62009CC0261_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Europos arešto orderis, sukurtas Tarybos pagrindų sprendimu 2002/584/TVR(2), pakeitė ankstesnę formalią valstybių tarpusavio ekstradicijos procedūrą į perdavimo sistemą tarp teisminių institucijų, kuri paremta dideliu šių institucijų tarpusavio pasitikėjimu. Ji pagrįstai laikoma geriausių rezultatų pasiekiančiu teismų bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose instrumentu.
2. Pagrindų sprendime pateikiamas išsamus sąrašas pagrindų, kurie galėtų užkirsti kelią vykdyti Europos arešto orderį. Šis prejudicinis procesas pirmą kartą yra susijęs su pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte įtvirtintu pagrindu, pagal kurį Europos arešto orderis negali būti vykdomas, jei dėl prašomo perduoti asmens jau buvo priimtas galutinis teismo sprendimas už tą pačią veiką, jei paskyrus bausmę toji bausmė yra atlikta ar atliekama arba nebegali būti atlikta.
3. Šio proceso pagrindas yra Italijos teismo išduotas Vokietijoje gyvenančio Italijos piliečio, kurį šis teismas kaltina 2004 ir 2005 m. daugelį mėnesių dalyvavus tarp Vokietijos ir Italijos kokainą gabenusioje organizuotoje grupėje, Europos arešto orderis.
4. Oberlandesgericht Stuttgart
(Vokietija) siekia sužinoti, ar šioje byloje galima taikyti pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punktą, atsižvelgiant į tokias aplinkybes. Viena vertus, prašomą perduoti asmenį Italijos teismas nuteisė už 2005 m. rugsėjo 13 d. įvykdytą nusižengimą – neteisėtą kokaino laikymą ir, kita vertus, priimant šį sprendimą Italijos tyrimo institucijoms jau buvo žinoma pakankamai informacijos patraukti šį asmenį atsakomybėn dėl Europos arešto orderyje nurodytos veikos – dalyvavimo gabenant narkotikus, tačiau jos tokių veiksmų nesiėmė, kad nebūtų pakenkta tyrimui dėl minėto narkotikų gabenimo.
5. Jis pateikia Teisingumo Teismui du klausimus, kurių pirmasis susijęs su tuo, ar pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte įtvirtintą „tos pačios veikos“ sąvoką reikia suprasti kaip nurodančią į išduodančiosios valstybės narės teisę, į vykdančiosios valstybės narės teisę ar aiškinamą autonomiškai. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar ši sąvoka taikoma situacijoje, kai prašomą perduoti asmenį atskirai nuteisiant už narkotinių medžiagų laikymą tyrimo institucijos turėjo jo dalyvavimo didesnio masto gabenime įrodymų, tačiau nusprendė dėl tyrimo nepareikšti dėl to kaltinimų.
6. Šie du klausimai paremti prielaida, kad pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punktas turėtų būti taikomas ir tais atvejais, kai dėl Europos arešto orderyje nurodytos veikos buvo priimtas galutinis sprendimas valstybėje narėje, kurioje šis orderis buvo išduotas.
7. Šiai prielaidai smarkiai prieštarauja daugelis į šį procesą įstojusių valstybių narių, teigiančių, kad ji pažeistų abipusio pripažinimo principą, kuriuo pagrįsta Europos arešto orderio sistema. Minėtų valstybių narių teigimu, nagrinėjamą nevykdymo pagrindą galima taikyti tik tada, kai dėl Europos arešto orderyje nurodytos veikos buvo priimtas galutinis sprendimas kitoje nei išduodančioji valstybėje narėje.
8. Todėl prieš nagrinėjant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus siūlyčiau Teisingumo Teismui priimti sprendimą dėl šiuos klausimus pagrindžiančios prielaidos ne vien dėl to, kad tai yra principinis klausimas, bet ir todėl, kad tikėtina, jog ji gali būti taikoma daugelyje bylų.
9. Nurodysiu, kad nors Europos arešto orderio sistema paremta dideliu tarpusavio pasitikėjimu, tokiame orderyje nurodytas asmuo yra perduodamas vykdančiosios valstybės narės teisminės institucijos sprendimu(3) ir ji turi atsižvelgti į pagrindinių teisių apsaugą. Reikia pažymėti, kad pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte išreiškiamas ne bis in idem
principas, kuris yra visų valstybių narių teisės sistemose pripažinta pagrindinė teisė, įtvirtinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje(4) .
10. Remdamasi tuo padarysiu išvadą, kad nors, vadovaujantis abipusio pripažinimo principu, vykdančioji teisminė institucija neprivalo savo iniciatyva patikrinti, ar buvo laikomasi šio principo, ji vis tiek negali vykdyti Europos arešto orderio, jei turi pakankamai įrodymų, jog šis principas buvo pažeistas, įskaitant atvejus, kai dėl atitinkamos veikos jau buvo priimtas galutinis sprendimas išduodančiojoje valstybėje narėje.
11. Be to, siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti, kad atsižvelgiant į tai, jog nustatant pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte įtvirtintos „tos pačios veikos“ sąvokos turinį nėra nurodoma remtis valstybių narių teise, šią sąvoką, atsižvelgiant į nusistovėjusią teismo praktiką, reikia aiškinti vienodai visoje Europos Sąjungoje. Taip pat manau, kad šią sąvoką reikia aiškinti taip pat, kaip nurodytą Konvencijos, įgyvendinančios Šengeno susitarimą, 54 straipsnyje(5) dėl vartojamų terminų sutapimo ir šiomis nuostatomis siekiamų tikslų panašumo.
12. Galiausiai, atsakant į antrąjį klausimą, siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti, kad, remiantis su KĮŠS 54 straipsnio aiškinimu susijusia teismo praktika, vertinant „tos pačios veikos“ sąvoką neturi reikšmės aplinkybė, jog prašomą perduoti asmenį atskirai nuteisiant tik už narkotinių medžiagų laikymą tyrimo institucijos turėjo daugelį mėnesių trukusio jo dalyvavimo narkotikų gabenimu užsiimančioje organizuotoje grupėje įrodymų, tačiau tuo metu nusprendė dėl tyrimo šiam asmeniui nepareikšti kaltinimų.
I – Teisinis pagrindas
A – Pagrindų sprendimas
13. Pagrindų sprendimu siekiama panaikinti įvairiose sutartyse, kurių šalimis yra valstybės narės, įtvirtintą ekstradicijos tarp šių valstybių procedūrą ir ją pakeisti į perdavimo sistemą tarp teisminių institucijų. Be kita ko, juo siekiama „panaikinti dabartinės ekstradicijos tvarkos sudėtingumą ir jai būdingas vilkinimo tendencijas“ ir ją „pakeisti teismo sprendimų baudžiamosiose bylose laisvo judėjimo sistema, taikoma ir ikiteisminiams, ir galutiniams sprendimams“(6) .
14. Pagrindų sprendimas paremtas teismų baudžiamųjų sprendimų abipusio pripažinimo principu, kuris yra teismų bendradarbiavimo „kertinis akmuo“(7) . Pagrindų sprendimu sukurta Europos arešto orderio procedūra paremta valstybių narių „aukštu tarpusavio pasitikėjimu“(8) .
15. Vis dėlto, vadovaujantis pagrindų sprendimo aštunta konstatuojamąja dalimi, sprendimams dėl Europos arešto orderio vykdymo turi būti taikoma pakankama kontrolė, o tai reiškia, kad valstybės narės, kurioje prašomas perduoti asmuo buvo areštuotas, teisminė institucija turi priimti sprendimą dėl jo (jos) perdavimo.
16. Be to, vadovaujantis pagrindų sprendimo dvylikta konstatuojamąja dalimi, jis grindžiamas pagarba pagrindinėms teisėms ir principams, kurie pripažįstami ES sutarties 6 straipsnyje ir kurie atsispindi Chartijoje.
17. Šie pagrindų sprendimo tikslai išreikšti taip.
18. Pagrindų sprendimo 1 straipsnyje nurodyta:
„1. Europos arešto orderis yra teisminis sprendimas, kurį išduoda valstybė narė, kad kita valstybė narė areštuotų ir perduotų prašomą perduoti asmenį, siekiant patraukti baudžiamojon atsakomybėn arba vykdyti laisvės atėmimo bausmę, arba sprendimą dėl įkalinimo.
2. Valstybės narės vykdo Europos arešto orderį, remdamosi tarpusavio pripažinimo principu ir vadovaudamosi šio pagrindų sprendimo nuostatomis.
