62004CC0371
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
ELEANOR SHARPSTON,
predstavljeni 1. junija 2006 (
1
)
Zadeva C-371/04
Komisija Evropskih skupnosti
proti
Italijanski republiki
„Neizpolnitev obveznosti države — Prosto gibanje delavcev — Služba v javni upravi — Neupoštevanje delovne dobe in delovnih izkušenj, pridobljenih v drugih državah članicah — Člena 10 ES in 39 ES — Člen 7(1) Uredbe št. 1612/68 (EGS)“
1.
Komisija je vložila to tožbo kot odgovor na številne prijave, ki jih je dobila v zvezi z domnevno zavrnitvijo Italije, da bi priznala delovne izkušnje, ki so jih italijanski javni uslužbenci pridobili v enakovrednem javnem sektorju drugih držav članic. Italija se je v dopisih v predhodnem postopku in v pisnih pojasnilih Sodišču osredotočila na eno samo od vseh prijav (ki se nanaša na osnovnošolsko učiteljico). Kljub temu je splošnost tožbe Komisije očitna.
2.
Komisija želi, da Sodišče razsodi, da Italija ni izpolnila svojih obveznosti iz člena 39 ES in člena 7(1) Uredbe št. 1612/68 (
2
) (v nadaljevanju: Uredba), ki uresničuje člen 39 ES. Meni tudi, da Italija krši člen 10 ES, ker ni odgovorila ali pa je odgovorila pozno in neprimerno na pisni opomin Komisije in njeno obrazloženo mnenje na podlagi člena 226 ES ter na prejšnje dopise Komisije s pozivom, naj jo obvesti o svojih predpisih, ki urejajo upoštevanje delovnih izkušenj v javnem sektorju, pridobljenih v drugi državi članici.
Upoštevna zakonodaja Skupnosti
3.
Člen 10 ES določa:
„Države članice sprejemajo vse ustrezne ukrepe, splošne ali posebne, da bi zagotovile izpolnjevanje obveznosti, ki izhajajo iz te pogodbe ali so posledica ukrepov institucij Skupnosti. Tako olajšujejo izpolnjevanje nalog Skupnosti.
Vzdržijo se vseh ukrepov, ki bi lahko ogrozili doseganje ciljev te pogodbe.“
4.
Člen 39 ES zagotavlja prosto gibanje delavcev v Skupnosti.
5.
Člen 7(1) Uredbe določa:
„Delavec, ki je državljan države članice, v drugi državi članici zaradi njegovega državljanstva ne sme biti deležen drugačnega obravnavanja kot domači delavci v zvezi z zaposlitvenimi in delovnimi pogoji, predvsem glede plačila, odpovedi in, če bi postal brezposeln, glede vrnitve na delovno mesto ali ponovne zaposlitve.“
Predhodni postopek
6.
Komisija pojasnjuje, da je prejela številne prijave v zvezi z zavrnitvijo Italije, da bi upoštevala delovne izkušnje ali delovno dobo, pridobljeno v drugi državi članici. Ta zavrnitev je negativno vplivala na plače, nazive in/ali kariero prijaviteljev.
7.
Ena od teh prijaviteljev je bila italijanska osnovnošolska učiteljica, ki je pred uspešnim sodelovanjem na javnem natečaju za zaposlitev v javni upravi Italije delala kot učiteljica v francoskem javnem izobraževalnem sistemu na podlagi pogodbe s Comitato d’assistenza scolastica italiana (odbor za pomoč v italijanskih šolah, v nadaljevanju: COASCIT). COASCIT je organizacija, ki deluje pod okriljem italijanskega konzulata. Njena vloga je spodbujanje pomoči italijanskim delavcem v tujini na področjih kulture in izobraževanja. Komisija je v dopisu z dne 18. decembra 2001 od Italije zahtevala, naj pojasni stališče glede tega primera in predloži ustrezne nacionalne predpise. Italija ni odgovorila niti po opominu Komisije z dne 25. marca 2002.
8.
