62024CC0076
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
DEANA SPIELMANNA,
predstavljeni 27. marca 2025 (
1
)
Zadeva C‑76/24
Tradeinn Retail Services S.L.
proti
PH
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija))
„Predhodno odločanje – Intelektualna lastnina – Nacionalne znamke – Direktiva (EU) 2015/2436 – Člen 10(3)(b) – Učinki znamke – Pravica prepovedati kateri koli tretji osebi, da blago skladišči zaradi ponujanja ali dajanja na trg – Pojem ‚skladiščenje blaga‘ – Skladiščenje blaga v drugi državi članici – Načelo teritorialnosti – Spletno trgovanje – Pošiljanje blaga v državo članico, v kateri je znamka zaščitena“
Uvod
1.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436. (
2
)
2.
Predlog je vložilo Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija), ki mora po odločitvah prvostopenjskega in pritožbenega sodišča dokončno odločiti o sporu med družbo PH, imetnico nemških znamk za potapljaško opremo, in družbo Tradeinn Retail Services S.L. (v nadaljevanju: TRS) s sedežem v Španiji v zvezi s tožbo za prenehanje uporabe teh znamk.
3.
Sodišče bo moralo preučiti vprašanje pravic, ki izhajajo iz nacionalne znamke, zaščitene na ozemlju države članice, če se blago, označeno s to znamko, skladišči pri tretjih osebah v drugi državi članici z namenom njegovega ponujanja ali dajanja na trg v državi članici, v kateri je znamka zaščitena.
Pravni okvir
Pravo Unije
4.
Člen 10 Direktive (EU) 2015/2436, naslovljen „Pravice, podeljene z blagovno znamko“, določa:
„1.   Registracija blagovne znamke podeljuje imetniku izključne pravice iz te znamke.
2.   Brez poseganja v pravice imetnikov, ki so bile pridobljene pred datumom vložitve prijave ali datumom prednostne pravice registrirane blagovne znamke, ima imetnik te registrirane blagovne znamke pravico, da tretjim osebam, ki nimajo njegovega soglasja, prepreči, da bi v gospodarskem prometu v povezavi z blagom in storitvami uporabljale kakršen koli znak, če je:
(a)
znak enak blagovni znamki in se uporablja za blago ali storitve, ki so enake tistim, za katere je registrirana blagovna znamka;
(b)
znak enak ali podoben blagovni znamki in se uporablja v zvezi z blagom ali storitvami, ki so enake ali podobne tistim, za katere je registrirana blagovna znamka, če obstaja verjetnost zmede v javnosti; verjetnost zmede vključuje možnost povezovanja znaka in blagovne znamke;
(c)
znak enak ali podoben blagovni znamki, ne glede na to, ali se uporablja v zvezi z blagom ali storitvami, ki so enake, podobne ali niso podobne tistim, za katere je registrirana blagovna znamka, če ima slednja v državi članici ugled in če bi uporaba takega znaka brez upravičenega razloga izkoristila razlikovalni značaj ali ugled blagovne znamke ali mu škodovala.
3.   Na podlagi odstavka 2 je lahko prepovedano zlasti naslednje:
[…]
(b)
ponujanje blaga, označenega s tem znakom, njegovo dajanje na trg ali skladiščenje v te namene oziroma ponujanje ali opravljanje storitev pod tem znakom;
[…]
(e)
uporaba znaka na poslovni dokumentaciji in v oglaševanju;
[…].“
Nemško pravo
5.
S členom 14, od (1) do (3), Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen – Markengesetz (zakon o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov) z dne 25. oktobra 1994 (BGBl. 1994 I, str. 3082), naslovljenim „Izključna pravica imetnika znamke, opustitveni zahtevek, odškodninski zahtevek“, kakor je bil spremenjen z Gesetz zur Umsetzung der Richtlinie (EU) 2015/2436 des Europäischen Parlaments und des Rates vom 16. Dezember 2015 zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über die Marken (Markenrechtsmodernisierungsgesetz) (zakon o prenosu Direktive 2015/2436), z dne 11. decembra 2018 (BGBl. 2018 I, str. 2357) (v nadaljevanju: MarkenG), je bil prenesen člen 10, od (1) do (3), Direktive 2015/2436.
6.
V skladu s členom 14(2), prvi stavek, točka 1, MarkenG tretje osebe brez soglasja imetnika znamke v gospodarskem prometu v povezavi z blagom ali storitvami ne smejo uporabljati znaka, enakega znamki, za blago ali storitve, enake tistim, za katere je bilo podeljeno varstvo.
7.
V skladu s členom 14(3), točki 2 in 6, MarkenG je, če so izpolnjeni pogoji iz odstavka 2 navedenega člena, med drugim prepovedano, da se pod znakom blago ponuja, daje na trg ali skladišči v te namene ter da se znak uporablja na poslovni dokumentaciji ali v oglaševanju.
8.
V skladu s členom 14(5) MarkenG lahko imetnik znamke od osebe, ki znak uporablja v nasprotju z odstavki od 2 do 4, v primeru ponovitvene nevarnosti zahteva opustitev. Ta pravica obstaja tudi takrat, če kaže, da bo šele prvič prišlo do kršitve.
Dejansko stanje, postopek o glavni stvari, vprašanji za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
9.
Družba PH je imetnica dveh spodaj navedenih nemških figurativnih znamk, ki vsebujeta besedne elemente in sta med drugim registrirani za „potapljaške aparate, potapljaške obleke, rokavice za potapljače, potapljaške maske in dihalne aparate za potapljanje“:
10.
Družba TRS s sedežem v Španiji je prek svojega spletišča www.scubastore.com ter prek platforme za e-trgovanje www.amazon.de oglaševala oziroma ponujala potapljaško opremo z uporabo znamk družbe PH. Na nekaterih fotografijah je bilo prikazano blago z navedenima znamkama. Tak je bil žep za uteži, ki ga je družba PH 8. junija 2019 kupila za namene preskušanja, pri čemer pa navedenih znamk ni bilo niti na dobavljenem blagu niti na njegovi embalaži.
11.
