62003CC0371_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šioje byloje Oberlandesgericht Köln
(Aukštesnysis regioninis teismas, Kelnas) pateikė Teisingumo Teismui du klausimus dėl 1992 m. birželio 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1432/92, draudžiančio prekybą tarp Europos ekonominės bendrijos ir Serbijos bei Juodkalnijos Respublikų (toliau – Embargo reglamentas), aiškinimo(2) .
2. Nacionalinis teismas iš esmės siekia gauti paaiškinimą dėl to, ar Embargo reglamento 1 straipsnio d punktas draudžia „vežti su persėdimais“ keleivius į ir iš šalių, kurioms taikomas embargas. Toks keleivių vežimas turėtų būti suprantamas kaip komercinis asmenų vežimas, vykdomas kaip bendra ir viena ekonominė operacija, kurią vykdo Bendrijos valstybėje narėje įsteigta įmonė ir embargo zonoje įsteigta įmonė, kai pirmoji veža keleivius iki ir nuo embargo zonos prieigų, o antroji – nuo šio taško į embargo zoną ir iš jos, keleiviams pakeičiant transporto priemonę iš anksto numatytu būdu bei įsigyjant vieną bilietą, suteikiantį jiems teisę važiuoti visą maršrutą.
Teisinis pagrindas
3. Dėl konfliktų, kilusių kelioms buvusios Jugoslavijos Socialistinės Federacinės Respublikos šalims atgavus nepriklausomybę, visų pirma dėl 1992 m. Bosnijoje ir Hercegovinoje vykusių konfliktų, Jungtinių Tautų (toliau – JT) Saugumo Taryba, veikdama pagal Jungtinių Tautų Chartijos VII skyrių, priėmė Rezoliuciją Nr. 757 (1992), nustatančią ekonominį embargą Serbijos ir Juodkalnijos Respublikoms (toliau – JT rezoliucija dėl embargo). Šis embargas visų pirma buvo taikomas prekybai pagrindiniais produktais ir prekėmis.
4. JT rezoliucijos dėl embargo 4 straipsnis numatė, kad visos valstybės turi užkirsti kelią:
„a) visų prekių ir produktų, kurių kilmės šalis yra Jugoslavijos Federacinė Respublika (Serbija ir Juodkalnija), eksportuojamiems iš šių šalių po šios rezoliucijos priėmimo dienos, importui;
b) bet kokiai savo piliečių veiklai ar bet kokiai veiklai jų teritorijoje, kuri galėtų skatinti ar yra skirta skatinti bet kokių prekių ir produktų, kurių kilmės šalis yra Jugoslavijos Federacinė Respublika (Serbija ir Juodkalnija) eksportą ar perkrovimą; ir bet kokiems sandoriams, kuriuose dalyvautų jų piliečiai ar su jų vėliava plaukiojantys laivai arba jų registruose registruoti lėktuvai, kurie būtų sudaromi jų teritorijoje dėl bet kokių prekių ir produktų, kurių kilmės šalis yra Jugoslavijos Federacinė Respublika (Serbija ir Juodkalnija) ir kurie eksportuojami iš šių šalių po šios rezoliucijos priėmimo dienos, visų pirma bet kokį lėšų pervedimą į Jugoslavijos Federacinę Respubliką (Serbiją ir Juodkalniją) tokios veiklos ar sandorių tikslais;
c) bet kokių prekių ir produktų – tiek jų teritorijų kilmės, tiek ne jų teritorijų kilmės – pardavimui ar tiekimui, kurį vykdo jų piliečiai ar kurie vykdomi iš jų teritorijų arba naudojant su jų vėliava plaukiojančius laivus ar jų registruose registruotus lėktuvus, išskyrus išimtinai medicininės paskirties maisto prekių tiekimą, apie kurį yra pranešta Rezoliucija 724 (991) įsteigtam komitetui, bet kokiam asmeniui ar organui Jugoslavijos Federacinėje Respublikoje (Serbijoje ir Juodkalnijoje) arba bet kokiam asmeniui ar organui verslo, vykdomo ar valdomo iš Jugoslavijos Federacinės Respublikos (Serbijos ir Juodkalnijos), tikslais ir bet kokiai jų piliečių veiklai ar veiklai jų teritorijoje, kuria skatinamas ar kuri yra skirta skatinti tokį šių prekių ir produktų pardavimą ar tiekimą;“
5. JT rezoliucijos dėl embargo 5 straipsnis numatė: „nė viena valstybė nesuteikia Jugoslavijos Federacinės Respublikos (Serbijos ir Juodkalnijos) valdžios institucijoms ar bet kokiai prekybos, pramonės ar viešųjų paslaugų įmonei, esančiai Jugoslavijos Federacinėje Respublikoje (Serbijoje ir Juodkalnijoje), galimybės naudotis lėšomis ar bet kokiais kitais finansiniais ar ekonominiais ištekliais ir neleidžia savo piliečiams ir bet kuriems kitiems jų teritorijoje esantiems asmenims pervesti arba bet kokiu būdu suteikti Jugoslavijos Federacinės Respublikos (Serbijos ir Juodkalnijos) valdžios institucijoms arba minėtoms įmonėms galimybę naudotis tokiomis lėšomis ar ištekliais bei pervesti bet kokias kitas lėšas fiziniams ar juridiniams asmenims, esantiems Jugoslavijos Federacinėje Respublikoje (Serbijoje ir Juodkalnijoje), išskyrus mokėjimus, skirtus išimtinai medicinos ar humanitariniams tikslams ir maisto produktams“.
