62012CC0525_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. 2000 m. Europos Sąjunga ėmėsi radikalios inovatyvios priemonės, priimdama Vandens pagrindų direktyvą 2000/60/EB (toliau – VPD)(2) . Pirmą kartą Sąjungos teisės akte apibrėžta bendra vandens valdymo ir apsaugos sistema, grindžiama ne nacionalinėmis sienomis ar nacionaline politika, o vandens dariniais, t. y. upės baseinu, atsižvelgiant į ilgalaikės plėtros perspektyvą. Be to, VPD taip pat nustatyta naujovė, įtraukus į vandens politiką ekonominio pobūdžio motyvus, kurie pasireiškia ne tik principo „teršėjas moka“ taikymu, bet ir pareiga ekonomiškai įvertinti kai kurias sąnaudas ar vandens naudojimą(3), taip pat tokių priemonių kaip vandens kainų politika taikymu.
2. Savo ieškiniu Komisija prašo Teisingumo Teismo konstatuoti, kad „Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų, tenkančių jai pagal VPD, visų pirma jos 2 straipsnio 38 punktą(4) ir 9 straipsnį(5), neįtraukusi tam tikrų paslaugų (pavyzdžiui, užtvenkimas elektros energijos gamybos hidroelektrinėse, laivybos ir apsaugos nuo potvynių tikslais, vandens ėmimas drėkinimo ir pramoniniais tikslais, taip pat vartoti savoms reikmėms) į sąvoką „vandens paslaugos“(6) . Be to, kaip nurodo Komisija, šis ieškinys „iš esmės susijęs su VPD 2 straipsnio 38 punkte pateiktos vandens paslaugų sąvokos išaiškinimu. Komisijos teigimu, šios sąvokos išaiškinimas sukelia „esminių padarinių VPD 9 straipsnio taikymo srities klausimui“(7) .
3. Iš pradžių noriu pažymėti, kad ši byla yra svarbi keliais aspektais. Visų pirma Teisingumo Teismo pirmą kartą prašoma patikslinti mokesčio už vandens paslaugas nustatymo principo taikymo sritį pagal VPD. Tai yra didelė užduotis, siekiant įgyvendinti visą VPD. Be to, kaip Komisija patvirtino per posėdį, ši byla yra „bandomoji“ tuo požiūriu, kad Komisija, atsižvelgdama į Teisingumo Teismo šioje byloje pateiktą išaiškinimą, gali pareikšti daug ieškinių(8) .
4. Vokietijos Federacinės Respublikos, šiuo atžvilgiu palaikomos kelių valstybių narių, teigimu, VPD yra nustatyta bendra vandens valdymo sistema, pagal kurią turi būti pasiekti aplinkos tikslai, visų pirma pasitelkus VPD numatytas priemonių programas ir valdymo planus. Taigi įpareigojimas susigrąžinti sąnaudas, patirtas teikiant vandens paslaugas, nėra pagrindinė ir lemiama priemonė siekiant išspręsti Europoje vandens išteklių srityje kylančias problemas, tai labiau yra speciali priemonė, kurią reikia taikyti vandens tiekimo ir nuotekų surinkimo bei valymo srityje.
5. Pripažindamas, kad Komisijos ieškinys turi didelių su procesu susijusių trūkumų, šioje išvadoje ketinu palaikyti aiškinimą, pagal kurį Sąjungos teisės aktų leidėjas VPD numatė nustatyti mokestį dviem pagrindinėms veiklos rūšims. Viena vertus, kalbama apie vandens tiekimą, kuris apibrėžtas VPD 2 straipsnio 38 punkto a papunktyje, iš kurio teksto matyti noras nustatyti visus atskirus etapus, kurie turi sudaryti galutinio naudotojo mokamą kainą. Kita vertus, kalbama apie nuotekų surinkimą ir valymą, kaip tai suprantama pagal VPD 2 straipsnio 38 punkto b papunktį. Iš esmės vandens paslaugą paslaugų teikėjas turi siūlyti vartotojui ar kitam naudotojui, nesvarbu, ar privačiam, ar viešajam, pramonės ar žemės ūkio šakos atstovui. Šį aiškinimą, kuris, mano nuomone, yra vienintelis logiškas, patvirtina VPD tekstas ir struktūra, taip pat jos teisėkūros genezė, teisinis pagrindas ir pagrindinis tikslas, t. y. vandens kaip bendro paveldo apsauga.
II – Ikiteisminė procedūra ir procesas Teisingumo Teisme
6. 2006 m. rugpjūčio mėn. Komisija gavo skundą, pagal kurį Vokietijos Federacinė Respublika VPD 2 straipsnio 38 punkto sąvoką „vandens paslaugos“ aiškino taip, kad nagrinėjamos paslaugos apima tik vandens tiekimą ir nuotekų surinkimą, valymą ir pašalinimą, ir šitaip apribojo VPD 9 straipsnio taikymo sritį.
7. 2007 m. lapkričio 7 d. Komisija pateikė Vokietijos Federacinei Respublikai oficialų pranešimą, kuriame nurodė, kad Vokietijos teisės aktai neatitinka kelių VPD nuostatų ir kad ši valstybė narė neteisingai taikė sąvoką „vandens paslaugos“.
8. Vokietijos Federacinė Respublika į šį oficialų pranešimą atsakė 2008 m. kovo 6 d. ir 2009 m. rugsėjo 24 d.
9. 2010 m. rugsėjo 30 d. Komisija išsiuntė Vokietijos Federacinei Respublikai papildomą oficialų pranešimą, ši į jį atsakė 2010 m. lapkričio 18 d. Minėtoji valstybė narė 2011 m. liepos 27 d. pranešė Komisijai apie 2011 m. liepos 20 d. reglamentą, susijusį su paviršinio vandens apsauga, kuriuo į nacionalinę teisę perkeliamas VPD 5 straipsnis.
10. 2011 m. rugsėjo 30 d. Komisija nusiuntė Vokietijos Federacinei Respublikai pagrįstą nuomonę. Vokietijos Federacinė Respublika atsakė į pagrįstą nuomonę 2012 m. sausio 31 d., t. y. per nustatytą terminą, kuris jos prašymu buvo pratęstas. 2012 m. liepos mėn. ji pranešė Komisijai apie VPD 2 straipsnio 38, 39 punktų ir 9 straipsnio perkėlimą į nacionalinę teisę.
11. Nors ir buvo perkeltos nagrinėjamos nuostatos į nacionalinę teisę, Komisija manė, kad skirtingo vandens paslaugų sąvokos aiškinimo ir atitinkamai, jos teigimu, VPD 9 straipsnio taikymo spragų problema neišnyko. Todėl 2012 m. lapkričio 11 d. ji pareiškė šį ieškinį.
12. 2013 m. balandžio 2, 5, 8, 11 ir 15 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimis atitinkamai Austrijos Respublikai, Švedijos Karalystei, Suomijos Respublikai, Vengrijai, Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei, taip pat Danijos Karalystei buvo leista įstoti į bylą palaikyti Vokietijos Federacinės Respublikos reikalavimų.
13. Vokietijos Federacinė Respublika, Vengrija, Suomijos Respublika, Švedijos Karalystė ir Komisija buvo išklausytos 2014 m. kovo 5 d. vykusiame posėdyje.
III – Dėl ieškinio priimtinumo
14. Savo ieškiniu Komisija iš esmės teigia, kad, aiškindama VPD 2 straipsnio 38 punkto sąvoką „vandens paslaugos“ siaurai ir dėl to, Komisijos teigimu, klaidingai, Vokietijos Federacinė Respublika nesilaiko VPD 9 straipsnio reikalavimų. Vokietijos Federacinė Respublika ginčija ieškinio priimtinumą, nes, jos teigimu, juo siekiama patikslinti vien teorinius klausimus, kuriems trūksta tikslumo ir kurie neatitinka pagrįstos nuomonės tikslo. Suomijos ir Švedijos vyriausybės taip pat mano, kad ieškinys nepriimtinas.
15. Procedūriniu požiūriu šio ieškinio problema visų pirma susijusi su aiškiu inkriminuojamo įsipareigojimų neįvykdymo objekto ir pobūdžio nustatymu, nes Komisijos ieškiniui šiuo atžvilgiu iš esmės trūksta nuoseklumo. Tačiau šis nustatymas lemia ieškinio nagrinėjimą Teisingumo Teisme. Iš tikrųjų pripažinus galimybę pareikšti ieškinį, kuriame būtų nurodomas tik klaidingas direktyvos aiškinimas, Komisijai neprivalant parodyti, kas sudaro inkriminuojamą trūkumą, Komisijai būtų leista pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo „dėl išaiškinimo“, kuriuo būtų siekiama, kad Teisingumo Teismas patvirtintų Sąjungos teisės aiškinimą. Tačiau tai neatitinka SESV 258 straipsnyje nustatytos procedūros, kuria siekiama konstatuoti, kad valstybė narė neįvykdė savo įsipareigojimų, struktūros ir tikslo. Remiantis SESV 260 straipsnio 1 dalimi, konstatavus tokį įsipareigojimo neįvykdymą, atitinkama valstybė narė privalo imtis priemonių Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti(9) .
16. Šiuo atžvilgiu pažymėsiu, jog ieškinio 1 punkte(10) Komisija nurodo, kad jos ieškinys „iš esmės susijęs su VPD 2 straipsnio 38 punkto sąvokos „vandens paslaugos“ išaiškinimu“. Vis dėlto Komisija pripažįsta, kad per ikiteisminę procedūrą VPD 2 straipsnio 38 ir 39 punktų ir 9 straipsnio nuostatos buvo perkeltos į nacionalinę teisę 2012 m. liepos 18 d. vyriausybės parengtu projektu, kuriame numatytas jų pažodinis perkėlimas. Tačiau Komisija mano, kad „atsakovės pateiktas aiškinimas neatitinka tikslaus normos turinio“(11) . Todėl, Komisijos nuomone, lieka neišspręsta skirtingo vandens paslaugų sąvokos aiškinimo ir atitinkamai „VPD 9 straipsnio taikymo spragų“ problema. Būtent dėl šios priežasties Komisija nusprendė „savo ieškinį apriboti neteisingu VPD 2 straipsnio 38 punkto ir 9 straipsnio perkėlimu į nacionalinę teisę“(12) .
