62019CJ0049
TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
2020 m. lapkričio 25 d. (
*1
)
„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Elektroniniai ryšiai – Universaliosios paslaugos ir paslaugų gavėjų teisės, susijusios su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis – Direktyva 2002/22/EB – Tinklai ir paslaugos – 13 straipsnis – Įpareigojimų teikti universaliąją paslaugą finansavimas – Paskirstymo mechanizmas – Skaidrumo, kuo mažesnio rinkos iškraipymo, nediskriminavimo ir proporcingumo principai“
Byloje C‑49/19
dėl 2019 m. sausio 25 d. pagal SESV 258 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
Europos Komisija, iš pradžių atstovaujama L. Nicolae, P. Costa de Oliveira, G. Braga da Cruz, vėliau L. Nicolae ir G. Braga da Cruz,
ieškovė,
prieš
Portugalijos Respubliką, atstovaujamą L. Inez Fernandes, P. Barros da Costa ir J. Marques, padedamų advogado D. Silva Morais,
atsakovę,
TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas E. Regan, teisėjai M. Ilešič, E. Juhász (pranešėjas), C. Lycourgos ir I. Jarukaitis,
generalinis advokatas M. Szpunar,
posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2020 m. kovo 11 d. posėdžiui,
susipažinęs su 2020 m. gegužės 28 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Savo ieškiniu Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo konstatuoti, kad nuo 2007 m. nustatydama specialųjį įnašą paskirstant grynąsias sąnaudas, susijusias su įpareigojamais teikti universaliąją paslaugą pagal 2012 m. rugpjūčio 23 d.Lei n.o 35/2012 procede à criação do fundo de compensação do serviço universal de comunicações eletrónicas previsto na Lei das Comunicações Eletrónicas, destinado ao financiamento dos custos líquidos decorrentes da prestação do serviço universal (Įstatymas Nr. 35/2012 dėl Elektroninių ryšių įstatyme numatyto universaliųjų paslaugų kompensavimo fondo, skirto finansuoti grynosioms sąnaudoms, patiriamoms teikiant universaliąsias paslaugas, steigimo (Diário da República, 1‑oji serija, Nr. 163, 2012 m. rugpjūčio 23 d.), iš dalies pakeistą ir konsoliduotą 2015 m. rugsėjo 10 d.Lei n.o 149/2015 (Įstatymas Nr. 149/2015) (Diário da República, 1‑oji serija, Nr. 177, 2015 m. rugsėjo 10 d.) (toliau – Įstatymas Nr. 35/2012), Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva) (OL L 108, 2002, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 367), 13 straipsnio 3 dalį ir IV priedo B dalį.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
2
Direktyvos 2002/22 23 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas grynosios sąnaudos gali būti paskirstytos tarp visų ar tik tarp tam tikrų kategorijų įmonių. Valstybės narės turėtų užtikrinti, kad sąnaudų paskirstymo mechanizmas laikytųsi skaidrumo, mažiausio [kuo mažesnio] rinkos iškraipymo, proporcingumo ir nediskriminavimo principų. Mažiausias [kuo mažesnis] rinkos iškraipymas reiškia, kad sąnaudos turėtų būti susigrąžinamos [įnašai turėtų būti susigrąžinami] taip, kad galutiniams paslaugų gavėjams tenkančios finansinės prievolės būtų kuo mažesnės, pavyzdžiui, kuo plačiau paskirstant įnašus į sąnaudas [kuo plačiau paskirstant įnašus].“
3
Šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje nurodyta:
„Skirdamos įmones universaliosioms paslaugoms teikti visoje teritorijoje ar jos dalyje, valstybės narės taiko veiksmingą, objektyvų, skaidrų ir nediskriminacinį mechanizmą, kad a priori gali būti paskirta bet kuri įmonė. Paskyrimo metodai užtikrina, kad universaliosios paslaugos bus teikiamos ekonominiu požiūriu efektyviai, ir jie gali būti naudojami kaip priemonė universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynosioms sąnaudoms nustatyti pagal 12 straipsnį.“
4
Šios direktyvos 12 straipsnyje „Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas sąnaudų apskaičiavimas“ numatyta:
„1.   Kai nacionalinės reguliavimo institucijos mano, kad 3–10 straipsniuose nurodytų universaliųjų paslaugų teikimas paskirtosioms įmonėms gali būti nepagrįstai didelė prievolė, jos apskaičiuoja universaliųjų paslaugų teikimo grynąsias sąnaudas.