3. Šis pagrindų sprendimas nekeičia pareigos gerbti pagrindines teises ir pagrindinius teisinius principus, įtvirtintus Europos Sąjungos sutarties 6 straipsnyje.“
19. Pagrindų sprendimo 3 straipsnyje išvardijami trys Europos arešto orderio privalomo nevykdymo pagrindai. Pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte įtvirtinta:
„(Vykdančioji teisminė institucija) atsisako vykdyti Europos arešto orderį šiais atvejais:
< … >
2) jei vykdančiajai teisminei institucijai yra pranešta, kad prašomam perduoti asmeniui kurioje nors valstybėje narėje yra priimtas galutinis teismo sprendimas už tą pačią veiką, jei paskyrus bausmę, toji bausmė yra atlikta arba atliekama, arba nebegali būti atlikta pagal nuteisusios valstybės narės įstatymus.“
20. Pagrindų sprendimo 4 straipsnio septyniuose punktuose yra išvardyti Europos arešto orderio neprivalomo nevykdymo pagrindai. Pagrindų sprendimo 4 straipsnio 3 ir 5 punktuose nurodyta:
„Vykdančioji teisminė institucija gali atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį:
< ... >
3) kai vykdančiosios valstybės narės teisminės institucijos yra nusprendusios netraukti baudžiamojon atsakomybėn už nusikalstamą veiką, dėl kurios yra išduotas Europos arešto orderis, arba sustabdyti teismo procesą, arba kai prašomam perduoti asmeniui kurioje nors valstybėje narėje už tą pačią veiką yra priimtas galutinis teismo sprendimas, ir dėl to teismo procesas toliau negali būti vykdomas;
< ... >
5) jei vykdančiajai teisminei institucijai yra pranešta, kad prašomam perduoti asmeniui trečiojoje valstybėje dėl tos pačios veikos yra priimtas galutinis teismo sprendimas, jei skyrus bausmę, toji bausmė yra atlikta arba tuo metu atliekama, arba pagal nuosprendį priėmusios šalies teisę nebegali būti atliekama.“
21. Pagrindų sprendimo 8 straipsnyje įtvirtinta informacija, kurią būtina nurodyti Europos arešto orderyje. Be prašomą perduoti asmenį identifikuojančios informacijos, Europos arešto orderyje turi būti nurodytos aplinkybės, kuriomis nusikalstama veika buvo padaryta, ir duomenys apie prašomo perduoti asmens dalyvavimą padarant nusikalstamą veiką. Ši informacija turi būti išversta į vykdančiosios teisminės institucijos valstybinę kalbą.
22. Pagrindų sprendimo 15 straipsnyje įtvirtintos su perdavimo sprendimu susijusios nuostatos. Jame nurodyta:
„1. Vykdančioji teisminė institucija, laikydamasi šiame pamatiniame sprendime nustatytų terminų ir sąlygų, nusprendžia, ar asmuo turi būti perduotas.
2. Jei vykdančioji teisminė institucija mano, kad išduodančiosios valstybės narės praneštos informacijos nepakanka sprendimui dėl perdavimo priimti, ji paprašo skubiai pateikti būtiną papildomą informaciją, ypač susijusią su 3–5 ir 8 straipsniais, ir, atsižvelgdama į tai, kad reikia laikytis 17 straipsnyje nustatytų terminų, gali nustatyti terminą, iki kurio ji turi gauti tokią informaciją.
3. (Išduodančiosios valstybės narės) teisminė institucija(9) gali bet kuriuo metu vykdančiajai teisminei institucijai nusiųsti bet kokią papildomą naudingą informaciją.“
23. Pagrindų sprendimo 17 straipsnyje nurodyti Europos arešto orderio perdavimo sprendimo terminai ir tvarka. Jame įtvirtinta:
„1. Europos arešto orderis nagrinėjamas ir vykdomas skubos tvarka.
2. Tais atvejais, kai prašomas perduoti asmuo sutinka būti perduotas, galutinis sprendimas dėl Europos arešto orderio vykdymo turėtų būti priimtas per 10 dienų nuo tokio sutikimo davimo.
3. Kitais atvejais sprendimas dėl Europos arešto vykdymo turėtų būti priimtas per 60 dienų nuo prašomo perduoti asmens arešto.
4. Kai ypatingais atvejais Europos arešto orderio įvykdyti per šio straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodytus terminus negalima, vykdančioji teisminė institucija nedelsdama apie tai praneša išduodančiajai teisminei institucijai ir nurodo tokio uždelsimo priežastis. Tokiu atveju terminą galima pratęsti dar 30 dienų.
5. Kol vykdančioji teisminė institucija dėl Europos arešto orderio nėra priėmusi galutinio sprendimo, ji užtikrina, kad būtų užtikrinamos efektyviam asmens perdavimui būtinos materialiosios sąlygos.
6. Atsisakius vykdyti Europos arešto orderį, visais atvejais privaloma nurodyti atsisakymo priežastis.
7. Kai išimtinėmis aplinkybėmis kuri nors valstybė narė negali laikytis šiame straipsnyje numatytų terminų, ji apie tai praneša Eurojustui, nurodydama vėlavimo priežastis. Be to, valstybė narė, kuri patiria nuolatinį kitos valstybės narės vėlavimą, susijusį su Europos arešto orderio vykdymu, apie tai praneša (Europos Sąjungos) Tarybai siekdama, kad būtų įvertinta, kaip valstybių narių lygiu yra įgyvendinamas šis pamatinis sprendimas.“
24. Galiausiai pagrindų sprendime įtvirtintos prašomo perduoti asmens teisės. Vadovaujantis pagrindų sprendimo 11 straipsniu, kai toks asmuo suimamas, vykdančioji teisminė institucija turi jį informuoti apie Europos arešto orderio turinį. Suimtasis gali sutikti būti perduotas arba tam prieštarauti. Jis taip pat gali nuspręsti ar atsisakyti, kad jam būtų taikoma specialioji taisyklė, pagal kurią pagal Europos arešto orderį perduotas asmuo negali būti persekiojamas už kitą nusikalstamą veiką, t. y., ne tą nusikalstamą veiką, dėl kurios jis yra perduotas, padarytą prieš jo perdavimą(10) . Kai suimtasis nesutinka būti perduotas, jis turi teisę būti išklausytas vykdančiosios teisminės institucijos(11) .
B – „Ne bis in idem“ principas
25. Pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte atsispindi ne bis in idem principas.
1. Principo ne bis in idem
pagrindai
26. Principas išreiškiamas lotynišku posakiu ne bis in idem
arba non bis in idem, kuris reiškia „ne du kartus už tą patį“, t. y. asmuo negali būti du kartus nubaustas už tą pačią veiką.
27. Šis principas yra sudėtinė teisinės valstybės sampratos dalis. Iš tiesų visuomenė, įgyvendindama savo teisėtą teisę bausti jos nustatytų taisyklių pažeidėją, išnaudoja savo teisę jį persekioti ir todėl netenka teisės taikyti sankcijas už atitinkamą veiką jau nubaustam asmeniui. Taigi šis principas yra neatsiejamas nuo res judicata galios principo ir bausmių proporcingumo principo, pagal kurį sankcija turi būti proporcinga veikos, už kurią persekiojama, sunkumui.
28. Vertinant individualiu lygiu, ne bis in idem principas yra skirtas suteikti garantijas nubaustam asmeniui, kad atlikęs bausmę jis yra „atidavęs skolą“ visuomenei ir todėl vėl gali joje užimti savo vietą, nesibaimindamas pakartotinio persekiojimo. Taigi juo įgyvendinami ir teisingumo, ir teisinio saugumo reikalavimai.
29. Ne bis in idem principas yra labai senas(12) . Vis dėlto jis ne tik nebuvo pamirštas, bet ir laipsniškai plečiamas šiuolaikinėse visuomenėse vystantis baudžiamajai teisei ir pirmiausia sankcijos sampratai. Iš tiesų šiuolaikinėje baudžiamojoje teisėje, galiojančioje visose valstybėse narėse, reintegracija yra pagrindinė bausmės funkcija. Taigi bausme siekiama ne tik nubausti ar atgrasyti, bet ir skatinti nubaustojo reintegraciją. Tokiai reintegracijai būtina, kad praeitis būtų negrąžinamai ištrinta ir suinteresuotas asmuo, nuteistas galutiniu sprendimu, daugiau nebeturėtų bijoti įstatymo.
30. Ne bis in idem principas buvo įtvirtintas daugelyje tarptautinių teisės aktų, valstybių narių vidaus teisėje ir Sąjungos teisėje.
31. Vidaus teisėje ne bis in idem principas yra įtvirtintas bent prie jo prisijungusioms valstybėms narėms(13), 1984 m. lapkričio 22 d. pasirašytame Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos Protokolo Nr. 7 4 straipsnyje. Šiame straipsnyje nurodyta:
„1. Niekas negali būti antrą kartą persekiojamas ar baudžiamas tos pačios valstybės institucijų už nusikaltimą, dėl kurio jis jau buvo išteisintas arba nuteistas galutiniu nuosprendžiu pagal tos valstybės įstatymus ir baudžiamąjį procesą.
< ... > “
32. Valstybių narių tarpusavio santykiuose ne bis in idem
principas yra patvirtintas KĮŠS 54 straipsnyje(14) :
„Asmuo, kurio teismo procesas vienoje Susitariančiojoje Šalyje yra galutinai baigtas, už tas pačias veikas negali būti persekiojamas kitoje Susitariančiojoje Šalyje, jei jam paskirta bausmė, ji jau įvykdyta, faktiškai vykdoma arba pagal nuosprendį priėmusios Susitariančiosios Šalies įstatymus nebegali būti vykdoma.“
33. KĮŠS 54 straipsniu siekiama užtikrinti Sąjungos piliečių judėjimo laisvę Sąjungos teritorijoje. Juo siekiama išvengti, kad asmuo, kuris įgyvendina savo teisę į laisvą judėjimą, būtų persekiojimas už tas pačias veikas keliose valstybėse narėse(15) .
34. Nesant valstybių narių baudžiamosios teisės nuostatų suderinimo priemonių, šio principo taikymas būtinai nulemia, kad valstybės narės turi pasitikėti viena kitos baudžiamosios teisės sistemomis ir kad kiekviena šių valstybių turi priimti kitose valstybėse narėse galiojančią baudžiamąją teisę, net jeigu jos pačios teisės taikymas lemtų kitokį sprendimą(16) .