Komisija je 12. avgusta 2002 pisala Italiji ter se ponovno sklicevala na omenjeno prijavo in navedla še dve drugi. Izrazila je mnenje, da je italijanski pristop v nasprotju s členom 39 ES in členom 7(1) Uredbe. Ponovila je zahtevo po podrobnostih ustreznih predpisov. Spet ni dobila odgovora.
9.
Komisija se je zato odločila, da začne predhodni postopek, ki ga določa prvi odstavek člena 226 ES. S pisnim opominom z dne 19. decembra 2002 je zato ponovno pojasnila, zakaj meni, da Italija krši člen 39 ES in člen 7(1) Uredbe, ter Italijo pozvala, naj izrazi svoje stališče. Tudi tokrat od Italije ni dobila odgovora.
10.
Komisija je 15. maja 2003 Italiji poslala obrazloženo mnenje, v katerem je navedla, da je prejela številne prijave, pri čemer je posebej omenila primer učiteljice, ki je delala za COASCIT, in se sklicevala na sodno prakso Sodišča. (
3
) Ugotovila je, da Italija krši člen 39 ES in člen 7(1) Uredbe. Poleg tega je Italija s tem, da ni odgovorila na njene zgodnejše dopise in opomin, Komisijo ovirala pri opravljanju njenih nalog in tako kršila člen 10 ES. Komisija je Italijo pozvala, naj v dveh mesecih sprejme ustrezne ukrepe za izpolnjevanje obveznosti.
11.
Italija je 13. oktobra 2003 prosila za enomesečno podaljšanje roka za odgovor na obrazloženo mnenje. Nazadnje je odgovorila z dopisom z dne 3. februarja 2004, ki mu je priložila zabeležko ministrstva za zunanje zadeve z dne 3. decembra 2003. Iz naslova (petvrstične) zabeležke je bilo razvidno, da se nanaša na pravno naravo organizacije COASCIT. Dejansko je bila zabeležka zgolj spremni dopis drugi zabeležki ministrstva za zunanje zadeve z dne 20. novembra 2003, iz katerega je bilo prav tako razvidno, da se nanaša na pravno naravo organizacije COASCIT. Tej zabeležki je bilo priloženih 44 strani na videz neurejenih prilog. Vključevale so (i) pet telefaksov iz let 1982, 1986, 1991 in 2003 ter (ii) 11 drugih besedil izbranih predpisov, poročil o sodbah in mnenj Consiglio di Stato ter upravnih okrožnic. Dejansko se zdi, da se vse priloge tako ali drugače nanašajo na COASCIT in podobne organizacije, čeprav njihov pomen ni bil pojasnjen niti v dopisu z dne 3. februarja 2004 niti v zabeležki z dne 20. novembra 2003.
12.
Odgovor Italije z dne 3. februarja 2004 ni zadovoljil Komisije, ki je zato vložila to tožbo.
Člen 39 ES in člen 7(1) Uredbe
Predmet spora
13.
Komisija v tožbi trdi, da je ustaljena sodna praksa (
4
), da morajo države članice pri določanju plače upoštevati delovne izkušnje in delovno dobo, pridobljene v javni upravi druge države članice. Načelo enakega obravnavanja delavcev Skupnosti, ki je določeno v členu 39 ES in členu 7(1) Uredbe, torej od italijanske uprave terja, da delovno dobo v drugi državi članici na primerljivem področju dejavnosti upošteva pri določanju ugodnosti iz dela, kot so plača, naziv ali kariera enako, kot če bi šlo za izkušnje, pridobljene v italijanski javni upravi.
14.
Italija se je v odgovoru, ki ga je nazadnje le poslala na obrazloženo mnenje Komisije, in v odgovoru na tožbo pred Sodiščem osredotočila skoraj izključno na pravni status COASCIT. V ta namen se v odgovoru na tožbo sklicuje na številne predpise, sodbe in podobno. (
5
) Samo eden od teh dokumentov je bil med številnimi prilogami k njenemu odgovoru na obrazloženo mnenje. Nobeden pa ni bil priložen k njenemu odgovoru na tožbo. Italija v bistvu trdi, da je prijaviteljico v primeru COASCIT v zadevno francosko javno šolo nastavil COASCIT pred in ne po tem, ko je uspešno opravila javni natečaj in dobila pravico do poučevanja v francoski javni šoli, zato njene izkušnje niso bile enakovredne izkušnjam v italijanski javni šoli, ki bi jih lahko pridobila le z uspešnim sodelovanjem na javnem natečaju. Načelo prepovedi diskriminacije od Italije ne zahteva, da bi upoštevala izkušnje prijaviteljice pri določanju njene plače, naziva in/ali kariere po tem, ko je uspešno opravila javni natečaj in dobila pravico do poučevanja v italijanskem javnem sistemu.