Tuo tikslu nacionalinės reguliavimo institucijos:
a)
pagal IV priedo A dalį apskaičiuoja universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynąsias sąnaudas atsižvelgdamos į [komercinę] naudą, kurią gauna įmonė, paskirta teikti universaliąsias paslaugas; arba
b)
pasinaudoja universaliųjų paslaugų teikimo grynosiomis sąnaudomis, kurios yra nustatytos taikant skyrimo mechanizmą pagal 8 straipsnio 2 dalį.
2.   Sąskaitas ir (arba) kitą informaciją, kuria remiantis apskaičiuojamos universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynosios sąnaudos pagal šio straipsnio 1 dalies a punktą, patikrina arba auditą atlieka nacionalinė reguliavimo institucija arba nuo suinteresuotų šalių nepriklausoma įstaiga ir patvirtina nacionalinė reguliavimo institucija. Sąnaudų apskaičiavimo rezultatai ir audito išvados turi būti viešai prieinami.“
5
Minėtos direktyvos 13 straipsnyje „Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas finansavimas“ nurodyta:
„1.   Kai, remdamosi 12 straipsnyje nurodytu grynųjų sąnaudų apskaičiavimu, nacionalinės reguliavimo institucijos nustato, kad įmonei universaliosios paslaugos įpareigojimai yra nepagrįstai didelė prievolė, valstybės narės paskirtosios įmonės prašymu nusprendžia:
a)
pradėti skaidriai taikyti tai įmonei nustatytų grynųjų sąnaudų kompensavimo iš viešųjų lėšų mechanizmą ir (arba)
b)
paskirstyti universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynąsias sąnaudas elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikėjams.
2.   Kai grynosios sąnaudos paskirstomos pagal šio straipsnio 1 dalies b punktą, valstybės narės nustato sąnaudų paskirstymo mechanizmą, kurį administruoja nacionalinė reguliavimo institucija arba nuo naudos gavėjų nepriklausoma įstaiga, nacionalinei reguliavimo institucijai prižiūrint. Finansuoti galima tik 3–10 straipsniuose nustatytų įpareigojimų grynąsias sąnaudas, apskaičiuotas pagal 12 straipsnį.
3.   Sąnaudų paskirstymo mechanizmas taikomas laikantis skaidrumo, kuo mažesnio rinkos iškraipymo, nediskriminavimo ir proporcingumo principų pagal IV priedo B dalies nuostatas. Valstybės narės gali nereikalauti įnašų iš įmonių, kurių nacionalinė apyvarta yra mažesnė už nustatytą ribą.
4.   Visi mokesčiai, susiję su universaliųjų paslaugų įpareigojimų sąnaudų paskirstymu, turi būti išskaidyti ir kiekvienai įmonei nurodyti atskirai. Tokie mokesčiai neturi būti taikomi ir renkami iš įmonių, kurios valstybės narės, nustačiusios sąnaudų paskirstymo mechanizmą, teritorijoje paslaugų neteikia.“
6
Direktyvos 2002/22 14 straipsnyje „Skaidrumas“ nustatyta:
„1.   Kai yra nustatytas universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynųjų sąnaudų paskirstymo mechanizmas, kaip nurodyta 13 straipsnyje, nacionalinės reguliavimo institucijos užtikrina, kad sąnaudų paskirstymo principai ir informacija apie taikomą mechanizmą būtų vieši.
