybės narės pilietybę turinčio darbuotojo migranto atžvilgiu administracinių priemonių, tam tikra nacionalinės teritorijos dalimi ribojančių šio darbuotojo teisę apsigyventi, jeigu
– jos yra pateisinamos viešosios tvarkos ar visuomenės saugumo sumetimais, grindžiamais jo asmeniniu elgesiu,
– nesant tokios galimybės, šių sumetimų rimtumas lemtų tik draudimą apsigyventi visoje nacionalinėje teritorijoje ar išsiuntimą iš jos,
– analogiškas pačios valstybės narės piliečių elgesys, kuriam siekiama užkirsti kelią, užtraukia represinių ar kitų realių ir efektyvių kardomųjų priemonių taikymą jų atžvilgiu.