15.
Komisija je v repliki opozorila, da se Italija še naprej sklicuje le na en primer, v katerem nastopa tudi COASCIT. Po več navedbah je končala s poudarkom na splošnosti svoje tožbe.
16.
Po tem opozorilu se je Italija v dupliki sklicevala na številne predpise. (
6
) Tudi tej ni v podporo priložila nobenih predpisov ali obrazložitev.
17.
Italija je Sodišču naknadno predložila več kot 100 strani izbranih dokumentov, vključno z nekaterimi, vendar ne vsemi od zgoraj omenjenih, pa tudi dve sodbi (
7
) in dve zakonodajni uredbi (
8
), ki jih ni omenila v nobeni od vlog. Pri tem ni pojasnila, zakaj naj bi bila ta besedila upoštevna.
18.
Glede širšega obsega tožbe Komisije Italija pojasnjuje, da nima splošnega predpisa o priznavanju delovnih izkušenj, ampak samo posebne določbe, ki se nanašajo na različne sektorje javne uprave. Italija se sklicuje na izobraževalni sektor in omenja predpise, ki Italijane in druge državljane Skupnosti obravnavajo enakovredno: v primeru obojih se upoštevajo le izkušnje, pridobljene v javnem sektorju.
19.
Komisija je na obravnavi potrdila splošnost tožbe in se sklicevala na šest posamičnih primerov, ki jih je takrat poznala. (
9
) Vsi so se nanašali na osebe, ki so bile zaposlene v javnem sektorju druge države članice, ne Italije, preden so se zaposlile v italijanski javni upravi. Vse te osebe so se pritožile, da italijanski organi zavračajo priznanje njihovih prejšnjih zaposlitev pri določanju njihovih plač, položajev ali karier. Samo v enem primeru je prijavitelja na zgodnejše delovno mesto namestil COASCIT ali podobna organizacija.
20.
V tem okviru se mi ne zdi koristno, da bi se predolgo zadrževali pri podrobnostih pravne narave COASCIT in podobnih organizacij. Nedvomno je oseba, na katero se nanaša edini primer, v katerem nastopa tudi COASCIT, delala v javni šoli v Franciji. Kot bom pojasnila spodaj, je to po mojem mnenju odločilni dejavnik, bolj kot podrobne okoliščine, ki so pripeljale do takšne zaposlitve.
Utemeljenost
21.
V tožbah zaradi ugotovitve kršitve je običajno, da zadevna država članica Sodišču predloži izčrpne informacije o svoji upoštevni zakonodaji. V obravnavni zadevi položaj v Italiji ni bil povsem jasen niti po obravnavi.
22.
Italija vztraja, da ni dolžna priznati delovnih izkušenj oseb, ki so jih te pridobile v javnem sektorju druge države članice, pri tem pa bile v pogodbenem razmerju z organizacijo, kakršna je COASCIT. Glede oseb, ki so pridobile delovne izkušnje v javnem sektorju druge države članice, pri tem pa bile neposredno zaposlene v skladu z lokalnimi pravili o zaposlovanju v javnem sektorju, pa pravni položaj ni bil popolnoma pojasnjen. Italija je na obravnavi po eni strani izjavila, da na podlagi zakona iz leta 2004 (
10
) take osebe ne bodo več obravnavane različno (zdi se, da to samo po sebi potrjuje, da so bile prej tako obravnavane). Po drugi strani je njena zgodnejša izjava (tudi na obravnavi), da „na prvi pogled ne zavrača možnosti priznanja zaposlitve“ v Franciji, vse prej kot spodbudna.
