62003CC0276_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Pagrindinis šio apeliacinio skundo dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo(2) klausimas yra, kas laikytina senaties termino, taikomo procedūroms dėl valstybės pagalbos pagal 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB Sutarties 93 straipsnio taikymo taisykles, 15 straipsnį (dabar EB sutarties 88 straipsnis)(3), nutraukimu.
2. Tiksliau sakant, ar gali šis terminas būti nutrauktas dėl Komisijos prašymo nacionalinėms institucijoms, suteikusioms pagalbą įmonei, pateikti informaciją, jei ši įmonė nežino apie prašymą?
3. Su problema susiję priešingi požiūriai dėl valstybės pagalbos, apie kurią nebuvo pranešta, gavėjo situacijos Komisijos atliekamo tyrimo dėl šios pagalbos kontekste.
Susiję teisės aktai
4. EB 88 straipsnyje numatoma, kad Komisija turi būti informuojama apie visas valstybės teikiamos pagalbos įmonėms priemones ir jas peržiūrėti.  Pagal 88 straipsnio 2 dalį, suteikus galimybę atitinkamoms šalims pateikti savo pastabas, Komisija, atsižvelgdama į prieitą išvadą, gali reikalauti, kad valstybė narė pagalbą panaikintų ar pakeistų.
5. Reglamentas Nr. 659/1999 buvo priimtas, kad siekiant padidinti skaidrumą ir teisinį tikrumą, susistemintų nusistovėjusią praktiką, kurią taikydama EB 88 straipsnį plėtojo ir nustatė Komisija(4) . Jis įsigaliojo 1999 m. balandžio 16 dieną.
6. Šio reglamento 2–9 straipsniai reglamentuoja procedūrą dėl pranešime nurodytos pagalbos. Pagal 4 straipsnio 4 dalį, jeigu po pirminio patikrinimo Komisijai kyla abejonių dėl pranešime nurodytos priemonės suderinamumo su bendrąja rinka, ji nusprendžia pradėti tyrimo procedūrą. Ši procedūra, reglamentuojama 6 ir 7 straipsniuose, numato, kad valstybės narės ir kitos suinteresuotosios šalys pateikia pastabas. Pagal 7 straipsnio 5 dalį, jeigu Komisija nustato, kad pranešime nurodyta pagalba yra nesuderinama su bendrąja rinka, ji priima „neigiamą sprendimą“.
7. 10–15 straipsniuose reglamentuojama procedūra dėl neteisėtos – t. y. šiame kontekste – pranešime nenurodytos – pagalbos. Pagal 10 straipsnio 1 ir 2 dalis, jeigu Komisija turi iš bet kurio šaltinio gautą informaciją apie įtariamą neteisėtą pagalbą, tokią informaciją ji iš karto patikrina. Prireikus Komisija prašo suinteresuotosios valstybės narės pateikti informaciją. Tam tikrais atvejais pagal 13 straipsnio 1 dalį patikrinimas užbaigiamas priimant sprendimą pradėti formalaus tyrimo procedūrą, reglamentuojamą 6 ir 7 straipsniuose.
8. Jei šiomis aplinkybėmis Komisija priima neigiamą sprendimą, iš valstybių narių reikalaujama išieškoti pagalbą pagal 14 straipsnį.
9. 15 straipsnyje teigiama:
„1.	Komisijos įgaliojimams išieškoti pagalbą taikomas dešimties metų senaties terminas(5) .
2.	Senaties terminas prasideda tą dieną, kai gavėjui suteikiama neteisėta pagalba kaip individuali pagalba arba pagal atitinkamą pagalbos sistemą. Bet kuri su neteisėta pagalba susijusi priemonė, kurios imasi Komisija arba jos prašymu veikianti valstybė narė, nutraukia senaties terminą. Po kiekvieno senaties termino nutraukimo laikas skaičiuojamas iš naujo. Senaties terminas sustabdomas, kol Komisijos sprendimas nagrinėjamas Europos Bendrijų Teisingumo Teisme.
3.	Bet kuri pagalba, kuriai taikomas senaties terminas yra pasibaigęs, yra laikoma esama pagalba.“ (Pataisytas vertimas)
10. Senaties terminas 15 straipsnyje nėra ankstesnės praktikos, susistemintos reglamente, dalis(6) . Preambulėje skelbiama(7) : „siekiant teisinio saugumo dėl neteisėtos pagalbos suteikimo derėtų nustatyti 10 metų senaties terminą, kuriam pasibaigus nebūtų galima reikalauti pagalbos išieškojimo“. (Pataisytas vertimas)
Faktinės ir procedūrinės aplinkybės
11. Scott SA
(iki 1987 m. lapkričio mėn. Bouton Bouchard Scott SA, toliau – Scott ) yra Prancūzijoje įsteigta įmonė, gaminanti buitinio ir sanitarinio popieriaus dirbinius.
12. 1987 m. rugpjūčio 31 d. susitarimu Orleano miestas ir La Loiret departamentas Scott
lengvatinėmis sąlygomis pardavė 48 hektarų sklypą La Saussaye pramoniniame rajone („minėta pagalba“).
13. Po 1996 m. gruodžio mėn. pateikto skundo 1997 m. sausio 17 d. laiške Komisija paprašė Prancūzijos institucijų pateikti daugiau informacijos. Paskui buvo susirašinėjama.
14. 1998 m. gegužės 20 d. Sprendimu Komisija nusprendė pradėti procedūrą, numatytą EB 88 straipsnio 2 dalyje. 1998 m. liepos 10 d. laišku ji pranešė Prancūzijos institucijoms apie šį sprendimą.
15. Apie 1998 m. rugsėjo 30 d. Sprendimą buvo pranešta kitoms suinteresuotosioms šalims, paskelbiant paskutinį minėtą laišką Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje (8) . Prancūzijos institucijos apie tai Scott
pranešė tą pačią dieną telefonu.
16. 1999 m. balandžio 16 d. įsigaliojo Reglamentas Nr. 659/1999.
17. 2000 m. liepos 12 d. Komisija priėmė Sprendimą 2002/14/EB(9) („ginčijamas sprendimas“), teigdama, kad minėta pagalba yra nesuderinama su bendrąja rinka, ir reikalaudama jos išieškojimo.
18. Ginčijamame sprendime(10) Komisija teigė, kad bet kuri su neteisėta pagalba susijusi priemonė, kurios imasi Komisija, nutraukia senaties terminą pagal Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnį. 1987 m. rugpjūčio 31 d. buvo suteikta minėta pagalba. Pirma priemonė, kurios ėmėsi Komisija, buvo formalus prašymas pateikti informaciją, 1997 m. sausio 16 d.(11) pateiktas Prancūzijos institucijoms. Todėl 10 metų senaties terminas buvo nutrauktas prieš jam pasibaigiant.
19. Komisija atmetė Scott
argumentą, kad senaties terminas skirtas apsaugoti pagalbos gavėją ir todėl yra nutraukiamas tik tada, kai gavėjas informuojamas apie tyrimą.
20. Komisija savo sprendime toliau teigė, kad klausimas, kas galiausiai apsaugomas senaties terminu, skiriasi nuo klausimo, kaip tas terminas apskaičiuojamas. Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnyje neminimos trečiosios šalys, o apsiribojama Komisijos ir valstybių narių sąryšiu. Komisija neprivalo suteikti informacijos trečiosioms šalims, kurios pagal 15 straipsnį neįgyja jokių ypatingų teisių. Su valstybės pagalba susijusiose procedūrose trečiosios šalys naudojasi tik procesinėmis teisėmis, kylančiomis iš EB 88 straipsnio 2 dalies. Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnyje pagalbos gavėjas nurodomas tik todėl, kad būtų nustatyta data, nuo kada skaičiuojamas senaties terminas – „diena, kai gavėjui  priteisiama neteisėta pagalba“.