6. Priėmus JT rezoliuciją dėl embargo Bendrija ir valstybės narės susitarė taikyti Bendrijos priemonę, t. y. Embargo reglamentą, taip siekdamos užtikrinti, kaip nurodyta reglamento dešimtoje konstatuojamoje dalyje, „vienodą tam tikrų embargo priemonių įgyvendinimą visoje Bendrijoje“.
7. Be bendro nuo 1992 m. gegužės 31 d. taikomo draudimo tarp Bendrijos bei Serbijos ir Juodkalnijos Respublikų vykdyti prekybą prekėmis ir produktais ar bet kokią veiklą, tiesiogiai ar netiesiogiai skatinančią prekybą prekėmis ir produktais, Embargo reglamento 1 straipsnio d punktas taip pat draudžia teikti „nefinansines paslaugas, kuriomis tiesiogiai arba netiesiogiai siekiama skatinti Serbijos ir Juodkalnijos Respublikų ekonomiką arba kurių poveikis yra jų ekonomikos skatinimas, visų pirma nefinansines paslaugas, skirtas:
i) užsiimti bet kokia ekonomine veikla Serbijos ir Juodkalnijos Respublikose arba iš šių respublikų; arba
ii) vienam iš šių asmenų:
– bet kokiam fiziniam asmeniui, esančiam Serbijos ir Juodkalnijos Respublikose,
– bet kokiam juridiniam asmeniui, įsteigtam kaip bendrovė ar kitaip įregistruotam pagal Serbijos ir Juodkalnijos Respublikų įstatymais nustatytą tvarką,
– bet kokiai organizacijai, užsiimančiai ekonomine veikla (Serbijos ir Juodkalnijos Respublikose arba kitur), kurią kontroliuoja asmenys, gyvenantys Serbijos ir Juodkalnijos Respublikose, arba organizacijos, įsteigtos kaip bendrovės ar kitaip įregistruotos pagal šių respublikų įstatymais nustatytą tvarką.
< … > “
8. Embargo reglamento 5 straipsnis numato, kad šis reglamentas taikomas „visoje Bendrijos teritorijoje, įskaitant jos oro erdvę, ir kiekvienam valstybės narės jurisdikcijai priklausančiam orlaiviui ar laivui, taip pat bet kurioje kitoje vietoje bet kurios valstybės narės piliečiui ar ūkio vienetui, įsteigtam kaip bendrovė ar kitaip įregistruotam pagal valstybės narės įstatymais nustatytą tvarką“.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
9. S. Aulinger yra Vokietijoje įsisteigęs vežėjas autobusais. Net ir įsigaliojus Serbijos ir Juodkalnijos Respublikoms nustatytam embargui jis vežė į embargo zonos prieigas ar iš jų migruojančius darbuotojus, visų pirma serbus ir juodkalniečius, keliaujančius į Serbiją ir Juodkalniją ar grįžtančius iš jų. Ten keleiviai būdavo persodinami ir vežami iki galutinio kelionės taško Serbijoje ir Juodkalnijoje embargo zonoje įsteigtos įmonės autobusu. Kelionė iš Serbijos ir Juodkalnijos į Vokietiją vykdavo tokia pačia tvarka. Nacionalinis teismas tokią praktiką įvardijo „vežimu su persėdimais“.
