62024CJ0573
TEISINGUMO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
2025 m. spalio 2 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Profesinės kvalifikacijos pripažinimas – Direktyva 2005/36/EB – 2 straipsnis – Subjektinė taikymo sritis – Direktyva 2004/38/EB – 3 straipsnis – Sąvoka „naudos gavėjai“ – Trečiosios valstybės pilietis, susituokęs su Sąjungos piliečiu, kuris nepasinaudojo judėjimo laisve – Netaikymas – Nepriimtinumas“
Byloje C-573/24
dėl Verwaltungsgericht Oldenburg (Oldenburgo administracinis teismas, Vokietija) 2024 m. rugpjūčio 8 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. rugpjūčio 27 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
B
prieš
Niedersächsischer Zweckverband zur Approbationserteilung (NiZzA),
TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas S. Rodin, teisėjai N. Piçarra ir N. Fenger (pranešėjas),
generalinė advokatė T. Ćapeta,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos A. Torró Molés,
–
Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos B. Dourthe ir M. Guiresse,
–
Italijos vyriausybės, atstovaujamos S. Fiorentino, padedamas procuratore dello Stato E. Cicatelli ir avvocato dello Stato E. Feola,
–
Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos M. K. Bulterman ir H. S. Gijzen,
–
Austrijos vyriausybės, atstovaujamos A. Posch, J. Schmoll ir P. Selim,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos L. Armati, M. Noll‑Ehlers ir J. Szczodrowski,
–
ELPA priežiūros institucijos, atstovaujamos J. Førde, K. Isaksen ir M.‑M. Joséphidès,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (OL L 255, 2005, p. 22) 3 straipsnio 3 dalies, 21 straipsnio 1 dalies ir V priedo 5.1.1. punkto išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant B ir Niedersächsischer Zweckverband zur Approbationserteilung (NiZzA) (Žemutinės Saksonijos asociacija dėl leidimų verstis profesine veikla išdavimo) ginčą dėl pastarosios atsisakymo išduoti B gydytojo licenciją Vokietijoje arba, nepatenkinus šio reikalavimo, leisti jam laikyti profesinės kvalifikacijos testą.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2004/38/EB
3
2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios [d]irektyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, 2004, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46; ir klaidų ištaisymas – OL L 274, 2009, p. 47), 2 straipsnyje „Apibrėžimai“ numatyta:
„Šioje direktyvoje:
<...>
2)
„šeimos narys“ – tai:
a)
sutuoktinis;
<...>“
4
Šios direktyvos 3 straipsnio „Naudos gavėjai“ 1 dalyje nurodyta:
„Ši direktyva taikoma visiems Sąjungos piliečiams, kurie atvyksta į kitą valstybę narę, kurios piliečiai jie nėra, ir 2 straipsnyje [2 straipsnio 2 punkte] apibrėžtiems jų šeimos nariams, kurie juos lydi arba prisijungia prie jų [arba pas juos atvyksta].“
5
Minėtos direktyvos 24 straipsnio „Vienodas traktavimas“ 1 dalyje numatyta:
„Taikant tokias specialiąsias nuostatas, kurios aiškiai numatytos Sutartyje ir antriniuose teisės aktuose, visiems Sąjungos piliečiams, pagal šią direktyvą gyvenantiems priimančiosios valstybės narės teritorijoje, Sutarties taikymo srityje taikomas vienodas traktavimas kaip ir tos valstybės narės piliečiams. Ši teisė suteikiama ir šeimos nariams, kurie nėra valstybės narės piliečiai ir turi teisę gyventi šalyje arba nuolatinio gyvenimo šalyje teisę.“
Direktyva 2005/36
6
Direktyvos 2005/36 2 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Ši direktyva taikoma visiems valstybės narės piliečiams, įskaitant ir užsiimančius laisvomis profesijomis, pageidaujantiems savarankiškai arba pagal darbo sutartį užsiimti reglamentuojama profesija kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie įgijo savo profesinę kvalifikaciją.