2.   Atsižvelgdamos į Bendrijos ir nacionalines verslo slaptumo taisykles, nacionalinės reguliavimo institucijos užtikrina, kad tais atvejais, kai fondas yra sudarytas ir jau veikia, būtų skelbiama metinė ataskaita, kurioje būtų nurodytos universaliųjų paslaugų įpareigojimų apskaičiuotos sąnaudos, visų dalyvaujančių įmonių įnašai ir bet kokia [komercinė] nauda, kurią paskirtoji įmonė (-s) gauna teikdama universaliąsias paslaugas.“
7
Šios direktyvos IV priede „Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas grynųjų sąnaudų apskaičiavimas ir sąnaudų susigrąžinimo ar paskirstymo mechanizmo nustatymas pagal 12 ir 13 straipsnius“, be kita ko, yra B dalis „Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas grynųjų sąnaudų susigrąžinimas“ ir ji suformuluota taip:
„Grąžinant ar finansuojant universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynąsias sąnaudas paskirtosioms įmonėms, kurioms nustatyti universaliųjų paslaugų įpareigojimai, kompensuojama už paslaugas, kurias jos teikia nekomercinėmis sąlygomis. Kadangi kompensuojant pervedami pinigai, valstybės narės privalo užtikrinti, kad pervedimai būtų vykdomi objektyviai, skaidriai, be diskriminacijos ir proporcingai. Vadinasi, tokie pervedimai turi kuo mažiau iškraipyti konkurenciją ir paslaugų gavėjų paklausą.
Pagal 13 straipsnio 3 dalį sąnaudų paskirstymo mechanizmas, paremtas fondu, turėtų taikyti skaidrias ir neutralias įnašų surinkimo priemones ir taip išvengti, kad įnašai nebūtų renkami du kartus, apskaičiuojant pagal įmonių produkciją ir sąnaudas.
Fondą administruojanti nepriklausoma institucija turi būti atsakinga už įnašų, kurie yra apskaičiuoti taip, kad galėtų padengti universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynąsias sąnaudas valstybėje narėje, surinkimą iš įmonių ir privalo prižiūrėti sumų ir (arba) administracinių mokesčių pervedimą įmonėms, turinčioms teisę gauti išmokas iš fondo.“
Portugalijos teisė
Įstatymas Nr. 5/2004
8
2004 m. vasario 10 d.Lei n.o 5/2004 das Comunicações Electrónicas (Elektroninių ryšių įstatymas Nr. 5/2004) (Diário da República I, I‑A serija, Nr. 34, 2004 m. vasario 10 d.), paskutinį kartą iš dalies pakeistu 2017 m. liepos 31 d.Decreto‑Lei n.o 92/2017 (Dekretas įstatymas Nr. 92/2017) (Diário da República, 1‑oji serija, Nr. 146, 2017 m. liepos 31 d.) (toliau – Įstatymas Nr. 5/2004), į Portugalijos teisę perkelta Direktyva 2002/22.
9
Įstatymo Nr. 5/2004 97 straipsnyje nurodyta:
„1.   Nustačius su universaliąja paslauga susijusias sąnaudas, kurias nacionalinė reguliavimo institucija laiko per didelėmis, vyriausybė atitinkamų paslaugų teikėjų prašymu nustato tinkamą kompensaciją, taikydama vieną iš dviejų toliau nurodytų mechanizmų arba juos abu kartu:
a)
tam tikros sumos skyrimą iš viešųjų lėšų,
b)
sąnaudų paskirstymą kitoms įmonėms, nacionalinėje teritorijoje teikiančioms viešuosius elektroninių ryšių tinklus ir viešąsias elektroninių ryšių paslaugas.
