62017CC0659
GENERALINIO ADVOKATO
GEHARD HOGAN IŠVADA,
pateikta 2019 m. birželio 6 d. (
1
)
Byla C‑659/17
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
prieš
Azienda Napoletana Mobilità SpA
(Corte suprema di cassazione, Sezione Lavoro (Aukščiausiasis kasacinis teismas, Darbo bylų kolegija, Italija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – SESV 107 straipsnio 1 dalis – Valstybės pagalba – Komisijos sprendimas 2000/128/EB – Italijos suteikta pagalba siekiant skatinti užimtumą – Atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų ir jų sumažinimas – Komisijos sprendimas, kuriuo tam tikra pagalba, susijusi su mokymo ir darbo sutartimis ir su mokymo ir darbo sutarčių keitimu į neterminuotas sutartis, pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka – Sprendimo taikymas darbdavio iš esmės be konkurencijos valdomoms vietinio transporto paslaugoms“
1.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su SESV 107 straipsnio 1 dalies nuostatų dėl valstybės pagalbos aiškinimu. Abejonių kilo nagrinėjant Istituto nazionale della previdenza sociale (Nacionalinė socialinio draudimo institucija, Italija; toliau – INPS) ginčą su Azienda Napoletana Mobilità SpA (toliau – ANM) dėl to, ar ši bendrovė privalėjo mokėti socialinio draudimo įmokas INPS už darbuotojus, kurie dirbo pagal mokymo ir darbo sutartis 1997–2001 m.
2.
ANM – tai bendrovė, kuri visiškai priklauso Neapolio savivaldybei ir šioje savivaldybėje teikia keleivių vežimo vietiniu viešuoju transportu paslaugas (
2
).
3.
1999 m. gegužės 11 d. Sprendime 2000/128/EB dėl pagalbos, kurią Italija suteikė užimtumui skatinti (
3
), Europos Komisija konstatavo, kad pagalba, kurią Italija suteikė darbdavių dėl mokymo ir darbo sutarčių ir mokymo ir darbo sutarčių keitimo į neterminuotas sutartis mokamų socialinio draudimo įmokų sumažinimo forma, yra iš dalies nesuderinama su bendrąja rinka (
4
). Remdamasi šiuo sprendimu, INPS paprašė ANM sumokėti socialinio draudimo įmokas, susijusias su 1997–2001 m. laikotarpiu, kad būtų galima susigrąžinti sumas, prarastas dėl tokio sumažinimo. Pagrindinėje byloje ANM prašė konstatuoti, inter alia, kad ji neprivalėjo mokėti tokių sumų.
4.
Teisingumo Teismas turi atsakyti į klausimą, ar Sprendimas 2000/128 taikomas tokiai bendrovei kaip ANM. Iš esmės ši bendrovė teikia vietinio viešojo transporto paslaugas, kai „dėl teikiamų paslaugų išskirtinumo šiame sektoriuje iš esmės nėra konkurencijos“ (
5
). Svarbiausias klausimas – ar daromas poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai ir iškraipoma konkurencija ir ar kyla grėsmė, kad konkurencija bus iškreipta, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
Teisinis pagrindas
5.
Sprendimo 2000/128 1–3 straipsniuose nustatyta:
„1 straipsnis
1.   Pagalba, kurią nuo 1995 m. lapkričio mėn. Italija neteisėtai suteikė įdarbinimui pagal mokymo ir darbo sutartis, numatytas įstatymuose Nr. 863/84, 407/90, 169/91 ir 451/94, yra suderinama su bendrąja rinka ir EEE susitarimu, kiek ji susijusi su:
–
naujų darbo vietų kūrimu įmonėse pagalbos gavėjose darbuotojams, kurie dar neturi darbo arba prarado ankstesnį darbą, kaip tai suprantama pagal Pagalbos užimtumui gaires,
–
darbuotojų, susiduriančių su dideliais sunkumais patenkant ar grįžtant į darbo rinką, įdarbinimu. Šiame sprendime sąvoka „darbuotojų, susiduriančių su dideliais sunkumais patenkant ar grįžtant į darbo rinką“ apima jaunesnius nei 25 m. asmenis, [absolventus] iki 29 m. amžiaus imtinai ir ilgalaikius bedarbius, t. y. asmenis, kurie bent metus yra be darbo.
2.   Pagalba, susijusi su mokymo ir darbo sutartimis, kurios neatitinka 1 dalyje nurodytų sąlygų, yra nesuderinama su bendrąja rinka.
2 straipsnis
1.   Pagalba, kurią Italija suteikė pagal Įstatymo Nr. 196/97 15 straipsnį, siekiant pakeisti mokymo ir darbo sutartis į neterminuotas sutartis, yra suderinama su bendrąja rinka ir EEE susitarimu, jeigu laikomasi sąlygos dėl realių darbo vietų sukūrimo, kuri apibrėžta savivaldybės Pagalbos užimtumui gairėse.
Įmonės darbuotojų skaičius apskaičiuojamas neatsižvelgiant į darbo vietas, sukurtas pakeitus sutartis ir sudarius terminuotas sutartis arba negarantuojant ilgalaikio darbo.
2.   Pagalba, susijusi su mokymo ir darbo sutarčių keitimu į neterminuotas sutartis, kuri neatitinka 1 dalyje nurodytos sąlygos, yra nesuderinama su bendrąja rinka.
3 straipsnis
Italija turi imtis visų priemonių, būtinų susigrąžinti iš gavėjų neteisėtai suteiktą pagalbą, kuri neatitinka 1 ir 2 straipsniuose nurodytų sąlygų.
Sumos turi būti išieškotos laikantis Italijos teisės aktų. Susigrąžintinos sumos mokamos su palūkanomis, skaičiuojamomis nuo pagalbos suteikimo dienos iki faktinio jos susigrąžinimo dienos. Palūkanos apskaičiuojamos remiantis referenciniu dydžiu, skirtu regioninės pagalbos grynajam subsidijos ekvivalentui apskaičiuoti.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
6.