23.
Za Sodišče je nadvse nezadovoljivo, da je tako slabo obveščeno v tej fazi postopka. Kljub temu si je v tem postopku mogoče oblikovati neko stališče. Menim, da lahko predpostavimo, da je stališče Italije v bistvu tako: država članica A ne ravna diskriminatorno, če priznanje izkušenj v javnem sektorju države članice B pogojuje s tem, da je zadevna oseba dobila tako zaposlitev po tem, ko je uspešno opravila javni natečaj v državi članici B, zlasti če država članica A (kot je očitno primer v Italiji) ne prizna delovnih izkušenj, ki jih je v njenem lastnem javnem sektorju pridobila oseba, preden je uspešno opravila javni natečaj, na katerem je dobila pravico delati v tem sektorju.
24.
Ustaljena sodna praksa je, da člen 39 ES (in torej člen 7(1) Uredbe) prepoveduje ne le odkrito diskriminacijo zaradi državljanstva, pač pa tudi prikrite oblike diskriminacije, ki imajo zaradi uporabe drugih diskriminatornih meril enake posledice. Predpis nacionalnega prava se šteje za posredno diskriminatornega, če zaradi svoje same narave bolj prizadene delavce migrante kot domače delavce (tako da posledično obstaja tveganje, da bodo prvi v posebno neugodnem položaju) ter če ne temelji na objektivnih preudarkih, ki niso odvisni od državljanstva zadevnih oseb in so sorazmerni s ciljem, ki mu nacionalno pravo legitimno sledi. (
11
)
25.
Zavrnitev države članice, da bi priznala zaposlitev v javnem sektorju druge države članice, bo očitno prizadela delavce migrante bolj kot domače delavce. Ostane torej le še vprašanje, ali je utemeljena.
26.
Italija tega sicer ne uporablja kot izrecno utemeljitev (ker ne priznava – niti podredno – da ne izpolnjuje obveznosti), vendar se še posebej sklicuje na to, kako pomembno je zagotoviti, da se delovne izkušnje v javnem sektorju druge države članice priznajo le, če se je zadevna oseba tam zaposlila po tem, ko je uspešno opravila javni natečaj. Prav zato Italija zavrača priznanje izkušenj, pridobljenih med zaposlitvijo na podlagi pogodbe s COASCIT, ker, kot je izjavila na obravnavi, takšnih izkušenj ni mogoče primerjati s poučevanjem na javni šoli, ker so bila merila zaposlitve morda manj stroga. Italija je to trditev navedla na splošno; ni pojasnila, zakaj to je ali bi moralo biti dovolj pomembno, da bi bilo izpolnjeno merilo, ki sem ga ravnokar navedla, ali zakaj bi bilo popolno nepriznanje tako porabljene dobe vseeno sorazmeren odziv.
27.
Menim, da ta dejavnik ne pomeni sprejemljive utemeljitve diskriminacije.
28.
Na splošno, vse države članice ne zaposlujejo na vsa delovna mesta v javnem sektorju z javnim natečajem. Diskriminaciji v tem okviru se lahko izognejo le, če primerno upoštevajo delovno dobo v javnem sektorju druge države članice vsake osebe, ki se je zaposlila v skladu z lokalnimi zahtevami (kakršne koli že so).
29.
Natančneje, tudi če se oseba zaposli (kot je bilo očitno v primeru COASCIT) v javni upravi druge države članice pod pogoji, ki se razlikujejo od siceršnjih zahtev (npr. na podlagi pogodbe z zunanjo organizacijo namesto uspešnega sodelovanja na javnem natečaju), pa absolutna zavrnitev vsakega upoštevanja takšnih delovnih izkušenj lahko pomeni samo, da Italija meni, da izkušnje, pridobljene v javnem sektorju druge države članice pred uspešnim sodelovanjem na javnem natečaju za zaposlitev v italijanskem javnem sektorju nimajo nobene vrednosti za poznejše zaposlitve. Ne razumem, kako bi takšen pristop lahko pomenil sprejemljivo utemeljitev diskriminatorne obravnave.