Družba PH je po neuspešnem opominu pri Landgericht Nürnberg-Fürth (deželno sodišče v Nürnberg-Fürthu, Nemčija) vložila tožbo, s katero je predlagala, da se družbi TRS naloži, naj v gospodarskem prometu v Nemčiji za potapljaško opremo preneha uporabljati zadevni znamki. Natančneje, predlagala je, da se družbi TRS prepove z zadevnima znakoma opremljati potapljaško opremo ali njeno ovojnino ali embalažo, pod tema znakoma ponujati, proizvajati, prodajati ali kako drugače dajati na trg potapljaško opremo, to opremo oglaševati ali jo skladiščiti za prej navedene namene. Družba PH je predlagala tudi, naj se družbi TRS naloži, da ji plača odškodnino, posreduje določene informacije in ji povrne stroške opomina, skupaj z obrestmi.
12.
Družba TRS je pripoznala tožbeni zahtevek v delu, ki se je nanašal na predlog za prenehanje ponujanja ali oglaševanja potapljaške opreme pod zadevnima znamkama in za posredovanje informacij, pa tudi za ugotovitev njene odškodninske obveznosti v zvezi s tem.
13.
Landgericht Nürnberg-Fürth (deželno sodišče v Nürnberg-Fürthu) je družbi TRS s sodbo z dne 3. februarja 2022 ob upoštevanju njene delne pripoznave izdalo delno sodbo na podlagi pripoznave in končno sodbo ter tožeči stranki poleg tega prisodilo povračilo stroškov opomina skupaj z obrestmi. V preostalem je tožbo zavrnilo.
14.
Oberlandesgericht Nürnberg (višje deželno sodišče v Nürnbergu, Nemčija) je po pritožbi družbe PH naložitev opustitve razširilo z besedami „ter jo prodajati ali skladiščiti za prej navedene namene“, v preostalem pa pritožbo družbe TRS zavrnilo.
15.
Družba TRS v predlogu za revizijo pri Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija), ki je predložitveno sodišče, med drugim izpodbija obsodilno sodbo Oberlandesgericht Nürnberg (višje deželno sodišče v Nürnbergu) zaradi skladiščenja potapljaške opreme, ki krši znamki družbe PH, in predlaga, da se potrdi prvostopenjska sodba Landgericht Nürnberg-Fürth (deželno sodišče v Nürnberg-Fürthu).
16.
Po mnenju predložitvenega sodišča morata biti pri nezakonitem skladiščenju na podlagi člena 14(2) in (3), točka 2, MarkenG izpolnjena tako objektivni element, torej skladiščenje proizvodov, s katerimi se krši pravica iz znamke, kot tudi subjektivni element, torej namerno skladiščenje blaga zaradi njegovega vnosa na trg prek kakršnega koli pravnega posla, vključno s ponujanjem. Ker je bil s temi pravili prenesen člen 10(2)(a) ter (3)(b) in (e) Direktive (EU) 2015/2436, jih je treba razlagati v skladu s to direktivo.
17.
Pomisleki predložitvenega sodišča se nanašajo na objektivni element. Predložitveno sodišče najprej ugotavlja, da je na podlagi načela teritorialnosti, ki se uporablja za intelektualno lastnino, varstvo nemške znamke omejeno na ozemlje Zvezne republike Nemčije in da se lahko sankcionirajo le dejanja, storjena v tej državi. Glede na to načelo se navedeno sodišče sprašuje, ali imetnik nacionalne znamke na podlagi člena 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436 lahko doseže, da se tretji osebi prepove v tujini skladiščiti blago, ki krši znamko, z namenom ponujanja tega blaga v državi, v kateri je znamka zaščitena, ali ga v tej državi dati na trg.
18.
Predložitveno sodišče navaja, da je to določbo mogoče razlagati na dva načina. V skladu z načelom teritorialnosti bi bilo tako mogoče ugotoviti, da tisti, ki blago skladišči v tujini – tudi če je skladiščenje namenjeno ponujanju in dajanju tega blaga na trg pod zadevnim znakom na zadevnem ozemlju – ne krši nacionalne znamke.
19.
Možno pa bi bilo tudi stališče, da za kršitev nacionalne znamke – kot je to menilo pritožbeno sodišče – zadošča, da se blago skladišči v tujini z namenom, da se pod tem znakom v državi, kjer je znamka zaščitena, ponuja ali daje na trg. V podporo tej razlagi se nacionalno sodišče sklicuje na sodbo Sodišča, (
3
) v kateri je v zvezi z avtorsko pravico razsodilo, da se pravica, varovana v državi, lahko krši tudi z ravnanji, do katerih pride v tujini.
20.
Predložitveno sodišče se sprašuje tudi, ali se v zvezi s pojmom „skladiščenje“ v smislu člena 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436 (v nemški jezikovni različici „besitzen“) zahteva dejanska možnost dostopa do blaga, ki krši znamko, ali pa zadostuje možnost vplivanja na tistega, ki ima dejanski dostop do tega blaga.
21.
V zvezi s tem predložitveno sodišče poudarja, da je v nemškem pravu pojem „Besitz“ širok in zajema tako „neposredno posest“ kot „posredno posest“. „Neposredna posest“ pomeni pridobitev dejanske oblasti nad stvarjo, ki preneha, ko se posestnik odpove dejanski oblasti nad stvarjo oziroma jo izgubi. Če pa nekdo poseduje stvar na podlagi razmerja, ki mu za določen čas podeljuje ali nalaga pravico ali obveznost posesti v razmerju do druge osebe, je ta druga oseba „posredni posestnik“. Predložitveno sodišče tako navaja primer nakupa blaga po pošti, pri katerem pošiljatelj po predaji blaga špediterju, ki blago prepelje od prodajalca do kupca, postane posredni posestnik, navedeni prevoznik pa neposredni posestnik.
22.
Čeprav bi bilo torej družbo TRS v skladu z nemškim pravom mogoče opredeliti kot „posrednega posestnika“, ima predložitveno sodišče pomisleke glede tega, ali se člen 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436 uporablja za posest tretjih oseb. V zvezi s tem se sklicuje na sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Camposa Sánchez-Bordone v zadevi Coty Germany (
4
), iz katerih izhaja, da se pojem „posest“ ne pojavlja v vseh jezikovnih različicah člena 9 Uredbe (EU) 2017/1001, (
5
) pri čemer so v nekaterih različicah uporabljeni glagoli ali samostalniki, ki označujejo „skladiščenje“ blaga, za kar bi bil potreben neposreden dostop do blaga.