Nuo 1995 m. lapkričio mėn. iki 2001 m. gegužės mėn. (
6
) ANM įdarbino darbuotojus profesinio mokymo tikslais ir vėliau integravo juos į bendrovę. Darbuotojai buvo įdarbinti pagal mokymo ir darbo sutartis, kaip tai suprantama pagal Italijos įstatymą Nr. 863/1984 su pakeitimais, padarytais Italijos įstatymais Nr. 407/1990, 169/1991 ir 451/1994. Vėliau ANM tam tikras mokymo ir darbo sutartis pakeitė neterminuotomis sutartimis (neterminuoto laikotarpio darbo sutartys) pagal Italijos įstatymą Nr. 451/1994.
7.
Atitinkamais nacionalinės teisės aktais buvo numatytas visiškas atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų dvejų metų trukmės mokymo laikotarpiu bendrovėms, veikiančioms vietovėse, kuriose nedarbo lygis buvo aukštesnis už nacionalinį vidurkį. Atleidimas nuo įmokų buvo pratęstas dar vieniems metams, kai mokymo ir darbo sutartys buvo keičiamos į neterminuotas sutartis. ANM naudojosi šiuo atleidimu, kiek tai susiję su aptariamomis mokymo ir darbo sutartimis ir jų vėlesniais pakeitimais.
8.
Komisija Sprendime 2000/128 pripažino, kad nacionalinės teisės nuostatos yra iš dalies nesuderinamos su SESV 107 straipsnio 1 dalyje nustatytu draudimu.
9.
INPS, kaip institucija, kuriai pavesta įgyvendinti Sprendimą 2000/128, išsiuntė ANM du mokėjimo prašymus: vieną dėl 7429436,76 EUR sumos dėl mokymo ir darbo sutarčių 1997–2001 m. laikotarpiu, kitą – dėl 2266014,05 EUR sumos dėl vėlesnių tokių sutarčių pakeitimų, susijusių su 1999–2001 m. laikotarpiu.
10.
ANM pareiškė ieškinį Tribunale di Napoli (Neapolio teismas, Italija) dėl INPS sprendimo išieškoti šias sumas. Šis teismas patenkino ANM ieškinį motyvuodamas tuo, kad Sprendimas 2001/128 neturėjo tiesioginio poveikio, nes jis buvo nepakankamai tikslus ir besąlyginis.
11.
INPS pateikė apeliacinį skundą Corte d’appello di Napoli (Neapolio apeliacinis teismas, Italija), šis teismas patvirtino Tribunale di Napoli (Neapolio teismas, Italija) sprendimą, tačiau savo sprendimą pagrindė kitais pagrindais. Corte d’appello di Napoli (Neapolio apeliacinis teismas, Italija) nusprendė, kad Sprendimas 2000/128 yra Italijos teisinės sistemos dalis, tačiau šiuo atveju jis netaikytinas, nes ANM taikytas socialinio draudimo įmokų sumažinimas neturėjo poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai ir negalėjo iškreipti konkurencijos, nes ta bendrovė teikė vietos viešojo transporto paslaugas ne konkurso tvarka.
12.
INPS apskundė Corte d’appello di Napoli (Neapolio apeliacinis teismas) sprendimą Corte suprema di cassazione, Sezione Lavoro (Aukščiausiasis kasacinis teismas, Darbo bylų kolegija, Italija), šis teismas pateikė Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar [Sprendimas 2000/128] taip pat taikomas darbdaviams, teikiantiems vietinio viešojo transporto paslaugas (dėl teikiamų paslaugų išskirtinumo šiame sektoriuje iš esmės nėra konkurencijos), kuriems nuo 1990 m. Įstatymo Nr. 407 įsigaliojimo, nagrinėjamu atveju – nuo 1997 m. [gegužės] iki 2001 m. gegužės, sudarius mokymo ir darbo sutartis buvo sumažintos socialinio draudimo įmokos?“
Procesas Teisingumo Teisme
13.
Pastabas raštu pateikė INPS, ANM, Italijos vyriausybė ir Komisija.
14.
Rašytinės proceso dalies pabaigoje Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 101 straipsnį būtina prašyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimo trimis klausimais. Šis prašymas 2018 m. gruodžio 13 d. buvo išsiųstas nacionaliniam teismui. Keletą kartų pratęsus atsakymo pateikimo terminus 2019 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo kanceliarija gavo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atsakymą į šį prašymą.
15.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmiausia buvo prašoma paaiškinti žodžius „dėl teikiamų paslaugų išskirtinumo šiame sektoriuje iš esmės nėra konkurencijos“, kaip nurodyta prejudiciniame klausime. Konkrečiai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo buvo paprašyta patikslinti, ar jis daro nuorodą į tiesioginį nagrinėjamų vietinių transporto paslaugų paskyrimą ANM ir ar Neapolio savivaldybė galėjo teisėtai sudaryti sutartį dėl tokių paslaugų teikimo su kitais paslaugų teikėjais. Antra, nacionalinio teismo buvo paprašyta nurodyti, ar Italijos viešojo transporto rinka buvo atvira konkurencijai, ar ne, kai klostėsi pagrindinėje byloje nagrinėjamos aplinkybės, visiškai ar iš dalies, ir, jei taip, kokiu mastu. Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo buvo paprašyta nurodyti visą ANM vykdytą veiklą, kai klostėsi pagrindinėje byloje nagrinėjamos aplinkybės.
16.
Be to, atsižvelgdamas į Procedūros reglamento 61 straipsnį Teisingumo Teismas paragino šalis per teismo posėdį pareikšti savo poziciją dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atsakymo į prašymą pateikti paaiškinimus ir savo kalbose sutelkti dėmesį į šiuos tris klausimus ir į bet kokio atsakymo galimą poveikį prejudiciniam klausimui.
17.
2019 m. balandžio 3 d. vykusiame posėdyje INPS, ANM, Italijos vyriausybė ir Komisija pateikė pastabas.
Preliminarios pastabos
18.
