62010CC0463_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šiose bylose Teisingumo Teismas turėtų išaiškinti, ar sprendimas, kuriuo Europos Komisija valstybei narei nurodo pateikti informacijos apie tariamai neteisėtą pagalbą, yra aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį.
2. Savo apeliaciniais skundais Deutsche Post AG (2) ir Vokietijos Federacinė Respublika prašo panaikinti 2010 m. liepos 14 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo nutartis Deutsche Post AG prieš Komisiją (T‑570/08) ir Vokietija prieš Komisiją
(T‑571/08)(3) . Šiomis nutartimis Bendrasis Teismas jų ieškinius dėl sprendimo, kuriuo Komisija pagal Reglamento (EB) Nr. 659/1999(4) 10 straipsnio 3 dalį įpareigojo Vokietijos Federacinę Respubliką pateikti informacijos apie Deutsche Post AG sąnaudas ir pajamas per laikotarpį nuo 1989 m. iki 2007 m.(5), panaikinimo atmetė kaip nepriimtinus
3. Šioje išvadoje siūlysiu Teisingumo Teismui priimti šiuos apeliacinius skundus, panaikinti skundžiamas nutartis ir priimti galutinį sprendimą dėl pirmojoje instancijoje pareikštų ieškinių priimtinumo.
4. Įrodysiu, kad, nepaisant įsakymo pateikti informacijos parengiamojo pobūdžio, šiuo aktu baigiama Komisijos pradėto tyrimo procedūra, sukelianti privalomų ir iš karto veikiančių teisinių pasekmių atitinkamoje valstybėje narėje. Todėl parodysiu, kad minėtas aktas privalo būti teisminės kontrolės objektas, kad minėtai valstybei būtų užtikrinta veiksminga teisminė apsauga pagal Teisingumo Teismo praktiką.
I – Sąjungos teisės aktai
5. Reglamentu buvo kodifikuoti Komisijai ES sutartimi suteikti įgaliojimai. Jame nustatytos taisyklės, parengtos pagal Teisingumo Teismo praktiką(6) .
6. Kai valstybė narė Komisijai praneša apie planus skirti naują pagalbą, pagal reglamento 2 straipsnio 2 dalį ši valstybė privalo pateikti „visą reikiamą informaciją, kad Komisija pagal [reglamento] 4 ir 7 straipsnius galėtų priimti sprendimą“.
7. Reglamento 5 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1. Jeigu Komisija mano, kad suinteresuotųjų valstybių narių pateikta informacija, susijusi su priemone, apie kurią reikia pranešti pagal 2 straipsnį, nėra išsami, ji prašo pateikti visą reikiamą papildomą informaciją. Jeigu valstybė narė į tokį prašymą atsako, Komisija ją informuoja apie minėto atsakymo gavimą.
2. Jeigu suinteresuota valstybė narė per Komisijos nustatytą laikotarpį nepateikia reikalaujamos informacijos arba pateikia nepilną informaciją, Komisija jai išsiunčia pakartotiną pranešimą, nustatydama papildomą laikotarpį informacijai pateikti.“
8. Reglamento 10 ir 13 straipsniai yra jo III skyriuje „Neteisėtai pagalbai taikoma tvarka“.
9. Reglamento 10 straipsnyje nustatyta:
„1. Jeigu Komisija turi iš bet kurio šaltinio gautą informaciją apie įtariamą neteisėtą pagalbą, tokią informaciją ji iš karto patikrina.
2. Prireikus Komisija prašo suinteresuotosios valstybės narės pateikti informaciją. Šio reglamento 2 straipsnio 2 dalis ir 5 straipsnio 1 ir 2 dalys taikomos mutatis mutandis .
3. Jeigu, nepaisant pakartotino pranešimo, kuris jai buvo išsiųstas pagal 5 straipsnio 2 dalį, suinteresuotoji valstybė narė per Komisijos nustatytą laikotarpį nepateikia būtinos informacijos arba pateikia ne visą informaciją, Komisija priima sprendimą, įpareigojantį pateikti tokią informaciją < … > . Sprendime nurodoma, kokią informaciją reikia pateikti, ir nustatomas atitinkamas laikotarpis, per kurį ji turi būti pateikta.“
10. Pagal reglamento 11 straipsnį, suinteresuotajai valstybei narei suteikusi galimybę pateikti pastabas, Komisija gali priimti sprendimą, kuriuo minėtoji valstybė įpareigojama sustabdyti ginčijamos pagalbos teikimą ir (arba) ją laikinai susigrąžinti, kol bus priimtas sprendimas dėl šios pagalbos suderinamumo su bendra rinka.
11. Reglamento 12 straipsnyje įtvirtinta:
„Jeigu valstybė narė nevykdo įsakymo sustabdyti arba išieškoti pagalbą, Komisija turi teisę pagal turimą informaciją tikrindama pranešimą jį tiesiogiai perduoti < … > Teisingumo Teismui ir prašyti minėtojo įsakymo nevykdymą paskelbti Sutarties pažeidimu.“
12. Pagal reglamento 13 straipsnio 1 dalį:
„Galimos neteisėtos pagalbos patikrinimas užbaigiamas priimant sprendimą pagal 4 straipsnio 2, 3 arba 4 dalis. Jeigu priimami sprendimai pradėti formalaus tyrimo procesą, bylos svarstymas užbaigiamas priimant sprendimą pagal 7 straipsnį. Jeigu valstybė narė nevykdo įsakymo pateikti informaciją, minėtasis sprendimas priimamas remiantis turima informacija.“
II – Nagrinėjamų bylų faktinės aplinkybės
13. Gavusi privačių ūkio subjektų skundus, Komisija nustatė, kad Deutsche Post
už pašto siuntų pristatymą nuo durų iki durų ėmė mažesnį už pristatymo sąnaudas atlygį ir kad tokia agresyvi nuolaidų strategija neatitiko jos įpareigojimo teikti universaliąsias paslaugas.
14. 2002 m. birželio 19 d. sprendime(7) Komisija padarė išvadą, kad dėl to susidaręs 572 mln. EUR nuostolis yra su vidaus rinka nesuderinama valstybės pagalba, ir įpareigojo Vokietijos Federacinę Respubliką imtis visų būtinų priemonių ir pareikalauti, kad Deutsche Post šią pagalbą grąžintų.
15. Paskui Komisija gavo daugiau privačių konkurentų skundų, kuriuose teigiama, kad Deutsche Post
buvo suteikta gerokai daugiau pranašumų nei nustatyta Sprendime 2002/753. Komisija nuspendė, kad reikia nustatyti visus konkurencijos iškraipymus, atsiradusius dėl Deutsche Post
suteiktų valstybės išteklių, ir 2007 m. rugsėjo 12 d. pradėjo naują oficialią tyrimo procedūrą pagal EB sutarties 88 straipsnio 2 dalį(8) .
16. 2008 m. liepos 1 d. sprendimu(9) Bendrasis Teismas panaikino Sprendimą 2002/753 ir nustatė, kad Komisija, tirdama aptariamos pagalbos suderinamumą su vidaus rinka, pažeidė EB 87 straipsnio 1 dalį.
17. 2008 m. liepos 17 d. Komisija perdavė Vokietijos Federacinei Respublikai prašymą pateikti informacijos kartu su klausimynu apie Deutsche Post
pajamas ir sąnaudas per laikotarpį nuo 1989 m. iki 2007 m. 2008 m. rugpjūčio 12 d. ir 21 d. Komisija išsiuntė pakartotiną pranešimą, kuriame šios valstybės buvo vėl prašoma pateikti anksčiau prašytą informaciją(10) .
18. 2008 m. rugpjūčio 5 d., rugpjūčio 14 d. ir rugsėjo 29 d. atsakymuose Vokietijos Federacinė Respublika patvirtino, jog atsisako pateikti informacijos apie Deutsche Post pajamas ir išlaidas nuo 1995 m., nes mano, kad Komisijos tyrimas turėtų apsiriboti laikotarpiu nuo 1989 m. iki 1994 m. ir kad atsakymas į šį klausimyną pareikalautų neproporcingai daug laiko ir darbo.
19. 2008 m. spalio 30 d. laišku Komisija, remdamasi reglamento 10 straipsnio 3 dalimi, įpareigojo Vokietijos Federacinę Respubliką per 20 dienų atsakyti į minėtą klausimyną ir pateikti visą būtiną informaciją. Komisija pridūrė, kad jeigu Vokietijos valdžios institucijos nepaisys šio įsakymo ir nustatytu laiku nepateiks prašomos informacijos, sprendimą ji priims remdamasi turima informacija pagal reglamento 13 straipsnio 1 dalį.
20. 2010 m. rugsėjo 2 d. sprendimu(11) Teisingumo Teismas apeliacine tvarka patvirtino Sprendimo 2002/753 panaikinimą.
III – Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamos nutartys
21. 2008 m. gruodžio 22 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje užregistruotais Deutsche Post
(byla T‑570/08) ir Vokietijos Federacinės Respublikos (byla T‑571/08) prašymais abi ieškovės pareiškė ieškinius dėl ginčijamo akto panaikinimo.
22. 2009 m. kovo 19 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktais atskirais dokumentais Komisija abiejose bylose pateikė prieštaravimą dėl priimtinumo pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį.
23. Bendrasis Teismas patenkino šį prieštaravimą ir nusprendė, kad pagal teismo praktiką ginčijamas aktas nėra aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį.