30.
V predhodnih zadevah poskusi držav članic, da bi se sklicevale na podobne razlike med svojo „kulturo“ in kulturo druge države članice, niso uspeli.
31.
Tako je v sodbi v zadevi Österreichischer Gewerkschaftsbund (
12
) Sodišče presojalo, ali je avstrijsko različno obravnavanje prejšnjih delovnih dob v javnem sektorju v drugi državi članici utemeljeno z nujnimi razlogi v splošnem interesu. Avstrija je trdila, da javne uprave držav članic niso povezane enako kot avstrijske lokalne oblasti in da imajo zelo različne značilnosti. Sodišče je razsodilo:
„[…] razlike med javnimi upravami Avstrije in drugih držav članic ne upravičujejo razlike v pogojih, pod katerimi se upoštevajo prejšnje delovne dobe. Še zlasti takšne razlike ne pojasnjujejo, zakaj bi morale biti delovne dobe v drugih državah članicah, ne Avstriji, posebnega pomena za koriščenje sposobnosti zadevne osebe, ker gre za pogoj, ki se ne uporablja v zvezi z delovno dobo v Avstriji.“ (
13
)
32.
Podobno je Sodišče v sodbi Komisija proti Grčiji (
14
) navedlo, da dejstvo, da država članica meni, da je v praksi težko ugotoviti, ali je delovno mesto v drugi državi članici enakovredno mestu v nacionalni javni upravi, ki se upošteva pri razvrščanju na plačni lestvici in določanju dodatka za delovno dobo, v nobenih okoliščinah ne upravičuje zavrnitve takega upoštevanja. Zadevna država članica je morala opraviti to primerjavo. (
15
)
33.
Nazadnje, v zadevi Komisija proti Italiji (
16
), se je Komisija sklicevala na domnevno diskriminatorne pogoje pri zaposlovanju v italijanski javni upravi, v tem primeru v javnih šolah. Glede zaposlovanja na podlagi seznamov usposobljenosti je italijanska vlada priznala, da obstaja razlika v obravnavanju glede na to, ali je poučevanje potekalo v Italiji ali v drugih državah članicah. Vendar je poudarila, da je taka razlika upravičena, če naj bi šlo za poučevanje v tujini na podlagi drugačnih besedil, programov in vsebin, kot so določeni v Italiji, in naj tako ne bi imelo značaja „specifičnosti“, ki ga zahteva italijansko pravo, kar omogoča dodelitev dodatnih točk v postopku zaposlovanja. (
17
)
34.
Sodišče je navedlo, da „popolno zavračanje upoštevanja izkušenj s poučevanjem v drugih državah članicah, ki temelji na razlikah med učnimi programi zadevnih držav, ni upravičeno. Dejstva, da je izkušnje s specifičnim poučevanjem, kot se jih pridobi v italijanski ureditvi, […] mogoče pridobiti tudi v drugih državah članicah, ni mogoče zanikati.“ (
18
)
35.
Ne vidim nobenega razloga, zakaj ne bi uporabili istega pristopa glede popolnega zavračanja Italije, da bi upoštevala delovne izkušnje, ki jih je v javnem sektorju drugih držav članic pridobila oseba, ki ni opravila javnega natečaja in je tako dobila pravice do zaposlitve v tem sektorju.
36.
Očitno je, da je država članica, ki lahko dokaže, da dejansko obstajajo bistvene razlike pri na videz enakovrednih delovnih izkušnjah, pridobljenih v javnem sektorju druge države članice – ker se zadevna oseba ni neposredno zaposlila v tem sektorju ali ker ni opravila javnega natečaja ali iz katerega koli drugega razloga – upravičena, da pri določanju plače, položaja ali kariere sorazmerno manj upošteva takšne izkušnje. (
19
)
37.
Zdi se, da Italija ne uporablja takšnega pristopa. Poleg tega ni predlagala nobene druge utemeljitve.
38.
Zato menim, da je treba predlogom Komisije v tej zadevi ugoditi.
Člen 10 ES
39.