Reikėtų priminti, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją, norint nacionalinę priemonę kvalifikuoti kaip „valstybės pagalbą“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, reikia, kad būtų įgyvendintos visos toliau nurodytos sąlygos. Pirma, turi būti valstybės arba iš valstybinių išteklių suteikta pagalba. Antra, ši pagalba turi galėti paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą. Trečia, priemonė turi suteikti atrankinį pranašumą jos gavėjui. Ketvirta, ji turi iškraipyti konkurenciją arba galėti ją iškraipyti (
7
).
19.
SESV 107 straipsnio 1 dalyje nustatyti antrasis ir ketvirtasis kriterijai yra prašymo priimti prejudicinį sprendimą objektas (
8
).
20.
Pirmiausia pažymėsiu, kad iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos, kurią turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, negalima daryti išvados, jog ANM atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų buvo kompensacija už suteiktas viešąsias paslaugas arba bendrojo ekonominio intereso paslaugas (
9
). Valstybės priemonė nepatenka į SESV 107 straipsnio 1 dalies taikymo sritį (
10
), jei ji vertinama kaip kompensacija už įmonių gavėjų suteiktas paslaugas, siekiant vykdyti viešųjų paslaugų įsipareigojimus, jei tokios įmonės negauna realios finansinės naudos, ir todėl ši priemonė nesudaro joms palankesnių konkurencinių sąlygų nei kitoms įmonėms, kurios su jomis konkuruoja. Tam, kad konkrečiu atveju tokia kompensacija nebūtų kvalifikuojama kaip valstybės pagalba, turi būti tenkinamos 2003 m. liepos 24 d. Sprendimo Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415) 88–93 punktuose nurodytos sąlygos (
11
).
21.
Sprendime 2000/128 nagrinėta pagalba buvo sistema ar programa, skirta keliems sektoriams ir regionams, o ne konkrečiam subjektui. Pagal to sprendimo 3 straipsnį Italija turėjo imtis visų būtinų priemonių, kad susigrąžintų iš pagalbos gavėjų neteisėtą pagalbą.
22.
Vertindama pagalbos programą Komisija gali apsiriboti konkrečios programos požymių analize, siekdama sprendimo motyvuose įvertinti, ar dėl programos sąlygų ji suteikia didelį pranašumą jos gavėjams, palyginti su jų konkurentais, ir ar gali duoti daugiausia naudos įmonėms, užsiimančioms prekyba tarp valstybių narių. Taigi, Komisija sprendime dėl tokios programos neturi atlikti kiekvienu konkrečiu atveju pagal tokią pagalbos schemą skirtos pagalbos analizės. Tik susigrąžinant pagalbą būtina tikrinti kiekvienos susijusios įmonės individualią padėtį (
12
). Atsižvelgdama į tai, valstybė narė turi išnagrinėti kiekvienos įmonės, kuriai taikomas toks išieškojimas, individualią situaciją (
13
).
23.
Sprendimo 2000/128 64–66 ir 98 konstatuojamosiose dalyse Komisija konstatavo, kad nagrinėjama pagalba iškraipo konkurenciją ir daro poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai arba gali tai daryti, „kai pagalbą gaunančios įmonės kai kuriuos savo produktus eksportuoja į kitas valstybes nares; lygiai taip pat, net jei tokios įmonės neeksportuoja savo prekių, pirmenybė teikiama nacionalinei produkcijai, nes kitose valstybėse narėse įsisteigusios įmonės turi mažiau galimybių eksportuoti savo produktus į Italijos rinką“ (
14
).
24.
Vis dėlto prieš išieškodamos pagalbą nacionalinės valdžios institucijos kiekvienu atskiru atveju būtinai turi patikrinti, ar dėl suteikto pranašumo gavėjui buvo iškraipoma konkurencija ir daromas poveikis prekybai Sąjungos viduje. Šis papildomas patikrinimas yra esminis kvalifikuojant suteiktą individualų pranašumą kaip valstybės pagalbą (
15
).
25.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, būtent tada, kai INPS siekė išieškoti pagalbą, suteiktą konkrečiam gavėjui, kaip antai ANM, kilo klausimas, ar valstybių narių tarpusavio prekyba buvo paveikta ir ar dėl tos konkrečios pagalbos suteikimo buvo iškraipyta konkurencija, ir ar sprendimas, kuriuo nustatomas toks poveikis, gali būti ginčijamas nacionaliniuose teismuose (
16
).
Analizė
Taikytina jurisprudencija ir principai
26.
Atsakymą į Teisingumo Teismui pateiktą prejudicinį klausimą, mano nuomone, bent jau iš pirmo žvilgsnio galima rasti remiantis nuoseklia Teisingumo Teismo jurisprudencija. Šie principai buvo dar kartą nurodyti ir pritaikyti vietinio miesto transporto srityje, kaip nurodyta 2015 m. sausio 14 d. Sprendime Eventech (C‑518/13, EU:C:2015:9). Ši byla buvo susijusi su Transport for London politika, pagal kurią leidžiama Londono taksi (vadinamiesiems „Black Cabs“) važiuoti autobusų eismui skirtomis juostomis tomis valandomis, kai galioja važiavimo šiomis juostomis apribojimai, tačiau su vairuotoju nuomojamiems automobiliams (vadinamieji „minicabs“) tai draudžiama daryti, išskyrus tokį automobilį iš anksto užsisakiusių keleivių įlaipinimą ar išlaipinimą.
27.