23.
Vendar predložitveno sodišče poudarja, da pravo Unije že dopušča, da se trgovcu pripišejo ravnanja ponudnika logističnih storitev oziroma prevoznika, ki posegajo v nacionalno pravico intelektualne lastnine. (
6
)
24.
V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali lahko imetnik nacionalne znamke v skladu s členom 10(3)(b) Direktive [2015/2436] doseže, da se tretji osebi prepove v tujini skladiščiti blago, ki krši znamko, z namenom ponujanja ali dajanja na trg v državi, v kateri je znamka zaščitena?
2.
Ali je v zvezi s pojmom skladiščenja v smislu člena 10(3)(b) Direktive [2015/2436] odločilna dejanska možnost dostopa do blaga, ki krši znamko, ali pa zadostuje možnost vplivanja na tistega, ki ima dejanski dostop do tega blaga?“
25.
Pisna stališča sta predložila imetnik nemških znamk in Evropska komisija.
Analiza
26.
V skladu s členom 10(1) Direktive (EU) 2015/2436 registracija znamke podeljuje imetniku izključno pravico iz te znamke, na podlagi katere ima imetnik v skladu s členom 10(2)(a) pravico, da tretjim osebam, ki nimajo njegovega soglasja, prepreči, da bi v gospodarskem prometu v povezavi z blagom ali storitvami, ki so enake tistim, za katere je znamka registrirana, uporabljale znak, ki je enak tej znamki. V členu 10(3) navedene direktive je nato primeroma naštetih več vrst uporabe, ki jih lahko imetnik znamke prepove. (
7
) Med drugim je v členu 10(3)(b) navedene direktive določeno, da lahko imetnik registrirane znamke prepove ponujanje blaga, označenega z njegovo znamko, njegovo dajanje na trg ali skladiščenje v te namene.
27.
Uvodoma bi želel spomniti, da je za varstvo znamk v Evropski uniji značilen soobstoj različnih sistemov varstva. Na eni strani si zakonodajalec Unije z Direktivo (EU) 2015/2436 prizadeva za približevanje nacionalnih zakonodaj o znamkah. Na drugi strani je bilo z Uredbo 2017/1001 uvedeno enotno pravo v zvezi z znamkami, ki velja na celotnem ozemlju Unije. Pravo Unije v zvezi z znamkami ne nadomešča prava držav članic o znamkah, temveč dopolnjuje nacionalne sisteme varstva. Nacionalne znamke še naprej obstajajo, ker se obravnavajo kot nujne za podjetja, ki se ne odločijo za zaščito svoje znamke na ravni Unije. (
8
)
28.
Naj tudi spomnim, da so na podlagi načela teritorialnosti (lex loci protectionis) pravni učinki določene znamke omejeni na ozemlje države, v kateri je zaščitena. (
9
) To načelo pomeni, da so pogoji varstva odvisni od prava države, v kateri se to varstvo uveljavlja. Poleg tega se lahko z nacionalnim pravom sankcionirajo samo dejanja, storjena na zadevnem nacionalnem ozemlju. Zato imetnik nacionalne znamke zunaj tega ozemlja navedenega varstva praviloma ne more uveljavljati. (
10
) To načelo velja tudi za znamke Evropske unije, saj varstvo na ravni Unije praviloma ne omogoča uveljavljanja varstva na ozemljih zunaj Unije. (
11
)
29.
V tej zadevi načelo teritorialnosti kot tako ni predmet obravnave. Vprašanje pa je, ali bi se lahko ravnanje v tujini v posebnih okoliščinah štelo za kršitev pravice iz nacionalne znamke, tako da bi lahko imetnik te pravice na podlagi člena 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436 dosegel prepoved ponujanja, dajanja na trg ali skladiščenja blaga, označenega z njegovo nacionalno znamko. Namen obeh vprašanj za predhodno odločanje je natančneje opredeliti obseg enega od dejanj, ki jih imetnik zaščitene znamke lahko prepove, in sicer dejanja „skladiščenja [blaga] v te namene“.
30.
V zvezi s tem bi dodal, da je Sodišče že pojasnilo, da iz besedila člena 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436 izhaja, da pojem „skladiščenje v te namene“ zajema skladiščenje z namenom ponujanja blaga ali njegovega dajanja na trg. Iz tega izhaja, da mora za to, da bi se skladiščenje blaga, označenega z znaki, ki so enaki zaščiteni znamki, lahko opredelilo kot „uporaba“ tega znaka v smislu člena 10(2) te direktive in bi lahko imetnik te znamke uveljavljal svoje pravice na podlagi člena 10(3)(b) te direktive, gospodarski subjekt sam delovati v skladu z namenom iz te določbe, torej ponujati ali dajati blago na trg. Skladiščenje blaga z namenom dajanja na trg je torej dejanje pred sproščanjem v porabo, ki ga je zakonodajalec Unije izrecno opredelil kot tako in ki mu lahko imetnik znamke nasprotuje. (
12
)
Prvo vprašanje, ki se nanaša na kršitev pravice iz nacionalne znamke zaradi ekstrateritorialnega skladiščenja
31.
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem za predhodno odločanje sprašuje, ali je treba člen 10(3)(b) Direktive 2015/2436 razlagati tako, da lahko imetnik nacionalne znamke doseže, da se tretji osebi prepove v tujini skladiščiti blago, ki krši njegovo znamko, z namenom ponujanja tega blaga v državi, v kateri je ta znamka zaščitena, ali dajanja na tamkajšnji trg.
32.
Po mojem mnenju je na to vprašanje na podlagi sodne prakse Sodišča mogoče odgovoriti pritrdilno.
33.
V sodbi v zvezi s spletnim ponujanjem za prodajo ali oglaševanjem blaga, označenega z znakom, enakim ali podobnim zaščiteni znamki, ki je namenjeno potrošnikom v Uniji, je Sodišče razsodilo, da bi bila učinkovitost teh predpisov ogrožena, če ti ne bi veljali za uporabo znaka, enakega ali podobnega znamki, registrirani v Uniji, zgolj zato, ker ima tretja oseba, ki tako ponuja ali oglašuje, prebivališče ali sedež v tretji državi, ker je strežnik spletnega mesta, ki ga uporablja, v taki državi ali celo ker je blago, ki je predmet navedene ponudbe ali oglaševanja, v tretji državi. Sodišče je menilo, da lahko imetnik znamke v skladu s členom 5 Prve direktive 89/104 ali člena 9 Uredbe št. 40/94 nasprotuje tej prodaji, ponudbi za prodajo ali oglaševanju. (
13
)
34.