24. Bendrasis Teismas(12) pirmiausia priminė 1981 m. lapkričio 11 d. Sprendime IBM prieš Komisiją (13) ir 2008 m. liepos 17 d. Sprendime Athinaïki Techniki prieš Komisiją (14) Teisingumo Teismo nustatytus principus. Pirma, jis atkreipė dėmesį, kad siekiant nustatyti, ar teisės aktas yra toks, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal EB 230 straipsnį, svarbiausia yra akto turinys, o ne forma. Antra, jis nurodė, kad tik priemonės, kuriomis galutinai nustatoma Komisijos pozicija ir kurios sukelia teisinių pasekmių, yra aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį. Todėl Bendrasis Teismas išnagrinėjo, ar, kaip teigia Komisija, ginčijamas aktas yra tarpinė priemonė, kurios tikslas – parengti galutinį Komisijos sprendimą, ir ar jis nesukelia teisinių pasekmių.
25. Dėl ginčijamo akto pasekmių Bendrasis Teismas nurodė, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas nenumatė jokios sankcijos valstybei narei, jei ši nevykdo Komisijos įsakymo(15) . Šis faktas leidžia ginčijamą aktą atskirti nuo įsakymų nutraukti ir susigrąžinti pagalbą, kuriuos priimti Komisijai suteikti įgaliojimai pagal reglamento 11 straipsnį. Iš tiesų, jeigu valstybė narė nevykdo vieno iš šių dviejų įsakymų, reglamento 12 straipsniu Komisijai suteikiama teisė tiesiogiai kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu nustatyti sutarties pažeidimą.
26. Paskui Bendrasis Teismas pažymėjo, kad ginčijamas aktas yra tik tarpinė priemonė galutiniam Komisijos sprendimui parengti(16) . Šis aktas užtikrina rungimosi principo laikymąsi ir sudaro Komisijai galimybę gauti informaciją, būtiną pagalbos suderinamumui su vidaus rinka įvertinti, tačiau jis nelemia Komisijos galutinio sprendimo, nes šioje stadijoje ji dar gali nuspręsti, kad valstybės pagalbos nėra, kad ji suderinama ar nesuderinama su vidaus rinka.
27. Vėliau Bendrasis Teismas atmetė ieškovių argumentus, kuriais buvo siekiama išvesti paralelę tarp ginčijamo akto ir Komisijos sprendimo pradėti oficialią pagalbos tyrimo procedūrą(17) . Ieškovės, remdamosi teismo praktika dėl ieškinių, pareikštų dėl tokio sprendimo, priimtinumo, teigė, kad, nepaisant laikino pobūdžio, šis sprendimas yra laikomas aktu, dėl kurio galima pareikšti ieškinį(18) . Bendrasis Teismas tokią paralelę atmetė, motyvuodamas tuo, kad minėto sprendimo pasekmės nėra lygintinos su ginčijamo akto pasekmėmis.
28. Dėl konkrečių teisinių ginčijamo akto pasekmių Vokietijos Federacinei Respublikai Bendrasis Teismas konstatavo, kad šiuo aktu nenutraukiama oficiali tyrimo procedūra(19) . Tik valstybės narės atsisakymas vykdyti duotą įsakymą suteikia Komisijai galimybę tą procedūrą nutraukti.
29. Dėl tariamo Deutsche Post
ir Vokietijos Federacinės Respublikos procesinės padėties pablogėjimo, jei nesilaikoma ginčijamo akto, Bendrasis Teismas skundžiamų nutarčių 42 punktuose patvirtino, kad Vokietijos valdžios institucijų atsisakymas Komisijai pateikti ginčijamu aktu reikalaujamą informaciją, o ne ginčijamas aktas savaime gali atimti iš atitinkamų suinteresuotųjų asmenų galimybę pateikti trūkstamus faktus galutiniam sprendimui pagrįsti. Pasak Bendrojo Teismo, jei Vokietijos valdžios institucijos mano, kad informacija, kurios reikalauja Komisija, nėra būtina faktams nustatyti, arba reikalaujamas tyrimas yra per brangus, palyginti su siekiamu rezultatu, jos gali nuspręsti ignoruoti joms pateiktą įsakymą.
30. Bet kuriuo atveju Bendrasis Teismas skundžiamų nutarčių 43 punktuose priminė, kad ginčijamas aktas negali būti laikomas tokiu, kuriuo panaikinama Komisijos pareiga pakankamai pagrįsti galutinį sprendimą ir draudžiama Deutsche Post
ir Vokietijos Federacinei Respublikai ginčyti bet kokį šio sprendimo pagrindą.
31. Dėl Vokietijos Federacinės Respublikos teisių į gynybą užtikrinimo Bendrasis Teismas nustatė, kad jos buvo užtikrintos galimybe per visą administracinę procedūrą ginčyti faktus, kuriais remiasi Komisija, ir galimybe pareikšti ieškinį dėl galutinio sprendimo.
32. Minėtų nutarčių Deutsche Post prieš Komisiją
46 punkte ir Vokietija prieš Komisiją
45 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad ginčijamas aktas nėra toks, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal EB 230 straipsnį.
IV – Procesas Teisingumo Teisme ir ieškovių reikalavimai
33. Byloje C‑463/10 P Deutsche Post prašo Teisingumo Teismo panaikinti minėtą Nutartį Deutsche Post prieš Komisiją
ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
34. Komisija savo ruožtu Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą ir iš Deutsche Post priteisti bylinėjimosi išlaidas.
35. Byloje C‑475/10 P Vokietijos Federacinė Respublika prašo Teisingumo Teismo panaikinti minėtą Nutartį Vokietija prieš Komisiją
ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
36. Komisija savo ruožtu Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
37. 2010 m. gruodžio 15 d. nutartimi Teisingumo Teismo pirmininkas nusprendė sujungti bylas C‑463/10 P ir C‑475/10 P tam, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimtas galutinis sprendimas.
V – Dėl apeliacinių skundų
A – Šalių argumentai
38. Deutsche Post
ir Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad skundžiamose nutartyse yra įvairių teisės klaidų, nes Bendrasis Teismas ginčijamo akto nepripažino aktu, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal EB 230 straipsnį. Priešingai nei nusprendė Bendrasis Teismas, apeliantės mano, kad įsakymas pateikti informacijos pagal reglamento 10 straipsnio 3 dalį sukelia privalomas teisines pasekmes ir todėl yra aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal EB 230 straipsnį.
39. Grįsdamos apeliacinius skundus apeliantės nurodo penkis pagrindus. Pirmieji trys pagrindai atitinkamai susiję su EB 249 straipsnio pažeidimu, Teisingumo Teismo praktikos, susijusios su teisės aktais, dėl kurių galima pareikšti ieškinį, nesilaikymu ir neatsižvelgimu į ginčijamo akto teisines pasekmes. Ketvirtasis pagrindas susijęs su veiksmingos teisminės apsaugos principo pažeidimu, o penktasis pagrindas – su Komisijos ir valstybių narių kompetencijos pasiskirstymo nepaisymu.
1. Dėl pirmojo apeliacinių skundų pagrindo, susijusio su EB 249 straipsnio pažeidimu
40. Deutsche Post
ir Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad pagal reglamento 10 straipsnio 3 dalį Komisija aiškiai įgaliojama priimti oficialų sprendimą. Pagal EB 249 straipsnio 4 dalį toks aktas yra privalomas visas tiems, kam jis skirtas.
41. Deutsche Post
ir Vokietijos Federacinė Respublika taip pat remiasi EB 10 straipsnyje įtvirtintu lojalaus bendradarbiavimo principu ir reglamento šešta konstatuojamąja dalimi, kad įrodytų ginčijamo akto privalomąjį pobūdį. Valstybė narė, kuri nevykdo ginčijamame akte nustatyto įpareigojimo, pažeidžia sutartį ir dėl to jai gresia procedūra dėl įsipareigojimų nevykdymo.
42. Ginčijamo akto įpareigojamasis pobūdis turi reikšmės ir Deutsche Post, kaip pagalbos gavėjai. Iš tiesų Vokietijos Federacinė Respublika privalo būtinai pasiekti, kad ši įmonė bendradarbiautų ir vykdytų savo pareigą. Be to, šį įmonė vienintelė turi reikalaujamą informaciją.
43. Byloje Komisija iš esmės tvirtina, kad pagal teismo praktiką, norint nustatyti, ar ieškinys dėl panaikinimo gali būti pareikštas, reikia remtis ne akto forma, o turiniu. Tik priemonės, galinčios sukelti privalomų teisinių pasekmių, turinčių įtakos ieškovo interesams, yra aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį pagal EB 230 straipsnį(20) . Taigi sprendimas pagal EB 249 straipsnį šio kriterijaus automatiškai neatitinka(21) .
2. Dėl antrojo pagrindo, susijusio su Teisingumo Teismo praktikos dėl teisės aktų, dėl kurių galima pareikšti ieškinį, nesilaikymu
44. Vokietijos Federacinė Respublika ginčija minėtame Sprendime IBM prieš Komisiją (22) nustatyto principo, pagal kurį aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį, gali būti tik priemonė, kuria galutinai nustatoma institucijos pozicija pasibaigus procedūrai, išskyrus tarpines priemones, taikymą šioje byloje. Vokietijos Federacinė Respublika, remdamasi Teisingumo Teismo praktika, teigia, kad šis principas negali būti taikomas valstybės pagalbos srityje.
45. Deutsche Post
pabrėžia, kad įsakymų pateikti informacijos ir įpareigojimų sustabdyti pagalbos teikimą laikinumas nereiškia, kad šie aktai neturi jokių teisinių pasekmių(23) . Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs, kad įpareigojimai nutraukti pagalbos teikimą yra aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį(24) .