2.   Jeigu taikomas šio straipsnio 1 dalies b punkte numatytas mechanizmas, turi būti įsteigtas kompensavimo fondas, į kurį viešuosius elektroninių ryšių tinklus ir viešąsias elektroninių ryšių paslaugas teikiančios įmonės moka įnašus ir kurį administruoja nacionalinė reguliavimo institucija arba kitas vyriausybės paskirtas nepriklausomas subjektas, kurio priežiūrą vykdo nacionalinė reguliavimo institucija.
3.   Vyriausybė, laikydamasi skaidrumo, kuo mažesnio rinkos iškraipymo, nediskriminavimo ir proporcingumo principų, nustato universaliosios paslaugos grynųjų sąnaudų paskirstymo įmonėms, privalančioms mokėti įnašą, kriterijus.
<…>“
Įstatymas Nr. 35/2012
10
Įstatymu Nr. 35/2012 buvo įsteigtas universaliosios elektroninių ryšių paslaugos kompensavimo fondas, skirtas grynosioms sąnaudoms, patiriamoms dėl įpareigojimų teikti universaliąją paslaugą laikymosi, finansuoti ir šių sąnaudų paskirstymui įmonėms, privalančioms mokėti įnašus į šį fondą, užtikrinti (toliau – kompensavimo fondas).
11
Įstatymo Nr. 35/2012 6 straipsnyje numatyta:
„Kompensavimo fondas naudojamas finansuoti grynosioms universaliosios paslaugos sąnaudoms, nustatytoms per 2004 m. vasario 10 d. Įstatymo Nr. 5/2004, iš dalies pakeisto ir konsoliduoto 2011 m. rugsėjo 13 d. Įstatymu Nr. 51/2011, 99 straipsnio 3 dalyje numatytas konkurso procedūras, jeigu [Autoridade Nacional de Comunicações (Anacom) (Nacionalinė ryšių tarnyba, Portugalija)] pagal to paties įstatymo 95 straipsnio 1 dalies b punktą ir 97 straipsnį pripažino šias sąnaudas per didelėmis, taip pat V skyriuje nurodytoms grynosioms universaliosios paslaugos sąnaudoms finansuoti.“
12
Įstatymo Nr. 35/2012 17 straipsnyje „Grynųjų sąnaudų finansavimas už laikotarpį iki paskyrimo per konkursą“ 1 ir 2 dalyse nurodyta:
„1.   Šiuo įstatymu įsteigto kompensavimo fondo lėšomis taip pat turi būti galima kompensuoti grynąsias universaliosios paslaugos sąnaudas, patirtas iki tos dienos, kai pagal 2004 m. vasario 10 d. Įstatymo Nr. 5/2004, iš dalies pakeisto ir konsoliduoto 2011 m. rugsėjo 13 d. Įstatymu Nr. 51/2011, 99 straipsnio 3 dalį paskirtas paslaugų teikėjas arba teikėjai pradeda teikti universaliąją paslaugą, laikantis toliau nurodytų kumuliacinių sąlygų:
a)
grynųjų sąnaudų buvimas nustatytas atlikus patikrinimą ir [Anacom] pripažino šias sąnaudas per didelėmis pagal 2004 m. vasario 10 d. Įstatymo Nr. 5/2004, iš dalies pakeisto ir konsoliduoto 2011 m. rugsėjo 13 d. Įstatymu Nr. 51/2011, 95 straipsnio 1 dalies a punktą, 95 straipsnio 2 dalį ir 96 bei 97 straipsnius,
b)
universaliosios paslaugos teikėjas prašo vyriausybės kompensuoti pirmesniame punkte nurodytas sąnaudas.