Sodišče je dodalo, da zgolj dostopnost spletnega mesta na ozemlju, za katero je znamka registrirana, ne zadostuje za ugotovitev, da so ponudbe za prodajo, ki so na tem spletnem mestu prikazane, namenjene potrošnikom na tem ozemlju. Nacionalna sodišča so pristojna, da v vsakem posameznem primeru presodijo, ali upoštevni indici kažejo na to, da je ponudba za prodajo, prikazana na spletnem trgu, dostopnem na ozemlju, za katero je znamka registrirana, namenjena potrošnikom na tem ozemlju, pri tem pa med drugim upoštevajo, ali so ob ponudbi za prodajo navedena pojasnila glede geografskih območij, na katera je prodajalec blago pripravljen poslati. (
14
)
35.
Poleg tega v nekaterih zadevah v zvezi z ukrepi, ki so na voljo imetniku pravice intelektualne lastnine, če se v Uniji prodaja blago, ki je označeno z njegovo znamko in je iz tretje države, zlasti kadar se to blago ponuja ali prodaja, medtem ko je blago v zunanjem tranzitnem postopku ali postopku carinskega skladiščenja, je Sodišče v bistvu odločilo, da so varovane pravice intelektualne lastnine lahko kršene, če je blago iz tretjih držav, še preden prispe na ozemlje, za katero velja to varstvo, predmet poslovnega dejanja, namenjenega potrošnikom na tem ozemlju, kot je prodaja ali ponudba za prodajo. Imetnik znamke zato lahko nasprotuje ponudbi ali prodaji takega blaga, če ta nujno obsega dajanje tega blaga na trg Unije. (
15
)
36.
Poleg tega je Sodišče – kot poudarja predložitveno sodišče – pri odločanju o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, vloženem v okviru kazenskega postopka zaradi pomoči pri nedovoljenem gospodarskem izkoriščanju avtorskopravno varovanih del, navedlo, da je mogoče z dejanji, opravljenimi v tujini, kršiti pravico, ki je varovana zgolj na nacionalnem ozemlju. Tako je Sodišče v zadevi Donner menilo, da trgovec, ki oglaševanje usmeri k članom javnosti, ki prebivajo v določeni državi članici, in vzpostavi ali jim omogoči poseben sistem dobave in način plačila ali dovoljuje tretjim, da to naredijo, tako da tem članom javnosti omogoči, da pridobijo primerke del, ki so avtorskopravno varovana v tej državi članici, v državi članici, v kateri pride do dobave, stori dejanje, ki pomeni kršitev navedene pravice. (
16
)
37.
Podobno je Sodišče v zadevi, ki se je nanašala na pristojnost sodišč držav članic v primeru domnevne kršitve materialne avtorske pravice, menilo, da morajo biti sodišča države članice, v kateri so materialne avtorske pravice zagotovljene, pristojna za odločanje o domnevnih kršitvah teh pravic, tudi če je domnevna kršitev teh pravic posledica dejanj, storjenih v drugi državi članici, če obstaja nevarnost, da bo domnevna škoda nastala na območju pristojnosti sodišča, ki odloča. (
17
)
38.
Iz vse navedene sodne prakse jasno izhaja, da je pri ugotavljanju, ali lahko imetnik pravice intelektualne lastnine to uveljavlja v zvezi z dejanji, storjenimi v tujini, bistveno predvsem to, da so ta dejanja, kot je prodajanje, ponujanje za prodajo ali dajanje zadevnega blaga na trg, namenjena potrošnikom na ozemlju, na katerem je zadevna pravica intelektualne lastnine varovana.
39.
Ne glede na konkretne okoliščine navedenih sodb so ugotovitve v zvezi s pravnimi sredstvi, ki so imetniku pravice intelektualne lastnine na voljo, kadar je ta pravica domnevno kršena z dejanji, storjenimi v tujini – zunaj ozemlja, na katerem je ta pravica varovana – horizontalne, zato lahko po mojem mnenju veljajo tudi ta primer.
40.
Podobno se je treba namreč izogniti temu, da bi tretja oseba, ki brez soglasja imetnika nacionalne znamke uporabila znak, ki je enak nacionalni znamki, za blago, ki je enako tistemu, za katero je ta registrirana, lahko ugovarjala uporabi člena 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436 in tako ogrozila polni učinek te določbe s sklicevanjem na kraj skladiščenja blaga, če ga namerava ponujati ali dati na trg na ozemlju, na katerem je ta znamka zaščitena.
41.
Ker je skladiščenje blaga z namenom ponujanja ali dajanja na trg ena od vrst uporabe v smislu člena 10(2) Direktive (EU) 2015/2436, ki jo lahko imetnik znamke prepove, kar je izrecno navedeno v odstavku 3(b) te določbe, mora imeti po mojem mnenju imetnik nacionalne znamke na podlagi izključne pravice, ki mu jo podeljuje znamka, možnost, da mu nasprotuje.
42.
Člen 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436 je zato treba razlagati tako, da zagotavlja varstvo nacionalne znamke pred skladiščenjem blaga, ki krši pravice iz te znamke, zunaj ozemlja, kjer je zaščitena, če je namen tega skladiščenja ponujanje tega blaga v državi, v kateri je ta znamka zaščitena, ali dajanje na tamkajšnji trg.
43.