46. Komisija primena, kad ieškinio negalima pareikšti dėl aktų, kuriais galutinai ne nustatoma jos pozicija, o tik siekiama parengti galutinį sprendimą. Pasak Komisijos, jeigu būtų galima pareikšti ieškinį dėl parengiamųjų aktų, pagalbos gavėjas, nuolat apskųsdamas teisme bet kokį parengiamąjį aktą, galėtų gerokai sulėtinti sprendimų priėmimo procesą. Be to, kadangi parengiamaisiais aktais nenustatoma jokia galutinė Komisijos pozicija, Sąjungos teismas, pareikšdamas nuomonę dėl laikino akto teisėtumo, gali būti priverstas nulemti galutinį sprendimą. Galiausiai galimi teisės pažeidimai parengiamuosiuose aktuose gali būti panaudoti ieškiniui dėl galutinio akto, kurio rengimo etapas yra šie parengiamieji aktai, pagrįsti(25) .
47. Minėtame Sprendime IBM prieš Komisiją
nustatytus principus Sąjungos teismas gali taikyti ne tik konkurencijos teisės, bet ir kitose srityse. Be to, teismo praktika dėl valstybės pagalbos tyrimo procedūros pradžios patvirtina, kad ieškiniai dėl parengiamųjų aktų panaikinimo iš esmės yra nepriimtini. Ieškinys dėl sprendimo pradėti oficialią tyrimo procedūrą priimtinas tik tuo atveju, kai toks sprendimas tiesiogiai daro teisinį poveikį, kuris skiriasi nuo galutinio sprendimo poveikio.
3. Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su neatsižvelgimu į įsakymo pateikti informacijos teisines pasekmes
48. Deutsche Post
ir Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad, priešingai nei nusprendė Bendrasis Teismas(26), įsakymas pateikti informacijos pagal reglamento 10 straipsnio 3 dalį sukelia privalomų neigiamų teisinių pasekmių atitinkamai valstybei narei ir įmonei. Pasak Vokietijos Federacinės Respublikos, tokiu sprendimu baigtųsi administracinė procedūra dėl valstybės pagalbos, jeigu su ja baigtųsi Komisijos pareiga savo atsakomybe nustatyti faktus. Valstybei narei neatsakius, toks įsakymas leistų Komisijai priimti sprendimą remiantis byloje turimais dokumentais. Dėl to nutrūktų procedūra, nes valstybės narės ir Komisijos bendradarbiavimo stadija būtų pakeista formalia stadija, kurios grafiką ir esmę tiesiogiai nustatytų Komisija.
49. Apeliantės priduria, kad įsakymo nevykdymas palengvina Komisijai tenkančią įrodinėjimo naštą ir trukdo joms būsimame ieškinyje remtis galutinio sprendimo faktų nepakankamumu. Be to, jos pabrėžia, kad ieškinys dėl galutinio sprendimo negali pakeisti padarinių, kuriuos sukelia valstybės narės nenoras bendradarbiauti. Kad išsaugotų teisę į gynybą, apeliantės yra priverstos vykdyti įsakymą.
50. Galiausiai apeliantės pažymi, kad minėtų nutarčių Deutsche Post prieš Komisiją
29 punkte ir Vokietija prieš Komisiją
28 punkte paminėtų sankcijų nebuvimas nėra esminis.
51. Komisija teigia, kad per procedūrą dėl valstybės pagalbos atitinkama valstybė narė yra įpareigota reikalaujamą informaciją pateikti veikiau pagal EB 10 straipsnį nei pagal ginčijamą aktą. Neturėdama jokios kitos tyrimo kompetencijos, Komisija negali išaiškinti faktų be lojalaus valstybių narių bendradarbiavimo. Todėl ne įsakymas pateikti informaciją, o valstybės narės atsisakymas vykdyti šį įsakymą suteikia Komisijai galimybę sprendimą priimti remiantis turima informacija ir pradėti procedūrą dėl įpareigojimų nevykdymo. Taigi toks veiksmas negali pažeisti Vokietijos Federacinės Respublikos ir juo labiau Deutsche Post interesų. Lygiai taip pat ginčijamas aktas, kuriuo siekiama užtikrinti, kad būtų laikomasi rungtyniškumo principo, nepažeidžia šios valstybės narės teisinės padėties.
52. Galiausiai Komisija pabrėžia, kad už ginčijamo akto nesilaikymą nėra skiriama jokia sankcija. Ta aplinkybė, kad šalys nebegalės tolesnėje stadijoje remtis faktais, kurių neatskleidė per administracinę procedūrą, yra ne sankcija, o rungtyniškumo principo pasekmė.
4. Dėl ketvirtojo pagrindo, susijusio su veiksmingos teisminės apsaugos principo pažeidimu
53. Deutsche Post
ir Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad skundžiamomis nutartimis pažeidžiamas veiksmingos teisminės apsaugos principas.
54. Sąjungos teismas turi, pirma, galėti prižiūrėti, ar Komisija laikėsi reglamente nustatytų procedūros sąlygų, ir, antra, patikrinti Komisijos reikalaujamų duomenų proporcingumą ir būtinumą. Kaip teigia apeliantės, galimybė ginčyti galutinį sprendimą nepakankamai užtikrina suinteresuotųjų šalių interesus.
55. Vokietijos Federacinė Respublika taip pat tvirtina, kad Bendrasis Teismas skundžiamų nutarčių 42 punktuose pažeidžia teisinės valstybės principą, nes šiai valstybei narei siūlo ginčijamą aktą laisvai priimti arba nepriimti. Iš tiesų teisinė valstybė neturi būti skatinama pažeisti Komisijos nustatytos pareigos. Be to, su tokiais veiksmais susijusios nepalankios procesinės aplinkybės yra ypač rimtos.
56. Komisija pirmiausia atsikerta, kad apeliantės naudojasi veiksminga teismine apsauga, nes pareikštame ieškinyje dėl galutinio sprendimo gali remtis ginčijamo akto neteisėtumu.
57. Be to, Komisija atskiria valstybės pagalbos kontrolės procedūrą nuo procedūros dėl antikonkurencinių veiksmų. Iš tiesų Reglamente Nr. 17(27) Bendrijos teisės aktų leidėjas aiškiai numatė, kad įmonė gali pareikšti ieškinį dėl Komisijos pateikto įsakymo. Jame taip pat numatyta, kad Komisija gali skirti baudas ar periodines baudas, kai įmonė šio įsakymo nevykdo. Taigi abi sistemos nėra panašios.
5. Dėl penktojo pagrindo, susijusio su Komisijos ir valstybių narių kompetencijos pasiskirstymo nepaisymu
58. Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad Bendrasis Teismas nepaisė kompetencijų pasiskirstymo sistemos, kai nusprendė, kad valstybės narės gali ignoruoti joms skirtą įsakymą. Taigi šios valstybės gali atsisakyti pateikti informaciją, kurią laiko nebūtina faktams nustatyti. Pasak Vokietijos Federacinės Respublikos, šie argumentai turėtų reikšmės perkeliant valstybėms narėms pareigą nustatyti faktus ir apibrėžti procedūros objektą.
59. Komisija atsikerta, kad skundžiamos nutartys nelemia jokio kompetencijos perkėlimo. Iš tiesų Komisija, neturėdama jokios tyrimo kompetencijos, priklausytų nuo valstybės narės, pagalbos gavėjo ir trečiųjų suinteresuotųjų šalių bendradarbiavimo išaiškinant faktus. Tačiau Komisija gali nustatyti, kas turi būti laikoma būtina informacija, kad galėtų priimti galutinį sprendimą dėl valstybės pagalbos.
B – Mano vertinimas
60. Manau, kad ginčijamas aktas yra aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal EB 230 straipsnį.
61. Darant šią išvadą, pirmiausia reikia priminti Teisingumo Teismo praktiką dėl teisės aktų, dėl kurių galima pareikšti ieškinį, pobūdžio ir ginčijamam aktui taikomą procedūrą.
1. Pirminės pastabos
a) Teisingumo Teismo praktika dėl teisės aktų, dėl kurių galima pareikšti ieškinį, pobūdžio nagrinėjant ieškinį dėl panaikinimo
62. Teisingumo Teismo praktika dėl aktų, dėl kurių galima pareikšti ieškinį, pobūdžio nagrinėjant ieškinį dėl panaikinimo atsirado prieš kelis dešimtmečius Sprendime Komisija prieš Tarybą (28), vadinamame AETR, ir minėtame Sprendime IBM prieš Komisiją (29) . Ši teismo praktika buvo nuolat taikoma valstybės pagalbos srityje, o pastarąjį kartą – minėtuose sprendimuose Athinaïki Techniki prieš Komisiją ir NDSHT prieš Komisiją (30) .
63. Kad teisės aktas būtų ieškinio dėl panaikinimo objektas, jis turi atitikti dvi sąlygas.
64. Pirma, pagal EB 230 straipsnį, tą aktą turi būti priėmusi kuri nors Sąjungos institucija.
65. Antra, tas teisės aktas turi sukelti privalomų teisinių pasekmių. Kitaip tariant, ieškovų interesai turi būti pažeisti, o jų teisinė padėtis – reikšmingai pakeista. Iš esmės nėra svarbu, kokia forma teisės aktas ar sprendimas yra priimti(31) . Vadinasi norint nustatyti, ar teisės aktas sukelia tokių pasekmių, reikia analizuoti jo esmę(32) .