35. Galiausiai ne bis in idem principas buvo įtvirtintas Chartijos 50 straipsnyje, kaip kliūtis bausti du kartus tos pačios valstybės narės arba skirtingų valstybių narių teismuose, jei situacija yra susijusi su Sąjungos teise(17) . Šiame straipsnyje nurodyta:
„Niekas negali būti antrą kartą teisiamas ar baudžiamas už nusikalstamą veiką, dėl kurios Sąjungoje jis jau buvo galutinai išteisintas ar pripažintas kaltu pagal įstatymą(18) .“
2. Principo ne bis in idem
turinys
36. Sunku tiksliau nei anksčiau minėtas labai bendras apibūdinimas apibrėžti ne bis in idem
principo turinį(19) . Įvairiose valstybėse narėse jis gali gerokai skirtis. Skirtumai gali būti susiję su dviem elementais, nuo kurių priklauso šio principo taikymas, t. y. bis
ir idem .
37. Bis samprata apibrėžia sprendimus, kuriems šis principas gali būti taikomas.
38. Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos protokolo Nr. 7 4 straipsnyje, KĮŠS 54 straipsnyje bei Chartijos 50 straipsnyje, kaip ir pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte, nurodomas galutinis išteisinamasis arba apkaltinamasis nuosprendis. Vis dėlto KĮŠS 54 straipsnyje ir pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte kaip papildoma sąlyga apkaltinamojo nuosprendžio atveju nurodoma, kad jis turi būti įvykdytas, vykdomas arba daugiau nebegalėti būti vykdomas pagal nuteisusios valstybės įstatymus.
39. Vis dėlto reikia atsakyti į klausimą, ar minėta sąlyga apima malonės ir amnestijos atvejus, bei nustatyti, ar ne bis in idem
principas gali būti taikomas tik teismų sprendimų pagrindu, ar ir ikiteisminio tyrimo institucijų sprendimų, kuriais galutinai baigiamas procesas, pagrindu, ir, jei taip, kokiomis sąlygomis.
40. Idem sąvoka yra susijusi su aplinkybėmis, kurios turėtų būti pripažįstamos ankstesnio sprendimo objektu. Taikant asmenims palankesnį aiškinimą, ji gali būti susijusi tik su pačių materialinių veikų tapatumu, o taikant siauresnį aiškinimą – su nusikalstamų veikų, t. y. šių veikų teisiniu kvalifikavimu, tapatumu.
41. Teisingumo Teismui jau buvo pateikta daug klausimų dėl KĮŠS 54 straipsnio aiškinimo.
42. Dėl bis
jis aiškino sąlygą, pagal kurią Susitariančiosios Šalies teismo skirta bausmė buvo „atlikta“ ar yra „atliekama“, kaip apimančią situaciją, kai kaltinamajam pagal Susitariančiosios Šalies įstatymus buvo paskirta laisvės atėmimo bausmė, kurios vykdymas atidėtas. Kita vertus, ši samprata neapima atvejų, kai kaltinamasis buvo trumpai sulaikytas ir (arba) jam paskirta kardomojo kalinimo priemonė, ir šis laisvės atėmimas pagal nuteisusiosios valstybės įstatymus turi būti įskaitytas į laisvės atėmimo bausmės atlikimo laiką(20) .
43. Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad ne bis in idem
principas taikomas Susitariančiosios Šalies teismo baudžiamajame procese priimtam sprendimui, kuriuo kaltinamasis buvo galutinai išteisintas, nes suėjo patraukimo baudžiamojon atsakomybėn už nusikaltimą, kuriuo jis kaltintas, senaties terminas(21) .
44. Be to, šis principas taikomas teismo sprendimui, kuriuo asmuo buvo galutinai išteisintas, nesant pakankamai įrodymų(22) . Galiausiai jis apima sprendimus kaltinamajam nedalyvaujant, priimtus ne KĮŠS taikymo teritorijoje esančios valstybės narės teisminės institucijos(23) .
45. Dėl sprendimą, galintį tapti ne bis in idem
principo taikymo pagrindu, priėmusio subjekto Teisingumo Teismas nusprendė, kad šis principas taikomas ir tokioms procedūroms, kai tolesnis persekiojimas draudžiamas ir valstybės narės prokuratūra nedalyvaujant teismui nutraukia toje valstybėje pradėtą baudžiamąjį procesą po to, kai asmuo, prieš kurį pradėtas baudžiamasis persekiojimas, įvykdo tam tikras pareigas, pavyzdžiui, sumoka tam tikrą prokuratūros nustatytą pinigų sumą(24) .
46. Tačiau ne bis in idem
principas nėra taikytinas valstybės narės teisminių institucijų bylą užbaigiančiam sprendimui nutraukti bylą, nenagrinėjant jos iš esmės, po to, kai prokuratūra nusprendė, jog baudžiamoji byla negalima vien todėl, kad baudžiamasis persekiojimas šio asmens atžvilgiu už tas pačias veikas buvo pradėtas kitoje valstybėje narėje(25) .
47. Šis principas taip pat netaikytinas sprendimui, kuriuo Susitariančiosios Šalies institucija, baigusi nagrinėti bylą iš esmės ir prieš pareikšdama kaltinimus nusikaltimo padarymu įtariamam asmeniui, nurodė sustabdyti vykdomą baudžiamąjį persekiojimą, kai šiuo sprendimu, jog baudžiamoji byla negalima, pagal šios valstybės nacionalinę teisę nėra galutinai užkertamas kelias naujam baudžiamajam persekiojimui šioje valstybėje dėl tų pačių veikų(26) .
48. Dėl idem
Teisingumo Teismas nusprendė, kad KĮŠS 54 straipsnis turėtų būti aiškinamas taip, jog šio straipsnio taikymą lemiantis kriterijus yra materialinių veikų tapatumas, suprantamas kaip neatskiriamai tarpusavyje susijusių veikų visuma, neatsižvelgiant į šių veikų ar saugomo teisinio intereso teisinį kvalifikavimą(27) .
49. Su narkotinėmis medžiagomis susijusių nusikaltimų atveju Teisingumo Teismas nusprendė, kad nereikalaujama, jog dviejose atitinkamose susitariančiosiose valstybėse nagrinėjami narkotikų kiekiai ar asmenys, kurie šiose dviejose valstybėse tariamai padarė veikas, sutaptų, nes įmanoma, jog situacija, kurioje tokio sutapimo nėra, reiškia veikų, kurios dėl savo pobūdžio yra neatskiriamai susijusios, visumą. Galutinį vertinimą šiuo klausimu turi atlikti kompetentingi nacionaliniai teismai(28) .
50. Ši teismo praktika apibrėžia tik minimalią ne bis in idem principo apimtį valstybių tarpusavio santykiuose. Vadovaujantis KĮŠS 58 straipsniu, šios konvencijos 54 straipsnis neužkerta kelio užsienyje priimtiems teismo sprendimams taikyti platesnes nacionalines ne bis in idem
principo nuostatas.
51. Europos žmogaus teisių teismas apibrėžė minimalią ne bis in idem
principo turinio apimtį išimtinai vidinėje valstybių narių teisės sistemoje. Dėl idem sampratos jis pritaikė Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią reikia remtis tik materialinėmis veikomis, neatsižvelgiant į saugomą teisinį interesą(29) .
C – Nacionalinės teisės nuostatos
1. Vokietijos teisė
52. Pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punktas į Vokietijos teisę buvo perkeltas 1982 m. gruodžio 23 d. Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen (Įstatymas dėl tarptautinės teisinės pagalbos baudžiamosiose bylose), iš dalies pakeisto 2006 m. liepos 20 d. Europäisches Haftbefehlsgesetz (Įstatymas dėl Europos arešto orderio)(30), 83 straipsnio 1 punktu. Šiame straipsnyje „Papildomos leistinumo sąlygos“ nurodyta:
„Ekstradicija neleistina, jeigu:
1) už tą pačią veiką, kuria grindžiamas prašymas, įsiteisėjusiu teismo sprendimu persekiojamasis jau buvo nuteistas kitoje valstybėje narėje, su sąlyga, kad nuteisimo atveju bausmė jau buvo įvykdyta, yra vykdoma arba nebegali būti įvykdyta pagal nuosprendį priėmusio teismo valstybės narės teisę < ... > .
< ... > “
2. Italijos teisė
53. 1990 m. spalio 9 d. Respublikos Prezidento dekreto Nr. 306/90 Testo unico delle leggi in materia di disciplina degli stupefacenti e sostanze psicotrope (dėl konsoliduotų įstatymų, reglamentuojančių narkotinių ir psichotropinių medžiagų kontrolę, piktnaudžiavimo šiomis medžiagomis prevenciją ir gydymą bei reintegraciją) 73 ir 74 straipsniuose nurodyta:
„73 straipsnis. Neteisėta narkotinių ar psichotropinių medžiagų gamyba, platinimas ir laikymas
1. Tas, kas neturėdamas 17 straipsnyje numatyto leidimo augina, gamina, išgauna, perdirba, parduoda, siūlo ar teikia parduoti, perleidžia, platina, prekiauja, gabena, gauna kitiems, siunčia, perduoda ar siunčia tranzitu ar teikia bet kuriuo tikslu narkotines ar psichotropines medžiagas, baudžiamas laisvės at ėmimu nuo šešerių iki dvidešimties metų ir bauda nuo 26 000 iki 260 000 eurų < ... > .
< ... >
6. Jeigu šią nusikalstamą veiką padarė trys ar daugiau tarpusavyje susitarusių asmenų, skiriama didesnė bausmė.
74 straipsnis. Neteisėtam narkotinių ar psichotropinių medžiagų platinimui suburtas nusikalstamas susivienijimas
1. Kai trys ar daugiau asmenų suburia susivienijimą, kurio tikslas užsiimti keliomis 73 straipsnyje nurodytomis nusikalstamomis veikomis, tas, kas skatina, suburia, vadovauja, organizuoja arba finansuoja tokį susivienijimą, baudžiamas laisvės atėmimu nuo dvidešimties metų.