Šio sprendimo 65–69 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją siekiant nacionalinę priemonę kvalifikuoti kaip valstybės pagalbą, neprivaloma konstatuoti, kad ši pagalba turėjo realią įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai ar kad iš tiesų iškraipė konkurenciją; reikia tik išsiaiškinti, ar tokia pagalba gali daryti poveikį šiai prekybai ir iškraipyti konkurenciją (
17
). Konkrečiai kalbant, kai valstybės narės suteikta pagalba sustiprina tam tikrų įmonių padėtį, palyginti su kitomis Sąjungos vidaus prekyboje konkuruojančiomis įmonėmis, manytina, kad pagalba turėjo įtakos šiai prekybai. Atsižvelgiant į tai, nebūtina, kad pagalbą gavusios įmonės pačios dalyvautų Sąjungos vidaus prekyboje. Kai valstybė narė įmonėms suteikia pagalbą, veiklos mastai valstybės viduje gali būti išlaikyti arba išaugti ir dėl to kitose valstybėse narėse įsteigtų įmonių galimybė patekti į šios valstybės narės rinką gali sumažėti. Be to, pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją nėra ex ante ribos ar procentinio dydžio, į kurį atsižvelgiant galima teigti, kad nedaroma įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai. Vien tai, kad gaunamos valstybės pagalbos dydis yra santykinai mažas arba kad ją gaunanti įmonė yra nedidelė, nereiškia, kad negali būti daroma įtaka valstybių narių tarpusavio prekybai. Taigi sąlyga, kad pagalba turi galėti daryti įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai, nepriklauso nei nuo vietinio ar regioninio teikiamų transporto paslaugų pobūdžio, nei nuo susijusios veiklos srities masto (
18
).
28.
Teisingumo Teismas laikėsi nuomonės, jog negalima atmesti galimybės, kad autobusų juostų politika su vairuotoju nuomojamų automobilių paslaugų teikimą Londone daro mažiau patrauklų, todėl kitose valstybėse narėse įsteigtos įmonės turi mažiau galimybių patekti į šią rinką (
19
).
29.
Dėl konkurencijos iškraipymo sąlygos reikia nurodyti, kad pagalba, kuria įmonę siekiama atleisti nuo išlaidų, kurių ji paprastai patirtų tvarkydama einamuosius reikalus ar vykdydama įprastą veiklą, iš esmės iškraipo konkurencijos sąlygas (
20
).
30.
Iš pirmiau minėtos jurisprudencijos matyti, kad riba, leidžianti nustatyti, kad valstybės priemonė gali daryti poveikį prekybai ir iškraipyti konkurenciją, yra maža (
21
). Tai priklauso nuo išlygos, kad nagrinėjama valstybės pagalba nėra de minimis, ir tokiu atveju pagalba nedaro jokio poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai ir neiškraipo konkurencijos arba nekelia tokios grėsmės (
22
). Atsižvelgiant į tai, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos ANM skirtos valstybės priemonės vertė buvo apie 10 mln. EUR ir ji buvo suteikta per penkerių metų laikotarpį, iš esmės ji negalėjo būti laikoma de minimis, neatsižvelgiant į tai, kurios ES valstybės pagalbos de minimis taisyklės galėjo būti taikomos ratione temporis (
23
).
31.
Todėl manau, kad iš principo negalima pritarti ANM argumentui, jog dėl to, kad ji buvo pasirinkta teikti viešojo transporto paslaugas Neapolio savivaldybėje, jai, atsižvelgiant į aptariamų paslaugų vietinį pobūdį, netaikomas Sprendimas 2000/128.
32.
Vis dėlto tam, kad pagrindinėje byloje būtų taikomi SESV 107 straipsnio 1 dalyje nustatyti antrasis ir ketvirtasis kriterijai, būtina, atsižvelgiant į pagrindinę bylą, kad INPS įrodytų, jog ANM konkuruoja su kitomis įmonėmis rinkose, kurios nėra de jure (
24
) uždaros konkurencijai.
33.
Mano nuomone, jeigu transporto paslaugų teikimo Neapolio savivaldybėje rinka klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms iš esmės galėjo būti atvira tam tikrai konkurencijai (
25
), todėl ji nefunkcionavo teisėto monopolio sąlygomis, arba jeigu ANM veikė kitose rinkose, atvirose tam tikrai konkurencijai, tikėtina, kad atitinkama valstybės priemonė galėjo iškraipyti konkurenciją ir daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, neatsižvelgiant į Neapolio savivaldybėje teikiamų transporto paslaugų vietinį pobūdį.
34.
Siekiant aiškumo, šiame kontekste svarbu apibrėžti sąvoką „teisėtas monopolis“. Šiuo klausimu manau, kad geriausia sąvokos „valstybės pagalba“ apibrėžtis pateikta Komisijos pranešimo dėl Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 1 dalyje vartojamos valstybės pagalbos sąvokos (C/2016/2946) (
26
) 272 išnašoje, kurioje nurodyta: „[t]eisėtas monopolis egzistuoja tada, kai teikti konkrečią paslaugą pagal teisės aktus arba reguliavimo priemones pavesta išimtiniam teikėjui, o visiems kitiems veiklos vykdytojams yra aiškiai uždrausta teikti tokią paslaugą (net ir galimai likutinei tam tikrų vartotojų grupių paklausai patenkinti). Tačiau vien tai, kad viešosios paslaugos teikimo užduotis pavesta konkrečiai įmonei, nereiškia, kad tokia įmonė turi teisėtą monopolį.“ Be to, savaime suprantama, kad įstatymuose nustatytas teisėtas monopolis turi būti suderinamas su Sąjungos teise, visų pirma viešųjų pirkimų taisyklėmis.
35.
Tokiomis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į 2003 m. liepos 24 d. Sprendimą Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, 78 punktas) ir 2015 m. sausio 14 d. Sprendimą Eventech (C‑518/13, EU:C:2015:9, 66–70 punktai), jei transporto paslaugų teikimo Neapolio savivaldybėje rinka klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms buvo de jure iš dalies atvira konkurencijai ir todėl ji nefunkcionavo teisėto monopolio sąlygomis, nėra nerealu daryti prielaidą, kad bendrovės, kaip antai ANM, transporto paslaugų teikimas galėjo būti išlaikytas arba padidintas dėl nagrinėjamos valstybės priemonės, todėl kitose valstybėse narėse įsisteigusios įmonės turėtų mažiau galimybių teikti savo transporto paslaugas Neapolio savivaldybėje. Be to, net ir tuo atveju, jeigu transporto paslaugų teikimo Neapolio savivaldybėje rinka klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms de jure buvo uždara konkurencijai (
27
), jeigu ANM veikla vis dėlto neapsiribotų ta konkrečia paslauga ir geografine rinka, nagrinėjama valstybės priemonė būtų galėjusi palengvinti jos plėtrą kitose konkurencijai atvirose rinkose (
28
), išskyrus atvejus, kai kryžminių subsidijų galimybė rinkoje, kurioje ANM galėjo turėti teisėtą monopolį, ir bet kurioje kitoje rinkoje, kurioje ji galėjo veikti, buvo veiksmingai ir skaidriai atskirta dėl atskiros apskaitos, susijusios su įvairia veikla (
29
).