2.   Kiekviena valstybė narė gali leisti savo teritorijoje pagal jos nustatytas taisykles užsiimti reglamentuojama profesija pagal 3 straipsnio 1 dalies a punktą valstybės narės piliečiams, turintiems profesinės kvalifikacijos įrodymą, įgytą ne toje valstybėje narėje. III antraštinės dalies III skyriaus reglamentuojamų profesijų atstovams suteikiant pradinį pripažinimą laikomasi tame skyriuje nustatytų būtiniausių rengimo reikalavimų.“
7
Šios direktyvos 3 straipsnyje „Apibrėžimai“ nustatyta:
„1.   Šioje direktyvoje taikomi tokie sąvokų apibrėžimai:
<...>
c)
„formalios kvalifikacijos įrodymas“ – tai diplomai, pažymėjimai ir kiti dokumentai, išduoti valstybės narės institucijos, paskirtos pagal tos valstybės narės įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas, ir patvirtinantys sėkmingą profesinio rengimo, įgyto daugiausia Bendrijoje, baigimą. Kai pirmasis sakinys netaikomas, formalios kvalifikacijos įrodymu laikomas 3 dalyje nurodytas formalios kvalifikacijos įrodymas;
<...>
3.   Trečiosios šalies išduotas formalios kvalifikacijos įrodymas laikomas formalios kvalifikacijos įrodymu, jei jo turėtojas turi trejų metų atitinkamos profesijos patirtį valstybės narės, kuri pripažino tą formalios kvalifikacijos įrodymą pagal 2 straipsnio 2 dalies nuostatas, teritorijoje ir tą patirtį pripažįsta ta valstybė narė.“
8
Minėtos direktyvos 21 straipsnio „Automatinio pripažinimo principas“ 1 dalyje numatyta:
„Kiekviena valstybė narė pripažįsta tokį gydytojo formalios kvalifikacijos įrodymą, suteikiantį galimybę užsiimti pagrindinio rengimo gydytojo ir gydytojo specialisto, bendrosios praktikos slaugytojo, gydytojo odontologo, specializuoto gydytojo odontologo, veterinarijos gydytojo, vaistininko ir architekto profesine veikla, kurios rūšys išvardytos atitinkamai V priedo 5.1.1, 5.1.2, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.6.2 ir 5.7.1 punktuose, kuris atitinka būtiniausius rengimo reikalavimus, nurodytus atitinkamai 24, 25, 31, 34, 35, 38, 44 ir 46 straipsniuose, ir, vertindama galimybę užsiimti profesine veikla, tokį įrodymą savo teritorijoje laiko tokiu pačiu kaip ir jos išduodamas formalios kvalifikacijos įrodymas.
Tokius formalios kvalifikacijos įrodymus turi išduoti valstybių narių kompetentingos institucijos, o prireikus kartu turi būti išduodami ir atitinkamai V priedo 5.1.1, 5.1.2, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.6.2 ir 5.7.1 punktuose išvardyti pažymėjimai.
<...>“
9
Direktyvos 2005/36 V priedo 5.1.1 punkte „Oficialūs pagrindinių medicinos studijų kvalifikacijos įrodymo dokumentai“ išvardyti kiekvienos valstybės narės formalios kvalifikacijos įrodymai, suteikiantys teisę užsiimti gydytojo profesija, šį įrodymą turinčios įstaigos ir prireikus prie tokių formalios kvalifikacijos įrodymų pridedami pažymėjimai.
Vokietijos teisė
10
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos Bundesärzteordnung (Federalinis medicinos praktikos kodeksas, toliau – BÄO) 3 straipsnio 1–3 dalys suformuluotos taip:
„(1)   Gydytojo licencija išduodama pateikus prašymą, jei pareiškėjas:
<...>
4.
po medicinos studijų universitete yra išlaikęs medicinos egzaminą pagal šio įstatymo taikymo sritį,
<...>
Vienoje iš Europos Sąjungos valstybių narių įgyta formali gydytojo kvalifikacija <...> laikoma profesine kvalifikacija, kaip apibrėžta 4 punkte <...>
<...>
Gydytojo licencija neišduodama, jei valstybinis medicinos baigiamasis egzaminas (arba jo dalis) galutinai neišlaikomas vadovaujantis 4 straipsnio 1 dalyje numatytu teisiniu reglamentavimu.