21. Be to, gavėjas turi patikrinti, ar apie suteiktą pagalbą buvo pranešta. Jei apie ją nebuvo pranešta ir ji nepatvirtinta, nėra teisinio saugumo.
Apeliaciniu skundu skundžiamas teismo sprendimas
22. 2000 m. lapkričio 30 d. Scott
Pirmosios instancijos teisme pateikė ieškinį, kuriame prašoma panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis susijęs su minėtos pagalbos išieškojimo reikalavimu.
23. Tvirtinama, kad, inter alia, Komisija pažeidė Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnį, teigdama, jog šiame straipsnyje numatytas senaties terminas buvo nutrauktas 1997 m. sausio 17 d. prašymu pateikti informaciją, apie kurį Scott
nebuvo informuota.
24. Komisija vėl patvirtino savo nuomonę, pateiktą ginčijamame sprendime, bet taip pat teigė, kad senaties terminas nebuvo taikomas, nes sprendimas pradėti formalaus tyrimo procedūrą buvo priimtas 1998 m. gegužės 20 d., iki įsigaliojant Reglamentui Nr. 659/1999.
25. 2003 m. balandžio 10 d. Pirmosios instancijos teismas priėmė sprendimą dėl Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnio galimo pažeidimo.
26. Pirmosios instancijos teismo sprendimo 51–54 punktuose nagrinėjamas šios nuostatos taikomumas, pastebint, kad
pagal nusistovėjusią teismų praktiką procesinės teisės paprastai taikomos visoms jų įsigaliojimo metu vykstančioms procedūroms; kad 15 straipsnyje nėra pereinamojo laikotarpio nuostatų dėl jų ratione temporis
taikymo; ir kad iš ginčijamo sprendimo aišku, jog Komisija manė, kad Reglamentas Nr. 659/1999 turi būti taikomas.
27. Pirmosios instancijos teismo sprendimo 56 ir 57 punktuose pateikiama nuomonė, kad nors šis reglamentas nebuvo taikomas 1987 m. rugpjūčio 31 d., kuomet buvo suteikta minėta pagalba, taigi 15 straipsnyje numatytas senaties terminas nebuvo pradėtas skaičiuoti nuo to momento, vis dėlto tai yra data, kuri turi būti laikoma termino pradžia, 15 straipsnį taikant 2000  m. liepos 12 d. faktams. Todėl to laikotarpio įvykiai turi būti vertinami pagal šį reglamentą.
28. 58–62 punktuose Pirmosios instancijos teismas nurodė:
„58) 	 Kalbėdamas apie ieškovės argumentą, kad priemonės, priimtos Komisijos nuo 1997 m. sausio iki rugpjūčio mėn., negali nutraukti senaties termino taikant Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnį, nes ieškovė nežinojo apie priemones tuo metu, Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad 15 straipsnyje nustatomas vienintelis senaties terminas pagalbos išieškojimui, kuris tuo pačiu būdu taikomas atitinkamai valstybei narei ir trečiosioms šalims.
59) Šiuo atžvilgiu EB 88 straipsnyje nustatyta procedūra pirmiausia taikoma Komisijai ir atitinkamoms valstybėms narėms, o atitinkami asmenys, įskaitant pagalbos gavėjus, turi teisę būti informuojami ir turėti galimybę išdėstyti savo argumentus (žr. sprendimo Intermills prieš Komisiją,
323/82, Rink. 3809, 16 ir 17 punktus). Pagal nusistovėjusią teismų praktiką suinteresuotosios šalys iš esmės atlieka Komisijos informacijos šaltinio vaidmenį administracinėje procedūroje, nustatytoje pagal EB 88 straipsnio 2 dalį (sprendimo Skibsvaerftsforeningen ir kiti prieš Komisiją, T-266/94, Rink . II-1399, 256 punktas ir susiję sprendimai British Airways ir kt. bei British Midland Airways prieš Komisiją, T-371/94 bei T-394/94, Rink. II-2405, 59 punktas). Komisija neprivalo informuoti galimų suinteresuotų asmenų, įskaitant pagalbos gavėją, apie priemones, kurių ji imasi dėl neteisėtos pagalbos prieš pradedant administracinę procedūrą.
60) Iš to išplaukia, kad vien aplinkybė, jog ieškovė nežinojo apie Komisijos prašymus Prancūzijos institucijoms pateikti informaciją nuo 1997 m. sausio 17 d., < … > neturi panaikinti jų teisinio poveikio ieškovei. Todėl 1997 m. sausio 17 d. laiškas, nusiųstas Komisijos prieš administracinę procedūrą ir reikalaujantis iš Prancūzijos institucijų tolesnės informacijos, yra priemonė, pagal Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnį nutraukianti dešimties metų senaties terminą, kuris šiuo atveju prasidėjo 1987 m. rugpjūčio 31 d. prieš pasibaigiant senaties terminui, nors tuo metu ieškovė apie tokį susirašinėjimą nežinojo.
61) Be to, reiktų prisiminti, kad apie minėtą pagalbą nebuvo pranešta Komisijai. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, išskyrus ypatingas aplinkybes, gavėjas negali turėti teisėtų lūkesčių, kad pagalba buvo suteikta tinkamai, jei ji buvo suteikta nesilaikant EB 88 straipsnio nuostatų (sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-5/89, Rink. I-3437, 14 punktas ir sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C-169/95, Rink .
I-135, 51 punktas). Apdairus ūkio subjektas paprastai turėtų įsitikinti, kad šios procedūros buvo laikytasi.
62) Galiausiai reikia pastebėti, kad prieš 1999 m. balandžio 16 d. Komisijos teisės aktuose nebuvo nustatytas senaties terminas, susijęs su Komisijos veiksmais dėl nenurodytos valstybės pagalbos. Iš to išplaukia, kad iki šios datos ieškovė negalėjo turėti jokių teisėtų lūkesčių ar teisinio saugumo atsižvelgiant į senaties terminą, taikomą pranešime nenurodytai pagalbai, kuri buvo suteikta 1987 metais. Todėl Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnio išaiškinimas, išdėstytas minėtuose 50–57 punktuose, ir jo taikymas priemonėms, kurias Komisija priėmė 1997 m. sausio 17 d., nepanaikino ieškovės teisinio saugumo arba teisinių lūkesčių, kurie galėjo atsirasti per dešimt metų po minėtos pagalbos suteikimo.“
29. Todėl Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinį tiek, kiek jis buvo susijęs su Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnio manomu pažeidimu, ir tęsė procesą dėl likusios ginčo dalies – t. y. tiek, kiek tai susiję su kita pagalba, taip pat nagrinėjama ginčijamame sprendime, ir toliau nurodomais jos panaikinimo pagrindais. 2004 m. vasario 6 d. byla buvo sustabdyta laukiant sprendimo dėl šio apeliacinio skundo.
Argumentai apeliaciniam skundui paremti
30. Savo apeliaciniame skunde Scott
prašo Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą teismo sprendimą ir ginčijamą sprendimą tiek, kiek jie yra susiję su minėtos pagalbos išieškojimu, ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi apeliaciniame ir pirmosios instancijos teismuose išlaidas. Komisija Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą ir nurodo, kad bet kuriuo atveju daugelis svarbių klausimų nebuvo nagrinėjama Pirmosios instancijos teisme.
31. Pagrindinis nesutarimas kyla dėl Scott
tvirtinimo, kad senaties terminu siekiama apsaugoti pag albos gavėjo teisinę padėtį, ir dėl Komisijos požiūrio, kad tiek Reglamento Nr. 659/1999 tekstas, tiek turinys parodo, jog jame reglamentuojama procedūra siekiama sureguliuoti santykius tarp Komisijos ir valstybių narių, o ne apsaugoti gavėjus.