66. Ši teismo praktika sudaro galimybę išplėsti ieškinio pareiškimą dėl tų aktų, kurie formaliai nekvalifikuojami kaip „sprendimas“, tačiau iš esmės sukelia privalomas teisines pasekmes. Ji institucijoms taip pat nesuteikia galimybės išvengti Sąjungos teismo kontrolės dėl paprasto formalių reikalavimų nesilaikymo, pavyzdžiui, akto pavadinimo, jo motyvavimo, ar to akto teisinį pagrindą sudarančių nuostatų paminėjimo.
67. Ši antroji sąlyga ypač svarbi, kai reikia įvertinti, ar aktas, kuris yra kelių stadijų administracinės procedūros, pavyzdžiui, dėl valstybės pagalbos kontrolės, dalis, yra toks, dėl kurio galima pareikšti ieškinį(33) .
68. Šioje srityje Komisija priima daug aktų, kuriuose ne tik pateikia galutinį vertinimą dėl priemonės kvalifikavimo ir suderinamumo su vidaus rinka, bet ir sprendžia dėl tyrimo ir procedūros organizavimo priemonių. Taigi ne visi šie aktai turi teisinių pasekmių valstybėms narėms ir įmonėms.
69. Teisingumo Teismas skirsto šiuos aktus į įvairias kategorijas.
70. Pirmai kategorijai priskirti aktai, kuriais Komisija galutinai nustato savo poziciją procedūros pabaigoje. Jie yra aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį, nes sukelia privalomų teisinių pasekmių ir po jų nepriimami jokie kiti aktai, dėl kurių būtų galima pareikšti ieškinį dėl panaikinimo.
71. Tai gali būti sprendimai, priimti po EB 88 straipsnio 2 dalyje nustatytos oficialaus tyrimo procedūros, kuriuose Komisija nustato, kad aptariama priemonė nėra pagalba arba kad ta priemonė yra suderinama ar nesuderinama su vidaus rinka(34) . Taip pat tai gali būti aktas, kuriuo Komisija skundą dėl tariamai neteisėtos pagalbos padeda į archyvą(35) .
72. Antrai kategorijai priskiriami tarpiniai aktai, kurių tikslas – parengti galutinį sprendimą.
73. Pirma, tai yra priemonės, kurios, nors ir priimtos per parengiamąją procedūrą, yra atskiros pagrindinės procedūros stadijos pabaiga ir sukelia teisinių pasekmių(36) .
74. Yra daug pavyzdžių, susijusių su EB 81 straipsnio ir EB 82 straipsnio įgyvendinimo procedūromis. Jos suskirstytos į keletą paeiliui einančių stadijų, pavyzdžiui, parengtinio tyrimo stadija, tyrimo, kuriame taikomas rungimosi principas, stadija, tada išklausymo stadija. Sprendime Hoechst prieš Komisiją (37) ir Sprendime Orkem prieš Komisiją (38) Teisingumo Teismas pripažino, kad sprendimai, kuriais Komisija prašo įmonių pateikti duomenis ar atlieka operatyvius tyrimus vietoje, yra aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį.
75. Taip pat Teisingumo Teismas nusprendė, kad sprendimas, kuriuo Komisija, atlikusi preliminarią analizę, pradeda oficialią tyrimo procedūrą, yra aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį(39) . Teisingumo Teismas mano, kad toks sprendimas sukelia teisinių pasekmių atitinkamai valstybei narei ir įmonei, nes Komisija gali nurodyti sustabdyti priemonės taikymą. Pasak Teisingumo Teismo, šios pasekmės nesusijusios su galutiniu sprendimu ir jų negalima ištaisyti nagrinėjant ieškinį dėl galutinio sprendimo, todėl ieškovai netenka pakankamos teisminės apsaugos(40) .
76. Antra, yra „visiškai“(41) ar „paprastai“(42) parengiamojo pobūdžio priemonės. Šios priemonės yra tik viena iš stadijų institucijos galutiniam sprendimui priimti. Jos neturi jokio teisinio poveikio ir pagal nusistovėjusią teismo praktiką nėra aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį. Todėl Teisingumo Teismas mano, kad tokiose priemonėse galbūt esantys pažeidimai gali būti nurodyti grindžiant ieškinį dėl galutinio sprendimo, kurio priėmimo parengiamosios stadijos dalis tos priemonės yra(43) . Konkurencijos teisėje tai taikytina aktui, kuriuo Komisija įmonėms pateikia kaltinimus.
77. Nurodžius šią teismo praktiką galima susipažinti su reikalavimais, kurių Teisingumo Teismas privalo laikytis šioje srityje.
78. Kaip ką tik aptarėme, Teisingumo Teismas siekia užtikrinti asmenų teisių, kurios jiems suteiktos pagal Sąjungos teisę, veiksmingą teisminę apsaugą. Minėtame Sprendime Athinaïki Techniki prieš Komisiją
Teisingumo Teismas priminė, kad Europos Sąjunga yra teisinė bendrija, todėl ieškiniams taikomos procesinės taisyklės privalo būti aiškinamos taip, kad padėtų įgyvendinti šį tikslą(44) . Tad parengiamieji aktai, galintys sukelti teisinių pasekmių ir priimti vienos iš pagrindinės procedūros stadijų pabaigoje, Teisingumo Teismo nuomone, gali būti ieškinio dėl panaikinimo objektas.
79. Tačiau Teisingumo Teismas taip pat stengiasi vengti ieškinių dėl parengiamųjų priemonių skaičiaus didėjimo, nes tai gali paralyžiuoti institucijų veiklą. Jis taip pat siekia išlaikyti kompetencijų pasiskirstymą ir Sutartyje numatytą ieškinių pateikimo sistemą. Taigi Teisingumo Teismas nėra linkęs pripažinti, kad ieškinys dėl parengiamojo akto yra priimtinas, nes šitaip jis būtų įpareigotas vertinti klausimus, dėl kurių Komisija dar neturėjo progos pareikšti savo nuomonės. Dėl to galėtų būti paankstintas nagrinėjimas iš esmės ir supainiotos įvairios administracinių ir teisminių procedūrų stadijos(45) .
80. Ginčijamą aktą reikia kvalifikuoti atsižvelgiant būtent į tokią teismo praktiką. Ar, kaip skundžiamose nutartyse teigia Bendrasis Teismas, tai „visiškai parengiamojo pobūdžio“ priemonė, kuri negali būti ginčijama, ar, kaip teigia Deutsche Post
ir Vokietijos Federacinė Respublika, aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį?
81. Atsakant į šį klausimą, taip pat reikia išnagrinėti ginčijamo akto procesines aplinkybes.
b) Dėl ginčijamo akto procesinių aplinkybių
82. Vykdydama valstybės pagalbos kontrolės procedūrą Komisija turi išimtinę kompetenciją vertinti pagalbos suderinamumą su Sutartimi(46) . Remdamasi EB 87 straipsniu(47) Komisija privalo užtikrinti, kad jokia Sutarčiai prieštaraujanti pagalba nebūtų suteikta arba palikta galioti.
83. Siekiant užtikrinti šios nuostatos įgyvendinimą ir suderinti valstybių narių teisę suteikti pagalbą su neiškraipyta konkurencija Europos Sąjungoje, Sutartyje numatyta valstybės pagalbos kontrolės ir išankstinio leidimo procedūra, per kurią prasideda nagrinėjamos valstybės narės ir Komisijos dialogas. Valstybė narė privalo laikytis lojalaus bendradarbiavimo pareigos. Komisija turi įgaliojimus atlikti tyrimą ir tam privalo laikytis tam tikrų procedūrinių reikalavimų.
84. Remiantis reglamento šešta konstatuojamąja dalimi, darytina išvada, kad pagal EB 10 straipsnį valstybės narės privalo bendradarbiauti su Komisija. Tai reiškia, kad, pirma, jos privalo pranešti Komisijai apie planus skirti naują pagalbą ir, antra, pateikti šiai institucijai visus reikalingus duomenis, kad ji galėtų įvertinti pagalbos suderinamumą su vidaus rinka. Šie du įpareigojimai glaudžiai susiję, nes remdamasi reglamento 5 straipsniu Komisija gali nuspręsti, kad pranešimas buvo atšauktas, nes valstybė narė atsisako per nustatytą terminą pateikti jai reikalingus papildomus duomenis.
85. Tokiu atveju Komisija pradeda pagalbos tyrimo procedūrą pagal reglamento 10–15 straipsnius, susijusius su neteisėta pagalba(48) .
86. Todėl Komisija turi įgaliojimus duoti įsakymą pateikti informacijos ir sumažinti žalą, susijusią su pagalbos, apie kurią nepranešta, įgyvendinimu.
87. Pagal reglamento 10 straipsnį Komisijai leidžiama iš atitinkamos valstybės narės paimti visus dokumentus, informaciją ir duomenis, būtinus pagalbos suderinamumo su vidaus rinka tyrimui. Tai vienintelis Komisijai suteiktas tyrimo įgaliojimas pagal valstybės pagalbos kontrolės procedūrą. Jis yra daugiapakopis. Komisija gali prašyti (49) susijusios valstybės narės jai pateikti informacijos, išsiųsdama, jeigu reikia, pakartotinį pranešimą ir nustatydama papildomą terminą. Prireikus Komisija gali jai duoti įsakymą(50) .
88. Svarbu pažymėti, kad Komisija šiuo įgaliojimu duoti įsakymą gali pasinaudoti tik per procedūrą dėl neteisėtos pagalbos, t. y. jei valstybė narė nepraneša apie ketinimus suteikti pagalbą arba, apie ją pranešusi, nepateikia papildomos informacijos, kurios prašo Komisija pagal reglamento 5 straipsnio 3 dalį.