Septintas sakinys netaikomas, jei pareiškėjas turi formalios kvalifikacijos įrodymą, pripažįstamą pagal [Direktyvą 2005/36].
(2)   Jei netenkinamas 1 dalies pirmo sakinio 4 punkte nurodytas reikalavimas, pareiškėjams, kurie formalią gydytojo kvalifikaciją įgijo kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje <...>, licencija verstis praktika išduodama, jei įrodomas lygiavertis formalios kvalifikacijos lygis.
<...>
Jeigu <...> nustatoma didelių skirtumų, pareiškėjai turi įrodyti, kad turi pakankamai žinių ir įgūdžių, reikalingų gydytojo formaliai kvalifikacijai.
Šis įrodymas turi būti pateiktas atliekant profesinės kvalifikacijos testą, susijusį su nustatytais reikšmingais skirtumais.
<...>
Antras–devintas sakiniai taip pat taikomi pareiškėjams, kurie turi gydytojo formalios kvalifikacijos įrodymą, išduotą kitoje nei pirmame sakinyje minėtoje šalyje (trečiojoje šalyje) ir pripažintą kitoje pirmame sakinyje minėtoje šalyje.
(3)   Jei nesilaikoma 1 dalies pirmo sakinio 4 punkto reikalavimo, pareiškėjams, turintiems formalios gydytojo kvalifikacijos įrodymą, išduotą kitoje nei 2 dalies pirmame sakinyje nurodytoje šalyje (trečioji šalis), išduodama gydytojo licencija, jei pateikiamas lygiavertis formalios kvalifikacijos lygio įrodymas.
Atliekant lygiavertiškumo vertinimą atitinkamai taikomi 2 dalies antras–šeštas ir aštuntas bei devintas sakiniai.
Reikalingos žinios ir įgūdžiai įrodomi išlaikius egzaminą, kurio turinys susijęs su valstybinio baigiamojo egzamino turiniu.
<...>“
11
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos Approbationsordnung für Ärzte (Gydytojų licencijų išdavimo tvarka) 36 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„[BÄO] 3 straipsnio 2 dalies septintame sakinyje nurodytas profesinės kvalifikacijos testas kvalifikacinis egzaminas apima dalykus, dėl kurių kompetentinga institucija nustatė esminius skirtumus, kaip tai suprantama pagal [BÄO] 3 straipsnio 2 dalies aštuntą sakinį.
<...>“
12
Šios tvarkos 37 straipsnio 1 ir 7 dalyse nustatyta:
„(1)   Testas susijęs su vidaus ligų ir chirurgijos dalykais. <...>
<...>
(7)
Žinių patikrinimas turėtų būti atliekamas bent du kartus per metus.
Jis gali būti kartojamas du kartus. <...>“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
13
B yra Serbijos pilietė, susituokusi su Vokietijos piliečiu. Devynerius metus ji studijavo mediciną Serbijoje, 2008 m. gavo valstybinį gydytojo diplomą, o 2010 m. apgynė daktaro laipsnį, kurį suteikė Serbijos universitetai. 2011 ir 2012 m. ji dirbo gydytojo asistente Serbijoje.
14
2013 m. balandžio 11 d. B pateikė Bezirksregierung Düsseldorf (Diuseldorfo apskrities administracinė institucija, Vokietija) prašymą išduoti gydytojo licenciją Vokietijoje.
15
2013 m. gruodžio 6 d. sprendimu ši institucija nusprendė, kad B Serbijoje įgytas medicininis išsilavinimas nėra lygiavertis tam, kurio reikalaujama pagal Vokietijos teisę siekiant gauti tokią licenciją. Todėl jis nusprendė, kad B, norėdama gauti minėtą licenciją, turi išlaikyti žinių patikrinimo egzaminą.
16
Pareiškėja neišlaikė šio žinių patikrinimo testo iš viso tris kartus. Todėl 2016 m. lapkričio 11 d. sprendimu Landesverwaltungsamt Sachsen-Anhalt (Saksonijos-Anhalto federalinės žemės administracijos biuras, Vokietija) atmetė B prašymą išduoti tokią pačią licenciją, nes pagal Vokietijos teisę patikrinimo testo neišlaikymas turėjo būti laikomas galutiniu.