32. Dar tiksliau, Scott
– pripažindama, kad apeliaciniame skunde nagrinėjamas vienintelis klausimas („ar senaties terminą gali nutraukti priemonė, apie kurią nebuvo pranešta gavėjui“) – pateikia keletą argumentų, suskirstytų į šešias grupes. Argumentus trumpai galima apibūdinti taip.
33. Pirmiausia, Scott
tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas suklydo taikydamas naujai nustatytas Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnio nuostatas, tartum jas reglamentuotų ankstesnė teismų praktika, susijusi su administracinių procedūrų organizavimu, ir ypač laikydamas pagalbos gavėjus tiesiog informacijos šaltiniais bei ignoruodamas faktą, kad 15 straipsnis buvo būtent skirtas nustatyti senaties terminą, užtikrinantį gavėjui teisinį saugumą.
34. Komisija atsako, kad taip nenustatoma jokia konkreti teisinė klaida. Bet kuriuo atveju Teisingumo Teismas teisingai aiškino reglamentą ir teisingai atsižvelgė į esamą teismų praktiką. Nei 15 straipsnis, nei kita Reglamento Nr. 659/1999 arba taisyklių dėl valstybės pagalbos apskritai nuostata
nenagrinėja sankcijų skyrimo įmonėms arba jų teisių apsaugos. Be to, skundžiamame teismo sprendime pagalbos gavėjai nėra laikomi „tiesiog“ informacijos šaltiniais, bet pakartojama esama ir susijusi teismų praktika, kad jie „iš esmės“ atlieka šį vaidmenį.
35. Antra, Scott
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas suklydo manydamas: kadangi Komisija neprivalo pranešti pagalbos gavėjui apie priemones, kurių ji ėmėsi dėl pagalbos, ankstesnes nei 88 straipsnio 2 dalies pranešimo paskelbimas, tokia priemonė, apie kurią nepranešama gavėjui, gali nutraukti senaties terminą gavėjo atžvilgiu.
36. Komisija tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo teismo sprendimo 60 punkte padarė išvadą, jog įvykis, nežinomas gavėjui, gali nutraukti senaties terminą, remdamasis ne tik paskutiniu 59 punkto sakiniu, kuriame nurodoma, kad Komisija neprivalo pranešti gavėjui apie savo prašymą, bet ir svarstymais dėl valstybės pagalbos sistemos visame punkte.
37. Trečia, Scott
nuomone, Pirmosios instancijos teismas suklydo manydamas, kad 15 straipsnyje nustatytas bendras senaties terminas tuo pačiu būdu taikomas atitinkamoms valstybėms narėms ir trečiosioms šalims arba bent jau manydamas, kad šis principas reiškė, kad šiuo požiūriu valstybės narės informavimas buvo svarbesnis nei gavėjo.
38. Komisija tvirtina, kad yra bendras senaties terminas, kuris nutraukiamas visoms suinteresuotosioms šalims tuo pačiu metu. Visos priemonės, kurių imasi Komisija, nurodytos Reglamente Nr. 659/1999, yra skirtos valstybėms narėms ir todėl tokios priemonės visiems nutraukia senaties terminą.
39. Ketvirta, Scott
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas klydo laikydamas susijusiu dalyku tai, jog Scott
negalėjo turėti teisėtų lūkesčių, kad pagalba iš pradžių buvo suteikta teisėtai; 15 straipsnio tikslas labiau yra įtvirtinti teisinį saugumą po dešimties metų tais bylų atvejais, kai pagalba buvo suteikta neteisėtai.
40. Komisijos požiūriu, netgi jei nuoroda į teisinius lūkesčius būtų nesvarbi, ji nebūtų skundžiamo teismo sprendimo anuliavimo priežastis. Bet kuriuo atveju teisinis saugumas negali egzistuoti iki to laiko, kada tai nustatanti taisyklė buvo priimta ir įsigaliojo.
41. Penkta, Scott
reiškia nepasitenkinimą, kad Pirmosios instancijos teismas
nenagrinėjo jos argumento dėl 15 straipsnio formuluotės. 15 straipsnyje „priemonė, kurios imasi < … > Komisijos prašymu veikianti valstybė narė“ nurodoma kaip įvykis, nutraukiantis senaties terminą. Ši nuoroda gali būti suprantama, tik jei pats Komisijos prašymas nenutraukia senaties termino.
42. Komisija pagrindžia šią nuorodą, pavyzdžiui, vieno savo prašymo galimybe, dėl kurios valstybės narės imtųsi daugelio priemonių dėl skirtingų individualių pagalbų, suteiktų pagal per tam tikrą laiką įgyvendintą pagalbos sistemą.
43. Šešta, Scott
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas klydo laikydamas susijusiu dalyku tai, jog Scott
negalėjo turėti jokio teisinio saugumo prieš įvedant senaties taisyklę 1999 m. balandžio 16 d.; toks požiūris nesuderinamas su patvirtinimu, kad Reglamentas Nr. 659/1999 taikomas faktams, nagrinėjamiems ginčijamame sprendime.
44. Komisija vėl nurodo, kad negali būti jokio teisinio saugumo, kol galioja tai numatanti taisyklė.
Įvertinimas
Preliminarios pastabos
45. Ginčijamame sprendime Komisija teigia, kad Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnyje numatytas senaties terminas turėjo būti taikomas šios bylos aplinkybėms.
46. Dėl akivaizdžių priežasčių Scott
šio fakto neginčijo. Gindamasi nagrinėjant bylą pirmojoje instancijoje, Komisija šiek tiek patikslino savo poziciją, bet neginčijo, kad 15 straipsnis taikomas tuo atveju, kai dešimties metų laikotarpis nuo pagalbos suteikimo pasibaigė prieš įsigaliojant reglamentui.
47. Nepaisant to, Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo šį klausimą prieš peržiūrėdamas kitus argumentus dėl senaties termino nutraukimo. Be abejo, jei šis terminas nebūtų taikomas, nebūtų buvę svarbu nagrinėti, ar jis buvo nutrauktas, ar ne. Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad terminas buvo taikomas ir tęsė bylos nagrinėjimą prieidamas prie išvadų, ginčijamų šiame apeliaciniame skunde.
48. Gali kilti klausimas, ar tai iš tiesų buvo teisingas požiūris. Nors bendras teiginys, kad procesinės taisyklės taikomos visoms procedūroms, vykstančioms tuo metu, kai jos įsigalioja, iškyla rimti konceptualūs ir praktiniai sunkumai, kaip paaiškėja iš daugelio šio bylos argumentų, vertinant praeities įvykius, remiantis taisyklėmis, kurių nebuvo, kai jie įvyko – ir tai yra ypač aktualu, kuomet iškyla teisinio saugumo, kuris yra svarbiausias kalbant apie minėtą senaties terminą, klausimai.
49. Tačiau 15 straipsnio taikomumas bylos aplinkybėms nėra šiame apeliaciniame skunde svarstoma problema. Todėl aš apsiribosiu įvertindamas tas skundžiamo teismo sprendimo dalis, kurios buvo ginčijamos.
Apeliaciniame skunde svarstoma problema
50. Kaip pripažįsta abi šalys, šioje byloje yra vienintelė problema, su kurios skirtingais aspektais susiję įvairūs argumentai. Apeliacinio skundo kontekste galbūt reikėtų suformuluoti šią problemą šiek tiek griežčiau, nei tai padarė Scott, todėl:
Ar Pirmosios instancijos teismas buvo teisus darydamas išvadą, kad senaties terminas gali būti nutrauktas dėl Komisijos prašymo valstybei narei pateikti informaciją apie minėtą pagalbą, net jei pagalbos gavėjui nebuvo pranešta apie prašymą; ar argumentai, kuriais grindžiama ši išvada, yra teisingi?