17. Dublike Komisija gina savo ieškinio priimtinumą teigdama, kad „pažeidimo esmę sudaro atsakovės pateiktas direktyvos 2 straipsnio 38 punkto aiškinimas“. Komisijos teigimu, nevienodas ir klaidingas VPD 9 straipsnio aiškinimas Vokietijos teritorijoje prieštarauja VPD 14 ir 18 konstatuojamosioms dalims(13) . Galiausiai ieškinio dalyje, kurioje išdėstyti reikalavimai, Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė jai pagal VPD tenkančių įpareigojimų „neįtraukdama kai kurių paslaugų < ... > į vandens paslaugų sąvoką“(14) .
18. Todėl neaišku, ar Komisija Vokietijos Federacinę Respubliką kaltina:
– neteisingu teisės akto perkėlimu į nacionalinę teisę federaliniu ar federalinių žemių („Länder“) lygmeniu ;
– neteisingu VPD taikymu tam tikrais atvejais, kurį patvirtina konkretūs pavyzdžiai ;
– VPD neatitinkančia nusistovėjusia ir bendra praktika, kartu pripažįstant nacionalinės teisės aktų atitiktį .
19. Tačiau neginčijama, kad kiekviename ieškinyje, kuriuo pradedamas procesas, turi būti nurodytas ginčo dalykas ir pagrindų santrauka, ir tai turi būti padaryta gana aiškiai ir tiksliai, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai, o Teisingumo Teismas – vykdyti savo kontrolę. Iš to išplaukia, kad pagrindinės teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis pagrįstas ieškinys, turi būti nuosekliai išdėstytos ir suprantamos iš paties ieškinio teksto ir kad jame pateikiamus reikalavimus reikia suformuluoti nedviprasmiškai, siekiant išvengti to, kad Teisingumo Teismas priims sprendimą ultra petita
arba apskritai nenuspręs dėl kaltinimo(15) .
20. Pirma, kalbant apie tai, ar Komisija turi omenyje neteisingą VPD perkėlimą į nacionalinę teisę, ar neteisingą šios direktyvos taikymą, reikėtų priminti, kad Komisija siekia pateikti ir išanalizuoti nemažai paslaugų, kurios, jos nuomone, yra vandens paslaugos, pavyzdžių, tačiau nesieja jų su VPD taikymu valstybės narės atsakovės teritorijoje. Įsipareigojimų neįvykdymas patikslintas tik paskutiniuose ieškinio punktuose, pateikiant kaltinimą, susijusį su tuo, kad kai kurių federalinių žemių teisės aktuose(16) nenumatytas [vandens] ėmimo mokestis, o kitose federalinėse žemėse toks mokestis įvestas tik neseniai(17) . Komisija taip pat kritikuoja nukrypti leidžiančias nuostatas vandens ėmimo srityje ir kelia vandens ėmimo požeminės ir antžeminės kalnakasybos tikslais problemą, kuri atrodo tikrai ginčytina atsižvelgiant į VPD(18) . Atrodo, ir dublikas yra ne ką aiškesnis.
21. Iš tokios ieškinio struktūros galima būtų spręsti, kad Komisija visų pirma turi omenyje trūkumus, susijusius su nacionalinių normų, priimtų siekiant perkelti į nacionalinę teisę VPD 9 straipsnio nuostatas, aiškinamas kartu su jos 2 straipsnio 38 punktu, taikymu. Vis dėlto, kadangi tokio netinkamo taikymo pavyzdžiai paremti kai kurių federalinių žemių priimtais teisės aktais, tai patvirtina teiginį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, susijusio su netinkamu perkėlimu į nacionalinę teisę. Beje, Komisija tik išvardija atitinkamas federalines žemes ir pateikia interneto nuorodas, kurias spustelėjus galima bent iš dalies susipažinti su ginčijamais aktais, tačiau nepatikslina jų turinio(19) .
22. Tačiau pagal teismų praktiką iš Komisijos ieškinio turi aiškiai matoma, ar ieškinys susijęs su direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisinę sistemą būdu, ar jis labiau susijęs su konkretaus aktų, kuriais ji perkeliama į nacionalinę teisę, taikymo rezultato kritika. Kaip yra patikslinęs Teisingumo Teismas, tik pirmuoju iš šių atvejų norint įrodyti, kad šios direktyvos perkėlimas į nacionalinę teisę yra nepakankamas ar netinkamas, nebūtina nustatyti nacionalinės teisės aktų, kuriais ši direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, tikrųjų padarinių. Iš esmės užtenka palyginti pačias nuostatas, kad būtų nustatytas nepakankamas ar netinkamas perkėlimo į nacionalinę teisę pobūdis(20) .
23. Kai kuriais atvejais valstybėms narėms vykdant perkėlimą į nacionalinę teisę tikrai būtina ne tik priimti išsamius teisės aktus, bet ir įgyvendinti konkrečias ir specialias priemones, leidžiančias pasiekti nustatytą rezultatą. Taip, pavyzdžiui, yra Direktyvos 92/43/EEB, vadinamos „Buveinių direktyva“, atveju(21), pagal ją kuriant griežtą apsaugos sistemą reikia imtis nuoseklių ir suderintų prevencinio pobūdžio priemonių, leidžiančių išvengti gyvūnų rūšių dauginimosi vietų ar paplitimo arealų blogėjimo ar sunaikinimo(22) . Tačiau šiuo atveju Komisija privalo pateikti konkrečių įsipareigojimų neįvykdymo įrodymų pavyzdžių, patvirtinančių veiksmingos apsaugos sistemos nebuvimą(23) . Vis dėlto dėl pirmiau nurodytų priežasčių taip nėra šio ieškinio atveju.
24. Bet kuriuo atveju, jeigu šis ieškinys laikytinas susijusiu su neteisingu perkėlimu į nacionalinę teisę, Teisingumo Teismas, mano nuomone, negali nustatyti, kokia buvo Komisijos nurodytų federalinių žemių priimtų aktų būklė 2012 m. sausio 30 d., t. y. pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino paskutinę dieną(24) . Iš tikrųjų neginčijama, kad pagrįstoje nuomonėje ir ieškinyje pateikti kaltinimai turi būti aiškūs ir tikslūs ir turi leisti Teisingumo Teismui tiksliai įvertinti Sąjungos teisės pažeidimo, dėl kurio kaltinama, apimtį, o tai yra būtina sąlyga, kad Teisingumo Teismas galėtų patikrinti, ar, kaip nurodoma, yra neįvykdyti įsipareigojimai(25) .
25. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad, siekdama parodyti teisės aktų būklę Bavarijos, Heseno ir Tiuringijos federalinėse žemėse, Komisija ieškinyje daro netikslią nuorodą į Reino krašto‑Pfalco federalinės žemės vyriausybės įstatymo projekte išdėstytus motyvus ir mokslinį straipsnį(26) . Be to, pažymėtina, kad Reino krašto‑Pfalco federalinės žemės įstatymas dėl ieškinio išnašoje(27) minėto [vandens] ėmimo mokesčio buvo priimtas 2012 m. liepos 3 d. Taigi Komisija turėjo paaiškinti, kaip galimas minėto įstatymo projektas yra ikiteisminės procedūros objektas. Tačiau pagrįstoje nuomonėje nurodyti tik Šiaurės Reino‑Vestfalijos federalinės žemės(28) ir Brandenburgo federalinės žemės(29) teisės aktai.
26. Antra, atsižvelgiant į ieškinio tekstą reikia pažymėti, kad Komisija Teisingumo Teismo neprašo konstatuoti vieno ar kelių konkrečių įsipareigojimų neįvykdymo atvejų, kuriais ji lyg ir kaltina kai kurias federalines žemes, nors ji ir galėtų kritikuoti tokius „individualius“ įsipareigojimų neįvykdymus, susijusius su konkrečiu atveju(30), nes pagal SESV 258 straipsnį de minimis
taisyklė netaikoma(31) . Iš tikrųjų užuot nurodžiusi konkrečius pažeidimus, padarytus dėl federalinių, arba federalinių žemių, teisės aktų, Komisija ieškinio reikalavimuose tik bendrai mini kai kurių vandens paslaugų, kaip jos suprantamos pagal VPD, neįtraukimą.
27. Trečia, kalbant apie struktūrinio įsipareigojimų neįvykdymo prielaidą neginčijama, kad administracinė praktika gali būti ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo objektas, jeigu ji turi tam tikrą pastovumo ir visuotinumo laipsnį(32) . Taip iš Komisijos reikalaujama nustatyti horizontalųjį įsipareigojimų neįvykdymo pobūdį. Teisingumo Teismas pripažino Komisijos ieškinio, grindžiamo tiksliu valstybės narės rėmimusi struktūrizuotu ir visuotiniu aplinkos teisės nuostatų pažeidimu, priimtinumą(33) . Teismų praktikoje pripažįstama, kad Komisija šiuo tikslu savo ieškinyje remiasi „bendru požiūriu“(34) .
28. Iš tikrųjų, jeigu ieškinys susijęs su konkrečiu nacionalinės nuostatos įgyvendinimu, norint įrodyti valstybės įsipareigojimo neįvykdymą, reikia pateikti specifinių įrodymų, palyginti su įrodymais, į kuriuos paprastai atsižvelgiama nagrinėjant ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, susijusį tik su nacionalinės nuostatos turiniu. Jeigu ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalykas yra susijęs su nacionalinės nuostatos taikymu, įsipareigojimų neįvykdymas gali būti įrodytas tik pateikus dokumentais pagrįstų ir išsamių inkriminuojamos praktikos, kuria kaltinama atitinkamą valstybė narė, įrodymų(35) . Tačiau šioje byloje pareikštas ieškinys neatitinka tokių reikalavimų.
29. Kad ir kaip būtų, atmetu prielaidą, kad Komisija neįvykdė teismų praktikos reikalavimų, susijusių su bylos apimtimi(36) . Kadangi šio įsipareigojimų neįvykdymo dalykas neaiškus, net nekyla jo išplėtimo klausimas.
30. Atsižvelgdamas į visus pateiktus svarstymus, manau, jog dėl to, kad šis ieškinys akivaizdžiai neatitinka tikslumo ir nuoseklumo reikalavimų, kaip tai suprantama Teisingumo Teismo praktikoje, neatrodo įmanoma apibrėžti jo dalyko. Todėl pirmiausia siūlau pripažinti jį nepriimtinu. Taigi ieškinio esmės analizė pateikiama tik subsidiariai.