89. Įsakyme turi būti nurodyta, kokią informaciją reikia pateikti, ir nustatytas atitinkamas laikotarpis, per kurį ji turi būti pateikta.
90. Jeigu valstybė narė nevykdo bendradarbiavimo pareigos ir atsisako pateikti prašomą informaciją, Komisija turi įgaliojimus užbaigti procedūrą ir gali priimti sprendimą dėl valstybės pagalbos suderinamumo ar nesuderinamumo su vidaus rinka, remdamasi tik turimais dokumentais. Teisingumo Teismas šiuos principus nustatė 1990 m. vasario 14 d. Sprendime Prancūzija prieš Komisiją (51), jie sukonkretinti reglamento 13 straipsnio 1 dalyje.
91. Kiti reglamento 11 straipsnyje numatyti įgaliojimai duoti įsakymus turi suteikti Komisijai galimybę priimti laikinas priemones, kad sumažintų žalą dėl pagalbos, apie kurią nepranešta, suteikimo. Šitaip Komisija gali nurodyti atitinkamai valstybei narei sustabdyti pagalbos pervedimą ar laikinai ją susigrąžinti iš pagalbos gavėjų, kol bus priimtas sprendimas dėl jos suderinamumo su vidaus rinka(52) . Jei valstybė narė atsisako vykdyti vieną tokių įsakymų, reglamento 12 straipsnyje Komisijai aiškiai suteikiama teisė kreiptis į Teisingumo Teismą, kad jis nustatytų Sutarties pažeidimą.
92. Minėtame 2001 m. spalio 9 d. Sprendime Italija prieš Komisiją
Teisingumo Teismas nusprendė, kad dėl įsakymo sustabdyti įmonė pagalbos gavėja arba atitinkama valstybė narė gali pareikšti ieškinį dėl panaikinimo. Teisingumo Teismas nusprendė, kad šis aktas iš karto tampa privalomas atitinkamai valstybei narei ir įmonėms ir sukelia nepaneigiamų pasekmių, kurių neįmanoma panaikinti pareiškus ieškinį dėl galutinio sprendimo panaikinimo(53) .
93. Išdėsčius šias procesines aplinkybes, galima padaryti dvi išvadas.
94. Pirma, reikia konstatuoti, kad valstybė narė privalo vykdyti lojalaus bendradarbiavimo pareigą. Kaip ir Komisija, valstybė narė privalo sąžiningai bendradarbiauti, kad laikydamasi Sutarties nuostatų įveiktų pagalbos suderinamumo vertinimo sunkumus(54) .
95. Antra, reikia konstatuoti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas taiko skirtingas sankcijas už Komisijos valstybei narei duoto įsakymo nevykdymą pagal tai, ar Komisija siekia gauti informacijos, ar sustabdyti arba laikinai susigrąžinti pagalbą. Tai aiškiai matyti iš reglamento dvyliktos konstatuojamosios dalies ir iš jo 12 ir 13 straipsnių.
96. Iš tiesų, jeigu valstybė narė nevykdo įsakymo pateikti informacijos, Komisija gali priimti sprendimą remdamasi tik turima informacija. Priešingai, kai ta valstybė atsisako sustabdyti ar laikinai susigrąžinti pagalbą, Komisija gali tiesiogiai kreiptis į Teisingumo Teismą.
97. Mano nuomone, taip skirstoma atsižvelgiant į pasekmes, kurias sukelia valstybės narės atsisakymas bendradarbiauti.
98. Pirmuoju atveju, įsakymu pateikti informacijos siekiama Komisijai suteikti kuo daugiau informacijos, kol ji nepriėmė sprendimo, kuriuo gali būti pažeisti susijusios valstybės narės interesai. Todėl jeigu valstybė narė atsisako bendradarbiauti, jos elgesys pirmiausia gali pažeisti jos pačios interesus.
99. Antruoju atveju, priešingai, įsakymai sustabdyti ar laikinai susigrąžinti pagalbą turi sudaryti galimybę Komisijai nedelsiant atkurti veiksmingą konkurenciją vidaus rinkoje. Jeigu valstybė narė atsisako paklusti, jos elgesys pažeidžia ne tik jos pačios interesus, bet gali padaryti didelę tiesioginę žalą konkurentams ir taip pažeisti tinkamą rinkos veikimą.
100. Ar šiuo skirtumu galima pagrįsti tai, kad įsakymas pateikti informacijos, priešingai nei įsakymai sustabdyti ir susigrąžinti pagalbą, nėra aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį?
101. Aš taip nemanau. Iš tiesų, nors ginčijamas aktas akivaizdžiai yra galutinio sprendimo parengiamasis aktas, jis atitinka visus teismo praktikoje nustatytus reikalavimus, kad jį būtų galima laikyti ieškinio dėl panaikinimo dalyku.
2. Dėl Teisingumo Teismo praktikos taikymo šioje byloje
102. Primenu, kad pagal teismo praktiką parengiamasis aktas yra toks, dėl kurio galima pareikšti ieškinį, jeigu juo baigiama kita, o ne pagrindinė procedūra, ir jis sukelia teisinių pasekmių.
103. Pirma, manau, kad ginčijamas aktas iš tiesų yra Komisijos pradėto tyrimo procedūros pabaiga. Įsakymas pateikti informacijos yra tyrimo procedūros stadijos, per kurią valstybė narė privalo bendradarbiauti, esminė dalis.
104. Šie įgaliojimai yra platūs, nes Komisija gali paprašyti valstybės narės jai pateikti visus dokumentus, informaciją ir duomenis, kurie jai atrodo reikalingi (55) pagalbai įvertinti, ir Komisija privalo tik nurodyti jų pobūdį. Ši teisė apima galimybę surinkti įvairią informaciją, kuri Komisijai dar nėra žinoma ar tiksliai nustatyta, pavyzdžiui, aptariamos pagalbos suma, jos pobūdis, įmonės pagalbos gavėjos ar laikotarpis, per kurį ši pagalba buvo suteikta. Tačiau jei atitinkama valstybė narė atsisako bendradarbiauti su institucija, šiai tampa sunku surinkti reikiamus dokumentus pagalbai įvertinti. Iš tiesų Komisija neturi jokių kitų įgaliojimų atlikti tyrimą, nors konkurencijos teisėje Reglamentu Nr. 1/2003(56) jai suteikta daugiau įgaliojimų. Taigi, jei valstybė narė nevykdo pareigos bendradarbiauti ir nepateikia reikalaujamos informacijos, Komisija gali priimti sprendimą remdamasi tik turimais dokumentais. Teisingumo Teismas aiškiai yra nusprendęs, kad Komisija turi „įgaliojimus procedūrą pabaigti“(57) .
105. Antra, manau, ginčijamas aktas iš karto sukelia privalomas teisines pasekmes atitinkamai valstybei narei.
106. Viena vertus, jis pateiktas kaip sprendimas, kuris pagal EB 249 straipsnį privalomas visas jame nurodytam adresatui. Be to, pats įsakymas savaime yra nurodymas veikti ir valstybei narei sukuria pareigą nedelsiant bei veiksmingai jį vykdyti.
107. Kita vertus, kaip matyti iš reglamento 10 straipsnio 2 ir 3 dalių, Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė atskirti įsakymą nuo paprasto prašymo pateikti informacijos, kaip numatyta šio reglamento 10 straipsnio 2 dalyje. Paprastas prašymas iš tiesų neturi privalomojo pobūdžio.
108. Šis atskyrimas prasmę įgyja tik tada, jei įsakymas turi privalomąją galią atitinkamai valstybei narei ir sukelia teisines pasekmes, kai ši jo nevykdo.
109. Iš tiesų Komisija gali įvertinti pagalbos suderinamumą remdamasi tik turima informacija.
110. Be to, Komisija gali valstybei narei laisvai pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo, nes taip pažeidžiama Sutartis. Primenu, kad minėta valstybė nepranešė apie pagalbą, taigi ši suteikta neteisėtai, ir atsisako bendradarbiauti bei pateikti Komisijos reikalaujamą informaciją.
111. Priešingai nei teigia Komisija, tokio ieškinio pareiškimas nėra neveiksmingas. Ieškiniu dėl įsipareigojimų nevykdymo konstatavimo skiriama sankcija už valstybei narei inkriminuojamą Sąjungos teisės pažeidimą ir veiksmingai užtikrinamas Bendrijos teisės laikymasis. Teisingumo Teismo priimtu deklaratyvaus pobūdžio sprendimu pagal EB 228 straipsnį nustatoma pareiga vykdyti, kurios nesilaikant gali būti pareikštas naujas ieškinys dėl įsipareigojimų nevykdymo arba skiriamos periodinės baudos. Be to, negalima pamiršti, kad sprendimas, kuriuo konstatuojamas įsipareigojimų neįvykdymas, gali padėti nacionaliniuose teismuose lengviau kelti klausimą dėl valstybės atsakomybės.
112. Būtų sunku pritarti Bendrojo Teismo nuomonei, kad valstybė narė „(gali) nuspręsti nesilaikyti įsakymo, kurį (jai) adresavo“ Komisija(58) . Iš tiesų negalime versti valstybės narės nevykdyti įsipareigojimų, pažeisti Sąjungos teisės nuostatas ir paskui apskųsti teismui. Kaip teigia Vokietijos Federacinė Respublika, tai iš tiesų prieštarauja teisinės valstybės principams ir veiksmingai teisminei apsaugai.