2.   Grynųjų sąnaudų suma, kompensuotina už laikotarpį iki paskyrimo per konkursą, atitinka sumą, kurią po patikrinimo patvirtina [Anacom], laikydamasi šio straipsnio 1 dalies a punkte numatytų sąlygų.“
13
Įstatymo Nr. 35/2012 18 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„1.   Viešuosius telekomunikacijų tinklus ir (arba) viešąsias elektronines telekomunikacijų paslaugas nacionalinėje teritorijoje teikiančios įmonės privalo mokėti specialųjį įnašą į kompensavimo fondą už kiekvienus 2013, 2014 ir 2015 finansinius metus. Šis specialusis įnašas skirtas išimtinai pirmesniame straipsnyje nurodytoms grynosioms sąnaudoms, kurias per šiuos metus patvirtino [Anacom], finansuoti.
<…>
5.   Šio straipsnio 1 dalyje nurodytas specialusis įnašas sudaro 3 % kiekvieno subjekto reikalavimus atitinkančios metinės apyvartos, neviršijant toliau išdėstytuose punktuose nurodytų viršutinių ribų.
6.   Specialiojo įnašo, kurį turi mokėti kiekviena įmonė, suma niekada negali viršyti vertės, nustatytos paskirsčius 17 straipsnio 2 dalyje nurodytas grynąsias sąnaudas įnašą privalančioms mokėti įmonėms proporcingai jų reikalavimus atitinkančiai apyvartai.
<…>“
14
Pagal Įstatymo Nr. 35/2012 20 straipsnį kiekvienų finansinių metų specialiojo įnašo suma turi būti sumokėta per penkerius metus.
Ikiteisminė procedūra
15
2012 m. gruodžio 13 d. Komisija per sistemą „ES Pilot“ nusiuntė raštą Portugalijos Respublikai, kuriame paprašė jos pateikti paaiškinimus dėl kompensavimo fondo suderinamumo su Direktyvos 2002/22 13 straipsniu ir IV priedo B dalimi visų pirma dėl universaliosios paslaugos teikėjos PT Comunicações praeityje ir per laikotarpį iki jos naujo paskyrimo per konkursą kaip universaliosios paslaugos teikėjos patirtų grynųjų sąnaudų kompensavimo.
16
2013 m. vasario 21 d. Portugalijos valdžios institucijos atsakė į šį raštą. Per 2014 m. spalio 23 d. įvykusį susitikimą su Komisijos tarnybomis ir vėliau 2014 m. gruodžio 5 d. rašte buvo pateikta papildomos informacijos.
17
Kadangi atsakyme pateikta informacija Komisijos netenkino, 2015 m. vasario 27 d. ji išsiuntė Portugalijos Respublikai oficialų pranešimą. 2015 m. balandžio 29 d. atsakyme Portugalijos Respublika pakartojo, kad Portugalijos teisės aktus ir jų įgyvendinimą reikia laikyti suderinamais su Direktyvos 2002/22 reikalavimais, taip pat ir kiek tai susiję su skaidrumo, kuo mažesnio rinkos iškraipymo, nediskriminavimo ir proporcingumo principų laikymusi.
18
Išnagrinėjusi šį atsakymą, 2016 m. balandžio 29 d. Komisija pateikė Portugalijos Respublikai pagrįstą nuomonę, ragindama šią valstybę narę imtis būtinų priemonių įvykdyti šioje pagrįstoje nuomonėje nurodytus reikalavimus per du mėnesius nuo jos gavimo.
19
2016 m. liepos 1 d. raštu Portugalijos valdžios institucijos atsakė į pagrįstą nuomonę. Po 2016 m. rugsėjo 7 d. vykusio susitikimo su Komisijos tarnybomis Portugalijos valdžios institucijos 2016 m. spalio 14 d. raštu papildė savo atsakymą ir pateikė Komisijai papildomos informacijos.