51. Atsižvelgdama į šį klausimą, Scott
vertina šią problemą keletu skundžiamo teismo sprendimo 58–62 punktų aspektų. Jos argumentai suskirstyti į šešias grupes, kurios neatitinka šių punktų sekos, tačiau turi daugybę vidinių nuorodų į juos. Aš manau, kad paprasčiausia yra juos nagrinėti pagal skundžiamame teismo sprendime pateikiamą seką.
Bendras senaties terminas
52. Pirmiausia Scott
nesutinka su Pirmosios instancijos teismo sprendimo 58 punkto teiginiu, kad „15 straipsnyje nustatomas bendras senaties terminas išieškoti
pagalbą, kuris tuo pačiu būdu taikomas atitinkamai valstybei narei ir trečiosioms šalims“.
53. Gindama savo teiginį, jog „Bendrijos teisė pripažįsta, kad skirtingoms suinteresuotosioms šalims gali būti taikomi skirtingi senaties terminai“, Scott
cituoja generalinio advokato J. Gand išvadą sprendimui ACF Chemiefarma prieš Komisiją (12), kad – kiek tai susiję su jos pasiūlymu, jog Komisijos įgaliojimams skirti baudas už ankstesnius konkurencijos taisyklių pažeidimus turėtų būti taikomas senaties terminas, kilęs iš bendro valstybių narių teisinėms sistemoms principo, – „senaties terminas gali būti nutrauktas įvairiu metu, kuomet atliekant tyrimą kiekvienai įmonei pateikiamas įgaliojimas“.
54. Tačiau, mano nuomone, šis požiūris negali būti vertinamas kaip patikimas Bendrijos teisės teiginys, kaip tvirtina Scott . Jokiu būdu neginčydamas generalinio advokato J. Gand samprotavimų, aš atkreipčiau dėmesį, kad jo pasiūlymas dėl senaties termino jokiu būdu nebuvo priimtas Teisingumo Teismo toje byloje ir kad jis pats pastebėjo, jog jo požiūris dėl skirtingo termino nutraukimo skirtingoms įmonėms sukeltų „apgailėtinas“ ir „kurioziškas“ pasekmes, jog vieno iš minimų pažeidimų atveju dėl senaties termino baudos nebūtų galima skirti dviem iš trijų susijusių įmonių, bei paskui padarė išvadą: „vis dėlto, kadangi Teisingumo Teismas turi neribojamą jurisdikciją, be abejo, jis turi įgaliojimus pakeisti kiekvienai įmonei skirtą baudą pagal jos atsakomybę, nepaisydamas visiškai atsitiktinės anomalijos“. Kadangi jis pasiūlė vienodai sumažinti baudas visoms trims įmonėms, iš tiesų jis nesuteikė daug reikšmės šiai anomalijai. Galiausiai reikia turėti omenyje, kad skirtingi svarstymai gali būti taikomi pažeidimams ir baudoms konkurencijos teisės srityje bei valstybės pagalbos išieškojimui.
55. 	Kalbant apie konkurencijos taisyklių pažeidimą, senaties terminas buvo vėliau nustatytas Reglamente Nr. 2988/74(13) ir Scott
toliau remiasi šio reglamento 2 ir 3 straipsniais, kurie išdėstyti taip:
„ 2 straipsnis
Teisinių procedūrų taikymo termino nutraukimas
1. 	 Bet kuris Komisijos arba Komisijos prašymu valstybės narės atliekamas veiksmas, vykdant išankstinį pažeidimo tyrimą arba su juo susijusias teisines procedūras, nutraukia teisinių procedūrų taikymo terminą. Terminas nutraukiamas nuo pranešimo apie tokius veiksmus bent vienai įmonei arba įmonių asociacijai, kuri dalyvavo pažeidime, dienos.
Terminas nutraukiamas visų pirma tada:
a) kai gaunami raštiški Komisijos arba valstybių narių kompetentingų institucijų, veikiančių Komisijos prašymu, prašymai pateikti informaciją; arba priimamas Komisijos sprendimas dėl informacijos pateikimo;
b) kai suteikiami raštiški įgaliojimai vykdyti tyrimus, kuriuos savo pareigūnams suteikia Komisija arba Komisijos prašymu bet kurios valstybės narės kompetentinga institucija; arba priimamas Komisijos sprendimas pradėti tyrimą;
c)
kai Komisija pradeda vykdyti teisines procedūras;
d)
kai gaunamas pranešimas apie Komisijos prieštaravimus.
2. 	Terminas nutraukiamas visoms pažeidimus padariusioms įmonėms arba įmonių asociacijoms.
3. 	 Kiekvieno termino nutraukimo laikas pradedamas skaičiuoti iš naujo. Tačiau terminas baigiasi ne vėliau kaip tą dieną, kai baigiasi laikas, prilygstantis dviem terminams, per kurį Komisija nepaskyrė baudos arba nuobaudos; tas terminas gali būti pratęstas tiek, kiek trunka pagal 3 straipsnį laikinas termino sustabdymas.
3 straipsnis
Teisinių procedūrų taikymo termino sustabdymas
Teisinių procedūrų taikymo terminas sustabdomas tol, kol Komisijos sprendimas bus pradėtas nagrinėti Europos Bendrijų Teisingumo Teisme.“
56. Pagal konkrečią nuorodą 2 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje ir 2 straipsnio 2 dalyje į bendrą senaties terminą, kurio nutraukimas taikomas tuo pačiu būdu visoms susijusioms įmonėms, Scott
teigia, kad tokios nuorodos nebuvimas kitais atžvilgiais panašiai suformuluotame Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnyje reiškia, jog pastarojoje nuostatoje termino nutraukimas gali būti skirtingai taikomas skirtingoms šalims.
57. Tačiau aš nemanau, kad Scott
gali padaryti išvadą remdamasi šių formuluočių skirtumais. Kuomet termino nutraukimas nustatomas teisinio saugumo sumetimais – o tai daugeliu atveju gali būti suprantama kaip labiau subjektyvios teisinių lūkesčių sąvokos objektyvi priešingybė, – visada turi būti prielaida, kad terminas tuo pačiu būdu bus taikomas erga omnes . Faktas, kad ši prielaida yra aiškiai išdėstyta vienu atveju, negali paversti jos nereikšminga kitais atvejais, kai ji nėra tokia akivaizdi. Be to, jei tokie a contrario
argumentai pagrįstai galėtų būti suformuluojami iš palyginimo su Reglamentu Nr. 2988/74, Reglamente Nr. 659/1999 numatytas senaties terminas iš viso negalėtų būti taikomas minėtai pagalbai, nes pastarajame reglamente nėra aiškios nuostatos, panašios į Reglamento Nr. 2988/74 7 straipsnį, kuriame nurodoma: „Šis reglamentas taip pat taikomas pažeidimams, padarytiems iki jo įsigaliojimo“.
58. Nenuginčijamos procesinės tvarkos priežastys neleidžia nutraukti senaties termino valstybės narės atžvilgiu ir palikti jį galioti gavėjo atžvilgiu. Beprasmiška įsivaizduoti, kad, kaip Bendrijos teisės dalyką, Komisija tada galėtų reikalauti išieškoti pagalbą, kai tuo pačiu metu valstybė narė negali patenkinti šio reikalavimo, tačiau iš tokios prielaidos neišplaukia jokia kita išvada.
59. Todėl aš nematau priežasčių nesilaikyti ar papildyti 15 straipsnio formuluotę, kurioje „senaties terminas“ išimtinai nurodomas vienaskaita, arba sumažinti toje nuostatoje numatyto teisinio saugumo laipsnį, o tai šiuo atveju būtų neišvengiama, jei terminas pasibaigtų skirtingu laiku skirtingoms šalims. Scott
argumentuose, 15 straipsnio formuluotėje ir Reglamento Nr. 659/1999 tiksluose nėra nieko, kas sukeltų abejonę dėl skundžiamo teismo sprendimo 58 punkto išvados teisingumo, kad yra bendras senaties terminas, kuris visiems taikomas tuo pačiu būdu.