2. Tas, kas dalyvauja nusikalstamo susivienijimo veikloje, baudžiamas laisvės atėmimu nuo dešimties metų.
3. Bausmė yra didesnė, jei nusikalstamam susivienijimui priklauso dešimt asmenų < ... > .
< ... > “
54. Vadovaujantis Italijos baudžiamojo proceso kodekso 649 straipsniu, „asmuo, kuris buvo išteisintas arba nuteistas galutiniu teismo nuosprendžiu arba baudžiamuoju įsakymu, negali būti iš naujo patrauktas baudžiamojon atsakomybėn dėl tos pačios veikos, net jeigu atsižvelgiant į jos teisinį kvalifikavimą, sunkumo laipsnį ar aplinkybes ši veika vertintina kitaip“.
55. Vis dėlto Italijos vyriausybės pateiktose pastabose nurodyta, kad iš Corte suprema di cassazione
(Kasacinis teismas, Italija) praktikos matyti, jog „baudžiamojo proceso kodekso 649 straipsnyje numatyta išimtimi negalima remtis, kai veika, dėl kurios buvo priimtas galutinis sprendimas, sudaro idealiąją sutaptį su kitomis nusikalstamomis veikomis, nes elgesys, dėl kurio jau buvo priimtas galutinis sprendimas, gali būti perkvalifikuotas į nusikaltimo sudėties elementą ir, taikant kitokį arba alternatyvų vertinimą, priskirtas platesnei nusikalstamų veikų rūšiai“.
II – Faktinės aplinkybės ir procesas pagrindinėje byloje
A – Nagrinėjamas Europos arešto orderis
56. 2008 m. lapkričio 7 d. Tribunale di Catania, Sezione del Giudice per le Indaginie Preliminari (Katanijos teismo ikiteisminio tyrimo teisėjo skyrius, Italija) išdavė Europos arešto orderį G. Mantello, grindžiamą 2008 m. rugsėjo 5 d. nacionaliniu arešto orderiu dėl G. Mantello ir 76 kitų kaltinamųjų.
57. Europos arešto orderyje G. Mantello kaltinamas dviem nusikalstamomis veikomis.
58. Pirma, nuo šiek tiek anksčiau nei 2004 m. sausio mėn. iki 2005 m. lapkričio mėn. kartu su mažiausiai dešimčia kitų asmenų jis dalyvavo Vitorijoje (Italija), kituose Italijos miestuose bei Vokietijoje veikusiame kokaino prekyba užsiimančiame nusikalstamame susivienijime. G. Mantello atliko ne tik kurjerio ir tarpininko vaidmenį, bet ir buvo atsakingas už kokaino tiekimą ir prekybą.
59. Antra, tuo pačiu metu ir tose pačiose vietose, vienas arba kartu su kitais, jis neteisėtai įgijo, laikė, gabeno, pardavė arba perdavė kitiems kokainą.
B – Nuosprendis, dėl kurio gali būti užkirstas kelias vykdyti Europos arešto orderį
60. Iš nacionaliniame arešto orderyje pateiktos informacijos matyti, kad nuo 2004 m. sausio mėn. įvairios Italijos tyrimo institucijos atliko tyrimus dėl neteisėtos prekybos kokainu Vitorijos regione. G. Mantello telefoninių pokalbių pasiklausymas nuo 2005 m. sausio 19 d. iki rugsėjo 13 d. patvirtino jo dalyvavimą minėtoje prekyboje narkotikais. Tyrimo institucijos taip pat stebėjo G. Mantello per kai kurias jo keliones, pavyzdžiui, 2005 m. liepos 28 d. ir 2005 m. rugpjūčio 12 d. iš Sicilijos į Milaną (Italija) ir 2005 m. rugsėjo 12 d. iš Sicilijos į Eslingeną (Vokietija) ir atgal į Kataniją.
61. Per paskutinę kelionę Eslingene G. Mantello nusipirko apie 150 gramų kokaino ir, grįždamas 2005 m. rugsėjo 13 d., išlipęs iš traukinio Katanijos geležinkelio stotyje buvo sulaikytas geležinkelio policijos. Jis gabeno dvi atitinkamai 9,5 ir 145,96 gramo kokaino pakuotes, o tai atitinka 599–719 atskirų dozių kiekį.
62. 2005 m. lapkričio 30 d. nuosprendžiu Tribunale di Catania nuteisė G. Mantello trejų metų, šešių mėnesių ir dvidešimties dienų laisvės atėmimo bausme bei 13 000 eurų pinigine bauda už tai, kad 2005 m. rugsėjo 13 d. Katanijoje turėdamas tikslą platinti turėjo 155,46 gramų kokaino. 2006 m. balandžio 18 d. Sprendimu Corte d'Appello di Catania (Katanijos apeliacinis teismas) patvirtino šį nuosprendį.
C – Procesas vykdančiosios valstybės teisminėje institucijoje
63. Sužinojusi apie Europos arešto orderį per Šengeno informacinę sistemą (ŠIS), Generalstaatsanwaltschaft Stuttgart
(Štutgarto generalinė prokuratūra) 2008 m. gruodžio 3 d. suėmė G. Mantello jo bute bei pristatė jį Amtsgericht Stuttgart (Štutgarto apylinkės teismas, Vokietija). Teismo posėdyje G. Mantello nesutiko būti perduotas išduodančiosios valstybės teisminei institucijai ir neatsisakė pasinaudoti „specialiąja taisykle“. Generalstaatsanwaltschaft Stuttgart
prašymu 2009 m. sausio 22 d. Oberlandesgericht Stuttgart paprašė Italijos tarnybų pateikti tam tikrų įrodymų, kad galėtų įvertinti, ar 2005 m. lapkričio 30 d. nuosprendžio įsiteisėjimo faktas neprieštarauja Europos arešto orderio vykdymui.
64. Negavęs jokios informacijos iš minėtų institucijų, 2009 m. kovo 20 d. Oberlandesgericht Stuttgart
nusprendė sustabdyti Europos arešto orderio vykdymą ir skyrė G. Mantello advokatą.
65. 2009 m. balandžio 4 d. Tribunale di Catania
ikiteisminio tyrimo teisėja atsakė, kad šiuo atveju principas ne bis in idem
netaikytinas. Tuomet Generalstaatsanwaltschaft Stuttgart
paprašė atnaujinti Europos arešto orderio vykdymą.
66. Vis dėlto Oberlandesgericht Stuttgart siekia sužinoti, ar galėtų prieštarauti tokiam vykdymui dėl šių priežasčių. Prasidėjus tyrimui, po kurio G. Mantello buvo nuteistas dėl kokaino dozių laikymo turint tikslą jas platinti, tyrimo institucijos jau turėjo pakankamai įrodymų jį apkaltinti ir patraukti baudžiamojon atsakomybėn dėl Europos arešto orderyje nurodytų kaltinimų, t. y. narkotikų gabenimą nusikalstamame susivienijime. Vis dėlto dėl tyrimo, siekdamos suardyti šį gabenimo tinklą ir suimti kitus jame dalyvaujančius asmenis, tyrimo institucijos nepateikė turėtos informacijos ir įrodymų ikiteisminio tyrimo teisėjui bei tuo metu neprašė patraukti atsakomybėn už šią veiką.
67. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, remiantis Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis federalinis teismas, Vokietija) taikomu Vokietijos teisės aiškinimu, vėlesnis persekiojimas dėl vadinamojo susivienijimo padaryto nusikaltimo iš esmės leidžiamas, jeigu, pirma, ankstesnio kaltinimo ir teisminio nagrinėjimo dalyką sudarė tik atskiros tokios organizacijos nario veikos, ir, antra, kaltinamasis negalėjo pagrįstai tikėtis, kad ankstesnis procesas apėmė visas jo veikas nusikalstamame susivienijime. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, priimant teismo sprendimą dėl pavienės veikos tyrimo institucijos taip pat turėjo nežinoti to, kad buvo įvykdytos kitos atskiros nusikalstamos veikos ir veikė susivienijimas, tačiau šiuo Italijos tyrimo institucijų atveju taip nebuvo.
68. Šis teismas taip pat nurodo, kad pagrindinėje byloje nebuvo tarptautinio elemento, nes galimas idem
buvo pačioje išduodančiojoje valstybėje, o ne kitoje valstybėje narėje priimtas teismo sprendimas. Be to, jis pažymi, kad Teisingumo Teismas dar nėra aiškinęs pagrindų sprendime įtvirtintos „tos pačios veikos“ sąvokos. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar su KĮŠS susijusi teismo praktika gali būti perkelta į teismo praktiką dėl Europos arešto orderio.
III – Prejudiciniai klausimai
69. Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, Oberlandesgericht Stuttgart nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1. Ar klausimas dėl to, ar konstatuotina „ta pati veika“, kaip tai suprantama pagal < ... > pagrindų sprendimo < … > 3 straipsnio 2 punktą, vertintinas:
a) remiantis išduodančiosios valstybės narės teise;
b) remiantis vykdančiosios valstybės narės teise; ar
c) remiantis autonominiu sąvokos „ta pati veika“ išaiškinimu pagal Sąjungos teisę?