IV – Dėl esmės
A – Šalių argumentai
31. Komisijos teigimu, VPD 2 straipsnio 38 punktą reikia aiškinti taip, kad bet kuriai jame numatytai vandens paslaugai turi būti taikomas sąnaudų susigrąžinimo principas ir efektyvaus išteklių naudojimo skatinimo priemonės, kaip reikalaujama VPD 9 straipsnyje. Komisija pažymi, kad, taikant VPD Vokietijos Federacinėje Respublikoje, teikiant kai kurias vandens paslaugas minėtos sąnaudos nesusigrąžinamos, nors jos yra svarbios vandens telkiniui, ir taip pažeidžiamas VPD 9 straipsnis. Komisija nurodo Europos aplinkos agentūros ataskaitą(37), iš kurios matyti, kad, vadovaujantis ginčijamu aiškinimu, tik 21 % vandens paėmimo Europoje laikoma vandens paslauga, todėl maždaug 80 % viso vandens paėmimo atvejų Europoje išvengiama VPD 9 straipsnio taikymo, o tai labai kenkia VPD veiksmingumui. Pabrėždama, kad valstybės narės turi diskreciją netaikyti sąnaudų susigrąžinimo pagal 9 straipsnį kai kurioms vandens paslaugoms, Komisija mano, kad vandens paslaugų, apimančių daug veiklos rūšių, neįtraukimas ir atsakovės praktika apima daugiau, nei yra leidžiama pagal minėtą diskreciją.
32. Siekdama patikslinti sąvokos „paslaugos“ apibrėžtį Komisija siūlo remtis Direktyva 2004/35(38) ir teigia, kad pagal aplinkos teisę paslaugos nesuponuoja nei žmogaus kaip paslaugų teikėjo ar gavėjo dalyvavimo, nei sutartinių santykių buvimo, kaip yra „ekosistemos paslaugų“ atveju(39) . Taigi vandens ėmimas savoms reikmėms taip pat turi būti laikomas vandens paslauga.
33. Savo atsiliepime į ieškinį Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad pagal VPD pats vandens naudojimo mokesčio nustatymas nėra vienintelė priemonė skatinti ekonomiškiau ir apdairiau valdyti vandenį. Komisija neatsižvelgė į įvairias valdymo priemones, kurias teisės aktų leidėjas numatė subsidiarumo ir efektyvumo sumetimais.
34. Be to, minėta valstybė narė remiasi VPD 2 straipsnio 38 punkto a papunktyje esančios vandens paslaugų apibrėžties struktūra. Šioje nuostatoje išvardytos veiklos rūšys, sujungtos jungtuku „ir“, o tai reiškia, kad apskaičiuojant sąnaudas atsižvelgiama į visus vandens tiekimo etapus. Taigi vandens paslaugos sąvoka apima visą vandens tiekimą, o ne tik apibrėžtą veiklos rūšių skaičių, kad apibrėžtis būtų neteisėtai išplėsta.
35. Be to, siekdama apibrėžti sąvoką „paslaugos“ pagal VPD 2 straipsnio 38 punktą Vokietijos Federacinė Respublika siūlo remtis SESV 57 straipsniu ir laikyti, kad juo reikalaujama dvišalio santykio, o jis neatsiranda, pavyzdžiui, jeigu vanduo naudojamas laivybai arba apsaugos nuo potvynių priemonėms, tačiau šis santykis atsiranda vykdant vandens tiekimo veiklą ir valant nuotekas. Valstybė narė atsakovė ginčija Direktyvos 2004/35 reikšmingumą ir rėmimąsi sąvoka „ekosistemos paslaugos“.
36. Savo įstojimo į bylą pareiškimuose Danijos, Vengrijos, Austrijos, Suomijos, Švedijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės iš esmės palaiko Vokietijos Federacinės Respublikos pateikiamą VPD 2 straipsnio 38 punkto aiškinimą.
37. Danijos vyriausybė priduria, kad, skirtingai nuo vandens paskirstymo ir nuotekų valymo veiklos, finansinės priemonės neturi tokio pat reguliuojamojo poveikio tokios veiklos kaip laivybai skirtų vandens kelių plėtra ir apsauga nuo potvynių padariniams. Vengrijos vyriausybė savo ruožtu nurodo, kad dėl Komisijos palaikomos reikšmės išnyksta riba tarp sąvokų „vandens naudojimas“ ir „vandens paslaugos“. Ji primena, kad vykstant teisėkūros darbams, nulėmusiems VPD priėmimą, Komisijos pozicija, kad sąnaudų susigrąžinimo principas apima visą vandens veiklą, buvo aiškiai atmesta. Austrijos vyriausybė pabrėžia, kad pagrindinės priemonės VPD tikslams siekti yra priemonių programos ir valdymo planai. Tikslas pasitelkus kainų politiką skatinti taupiai naudoti vandenį turėtų prasmę tik tiekiant vandenį vartotojams, tačiau būtų bereikšmis hidroelektrinių energijai, nes padidėtų šiuo būdu tiekiamos atsinaujinančiosios elektros energijos kaina.
38. Suomijos vyriausybė ginčija Komisijos palaikomą pernelyg platų vandens paslaugų sąvokos aiškinimą. Taip būtų sutrikdyta VPD priemonių, susijusių su vandens išteklių valdymu, pusiausvyra, nes ši direktyva – tai tik „pamatinis“ teisės aktas, kuriuo nacionaliniam teisės aktų leidėjui paliekama didelė diskrecija pasirinkti įgyvendinimo priemones(40) . Švedijos vyriausybei aišku, kad Komisijos siūloma apibrėžtimi visiškai neatsižvelgiama į įvairių valstybių narių konkrečias gamtines ir geografines sąlygas. Jungtinė Karalystė taip pat nesutinka su Komisijos pozicija.
B – Bendrosios pastabos dėl vandens politikos esmės
39. Vandens politikos srityje Bendrijos teisės aktais aštuntajame dešimtmetyje visų pirma koncentruotasi į vandens naudojimą (geriamasis vanduo, maudyklos, žuvininkystė, kiautuotųjų vėžiagyvių pramonė), vėliau – taršos mažinimą (nuotekos, žemės ūkio kilmės nitratai)(41) . Taigi Europos teisės aktus sudaro įvairios sektorinės direktyvos vandens srityje. Šis fragmentiškas požiūris laikytas pasenusiu, nenuosekliu ir sunkiu pritaikyti prie mokslinės patirties nulemtos pažangos.
40. VPD, pripažinta „Koperniko revoliucija“ vandens politikos srityje(42), nustatė bendrą sistemą, siekiant suderinti ir iš dalies pakeisti galiojančių Bendrijos ir nacionalinės teisės aktų įvairovę(43) .
41. VPD žymi lemiamą vandens politikos raidos etapą, nes ja reglamentuojamas vandens kokybės valdymas, o kiekybinio valdymo klausimai šia direktyva reglamentuoti tik papildomai(44) . Likusiais klausimais atspindėtas VPD, priimtos remiantis EB 175 straipsniu (dabar – SESV 192 straipsnis), susijusiu su ankstesne bendro sprendimo priėmimo procedūra, teisinis pagrindas. Tačiau šiuo atžvilgiu derėtų pažymėti, kad iš EB 175 straipsnio 2 dalies matyti, jog vandens išteklių kiekybinio valdymo klausimui arba klausimui, tiesiogiai ar netiesiogiai susijusiam su šių išteklių prieinamumu, per teisėkūros procedūrą būtų reikėję vienbalsiškumo.
42. Iš esmės VPD siekiama išlaikyti ir gerinti Sąjungos aplinką. Tačiau vandens kokybė tiesiogiai susijusi su šiuo tikslu, o kiekybinis valdymas yra tik papildomas dalykas, kuriuo prisidedama prie geros vandens kokybės. Būtent todėl VPD taip pat apima priemones, susijusias su kiekiu, priklausomas nuo geros kokybės siekio(45) .
43. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad šio ieškinio iššūkis susijęs su tuo, kad vandens politika, kaip esminis žmogaus veiklai dalykas, kuri, be kita ko, susijusi su bendru turtu, Sąjungos teisėje reglamentuojama keliais lygmenimis, todėl reikia ieškoti kompromiso. Taigi, viena vertus, reikia pabrėžti VPD ir kelių papildomų direktyvų, kaip antai Direktyvos dėl požeminio vandens(46), Direktyvos dėl nuotekų valdymo(47), Direktyvos dėl nitratų(48), Direktyvos, nustatančios aplinkos kokybės standartus vandens politikos srityje(49), Direktyvos dėl potvynių(50) ir Direktyvos dėl vandens cheminės analizės ir vandens būklės stebėjimo techninių specifikacijų(51) tarpusavio ryšį.
44. Kita vertus, ilgalaikio vandens išteklių valdymo kontekste reikia nepamiršti tarpsektorinio požiūrio ir tinkamai atsižvelgti, be kita ko, į bendros žemės ūkio politikos priemones, regioninės politikos priemones, atsinaujinančiosios energijos ar vandens kelių transporto srityse priimtus aktus, taip pat taisykles, susijusias su žemės naudojimu, nepamirštant būtino prisitaikymo prie klimato kaitos(52) .
45. Be to, nors paviršiniai ir požeminiai vandenys yra atsinaujinantieji gamtos ištekliai(53), dėl nevienodo vandens pasiskirstymo Sąjungoje teisės aktų dėl vandens apsaugos priėmimas ir taikymas tampa labai sudėtingas(54) . Gėlo vandens ištekliai vienam gyventojui šiaurės šalyse yra 20 kartus didesni nei pietų Europos šalyse(55) . Dėl šios priežasties upės baseino valdymo planai yra pagrindinės VPD įgyvendinimo priemonės(56) . Iš tikrųjų VPD 13 konstatuojamojoje dalyje šiuo klausimu pabrėžiama, kad „Bendrijoje sąlygos ir poreikiai yra įvairūs, todėl reikia skirtingų konkrečių sprendimų. Į šią įvairovę būtina atsižvelgti planuojant ir įgyvendinant priemones, užtikrinančias vandens apsaugą ir subalansuotą naudojimą upės baseino sistemoje. Sprendimai turėtų būti priimami kuo arčiau vietovių, kuriose vanduo yra kaip nors paveiktas ar naudojamas. Pirmenybę reikėtų teikti veiksmams, už kuriuos atsakingos valstybės narės, sudarant prie regioninių ir vietinių sąlygų priderintų priemonių programas “ (išskirta mano).
46. Galiausiai svarbu pabrėžti, kad dėl VPD sudėtingumo Komisija priėmė daugybę aiškinamųjų dokumentų ir ataskaitų, susijusių su VPD įgyvendinimu(57), ir parengė Europos vandens išteklių išsaugojimo metmenis(58) .