17
2017 m. birželio mėn. B Austrijoje pradėjo Serbijoje įgytos medicinos formalios kvalifikacijos pripažinimo procedūrą.
18
2018 m. spalio 22 d. sprendimu Universität Wien (Vienos universitetas, Austrija) konstatavo, kad gydytojo formalios kvalifikacijos įrodymas, kuris B buvo išduotas Serbijoje, ir Austrijoje išduotas gydytojo formalios kvalifikacijos įrodymas yra lygiaverčiai. Todėl jis nusprendė, kad B gali remtis medicinos mokslų daktaro kvalifikacija.
19
2018 m. gruodžio 5 ir 10 d. laiškais B pateikė NiZzA prašymą išduoti gydytojo licenciją, o nepatenkinus šio reikalavimo – suteikti teisę laikyti profesinės kvalifikacijos testą.
20
2019 m. liepos 12 d. sprendimu NiZza atmetė šį prašymą, motyvuodama tuo, kad 2016 m. lapkričio 11 d. Saksonijos-Anhalto federalinės žemės administracijos biuras galutinai atmetė B prašymą išduoti gydytojo licenciją.
21
2019 m. liepos 24 d. B apskundė šį sprendimą Verwaltungsgericht Oldenburg (Oldenburgo administracinis teismas, Vokietija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
22
2019 m. gruodžio 1 d. B pradėjo dirbti gydytojo asistente ligoninėje Austrijoje. Šioje ligoninėje ji dirbo ilgiau nei trejus metus.
23
Per procesą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme B teigia turinti formalios kvalifikacijos įrodymą, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2005/36, be kita ko, dėl to, kad pagal šios direktyvos 3 straipsnio 3 dalį įgijo trejų metų profesinę patirtį Austrijoje.
24
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal Vokietijos teisę asmenys, turintys trečiosios šalies išduotą formalią gydytojo kvalifikaciją patvirtinantį įrodymą, gali gauti gydytojo licenciją Vokietijoje tik tuo atveju, jei šioje trečiojoje šalyje įgytas išsilavinimo lygis laikomas lygiaverčiu tam, kurio reikalaujama pagal Vokietijos teisę išduodant šią licenciją, arba jei, nesant lygiavertiškumo, jie išlaiko žinių patikrinimo testą.
25
Vis dėlto, jei trečiosios šalies išduotas formalią gydytojo kvalifikaciją patvirtinantis įrodymas yra pripažintas ne Vokietijos Federacinės Respublikos, o kitos valstybės narės, ir Vokietijos kompetentingai institucijai nusprendus, kad jis nėra lygiavertis, šio formalią kvalifikaciją patvirtinančio įrodymo turėtojas, išlaikęs profesinės kvalifikacijos testą, gali gauti gydytojo licenciją Vokietijoje.
26
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat patikslina, kad pagal Vokietijos teisę tiek žinių patikrinimo testas, tiek profesinės kvalifikacijos testas gali būti atliekami ne daugiau kaip tris kartus. Be to, pagal šią teisę gydytojo licencija neišduodama, jei valstybinis medicinos egzaminas (ar jo dalis) galutinai neišlaikytas, kaip yra ir šiuo atveju.
27
Vis dėlto pagal Vokietijos teisę toks atsisakymo pagrindas netaikomas, kai pareiškėjas turi formalios kvalifikacijos įrodymą, kuris turi būti pripažintas pagal Direktyvą 2005/36.
28
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad B patenka į šios direktyvos subjektinę taikymo sritį, nepaisant jos taikymo srities apribojimo valstybių narių piliečiais, kaip numatyta minėtos direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje. Šio teismo teigimu, B, kaip Vokietijos piliečio sutuoktinė, gali remtis ta pačia direktyva, remdamasi Direktyvoje 2004/38 numatytu vienodu traktavimu.
29
Be to, šis teismas mano, kad B atitinka Direktyvos 2005/36 3 straipsnio 3 dalyje numatytas sąlygas, nes kita nei Vokietijos Federacinė Respublika valstybė narė, konkrečiai Austrijos Respublika, pripažino jos trečioje šalyje išduotą formalios kvalifikacijos įrodymą ir ji šioje kitoje valstybėje narėje įgijo trejų metų profesinę patirtį.