Jurisprudencijos ir principų taikymas faktinėms aplinkybėms pagrindinėje byloje
36.
Todėl pagrindiniai klausimai, kuriuos turi nagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, yra: pirma, ar nagrinėjama rinka atitinkamu laikotarpiu de jure buvo atvira konkurencijai ir, antra, ar tuo laikotarpiu ANM veikė kitose rinkose (geografinėse ir (arba) prekių (paslaugų)), kurios buvo atviros tam tikro laipsnio konkurencijai, ir, jei taip, ar buvo atmesta bet kokia kryžminio subsidijavimo galimybė.
37.
Dėl pirmojo klausimo savo atsakyme į jam Teisingumo Teismo pateiktą prašymą dėl paaiškinimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad, remiantis ANM pateiktais dokumentais šiuo klausimu, sąlygos, kai „dėl teikiamų paslaugų išskirtinumo šiame sektoriuje iš esmės nėra konkurencijos“, yra susijusios su tuo, kad praktiškai nagrinėjamoje rinkoje nebuvo jokių konkurencijos sąlygų, nes visam Neapolio savivaldybės miesto transporto paslaugų tinklui nebuvo taikoma konkurenciją skatinanti viešųjų pirkimų tvarka (
30
), o sutartys buvo sudaromos tiesiogiai. ANM nurodė, kad nagrinėjamas tiesioginis sutarčių sudarymas atitiko tiek Sąjungos, ties nacionalinę teisę (
31
). ANM patvirtino, kad ji turėjo išimtinę teisę teikti visas reguliaraus transporto paslaugas atitinkamoje teritorijoje, nes nebuvo kitų panašių paslaugų ir jų nebuvo galima pakeisti panašiomis paslaugomis.
38.
Mano nuomone, vien tai, kad minėtas tiesioginis sutarties sudarymas galėjo atitikti Sąjungos ir nacionalinę viešųjų pirkimų teisę, neleidžia atmesti galimybės, kad galėjo būti iškraipyta potenciali konkurencija arba kad galėjo būti daromas poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai. Reikia atkreipti dėmesį į klausimą, ar ANM turėjo teisėtą miesto transporto valdymo Neapolio savivaldybėje monopolį, ar pagal nacionalinę teisę nagrinėjamoji koncesija ar jos dalis galėjo būti suteikta kitam subjektui, inter alia, taikant viešųjų pirkimų procedūrą. Jei buvo galimybė taikyti viešųjų pirkimų procedūrą (
32
), tuomet nagrinėjamoje rinkoje galėjo būti tam tikra konkurencija, o pats tiesioginis sutarčių sudarymas galėjo prisidėti prie galimos konkurencijos iškraipymo arba jį padidinti arba galėjo paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą (
33
).
39.
2019 m. balandžio 3 d. posėdyje Teisingumo Teisme ANM ir kitos šalys išreiškė skirtingas nuomones dėl tikrosios Italijos teisės taikymo srities šios bylos aplinkybėmis, ypač dėl Įstatyminio dekreto Nr. 422/1997 18 straipsnio. Nacionalinės teisės aiškinimas nepriklauso Teisingumo Teismo kompetencijai. Todėl, remdamasis INPS, ANM, Italijos vyriausybės ir Komisijos 2019 m. balandžio 3 d. surengtame teismo posėdyje pateiktomis pastabomis, manau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti ne tik tai, ar pagal Įstatyminio dekreto Nr. 422/1997 18 straipsnį ir (arba) kitas nacionalinės teisės nuostatas buvo leidžiama tiesiogiai suteikti nagrinėjamą koncesiją ANM, bet ir tai, ar iš tikrųjų ji buvo suteikta. Atrodo, tikėtina (
34
), kad, atsižvelgiant į Įstatyminio dekreto Nr. 422/1997 18 straipsnio 2 dalį, nagrinėjamoje rinkoje klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms galėjo būti tam tikra konkurencija (
35
). Šio vertinimo tikslas – nustatyti, ar ANM turėjo teisėtą atitinkamos rinkos monopolį.
40.
Dėl antrojo klausimo ANM savo rašytinėse pastabose patvirtino, kad per nagrinėjamą laikotarpį ji neveikė už Neapolio provincijos (
36
) ribų. Be to, ANM teigė, kad pagal jos įstatus (jie galiojo nuo 1995 m. birželio 27 d. iki 2001 m.) ji veikė tik Neapolio savivaldybėje. Be to, ji teigė, kad pagal nacionalinę jurisprudenciją ji negalėjo veikti už Neapolio provincijos ribų. Tačiau norėčiau atkreipti dėmesį į tai, kad pagal 1992 m. balandžio 6 d. įstatų 3 straipsnio 2 dalį ir 3 straipsnio 3 dalį ANM tam tikromis aplinkybėmis gali vykdyti veiklą už tos savivaldybės ribų.
41.
Be to, ANM teigia nevykdžiusi jokios kitos veiklos, išskyrus miesto viešojo transporto sistemos eksploatavimą, iki 2013 m. sausio 1 d., kai ji susijungė su kita bendrove Napolipark, kuri valdo automobilių stovėjimo aikšteles. Atsižvelgdamas į konkrečią datą ir ilgą laikotarpį nuo valstybės priemonės suteikimo, nemanau, kad ši veikla laiko požiūriu yra svarbi vertinant esamą ar galimą nagrinėjamos priemonės poveikį konkurencijai ar valstybių narių tarpusavio prekybai. Tačiau norėčiau atkreipti dėmesį į tai, kad pagal 1997 m. birželio 27 d. Neapolio savivaldybės ir ANM pasirašytos contratto di servizio (paslaugų sutarties) 4 straipsnį koncesijos objektas yra ne tik miesto transporto valdymas, bet ir automobilių stovėjimo aikštelių valdymas.