47. Ginčijamas nuostatas reikia analizuoti atsižvelgiant būtent į šias bendras pastabas.
C – Dėl VPD įtvirtinto sąnaudų susigrąžinimo principo
1. Dėl VPD 2 straipsnio 38 punkto ir 9 straipsnio turinio
48. Kaip pažymi Komisija, „šios bylos esmė“ susijusi su VPD 2 straipsnio 38 punkto išaiškinimu. Tačiau siekiant nustatyti Sąjungos teisės nuostatos taikymo sritį reikia kartu atsižvelgti į jos formuluotę, kontekstą ir tikslus(59) . Sąjungos teisės nuostatos genezė taip pat gali atskleisti jos aiškinimui reikšmingų dalykų(60) .
49. Iš pradžių noriu pažymėti, kad iš VPD 9 straipsnio išplaukiantis mokesčio vandens paslaugų sąnaudoms taikymo principas yra inovatyvi priemonė, kuria siekiama užtikrinti geresnį taisyklės „teršėjas moka“ taikymą vandens naudojimo sektoriuje(61) . Taigi VPD – tai viena iš iniciatyvų, kuria siekiama sustiprinti ekonominių priemonių vaidmenį aplinkos politikoje.
50. Todėl VPD 9 straipsnyje numatyta, kad valstybės narės atsižvelgia į sąnaudų, patirtų teikiant vandens paslaugas, susigrąžinimo principą. Tiksliau valstybės narės užtikrina, kad vandens kainų politika naudotojai būtų skatinami naudoti išteklius efektyviai ir taip padėtų siekti VPD aplinkos tikslų. Įvairiuose ekonomikos sektoriuose, iš kurių VPD išskiriamas pramonės sektorius, buitinis sektorius ir žemės ūkio sektorius, deramai padengiamos sąnaudos, patirtos teikiant vandens paslaugas, remiantis pagal VPD III priedą atlikta ekonomine analize ir visų pirma atsižvelgiant į principą „teršėjas moka“.
51. VPD 2 straipsnio 38 punkte vandens paslaugos apibrėžiamos kaip visos paslaugos, „tokios kaip“, pirma, paviršinio arba požeminio vandens ėmimas, užtvenkimas, saugojimas, apdorojimas ir skirstymas“, antra, „nuotekų surinkimo ir valymo įrenginių, iš kurių jos vėliau išleidžiamos į paviršinį vandenį, paslaugos“.
52. Taigi pagrįsta manyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas apibrėžė vandens paslaugas atsižvelgdamas į dvi pagrindines veiklos rūšis, neišvengiamai būtinas vandens naudojimui, t. y. iš pradžių – vandens tiekimą, o paskui – nuotekų valymą.
53. Nurodyta apibrėžtis neabejotinai reiškia, kad yra paslaugų teikėjas. Be to, iš jos taip pat matyti, kad nagrinėjamų rūšių veikla laikoma vandens paslaugų teikimu tik jeigu ji vykdoma tiekiant vandenį arba valant nuotekas. Maža to, VPD 2 straipsnio 38 punkto a papunktyje išvardytos veiklos rūšys patikslintos vien tam, kad į jas būtų atsižvelgta nustatant mokestį. Iš tikrųjų, kaip per posėdį pabrėžė Suomijos vyriausybės atstovas, teisės aktų leidėjo nuomone, būtina užtikrinti, kad apskaičiuojant VPD 9 straipsnyje nurodytas sąnaudas būtų atsižvelgiama į visus vandens paskirstymo dalyvius. Jeigu minėtame 38 punkte būtų tik žodis „tiekimas“, šią nuostatą būtų galima aiškinti kaip susijusią tik su pastarąja grandimi, t. y. vandens paskirstymu galutiniam naudotojui.
54. Taigi sutinku su Vokietijos Federacinės Respublikos pozicija, kad VPD 2 straipsnio 38 punkto tikslas yra apimti vandens tiekimą visais aspektais ir nustatyti tokį mokestį, kuris leistų susigrąžinti sąnaudas pasitelkus VPD 9 straipsnį(62) . Manau, minėtas principas turi būti taikomas neatsižvelgiant į tiekimo grandinės struktūrą. Kitaip tariant, geriamojo vandens vartotojo ar bet kurio kito jo naudotojo sumokėta kaina turi apimti visas paslaugas, neatsižvelgiant į susijusių paslaugų teikėjų skaičių.
55. Šis VPD 2 straipsnio 38 punkto aiškinimas pasitvirtina įprastai skaitant jo tekstą, taip pat jį patvirtina VPD genezė, struktūra ir teleologinis šios nuostatos aiškinimas.
2. Pažodinis aiškinimas
56. Neginčijama, kad VPD 2 straipsnyje pateikiamos šioje direktyvoje vartojamos sąvokų apibrėžtys. Todėl jo aiškinimas turi būti iš esmės grindžiamas visoms valstybėms narėms bendru vardikliu, atspindinčiu įprastą jo sąvokų reikšmę. Man atrodo, tai dar svarbiau todėl, kad VPD – tai pagrindų direktyva.
57. Šiuo atžvilgiu primenu, kad Teisingumo Teismas jau yra atmetęs Komisijos argumentus, pateiktus nagrinėjant ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo mokesčių srityje, kuriais Komisija kaltino valstybę narę tuo, kad ši nesirėmė aiškinimu, kuris reikštų, jog atitinkamos direktyvos nuostata turi būti pataisyta, nepaisant to, kad jos turinys buvo pažodžiui perkeltas į nacionalinę teisinę sistemą. Man atrodo, šioje byloje Komisija vadovaujasi analogišku požiūriu, remdamasi minėtu reglamentu, susijusiu su paviršinio vandens apsauga. Savo sprendime Teisingumo Teismas rėmėsi teisinio saugumo principu, pagal kurį reikalaujama, kad Sąjungos teisės aktais suinteresuotiesiems asmenims būtų suteikta galimybė tiksliai žinoti jais nustatytų pareigų turinį(63) . Be to, Teisingumo Teismas priminė, kad jeigu nuostatos yra suformuluotos aiškiai ir nedviprasmiškai, o tai patvirtina jų struktūra, jose esančios sąvokos negalima aiškinti siekiant išplėsti valstybėms narėms pagal ją tenkančias pareigas(64) .
58. Atsižvelgdamas į diskusijų, vykusių prieš priimant VPD, įvairovę ir gana naujovišką jos pobūdį aplinkos apsaugos požiūriu, grindžiamą natūraliais geografiniais ir hidrologiniais dariniais, o ne politinėmis sienomis, manau, bent šiek tiek naudinga VPD sąvokų paaiškinimo paieškoti kituose antrinės teisės aktuose, pavyzdžiui, Paslaugų direktyvoje ar Direktyvoje dėl atsakomybės už aplinką, panašiai, kaip savo analizėje siūlė Komisija ir Vokietijos Federacinė Respublika. Be to, noriu pažymėti, kad VPD yra tokių aiškių nuorodų, kai teisės aktų leidėjas manė, kad jos reikalingos, visų pirma, kiek tai susiję su 2 straipsnio 37 punkte esančios sąvokos „žmonėms vartoti skirtas vanduo“ apibrėžtimi, kurioje daroma nuoroda į Direktyvoje 80/778(65) pateiktą apibrėžtį.
59. Visų pirma pagal jos įprastą reikšmę sąvoką „paslauga“ reikėtų suprasti kaip apimančią veiklą, kurią paslaugų teikėjas siūlo visiems paslaugų gavėjams, nesvarbu – namų ūkiams, viešosioms institucijoms, žemės ūkio ar pramonės sektoriui. Tačiau jeigu tiekimas savoms reikmėms būtų laikomas paslauga, tai neatitiktų įprastos šios sąvokos reikšmės. Nors tikrai kai kuriais atvejais konkrečioje nuostatoje būna numatyta, kad teisiškai atstovas yra laikomas teikiančiu paslaugą pats sau, vis dėlto toks pripažinimas neatitinka įprasto naudojimo ir turi aiškiai išplaukti iš atitinkamos nuostatos teksto(66) .
60. Tiesa, VPD 2 straipsnio 38 punkto kalbinės versijos nesutampa. Iš tiesų direktyvos versijoje prancūzų kalba yra vartojama paslaugų, kurios yra „tokios kaip“ minėto 38 punkto a ir b papunkčiuose išvardytos veiklos rūšys, sąvoka ir taip tiesiogiai nenurodoma gavėjui teikiama paslauga.
61. Vis dėlto primenu, kad dėl būtinybės vienodai taikyti Sąjungos teisės nuostatas atmetama galimybė, kilus abejonių, remtis tik viena iš šio straipsnio versijų ir reikalaujama, kad jis būtų aiškinamas ir taikomas atsižvelgiant, be kita ko, į versijas kitomis oficialiosiomis kalbomis. Esant neatitikimų tarp įvairių Sąjungos teksto kalbinių versijų, nagrinėjama nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į bendrą teisės akto, kurio dalis ji yra, struktūrą ir tikslą(67) .
62. Tačiau daugelyje kitų kalbinių versijų akcentuojamas VPD 2 straipsnio 38 punkto a ir b punktuose išvardytų veiklos rūšių siūlymas arba suteikimas naudotojui(68) . Tai patvirtina teiginį, kad teisės aktų leidėjas ketino aiškiai reikalauti dvišalio santykio, apimančio vienos šalies veiksmą kitos šalies naudai.
63. Tačiau, man atrodo, neverta sutelkti dėmesio į ginčijamos nuostatos struktūros analizę, ypač į joje vartojamus jungtukus ir kablelius. Iš esmės, jeigu Sąjungos teisės nuostatą galima aiškinti keliais variantais, pirmenybė turi būti teikiama tam, kuris užtikrintų jos veiksmingumą(69) . Dėl toliau nurodytų priežasčių dėl Komisijos siūlomo 2 straipsnio 38 punkto aiškinimo tampa neaiškus skirtumas tarp, pirma, vandens paslaugų sąvokos ir, antra, vandens naudojimo sąvokos, ir galiausiai išderinamas įvairių priemonių tarpusavio santykis, kurio siekė teisės aktų leidėjas, kad išlaikytų VPD veiksmingumą.