2. Ar pagal pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punktą neteisėtas narkotinių medžiagų įvežimas yra „ta pati veika“ kaip ir narystė [nusikalstamame] susivienijime turint tikslą neteisėtai prekiauti narkotinėmis medžiagomis, jeigu nuosprendžio dėl neteisėto narkotinių medžiagų įvežimo priėmimo momentu tyrimo institucijos turėjo narystės įtarimus patvirtinančios informacijos ir įrodymų, tačiau dėl taktinių tyrimo priežasčių nepateikė atitinkamos informacijos bei įrodymų teismui ir nepareiškė dėl to kaltinimų?“
IV – Vertinimas
70. Oberlandesgericht Stuttgart
prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas pagal ES 35 straipsnį. Iš 1999 m. gegužės 1 d. Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
paskelbto pranešimo dėl Amsterdamo sutarties įsigaliojimo datos(31) matyti, kad Vokietijos Federacinė Respublika padarė pareiškimą pagal ES 35 straipsnio 2 dalį, kuriuo ši valstybė narė pripažino Teisingumo Teismo jurisdikciją priimti prejudicinius sprendimus remiantis ES 35 straipsnio 3 dalies b punkte numatyta tvarka, t. y. dėl visų savo teismų pateiktų klausimų.
71. Prieš nagrinėjant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus reikia išnagrinėti, ar pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte įtvirtintas privalomo nevykdymo pagrindas yra taikytinas, kai galutinis sprendimas, kuris galėtų pateisinti šio pagrindo taikymą, buvo priimtas išduodančiojoje valstybėje narėje.
A – Dėl pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkto taikymo, kai dėl Europos arešto orderyje nurodytos veikos buvo priimtas galutinis sprendimas išduodančiojoje valstybėje narėje
72. Daugelis į šią bylą įstojusių valstybių narių teigia, kad pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte įtvirtintas privalomo nevykdymo pagrindas šiuo atveju nėra taikytinas(32) . Pagrįsdamos šį teiginį jos nurodė, kad ne bis in idem
principas yra vienas iš bendrųjų teisės principų ir Europos arešto orderį išdavęs teismas privalo užtikrinti jo laikymąsi. Jos pažymi, kad šis teismas gali geriau patikrinti, ar asmens, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, atžvilgiu jo valstybėje dar nebuvo priimtas apkaltinamasis sprendimas už tą pačią veiką.
73. Šių valstybių narių vyriausybių teigimu, todėl Pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkto taikymas šiuo atveju prieštarautų abipusio pripažinimo principui ir dideliam pasitikėjimui, kuriuo turi būti grindžiamas vykdančiosios valstybės teisminės institucijos požiūris į išduodančiosios valstybės teisminę instituciją.
74. Italijos vyriausybės manymu, išduodančiosios valstybės teisminės institucijos vertinimas, kad ne bis in idem
principas nėra taikomas, yra privalomas vykdančiosios valstybės teisminei institucijai.
75. Ispanijos vyriausybė pažymi, kad pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punktą reikia aiškinti siaurai, kaip tai nurodyta 2009 m. spalio 6 d. Sprendime Wolzenburg (33) . Ji, kaip ir Čekijos vyriausybė, nurodo, kad pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte įtvirtintas ne bis in idem
principas būtinai yra tarptautinio pobūdžio, kaip ir nurodytas KĮŠS 54 straipsnyje. Ispanijos vyriausybė taip pat teigia, kad ne bis in idem
principas galėtų būti pažeistas ne perdavimo metu, bet kai išduodančiosios valstybės teisminė institucija, jei reikia, išklausiusi prašomą perduoti asmenį vis tiek nusprendžia jam pareikšti kaltinimus.
76. Nepritariu šių vyriausybių pozicijai, nes manau, kad ji prieštarauja pagrindų sprendime apibrėžtai Europos arešto orderio sistemai ir tam, jog šio sprendimo 3 straipsnio 2 punkte yra įtvirtinta pagrindinė teisė.
77. Nors pagrindų sprendimo sistema paremta abipusio pripažinimo principu, Sąjungos teisės aktų leidėjas neketino sutapatinti Europos arešto orderio ir nacionalinio arešto orderio, kurį vykdyti yra tiesiogiai įgaliotos vykdančiosios valstybės narės teisėsaugos institucijos. Sąjungos įstatymų leidėjas nustatė, kad Europos arešto orderis yra paremtas suinteresuotų valstybių narių teisminių institucijų bendradarbiavimu ir kad prašomas perduoti asmuo turi būti perduodamas vykdančiosios valstybės teisminės institucijos sprendimu, o ši teisminė institucija galėtų tokiam perdavimui prieštarauti dėl pagrindų sprendime nurodytų pagrindų.
78. Pripažindamas pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte įtvirtintą nevykdymo pagrindą privalomu, nors išduodančiosios valstybės teisminė institucija pati privalo patikrinti, ar dėl veikos, kuria kaltinamas atitinkamas asmuo, dar nebuvo priimtas sprendimas, Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai siekė, pirma, kad ne bis in idem
principas būtų kliūtis ne vien priimti naują sprendimą dėl atitinkamo asmens, bet ir jį perduoti bei, antra, kad šio principo laikymasis nebūtų paliktas tik išduodančiosios valstybės teisminės institucijos diskrecijai, bet jį užtikrintų ir vykdančiosios valstybės teisminė institucija.
79. Šiuo klausimu pagrindų sprendime įtvirtinamos taisyklės, suteikiančios galimybę vykdančiosios valstybės teisminei institucijai realiai užtikrinti minėto principo laikymąsi. Todėl reikalaujama, kad Europos arešto orderyje būtų pateikta reikiama informacija apie veiką, kuria gali būti kaltinamas prašomas perduoti asmuo. Taip pat numatyta, kad vykdančiosios valstybės teisminė institucija išklausytų šį asmenį. Galiausiai ši institucija prireikus gali paprašyti išduodančiosios valstybės teisminės institucijos pateikti bet kokią dėl privalomo nevykdymo pagrindo taikymo reikalingą papildomą informaciją.
80. Šiame vertinimo etape man suprantamas vyriausybių argumentas, kad pagal šią sistemą įtvirtinta dvigubos kontrolės sistema galėtų būti tikrai veiksminga tik jei prašomas perduoti asmuo jau buvo nuteistas kitoje nei išduodančioji valstybėje narėje. Iš tiesų, nesant Europos duomenų apie teistumą registro, kuriame būtų sukaupta informacija apie visose valstybėse narėse priimtus sprendimus, išduodančiosios valstybės teisminė institucija, kuri galbūt neturėjo galimybės išklausyti prašomo perduoti asmens, galėtų teisėtai nepaisyti aplinkybės, kad byla jau buvo išnagrinėta kitoje valstybėje narėje. Kita vertus, toks pavojus nekiltų dėl išduodančiojoje valstybėje narėje priimto sprendimo a fortiori
todėl, kad, kaip šioje byloje, galutinis sprendimas, kuriuo remiasi prašomas perduoti asmuo, ir Europos arešto orderis buvo išduoti to paties teismo.
81. Nemanau, kad šis argumentas galėtų pateisinti pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkto netaikymą, kai galutinis sprendimas buvo priimtas išduodančioje valstybėje narėje.
82. Žinoma, atsižvelgiant į didelį pasitikėjimą, kuriuo turi būti pagrįsti vykdančiosios ir išduodančiosios valstybės teisminių institucijų santykiai, vykdančiosios valstybės teisminė institucija neprivalo savo iniciatyva aiškintis, ar dėl Europos arešto orderyje nurodytos veikos jau buvo priimtas sprendimas išduodančiojoje arba bet kurioje kitoje valstybėje narėje. Pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte a priori
nėra įtvirtinta pareiga atlikti tokius patikrinimus, nes jame numatyta juos taikyti tik „jei vykdančiajai teisminei institucijai yra pranešta“, kad dėl prašomo perduoti asmens yra priimtas galutinis teismo sprendimas už tą pačią veiką.
83. Kyla klausimas, ar jei minėtai teisminei institucijai yra pranešama apie tokias aplinkybes, jos reakcija turėtų skirtis, nelygu, ar galutinis sprendimas buvo priimtas išduodančiojoje valstybėje narėje, ar kitoje valstybėje narėje.
84. Nemanau, kad taip turėtų būti, dėl šių priežasčių. Pirma, kaip nurodė Europos Bendrijų Komisija, pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkto ir jo laikymąsi užtikrinti skirtos sistemos taikymo sritis nėra tik atvejai, kai dėl Europos arešto orderyje nurodytos veikos buvo priimtas galutinis sprendimas kitoje nei išduodančioji valstybėje narėje.
85. Antra, pagrindinė teisė, kurią siekiama apsaugoti šia pagrindų sprendimo nuostata, abiem atvejais yra vienodai svarbi.
86. Primenu, kad ne bis in idem
principas yra kaip sudėtinė teisinės valstybės sampratos dalis visų valstybių narių teisės sistemose pripažinta pagrindinė teisė, tiesiogiai įtvirtinta Chartijoje.
87. Vadovaujantis nusistovėjusia teismo praktika, valstybės narės turi įgyvendinti Sąjungos teisę laikydamosi pagrindinių teisių(34) . Ši teismo praktika taikoma ne vien dėl EB sutartimi priimtų teisės aktų. Ji taikoma visiems Sąjungos priimtiems teisės aktams(35), nes pagal ES 6 straipsnį Sąjunga yra grindžiama teisinės valstybės principu ir gerbia pagrindines teises, kurias užtikrina 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašyta Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija ir kurios kyla iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų.
88. Todėl, atsižvelgiant į tai, kad tokio pagal trečiąjį ramstį priimto teisės akto, kaip antai pagrindų sprendimas, teisėtumui galima taikyti pagrindinėmis teisėmis pagrįstą kontrolę(36), šioms teisėms negali prieštarauti ir valstybių narių veiksmai, kuriais toks teisės aktas įgyvendinamas. Taigi, kaip tiesiogiai pažymima pagrindų sprendimo 1 straipsnio 3 dalyje, Europos arešto orderį vykdyti įpareigota vykdančiosios valstybės teisminė institucija privalo laikytis šios pareigos.