10. S. Aulinger veikė kaip Vokietijoje įsteigtos kelionių agentūros Deutsche Touring GmbH, organizuojančios visą kelionę nuo išvykimo vietų Vokietijoje iki atvykimo vietų Serbijoje ir Juodkalnijoje, ir atvirkščiai, bei visam kelionės maršrutui išduodančios vieną bilietą, subrangovas. Bendrovės, vežančios keleivius maršruto dalimi, einančia per Serbijos ir Juodkalnijos teritoriją, veikė remdamosi bendradarbiavimo sutartimi su Deutsche Touring GmbH, kuri mokėjo joms už paslaugas pervesdama pinigus į patikos sąskaitą arba suteikdama joms kreditą. Embargo teritorijoje veikiantis partneris tada galėdavo pervesti tokį kreditą arba panaudoti jį kaip prievolės užtikrinimo priemonę sandoriuose su trečiaisiais asmenimis.
11. 1993 m. sausio mėn., po to, kai grįžtant į Vokietiją Vokietijos ir Austrijos pasienyje jį patikrino muitinės pareigūnai, S. Aulinger buvo iškelta baudžiamoji byla už Embargo reglamento pažeidimą. S. Aulinger nutraukė vežimo su persėdimais veiklą, visų pirma dėl to, kad, neoficialiai užklausus Vokietijos valdžios institucijas, šios patvirtino, kad tokia veikla yra neteisėta.
12. S. Aulinger iškelta baudžiamoji byla buvo nutraukta po to, kai 1995 m. balandžio 21 d. Federalinis teisingumo teismas (Bundesgerichtshof ) nusprendė, kad JT rezoliucija dėl embargo nedraudė fizinių asmenų vežimo į Serbiją ir Juodkalniją. Jis taip pat nusprendė, kad nėra būtina priimti sprendimo dėl to, ar tai taikytina ir Embargo reglamento atžvilgiu, nes pagal nacionalinę teisę šio reglamento pažeidimas negali būti laikomas nusikaltimu.
13. Tada S. Aulinger kreipėsi, kad jam būtų atlyginti patirti nuostoliai. Susitaręs dėl nuostolių atlyginimo su Bavarijos žeme, kuri buvo atsakinga už baudžiamosios bylos iškėlimą, 2001 m. rugsėjo mėn. jis taip pat pareiškė ieškinį dėl nuostolių atlyginimo Vokietijos Federacinei Respublikai. S. Aulinger pareikalavo atlyginti 500 000 DEM nuostolių už pagrindinio pajamų šaltinio praradimą dėl beveik visiškai nutrauktos vežimo su persėdimais iš Serbijos ir Juodkalnijos sienos prieigų ir į jas veiklos. Savo reikalavimą jis grindė argumentu, kad, priešingai nei tai išaiškino Vokietijos valdžios institucijos, Embargo reglamentas nedraudė „vežimo su persėdimais“ veiklos. Savo ieškinyje S. Aulinger nurodė, jog kitos valstybės narės, o iš pradžių ir Komisija, manė, kad tokia veikla nebuvo draudžiama Embargo reglamentu ir kad dėl šios priežasties Vokietijos valdžios institucijos turėjo pasitarti su kitomis valstybėmis narėmis prieš priimdamos sprendimą dėl savo pozicijos šiuo klausimu, kuris buvo itin svarbus daugelio vežėjų autobusais verslo išlikimui.
14. 2002 m. rugsėjo 4 d. Sprendimu Regioninis teismas ( Landgericht Bonn ) atmetė S. Aulinger ieškinį dėl nuostolių atlyginimo remdamasis tuo pagrindu, kad, pirma, Vokietijos pasirinktas Embargo reglamento aiškinimas buvo pateisinamas ir todėl nebuvo Bürgerliches Gesetzbuch
(Civilinis kodeksas) 839 straipsnyje numatytos kaltės rūšies, būtinos tam, kad atsirastų valstybės atsakomybė.
15. S. Aulinger dėl šio sprendimo apeliacine tvarka pateikė skundą Oberlandesgericht Köln, kuris sustabdė pagrindinės bylos nagrinėjimą ir Europos Teisingumo Teismui pateikė šiuos du prejudicinius klausimus:
„1. Ar (Reglamento Nr. 1432/92) 1 straipsnio d punktas turi būti aiškinamas taip, kad komercinis asmenų vežimas į embargo zoną arba iš jos, kai vežama su persėdimais, buvo leidžiamas ar draudžiamas?
„Vežimas su persėdimais“ reiškia asmenų vežimą į embargo zoną arba iš jos, Bendrijos valstybėje narėje įsteigtai įmonei bendradarbiaujant su įmone, kurios būstinė yra embargo zonoje, kai pirmoji įsipareigoja nuvežti iki embargo zonos sienos prieigų, o kita – vežti nuo šio taško į embargo zoną (keleiviams pakeičiant transporto priemonę).