20
2017 m. sausio mėn. ir liepos mėn. įvyko dar du Komisijos ir Portugalijos valdžios institucijų susitikimai. Per antrąjį susitikimą siekiant išspręsti tarp šalių kilusį ginčą buvo nagrinėjamos kelios išeitys. Vėliau Komisija paprašė pateikti jai siūlomą ginčo sprendimą, nurodant įvykdymo terminą. Dviejuose vėlesniuose raštuose, išsiųstuose 2017 m. kovo 14 d. ir 2018 m. rugsėjo 12 d., Portugalijos valdžios institucijos, pirma, pasiūlė surengti naują susitikimą ir, antra, pažymėjo, kad būtų apdairu palaukti kai kurių ūkio subjektų nacionaliniuose teismuose pradėtų procesų, kuriuose nagrinėjamos šiai bylai aktualios problemos, baigties.
21
Šiomis aplinkybėmis Komisija pareiškė šį ieškinį.
Dėl ieškinio
22
Komisija tvirtina, kad Įstatymo Nr. 35/2012 18 straipsnyje nurodytas specialusis įnašas į kompensavimo fondą (toliau – specialusis įnašas) neatitinka iš Direktyvos 2002/22 13 straipsnio 3 dalies ir IV priedo B dalies kylančių reikalavimų.
23
Komisija pažymi, kad, remiantis pirmesniame šio sprendimo punkte nurodytomis nuostatomis, jei valstybė narė pasirenka grynųjų sąnaudų, patiriamų teikiant universaliąsias paslaugas, pasidalijimo tarp elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikėjų mechanizmą, jis turi atitikti skaidrumo, kuo mažesnio rinkos iškraipymo, nediskriminavimo ir proporcingumo principus.
Dėl ieškinio apimties
24
Pirmiausia reikia pažymėti, kad Direktyvos 2002/22 13 straipsnyje nustatyta įpareigojimų teikti universaliąją paslaugą finansavimo tvarka.
25
Taigi iš šios direktyvos 13 straipsnio 1 dalies, siejamos su jos 12 straipsnio 1 dalimi, matyti, kad finansavimo mechanizmas gali būti taikomas tik įmonei, paskirtai pagal tos direktyvos 8 straipsnio 2 dalį.
26
Vis dėlto, nors neginčijama, kad Direktyvos 2002/22 13 straipsnio 1 dalis nėra šio ieškinio dalykas, nagrinėjant šį ieškinį vertinama tik specialiojo įnašo, kurį nustatė Portugalijos Respublika siekdama kompensuoti teikiant universaliąją paslaugą patiriamas grynąsias sąnaudas, atitiktis šios direktyvos 13 straipsnio 3 daliai.
27
Antra, dėl specialiojo įnašo genezės Komisija pabrėžia, kad 2011 m. Anacom priėmė sprendimus dėl nepagrįstai didelės naštos, tenkančios teikiant universaliąją paslaugą, sąvokos ir metodikos, taikytinos nustatant šios paslaugos grynąsias sąnaudas. Remiantis šiais sprendimais, universaliosios paslaugos teikimas yra nepagrįstai didelė našta atitinkamam teikėjui nuo tada, kai kasmet apskaičiuojama rinkos dalis, atsižvelgiant į universaliosios paslaugos teikėjo pajamas iš telefono ryšio paslaugos fiksuotoje vietoje, yra mažesnė nei 80 % ir jei apskaičiuotos paslaugos sąnaudos sudaro 2,5 mln. EUR arba daugiau.
28
Komisija priduria, jog atsižvelgiant į tai, kad buvusios istorinės operatorės PT Comunicações rinkos dalis tapo mažesnė nei 80 % tik nuo 2007 m., buvo nuspręsta, viena vertus, neskirti jokios kompensacijos už 2001–2006 metus ir, kita vertus, už laikotarpį po 2007 m. sausio 1 d. ir iki tol, kol per konkursą paskirtas universaliosios paslaugos teikėjas ar teikėjai pradės teikti šią paslaugą, taikyti Anacom nustatytą universaliosios paslaugos grynųjų sąnaudų apskaičiavimo metodiką.
29
Šiuo aspektu Komisija visiškai neginčija nei Portugalijos valdžios institucijų pasirinktos universaliosios paslaugos sąnaudų apskaičiavimo metodikos, nei pagal šią metodiką apskaičiuotų kompensuotinų sumų.