89. Nustatydamas, kad ne bis in idem
principas yra privalomo nevykdymo pagrindas, o ne tik kliūtis procesui išduodančiojoje valstybėje narėje, Sąjungos teisės aktų leidėjas atsižvelgė ir siekė išvengti asmens laisvėms žalingų pasekmių, kurios atsirastų, jei Europos arešto orderis būtų vykdomas pažeidžiant šį principą.
90. Iš tiesų svarbu priminti, kad įgyvendinant Europos arešto orderį prašomas perduoti asmuo yra sulaikomas, o vėliau prireikus suimamas vykdančiojoje valstybėje narėje iki 60 dienų terminui, jei prašomas perduoti asmuo nesutinka būti perduotas ir galiausiai prievarta perduodamas į kitą valstybę narę išduodančiosios valstybės teisminei institucijai. Atsižvelgdamas į šių priemonių poveikį asmens laisvėms, Sąjungos teisės aktų leidėjas pagrįstai nusprendė, kad Europos arešto orderio vykdymą reikia pripažinti išduodančiosios valstybės teisminės institucijos vykdomo baudžiamojo persekiojimo sudėtine dalimi.
91. Be to, atvejų, kai dėl Europos arešto orderyje nurodytos veikos buvo priimtas sprendimas išduodančiojoje valstybėje narėje, negalima pripažinti išimtinai vidaus situacija, kurios atitiktis pagrindinėms teisėms turėtų būti vertinama remiantis tik šios valstybės narės teise, kontroliuojant Europos žmogaus teisių teismui.
92. Iš tiesų nuo tada, kai dėl prašomo perduoti asmens išduodamas Europos arešto orderis, jo padėtį reguliuoja Sąjungos teisė ir šio mandato įgyvendinimas turi atitikti bendruosius teisės principus, apibrėžiančius Sąjungos ir šią teisę įgyvendinančių valstybių narių veiklą.
93. Vertinant klausimą, ar taikytinas pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punktas, vykdančiosios valstybės teisminė institucija netikrina, ar išduodančiosios valstybės teisminė institucija tinkamai laikėsi ne bis in idem
principo, kaip jis apibrėžtas išduodančiosios valstybės narės teisės sistemoje, tačiau atlieka šioje Sąjungos teisės nuostatoje įtvirtinto principo, kaip jį apibrėžė Teisingumo Teismas, laikymosi kontrolę.
94. Galiausiai pažeidžiant minėtą principą vykdomo Europos arešto orderio sukeltos žalingos pasekmės prašomam perduoti asmeniui yra tokios pat sunkios, nesvarbu, ar dėl atitinkamos veikos sprendimas buvo priimtas išduodančiojoje, ar kitoje valstybėje narėje.
95. Taigi vykdančiosios valstybės teisminė institucija privalo taikyti pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte įtvirtintą nevykdymo pagrindą, jei ypatingais atvejais paaiškėja, kad dėl Europos arešto orderyje nurodytos veikos buvo priimtas galutinis sprendimas išduodančiojoje valstybėje narėje, arba jei gavusi tokios informacijos ir siekdama patikrinti jos teisingumą, ji kreipėsi į išduodančiosios valstybės teisminę instituciją, bet iš šios institucijos negavo patenkinamo atsakymo.
96. Tai reiškia, kad šioje byloje Vokietijos išduodančioji teisminė institucija, prašomam perduoti asmeniui jai patvirtinus, kad už Tribunale di Catania išduotame Europos arešto orderyje nurodytą veiką jis jau buvo nuteistas Italijoje, teisėtai kreipėsi į Italijos teismines institucijas prašydama patvirtinti tokio sprendimo priėmimo faktą ir turinį, kad galėtų įvertinti, ar, atsižvelgiant į šį sprendimą, yra taikytinas pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte įtvirtintas nevykdymo pagrindas.
97. Be to, Vokietijos vykdančioji teisminė institucija, turėdama abejonių dėl pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkto taikymo apimties ir atsižvelgdama į tai, kad Teisingumo Teismas dar nėra išaiškinęs šioje nuostatoje įtvirtintos „tos pačios veikos“ sąvokos reikšmės, teisėtai pateikė Teisingumo Teismui šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
98. Jos pateikti prejudiciniai klausimai, kuriais prašoma nustatyti pagrindinius šios sąvokos vertinimo kriterijus, yra neabejotinai reikšmingi pagrindinės bylos sprendimui ir todėl priimtini.
B – Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
99. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punktą reikia aiškinti taip, kad šioje nuostatoje įtvirtinta „tos pačios veikos“ sąvoka turėtų būti vertinama remiantis išduodančiosios valstybės narės teise, remiantis vykdančiosios valstybės narės teise ar remiantis autonominiu sąvokos išaiškinimu pagal Sąjungos teisę.
100. Jungtinės Karalystės vyriausybė teigia, kad nagrinėjamos sąvokos turinį reikia nustatyti remiantis vykdančiosios valstybės narės teise dėl toliau pateikiamų priežasčių.
101. Pirma, šios vyriausybės teigimu, pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punktas turi būti įgyvendinamas kaip ir kiti šiame straipsnyje numatyti nevykdymo pagrindai, kuriuose pateikiamos nuorodos į vykdančiosios valstybės narės teisę(37) .
102. Antra, šios bylos aplinkybėmis klausimai dėl atitinkamų veikų sutapimo ir dėl to, ar kaltinimų nepareiškimas dėl visų nusikalstamų veikų, kurios buvo žinomos pareiškiant kaltinimus dėl šių nusikalstamų veikų dalies, prilygsta piktnaudžiavimui procesu arba teisės į gynybą pažeidimui, turi būti sprendžiami pagal kiekvienos valstybės narės materialinę baudžiamąją teisę.
103. Taigi pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punktą buvo numatyta taikyti būtent tada, kai vykdančioji valstybė narė principą ne bis in idem
aiškina plačiau nei išduodančioji valstybė narė. Antraip, jeigu tos pačios veikos sąvoką reikėtų apibrėžti autonomiškai ir vienodai, netgi būtų sunku tikėtis kad išduodančioji valstybė narė būtų išdavusi Europos arešto orderį.
104. Tokiai pozicijai nepritariu. Kaip kitos į šį procesą įstojusių valstybių narių vyriausybės ir Komisija manau, kad reikia remtis tuo, jog pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte, kitaip nei šio sprendimo 3 straipsnio 1 ir 3 punktuose, jo turiniui nustatyti pateikiama nuoroda ne į vykdančiosios valstybės teisę, bet tik į nuteisusios valstybės narės teisę ir tik vienu konkrečiu klausimu, ar galutinis sprendimas, kai tai yra apkaltinamasis nuosprendis, nebegali būti įvykdytas.
105. Taigi sutinku su minėtų kitų į bylą įstojusių šalių ginama nuomone, kad reikia taikyti nusistovėjusią teismo praktiką, pagal kurią Bendrijos ar Sąjungos teisės nuostata, kuri norint nustatyti jos prasmę bei apimtį aiškiai nenurodo valstybių narių teisės, visose valstybėse narėse turi būti aiškinama autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant į šios nuostatos kontekstą ir teisės aktu, kuriame ji įtvirtinta, siekiamą tikslą(38) . Teisingumo Teismas jau yra taikęs šią praktiką dėl pagrindų sprendimo, aiškindamas šio sprendimo 4 straipsnio 6 punkte įtvirtintas sąvokas „yra valstybėje narėje“ ir „yra jos < ... > gyventojas“(39) .
106. Taigi manau, kad pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punktą reikia aiškinti taip, kad šioje nuostatoje įtvirtinta „tos pačios veikos“ sąvoka yra autonominė Sąjungos teisės sąvoka.
107. Šią nuomonę ginančios vyriausybės ir Komisija siūlo Teisingumo Teismui pateikti dar platesnį atsakymą ir pripažinti, kad nagrinėjamą sąvoką reikia aiškinti taip pat kaip KĮŠS 54 straipsnyje įtvirtintą „tos pačios veikos“ sąvoką. Pritariu jų nuomonei.
108. Iš tiesų, norint atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrąjį klausimą, reikia apibrėžti pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte įtvirtintos „tos pačios veikos“ sąvokos turinį. Taip pat pritariu motyvams, dėl kurių į bylą įstojusios šalys siūlo remtis KĮŠS 54 straipsniu.
109. Pirma, daugelyje kalbinių versijų abi sąvokos yra apibrėžtos vienodais žodžiais. Tiesa, taip nėra versijoje vokiečių kalba, nes pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte nurodyta derselben Handlung
sąvoka, o KĮŠS 54 straipsnyje – derselben Tat
sąvoka. Vis dėlto pati Vokietijos vyriausybė rašytinėse pastabose nurodo, kad šis terminologijos skirtumas neturėtų kliudyti dvi nagrinėjamas nuostatas aiškinti taip pat.
110. Antra, kaip nurodo Vokietijos vyriausybė, vienodą aiškinimą pirmiausia patvirtina abiem nagrinėjamomis nuostatomis siekiamų tikslų panašumas.
111. Kaip matėme, KĮŠS 54 straipsniu siekiama išvengti, kad savo teisę į laisvą judėjimą įgyvendinantis asmuo būtų persekiojimas už tas pačias veikas keliose susitariančiose valstybėse(40) . Šios bylos aplinkybėmis, darant prielaidą, jog dėl veikos, dėl kurios G. Mantello yra kaltinamas Europos arešto orderyje, buvo priimtas galutinis sprendimas Italijoje, KĮŠS 54 straipsnis prieštarautų tam, kad jis būtų dar kartą teisiamas už tą pačią veiką Vokietijoje.