113. Atsižvelgdamas į visas šias aplinkybes manau, kad ginčijamas teisės aktas sukelia privalomus teisinius padarinius atitinkamai valstybei narei.
114. Taigi šis teisės aktas gali būti teisminės kontrolės objektas.
115. Komisijai suteikus galią įpareigoti, dėl kurios ji taip pat įgyja galimybę valstybei narei pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo, mano nuomone, valstybėms narėms reikia suteikti procesines garantijas.
116. Sąjungos teismas turi galėti patikrinti, ar Komisija prieš priimdama galutinį sprendimą laikėsi reglamento 5 straipsnio 2 dalyje ir 10 straipsnio 2 dalyje nustatytų procedūros reikalavimų.
117. Be to, jis turi turėti galimybę išnagrinėti Komisijos reikalaujamos informacijos pobūdį, būtinumą ir proporcingumą.
118. Iš tiesų, kaip aptarta, reglamento nuostatos rodo, kad informacijos prašymas gali būti labai platus, nes Komisija turi teisę pareikalauti visos, jos manymu, reikalingos (59) informacijos ir privalo nurodyti tik reikalaujamos informacijos pobūdį (60) . Sąjungos teismas turi galėti patikrinti, ar reikalaujama informacija iš tiesų galėjo būti laikoma reikalinga atsižvelgiant į Komisijos siekiamus tikslus per oficialią tyrimo procedūrą ir ar neperžengia šios procedūros ribų.
119. Vykdant šią kontrolę neatliekamas pagalbos suderinamumo su vidaus rinka vertinimas iš esmės ir Sąjungos teismas, ją atlikdamas, neturėtų vertinti tų klausimų, kuriais Komisija dar neturėjo progos pareikšti savo nuomonės, šitaip išvengiant esminių debatų paankstinimo. Šiose bylose ginčijamame teisės akte nėra išreikšta jokia laikina nuomonė dėl pagalbos egzistavimo ar dėl jos suderinamumo su vidaus rinka. Taigi ieškinio dėl ginčijamo akto panaikinimo pareiškimas neturi kelti pavojaus supainioti įvairias administracinių ir teisminių procedūrų stadijas.
120. Ši išankstinė kontrolė suteikia galimybę išvengti situacijos, kai valstybė narė turi laukti galutinio sprendimo priėmimo, kad, pareiškusi ieškinį dėl to sprendimo, galėtų remtis įsakymo neteisėtumu. Iš tiesų tokia situacija gali pakenkti tinkamai administracinės procedūros eigai ir geram teisingumo vykdymui.
121. Dvi prielaidos šiam aspektui iliustruoti.
122. Pirmuoju atveju galime įsivaizduoti, kad valstybė narė nevykdo įsakymo, nes pagrįstai ar nepagrįstai mano, jog nebuvo laikytasi procedūros taisyklių arba kad reikalaujama informacija yra neproporcinga.
123. Laukdama, kol bus priimtas galutinis sprendimas, valstybė narė pažeidžia Sąjungos teisės nuostatas, o ieškinio dėl įsipareigojimų nevykdymo pareiškimas nėra tinkama teisių gynimo priemonė, kad ji galėtų remtis įsakymo neteisėtumu. O Komisija privalo priimti sprendimą, kuris nėra paremtas išsamiais ir patikimais dokumentais.
124. Antruoju atveju galime įsivaizduoti, kad valstybė narė įvykdo Komisijos įsakymą, paskui remiasi to įsakymo neteisėtumu ieškinyje dėl galutinio sprendimo. Tokia situacija nesudaro galimybės užtikrinti pakankamą teisminę apsaugą nuo tame įsakyme galbūt esančių pažeidimų. Taigi informacija buvo pateikta ir Komisija ja rėmėsi vertindama. Kai kuriais atvejais gali pasirodyti sunku įvertinti tos informacijos poveikį procedūros eigai. Net ir tuo atveju, jei pareikštas ieškinys dėl galutinio sprendimo būtų priimtas, nesu tikras, kad būtų galima panaikinti visą minėto įsakymo poveikį.
125. Jeigu dėl mano siūlomo sprendimo iš tiesų padaugėtų tarpinių ieškinių, jis neturėtų sutrikdyti Komisijos darbo. Kaip žinoma, ieškinio dėl akto panaikinimo pareiškimas nepanaikina to akto adresato įsipareigojimo jį vykdyti, nes ieškinys neturi stabdomojo poveikio, kol laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas priims sprendimą sustabdyti vykdymą(61) .
126. Be to, šis sprendimas, mano nuomone, puikiai atitinka ginčiuose dėl konkurencinės teisės nustatytus principus.
127. Iš tiesų iš teisės doktrinos ir Teisingumo Teismo praktikos vienareikšmiai aišku, kad Komisijos suformuluoti prašymai pateikti informacijos vykdant antikonkurencinių veiksmų kontrolę yra aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį pagal EB 230 straipsnį(62) . Šie prašymai pateikti informacijos buvo numatyti Reglamento Nr. 17 11 straipsnyje(63), paskui kodifikuoti Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnyje. Komisijos reikalaujama informacija turi būti reikalinga kaip ir informacija, kurios reikalaujama vykdant valstybės pagalbos kontrolės procedūrą. Pagal konkurencijos teisės teisminę procedūrą tai reiškia, kad Teisingumo Teismas turi įgaliojimus patikrinti, ar reikalaujama informacija neviršija to, kas būtina, kad Komisija galėtų aptikti pažeidimą ir nustatyti jo trukmę bei dalyvavusias įmones(64) .
128. Atsižvelgdamas į šią informaciją ir remdamasis išdėstytais argumentais, manau, kad ginčijamas aktas taip pat turi būti teisminės kontrolės objektas.
129. Todėl manau, kad ginčijamas aktas yra toks, dėl kurio galima pareikšti ieškinį.
130. Taigi apeliančių pateikti apeliaciniai skundai tikrai yra pagrįsti, todėl skundžiamos nutartys turi būti panaikintos.
VI – Dėl skundžiamų nutarčių panaikinimo pasekmių
131. Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmos pastraipos antrą sakinį šis Teismas Bendrojo Teismo sprendimo panaikinimo atveju gali pats priimti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima padaryti.
132. Byloje C‑475/10 P Komisijos pateiktas prieštaravimas dėl Vokietijos Federacinės Respublikos pareikšto ieškinio priimtinumo, atsižvelgus į pateiktus argumentus, turi būti atmestas. Taigi šios valstybės pareikštas ieškinys dėl panaikinimo turi būti pripažintas priimtinu.
133. Byloje C‑463/10 P Komisija nurodė antrąjį pagrindą prieštaravimui dėl Deutsche Post
pateikto ieškinio priimtinumo pagrįsti, kuriame teigia, kad apeliantė neturėjo teisės pareikšti ieškinio.
134. Manau, kad Teisingumo Teismas turi reikiamos informacijos sprendimui dėl šio pagrindo priimti.
A – Šalių argumentai
135. Komisija tvirtina, kad pagal EB 230 straipsnio ketvirtą pastraipą ginčijamas aktas nėra nei konkrečiai, nei tiesiogiai susijęs su Deutsche Post .
136. Dėl konkrečios sąsajos Komisija nurodo, kad ginčijamas aktas skirtas tik Vokietijos Federacinei Respublikai ir kad jis niekuo neįpareigoja Deutsche Post . Dėl tiesioginės sąsajos Komisija tvirtina, kad dėl įsakymo vykdymo valstybei narei suteikta diskrecija. Iš tiesų būtent valstybė narė nustato, kam jis yra skirtas ir numato būdą, kaip gauti reikalaujamą informaciją.
137. Deutsche Post
ginčija šiuos argumentus. Ji teigia, kad yra konkrečiai susijusi, kaip nustatyta Sprendime Plaumann prieš Komisiją (65), nes tik ji viena turi prašomą informaciją ir tik ji viena privalo grąžinti nagrinėjamą pagalbą. Deutsche Post taip pat mano, kad yra tiesiogiai susijusi su ginčijamu aktu, nes, priešingai nei tvirtina Komisija, įsakymo vykdymo klausimu Vokietijos Federacinė Respublika neturi diskrecijos. Nekyla jokių neaiškumų dėl Komisijos reikalaujamos informacijos, kurie kiltų iš ginčijamo akto, ir Vokietijos Federacinė Respublika neturi priimti tarpinių priemonių.
B – Mano vertinimas
138. Priešingai nei Komisija, manau, kad ginčijamas aktas yra konkrečiai ir tiesiogiai susijęs su Deutsche Post, todėl Bendrajame Teisme pareikštas ieškinys dėl panaikinimo yra priimtinas.
139. Tokią išvadą grindžiu šiais argumentais.
140. Vykdant valstybės pagalbos kontrolės procedūrą, Komisijos priimti sprendimai skirti tik atitinkamoms valstybėms narėms(66) . Fiziniai ar juridiniai asmenys, norėdami pareikšti ieškinį dėl šių sprendimų, privalo įrodyti, kad šie sprendimai su jais yra konkrečiai ir tiesiogiai susiję, kaip nustatyta EB 230 straipsnyje.
1. Dėl Deutsche Post konkrečios sąsajos
141. Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad kiti subjektai nei tie, kuriems šis sprendimas skirtas, gali remtis tuo, kad sprendimas yra konkrečiai su jais susijęs, tik tokiu atveju, jeigu šis sprendimas juos paveikia dėl tam tikrų būdingų savybių arba tam tikros faktinės situacijos, kuri juos išskiria iš kitų asmenų ir todėl individualizuoja taip pat kaip ir asmenį, kuriam šis sprendimas skirtas(67) .