42.
Atsižvelgdamas į tai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atitinkamai turi patikrinti, ar ANM atitinkamu laikotarpiu veikė ne Neapolio savivaldybėje ar kitoje prekių ar paslaugų rinkoje ir, jei taip, ar buvo atmesta bet kokia kryžminio subsidijavimo galimybė.
Išvada
43.
Todėl siūlau taip atsakyti į Corte suprema di cassazione, Sezione Lavoro (Aukščiausiasis kasacinis teismas, Darbo bylų kolegija, Italija) pateiktą klausimą:
1999 m. gegužės 11 d. Sprendimas 2000/128/EB dėl pagalbos, kurią Italija suteikė užimtumui skatinti, taikomas darbdaviui, kaip antai Azienda Napoletana Mobilità SpA, kuri teikė vietinio viešojo transporto paslaugas ir kuriai laikotarpiu nuo 1997 m. gegužės mėn. iki 2001 m. gegužės mėn. buvo taikomas socialinio draudimo įmokų sumažinimas po to, kai buvo pasirašytos mokymo ir darbo sutartys, įsigaliojus 1990 m. Įstatymui Nr. 407, išskyrus atvejus, kai ji pasinaudojo teisėtu monopoliu, kai pagal įstatymus ar kitus teisės aktus, vadovaujantis Sąjungos teise, šias paslaugas išimtinai pavedama teikti tik vieninteliam paslaugų teikėjui, ir jeigu ji neveikė jokioje kitoje geografinėje ar prekių (paslaugų) rinkoje.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	Nustatyta, kad bendrovė ANM 1995 m. balandžio 6 d. Neapolio savivaldybės tarybos nutarimu Nr. 94, remiantis Nacionalinio įstatymo Nr. 142/1990 22 straipsniu ir Neapolio savivaldybės įstatų 54–60 straipsniais, 1995 m. buvo įsteigta kaip tos savivaldybės speciali bendrovė, kurios tikslas – valdyti viešojo transporto paslaugas savivaldybėje, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Be to nustatyta, kad 2001 m. ANM buvo pertvarkyta į uždarąją akcinę bendrovę ir pagal 1997 m. lapkričio 19 d.Decreto Legislativo n. 422 Conferimento alle regioni ed agli enti locali di funzioni e compiti in materia di trasporto pubblico locale, a norma dell'articolo 4, comma 4, della legge 15 marzo 1997, n. 59 (Įstatyminis dekretas Nr. 422 dėl pareigų ir įgaliojimų regionams ir vietos institucijoms nustatymo vietinio viešojo transporto srityje pagal 1997 m. kovo 15 d. Įstatymo Nr. 59 4 straipsnio 4 dalį; GURI, Nr. 287, 1997 m. gruodžio 10 d., p. 4; toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 422/1997) 18 straipsnio 1 dalies nuostatas viso Neapolio savivaldybės miesto transporto paslaugų tinklo valdymo teisė buvo suteikta ANM be jokio viešojo konkurso, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
(
3
)	OL L 42, 2000, p. 1.
(
4
)	2002 m. kovo 7 d. Sprendimu Italija / Komisija (C‑310/99, EU:C:2002:143) Teisingumo Teismas atmetė Italijos Respublikos ieškinį dėl Sprendimo 2000/128 panaikinimo. 2004 m. balandžio 1 d. Sprendime Komisija / Italija (C‑99/02, EU:C:2004:207) Teisingumo Teismas konstatavo, kad per nustatytą laikotarpį nepriėmusi visų priemonių, būtinų pagalbai, kuri remiantis Sprendimu 2000/128 buvo pripažinta neteisėta ir nesuderinama su bendrąja rinka, susigrąžinti iš pagalbos gavėjų, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal to sprendimo 3 ir 4 straipsnius.
(
5
)	Žr. klausimą, nurodytą šios išvados 12 punkte.
(
6
)	Šios datos nėra visiškai aiškios.
(
7
)	2018 m. birželio 28 d. Sprendimas Andres (bankrutuojanti Heitkamp BauHolding) / Komisija (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, 82 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
8
)	SESV 107 straipsnio 1 dalyje nustatyti antrasis ir ketvirtasis kriterijai yra du atskiri, bet susiję kriterijai.
(
9
)	Italijos vyriausybė ir Komisija 2019 m. balandžio 3 d. posėdyje pareiškė, kad nagrinėjamos priemonės nebuvo skirtos kompensacijai už viešosios paslaugos ar visuotinės ekonominės svarbos paslaugų teikimą. Savo rašytinėse pastabose ANM pareiškė turinti teisėtų lūkesčių, kad socialinio draudimo įmokų sumažinimas yra galutinis. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šio klausimo neiškėlė. Todėl jis nepatenka į prejudicinio klausimo sritį.
(
10
)	Kad valstybės priemonę būtų galima laikyti valstybės pagalba, pagal SESV 107 straipsnio 1 dalyje nustatytus kriterijus reikalaujama, kad įmonei būtų suteiktas pranašumas.
(
11
)	Žr. 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimą Comunidad Autónoma del País Vasco ir kt. / Komisija (C‑66/16 P–C‑69/16 P, EU:C:2017:999, 44–46 punktai). Tai nereiškia, kad ANM gali neturėti teisės gauti kompensaciją už viešąją paslaugą ar visuotinės ekonominės svarbos paslaugą kokiu nors kitu pagrindu.
(
12
)	2011 m. birželio 9 d. Sprendimas Comitato Venezia vuole vivere ir kt. / Komisija (C‑71/09 P, C‑73/09 P ir C‑76/09 P, EU:C:2011:368, 63 ir 130 punktai).
(
13
)	2011 m. birželio 9 d. Sprendimas Comitato Venezia vuole vivere ir kt. / Komisija (C‑71/09 P, C‑73/09 P ir C‑76/09 P, EU:C:2011:368, 64 punktas).