2. Tuo atveju, jei Teisingumo Teismas pripažintų vežimą su persėdimais teisėtu, ar valstybė narė privalėjo pagal EB 10 straipsnį arba pagal EB 297 straipsnį ar pagal kitas Bendrijos teisės nuostatas konsultuotis su kitomis valstybėmis narėmis arba Komisija, prieš priimdama nacionalines priemones, pagrįstas tariamu vežimo su persėdimais neteisėtumu?“
16. S. Aulinger, Vokietija ir Komisija pateikė savo pastabas raštu ir dalyvavo posėdyje.
Pirmasis klausimas
Šalių argumentai
17. Pateikdamas pirmąjį prejudicinį klausimą nacionalinis teismas siekia išsiaiškinti, ar anksčiau aprašytą „vežimo su persėdimais“ verslo praktiką draudžia Embargo reglamento 1 straipsnis.
18. S. Aulinger skiria „vežimą su persėdimais“ į ir iš embargo zonos kaip visumą ir dalinį paslaugų teikimą prisidedant prie tokio vežimo, kaip jis teikė „vežimo su persėdimais“ organizatoriui teritorijoje, kuriai nebuvo taikomas embargas. S. Aulinger nuomone, nei viena, nei kita neprieštarauja Embargo reglamentui.
19. Tvirtinimas, kad S. Aulinger pagal „vežimo su persėdimais“ schemą teiktos paslaugos prieštarauja Embargo reglamentui, privestų prie absurdiškos išvados, kad bet koks veiksmas, netiesiogiai prisidedantis prie „vežimo su persėdimais“, yra draudžiamas. Embargo reglamentą taip pat pažeistų ir bilietus šiai kelionei parduodantis asmuo, autobuso degalų baką pripildęs darbuotojas, netgi keleiviai, kurie sumokėjo kelionės bilieto kainą. Embargas yra ekonominio pobūdžio, tačiau juo nėra siekiama uždrausti asmeninių kelionių ar asmenų vežimo.
20. Tas pats pasakytina kalbant apie „vežimą su persėdimais“ kaip visumą. Embargo reglamento 1 straipsnio d punktas tiek, kiek juo siekiama užtikrinti vienodą JT rezoliucijoje dėl embargo numatytų sankcijų įgyvendinimą visoje Bendrijoje, turi būti aiškinamas atsižvelgiant į šią JT rezoliuciją. Šios rezoliucijos 5 straipsnis paprasčiausia draudžia visoms valstybėms sudaryti Jugoslavijos Federacinės Respublikos (Serbijos ir Juodkalnijos) valdžios institucijoms „galimybes naudotis lėšomis ar bet kokiais kitais finansiniais ar ekonominiais ištekliais“. Net jei ekonominių išteklių sąvokos apibrėžimas apimtų paslaugų teikimą Serbijos ir Juodkalnijos įmonėms, keleivių perdavimas Serbijos ir Juodkalnijos transporto įmonėms negalėtų būti juo laikomas. Vieninteliai paslaugos gavėjai šiuo atveju yra keleiviai.
21. Vokietijos vyriausybės nuomone, komercinis asmenų pervežimas yra paslauga, numatyta Embargo reglamento 1 straipsnio d punkte, kuris suformuluotas labai plačiai. Šiuo atžvilgiu neturi jokios reikšmės tai, ar vežama yra su persėdimais, ar be jų. „Vežimas su persėdimais“ bent jau netiesiogiai skatina Serbijos ir Juodkalnijos Respublikų ekonomiką, inter alia, suteikdamas naudos embargo zonoje įsteigtoms įmonėms, kai jos gauna atlygį už keleivių pervežimą, taip suteikdamas ekonominių išteklių joms, o kartu ir šalių, kurioms taikomas embargas, ekonomikai bei – netiesiogiai – keleiviams įsivežant užsienio valiutos.
22. Šį pažodinį aiškinimo būdą taip pat patvirtina ir Embargo reglamento vidinė logika bei tikslai. Vokietijos vyriausybė remiasi Embargo reglamento devinta konstatuojamąja dalimi, kurioje be jokių išlygų numatoma, kad „yra būtina sustabdyti Bendrijos ekonominius ryšius su Serbija ir Juodkalnija“.