Ker mora obstajati ustrezna vez z nacionalnim ozemljem, na katerem je znamka zaščitena, je takšna razlaga navedene določbe skladna z načelom teritorialnosti. Prav tako je skladna z ustaljeno sodno prakso Sodišča, ki je ničkolikokrat razsodilo, da je izključna pravica imetnika znamke podeljena zato, da bi ta lahko zaščitil svoje posebne interese kot imetnik te znamke, to je da bi se zagotovilo, da lahko zadnjenavedena izpolnjuje svoje funkcije. Uveljavljanje te pravice mora biti zato pridržano za primere, v katerih uporaba znaka s strani tretje osebe posega ali bi lahko posegala v funkcije znamke, mednje pa spada bistvena funkcija znamke, ki je, da se končnemu potrošniku ali uporabniku zagotovi identiteta izvora blaga, označenega z znamko, tako da se mu omogoči, da brez verjetnosti zmede razlikuje med tem blagom in blagom drugega izvora. (
18
)
44.
Ob upoštevanju zgornjih preudarkov menim, da je treba člen 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436 razlagati tako, da lahko imetnik nacionalne znamke doseže, da se tretji osebi prepove v drugi državi članici skladiščiti blago, ki krši njegovo znamko, z namenom ponujanja tega blaga v državi, v kateri je znamka zaščitena, ali njegovega dajanja na tamkajšnji trg.
Drugo vprašanje, ki se nanaša na pojem „skladiščenje“
45.
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali je treba člen 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436 razlagati tako, da gre za skladiščenje v smislu te določbe, če obstaja možnost dejanskega dostopa do blaga, ki krši znamko, ali pa je dovolj že to, da obstaja možnost vplivanja na osebo, ki ima dejanski dostop do tega blaga.
46.
Glede na pomen pojma „Besitz“ v nemškem pravu, kot izhaja iz točke 21 teh sklepnih predlogov, je treba vprašanje za predhodno odločanje razumeti tako, da se nanaša na to, ali je treba skladiščenje v smislu člena 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436 („besitzen“ v nemški jezikovni različici) razumeti le kot „pridobitev dejanske oblasti“ nad blagom, tako da preneha, ko posestnik nima več možnosti dejanskega dostopa do tega blaga, ali pa – kot v nemškem pravu – zajema tudi položaj, v katerem oseba „podeli“ ali „naloži“„pravico ali obveznost do posesti“ tega blaga tretji osebi, tako da ima ta oseba odločilen vpliv na to tretjo osebo pri odločanju o namembnosti tega blaga.
47.
V skladu z ustaljeno sodno prakso tako iz zahtev po enotni uporabi prava Unije in iz načela enakosti izhaja, da je treba izraze določbe prava Unije, ki se za opredelitev smisla in obsega ne sklicujejo posebej na pravo držav članic, navadno razlagati samostojno in enotno v celotni Uniji, in sicer ob upoštevanju okvira, v katerega je določba umeščena, in cilja, ki se uresničuje z zadevno ureditvijo. (
19
)
48.
Poleg tega je treba zaradi zagotavljanja enotne razlage različnih jezikovnih različic določbe prava Unije, v primeru razlik med temi različicami, zadevno določbo razlagati glede na splošno sistematiko in namen predpisa, katerega del je. (
20
)
49.
Člen 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436 pa se pri opredeljevanju svojega pomena in področja uporabe ne sklicuje na pravo držav članic, medtem ko iz primerjalnega pregleda različnih jezikovnih različic izhaja, da se nekoliko razlikujejo.
50.
Kot pravilno poudarja predložitveno sodišče, je Sodišče pojem „skladiščenje“ obravnavalo v sodbi Coty Germany. Med drugim je šlo za vprašanje, ali se to, da nekdo skladišči blago, s katerim se krši pravica iz znamke, ne da bi ga sam ponujal za prodajo ali dal na trg in ne da bi ga nameraval ponujati za prodajo ali dati na trg, lahko šteje za „uporabo“ znamke v smislu člena 9(1) Uredbe št. 207/2009 ter člena 9(1) in (2) Uredbe 2017/1001 ter zlasti za „skladiščenje“ tega blaga z namenom njegovega ponujanja ali dajanja na trg v smislu člena 9(2)(b) Uredbe št. 207/2009, katerega vsebina je prevzeta v členu 9(3)(b) Uredbe 2017/1001. (
21
)
51.
V zvezi s tem je generalni pravobranilec M. Campos Sánchez-Bordona pravilno ugotovil, da se pojem „posest“ ne pojavlja v vseh jezikovnih različicah člena 9(3)(b) Uredbe 2017/1001. Tako sta v francoski („détenir“) in nemški („besitzen“) uporabljeni besedi, ki sta neposredno povezani s pravnim institutom posesti („possessio“). V drugih različicah, kot so španska, italijanska, portugalska, angleška in švedska („almacenarlos“, „stoccaggio“, „armazená-los“, „stocking“ in „lagra“), so bili uporabljeni glagoli ali samostalniki, ki označujejo dejanje skladiščenja blaga. (
22
)
52.
Čeprav Sodišču v sodbi Coty Germany nazadnje ni bilo treba odločiti, kako bi bilo treba konkretno razumeti pojem „posest“ v smislu člena 9(3)(b) Uredbe 2017/1001, in se je osredotočilo na poslovni namen posedovanja „z namenom ponujanja blaga ali dajanja na trg“, so v navedeni sodbi in sodni praksi Sodišča koristne smernice za odgovor na vprašanje, postavljeno v tej zadevi.
53.
Kot je namreč navedeno v točki 30 teh sklepnih predlogov, je skladiščenje blaga, označenega z zaščiteno znamko, ena od vrst „uporabe“ znamke v smislu člena 9(2) Uredbe 2017/1001 ali člena 10(2) Direktive (EU) 2015/2436, ki so primeroma naštete v odstavku 3 teh določb, ki jih lahko imetnik pravice iz znamke Evropske unije ali iz nacionalne pravice znamke prepove, če je takšno skladiščenje namenjeno ponujanju blaga ali njegovemu dajanju na trg.
54.
Sodišče je že imelo priložnost poudariti, da izraz „uporaba“ v skladu z običajnim pomenom zahteva aktivno ravnanje in neposredno ali posredno nadzorovanje dejanja, ki pomeni uporabo. V zvezi s tem je ugotovilo, da so v členu 9(2) Uredbe št. 207/2009 in členu 5(3) Direktive 2008/95, katerih vsebina je povzeta v členu 10(3) Direktive 2015/2436, kjer so primeroma naštete vrste uporabe, ki jih imetnik znamke lahko prepove, navedena izključno dejanja tretje osebe. (
23
) V tem okviru je Sodišče spomnilo, da je namen člena 9 Uredbe 207/2009 in člena 5 Direktive 2008/95 imetniku znamke Evropske unije ali nacionalne znamke zagotoviti pravni instrument, ki mu omogoča, da tretji osebi prepove in tako ustavi uporabo te znamke brez njegove privolitve. To uporabo pa lahko dejansko ustavi in torej navedeno prepoved upošteva zgolj tretja oseba, ki neposredno ali posredno nadzira dejanje, ki pomeni uporabo. (
24
)
55.