(
14
)	Žr. Sprendimo 2000/128 66 konstatuojamąją dalį. Mano nuomone, 66 konstatuojamojoje dalyje nurodytų prekių gamyba ir eksportas yra nurodyti tik kaip pavyzdžiai. Tai aiškiai matyti iš 2015 m. sausio 14 d. Sprendimo Eventech (C‑518/13, EU:C:2015:9, 65–69 punktai). Žr. šios išvados 24 punktą.
(
15
)	Šiuo klausimu žr. 2011 m. birželio 9 d. Sprendimą Comitato Venezia vuole vivere ir kt. / Komisija (C‑71/09 P, C‑73/09 P ir C‑76/09 P, EU:C:2011:368, 115 punktas). Šio sprendimo 120 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad „kiekvieno gavėjo individualios situacijos tyrimas, kurį turi atlikti nacionalinės valdžios institucijos, turi būti pakankamai apibrėžtas Komisijos sprendime dėl pagalbos schemos, kuriame nurodyta susigrąžinti pagalbą. Pirma, <…> iš tokio sprendimo turi būti galima aiškiai nustatyti jo taikymo sritį. Antra, <…> tokiame sprendime turi būti visi pagrindiniai elementai, reikalingi tam, kad nacionalinės valdžios institucijos galėtų jį įgyvendinti, atmetant galimybę jo tikrąjį turinį nustatyti vėliau, Komisijai ir nacionalinėms valdžios institucijoms pasikeitus laiškais.“2014 m. vasario 13 d. Sprendime Mediaset (C‑69/13, EU:C:2014:71, 35 punktas) Teisingumo Teismas konstatavo, kad, kadangi Komisija savo sprendime neidentifikavo atskirų nagrinėjamos pagalbos gavėjų ir nenustatė tikslių sugrąžintinos pagalbos sumų, būtent nacionalinis teismas, jei į jį kreipiamasi, turi priimti sprendimą dėl pagalbos, kurią sugrąžinti nurodė Komisija, sumos. Susidūręs su sunkumais, nacionalinis teismas visada turi galimybę kreiptis į Komisiją, kad ši, laikydamasi ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtinto lojalaus bendradarbiavimo principo, suteiktų jam pagalbą.
(
16
)	Gali būti, kad ANM galėjo būti pasirengusi pareikšti ieškinį Europos Sąjungos Bendrajame Teisme ginčydama Sprendimo 2000/128 galiojimą, nes ji buvo tiesiogiai ir asmeniškai susijusi su tuo sprendimu dėl jos teisinės padėties, susijusios su šio sprendimo 3 straipsnyje nustatyta atitinkama pagalbos susigrąžinimo tvarka. Pagal analogiją žr. 2011 m. birželio 9 d. Sprendimą Comitato Venezia vuole vivere ir kt. / Komisija (C‑71/09 P, C‑73/09 P ir C‑76/09 P, EU:C:2011:368, 51 punktas). Atsižvelgdamas į tai, kad iš bylos medžiagos, kurią turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, matyti, kad ANM neginčija Sprendimo 2000/128 galiojimo per se, o veikiau ginčija tai, ar jai suteikta pagalba daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, nemanau, kad taikytina 1994 m. kovo 9 d. Sprendime TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90, 13–18 punktai) nustatyta prejudicinio sprendimo priimtinumo taisyklė, todėl ANM neprivalėjo Bendrajame Teisme pareikšti ieškinį dėl Sprendimo 2000/128 panaikinimo.
(
17
)	Reikia pabrėžti, kad INPS neprivalo įrodyti, jog ANM suteiktos išimtys daro realų poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, arba kad konkurencija iš tikrųjų yra iškreipta.
(
18
)	Taip pat žr. 2003 m. liepos 24 d. Sprendimą Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, 77–82 punktai); 2005 m. liepos 21 d. Sprendimą Xunta de Galicia (C‑71/04, EU:C:2005:493, 41 punktas) ir 2017 m. birželio 27 d. Sprendimą Congregulación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, 78 ir 79 punktai). 2003 m. liepos 24 d. Sprendime Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, 77 punktas) Teisingumo Teismas konstatavo, kad nėra neįmanoma, kad įmonei, teikiančiai tik vietos ir regiono transporto paslaugas ir neteikiančiai jokių kitų transporto paslaugų už kilmės šalies ribų, valstybės suteikta subsidija vis tiek gali daryti įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.
(
19
)	2015 m. sausio 14 d. Sprendimas Eventech (C‑518/13, EU:C:2015:9, 70 punktas).
(
20
)	2017 m. birželio 27 d. Sprendimas Congregulación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, 80 punktas) ir 2005 m. liepos 21 d. Sprendimas Xunta de Galicia (C‑71/04, EU:C:2005:493, 44 punktas).
(
21
)	2005 m. liepos 21 d. Sprendimo Xunta de Galicia (C‑71/04, EU:C:2005:493) 42 ir 43 punktuose Teisingumo Teismas konstatavo, kad „[n]et maža valstybės pagalba gali daryti įtaką prekybai tarp valstybių narių, jei ja pasinaudojusių įmonių veiklos sektoriuje vyrauja stipri konkurencija“. „Todėl jei sektoriuje yra daug mažų įmonių, net ir nedidelė pagalba, kuria gali pasinaudoti visos ar daugelis sektoriaus įmonių, gali daryti įtaką prekybai tarp valstybių narių.“
(
22
)	Dėl šiuo metu taikomų taisyklių dėl de minimis valstybės pagalbos, žr., pvz., 2013 m. gruodžio 18 d. Komisijos reglamentą (EB) Nr. 1407/2013 dėl Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 ir 108 straipsnių taikymo de minimis pagalbai (OL L 352, 2013, p. 1). Reikia pažymėti, kad transporto sektorius nebuvo priskirtas 2001 m. sausio 12 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 69/2001 dėl EB sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo de minimis pagalbai (OL L 10, 2001, p. 30; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 138) taikymo sričiai. Transporto sektorius pateko į 2006 m. gruodžio 15 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1998/2006 dėl Sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo de minimis pagalbai (OL L 379, 2006, p. 5) taikymo sritį. Tačiau bendroji de minimis riba buvo pritaikyta, siekiant atsižvelgti į vidutinį įmonių, veikiančių krovinių vežimo keliais ir keleivių transporto sektoriuje, mažumą. Pagal Reglamentą Nr. 1407/2013 ši apatinė riba nebetaikoma keleivinio kelių transporto sektoriui.