64. Galiausiai klausimas, ar tai turi būti atlygintina paslauga, šiuo atžvilgiu man neatrodo ypač reikšmingas, nes VPD nuostatomis dėl mokesčio nustatymo siekiama būtent reikalauti, kad visos vandens paslaugos būtų įtraukiamos į sąskaitas, kurias naudotojas turi apmokėti(70) .
3. Istorinis aiškinimas
65. Kitaip nei Komisija, esu įsitikinęs, kad teisės akto genezė yra patikimas ir ypač išsamus šaltinis, leidžiantis atsekti priimant aktą vykusias diskusijas, ir tam tikru mastu – teisės aktų leidėjo ketinimą. Manau, tai yra dar svarbesnė priežastis tokioje keblioje srityje kaip vandens politika, nes vanduo laikomas paveldu, kuriam reikia ypatingos apsaugos.
66. Teisės akto pasiūlyme Komisija pabrėžė, kad VPD siekiama nustatyti Bendrijos vandens apsaugos sistemą, grindžiamą bendru požiūriu, siekiant bendrų tikslų, remiantis bendrais principais ir priemonėmis(71) .
67. Taigi minėtame pasiūlyme ji laikėsi požiūrio, grindžiamo visišku sąnaudų susigrąžinimu, t. y. kad visos sąnaudos, patirtos teikiant visas vandens paslaugas, turi būti visiškai susigrąžintos, atsižvelgiant į visus kiekvieno ekonomikos sektoriaus naudotojus(72) .
68. Tačiau, atmetusi tokį požiūrį bendrojoje pozicijoje, Europos Sąjungos Taryba pabrėžė, kad būtent valstybės narės, remdamosi ekonomine analize, turi nustatyti priemones, kurių reikia imtis susigrąžinimo principo taikymo tikslais(73) .
69. Taigi VPD skatinamas mokesčio nustatymas sąnaudoms, o visiško susigrąžinimo principas nėra privalomas, išskyrus vandens paslaugas, suprantamas kaip paslaugos, apimančios vandens tiekimą ir nuotekų valymą. Šį aiškinimą taip pat patvirtina Taikinimo komiteto pranešimas dėl bendro projekto, iš kurio matyti, kad derybų esmę sudarė mokesčio nustatymas šioms dviem vandens naudojimo formoms(74) .
70. Be to, kaip rodo teisėkūros darbų analizė, vienas iš pagrindinių valstybių narių nesutarimo aspektų buvo susijęs su skirtingais požiūriais – vienu iš jų daugiausia dėmesio skiriama vandens kokybei, o kitu – kiekiui. Atsižvelgiant į galutinį VPD tekstą, reikia pripažinti, kad pati kiekybinio valdymo problema neįtraukta į jos taikymo sritį, o tai, be kita ko, atitinka pasirinktą teisinį pagrindą(75), nors kai kurie kiekybiniai aspektai įtraukti kaip šalutiniai.
71. Iš tikrųjų, man atrodo, šiuo ieškiniu Komisija siekia įtvirtinti plečiamąjį pareigos nustatyti mokestį už vandens naudojimą aiškinimą, kuriuo galėtų būti išplėsta VPD taikymo sritis, siekiant įtraukti į ją vandens kiekybinio valdymo reglamentavimą, arba bent „tiesiogiai ar netiesiogiai susieti su“ vandens išteklių „prieinamumu“. Tačiau VPD III priede numatyta ekonominė analizė, be kitų dalykų, turi apimti vandens paslaugų kiekio, kainų ir sąnaudų apskaičiavimą, o tai pagal VPD struktūrą patvirtina, kad mokesčio nustatymas susijęs su kiekybiniu aspektu, kuris yra subsidiarus vandens valdymo atžvilgiu. Todėl Komisijos palaikomas požiūris gali neatitikti VPD teisinio pagrindo, nes juo siekiama išvengti iš buvusio EB 175 straipsnio 2 dalies išplaukiančio reikalavimo.
4. Sisteminis aiškinimas
72. Reikia priminti, kad pagrindiniai VPD principai yra: upių baseino valdymas, tikslų nustatymas atsižvelgiant į „vandens telkinį“; planavimas ir programavimas taikant specifinį darbo metodą ir terminus; ekonominė mokesčio už vandenį nustatymo sąlygų analizė ir aplinkos sąnaudų įtraukimas; konsultacijos su visuomene siekiant padidinti vandens politikos skaidrumą.
73. VPD taip pat apibrėžiamas valstybėms narėms bendras darbo metodas, grindžiamas keturiais esminiais dokumentais: būklės aprašu, leidžiančiu nustatyti spręstinas problemas; valdymo planu, kuriame nustatomi aplinkos tikslai; priemonių programa, kurioje apibrėžiami veiksmai, leisiantys pasiekti tikslus, ir priežiūros programa, kuria užtikrinama nustatytų tikslų pasiekimo kontrolė. Būklės aprašas, valdymo planas ir priemonių programa atnaujinami kas šešerius metus.
74. Tokiomis aplinkybėmis VPD 9 straipsnis, kuriame įtvirtintas sąnaudų susigrąžinimo principas, neturi būti analizuojamas atskirai. Iš tikrųjų tai yra priemonė, neatskiriamai susijusi su VPD 11 straipsniu dėl valstybėms narėms tenkančios pareigos parengti priemonių programą, kuri yra viena iš pagrindinių vandens kokybės valdymo priemonių. Pagal 11 straipsnio 3 dalies b punktą tarp pagrindinių kiekvienos programos reikalavimų yra numatytos priemonės, kurios laikomos tikslingomis pagal 9 straipsnį. Taigi priemonės, susijusios su sąnaudų, patirtų teikiant vandens paslaugas, susigrąžinimu, yra sudedamoji priemonių programų dalis. Vadovaudamasi būtent šiuo požiūriu Komisija turėjo nustatyti, ar valstybė narė laikosi jai pagal VPD tenkančių pareigų.
75. VPD 9 straipsnį taip pat reikia aiškinti kartu su VPD 4 straipsniu, nes vandens kainų politika gali paskatinti naudotojus išteklius naudoti efektyviai ir padėti įgyvendinti 4 straipsnyje nustatytus aplinkos tikslus.
76. Todėl, man atrodo, pripažįstama, kad mokesčio nustatymas nėra savarankiška VPD priemonė ir kad ją reikia taikyti kartu su daugybe kitų šioje direktyvoje numatytų priemonių.
77. Be to, noriu priminti, kad VPD 2 straipsnyje skiriamos, viena vertus, jo 38 punkte nurodytos „vandens paslaugos“ ir, kita vertus, „vandens naudojimas“, nurodytas jo 39 punkte. Pagal pastarąjį punktą „vandens naudojimas“ apima vandens paslaugas, taip pat visą kitą veiklą, galinčią turėti reikšmingą poveikį vandens būklei. Taigi neginčijama, kad į vandens naudojimo sąvokos taikymo sritį įeina VPD 2 straipsnio 38 punkte apibrėžtų paslaugų kategorija. Be kita ko, tai patvirtino pati Komisija referenciniame dokumente, susijusiame su VPD perkėlimu į valstybių narių teisę(76) .
78. Vandens naudojimas – tai veikla, turinti reikšmingą poveikį vandens būklei. Be to, savaime suprantama, kad vandens paslaugos taip pat turi tokį poveikį. O Komisijos nurodytus vandens naudojimo pavyzdžius, kaip antai maudyklas ar sportinę žūklę, vargu ar galima laikyti galinčiais turėti reikšmingą poveikį vandens būklei. Jeigu taip būtų, tai Komisijos siūlomu aiškinimu būtų iškreipta VPD 2 straipsnio 39 punkto taikymo sritis.
79. Atsižvelgiant į pateiktus svarstymus, reikia pripažinti, kad Komisija savo ieškinyje kritikuoja tam tikras vandens naudojimui priskirtinas veiklos rūšis, kurios gali atrodyti abejotinos ekologiniu požiūriu, taip pat tausaus vandens valdymo požiūriu, visų pirma kalnakasybos sektoriuje. Vis dėlto, man atrodo, Komisija neatsižvelgia į valstybių narių turimas priemones, susijusias su vandens telkinio sąvoka, kuri yra VPD vertinimo ir valdymo matas.
80. Iš esmės, kadangi prižiūrima kiekvieno baseino vandens būklė, priežiūros programa įgyvendinama siekiant įvertinti vandens telkinių būklę ir užtikrinti tikslų pasiekimą. Taigi, man atrodo, Komisija, siekdama įrodyti įsipareigojimų neįvykdymą, turėjo vadovautis tokiu požiūriu.
81. Šiuo klausimu pažymėtina, kad VPD 4 straipsnio 3 dalyje valstybėms narėms išimties tvarka leidžiama vandens telkinį pripažinti labai pakeistu. Ši VPD numatyta klasifikacija taikoma vandens telkiniams, kuriuose vykdoma vienos ar kelių rūšių atitinkama veikla, kuria iš esmės pakeičiamos vandens telkinio pradinės hidromorfologinės charakteristikos, todėl pasiekti gerą ekologinę būklę neįmanoma nepadarius didelio neigiamo poveikio nagrinėjamai veiklai. Kad vandens telkinius būtų galima pripažinti labai pakeistais ar dirbtiniais, jie turi atitikti tam tikrus VPD išvardytus kriterijus. Šis pripažinimas turi būti aiškiai nurodytas valdymo plane (žr. VPD 4 straipsnio 3 dalį).
82. Be to, man atrodo, iš tiesų kai kurie Komisijos kaltinimai susiję su Direktyva 2006/118 dėl požeminio vandens apsaugos. Iš tikrųjų toje direktyvoje numatyti vandens cheminės būklės vertinimo kriterijai ir kriterijai, kuriais remiantis nustatomos ir stabdomos reikšmingos ir ilgalaikės teršalų koncentracijos didėjimo tendencijos, taip pat teršalų išmetimo į požeminius vandenis prevencijos ir ribojimo priemonės.
83. Mokesčio nustatymo principo kaip valstybėms narėms prieinamo mechanizmo aiškinimas taip pat pateikiamas kai kuriuose Komisijos paskelbtuose dokumentuose, susijusiuose su VPD. Pirmajame komunikate dėl VPD taikymo(77) Komisija patikslino, kad sąnaudų nepriskyrimas vidaus sąnaudoms gali būti papildoma priežastis, dėl kurios vanduo iki šiol nenaudojamas tausiai. VPD numatytas mechanizmas, kaip iš įvairių naudotojų susigrąžinant sąnaudas, patirtas teikiant vandens paslaugas, atsižvelgti į aplinkos ir išteklių sąnaudas(78) . Tai aiškiai rodo papildomą mokesčio nustatymo pobūdį.