23. Vokietijos vyriausybės nuomone, Embargo reglamentas turi būti aiškinamas neatsižvelgiant į JT rezoliuciją dėl embargo. Kadangi Bendrijos teritorija yra arti embargo zonos, jos nuomone, Bendrijos teisės aktų leidėjas turi teisę nustatyti griežtesnį embargą nei numatyta JT rezoliucijoje dėl embargo.
24. Vokietijos vyriausybė taip pat teigia, kad siekiant užtikrinti Embargo reglamento veiksmingumą taip pat yra būtina uždrausti „vežimą su persėdimais“. Kitu atveju reglamento nuostatos būtų lengvai apeinamos Bendrijos bei Serbijos ir Juodkalnijos autobusų bendrovėms sudarant bendradarbiavimo sutartis.
25. Komisija, remdamasi Europos Teisingumo Teismo sprendimu Bosphorus byloje(3), pripažįsta, kad aiškinant Bendrijos teisės nuostatas, priimtas įgyvendinant JT Saugumo Tarybos rezoliuciją, reikia remtis šia rezoliucija. Tačiau Embargo reglamento 1 straipsnio d dalyje numatytas draudimas teikti nefinansines paslaugas, dėl kurių sprendžiamas klausimas pagrindinėje byloje, nėra numatytas JT rezoliucijoje dėl embargo, kuria buvo uždrausta tik prekyba prekėmis ir produktais bei su tuo susijusios paslaugos bei finansiniai pervedimai.
26. Komisija, remdamasi tik Embargo reglamento 1 straipsnio d punktu, skiria tris asmenų vežimo į ir iš embargo zonos rūšis, t. y. tiesioginį asmenų vežimą į ir iš embargo zonos, vežimą iš Bendrijos iki sienos su šalimis, kurioms taikomas embargas, be organizuoto keleivių perdavimo bendradarbiaujančiai autobusų bendrovei, užtikrinančiai jų pervežimą embargo zona einančia maršruto dalimi ir vice versa, ir „vežimas su persėdimais“, kuris nagrinėjamas pagrindinėje byloje.
27. Komisija tvirtina, kad keleivių pervežimui antruoju būdu nėra taikomas Embargo reglamento 1 straipsnyje numatytas draudimas, o tiesioginis keleivių vežimas ir „vežimas su persėdimais“ yra draudžiami pagal šio reglamento 1 straipsnį.
28. Šalių, kurioms taikomas embargas, ekonomika gautų naudos iš tiesioginio vežimo dviem būdais. Viena vertus, tai leistų naudoti Serbijos ir Juodkalnijos transporto priemones kitiems tikslams ir, kita vertus, migruojantiems darbuotojams grąžinti į tėvynę finansines lėšas.
29. „Vežimas su persėdimais“ būtų nefinansinė paslauga, netiesiogiai remianti šalių, kurioms taikomas embargas, ekonomiką. Pagal bendradarbiavimo su embargo zonoje įsteigtomis transporto įstaigomis sutartį Bendrijos įmonės užtikrintų keleivių atvykimą į šią zoną, o kartu ir šių keleivių turimos užsienio valiutos įvežimą. Taip pat, atlygindama embargo zonoje įsteigtoms asocijuotoms įmonėms už kelionės dalį, einančią per Serbijos ir Juodkalnijos teritoriją, Bendrijos įmonė netiesiogiai remtų pastarosios ekonomiką.
30. Galiausiai Komisija teigia, kad nacionalinis teismas, nagrinėdamas pagrindinę bylą, turėtų nuspręsti dėl to, kas iš tiesų yra atsakingas už draudžiamų paslaugų teikimą. Nacionalinis teismas turi nuspręsti, ar S. Aulinger gali būti laikomas pažeidusiu embargą dėl to, kad jis dalyvavo teikiant „vežimo su persėdimais“ paslaugą, jeigu jis nėra tiesiogiai atsakingas už visos paslaugos organizavimą ir įgyvendinimą.
Įvertinimas
31. Visų pirma, mano nuomone, Embargo reglamente numatytas nefinansinių paslaugų draudimas gali būti aiškinamas neatsižvelgiant į JT rezoliuciją dėl embargo. Rezoliucinė reglamento dalis embargo prekybai prekėmis ir produktais bei finansiniams santykiams taikymą iš tiesų išplečia taip pat ir nefinansinėms paslaugoms. Kadangi JT rezoliucijoje dėl embargo nėra numatyta jokių nuostatų, draudžiančių šalims taikyti kitas embargo priemones, Bendrija, veikdama EB sutarties, visų pirma jos 113 straipsniu numatytų įgaliojimų ribose, ir įgyvendindama savo pačios politiką, gali nuspręsti veikti tokiu būdu. Šios griežtesnės Bendrijos priemonės gali būti aiškinamos neatsižvelgiant į JT rezoliuciją dėl embargo, jeigu jos neprieštarauja pastarajai, o taip, mano nuomone, nėra.