30
Šiomis aplinkybėmis minėtam teismui kyla klausimas, ar B turėtų būti išduota gydytojo licencija Vokietijoje pagal šios direktyvos 21 straipsnį.
31
Šiomis aplinkybėmis Verwaltungsgericht Oldenburg (Oldenburgo administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Direktyvos [2005/36] 3 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad trečiosios šalies išduoto formalios gydytojo kvalifikacijos įrodymo ir ne trumpesnės kaip trejų metų profesinės patirties pažymėjimo, išduoto šios valstybės narės teritorijoje, pripažinimas kitoje valstybėje narėje turi būti laikomas lygiaverčiu [minėtos direktyvos] V priedo 5.1.1 punkte nurodytiems formalios kvalifikacijos įrodymams ir kad dėl to kita valstybė narė pagal 21 straipsnio 1 dalyje nustatytą automatinio pripažinimo principą [tos pačios direktyvos] 3 straipsnio 3 dalyje nurodytus formalios kvalifikacijos įrodymus laiko tokiais pačiais kaip ir jos išduodamus formalios kvalifikacijos įrodymus, kiek tai susiję su galimybe verstis profesine veikla jos teritorijoje?“
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
32
Remiantis suformuota jurisprudencija, per procedūrą pagal SESV 267 straipsnį tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečias bylos aplinkybes, turi įvertinti, ar jo sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (žr. 1990 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Gmurzynska-Bscher, C‑231/89, EU:C:1990:386, 19 ir 20 punktus ir 2024 m. spalio 22 d. Sprendimo Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, 36 punktą).
33
Vis dėlto Teisingumo Teismas turi išnagrinėti sąlygas, kuriomis į jį kreipėsi nacionalinis teismas, kad patikrintų savo paties jurisdikciją arba jam pateikto prašymo priimtinumą (2024 m. spalio 22 d. Sprendimo Kolin Inșaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, 37 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
34
Teisingumo Teismui, be kita ko, gali tekti išnagrinėti, ar Sąjungos teisės nuostatos, su kuriomis susiję prejudiciniai klausimai, taikytinos pagrindinėje byloje. Jeigu taip nėra, šios nuostatos neturi reikšmės sprendžiant šią bylą ir prašomas prejudicinis sprendimas nėra būtinas tam, kad prašymą jį priimti pateikęs teismas galėtų priimti savo sprendimą, todėl šie klausimai turi būti pripažinti nepriimtinais (šiuo klausimu žr. 2024 m. spalio 22 d. Sprendimo Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, 38 punktą ir 2025 m. balandžio 3 d. Sprendimo Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, 28 punktą).
35
Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nagrinėdamas trečiosios šalies piliečio ir valstybės narės valdžios institucijų ginčą dėl šių institucijų atsisakymo išduoti jam gydytojo licenciją šioje valstybėje narėje, Teisingumo Teismo prašo išaiškinti Direktyvos 2005/36 3 straipsnio 3 dalį.
36
Iš šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies matyti, kad ji taikoma visiems valstybės narės piliečiams, įskaitant ir užsiimančius laisvomis profesijomis, pageidaujantiems savarankiškai arba pagal darbo sutartį užsiimti reglamentuojama profesija kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie įgijo savo profesinę kvalifikaciją.
37
Kadangi šioje nuostatoje aiškiai numatyta, kad ši direktyva taikoma tik valstybių narių piliečiams, trečiųjų šalių piliečiai nepatenka į jos taikymo sritį.
38
Atsižvelgdamas į tai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas numato galimybę trečiosios šalies piliečiui remtis Direktyvoje 2005/36 numatytomis profesinių kvalifikacijų pripažinimo taisyklėmis, remiantis Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalyje numatytu vienodo požiūrio principu.
39
Šiuo klausimu negalima teigti, kad vien tai, jog trečiosios šalies pilietis yra Sąjungos piliečio šeimos narys, reiškia, kad jis gali remtis Direktyvos 2004/38 suteikiamomis teisėmis, įskaitant numatytąją šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalyje.