84. Norėčiau pridurti, kad nacionalinėse sistemose yra ir kitų priemonių, kaip priskirti vidaus sąnaudoms aplinkos sąnaudas, patirtas naudojant vandenį. Pavyzdžiui, aktyviai naudojant vandens telkinius, gali būti nustatyta pareiga atlyginti visą žalą, visų pirma patiriamą atitinkamų gyventojų, kitų vandens naudotojų ir suinteresuotųjų asmenų. Be to, 2012 m. Tarybos išvadose „Aplinka“ paminėtos ir kitos, ne tik ekonominio pobūdžio priemonės, kuriomis galima pagerinti racionalų vandens naudojimą, pavyzdžiui, švietimas ir informuotumo didinimas(79) .
85. Atsižvelgiant į visa tai, kas nurodyta, Komisijos aiškinimas negali būti pripažintas pagrįstu.
5. Teleologinis aiškinimas
86. Neginčijama, kad VPD siekiama kelių tikslų, kaip antai užtikrinti taršos prevenciją ir mažinimą, skatinti tausiai naudoti vandenį, saugoti aplinką, gerinti vandens ekosistemų būklę ir sušvelninti potvynių ir sausros padarinius. VPD nustatomi paviršinio vandens (gėlo ir pakrančių vandens), taip pat požeminių vandenų būklės išsaugojimo ir atkūrimo tikslai. Bendras jos tikslas yra iki 2015 m. pasiekti gerą ekologinę ir cheminę visų Europos teritorijos vandenų būklę.
87. VPD įtvirtinta vandens politika sukuriamas skaidrus, veiksmingas ir nuoseklus teisinis pagrindas, kuriuo apibrėžiami bendri principai ir bendras veiksmų pagrindas, ir užtikrinamas bendrųjų vandens apsaugos ir subalansuoto naudojimo Sąjungoje principų ir struktūrų koordinavimas ir integravimas, o tolesnėje ateityje – jų plėtra, laikantis subsidiarumo principo(80) .
88. Nors Teisingumo Teismas dar neturėjo progos išaiškinti visos VPD, jis yra pareiškęs savo poziciją dėl tam tikrų esminių šio proceso aspektų. Taigi Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad VPD yra pagrindų direktyva, kuri nustato bendruosius vandens apsaugos principus ir bendrą veiksmų pagrindą ir užtikrina bendrųjų vandens apsaugos ir subalansuoto vandens naudojimo Europos Bendrijoje principų ir struktūrų koordinavimą, integraciją ir plėtojimą tolesnėje ateityje. Direktyva nustatyti bendrieji principai ir bendras veiksmų pagrindas vėliau turi būti plėtojami valstybių narių, kurios per direktyvoje nustatytus terminus turi imtis konkrečių priemonių. Vis dėlto ja nesiekiama visiško valstybių narių teisės aktų vandens srityje suderinimo(81) .
89. Taigi VPD yra vienas iš tų teisės aktų, kuriais valstybės narės įpareigojamos imtis būtinų priemonių, skirtų užtikrinti, kad būtų pasiekti kai kurie bendrai suformuluoti ir kiekybiniu požiūriu neišreikšti tikslai, kartu paliekant valstybėms narėms tam tikrą diskreciją dėl priemonių, kurių reikia imtis, pobūdžio(82) .
90. Taigi, atsižvelgiant į šios išvados 86–89 punktuose pateiktus svarstymus ir šios išvados 39–50 ir 72–74 punktuose nurodytas VPD savybes, man atrodo aišku, kad, siekdamos VPD tikslų, valstybės narės turi imtis priemonių visų pirma atsižvelgdamos į efektyvumą savo nacionalinei sistemai ir taip pat atsižvelgti į regioninius, socialinius, aplinkos ir ekonominius ypatumus. Taigi jos turi didelę diskreciją, kurios negalima suvienodinti ekonominio požiūrio taikymo sumetimais, kaip to siekia Komisija, kuri, be kita ko, veikiausiai remiasi klaidinga prielaida, kad vandens ištekliai visuomet ir visose valstybėse narėse patenka į viešąją sritį, todėl leidžiama valstybei nustatyti kainą atsižvelgiant į tokį vandens naudojimą, kaip tiekimas savoms reikmėms ar vandens ėmimas hidroelektrinių elektros energijos gamybai.
91. Be to, specialūs tyrimai rodo, kad didžiausias iššūkis veikiausiai matyti iš mokesčio nustatymo struktūros, o ne vien jo nustatymo(83) . Be to, reikia pažymėti, kad priemonių, galinčių paveikti vandens telkinius ar požeminius vandenis, pavyzdžiui, vandens ėmimas ar užtvenkimas, išankstinio leidimo sistema arba kai kuriais atvejais – visiškas jų uždraudimas yra būdas, kuriuo neretai galima geriau užtikrinti gerą vandens būklę ir subalansuotą jo naudojimą.
92. Bet kuriuo atveju mokesčio nustatymo principo, klaidingai grindžiamo plačiu VPD 2 straipsnio 38 punkte esančios vandens paslaugų sąvokos aiškinimu, homogeniškas taikymas nėra galimas atsižvelgiant ne tik į reikšmingus valstybių narių skirtumus vandens tiekimo srityje, nulemtus geografinių ir klimato sąlygų, bet ir į tai, kad valstybėse narėse yra daug vandens valdymo modelių(84) .
93. Be to, noriu atkreipti dėmesį į tai, kad, kaip teisingai pažymi Vokietijos ir Austrijos vyriausybės, dėl Komisijos siūlomo aiškinimo gali būti sudarytos ekonominės paskatos, kurių negalima pagrįsti ekologiniu požiūriu. Taigi visuotinė pareiga nustatyti mokestį gali atgrasyti nuo atsinaujinančiosios hidroelektrinių elektros energijos gamybos, upių laivybos ir apsaugos nuo potvynių. Iš tikrųjų dėl tokios pareigos valstybės narės būtų priverstos ekonomiškai skatinti centrines hidroelektrines, kad būtų teikiama pirmenybė užtvankų užtvindymui aukštupyje ir jų vandens trūkumui žemupyje.
94. Apskritai, visose valstybėse narėse tikrai egzistuoja privalomosios ekologinės priežastys, pateisinančios tausų gėlo vandens naudojimą jį tiekiant. Vis dėlto toks grynai kiekybinis požiūris nėra tinkamas valstybėse narėse, turinčiose didelius vandens išteklius, kalbant apie tokį naudojimą kaip energijos gamyba ar apsauga nuo potvynių. Tose valstybėse pagrindinis tikslas yra apsaugoti vandens kokybę ir užtikrinti tolygų metinio vandens judėjimo valdymą, kad būtų išvengta pernelyg didelių vandens lygio svyravimų vandens telkiniuose, sudarančiuose integruotą hidrologinę sistemą. Pastarasis aspektas gali būti ypač svarbus norint išlaikyti apibrėžtų buveinių ir nykstančių rūšių pusiausvyrą. Būtent dėl šios priežasties VPD pasirinktas holistinis vandens valdymo požiūris, pagal kurį mokesčio nustatymo priemonė negali būti universaliai taikoma visose valstybėse narėse, nepaisant jų ekologinių ir hidrologinių ypatumų.
95. Dėl visų nurodytų priežasčių siūlau atmesti Komisijos ieškinį kaip nepagrįstą.
D – Analizė, susijusi su įrodinėjimo pareiga
96. Jeigu, nepaisant nurodytų trūkumų, susijusių su ginčo objekto ir apimties nustatymu, taip pat su inkriminuojamo įsipareigojimų neįvykdymo pobūdžiu, Teisingumo Teismas vis dėlto manytų, kad šis ieškinys yra priimtinas, ir pritartų Komisijos siūlomam aiškinimui, vis dėlto atrodo, kad pateiktų įrodymų akivaizdžiai nepakanka. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Komisija turi įrodyti įsipareigojimų neįvykdymo faktą. Ji turi Teisingumo Teismui pateikti argumentus, reikalingus šiam valstybės įsipareigojimų neįvykdymo faktui patikrinti, ir negali remtis kokia nors prezumpcija(85) .
97. Tačiau, kaip jau pripažinau šios išvados 20 ir paskesniuose punktuose, Komisija savo ieškinyje daugiausia dėmesio skyrė tam, kaip, jos nuomone, reikia aiškinti VPD nuostatą, kartu nepateikusi Teisingumo Teismui įrodymų, kurie leistų įrodyti inkriminuojamą įsipareigojimų neįvykdymą. Be to, vien Komisijos pateikti pavyzdžiai, susiję su tuo, kad valstybė narė atsakovė tariamai nevienodai taiko vandens paslaugų sąvoką, nublanksta atsižvelgiant į bendro pobūdžio motyvus, susijusius su VPD aiškinimu. Taigi, norėdama pavaizduoti grėsmes vandenų būklei, Komisija visų pirma daug kartų nurodo pavyzdžius, kurių aktualumas gali kelti abejonių (pavyzdžiui, Ženevos ežero paminėjimas ar teiginys, kad 44 % Sąjungoje gaunamo vandens naudojama energijai gaminti), tačiau tai negali įrodyti Vokietijos Federacinės Respublikos įsipareigojimų neįvykdymo.
98. Todėl, man atrodo, ieškinys yra nepagrįstas ir dėl įrodymų trūkumo.
V – Išvada
99. Taigi siūlau Teisingumo Teismui:
– atmesti Europos Komisijos ieškinį kaip nepriimtiną arba bet kuriuo atveju kaip nepagrįstą ir
– priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)  –	2000 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, nustatanti Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus (OL L 327, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 275).
(3)  –	Žr. VPD III priedo 4 straipsnio 3 ir 5 dalis.
(4)  –	Pagal VPD 2 straipsnio 38 punktą sąvoka „vandens paslaugos“ reiškia visas namų ūkiams, viešosioms institucijoms ir bet kuriai ekonominei veiklai teikiamas paslaugas, tokias kaip“, pirma, „paviršinio arba požeminio vandens ėmimas, užtvenkimas, saugojimas, apdorojimas ir skirstymas“, antra, „nuotėkų surinkimo ir valymo įrenginių, iš kurių jos vėliau išleidžiamos į paviršinį vandenį, paslaugos“.