Sodišče je torej obravnavalo različne primere, v katerih je tretji ponudnik storitev – upravljavec spletne tržnice, oglaševalec ali imetnik skladišča – uporabil znak, ki se ujema z znamko druge osebe, in pri tem ugotavljalo, ali se lahko šteje, da ta tretja oseba navedeni znak „uporablja“.
56.
Tako je Sodišče menilo, da upravljavci spletnih tržnic, ki prodajalcem, ki poslujejo na teh tržnicah, zagotavljajo storitve skladiščenja, in katerih cilj ni, da bi sami ponujali blago, ki ga skladiščijo, ali ga sami dajali na trg, ne „uporabljajo“ znakov, s katerimi je označeno skladiščeno blago. Sodišče je pojasnilo, da ustvarjanje tehničnih pogojev, potrebnih za uporabo znaka, in plačilo za to storitev, ne pomenita nujno, da tisti, ki to storitev opravlja, sam uporablja navedeni znak. Če ni mogoče ugotoviti povezave med zadevnim znakom in storitvami, ki jih zagotavlja tretji ponudnik storitev, ga uporabljajo stranke tega ponudnika storitev. (
25
)
57.
Poleg tega po mnenju Sodišča oglaševalcu ni mogoče pripisati samostojnih dejanj drugih gospodarskih subjektov, kot so dejanja upravljavcev indeksnih spletnih strani, ki ne upoštevajo izrecnih navodil, ki jih je dal oglaševalec in ki se nanašajo prav na preprečitev te uporabe, ali s katerimi oglaševalec ni imel nobenega neposrednega ali posrednega razmerja in ki ne delujejo po naročilu ali na račun tega oglaševalca, temveč na lastno pobudo in v lastnem imenu. Člena 10(2) Direktive (EU) 2015/2436 torej ni mogoče razlagati tako, da je mogoče osebo ne glede na njeno ravnanje šteti za uporabnika znaka, ki je enak ali podoben znamki nekoga drugega, zgolj zato, ker bi mu ta uporaba lahko zagotovila ekonomsko ugodnost. (
26
)
58.
Sodišče je tudi v primeru imetnika skladišča, ki pri običajnem opravljanju svojega poklica zgolj skladišči proizvode za tretjo osebo, menilo, da njegovo izvajanje storitve skladiščenja blaga, ki je označeno z znamko drugega, ne pomeni „uporabe“ znaka. Posredniki, kakršni so upravljavci carinskih skladišč, ki opravljajo storitve za svoje stranke, zato niso odgovorni za morebitne kršitve pravic iz znamke, če znamke ne uporabljajo v okviru svoje poslovne komunikacije ali v okviru svojih gospodarskih dejavnosti. To pa ne velja za gospodarski subjekt, ki blago, označeno z znamko, katere imetnik ni on sam, preda temu imetniku skladišča in ga da uskladiščiti za namene dajanja na trg. Ta gospodarski subjekt je zato treba opredeliti kot nekoga, ki „skladišči v te namene“ v smislu člena 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436. Drugače dejanja skladiščenja za namene dajanja na trg, ki je omenjeno v navedenem členu 10(3) in ki je običajno izvedeno brez neposrednega stika s potencialnimi potrošniki, ne bi bilo mogoče opredeliti kot „uporabo“ v smislu navedenega člena in torej ne bi moglo biti prepovedano, čeprav je zakonodajalec Unije zanj izrecno navedel, da se lahko prepove. (
27
)
59.
Sodišče torej pri presojanju, ali tretja oseba znak, ki je enak ali podoben zaščiteni znamki, uporablja v smislu člena 10(2) Direktive (EU) 2015/2436, ponudnike storitev razlikuje glede na to, katere storitve ponujajo in kako ravnajo. Taka uporaba ni podana, če tretja oseba zagotavlja zgolj tehnično rešitev, ki je potrebna za omogočanje uporabe znaka, ali če je njeno ravnanje pasivno, ne da bi neposredno ali posredno nadzorovala dejanje, ki pomeni uporabo. (
28
)A contrario pa v smislu navedene določbe gre za uporabo, če zadevna tretja oseba neposredno ali posredno nadzoruje dejanje, ki pomeni uporabo. To je lahko prodajalec, ki za ponujanje ali dajanje na trg blaga, označenega z znamko, katere imetnik ni on sam, uporablja spletne tržnice, ali gospodarski subjekt, ki takšno blago z namenom dajanja na trg preda imetniku skladišča in ki zaščiteno znamko uporablja v okviru svoje poslovne komunikacije. (
29
)
60.
Iz vsega navedenega izhaja, da je na eni strani „skladiščenje“ z namenom ponujanja blaga ali njegovega dajanja na trg ena od vrst uporabe, ki so izrecno navedene v členu 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436, ki jo lahko imetnik zaščitene znamke prepove. Na drugi strani je Sodišče vsebinsko že ugotovilo, da trgovec, ki imetniku skladišča z namenom dajanja na trg preda blago, označeno z znamko, katere imetnik ni on sam, to znamko uporablja in navedeno blago skladišči v smislu te določbe. Zato menim, da člen 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436 imetniku zaščitene nacionalne znamke podeljuje pravico, da ukrepa zoper vsako tretjo osebo, ki to skladiščenje neposredno ali posredno nadzoruje.
61.
Skladiščenje blaga z namenom ponujanja ali dajanja na trg je torej treba razumeti tako, da zajema vsak položaj, v katerem tretja oseba, ki ji imetnik zaščitene znamke nasprotuje, bodisi sama skladišči blago z namenom ponujanja ali dajanja na trg na ozemlju, na katerem je znamka zaščitena, bodisi ga v ta namen v njenem imenu skladišči druga oseba, ima pa na to osebo odločilen vpliv, tako da lahko ta tretja oseba tudi posredno odloča o namembnosti tega blaga.