(
23
)	Siekiant susidaryti tam tikrą vaizdą apie ANM operacijų mastą, verta pažymėti, kad, pasak Komisijos, ANM eksploatuojamoje miesto viešojo transporto sistemoje atitinkamu laiku buvo apie 1 mln. gyventojų. Vis dėlto galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar taikomos de minimis taisyklės ir kokiu mastu.
(
24
)	Tai, kad rinka de facto uždara konkurencijai, nes ANM turi išimtines teises tiesiogiai su ja sudarius konkrečią aptariamos koncepcijos sutartį dėl Neapolio savivaldybės miesto transporto paslaugų tinklo valdymo, nėra svarbu.
(
25
)	Pagal analogiją žr. 2009 m. birželio 11 d. Sprendimą ACEA / Komisija (T‑297/02, EU:T:2009:189, 90 punktas). Taip pat žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimą Italija / Komisija (C‑298/00 P, EU:C:2004:240, 66 punktas), kuriame nagrinėjamas rinkos atvėrimas dalinei konkurencijai. 2016 m. spalio 26 d. Sprendimo Orange / Komisija (C‑211/15 P, EU:C:2016:798) 65 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad „aplinkybė, kad ekonominis sektorius buvo liberalizuotas Sąjungos lygiu, gali reikšti realų ar potencialų pagalbos poveikį konkurencijai ir valstybių narių tarpusavio prekybai“.
(
26
)	OL C 262, 2016, p. 1.
(
27
)	Taigi ji turi teisėtą monopolį.
(
28
)	Žr. pagal analogiją 2009 m. birželio 11 d. Sprendimą ACEA / Komisija (T‑297/02, EU:T:2009:189, 94 punktas).
(
29
)	Žr. 2019 m. sausio 23 d. Sprendimą Falimento Traghetti del Mediterraneo (C‑387/17, EU:C:2019:51, 42 punktas).
(
30
)	Nepaisant vietos ar regioninių monopolijų, kai kompetentingos regioninės ir vietos valdžios institucijos šiuos monopolius suteikia per viešųjų pirkimų procedūras, konkurencija gali būti ir valstybių narių prekyba gali būti iškraipyta dėl valstybės pagalbos, suteiktos įmonei, kuri konkuruoja dėl tokios monopolijos suteikimo, nes ši įmonė įgyja geresnę finansinę padėtį, palyginti su kitomis potencialiomis kandidatėmis. 2014 m. liepos 16 d. Sprendimas Vokietija / Komisija (T‑295/12, nepaskelbtas Rink., EU:T:2014:675, 154 punktas).
(
31
)	Atsakydamas į Teisingumo Teismo pateiktą prašymą paaiškinti, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad, pasak ANM, atsižvelgiant į transporto paslaugų, kurioms taikomi viešųjų paslaugų įsipareigojimai, rinkos progresinį liberalizavimą, įsipareigojimas sudaryti sutartis taikant naujas taisykles remiantis 2007 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1370/2007 dėl keleivinio geležinkelių ir kelių transporto viešųjų paslaugų ir panaikinančiu Tarybos reglamentus (EEB) Nr. 1191/69 ir (EEB) Nr. 1107/70 (OL L 315, 2007, p. 1) nuo 2019 m. gruodžio 3 d. buvo taikomas remiantis šio reglamento 8 straipsnyje nustatytomis pereinamojo laikotarpio taisyklėmis. Savo rašytinėse pastabose ANM nurodė, kad 1997–2001 m. laikotarpiu nagrinėjamoms koncesijoms buvo taikomos 1969 m. birželio 26 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1191/69 dėl valstybių narių veiksmų, susijusių su įsipareigojimais, neatskiriamais nuo viešosios paslaugos geležinkelio, kelių ir vidaus vandenų transporto srityje sąvokos (OL L 156, 1969, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 19), iš dalies pakeisto 1991 m. birželio 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 1893/91 (OL L 169, 1991, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 314), nuostatos. ANM teigė, kad reglamente buvo numatyta sudaryti viešųjų paslaugų sutartis dėl įsipareigojimo teikti vietinio viešojo transporto paslaugas, tačiau nepatikslinant sąlygų, kuriomis turi būti sudarytos tokios sutartys, arba tai ar viešųjų transporto paslaugų rinka turi būti atverta konkurencijai. ANM taip pat teigė, kad pagal Įstatyminio dekreto Nr. 422/1997 18 straipsnį nuo 2005 m. gruodžio 31 d. koncesijų sistema buvo pakeista rinką atveriant konkurencijai.
(
32
)	Net ir nagrinėjamos rinkos dalies atžvilgiu.
(
33
)	Pagal analogiją žr. 2009 m. birželio 11 d. Sprendimą ACEA / Komisija (T‑297/02, EU:T:2009:189, 92 punktas), kuriame Bendrasis Teismas nustatė, kad pagalbos schemos taikymas tam tikriems gavėjams galėjo „paskatinti savivaldybes tiesiogiai joms pavesti teikti paslaugas, o ne suteikiant licencijas pagal atvirą konkursą“.
(
34
)	Tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
(
35
)	Žr. Įstatyminio dekreto Nr. 422/1997 18 straipsnio 2 dalies a punktą, kuriame nurodoma viešųjų pirkimų procedūros galimybė, ir 18 straipsnio 2 dalies b punktą, kuriame tuo atveju, jei tiesiogiai sudaroma sutartis, nustatytas veiklos už geografinės vietovės ribų apribojimas.
(
36
)	Norėčiau atkreipti dėmesį į tai, kad kartais daroma nuoroda į Neapolio provinciją, o kartais į Neapolio savivaldybę. Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos neaišku, ar šios sąvokos reiškia vieną geografinę vietovę, kiek tai susiję su nagrinėjamu laikotarpiu.