142. Iš Teisingumo Teismo praktikos taip pat matyti, kad jei sprendimas paveikia grupę asmenų, kurie buvo nustatyti arba kuriuos buvo galima nustatyti priimant šį aktą dėl grupės nariams būdingų požymių, minėtas aktas gali būti konkrečiai susijęs su šiais asmenimis tiek, kiek jie sudaro apibrėžtą ūkio subjektų grupę(68) .
143. Taigi šiose bylose aišku, kad ginčijamas aktas yra konkrečiai susijęs su Deutsche Post . Komisijos pradėta procedūra akivaizdžiai susijusi su Vokietijos Federacinės Respublikos priimtomis priemonėmis šios įmonės naudai ir ginčijamas aktas konkrečiai susijęs su minėtos įmonės sąnaudomis ir pajamomis per pastaruosius 20 metų. Kadangi šiuo teisės aktu Deutsche Post įpareigojama pateikti informacijos, tai reiškia, kad tas aktas yra tikrai su ja susijęs.
144. Atsižvelgdamas į šią informaciją manau, kad ginčijamas aktas yra konkrečiai susijęs su Deutsche Post .
2. Dėl Deutsche Post
tiesioginės sąsajos
145. Nusistovėjusioje teismo praktikoje nustatyta, kad sąlyga, jog fizinis ar juridinis asmuo turi būti tiesiogiai susijęs su ginčijamu aktu, sudaryta iš dviejų dalių, t. y. šis aktas turi daryti tiesioginį poveikį asmens teisinei padėčiai ir atimti iš jo teisę arba jam nustatyti pareigą, ir turi nepalikti jokios diskrecijos už jo įgyvendinimą atsakingiems asmenims. Ši sąlyga turi būti automatinė ir kilti tik iš Europos Sąjungos teisės aktų, netaikant jokių kitų tarpinių taisyklių(69) .
146. Šiuo atveju man atrodo, kad abi sąlygos yra tenkinamos.
147. Pirma, manau, kad ginčijamas aktas savaime sukelia tiesiogines pasekmes Deutsche Post teisinei padėčiai. Reikalaudama Vokietijos Federacinės Respublikos pateikti visą informaciją, susijusią su įmonės sąnaudomis ir pajamomis nuo 1989 m., šiuo aktu Komisija įpareigoja Deutsche Post, kuri yra vienintelė šių duomenų turėtoja, pateikti šiuos duomenis. Taigi dėl ginčijamo akto ši įmonė atsiduria analogiškoje padėtyje kaip ir Vokietijos Federacinė Respublika. Nors įsakymas adresuotas valstybei narei, iš tikrųjų ji yra tik tarpininkė tarp Komisijos ir tyrime aiškiai įvardytos įmonės(70) .
148. Antra, manau, kad Vokietijos Federacinė Respublika dėl įsakymo vykdymo neturi jokios diskrecijos.
149. Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad kai institucijos priimtas Bendrijos aktas skirtas valstybei narei, jis yra tiesiogiai susijęs su bet kuriuo asmeniu, patiriančiu veiksmo, kurio valstybė narė turi imtis, kad įgyvendintų šį aktą, poveikį, jei šis veiksmas yra savaiminio pobūdžio arba jei minėto akto pasekmės nekelia abejonių(71) .
150. Teisingumo Teismas mano, kad vien dėl to, jog egzistuoja nacionalinė įgyvendinimo priemonė, kuri sieja ginčijamą aktą ir ieškovą, ieškinys negali būti nepriimtinas, jei ši priemonė yra savaiminio pobūdžio arba jeigu jos prasmė yra nuspėjama ir gali būti suprantama iš Sąjungos teisės aktų(72) . Pavyzdžiui, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad tokia situacija buvo byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Komisija prieš Infront WM . Nepaisant to, kad nacionalinės institucijos turėjo diskreciją įgyvendindamos ginčijamą aktą, Teisingumo Teismas minėto sprendimo 59–63 punktuose konstatavo, kad jos neturėjo jokios diskrecijos dėl siekiamo tikslo, nes tikslas buvo nustatytas šiame akte(73) .
151. Taigi šiose bylose Vokietijos Federacinė Respublika neturi jokios diskrecijos vykdydama ginčijamą aktą. Šis aktas yra sprendžiamojo pobūdžio ir įpareigoja šią valstybę narę veikti taip, kaip nustatė Komisija, kitaip tariant, pateikti visą institucijos reikalaujamą informaciją, nesvarbu, kokiomis priemonėmis tai bus padaryta.
152. Atsižvelgdamas į šiuos argumentus manau, kad ginčijamas aktas yra tiesiogiai susijęs su Deutsche Post .
153. Tuo remdamasis manau, kad Deutsche Post
pareikštas ieškinys dėl panaikinimo yra priimtinas ir kad Komisijos pateiktas prieštaravimas dėl minėto ieškinio priimtinumo turi būti atmestas.
154. Teisingumo Teismui siūlau grąžinti abi bylas Bendrajam Teismui, kad šis priimtų sprendimą dėl Deutsche Post
ir Vokietijos Federacinės Respublikos reikalavimų panaikinti ginčijamą aktą.
VII – Išvada
155. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui priimti tokį sprendimą:
1. Panaikinti 2010 m. liepos 14 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo nutartis Deutsche Post prieš Komisiją
(T‑570/08) ir Vokietija prieš Komisiją (T‑571/08).
2. Europos Komisijos prieštaravimus dėl priimtinumo, pateiktus Europos Sąjungos Bendrajame Teisme, atmesti kaip nepagrįstus.
3. Grąžinti bylą Europos Sąjungos Bendrajam Teismui, kad šis priimtų sprendimą dėl Deutsche Post
ir Vokietijos Federacinės Respublikos reikalavimų panaikinti 2008 m. spalio 30 d. Europos Komisijos sprendimą, kuriuo ši valstybė narė įpareigojama pateikti informacijos apie Deutsche Post sąnaudas ir pajamas per laikotarpį nuo 1989 m. iki 2007 m.
4. Atidėti klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą.
(1) .
(2)  –	Toliau – Deutsche Post .
(3)  –	Toliau kartu – skundžiamos nutartys.
(4)  –	1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamentas dėl [EB 88] straipsnio taikymo (OL L 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339, toliau – reglamentas).
(5)  –	Toliau – ginčijamas aktas.
(6)  –	Reglamento antra konstatuojamoji dalis.
(7)  –	Sprendimas 2002/753/CE dėl Vokietijos Federacinės Respublikos priemonių, skirtų Deutsche Post AG
(OL L 247, p. 27).
(8)  – Valstybės pagalba C 36/07 (ex NN 25/07) (OL C 245, p. 21).
(9)  –	Sprendimas Deutsche Post prieš Komisiją
(T‑266/02, Rink. p. II‑1233).
(10)  –	Apeliaciniuose skunduose ieškovės su tuo nesutinka.
(11)  –	Sprendimas Komisija prieš Deutsche Post
(C‑399/08 P, Rink. p. I‑0000).
(12)  –	Minėtos nutartys Deutsche Post prieš Komisiją
(24 ir 25 punktai) ir Vokietija prieš Komisiją
(22–24 punktai).
(13)  –	60/81, Rink. p. 2639, 10 punktas.
(14)  – C‑521/06 P, Rink. p. I‑5829, 46 punktas.
(15)  –	Minėtos nutartys Deutsche Post prieš Komisiją
(28 ir 29 punktai) ir Vokietija prieš Komisiją
(27 ir 28 punktai).
(16)  –	Minėtos nutartys Deutsche Post prieš Komisiją
(30–32 punktai) ir Vokietija prieš Komisiją
(29–31 punktai).
(17)  –	Minėtos nutartys Deutsche Post prieš Komisiją
(33–37 punktai) ir Vokietija prieš Komisiją
(32–36 punktai).
(18)  –	2001 m. spalio 9 d. Sprendimas Italija prieš Komisiją
(C‑400/99, Rink. p. I‑7303).
(19)  –	Minėta nutartis Vokietija prieš Komisiją
(37 ir 38 punktai).
(20)  –	Be kita ko, žr. minėtą Sprendimą IBM prieš Komisiją
(9 punktas).
(21)  –	Dėl nutarimo paskirti bendrojo konkurso komisiją žr. 1990 m. birželio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Marcopoulos prieš Teisingumo Teismą
(T‑32/89 ir T‑39/89, Rink. p. II‑281, 21 punktas) ir 1993 m. liepos 15 d. Sprendimą Camara Alloisio ir kt. prieš Komisiją
(T‑17/90, T‑28/91 ir T‑17/92, Rink. p. II‑841, 39 punktas).
(22)  –	23 punktas.
(23)  –	Šiuo klausimu Deutsche Post
remiasi 1994 m. balandžio 13 d. Sprendimu Vokietija ir Pleuger Worthington prieš Komisiją
(C‑324/90 ir C‑342/90, Rink. p. I‑1173).
(24)  –	2005 m. gegužės 10 d. Sprendimas Italija prieš Komisiją
(C‑400/99, Rink. p. I‑3657, 15‑18 punktai).
(25)  –	Minėtas Sprendimas IBM prieš Komisiją
(12 punktas).
(26)  –	Apeliantės atitinkamai nurodo minėtų nutarčių Deutsche Post prieš Komisiją
46 punktą ir Vokietija prieš Komisiją
45 punktą.
(27)  –	1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamentas, Pirmasis reglamentas, įgyvendinantis Sutarties [81] ir [82] straipsnius (OL L 13, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3).