60. Tačiau Scott
argumento esmė – ir ši esmė išlieka nepaisant to, ar yra bendras senaties terminas, ar atskiri terminai – yra ta, kad pagalbos gavėjo atžvilgiu – o bendro termino atveju ir valstybės narės atžvilgiu – senaties terminas negali būti nutrauktas įvykio, apie kurį gavėjui nepranešama. Todėl Scott
nesutinka su priešinga išvada, padaryta 59 ir 60 skundžiamo teismo sprendimo punktuose, šiuo klausimu pateikdama keletą konkrečių argumentų.
Ankstesnės teismų praktikos taikymas naujiems teisės aktams
61. Sprendimo 59 punkte Pirmosios instancijos teismas rėmėsi teismų praktika iki 1999 metų. Scott
tvirtina, kad Reglamente Nr. 659/1999 nustatyta sistema daugeliu atveju yra – ypač dėl senaties termino – nauja ir todėl neturėtų būti aiškinama remiantis ankstesne teismų praktika.
62. Šiuo atžvilgiu Scott
remiasi mano išvada sprendimui Austrija prieš Komisiją (14) – byla, kurioje minėta procedūra buvo pasibaigusi prieš įsigaliojant Reglamentui Nr. 659/1999 ir kurioje buvo nagrinėjama ankstesnė teisinė situacija, – kurioje aš teigiau, kad naujoji sistema „įveda iš dalies naują ir kitokią pusiausvyrą tarp Bendrijos, valstybių narių ir kitų suinteresuotųjų šalių“.
63. Tai yra tiesa, bet mano padaryta išvada reiškia ne tai, kad ankstesnė teismų praktika yra nebesvarbi, bet tai, kad kuomet Reglamente Nr. 659/1999 buvo nustatyta nauja taisyklė, ja nebūtų buvę galima pasiremti aiškinant ankstesnę praktiką ir būtų žalinga imti atskiras nuostatas bei teigti, kad jos kodifikavo ankstesnę teisinę situaciją.
64. Faktiškai aišku, kad Reglamentas Nr. 659/1999 nenustato visiškai naujos valstybės pagalbos monitoringo sistemos, o didžiąja dalimi privaloma įstatymine forma kodifikuoja ir paaiškina ankstesnę sistemą. Šitaip ankstesnė teismų praktika išlieka svarbi. Ir netgi kai naujovės įdiegiamos į ankstesnę sistemą, ši teismų praktika gali būti teisėtai nurodoma būtent todėl, kad naujovės turi būti aiškinamos tame kontekste, kuriame jos įdiegtos.
65. Teismų praktika, kuria remiasi Pirmosios instancijos teismas sprendimo 59 punkte, yra susijusi su EB 88 straipsnio 2 dalies aiškinimu. Nors vėlesni teisės aktai dėl Sutarties nuostatos taikymo gali tam tikromis aplinkybėmis pakeisti ankstesnę teismų praktiką dėl šios nuostatos arba panaikinti jos reikšmingumą, reikia daryti prielaidą, kad taip neatsitiko, jei tai negali būti aiškiai įrodyta.
66. Mano nuomone, Scott
neįrodė, jog Reglamente Nr. 659/1999 atsiranda tiek naujovių, kad jis pakeistų teismų praktiką, kuria remiasi Pirmosios instancijos teismas, arba išvadas, kurias jis padarė pagal tą teismų praktiką. Aš
toliau iš eilės nagrinėsiu Scott
teiginius.
Pagalbos gavėjo apsauga
67. Scott
pagrindinis teiginys yra tas, kad Reglamentas Nr. 659/1999 arba bent jau daugelis jo nuostatų, ypač 15 straipsnyje numatytas senaties terminas, yra skirti apsaugoti pagalbos gavėją, o tai yra svarbus pakeitimas, kuris reikalauja naujo požiūrio į aiškinimą.
68. Mano nuomone, šis teiginys nebuvo suformuluotas įsigilinus į reglamentą. Iš tikrųjų krenta į akis, kad visiškai suderinus su nusistovėjusia teismų praktika, kurią nurodo Pirmosios instancijos teismas, tekste procedūra daugiausia nagrinėjama kaip Komisijos ir valstybių narių tarpusavio reikalas.
69. 1 straipsnio h punkte „suinteresuotoji šalis“ apibrėžiama kaip „kiekviena valstybė narė ir bet kuris asmuo, įmonė arba įmonių asociacija, kurios interesams gali turėti įtakos pagalbos skyrimas, ypač pagalbos gavėjas, konkuruojančios įmonės ir prekybinės asociacijos“. Gavėjas yra vienas iš daugelio suinteresuotųjų šalių ir nėra nagrinėjamas atskirai.
70. Suinteresuotųjų šalių teisės nurodomos 8, 9 ir 21 konstatuojamosiose dalyse, tačiau jos susijusios tik su pastabų pateikimu formalios
procedūros metu ir informavimu apie sprendimus, priimtus remiantis šia procedūra (tačiau 21 konstatuojamojoje dalyje konkrečiai kalbama apie „laikymąsi principo, kad su valstybės pagalba susijusiose bylose priimti sprendimai būtų skirti suinteresuotajai valstybei narei“). 14 konstatuojamojoje dalyje, kurioje nagrinėjamas senaties terminas, tiesiog nurodomas teisinis saugumas. 16 konstatuojamojoje dalyje teigiama, kad „derėtų nustatyti visus atvejus, kai trečiosios šalys turi ginti savo interesus svarstant bylas, susijusias su valstybės teikiama pagalba“, o tai reikštų, kad norminėje dalyje aplinkybės, kuriomis į tokius interesus turi būti atsižvelgta, yra išsamiai sureguliuotos(15) .
71. Šioje išvadoje suinteresuotosios šalys minimos pirmiausia 6 straipsnyje („Formalaus tyrimo procesas“) kaip turinčios teisę pateikti pastabas – kai pradedamas formalaus tyrimo procesas – ir paprašyti, kad jų tapatybė atitinkamai valstybei narei nebūtų atskleista – galimybė, kuri aiškiai netaikoma pagalbos gavėjui.
72. Nei konstatuojamosiose dalyse, nei norminėje dalyje nėra nurodoma kitų šalių nei valstybės narės padėtis pirminėje stadijoje prieš prasidedant formaliam procesui, o būtent su šia stadija ši byla yra susijusi.
73. Kitaip tariant, tik 20 straipsnyje reguliuojamos suinteresuotųjų šalių teisės. Jis išdėstytas taip:
„1. Po to, kai Komisija priima sprendimą pradėti formalaus tyrimo procesą, kiekviena suinteresuotoji šalis gali pateikti pastabas pagal 6 straipsnį. Kiekvienai minėtas pastabas pateikusiai suinteresuotajai šaliai ir kiekvienam individualiam pagalbos gavėjui išsiunčiama pagal 7 straipsnį priimto Komisijos sprendimo kopija.
2. Kiekviena suinteresuotoji šalis gali pranešti Komisijai apie kiekvieną įtariamą neteisėtą pagalbą ir apie kiekvieną įtariamą netinkamą pagalbos taikymą. Jeigu Komisija mano, kad pagal jos turimą informaciją nėra pakankamo pagrindo bylai įvertinti, ji apie tai praneša suinteresuotajai šaliai. Jeigu Komisija, remdamasi pateiktos informacijos turiniu, priima sprendimą dėl bylos, sprendimo kopiją ji išsiunčia suinteresuotajai šaliai.
3.