40
Iš tiesų, pagal Direktyvos 2004/38 3 straipsnio 1 dalį ši direktyva taikoma Sąjungos piliečiams, kurie atvyksta į kitą valstybę narę, kurios piliečiai jie nėra, ir joje gyvena, ir jų šeimos nariams, apibrėžtiems minėtos direktyvos 2 straipsnio 2 punkte, kurie juos lydi arba pas juos atvyksta (2019 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Chenchooliah, C‑94/18, EU:C:2019:693, 54 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
41
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad iš pažodinio, sisteminio ir teleologinio Direktyvos 2004/38 nuostatų aiškinimo matyti, kad ja reglamentuojamos tik Sąjungos piliečio atvykimo į kitą nei jo pilietybės valstybę narę ir apsigyvenimo joje sąlygos ir kad ja negalima pagrįsti trečiųjų šalių piliečių, Sąjungos piliečio šeimos narių, išvestinės teisės apsigyventi valstybėje narėje, kurios pilietybę turi šis Sąjungos pilietis (šiuo klausimu žr. 2017 m. lapkričio 14 d. Sprendimo Lounes, C‑165/16, EU:C:2017:862, 33 punktą ir 2018 m. birželio 5 d. Sprendimo Coman ir kt., C‑673/16, EU:C:2018:385, 20 punktą).
42
Teisingumo Teismas taip pat patikslino, kad ši direktyva netaikoma tokiu atveju, kai atitinkamas Sąjungos pilietis niekada nesinaudojo teise laisvai judėti ir visą laiką gyveno savo pilietybės valstybėje narėje. Jeigu Sąjungos pilietis nepatenka į sąvoką „naudos gavėjas“, kaip ji suprantama pagal minėtos direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, jo šeimos narys taip pat toks nėra, nes šia direktyva naudos gavėjo šeimos nariams suteiktos teisės yra ne savarankiškos šių narių teisės, bet išvestinės teisės, kurias šie įgyja kaip naudos gavėjo šeimos nariai (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo CS, C‑304/14, EU:C:2016:674, 22 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
43
Darytina išvada, kad trečiosios šalies pilietis negali remtis savo, kaip Sąjungos piliečio šeimos nario, statusu ir valstybėje narėje, kurios pilietybę turi šis Sąjungos pilietis, reikalauti taikyti šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalyje numatytą vienodą traktavimą kaip ir tos valstybės narės piliečiams.
44
Nagrinėjamu atveju visų pirma iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad ginčas pagrindinėje byloje susijęs su trečiosios šalies pilietės prašymu išduoti gydytojo licenciją šioje valstybėje narėje, kurios pilietybę turi Sąjungos pilietis, su kuriuo ji yra susituokusi.
45
Taigi reikia konstatuoti, kad tokia trečiosios šalies pilietė negali veiksmingai remtis Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalimi, todėl šia direktyva negalima remtis siekiant pateisinti Direktyvos 2005/36 taikymą šiam ginčui.
46
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodo jokios kitos Sąjungos teisės nuostatos ar jokio tarpvalstybinio elemento, galinčio pateisinti Direktyvos 2005/36, kurią jis prašo išaiškinti, taikymą toje pačioje byloje.
47
Galiausiai prašyme priimti prejudicinį sprendimą neužsimenama apie nacionalinėje teisėje daromą nuorodą į Direktyvos 2005/36 turinį.
48
Bet kuriuo atveju Teisingumo Teismas, siekdamas įrodyti, kad turi priimti sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, gali atsižvelgti į tokį prašymą priimti prejudicinį sprendimą tik tuo atveju, kai tai matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą (šiuo klausimu žr. 2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, 54 punktą).
49
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, ir, be kita ko, į tai, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama trečiosios šalies pilietė nepatenka į Direktyvos 2005/36 subjektinę taikymo sritį, reikia konstatuoti, kad šios direktyvos 3 straipsnio 3 dalies, 21 straipsnio 1 dalies ir V priedo 5.1.1. punkto išaiškinimas nėra būtinas tam, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų priimti sprendimą.
50
Vadinasi, prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
51
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:
2024 m. rugpjūčio 8 d.Verwaltungsgericht Oldenburg (Oldenburgo administracinis teismas, Vokietija) nutartimi pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.