32. JT rezoliucijos dėl embargo 1 straipsnio d punktas yra suformuluotas naudojant labai plačias reikšmes turinčius terminus bei draudžia nefinansinių paslaugų teikimą, „ kuriomis tiesiogiai arba netiesiogiai siekiama
skatinti Serbijos ir Juodkalnijos Respublikų ekonomiką arba kurių poveikis
yra jų ekonomikos skatinimas“(4) . Kaip draudžiamų paslaugų pavyzdžiai, šioje nuostatoje yra nurodomos „ visų pirma “(5) bet kokios nefinansinės paslaugos, teikiamos siekiant užsiimti „ bet kokia
ekonomine veikla“(6) Serbijos ir Juodkalnijos Respublikose arba iš šių respublikų ar teikiamos bet kokiems
šių respublikų fiziniams ar juridiniams asmenims ar bet kokiai organizacijai, užsiimančiai ekonomine veikla (Serbijos ir Juodkalnijos Respublikose arba kitur), kurią kontroliuoja asmenys, gyvenantys šiose respublikose, arba organizacijos, įsteigtos pagal šių respublikų įstatymus.
33. Išanalizavus šią formuluotę, darytina išvada, kad toks „vežimo su persėdimais“ paslaugos teikimas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, yra draudžiamas.
34. Visų pirma, aiškinant pažodžiui, bendras bei koordinuotas Bendrijos ir Serbijos su Juodkalnija autobusų bendrovių veikimas vadovaujant Vokietijos kelionių agentūrai yra nefinansinių paslaugų teikimas Serbijoje ir Juodkalnijoje gyvenantiems fiziniams asmenims. Keleiviai įsigyja bilietą visam kelionės maršrutui, kuris suteikia jiems teisę keliauti iš taško A, esančio embargo zonoje, į tašką B, esantį Bendrijos teritorijoje. Akivaizdu, kad bent keli iš keleivių, kuriems teikiamos tokios paslaugos, greičiausia bus Serbijos ir Juodkalnijos fiziniai asmenys, numatyti Embargo reglamento 1 straipsnio d punkte.
35. Tai, kad keleiviai pasienyje turi persėsti iš vieno autobuso į kitą, neturi įtakos jų teisei keliauti visą maršrutą. Vienas jų turimas bilietas suteikia teisę pasienyje persėsti į autobusus, važiuojančius pagal tą pačią susijusių autobusų bendrovių parengtą schemą, kurie nuveža juos į paskirties tašką. Keleiviai nėra paliekami tvarkytis savo pačių jėgomis, jiems nereikia ieškoti kitų transporto priemonių ar, norint toliau tęsti kelionę, įsigyti pasienyje kitą bilietą.
36. Aš taip pat sutinku su Komisijos ir Vokietijos vyriausybės nuomone, kad „vežimas su persėdimais“, bent jau netiesiogiai, dviem būdais skatina šalių, kurioms taikomas embargas, ekonomiką. Pirma, per grįžtančius emigravusius darbuotojus į embargo zoną patenka užsienio valiuta. Antra, sudaromos galimybės vykdyti verslą, kurio Serbijoje ir Juodkalnijoje įsteigtos autobusų bendrovės, pervežančios keleivius embargo zona einančia kelionės maršruto dalimi ir kurioms už tai yra atlyginama, neturėtų kitu atveju.
37. Mano nuomone, tai, kad toks užmokestis deponuojamas patikos sąskaitoje ar Deutsche Touring GmbH
yra išmokamas suteikiamo kredito pavidalu, neturi reikšmės, nes, kaip nurodyta sprendime, kuriuo prašoma atsakyti į prejudicinius klausimus, suinteresuotosios Serbijos ir Juodkalnijos bendrovės vis dar galėjo pervesti šį kreditą ar panaudoti jo sumas kaip prievolės užtikrinimo priemonę santykiuose su trečiaisiais asmenimis, taip gaudamos finansinės naudos už savo teikiamas paslaugas.
38. Pritarimas „vežimui su persėdimais“, kaip teigia Vokietijos vyriausybė, taip pat sumažintų Embargo reglamento veiksmingumą, nes jo nuostatos būtų lengvai apeinamos sudarant bendradarbiavimo sutartis tarp Bendrijos ir Serbijos ir Juodkalnijos įmonių.