Suinteresuotosios šalies prašymu jai pateikiama sprendimo kopija pagal šio reglamento 4 ir 7 straipsnius, 10 straipsnio 3 dalį ir 11 straipsnį.“
74. Šioje formuluotėje nerandu nieko, kas parodytų nuolatinį susirūpinimą gavėjo interesų apsauga. Iš tiesų pats faktas, kad suinteresuotųjų šalių – iš kurių gavėjams nėra suteikiamas joks specialus režimas – teisės ribotai nagrinėjamos vienintelio straipsnio kontekste, yra svarbus, kai jis sugretinamas su nuorodomis, gausiai pateikiamomis likusiame reglamente, su Komisijos ir valstybių narių įgaliojimais bei pareigomis ir su jų santykiais bei mainais. Be to, tokia pati struktūra aiškėja ir iš EB 88 straipsnio.
75. Visos kitos reglamento nuorodos į gavėją yra grynai faktinio pobūdžio, nedarant užuominų į jo teisių apsaugą.
76. Taip yra ypač 15 straipsnio atveju, kai gavėjas nurodomas tik tam, kad būtų nustatyta senaties termino pradžia. Kitais atžvilgiais šio straipsnio formuluotė yra neutrali, o to ir galima tikėtis iš nuostatos, skirtos visiems užtikrinti teisinį saugumą.
77. Scott
teigia, kad, nepaisant to, senaties termino tikslas turi būti apsaugoti gavėjo interesą, nes iš esmės tai yra vienintelis interesas, kuris turi būti apsaugotas praėjus dešimčiai metų nuo pagalbos suteikimo ir kuriam, tiesą sakant, naudingas šio termino pasibaigimas. Praėjus dešimčiai metų po pagalbos suteikimo jos išieškojimas paprastai nėra valstybės narės, kuri ją suteikė, nenaudai, bet visada pakenkia gavėjui.
78. Tačiau, išskyrus faktą, kad net ir po dešimties metų išieškojimas gali pakenkti valstybės narės interesui – kuri nesitikėjo nieko išieškoti, bet panašu, kad nenori, jog įmonei, ekonominiam sektoriui ar geografinei teritorijai, kurią ji parėmė, kiltų pavojus – ir išskyrus faktą, kad konkurento ar kitos suinteresuotosios šalies interesas išieškoti pagalbą gali būti toks pat didelis kaip gavėjo interesas ją išlaikyti, šis argumentas, mano nuomone, remiasi klaidinga prielaida, kad senaties termino tikslas turi būti kai kurių šalių interesų apsauga.
79. Atvirkščiai, kaip aiškėja iš reglamento ir kaip pabrėžia pati Scott
savo pastabose, tikslas yra įtvirtinti teisinį saugumą. Šis tikslas yra neutralus ir objektyvus, o ne dalinis ir subjektyvus.
80. Bendro senaties termino pasibaigimas pakeičia ne tik gavėjo ir valstybės narės, bet ir Komisijos bei kitų subjektų, patenkančių į „suinteresuotųjų šalių“ kategoriją, plačiai, bet ne visai išsamiai apibrėžtą Reglamento Nr. 659/1999 (16) 1straipsnio h dalyje, teisinę situaciją. Ne tik atitinkama valstybė narė ir gavėjas, bet ir Komisija, kitos valstybės narės, prekybos konkurentai bei vietos ar regioninės valdžios institucijos, kurios gavo naudos ar buvo neigiamai paveiktos dėl suteiktos pagalbos, gali būti užtikrinti, kad nuo šiol tai turi būti laikoma esama pagalba.
81. Šia prasme turi būti nagrinėjamas Scott
argumentas, kad apie įvykį, nutraukiantį terminą, turi būti pranešta gavėjui tam, kad būtų koks nors poveikis.
82. Terminams ir senaties terminui būdinga, kad jie tiesiogiai ar netiesiogiai turi įtakos daugumos šalių teisinei situacijai. Tikslus įvykio momentas, kuomet pradedamas skaičiuoti laikas arba jis sustabdomas, nebūtinai bus automatiškai ir skubiai visiems pranešamas. Atvirkščiai, būtina yra tai, kad tas įvykis būtų lengvai nustatomas ir objektyviai patikrinimas.
83. Toks įvykis, koks yra Komisijos prašymas valstybei narei pateikti informaciją, nors galbūt iš pradžių žinomas tik toms šalims, gali būti nustatytas bet kurios kitos šalies pasiteiravus – atsižvelgiant į šalies norą išlikti diskretiška – arba Komisijos, arba valstybės narės. Jo egzistavimas taip pat gali būti objektyviai nustatytas, bent jau jei jis yra rašytinės formos. (Be abejo, jei jis negali būti objektyviai nustatytas, tada juo negalima apskritai pasikliauti.)
84. Tiesa, kad šiuo atveju negalėjo būti tikimasi, jog kuri nors šalis pasiteiraus apie galimą senaties termino nutraukimą tinkamu metu, nes reglamentas, nustatantis terminą ir numatantis įvykius, kurie nutraukia terminą, buvo priimtas pora metų vėliau. Tačiau ši ypatybė, kuri yra neišvengiama senaties termino taikymo įvykiams, įvykusiems prieš įsigaliojant šiam reglamentui, pasekmė, negali turėti įtakos tam, kaip reglamentas turi būti aiškinamas(17) .
„ < … > arba Komisijos prašymu veikianti valstybė narė“
85. Tolesnis ir esminis Scott pateikiamas argumentas yra grindžiamas ypatinga 15 straipsnio formuluote. Primintina, kad šis straipsnis teigia, jog senaties terminą nutraukia „bet kuri su neteisėta pagalba susijusi priemonė, kurios imasi Komisija arba jos prašymu veikianti valstybė narė.“ Jei priemonė, kurios imasi  Komisijos prašymu veikianti valstybė narė, nutraukia terminą, Scott
daro išvadą, kad reikia manyti, jog prašymas pats savaime negali to padaryti.
86. Minėta formuluotė, be abejo, paremtų Scott
tvirtinimą, jei būtų kitų
požymių, nurodančių ta pačia kryptimi – kurių, kaip jau sakiau, mano manymu, nėra. Tačiau netgi be tokių požymių šios formuluotės įtraukimas yra sunkiai suprantamas dėl priežasčių, kurias pabrėžia Scott .
87. Vienas paaiškinimas, nors ir ne pats geriausias, gali būti toks, kad tai yra redagavimo klaida. Komisija nurodo, kad pradiniame jos pasiūlyme dėl Tarybos reglamento(18) nebuvo jokių nuostatų dėl senaties terminų ir kad 15 straipsnis buvo pridėtas Tarybos. Ji taip pat nurodo, kad Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnis yra nepaprastai panašus į Reglamento Nr. 2988/742(19) 2 ir 3 straipsnius. Galima spėti, kad minėta formuluotė buvo perrašyta iš vieno reglamento į kitą, nekreipiant didelio dėmesio į procedūrinius skirtumus tarp konkurencijos taisyklių, taikomų įmonėms, ir valstybės pagalbos taisyklių. Konkurencijos atvejais Komisija gali bendrauti su įmonėmis tiesiogiai arba tarpininkaujant valstybėms narėms, todėl minėta formuluotė atrodo tinkama; valstybės pagalbos atveju vienintelis Komisijos partneris yra valstybė narė.
88. Tačiau kiti paaiškinimai, kurie suteikia frazei tam tikro – nors ir riboto – praktinio svarbumo, gali būti irgi išskirti.
89. Komisija, pavyzdžiui, nurodo, kad ji gali pateikti bendrą prašymą valstybei narei sustabdyti sistemą, kuri apima pagalbą, suteiktą galbūt žemesniu nei nacionaliniu lygmeniu ir kartkartėmis tuo laikotarpiu. Šis prašymas nutrauktų senaties terminą anksčiau, bet ne vėliau suteiktai pagalbai ir prieš tai, kai sistema iš tiesų galėtų būti sustabdyta. Atsižvelgiant į tai, įvykis, nutraukęs terminą, būtų valstybės narės priemonė, kurios ji ėmėsi Komisijos prašymu.