(5)  –	Pagal VPD 9 straipsnio „Sąnaudų, patirtų teikiant vandens paslaugas, susigrąžinimas“ 1 dalį „valstybės narės atsižvelgia į sąnaudų, patirtų teikiant vandens paslaugas, įskaitant aplinkos apsaugos ir išteklių sąnaudas, susigrąžinimo principą pagal ekonominę analizę, atliktą vadovaujantis III priedu, ir visų pirma atsižvelgia į principą „teršėjas moka““.
(6)  –	Išsami Komisijos ieškinio dalyko citata.
(7)  –	Komisijos ieškinio 1 punktas.
(8)  –	Taip pat žr. 2011 m. gegužės 31 d. pranešimą spaudai IP/12/536 ir 2011 m. spalio 27 d. pranešimą spaudai IP/11/1264.
(9)  –	Visų pirma žr. Sprendimo Komisija / Portugalija
(C‑292/11 P, EU:C:2014:3) 37 punktą.
(10)  –	Atsižvelgdamas į su procesu susijusias problemas, manau, nagrinėjant šį ieškinį būtina daryti išsamias nuorodas į jį, turint omenyje tai, kad procesiniai dokumentai nėra prieinami visuomenei.
(11)  –	Žr. ieškinio 15 punktą.
(12)  –	Ieškinio 14 punktas.
(13)  –	Pagal VPD 14 konstatuojamąją dalį „šios direktyvos sėkmė priklauso nuo glaudaus bendradarbiavimo ir nuoseklių veiksmų Bendrijos, valstybių narių ir vietos lygmenyse, taip pat nuo visuomenės, įskaitant naudotojus, informavimo, konsultavimo ir dalyvavimo“. Pagal jos 18 konstatuojamąją dalį „Bendrijos vandens politika reikalauja skaidrios, veiksmingos ir nuoseklios įstatyminės bazės; Bendrija turėtų numatyti bendrus principus ir bendrą veiksmų sistemą. Ši direktyva turėtų numatyti tokią sistemą ir pagal subsidiarumo principus koordinuoti, integruoti bei tolesnėje perspektyvoje plėtoti bendruosius vandens apsaugos ir subalansuoto vandens naudojimo Bendrijoje principus bei struktūras“.
(14)  –	Žr. šios išvados 2 punkte cituotą ieškinio dalyką.
(15)  –	Sprendimo Komisija / Lenkija
(C‑281/11, EU:C:2013:855) 122 ir 123 punktai.
(16)  –	Bavarijos, Heseno ir Tiuringijos federalinės žemės.
(17)  –	Reino-Pfalco žemėje – nuo 2013 m. sausio 1 d., Brandenburgo žemėje – nuo 2012 m. sausio 1 d., o Šiaurės Reino-Vestfalijos žemėje – nuo 2011 m. sausio 1 d.
(18)  –	Šiuo klausimu žr. VPD 4 straipsnio 1 dalies b punktą.
(19)  –	Žr. ieškinio 105 punkte pateiktus pavyzdžius dėl Bavarijos, Heseno ir Tiuringijos federalinių žemių.
(20)  –	Sprendimo Komisija / Belgija
(C‑435/09, EU:C:2011:176) 59 punktas. Šiuo klausimu taip pat žr. Sprendimo Komisija / Airija
(C‑392/96, EU:C:1999:431) 59 ir 60 punktus ir Sprendimo Komisija / Airija
(C‑66/06, EU:C:2008:637) 59 punktą.
(21)  –	1992 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyva dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos (OL L 206, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 102).
(22)  –	Žr. Sprendimą Komisija / Prancūzija
(C‑383/09, EU:C:2011:369).
(23)  –	Sprendimas Komisija / Prancūzija
(EU:C:2011:369). Be to, kalbant apie įpareigojimus parengti atliekų tvarkymo planus, žr. Sprendimą Komisija / Graikija
(C‑45/91, EU:C:1992:164) ir Sprendimą Komisija / Italija (C‑297/08, EU:C:2010:115).
(24)  –	Komisija pratęsė terminą tik vieną kartą, priešingai, nei teigiama ieškinio 14 punkte, kuriame nurodyta, kad terminas buvo „pratęstas du kartus“.
(25)  –	Šiuo klausimu žr. Sprendimo Komisija / Slovėnija
(C‑365/10, EU:C:2011:183) 19 punktą; Sprendimo Komisija / Portugalija (C‑34/11, EU:C:2012:712) 43 punktą ir Sprendimo Komisija / Lenkija
(EU:C:2013:855) 122 punktą.
(26)  –	Žr. ieškinio 105 punktą.
(27)  –	Žr. 19 išnašą ieškinio 105 punkte.
(28)  –	Pagrįstos nuomonės 113 punktas, Wasserentnahmeentgeltgesetz des Landes Nordrhein‑Westfalen
(2007 m. sausio 27 d. WasEG ).
(29)  –	Pagrįstos nuomonės 117 punktas, susijęs su Wassergesetz Brandenburgs . Ieškinyje Komisija cituoja Brandenburgo federalinės žemės įstatymą (2012 m. kovo 2 d. redakcija) dėl vandens.
(30)  –	Visų pirma žr. Sprendimą Komisija / Vokietija
(C‑20/01 ir C‑28/01, EU:C:2003:220); Sprendimą Komisija  / Ispanija
(C‑157/03, EU:C:2005:225); Sprendimą Komisija / Ispanija
(C‑503/03, EU:C:2006:74); Sprendimą Komisija / Vokietija (C‑441/02, EU:C:2006:253) ir neseniai priimtą Sprendimą Komisija / Vengrija
(C‑288/12, C‑288/12, EU:C:2014:237).
(31)  –	Generalinio advokato D. Ruiz‑Jarabo Colomer išvados byloje Komisija / Italija
(C‑45/95, EU:C:1996:479) 31 punktas.
(32)  –	Žr., pvz., Sprendimo Komisija / Airija
(C‑494/01, EU:C:2005:250) 28 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir Sprendimo Komisija / Suomija
(C‑229/00, EU:C:2003:334) 53 punktą.
(33)  –	Sprendimas Komisija / Graikija
(C‑502/03, EU:C:2005:592); Sprendimas Komisija / Prancūzija
(C‑423/05, EU:C:2007:198) ir Sprendimas Komisija / Prancūzija (C‑304/02, EU:C:2005:444).
(34)  –	Sprendimo Komisija / Graikija
(C‑416/07, EU:C:2009:528) 23 punktas ir jame nurodyta teismų praktika. Taip pat žr. generalinio advokato L. Geelhoed išvadą byloje Komisija / Airija
(C‑494/01, EU:C:2004:546).
(35)  –	Žr. generalinio advokato P. Léger išvados byloje Komisija / Belgija (C‑287/03, EU:C:2005:149) 41–43 punktus.
(36)  –	Visų pirma Komisijos pagrįsta nuomonė ir ieškinys turi būti grindžiami tais pačiais kaltinimais (žr. Sprendimo Komisija / Suomija, EU:C:2003:334, 44 ir 46 punktus; Sprendimo Komisija / Vokietija
(C‑433/03, EU:C:2005:462) 28 punktą ir Sprendimo Komisija / Suomija,
C‑195/04, EU:C:2007:248, 18 punktą. Paskui Komisija ieškinyje gali patikslinti savo pradinius kaltinimus, tačiau su sąlyga, kad ji nepakeis ginčo dalyko (žr. Sprendimo Komisija / Nyderlandai,
C‑576/10, EU:C:2013:510, 34 ir 35 punktus).
(37)  –	Europos aplinkos agentūros (EAA) ataskaita „Aplinka Europoje. Būklė ir perspektyvos“ ( State and Outlook of the European Environment Report – SOER, 2010), nurodyta ieškinio p. 39.
(38)  –	2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl atsakomybės už aplinkos apsaugą siekiant išvengti žalos aplinkai ir ją ištaisyti (OL L 143, p. 56; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 8 t., p. 357).
(39)  –	Čia Komisija remiasi sąvoka „ecosystem services“, kaip ji yra apibrėžta atlikus Jungtinių Tautų tūkstantmečio ekosistemų vertinimą, nurodant, kad tai yra žmogui teikiamos paslaugos, pavyzdžiui, gėlo vandens tiekimas ir laivybai skirti vandens keliai.
(40)  –	Ji nurodo Sprendimo Komisija / Liuksemburgas
(C‑32/05, EU:C:2006:749) 41 punktą.
(41)  –	Dėl istorinių aplinkybių žr. Komisijos pasiūlyme COM(97) 49 galutinis išvardytas direktyvas (1997 m. vasario 26 d. Tarybos direktyvos, kuria nustatoma Bendrijos veiksmų vandens srityje sistema, pasiūlymas, p. 3).
(42)  –	E. Morgera „Water Management and Protection in the EU“, Environmental protection in multi‑layered systems, 2012, p. 265 ‑287, ypač p. 266.
(43)  –	Pasiūlymas COM(97) 49 galutinis, p. 77.
(44)  – Žr. D. Aubin, F. Varone „The Evolution of European Water Policy“ [in] Kissling and Kuks (red.) „The evolution of national water regimes in Europe“, Kluwer, 2004, p. 49‑86.
(45)  – VPD 19 konstatuojamoji dalis. Taip pat žr. 20 konstatuojamąją dalį dėl požeminio vandens kiekybinio lygmens.
(46)  –	2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/118/EB dėl požeminio vandens apsaugos nuo taršos ir jo būklės blogėjimo (OL L 372, p. 19).
(47)  –	1991 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyva 91/271/EEB dėl miesto nuotekų tvarkymo (OL L 135, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 2), 2003 m. rugsėjo 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1882/2003, suderinantis su Tarybos sprendimu 1999/468/EB nuostatas, susijusias su komitetais, padedančiais Komisijai naudotis savo įgyvendinimo įgaliojimais, nustatytais dokumentuose, priimtuose vadovaujantis EB sutarties 251 straipsnyje nustatyta tvarka (OL L 284, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 4 t., p. 447), ir 2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1137/2008 dėl kai kurių teisės aktų, kuriems taikoma Sutarties 251 straipsnyje nustatyta tvarka, nuostatų, susijusių su reguliavimo procedūra su tikrinimu, suderinimo su Tarybos sprendimu 1999/468/EB (OL L 311, p. 1).
(48)  –	1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos direktyva 91/676/EEB dėl vandenų apsaugos nuo taršos nitratais iš žemės ūkio šaltinių (OL L 375, p. 1 ; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 68).