62.
Taka razlaga člena 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436 je skladna tudi s ciljem člena 10 te direktive, ki je imetniku znamke zagotoviti pravni instrument, ki mu omogoča, da tretji osebi prepove in tako ustavi njeno uporabo te znamke brez njegove privolitve. Kot pravilno poudarja Komisija, taka razlaga imetniku znamke zagotavlja učinkovito varstvo. Sicer bi se tretja oseba, ki ima posreden nadzor prek druge osebe, lahko izognila pravnim posledicam člena 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436, kljub temu da blago – čeprav posredno – nadzoruje za namene ponujanja ali dajanja na trg na zaščitenem ozemlju.
63.
Zato sklepno menim, da je treba člen 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436 razlagati tako, da skladiščenje v smislu te določbe zajema položaj, v katerem lahko nekdo odločilno vpliva na osebo, ki ima dejanski dostop do blaga, z namenom odločanja – čeprav posredno – o namembnosti tega blaga.
Predlog
64.
Na podlagi navedenega Sodišču predlagam, naj na vprašanja Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija) odgovori tako:
Člen 10(3)(b) Direktive (EU) 2015/2436 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami
je treba razlagati tako, da
–
imetnik nacionalne znamke lahko doseže, da se tretji osebi prepove v drugi državi članici skladiščiti blago, ki krši njegovo znamko, z namenom ponujanja tega blaga v državi, v kateri je znamka zaščitena, ali njegovega dajanja na tamkajšnji trg;
–
skladiščenje v smislu te določbe zajema položaj, v katerem lahko nekdo odločilno vpliva na osebo, ki ima dejanski dostop do blaga, z namenom odločanja – čeprav posredno – o namembnosti tega blaga.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 2015, L 336, str. 1).
(
3
)	Sodba z dne 21. junija 2012, Donner (C‑5/11, EU:C:2012:370, točka 30, v nadaljevanju: sodba Donner).
(
4
)	C‑567/18, EU:C:2019:1031, točki 46 in 47.
(
5
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2017, L 154, str. 1).
(
6
)	Glej sodbo Donner (točka 27).
(
7
)	Glej sodbi z dne 17. novembra 2022, Merck Sharp & Dohme in drugi (C‑224/20, v nadaljevanju: sodba Merck Sharp & Dohme in drugi, EU:C:2022:893, točka 112 in navedena sodna praksa), ter z dne 17. novembra 2022, Impexeco in PI Pharma (C‑253/20 in C‑254/20, EU:C:2022:894, točka 44).
(
8
)	Glej uvodne izjave od 5 do 8 Uredbe 2017/1001. Glej tudi sodbo z dne 22. marca 2012, Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, točki 30 in 31), in sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Jääskinena v zadevi Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, točke od 31 do 33).
(
9
)	Glej uvodno izjavo 5 Uredbe 2017/1001; glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Jääskinena v zadevi Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, točka 29) in med drugim Wertheimer, H. W., „The Principle of Territoriality in the Trademark Law of the Common Market Countries“, International and Comparative Law Quarterly, 1967, zv. 16, št. 3, str. 630, in Dinwoodie, G. B., „Territorial Overlaps in Trademark Law: The Evolving European Model“, Notre Dame Law Review, 2017, zv. 92, št. 4, str. 1673.
(
10
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 22. junija 1994, IHT Internationale Heiztechnik in Danzinger (C‑9/93, EU:C:1994:261, točka 22), in z dne 19. aprila 2012, Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:220, točka 25).
(
11
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 7. decembra 2017, Coca-Cola/EUIPO – Mitico (Master) (T‑61/16, EU:T:2017:877, točka 81), in z dne 21. decembra 2022, International Masis Tabak/EUIPO – Philip Morris Brands (Prikaz zavojčka cigaret) (T‑44/22, EU:T:2022:843, točka 78).
(
12
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2015, TOP Logistics in drugi (C‑379/14, EU:C:2015:497, točke 38, 41 in 42), ki se sklicuje na člen 5(3) Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 92). Ta direktiva je bila nadomeščena z Direktivo 2008/95/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 2008, L 299, str. 25), zadnjenavedena pa z Direktivo 2015/2436. Člen 5(1), (2) in (3)(b) Prve direktive 89/104 se glede besedila, konteksta ali namena v primerjavi z enakovredno določbo Direktive 2008/95 – členom 5(1), (2) in (3)(b) – in Direktive 2015/2436 – členom 10(1), (2) in (3)(b) – vsebinsko ni spremenil. Iz tega izhaja, da sklicevanje na sodno prakso v zvezi s temi določbami Prve direktive 89/104 in Direktive 2008/95 ostaja upoštevno za razlago člena 10 Direktive (EU) 2015/2436.
Glej tudi sodbo z dne 2. aprila 2020, Coty Germany (C‑567/18, v nadaljevanju: sodba Coty Germany, EU:C:2020:267, točki 44 in 45), v kateri je bil obravnavan člen 9(2)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o znamki Evropske unije (UL 2009, L 78, str. 1). Ker je besedilo člena 9 Uredbe 2017/1001 – katerega vsebina je povzeta iz člena 9 Uredbe št. 207/2009 in člena 9 Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146) – skoraj enako tistemu iz člena 10 Direktive 2015/2436, se lahko razlogovanje v zvezi s temi določbami uredb o znamki Unije smiselno prenese na to določbo Direktive 2015/2436. Glej v zvezi s tem sodbo Merck Sharp & Dohme in drugi (točke od 112 do 116); glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Camposa Sánchez-Bordone v zadevi ÖKO-Test Verlag (C‑690/17, EU:C:2019:39, točka 26).
(
13
)	Glej sodbo z dne 12. julija 2011, L’Oréal in drugi (C‑324/09, v nadaljevanju: sodba L’Oréal in drugi, EU:C:2011:474, točke 62, 63 in 67), ki se je med drugim nanašala na blago, ki se je nahajalo v državi, ki ni članica Evropskega gospodarskega prostora, in je bilo označeno z znamko, registrirano v državi članici Unije, ki ga je gospodarski subjekt brez soglasja imetnika te znamke na spletni platformi za trgovanje oglaševal in ponujal za prodajo potrošnikom na ozemlju, za katero je bila ta znamka registrirana.