90. Arba gali iškilti atvejis, kai Komisijos prašymas pateikiamas tokiu būdu – galbūt telefono skambučiu – kuris negali būti nustatytas pakankamai aiškiai, kad juo būtų pasiremta teisiškai, tačiau kurio, nepaisant to, valstybė narė laikosi. Tada valstybės narės priemonė nutrauktų senaties terminą.
91. Galiausiai reikia prisiminti, kad 15 straipsnyje numatoma, jog po kiekvieno senaties termino nutraukimo laikas skaičiuojamas iš naujo. Tai aiškiai nurodo, kad senaties terminas gali būti nutrauktas kelis kartus, ir galimybė, kad po pirmos priemonės, kuri nutraukia terminą, valstybė narė gali imtis kitų tokių priemonių, atrodo visiškai suprantama šiame kontekste.
92. Todėl aš nemanau, kad Scott
argumentas dėl 15 straipsnio formuluotės gali panaikinti skundžiamo teismo sprendimo 60 punkto išvadą, nors būtų buvę pageidautina, jog Pirmos instancijos teismas atsakytų į šį argumentą, kurį jis laikė pakankamai svarbiu, kad jį apibendrintų skundžiamo teismo sprendimo 42 punkte.
Gavėjo, kaip informacijos šaltinio, vaidmuo ir Komisijos pareiga pranešti gavėjui
93. Du paskutinius punktus, dėl kurių Scott
ginčija skundžiamo teismo sprendimo 59 punktą, galima išnagrinėti labai trumpai.
94. Pirmosios instancijos teismas teigė, kad „suinteresuotosios šalys iš esmės atlieka Komisijos informacijos šaltinio vaidmenį administracinėje procedūroje“ ir kad „Komisija neprivalo informuoti galimų suinteresuotųjų asmenų, įskaitant pagalvos gavėją, apie priemones, kurių ji imasi dėl neteisėtos pagalbos prieš pradėdama administracinę procedūrą“.
95. Scott
neginčija šitų teiginių, tačiau teigia, kad jie nepagrindžia 60 punkto išvados, kad faktas, jog Scott
nežinojo apie Komisijos prašymus pateikti informaciją, nepanaikina jų teisinio poveikio vis-à-vis Scott .
96. Paskaičius susijusius skundžiamo teismo sprendimo punktus, man aišku, kad 60 punkto išvada buvo padaryta remiantis 58 ir 59 punktų prielaidų visuma. Dvi svarbiausios iš šių prielaidų paremtos tuo, kad yra senaties terminas, kuris taikomas tuo pačiu būdu visoms šalims, ir kad valstybės pagalbos tyrimo ir kontrolės procedūra pirmiausia vykdoma tarp Komisijos ir atitinkamos valstybės narės. Aš nurodžiau, kodėl nemanau, kad gali kilti abejonių dėl šių prielaidų. Du tolesni argumentai, kuriuos kritikuoja Scott, nors nėra pakankami pagrįsti išvadą, su ja yra visiškai suderinami ir linkę ją patvirtinti.
Skundžiamo teismo sprendimo 58–60 punktų išvados
97. Taigi man susidaro nuomonė, kad skundžiamo teismo sprendimo 58–60 punktų argumentacija yra teisinga ir pakankama, jog privestų prie tokios pačios teisingos išvados, kad Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnyje numatytas senaties terminas gali būti nutrauktas Komisijos prašymu atitinkamoms valstybėms narėms pateikti informaciją ir kad nutraukimas teisiškai veikia visas šalis, nors minėtas pagalbos gavėjas nežino apie prašymą.
98. Manau, to pakanka, kad būtų padaryta išvada, jog Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos ir apeliacinis skundas turėtų būti atmestas. Nepaisant to, keli neišspręsti argumentai dėl skundžiamo teismo sprendimo 61–62 punktų gali būti išnagrinėti trumpai.
Teisėti lūkesčiai
99. Pirmosios instancijos teismas sprendimo 61 punkte nurodė: kadangi apie minėtą pagalbą nebuvo pranešta, Scott
negalėjo turėti teisėtų lūkesčių, kad pagalba buvo tinkamai suteikta ir kad apdairus ūkio subjektas turėtų užtikrinti, jog procedūra buvo vykdoma teisingai.
100. Scott
teigia: jei neturint teisėtų lūkesčių, kad pagalba buvo suteikta tinkamai, nebūtų pasitikima senaties terminu, praktiškai šiuo terminu niekada nebūtų galima pasitikėti, nes jis taikomas ex hypothesi
tik pagalbos, apie kurią nepranešta, atvejais, kai gavėjas negali turėti įstatymiškai nustatytų teisėtų lūkesčių. Todėl Pirmosios instancijos teismas klydo tokių lūkesčių buvimą ar nebuvimą siedamas su 15 straipsnio taikymu.
101. Didele dalimi aš sutinku su Scott . Nuoroda į teisėtus lūkesčius šiame kontekste padaryta ne vietoje, kai pagal nusistovėjusią teismų praktiką, kuria remiasi Pirmosios instancijos teismas, negali būti jokių klausimų dėl jų buvimo.
102. Tačiau, kaip nurodo Komisija, jos įtraukimas nereiškia, kad sprendimas turi būti panaikintas, nebent jis yra būtina argumentacijos, kuria remiantis padaroma teisinė išvada, dalis ir, kaip jau sakiau, manau, kad ši išvada padaryta nepriklausomai ir atitinkamai remiantis 60 punktu.
103. Todėl šiame kontekste nuoroda į teisėtus lūkesčius, kaip teigia Scott, yra nesusijusi su skundžiamu teismo sprendimu. Be to, ji nesusijusi su pačiu apeliaciniu skundu.
104. Nepaisant to, aš sakyčiau, kad priminimas, jog apdairus ūkio subjektas
turėtų užtikrinti, kad procedūra būtų vykdoma teisingai, yra svarbus kaip bendra pastaba 15 straipsnio kontekste, ypač kalbant apie Scott
susirūpinimą dėl
pranešimo gavėjui apie įvykį, kuris nutraukia terminą.
Teisinis saugumas prieš nustatant senaties terminą
105. Skundžiamo teismo sprendimo 62 punkte Pirmosios instancijos teismas pabrėžė, kad iki Reglamento Nr. 659/1999 įsigaliojimo Scott
negalėjo turėti jokio teisinio saugumo dėl senaties termino, taikomo nenurodytai pagalbai, suteiktai 1987 m., ir todėl negalėjo netekti toki saugumo, kai paaiškėjo, kad Komisijos prašymas nutraukė
terminą.
106. Scott
mano, kad Pirmosios instancijos teismas klydo, laikydamas šį veiksnį svarbiu, ir kad teiginys prieštarauja ankstesnei išvadai, jog reglamentas turėjo būti taikomas faktams, kokie jie buvo 2000 m. liepos 12 d., kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas, 1987 m. rugpjūčio 31 d. laikant senaties termino pradžia.
107. Aš sutinku, kad teiginys 62 punkte, kiek jis ssusijęs su teisiniu saugumu(20), nėra būtina argumentacijos dalis darant išvadą 60 punkte – tai gali būti aišku iš fakto, kad jis atsiranda po išvados. Tačiau jis yra svarbus kaip bendro pobūdžio pastaba, nes jei Komisijos prašymui nutraukus senaties terminą būtų pažeistas teisinis saugumas, tada prireiktų kitokios analizės.