39. Galiausiai, atsižvelgiant į pagrindinės bylos faktus, nuspręsti, ar S. Aulinger elgesys laikytinas embargo pažeidimu, įvertinus jo, kaip Deutsche Touring GmbH
subrangovo, vykdant „vežimą su persėdimais“ vaidmenį, turėtų nacionalinis teismas.
40. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, aš manau, kad Europos Teisingumo Teismas į pirmąjį prejudicinį klausimą turėtų atsakyti, jog
Embargo reglamento 1 straipsnio d punktas draudžia Bendrijos įmonėms teikti „vežimo su persėdimais“ į ir iš teritorijos, kuriai taikomas embargas, paslaugą.
Antrasis klausimas
41. Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą,
nėra būtina
atsakyti į antrąjį klausimą. Tačiau aš vis dėlto trumpai jį išanalizuosiu, jei Europos Teisingumo Teismas nuspręstų, kad Embargo reglamentas nedraudžia „vežimo su persėdimais“.
42. Iš esmės nacionalinis teismas nori išsiaiškinti, ar pagal Bendrijos teisę valstybė narė turėjo pareigą konsultuotis su kitomis valstybėmis narėmis ir (arba) Komisija, prieš taikydama nacionalines priemones, pagrįstas „vežimo su persėdimais“ neteisėtumu.
43. S. Aulinger tvirtina, kad Vokietija privalėjo tai padaryti, nes tokia pareiga išplaukia iš kartu aiškinamų EB 10 straipsnio, numatančio solidarų valstybių narių ir Bendrijos bendradarbiavimą, EB 133 straipsnio dėl bendros prekybos politikos, Embargo reglamento konstatuojamųjų dalių dėl poveikio, kurio siekdamos valstybės narės nusprendė priimti Bendrijos priemonę, kuria siekiama užtikrinti vienodą embargo priemonių taikymą, ir EB 297 straipsnio, numatančio, kad valstybės narės turi konsultuotis viena su kita, jog
bendrosios rinkos veikimui nedarytų poveikio priemonės, kurių valstybei narei gali tekti imtis įvykus rimtiems, viešąją tvarką trikdantiems vidaus neramumams, kilus karui ar atsiradus didelei, karo grėsmę keliančiai tarptautinei įtampai, arba siekiant vykdyti įsipareigojimus, kuriuos ji prisiėmė taikai ir tarptautiniam saugumui palaikyti.
44. Vokietija ir Komisija teigia, kad nesant konkrečių Bendrijos teisės nuostatų, numatančių, jog valstybės narės turi konsultuotis viena su kita ar su Komisija, kurios buvo numatytos kituose ekonominius embargus nustatančiuose Bendrijos reglamentuose, tačiau ne šiuo atveju nagrinėjamame Embargo reglamente, Bendrijos teisė nenumato tokių pareigų. Be to, valstybėms narėms ir Komisijai nustatytas įpareigojimas tartis dėl teisingo nagrinėjamų Bendrijos teisės normų aiškinimo prieštarautų EB 220 straipsnyje įtvirtintam principui, kad tik Teisingumo Teismas gali autentiškai aiškinti Bendrijos teisę.
45. Aš iš esmės pritariu Komisijos ir Vokietijos argumentams. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, vadovaujantis pagrindiniais principais, kuriais grindžiama Bendrijos institucinė sistema ir kurie reguliuoja santykius tarp Bendrijos ir valstybių narių, valstybės narės, kaip tai numatyta EB 10 straipsnyje, turi užtikrinti, kad jų teritorijoje būtų įgyvendinami Bendrijos reglamentai. Kadangi Bendrijos teisė, įskaitant ir jos pagrindinius principus, šiuo atžvilgiu nenumato atitinkamų bendro pobūdžio taisyklių, įgyvendindamos Bendrijos reglamentus nacionalinės valdžios institucijos veikia laikydamosi procesinių ir materialinių
savo nacionalinės teisės taisyklių(7) .
46. Kadangi Embargo reglamentas, kaip tiesiogiai taikoma Bendrijos priemonė, nenumatė jokios konkrečios pareigos konsultuotis prieš jį taikant nacionalinėse teisinėse sistemose, valstybės narės privalėjo jo nuostatas aiškinti ir taikyti sąžiningai. Vienodą taikymą galima užtikrinti laikantis EB 234 straipsnyje numatytos prejudicinių sprendimų procedūros.
47. Mano nuomone, tokios pareigos nesuponuoja ir kitos atskirai ar kartu aiškinamos Bendrijos teisės nuostatos, kuriomis remiasi S. Aulinger.