(28)  –	1971 m. kovo 31 d. Sprendimas (22/70, Rink. p. 263, 42 punktas).
(29)  –	9–12 punktai.
(30)  –	2010 m. lapkričio 18 d. Sprendimas (C‑322/09 P, Rink. p. I‑0000, 45–48 punktai ir juose nurodyta teismo praktika).
(31)  –	Konkrečiai žr. minėtą Sprendimą AETR
(42 punktas); minėtą Sprendimą IBM prieš Komisiją
(9 punktas) ir 2000 m. birželio 22 d. Sprendimą Nyderlandai prieš Komisiją
(C‑147/96, Rink. p. I‑4723, 25 punktas ir jame nurodyta teismo praktika). Dėl naujausio taikymo žr. 2007 m. birželio 21 d. Nutartį Suomija prieš Komisiją
(C‑163/06 P, Rink. p. I‑5127, 40 punktas).
(32)  –	Minėtas Sprendimas Nyderlandai prieš Komisiją
(27 punktas).
(33)  –	Taip pat yra ir vykdant antikonkurencinės praktikos kontrolės procedūrą, nustatytą 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 1/2003 dėl Sutarties 81 ir 82 straipsniuose numatytų konkurencijos taisyklių įgyvendinimo (OL L 1, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205).
(34)  –	Dėl Komisijos sprendimų neteikti prieštaravimų dėl pagalbos teikimo žr., be kita ko, 1993 m. gegužės 19 d. Sprendimą Cook prieš Komisiją
(C‑198/91, Rink. p. I‑2487) ir 1993 m. birželio 15 d. Sprendimą Matra prieš Komisiją
(C‑225/91, Rink. p. I‑3203).
(35)  –	Žr. minėtą Sprendimą NDSHT prieš Komisiją
(45–48 punktai ir juose nurodyta teismo praktika). Šiuo atveju Teisingumo Teismas rėmėsi akto esme ir Komisijos tikslais. Be to, Teisingumo Teismas konstatavo, kad aktas, kuriuo byla padedama į archyvą, sukelia privalomų teisinių pasekmių, galinčių pažeisti pareiškėjos interesus tiek, kiek jai būtų suvaržyta galimybė pateikti pastabas vykdant oficialią tyrimo procedūrą, numatytą EB 88 straipsnio 2 dalyje.
(36)  –	Minėtas Sprendimas IBM prieš Komisiją
(11 punktas).
(37)  –	1989 m. rugsėjo 21 d. Sprendimas (46/87 ir 227/88, Rink. p. 2859).
(38)  –	1989 m. spalio 18 d. Sprendimas (374/87, Rink. p. 3283).
(39)  –	Minėtas 2001 m. spalio 9 d. Sprendimas Italija prieš Komisiją .
(40)  –	Ten pat (59, 60, 62 ir 63 punktai).
(41)  –	Minėtas Sprendimas IBM prieš Komisiją
(12 punktas).
(42)  –	Minėtas 2001 m. spalio 9 d. Sprendimas Italija prieš Komisiją
(63 punktas).
(43)  –	Žr. minėtą Sprendimą IBM prieš Komisiją
(12 punktas).
(44)  –	45 punktas ir jame nurodyta teismo praktika.
(45)  –	Minėtame Sprendime IBM prieš Komisiją
Teisingumo Teismas nusprendė, kad ieškinys dėl procedūros pradėjimo ir dėl pranešimo apie kaltinimus nesuderinamas su Komisijos ir Teisingumo Teismo kompetencijų pasiskirstymo sistema (20 punktas).
(46)  –	Atsižvelgiant į EB 88 straipsnio 2 dalies trečioje pastraipoje Europos Sąjungos Tarybai suteiktus įgaliojimus.
(47)  –	1964 m. liepos 15 d. Sprendimas Costa
(6/64, Rink. p. 1141, p. 1162) ir 2006 m. birželio 22 d. Sprendimas Belgija ir Forum 187 prieš Komisiją
(C‑182/03 ir C‑217/03, Rink. p. I‑5479, 73 ir 74 punktai).
(48)  –	Komisija gali taip elgtis, jeigu valstybė narė nevykdo pareigos pranešti ir kai Komisija informuojama apie suteiktą tariamai neteisėtą pagalbą, pavyzdžiui, gavusi konkurentų pateiktą skundą.
(49)  –	Išskirta mano.
(50)  –	Žr. reglamento 10 straipsnio 2 ir 3 dalis.
(51)  – C‑301/87, Rink. p. I‑307, 19 ir 22 punktai. Taip pat žr. minėtą Bendrojo Teismo sprendimą Deutsche Post prieš Komisiją
(75 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(52)  –	Minėtas Sprendimas Prancūzija prieš Komisiją
(19 ir 20 punktai).
(53)  –	51, 59, 60 ir 63 punktai.
(54)  –	Žr. 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją
(C‑304/09, Rink. p. I‑0000, 37 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(55)  –	Išskirta mano.
(56)  –	Žr., be kita ko, šio reglamento 18–21 straipsniuose numatytus tyrimo įgaliojimus (reikalavimai pateikti informacijos, įgaliojimas surinkti parodymus ir įgaliojimai atlikti apžiūrą).
(57)  –	Žr. minėtą Sprendimą Prancūzija prieš Komisiją
(22 punktas).
(58)  –	Skundžiamų nutarčių 42 punktai.
(59)  –	Išskirta mano.
(60)  –	Ten pat.
(61)  –	Žr. EB 242 straipsnį.
(62)  –	Žr. minėtą Sprendimą Orkem prieš Komisiją
ir 2001 m. vasario 20 d. Bendrojo Teismo sprendimą Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
(T‑112/98, Rink. p. II‑729).
(63)  –	Šioje nuostatoje numatyta laikytis dviejų stadijų procedūros (žr. 1980 m. birželio 26 d. Sprendimą National Panasonic prieš Komisiją
(136/79, Rink. p. 2033, 10 punktas)), kuri yra analogiška reglamento 10 straipsnyje nustatytai procedūrai.
(64)  –	Žr. minėtą Sprendimą Orkem prieš Komisiją
(15 punktas).
(65)  –	1963 m. liepos 15 d. Sprendimas (25/62, Rink. p. 197).
(66)  –	1998 m. balandžio 2 d. Sprendimas Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
(C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 45 punktas).
(67)  –	Žr., be kita ko, 2008 m. kovo 13 d. Sprendimą Komisija prieš Infront WM
(C‑125/06 P, Rink. p. I‑1451, 70 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(68)  –	Žr., be kita ko, 1985 m. sausio 17 d. Sprendimą Piraiki‑Patraiki ir kt. prieš Komisiją
(11/82, Rink. p. 207, 31 punktas); minėtą Sprendimą Belgija ir Forum 187 prieš Komisiją
(60 punktas) ir minėtą Sprendimą Komisija prieš Infront WM
(71 punktas).
(69)  –	Žr. minėtą Sprendimą Komisija prieš Infront WM
(47 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(70)  –	Darau nuorodą į profesoriaus G. Issac žodžius, kuris mano, kad „skundžiamas aktas yra tiesiogiai susijęs su ieškovu, tik jeigu šiuo aktu iš ieškovo iš karto atimama teisė ar jam nustatoma pareiga taip, kad jis atsiduria tokioje padėtyje, kurioje atsidurtų, jei šis aktas būtų jam skirtas“ (G. Isaac „Droit communautaire général“, 7‑asis leidimas, Colin, Paryžius, 1999, p. 266).
(71)  –	1998 m. gegužės 5 d. Sprendimas Dreyfus prieš Komisiją
(C‑386/96 P, Rink. p. I‑2309, 43 punktas ir jame nurodyta teismo praktika) ir 2002 m. rugsėjo 10 d. Pirmosios instancijos teismo nutartis Japan Tobacco ir JT International prieš Parlamentą ir Tarybą
(T‑223/01, Rink. p. II‑3259, 46 punktas.
(72)  –	Žr., be kita ko, 1971 m. gegužės 13 d. Sprendimą International Fruit Company ir kt. prieš Komisiją
(41/70–44/70, Rink. p. 411, 25 punktas) ir 1971 m. lapkričio 23 d. Sprendimą Bock prieš Komisiją
(62/70, Rink. p. 897, 7 ir 8 punktai).
(73)  –	Tačiau jeigu skundžiamu aktu valstybei narei, kuriai jis skirtas, paliekama tikra pasirinkimo laisvė ir valstybė narė turi galimybę imtis veiksmų ar nuo jų susilaikyti arba ji nėra priversta veikti, kaip nustatyta, tuomet, Teisingumo Teismo nuomone, asmuo negali teigti, kad jam tiesiogiai suteikiama galimybė jį ginčyti. Žr., be kita ko, 1999 m. sausio 21 d. Sprendimą Prancūzija prieš Comafrica ir kt.
(C‑73/97 P, Rink. p. I‑185). Šioje byloje Teisingumo Teismas nusprendė, kad 1993 m. lapkričio 19 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 3190/93, nustatantis bendrą sumažinimo koeficientą, apibrėžiantį kiekvienam A ir B kategorijų ūkio subjektui pagal tarifų kvotą 1994 metams tenkantį bananų kiekį (OL L 285, p. 28), nebuvo tiesiogiai susijęs su ūkio subjektais, nes iš tiesų kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos, vadovaudamosi šiuo reglamentu, turėjo galutinai nustatyti bananų kiekius, kuriuos ūkio subjektai turės teisę importuoti per šį laikotarpį.