112. Tam tikra prasme pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punktas yra KĮŠS 54 straipsnį papildantis instrumentas Italijos Respublikos atžvilgiu. Uždraudžiant teisminėms institucijoms vykdyti G. Mantello išduotą Europos arešto orderį, šia nuostata taip pat siekiama užkirsti kelią tam, kad būtų sutrukdyta suinteresuoto asmens viešnagė Vokietijoje ar kitoje valstybėje narėje, nors dėl šiame orderyje nurodytos veikos jau buvo priimtas galutinis sprendimas.
113. Taigi pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte įtvirtintu ne bis in idem
principu siekiama tų pačių tikslų kaip ir KĮŠS 54 straipsniu. Šiuo straipsniu siekiama užtikrinti, jog asmuo, dėl kurio jau buvo priimtas sprendimas, galėtų judėti laisvai, nebijodamas, kad valstybėje narėje, į kurią jis atvyksta, už tą pačią veiką būtų pradėtas naujas baudžiamasis procesas(41) . Pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punktu siekiama užkirsti kelią tam, kad tokio asmens buvimui šioje valstybėje būtų sutrukdyta vykdant kitos valstybės narės išduotą Europos arešto orderį.
114. Taigi siūlau Teisingumo Teismui atsakymą į pirmąjį klausimą papildyti nuoroda, kad pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkte įtvirtintą „tos pačios veikos“ sąvoką reikia aiškinti taip pat kaip KĮŠS 54 straipsnyje įtvirtintą „tos pačios veikos“ sąvoką.
C – Dėl antrojo prejudicinio klausimo
115. Antruoju klausimu Oberlandesgericht Stuttgart siekia sužinoti ar aplinkybė, kad 2005 m. lapkričio 30 d. nuteisiant G. Mantello už tai, jog 2005 m. rugsėjo 13 d. jis turėdamas tikslą platinti laikė kokainą, Italijos tyrimo institucijos jau turėjo pakankamai jo dalyvavimo daugelį mėnesių trukusiame narkotikų gabenime tarp Vokietijos ir Italijos įrodymų, yra reikšminga vertinant, ar reikia atsisakyti perduoti šį asmenį pagal pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punktą.
116. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punktą reikia aiškinti taip, kad aplinkybė, jog asmenį atskirai patraukiant atsakomybėn ir nuteisiant tik už narkotinių medžiagų laikymą tyrimo institucijos jau turėjo daugelį mėnesių trukusio šio asmens dalyvavimo narkotikus gabenusiame nusikalstamame susivienijime įrodymų, tačiau dėl tyrimo nusprendė jų neatskleisti kompetentingam teismui, pateisina išvadą, kad toks dalyvavimas nusikalstamame susivienijime ir atskira narkotikų laikymo sudėtis prilygsta tai pačiai veikai.
117. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teikia šį klausimą, nes pagal jo nacionalinę teisę dėl minėtos aplinkybės tam tikromis sąlygomis gali būti užkirstas kelias baudžiamajai bylai už dalyvavimą nusikalstamame susivienijime.
118. Kaip ir į šią bylą įstojusių valstybių narių vyriausybės bei Komisija manau, kad tokia aplinkybė nėra reikšminga ir nepateisina išvados, jog atskira narkotikų laikymo sudėtis ir daugelį mėnesių trukęs dalyvavimas gabenant narkotikus yra „ta pati veika“, kaip ši sąvoka apibrėžta KĮŠS 54 straipsnyje.
119. Iš tiesų matėme, kad, vadovaujantis nusistovėjusia teismo praktika, idem
elementui vertinti reikšmingas kriterijus yra materialinių veikų tapatumas, suprantamas kaip neatskiriamai susijusių aplinkybių visuma, neatsižvelgiant į šių aplinkybių teisinį kvalifikavimą arba saugomą teisinį interesą(42) . Taikant tokį aiškinimą siekiama apginti jau nuteisto asmens, kuris pasinaudojo teise laisvai judėti, teisėtus lūkesčius nebūti dar kartą persekiojamam už tą pačią veiką dėl to, kad ši veika kiekvienoje valstybėje narėje pažeidžia skirtingą baudžiamosios teisės nuostatą ir gali būti skirtingai kvalifikuojama.
120. Sprendime Kraaijenbrink (43) pripažinta, kad aplinkybė, jog bylą antrajame procese nagrinėjantis teismas konstatuoja, jog kaltinamasis veikė turėdamas tą patį nusikalstamą tikslą, nėra pakankama siekiant įrodyti, jog egzistuoja neatskiriamai susijusių aplinkybių visuma KĮŠS 54 straipsnio prasme(44) .
121. Atsižvelgiant į šią teismo praktiką, „tos pačios veikos“ sąvoką pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkto prasme reikia vertinti lyginant aplinkybes, dėl kurių buvo pateikti kaltinimai pirmajame procese su nurodytomis Europos arešto orderyje.
122. Tai reiškia, pirma, kad siekiant nustatyti, ar Europos arešto orderyje nurodytos aplinkybės yra neatskiriamai susijusios su aplinkybėmis, dėl kurių jau priimtas sprendimas, nėra svarbu, kada tyrimo institucijos atskleidė šiame orderyje nurodytas aplinkybes.
123. Antra, atlikdama tokį palyginimą vykdančioji teisminė institucija neturi vertinti subjektyviosios veikos pusės. Taigi ši teisminė institucija neturi atsižvelgti ne tik į prašomo perduoti asmens nusikalstamus ketinimus, bet ir į tyrimo institucijų taikytą strategiją.
124. Be to, kaip nurodo Komisija, tai, kokias galimybes šios tyrimo institucijos turi efektyviai vykdyti tyrimus sudėtingose ir didelės apimties bylose, pavyzdžiui, organizuoto nusikalstamumo srityje, priklauso nuo atitinkamos valstybės narės baudžiamojo proceso nuostatų ir nėra reikšminga vertinant veikų tapatumą pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkto prasme.
125. Kadangi t os pačios veikos sąvoka yra autonominė Sąjungos teisės sąvoka, tai, kad dėl panašios situacijos, šiuo atveju vykdančiojoje valstybėje narėje, remiantis jos nacionaline teise, išnyktų galimybė vykdyti baudžiamąjį persekiojimą, negali pateisinti kitokio vertinimo.
126. Atsižvelgiant į teismo praktiką dėl ne bis in idem
principo apimties pagal KĮŠS 54 straipsnį, šio principo negalima aiškinti kaip įpareigojančio tyrimo institucijas nuo pirmojo kaltinimų pareiškimo patraukti atitinkamą asmenį atsakomybėn dėl visų veikų, kuriomis jis galėtų būti kaltinamas, ir pateikti jas vertinti teismui.
127. Todėl aplinkybė, kad prašomą perduoti asmenį atskirai patraukiant atsakomybėn ir nuteisiant tik už narkotinių medžiagų laikymą tyrimo institucijos jau turėjo šio asmens daugelį mėnesių trukusio dalyvavimo gabenant narkotikus įrodymų, tačiau, kad nebūtų pakenkta tyrimui ir siekiant suardyti visą gabenimo tinklą, nusprendė netraukti atsakomybėn ir nepateikti šios informacijos kompetentingam teismui, negali pateisinti išvados, kad toks dalyvavimas gabenant narkotikus ir narkotinių medžiagų laikymas sudaro neatskiriamą visumą pagal pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punktą.
128. Be to, kaip pažymi Prancūzijos vyriausybė, aplinkybės, kad teisėtvarkos institucija procese, kuriame buvo priimtas 2005 m. lapkričio 30 d. apkaltinamasis sprendimas, nutarė kartu netraukti atsakomybėn dėl Europos arešto orderyje nurodytos veikos, kad nebūtų pakenkta tyrimui, negalima prilyginti „galutiniam sprendimui“ dėl šios veikos pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punkto prasme.
129. Iš tiesų, atsižvelgiant į minėtuose sprendimuose Gözütok ir Brügge, Miraglia bei Turanský Teisingumo Teismo taikytą šios sąvokos aiškinimą pagal KĮŠS 54 straipsnį, reikia pažymėti, kad su nagrinėjamomis aplinkybėmis nebuvo supažindintas nei pirmosios instancijos teismas, nei prokuratūra ir todėl atitinkamoje teisės sistemoje baudžiamąją justiciją turėjusi vykdyti institucija jų niekuomet nevertino iš esmės. Be to, dėl teisėsaugos institucijos sprendimo netraukti baudžiamojon atsakomybėn šioje teisės sistemoje baudžiamoji byla nėra negalima.
130. Taigi šioje byloje aplinkybė, kad 2005 m. lapkričio mėn. Tribunale di Catania
nuteisiant G. Mantello už tai, jog 2005 m. rugsėjo 13 d. Katanijoje jis turėjo ir gabeno 155,46 gramų kokaino turėdamas tikslą platinti, Italijos tyrimo institucijos jau turėjo įrodymų dėl nuo 2004 m. sausio mėn. iki 2005 m. lapkričio mėn. trukusio jo dalyvavimo nusikalstamame susivienijime, turinčiame tikslą gabenti kokainą, neprieštarauja tam, kad G. Mantello būtų perduotas Italijos teisminei institucijai pagal Europos arešto orderį dėl jo dalyvavimo šiame susivienijime.