48. EB 10 straipsnis nedraudžia valstybėms narėms be išankstinių konsultacijų aiškinti ar taikyti tiesiogiai taikomas Bendrijos teisės normas, tačiau reikalauja, kad tai būtų daroma sąžiningai. Vokietijos valdžios institucijos, be konsultacijų nutarusios, kad „vežimas su persėdimais“ nėra leidžiamas pagal Embargo reglamentą (leistinas aiškinimas), veikė nepažeisdamos EB 10 straipsnyje numatytų pareigų.
49. Kalbant apie EB 297 straipsnį, reikėtų pažymėti, kad jo formuluotė akivaizdžiai numato, jog įtvirtinta valstybių narių pareiga konsultuotis yra susijusi tik su situacijomis, kai dėl rimtos krizės valstybė narė priėmė vienašales priemones, galinčias turėti įtakos tinkamam EB sutartyje numatytų laisvių veikimui. Mano nuomone, tai netaikytina tokių situacijų, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, atvejais, kai Bendrijos teisiniai dokumentai numato priemones, kurias turi vykdyti valstybės narės.
50. Norėdamas pagrįsti savo teiginį dėl išankstinio konsultavimosi pareigos egzistavimo, S. Aulinger taip pat remiasi Suvestinio Europos akto 30 straipsnio 2 dalies a punktu, susijusiu su europiniu bendradarbiavimu užsienio politikos srityje. Tačiau man nepavyksta įžvelgti šios nuostatos, kuri buvo panaikinta vėlesniais EB sutarties pakeitimais, ryšio su nagrinėjamu klausimu. Vokietijos taikytas Embargo reglamento aiškinimas, kurį ginčija S. Aulinger, nėra laikytinas „bendru užsienio politikos klausimu“, kad Suvestinį Europos aktą sudariusios Aukštosios susitariančiosios šalys turėtų informuoti ir konsultuotis viena su kita, kaip tai numatyta akto 30 straipsnio 2 dalies a punkte.
51. Galiausiai EB 133 straipsnyje aš taip pat nematau jokios nuostatos, kuri galėtų būti vertinama kaip numatanti valstybių narių pareigą konsultuotis, kaip tvirtina S. Aulinger.
52. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, aš manau, jog atsakymas į antrąjį prejudicinį klausimą yra toks: Bendrijos teisė nereikalauja, kad prieš priimdamos nacionalines priemones, kuriomis įgyvendinamas Embargo reglamentas, valstybės narės konsultuotųsi su kitomis valstybėmis narėmis ir (arba) Komisija.
Išvada
53. Atsižvelgdamas į tai, kas anksčiau išdėstyta, manau, kad Teisingumo Teismas turi taip atsakyti į du jam pateiktus prejudicinius klausimus:
1. 1992 m. birželio 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1432/92, draudžiančio prekybą tarp Europos ekonominės bendrijos ir Serbijos bei Juodkalnijos Respublikų, 1 straipsnio d punktas draudžia Bendrijos įmonei teikti „vežimo su persėdimais“ į ir iš teritorijos, kuriai taikomas embargas, paslaugą, kai „vežimas su persėdimais“ reiškia komercinį asmenų vežimą, vykdomą kaip bendra ir viena ekonominė operacija, kartu vykdoma Bendrijos valstybėje narėje įsteigtos įmonės ir embargo zonoje įsteigtos įmonės, kai pirmoji veža keleivius iki ir nuo embargo zonos prieigų, o antroji – nuo šio taško į embargo zoną ir iš jos, keleiviams pakeičiant transporto priemonę iš anksto numatytu būdu bei įsigyjant vieną bilietą, suteikiantį jiems teisę važiuoti visą maršrutą.
2. Bendrijos teisė nereikalauja, kad prieš priimdamos nacionalines priemones, kuriomis įgyvendinamas šis reglamentas, valstybės narės konsultuotųsi su kitomis valstybėmis narėmis ir (arba) Komisija.
(1) .
(2)  –	OL L 151, 1992, p. 4.
(3)  –	1996 m. liepos 30 d. Sprendimas (C‑84/95, Rink. p. I‑3953, 13 ir 14 punktai).
(4)  –	Paryškinta mano.
(5)  –	Paryškinta mano.
(6)  –	Paryškinta mano.
(7)  –	1983 m. rugsėjo 21 d. Sprendimas Deutsche Milchkontor ir kt.
(205/82–215/82, Rink. p. 2633, 17 punktas).