(49)  –	2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/105/EB dėl aplinkos kokybės standartų vandens politikos srityje, iš dalies keičianti ir panaikinanti Tarybos direktyvas 82/176/EEB, 83/513/EEB, 84/156/EEB, 84/491/EEB, 86/280/EEB ir iš dalies keičianti Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2000/60/EB (OL L 348, p. 84).
(50)  –	2007 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2007/60/EB dėl potvynių rizikos įvertinimo ir valdymo (OL L 288, p. 27).
(51)  –	2009 m. liepos 31 d. Komisijos direktyva 2009/90/EB, kuria pagal Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2000/60/EB nustatomos vandens cheminės analizės ir vandens būklės stebėsenos techninės specifikacijos (OL L 201, p. 36).
(52)  –	Pavyzdžiui, Komisija į šią tikslų įvairovę atsižvelgė vandens energijos srityje, nes tai yra svarbiausias Sąjungoje atsinaujinantysis energijos išteklius ir esminė kovos su klimato kaita priemonė. Šiuo klausimu žr. N. Glante raštu pateiktą klausimą dėl Vandens pagrindų direktyvos ir Atsinaujinančiosios energijos direktyvos prieštaravimo, skelbiamą adresu http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=‑//EP//TEXT+WQ+E‑2010‑2277+0+DOC+XML+V0//FR, ir Komisijos atsakymą, skelbiamą adresu http://www.europarl.europa.eu/sides/getAllAnswers.do?reference=E‑2010‑2277 & language=FR.
(53)  –	Žr. VPD 28 konstatuojamąją dalį.
(54)  –	Komisijos brošiūra „Vanduo – gyvybiškai svarbus išteklius“, p. 8. http://ec.europa.eu/environment/water/pdf/wfd_brochure_fr.pdf.
(55)  –	http://epp.eurostat.ec.europa.eu/statistics_explained/index.php?title=File:Freshwater_resources_per_inhabitant_%E2%80%94_long‑term_average,(1),(1_000_m%C2%B3_per_inhabitant)_YB14.png & filetimestamp=20140228120245.
(56)  –	Žr. Komisijos ataskaitą, skelbiamą internete adresu http://ec.europa.eu/environment/pubs/pdf/factsheets/wfd/fr.pdf.
(57)  –	Žr., ex multis, Komisijos VPD įgyvendino ataskaitas, visų pirma 2007 m. kovo 22 d. Komisijos komunikatą „Siekiant tausiojo vandens valdymo Europos Sąjungoje – Pirmasis Vandens pagrindų direktyvos 2000/60/EB įgyvendinimo etapas“ COM(2007) 128 galutinis; VPD įgyvendinimo ataskaitą (COM(2012) 670 galutinis); ataskaitą „The Fitness Check of EU Freshwater Policy“ (http://www.rapportage.eaufrance.fr/sites/default/files/DCE/2012/retour_commission/SWD‑2012‑393.pdf) ir Vandens trūkumo ir sausrų politikos peržiūros ataskaitą (COM(2012) 672 galutinis).
(58)  –	COM(2012) 673 galutinis. Žr. http://ec.europa.eu/environment/water/blueprint/pdf/COM‑2012‑673final_EN_ACT‑cov.pdf.
(59)  –	Žr. Sprendimo NCC Construction Danmark
(C‑174/08, EU:C:2009:669) 23 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir Sprendimo Komisija / Airija
(C‑85/11, EU:C:2013:217) 35 punktą.
(60)  –	Šiuo klausimu žr. Sprendimo Pringle
(C‑370/12, EU:C:2012:756) 135 punktą.
(61)  –	Žr. COM(97) 49 galutinis, p. 20, kuriame Komisija pripažįsta, kad šis principas nebuvo numatytas 1996 m. komunikate, kuris yra šio teisės akto pasiūlymo pagrindas, bet buvo suformuotas per konsultacijas, vykusias iki pasiūlymo.
(62)  –	Žr. atsiliepimo į ieškinį 42 punktą.
(63)  –	Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė
(C‑582/08, EU:C:2010:429) 49–52 punktai.
(64)  –	Ten pat, 51 punktas.
(65)  –	1980 m. liepos 15 d. Tarybos direktyva, susijusi su žmonėms vartoti skirto vandens kokybe, iš dalies pakeista 1998 m. lapkričio 3 d. Tarybos direktyva 98/83/EB (OL L 330, p. 32).
(66)  –	Žr. 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1) 26 straipsnį.
(67)  –	Sprendimo Profisa
(C‑63/06, EU:C:2007:233) 13 punktas ir jame nurodyta teismo praktika.
(68)  –	Žr. šias kalbines versijas: ispanų k. „en beneficio de“, vokiečių k. „zur Verfügung stellen“, anglų k. „provide“, italų k. „che forniscono“, lietuvių k. „teikiamos“, lenkų k. „umożliwiają“, suomių k. „tarjoavat“ ir švedų k. „tillhandahåller“.
(69)  –	Visų pirma žr. Sprendimo Land de Sarre ir kt.
(187/87, EU:C:1988:439) 19 punktą; Sprendimo Komisija / Prancūzija
(C‑434/97, EU:C:2000:98) 21 punktą ir Sprendimo Sturgeon ir kt.
(C‑402/07 ir C‑432/07, EU:C:2009:716) 47 punktą.
(70)  – Vis dėlto, aiškinant VPD 9 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos ir 4 dalies nuostatas kartu, šis reikalavimas gali būti taikomas šiek tiek švelniau.
(71)  –	Tarybos direktyvos pasiūlymas, COM(97) 49 galutinis.
(72)  –	COM(97) 49 galutinis, p. 21.
(73)  –	1999 m. spalio 22 d. Bendroji pozicija (EB) Nr. 41/1999, kurią Taryba priėmė pagal Europos Bendrijos steigimo sutarties 251 straipsnyje nustatytą procedūrą, siekdama priimti Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą, nustatančią Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus (OL C 343, p. 1).
(74)  –	Pranešimas dėl Taikinimo komiteto patvirtinto Direktyvos, nustatančios Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus, bendro projekto. Parlamento delegacija Taikinimo komitete (A5‑0214/2000). Žr. Jungtinės Karalystės įstojimo į bylą pareiškimo 15 punktą. Iš tikrųjų teisės aktų leidėjas siekė nustatyti vandens tiekimo ir nuotekų valymo paslaugų, kurios kai kuriose valstybėse narėse yra smarkiai subsidijuojamos, sąnaudų susigrąžinimo principą, kartu leidžiant Airijai išlaikyti savo praktiką, kuria siekiama šias paslaugas finansuoti tiesiogiai iš valstybės biudžeto.
(75)  –	D. Aubin ir F. Varone „European Water Policy, A path towards an integrated resource management“, Louvain‑la‑Neuve, 2002 m. kovo 29 d.
(76)  –	Žr. Common Implementation Strategy for the Water Framework Directive
(2000/60/EC), skelbiamą internete adresu http://ec.europa.eu/environment/water/water‑framework/objectives/pdf/strategy2.pdf (p. 74).
(77)  –	2007 m. kovo 22 d. Komisijos komunikatas „Siekiant tausiojo vandens valdymo Europos Sąjungoje – Pirmasis Vandens pagrindų direktyvos 2000/60/EB įgyvendinimo etapas“ COM(2007) 128 galutinis. Šioje ataskaitoje Komisija visų pirma susirūpinusi, kad kai kurios valstybės narės gali nepasiekti VPD tikslų, visų pirma dėl vandens ekosistemų fizinės degradacijos, ypač eikvojant vandens išteklius, ir dėl didelės taršos iš difuzinių taršos šaltinių.
(78)  –	COM(2007) 128 galutinis, p. 6.
(79)  –	Europos vandens išteklių išsaugojimo metmenys – Tarybos išvados, žr. http://www.rapportage.eaufrance.fr/sites/default/files/DCE/2012/retour_commission/Conclusions%20du%20conseil%20du%2017%20dec%202012%20adoptees.pdf.
(80)  –	Žr. VPD 18 konstatuojamąją dalį.
(81)  –	Sprendimo Komisija / Liuksemburgas
(EU:C:2006:749) 41 punktas.
(82)  –	Dėl daugumos VPD nuostatų žr. Sprendimo Komisija / Italija
(vad. Sprendimas San Rocco ) (C‑365/97, EU:C:1999:544) 67 ir 68 punktus ir minėto 2002 m. birželio 18 d. Sprendimo Komisija / Prancūzija
(C‑60/01, EU:C:2002:383), 27 punktą; abu šie sprendimai cituojami Sprendimo Komisija / Liuksemburgas
(EU:C:2006:749) 39 ir 43 punktuose.
(83)  –	Europos aplinkos agentūros ataskaita Nr.°1/2012 „Towards efficient use of water resources in Europe“ (http://www.eea.europa.eu/publications/towards‑efficient‑use‑of‑water“), p. 30–35; „vandens pėdsakų“ ( water footprint ) sąvoka, visų pirma vartojama Ispanijoje.
(84)  –	Taigi, pavyzdžiui, Suomijoje ir Švedijoje, vandens telkiniai yra nekilnojamojo turto kategorija, kuri anksčiau reglamentuota išsamiais teisės aktais, apėmusiais privatinės ir viešosios teisės santykius, susijusius kokybiniu ir kiekybiniu požiūriu. Šiose valstybėse narėse bet kokiam reikšmingam vandens naudojimui įvairiais tikslais, pavyzdžiui, vandens paėmimui, hidroelektrinių elektros energijos gamybai ar laivybai, taikoma teismų ar kompetentingų institucijų leidimo sistema. Be to, šia sistema numatyti absoliutūs draudimai, taip pat įvairių bendrųjų ir specialiųjų interesų, susijusių su konkrečiu vandens telkiniu, vertinimas. Taip pat reikia skirti Vokietijoje taikomą federacinį modelį ir Ispanijoje, Italijoje ir Jungtinėje Karalystėje vyraujantį regioninį modelį. Galiausiai yra ir unitarinis modelis, kaip rodo Prancūzijos Respublikos ir Lenkijos Respublikos pavyzdžiai. Žr. M. Alberton „Environmental Protection in Multi‑Layered Systems“,
Leidenas, 2012.
(85)  –	Žr., be kita ko, Sprendimo Komisija / Nyderlandai
(C‑408/97, EU:C:2000:427) 15 punktą; Sprendimo Komisija / Suomija
(C‑246/08, EU:C:2009:671) 52 punktą ir Sprendimą Komisija / Nyderlandai
(C‑79/09, EU:C:2010:171).