Glej v tem smislu tudi sodbo z dne 5. septembra 2019, AMS Neve in drugi (C‑172/18, EU:C:2019:674, točke od 47 do 49 in navedena sodna praksa), ki se je nanašala na pristojnost sodišč države članice za obravnavanje tožbe zaradi kršitve znamke Evropske unije, kadar se to oglaševanje ali ponujanje za prodajo nanaša na potrošnike iz te države, čeprav tretja oseba odločitve in ukrepe z namenom tega elektronskega sporočanja sprejme v drugi državi članici. V tej sodbi se je Sodišče oprlo zlasti na razlogovanje iz sodbe L’Oréal in drugi.
(
14
)	Glej sodbi L’Oréal in drugi (točki 64 in 65 in navedena sodna praksa), ter z dne 5. septembra 2019, AMS Neve in drugi (C‑172/18, EU:C:2019:674, točka 56).
(
15
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 18. oktobra 2005, Class International (C‑405/03, EU:C:2005:616, točke od 58 do 61), ki se je med drugim nanašala na razlago člena 5(1), (2) in (3)(b) Prve direktive 89/104 ter člena 9(1) in (2)(b) Uredbe št. 40/94; glej tudi sodbo z dne 1. decembra 2011, Philips (C‑446/09 in C‑495/09, EU:C:2011:796, točke od 56 do 58), ki se je nanašala na blago, ki lahko krši izključne pravice, podeljene z registriranimi modeli, ter nekatere avtorske pravice in znamko Evropske unije, in v kateri se je Sodišče sklicevalo na sodbo L’Oréal in drugi, ter sodbo z dne 18. oktobra 2005, Class International (C‑405/03, EU:C:2005:616). Glej tudi sodbo z dne 6. februarja 2014, Blomqvist (C‑98/13, EU:C:2014:55, točke od 32 do 35).
(
16
)	Sodba Donner (točka 30). Natančneje, Sodišče je ugotovilo, da tak trgovec izvaja „javno distribuiranje“ v smislu člena 4(1) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230).
(
17
)	Glej sodbo z dne 3. oktobra 2013, Pinckney (C‑170/12, EU:C:2013:635, točke od 43 do 47). Sodišče je pojasnilo, da je sodišče, ki odloča, pristojno le za odločanje o škodi, ki je nastala na ozemlju države članice, ki ji pripada.
(
18
)	V zvezi s tem glej med drugim sodbe z dne 27. oktobra 2022, Soda-Club (CO2) in SodaStream International (C‑197/21, EU:C:2022:834, točki 35 in 36); Merck Sharp & Dohme in drugi (točka 45), ter z dne 25. januarja 2024, Audi (Nosilec emblema na sprednji maski) (C‑334/22, EU:C:2024:76, točka 31).
(
19
)	Glej med drugim sodbo z dne 13. oktobra 2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:786, točka 32 in navedena sodna praksa).
(
20
)	Glej sodbo z dne 22. marca 2012, Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, točka 42 in navedena sodna praksa).
(
21
)	Sodba Coty Germany (točka 35).
(
22
)	Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Camposa Sánchez-Bordone v zadevi Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2019:1031, točka 46).
(
23
)	Glej sodbo z dne 3. marca 2016, Daimler (C‑179/15, v nadaljevanju: sodba Daimler), EU:C:2016:134, točka 40), „kot je ‚opremljanje‘ blaga in njegove embalaže z znakom ali ‚uporaba‘ znaka na poslovni dokumentaciji in v oglaševanju, ‚ponujanje‘ blaga, njegovo ‚dajanje na trg‘ ali ‚skladiščenje‘ v te namene, njegov ‚uvoz‘ ali ‚izvoz‘ ali ‚ponujanje‘ ali ‚opravljanje‘ storitev pod tem znakom“.
(
24
)	Glej sodbe Daimler (točke od 39 do 41); z dne 25. julija 2018, Mitsubishi Shoji Kaisha in Mitsubishi Caterpillar Forklift Europe (C‑129/17, EU:C:2018:594, točka 38), Coty Germany (točki 37 in 38), in z dne 22. decembra 2022, Louboutin (Uporaba nedovoljenega znaka na spletni tržnici) (C‑148/21 in C‑184/21, EU:C:2022:1016, točki 27 in 28).
(
25
)	Glej v tem smislu sodbe z dne 23. marca 2010, Google France in Google (od C‑236/08 do C‑238/08, EU:C:2010:159, točki 57 in 72); L’Oréal in drugi (točke 92, 102 in 103); z dne 15. decembra 2011, Frisdranken Industrie Winters (C‑119/10, EU:C:2011:837, točki 29 in 32), in sodbo Coty Germany (točke od 40 do 48), kjer skladiščnik niti ni vedel, da skladišči proizvode, ki posegajo v pravice iz znamke; glej tudi sklep z dne 19. februarja 2009, UDV North America (C‑62/08, EU:C:2009:111, točka 47).
(
26
)	Glej v tem smislu sodbi Daimler (točke od 34 do 36, 39 in 42), in z dne 2. julija 2020, mk advokaten (C‑684/19, EU:C:2020:519, točke od 21 do 25).
(
27
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2015, TOP Logistics in drugi (C‑379/14, EU:C:2015:497, točke od 42 do 45), ki se sklicuje na člen 5(3) Prve direktive 89/104.
(
28
)	Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Camposa Sánchez-Bordone v zadevi Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2019:1031, točka 39), v katerih se sklicuje na člen 9(2) Uredbe 2017/1001.
(
29
)	Glej v tem smislu in po analogiji tudi sodbo Donner (točka 27), v kateri je Sodišče menilo, da je trgovec odgovoren za vse transakcije, ki jih izvede sam ali se izvedejo za njegov račun in ki vključujejo „javno distribuiranje“ v smislu člena 4(1) Direktive 2001/29 v državi članici, v kateri je distribuirano blago avtorskopravno varovano. Dodalo je, da je navedeni trgovec lahko odgovoren tudi za vse enakovrstne transakcije tretje osebe, kadar se je posebej usmeril k javnosti namembne države in ne bi smel spregledati ravnanj te tretje osebe.