108. Be to, kiek tai susiję su teisiniu saugumu, aš naudojuosi šiuo teiginiu, kad pabrėžčiau, jog neįprastomis šios bylos aplinkybėmis teisinis saugumas dėl senaties termino veikimo neiškilo iki 1999 m. balandžio 16 d., kuomet įsigaliojo Reglamentas Nr. 659/1999. Tai visiškai neprieštarauja ankstesnei išvadai dėl senaties termino taikymo. Kadangi Scott
buvo pranešta apie priemonę, kuri nutraukė terminą, prieš tai, kai iškilo teisinis saugumas, net jei Scott
būtų buvusi teisi dėl poreikio informuoti gavėją, tai nebūtų buvę naudinga jos argumentui šiomis aplinkybėmis. Iš tikrųjų trumpai galima pasakyti, kad teisinis saugumas, kuris iškilo 1999 m. balandžio 16 d., apėmė saugumą, jog senaties terminas buvo nutrauktas 1997 m. sausio 17 dieną.
109. Todėl nei skundžiamo teismo sprendimo 61 ir 62 punktuose, nei Scott
teiginiuose dėl šių punktų nepateikiama jokių priežasčių, kodėl teismo sprendimas turėtų būti panaikintas.
Grąžinimas Pirmosios instancijos teismui – išlaidos
110. Jei skundžiamas teismo sprendimas panaikinamas, Teisingumo Teismas gali pats paskelbti galutinį sprendimą dėl ieškinio pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnį, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti.
111. Šiuo atveju skundžiamame teismo sprendime nebuvo tikslo pateikti galutinį apibrėžimą, o nagrinėtas tik vienintelis klausimas. Likusį laiką procesas buvo tęsiamas ir vėliau sustabdytas laukiant išvados dėl apeliacinio skundo. Šiuo požiūriu – ir tai gali nustebinti – kadangi jei Scott
apeliacinis skundas nebūtų patvirtintas, atrodo, reikėtų iš naujo ir kiek pavėluotai nagrinėti svarbius klausimus, – Teisingumo Teismas negali priimti galutinio sprendimo.
112. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 122 straipsnį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Pagal 69 straipsnio 5 dalį, jeigu nėra prašoma priteisti išlaidų, kiekviena šalis padengia savo išlaidas.
113. Šiuo atveju aš manau, kad apeliacinis skundas yra nepagrįstas. Tačiau Komisija nereikalavo priteisti išlaidų, todėl kiekviena šalis padengia savo išlaidas.
Paskutinės pastabos – praktiniai samprotavimai
114. Keli šios bylos aspektai yra gan keisti, kai manoma, kad šiuo klausimu teisinio saugumo sumetimais nagrinėjama gavėjo informavimo svarba arba kitaip sakant – priemonė, kurios ėmėsi Komisija ir kuri, manoma, nutraukė senaties terminą, nors šis terminas faktiškai buvo teisės aktais nustatytas po visų susijusių datų.
115. Šiomis aplinkybėmis atrodo sudėtinga pripažinti, kad koks nors įvykis arba žinojimas apie jį galėtų apskritai lemti teisinį saugumą prieš 1999 m. balandžio 16 d., kuomet buvo nustatytas senaties terminas.
116. Aš pasiūliau(21), kad teisingas požiūris galėtų būti tai, jog senaties terminas iš viso neturėtų būti taikomas šios bylos aplinkybėmis – požiūris, kuris iš tikrųjų sukeltų tą patį rezultatą kaip ir išvada, kad Scott
negalėjo pasikliauti jo pasibaigimu, nes jis buvo nutrauktas.
117. Tačiau kadangi dabar yra žinomos susijusios procedūros taisyklės, informavimas apie Komisijos priemones yra labai svarbus nenurodytos pagalbos gavėjui, net jei, kaip nurodžiau savo analizėje, tai nėra teisiškai svarbu.
118. Šiuo atžvilgiu man atrodo, kad, neatsižvelgiant į taisykles, nustatytas
Reglamente Nr. 659/1999, Komisijai privalu pagal gero administravimo praktiką pranešti gavėjui apie bet kokias priemones, kurios gali nutraukti senaties terminą, ypač jei tas terminas artėja ir gali būti, jog kitaip gavėjas nesužinos apie priemonę prieš jam pasibaigiant.
119. Pranešimas galėtų būti paprastas ir labai trumpas skelbimas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje . Posėdyje Komisijos atstovas pateikė keletą priežasčių, dėl kurių, jo nuomone, tai nebūtų taip praktiška, kaip atrodo iš pirmo žvilgsnio. Aš nesu įsitikinęs, kad sunkumai yra toki dideli, kaip jis teigia esant. Trumpas pranešimas Oficialiajame leidinyje būtų paprastas ir praktiškas būdas išvengti tokių problemų, kurias nurodo Scott .
Išvada
120. Atsižvelgiant į visus pirmiau išdėstytus samprotavimus, mano nuomone, Teisingumo Teismas turėtų atmesti apeliacinį skundą ir grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui, kad būtų nustatyti šiame sprendime neišnagrinėti klausimai, o šalys pačios turi padengti su apeliaciniu procesu susijusias bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)
–	2003 m. balandžio 10 d. Sprendimas Scott prieš Komisiją
(T-366/00, Rink .
II-1763, toliau – ginčijamas teismo sprendimas).
(3)
–	1999 m. kovo 22 d. (OL  L 93, 1999, p. 1).
(4)
–	Ypač žr. šio reglamento 2 ir 3 konstatuojamąsias dalis.
(5)
–	Ši išnaša yra susijusi tik su išvados versija anglų kalba.
(6)
–	Žr. susijusias bylas: 1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimus BFM ir EFIM prieš Komisiją
(T-126/96 ir T-127/96, Rink. p. II-3437, 67–69 punktai).
(7)
–	14 konstatuojamoji dalis.
(8)
–	OL  C 301, p. 4.
(9)
–	Sprendimas dėl valstybės pagalbos, Prancūzijos suteiktos Scott Paper SA Kimberly-Clark
(OL  L 12, 2002, p. 1, toliau – ginčijamas sprendimas).
(10)
–	Žr. šio sprendimo 219–224 konstatuojamąsias dalis.
(11)
–	Atrodo, kad tai yra klaida; laiškas datuojamas sausio 17 d.
(12)
–	1970 m. liepos 15 d. Sprendimas 41/69, Rink .
661, 729 punktas. Išvada taip pat yra susijusi su tą pačią dieną priimtais sprendimais Buchler prieš Komisiją
(44/69, Rink .
p. 733) ir Boehringer Mannheim prieš Komisiją
(45/69, Rink. p. 769).
(13)
–	1974 m. lapkričio 26 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2988/74 dėl teisinių procedūrų ir sankcijų, taikomų pagal Europos ekonominės bendrijos taisykles dėl transporto ir konkurencijos, taikymo terminų (OL  L 319, p. 1).
(14)
–	2001 m. vasario 15 d. Sprendimas (C-99/98, Rink .
p. I-1101, 27 ir 28 punktai).
(15)
–	Žodelio „in“ naudojimas frazėje „possibilities in which third parties have to defend their interests“ anglų kalba neatitinka daugumos kitų kalbų versijų, kuriose nurodomos trečiųjų šalių galimybės ginti savo interesus.
(16)
–	Žr. šios išvados 69 punktą.
(17)
Žr. mano pastabas 114 ir paskesniuose punktuose.
(18)
–	Komisijos pasiūlymas dėl Tarybos reglamento (EB), nustatančio išsamias EB sutarties 93 straipsnio taikymo taisykles (KOM(98) 73 galutinis, OL  C 116, 1998, p. 13).
(19)
–	Žr. šios išvados 55 punktą.
(20)
–	Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas taip pat nurodė teisėtus lūkesčius, bet Scott
apsiriboja nuoroda į teisinį saugumą. Tačiau mano vertinimas taip pat būtų taikomas mutatis mutandis
teiginiui dėl teisėtų lūkesčių.
(21)
–	Šios išvados 45 ir paskesni punktai.