Ustaljena sodna praksa je, da če je v okviru postopka zaradi ugotovitve neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES dejansko naloga Komisije, da Sodišču predloži dejstva, ki so potrebna za preizkus obstoja zadevne neizpolnitve, je enako dolžnost držav članic, da Komisiji na podlagi člena 10 ES olajšajo izvedbo njene naloge. Ta je, kot določa člen 211 ES, zlasti to, da skrbi za uporabo določb Pogodbe ES in ukrepov, ki jih institucije sprejemajo v skladu s to pogodbo. Obvestilo, ki ga države članice posredujejo Komisiji, mora biti jasno in natančno. V njem mora biti nedvoumno navedeno, s katerimi zakoni in drugimi predpisi država članica šteje, da je izpolnila različne obveznosti, ki jih nalaga pravo Skupnosti. Brez takega obvestila Komisija ne more preizkusiti, ali je država članica resnično in v celoti poskrbela za skladnost s pravom Skupnosti. Če država članica ne izpolni te obveznosti, ker ne posreduje nobenega obvestila ali ker posreduje obvestilo, ki ni dovolj jasno in natančno, lahko to že samo po sebi zadostuje, da se začne postopek zaradi ugotovitve te neizpolnitve na podlagi člena 226 ES. (
20
)
40.
V teh sklepnih predlogih sem opisala zgodovino (skoraj povsem enostranskega) dopisovanja med Komisijo in Italijo, ki je pripeljalo do tega postopka, ter odvijanje tega postopka pred Sodiščem. (
21
) Težko si je zamisliti okoliščine, v katerih bi bilo pomanjkanje primernega sodelovanja države članice še bolj očitno dokazano. Zato menim, da je Komisija upravičena do predlagane ugotovitve glede člena 10 ES. (
22
)
Predlog
41.
Zato menim, da bi moralo Sodišče razsoditi:
1.
Italijanska republika s tem, da delavcu, ki se je zaposlil pri italijanski javni upravi, ni upoštevala delovnih izkušenj in delovne dobe, ki jih je pred tem pridobil pri delu v javnem sektorju druge države članice, ni izpolnila obveznosti iz člena 39 ES in člena 7(1) Uredbe Sveta št. 1612/68 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti.
2.
Italijanska republika s tem, da vztrajno ni sodelovala s Komisijo med predhodnim postopkom in postopkom na podlagi člena 226 ES, ni izpolnila obveznosti iz člena 10 ES.
3.
Italijanski republiki se naloži plačilo vseh stroškov.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Uredba Sveta št. 1612/68 (EGS) z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL L 257, str. 1).
(
3
)	Sodbe z dne 15. januarja 1998 v zadevi Schöning-Kougebetopoulou (C-15/96, Recueil, str. I-47); z dne 12. marca 1998 v zadevi Komisija proti Grčiji (C-187/96, Recueil, str. I-1095) in z dne 30. novembra 2000 v zadevi Österreichischer Gewerkschaftsbund (C-195/98, Recueil, str. I-10497).
(
4
)	Komisija se sklicuje na sodbe, navedene v opombi 3 teh sklepnih predlogov.
(
5
)	Predsedniška uredba št. 18 z dne 5. januarja 1967; zakoni št. 153/1971, 70/1975 z dne 20. marca 1975, 232/1980 z dne 22. maja 1980, 205/1985 in 286/2003 z dne 23. oktobra 2003; zakonodajni uredbi št. 300 z dne 30. julija 1999 in št. 165 z dne 30. marca 2001; mnenje Consiglio di Stato št. 651/78 z dne 20. februarja 1980; sodba Consiglio di Stato št. 411 z dne 22. aprila 1980 in sodba Corte di Cassazione št. 5716 z dne 12. junija 1990.
(
6
)	Predsedniške uredbe št. 370/1970 z dne 19. junija 1970, 1092/1973 z dne 29. decembra 1973, 417/1974 z dne 31. maja 1974 in 133/1988 z dne 11. marca 1988, skupaj z nacionalno kolektivno pogodbo z dne 24. julija 2003.