131. Žinoma, Italijos teisminė institucija turės atsisakyti dar kartą patraukti G. Mantello baudžiamojon atsakomybėn už veikas, dėl kurių jau buvo priimtas galutinis sprendimas. Vis dėlto atsakomybė už šios pareigos laikymąsi tenka Italijos, o ne vykdančiosios valstybės teisminei institucijai. Vadovaujantis abipusio pasitikėjimo principu, kuriuo pagrįsta Europos arešto orderio sistema, kai vykdančioji teisminė institucija turi galimybę patikrinti, ar Europos arešto orderyje nurodytos veika nesutampa su veika, dėl kurios jau yra priimtas sprendimas, ji laikoma įvykdžiusia ne bis in idem
principo kontrolės įsipareigojimus ir turi nuspręsti perduoti prašomą perduoti asmenį.
132. Taigi siūlau atsakyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kad pagrindų sprendimo 3 straipsnio 2 punktą reikia suprasti taip, kad aplinkybė, jog asmenį atskirai patraukiant atsakomybėn ir nuteisiant tik už narkotinių medžiagų laikymą tyrimo institucijos jau turėjo daugelį mėnesių trukusio šio asmens dalyvavimo narkotikus gabenusiame nusikalstamame susivienijime įrodymų, tačiau dėl tyrimo nusprendė jų neatskleisti kompetentingam teismui, negali pateisinti išvados, kad toks dalyvavimas nusikalstamame susivienijime ir atskira narkotikų laikymo sudėtis prilygsta „tai pačiai veikai“ minėtos nuostatos prasme.
V – Išvada
133. Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Oberlandesgericht Stuttgart pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
„1. 2002 m. birželio 13 d. Pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos 3 straipsnio 2 punktą reikia aiškinti taip, kad šioje nuostatoje įtvirtinta „tos pačios veikos“ sąvoka yra autonominė Sąjungos teisės sąvoka.
Šios sąvokos prasmė yra tokia pati kaip 1990 m. birželio 19 d. Šengene pasirašytos Konvencijos dėl 1985 m. birželio 14 d. Šengeno susitarimo tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos Vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo įgyvendinimo 54 straipsnyje įtvirtintos „tos pačios veikos“ sąvokos.
2. Aplinkybė, jog asmenį atskirai patraukiant atsakomybėn ir nuteisiant tik už narkotinių medžiagų laikymą tyrimo institucijos jau turėjo daugelį mėnesių trukusio šio asmens dalyvavimo narkotikus gabenusiame nusikalstamame susivienijime įrodymų, tačiau dėl tyrimo nusprendė jų neatskleisti kompetentingam teismui, negali pateisinti išvados, kad toks dalyvavimas nusikalstamame susivienijime ir atskira narkotikų laikymo sudėtis prilygsta „tai pačiai veikai“ Pagrindų sprendimo 2002/584 3 straipsnio 2 punkto prasme.“
(1) .
(2)  –	2002 m. birželio 13 d. Pagrindų sprendimas dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos (OL L 190, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t. p. 24, toliau – pagrindų sprendimas).
(3)  –	Toliau – vykdančiosios valstybės teisminė institucija.
(4)  –	Toliau – Chartija.
(5)  –	1990 m. birželio 19 d. Šengene pasirašyta Konvencija dėl 1985 m. birželio 14 d. Šengeno susitarimo tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos Vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo įgyvendinimo (OL L 239, 2000,
p. 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 2 t. p. 9) (toliau – KĮŠS).
(6)  –	Minėto sprendimo penkta konstatuojamoji dalis.
(7)  –	Šešta konstatuojamoji dalis.
(8)  –	Dešimta konstatuojamoji dalis.
(9)  – Toliau – išduodančiosios valstybės teisminė institucija.
(10)  –	Minėto sprendimo 13 straipsnio 1 dalis ir 27 straipsnio 2 dalis.
(11)  –	14 straipsnis.
(12)  –	Taigi galima teigti, kad jis atsispindėjo jau Taliono teisėje, kurioje buvo įtvirtinti pirmieji arba vieni pirmųjų teisės bausti apribojimų, susiejant bausmę su pažeidėjo padaryta žala. Taip pat žr. generalinės advokatės E. Sharpston išvados byloje, kurioje buvo priimtas 2006 m. rugsėjo 28 d. Sprendimas Gasparini ir kt.
(C‑467/04, Rink. p. I‑9199), 72 punkte pateiktus pavyzdžius.
(13)  –	Vadovaujantis Europos Tarybos interneto tinklapyje pateiktais duomenimis, 2010 m. kovo 18 d. visos valstybės narės, išskyrus Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę, buvo pasirašiusios šį protokolą. Belgijos Karalystė, Vokietijos Federacinė Respublika ir Nyderlandų Karalystė dar nebuvo jo ratifikavusios.
(14)  –	KĮŠS 54 straipsnis taikomas 27 valstybėms narėms, įskaitant Jungtinę Karalystę ir Airiją (žr. 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos sprendimą 2000/365/EB dėl Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prašymo dalyvauti įgyvendinant kai kurias Šengeno acquis
nuostatas (OL L 131, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t. p. 178) ir 2002 m. vasario 28 d. Tarybos sprendimą 2002/192/EB dėl Airijos prašymo dalyvauti įgyvendinant kai kurias Šengeno acquis
nuostatas (OL L 64, p. 20; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t. p. 211).
(15)  –	2003 m. vasario 11 d. Sprendimo Gözütok ir Brügge
(C‑187/01 ir C‑385/01, Rink. p. I‑1345) 38 punktas ir 2008 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Bourquain
(C‑297/07, Rink. p. I‑9425) 41 punktas.
(16)  –	Minėto Sprendimo Gözütok ir Brügge 33 punktas.
(17)  –	Kaip nurodyta Sutarčių priede įtvirtintoje deklaracijoje dėl Chartijos, ji neišplečia Sąjungos teisės taikymo srities.
(18)  – Vadovaujantis 2009 m. gruodžio 1 d. įsigaliojusia Lisabonos sutartimi, Chartija tapo teisiškai įpareigojanti, nes pagal ESS 6 straipsnio 1 dalį Chartija turi tokią pačią teisinę galią kaip ir Sutartys.
(19)  –	A. Weyembergh „Le principe ne bis in idem : pierre d’achoppement de l’espace pénal européen?“, Cahiers de droit européen Nr. 3 ir 4, 2004, p. 337.
(20)  –	2007 m. liepos 18 d. Sprendimas Kretzinger
(C‑288/05, Rink. p. I‑6441).
(21)  –	Minėtas Sprendimas Gasparini ir kiti.
(22)  –	2006 m. rugsėjo 28 d. Sprendimas Van Straaten
(C‑150/05, Rink. p. I‑9327).
(23)  –	Minėtas Sprendimas Bourquain .
(24)  –	Minėtas Sprendimas Gözütok ir Brügge .
(25)  –	2005 m. kovo 10 d. Sprendimas Miraglia
(C‑469/03, Rink. p. I‑2009).
(26)  –	2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimas Turanský
(C‑491/07, Rink. p. I‑11039).
(27)  –	2006 m. kovo 9 d. Sprendimas Van Esbroeck
(C‑436/04, Rink. p. I‑2333).
(28)  –	Minėtas Sprendimas Van Straaten .
(29)  –	Žr. 2009 m. vasario 10 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimą Sergueï Zolotoukhine prieš Rusiją .
(30)  –	BGBl, 2006 I, p. 1721.
(31)  –	OL L 114, p. 56.
(32)  –	T. y. Čekijos Respublika, Ispanijos Karalystė, Prancūzijos Respublika, Italijos Respublika, Nyderlandų Karalystė ir Lenkijos Respublika.
(33)  – C‑123/08, Rink. p. I‑0000, 57–59 punktai.
(34)  –	1989 m. liepos 13 d. Sprendimo Wachauf
(5/88, Rink. p. 2609) 19 punktas ir 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo JK Otsa Talu
(C‑241/07, Rink. p. I‑0000) 46 punktas ir nurodyta teismo praktika.
(35)  –	Dėl pagrindinių teisių taikymo EAPB sutarties srityje žr. 2009 m. spalio 27 d. Sprendimo ČEZ
(C‑115/08, Rink. p. I‑0000) 91 punktą.
(36)  –	2007 m. gegužės 3 d. Sprendimo Advocaten voor de Wereld
(C‑303/05, Rink. p. I‑3633) 45 punktas.
(37)  –	Pagrindų sprendimo 3 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad Europos arešto orderį vykdyti atsisakoma, jei nusikalstamai veikai, kurios pagrindu yra išduotas šis arešto orderis, vykdančiojoje valstybėje narėje taikoma amnestija, kai persekiojimas už tokios nusikalstamos veikos padarymą priklausė tos valstybės jurisdikcijai pagal jos baudžiamąją teisę. Pagrindų sprendimo 3 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad Europos arešto orderį vykdyti atsisakoma, jei asmeniui, kuriam taikomas Europos arešto orderis, dėl jo amžiaus pagal vykdančiosios valstybės teisę negali būti taikoma baudžiamoji atsakomybė už veiką, kurios pagrindu yra išduotas arešto orderis.
(38)  –	2007 m. spalio 18 d. Sprendimo Österreichischer Rundfunk
(C‑195/06, Rink. p. I‑8817) 24 punktas ir nurodyta teismo praktika.
(39)  –	2008 m. liepos 17 d. Sprendimo Kozłowski
(C‑66/08, Rink. p. I‑6041) 42 punktas.
(40)
–	Žr. minėtų sprendimų Gözütok ir Brügge
38 punktą; Gasparini ir kt.
27 punktą ir Van Straaten
57 punktą.
(41)
–	Žr. minėto Sprendimo Gasparini ir kt.
27 punktą.
(42)  –	Žr. minėto Sprendimo Kretzinger
34 punktą.
(43)  –	2007 m. liepos 18 d. Sprendimas (C‑367/05, Rink. p. I‑6619).
(44)  –	29 punktas.