(
7
)	Št. 233/1988 z dne 24. februarja 1998 in št. 973/1988 z dne 11. oktobra 1988, obe je izdalo Corte Costituzionale.
(
8
)	Št. 297 z dne 16. aprila 1994 in št. 97 z dne 7. aprila 2004.
(
9
)	Primeri so se nanašali na dva Nemca, ki sta učila na javnih šolah v Nemčiji, Italijana, ki je učil na javni šoli v Franciji na podlagi pogodbe s COASCIT, Grka, ki je učil na javni šoli v Grčiji, italijanskega zdravnika, ki je delal v javnih bolnišnicah v Nemčiji in Franciji, ter Italijana, ki je učil na univerzi in javni šoli v Franciji.
(
10
)	Zakon št. 143/2004 z dne 4. junija 2004 ali mogoče zakonska uredba št. 97/2004 z dne 7. aprila 2004.
(
11
)	Sodba z dne 23. maja 1996 v zadevi O'Flynn (C-237, Recueil, str. I-2617, točke 17, 19 in 20).
(
12
)	Navedena v opombi 3.
(
13
)	Točka 48.
(
14
)	Navedena v opombi 3.
(
15
)	Točka 22. Glej tudi točko 27 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Ruiz-Jaraboja, ki se sklicuje na točko 30 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Jacobsa v zadevi Scholz (C-419/92, Recueil, str. I-505): „Glede težavnosti primerjanja sistema pravil, pod katerimi se je služba opravljala v tujini, in sistema pravil, pod katerimi se ista ali podobna služba opravlja v Grčiji, pa gre za praktičen problem, ki ne more vplivati na uporabo načela, da se državljanov Skupnosti na področju zaposlovanja ne sme diskriminirani glede na državljanstvo. Vsak dvom glede primerljivosti enega sistema z drugim se hitro reši s potrdili, ki jih izda zadevni delodajalec ali ustrezni konzularni organi.“
(
16
)	Sodba z dne 12. maja 2005 (C-278/03, ZOdl., str. I-3747).
(
17
)	Točka 12 sodbe.
(
18
)	Točka 18. Sodišče je razsodilo, da je Italija s tem, da pri udeležbi državljanov Skupnosti na javnih natečajih za zaposlovanje učiteljev v takšnih šolah ni upoštevala ali vsaj ni enako upoštevala delovnih izkušenj, ki so jih pridobili s poučevanjem na nacionalnem ozemlju, in tistih, ki so jih pridobili v drugih državah članicah, ni izpolnila obveznosti iz člena 39 ES.
(
19
)	Generalni pravobranilec Jacobs je izrazil enako stališče v točki 25 sklepnih predlogov v zadevi Scholz, navedeni v opombi 15.
(
20
)	Sodba z dne 16. junija 2005 v zadevi Komisija proti Italiji (C-456/03, ZOdl., str. I-5335, točki 26 in 27 in navedena sodna praksa).
(
21
)	Glej točke od 6 do 11. Sodišče je razsodilo, da nesodelovanje države članice, ki se nadaljuje pred Sodiščem, pomeni posebej hudo kršitev člena 10 ES: sodba z dne 22. septembra 1988 v zadevi Komisija proti Grčiji (C-272/86, Recueil, str. 4875, točka 31).
(
22
)	Komisija namreč ni predlagala posebne ugotovitve o kršitvi člena 10 ES niti ni v besedilo predlagane ugotovitve vključila podrobnosti ravnanja, ki domnevno pomeni takšno kršitev. Vendar Komisiji tega niti ni treba storiti – čeprav bi morda bilo zaželeno: glej sodbo z dne 12. julija 1990 v zadevi Komisija proti Grčiji (C-35/98, Recueil, str. I-3125), v kateri je Sodišče razsodilo v smislu člena 5 Pogodbe EGS (kot je bil oštevilčen takrat), ne glede na podobno vrzel v tožbi Komisije (glej točke od 56 do 58 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Mischoja) in podobno sodbo z dne 13. decembra 1991 v zadevi Komisija proti Italiji (C-33/90, Recueil, str. I-5987, glej točko 26 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Darmona).