30
Priešingai, ji laikosi nuomonės, kad Portugalijos Respublikos nustatytu universaliosios paslaugos teikimo sąnaudų pasidalijimo mechanizmu pažeidžiamas Direktyvos 2002/22 13 straipsnis ir IV priedo B dalis, nes pagal jį numatytas elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikėjų finansinis įnašas už ankstesnius metus. Taigi Anacom patikrino universaliosios paslaugos grynąsias sąnaudas dėl 2007–2009, 2010 ir 2011, taip pat 2012 ir 2013 finansinių metų ir patvirtino galutinę sumą atitinkamai 2013, 2014 ir 2015 metais. Be to, trijuose 2015 m. sausio 29 d., 2016 m. sausio 28 d. ir 2017 m. sausio 26 d. sprendimuose Anacom nurodė įmones, turinčias mokėti įnašus į kompensavimo fondą, ir nustatė jų mokėtinų specialiųjų įnašų sumą; 2013, 2014 ir 2015 m. įnašai buvo skirti atitinkamai 2007–2009, 2010 ir 2011, taip pat 2012 ir 2013 finansinių metų grynosioms sąnaudoms kompensuoti.
31
Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad nagrinėjant Komisijos ieškinį kyla tik klausimas, ar Portugalijos teisės aktu, nustatančiu universaliosios paslaugos teikimo sąnaudų pasidalijimo mechanizmą, paisoma principų, kuriuos turi atitikti bet koks pagal Direktyvos 2002/22 13 straipsnio 1 dalies b punktą įtvirtintas universaliosios paslaugos grynųjų sąnaudų paskirstymo mechanizmas, kad atitiktų iš šios direktyvos 13 straipsnio 3 dalies ir IV priedo kylančius reikalavimus.
Skaidrumo principas
Šalių argumentai
32
Komisija tvirtina, kad Portugalijos Respublika pažeidė skaidrumo principą. Šiuo klausimu ji teigia, kad remiantis Portugalijos teisės aktais, galiojusiais prieš priimant Įstatymą Nr. 35/2012, nebuvo galima nustatyti, kaip prireikus turėtų būti kompensuotos universaliosios paslaugos grynosios sąnaudos. Be to, šiuose teisės aktuose atitinkamo sektoriaus ūkio subjektams nebuvo nustatyta pareiga mokėti įnašus į kompensavimo fondą, skirtą universaliosios paslaugos grynosioms sąnaudoms padengti. Abstrakčios oficialios galimybės naudotis kompensavimo fondu buvimas neleidžia manyti, kad teisių ir pareigų pagal Direktyvą 2002/22 turėtojai galėjo žinoti savo pareigų apimtį, pažeidžiant teisinio saugumo principą, kurį taip pat padeda garantuoti skaidrumo principas.
33
Skaidrumo principas reiškia ne tik pareigą skelbti ar padaryti prieinamus Europos Sąjungos institucijų ir valstybių narių priimtus teisės aktus ir atliktus veiksmus, kaip antai Direktyvos 2002/22 14 straipsnyje numatytą pareigą, dėl kurios laikymosi Portugalijos teisės aktu Komisija nekelia abejonių. Kaip matyti iš 2001 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Komisija / Prancūzija (C‑146/00, EU:C:2001:668, 48 ir 49 punktai), susijusio su universaliosios paslaugos finansavimu pagal 1997 m. birželio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 97/33/EB dėl telekomunikacijų sujungimo siekiant užtikrinti universaliąsias paslaugas ir sąveiką taikant atvirojo tinklo teikimo (ATT) principus (OL L 199, 1997, p. 32), tam, kad įpareigojimų teikti universaliąją paslaugą grynųjų sąnaudų paskirstymo mechanizmas atitiktų šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje nustatytą skaidrumo principą, reikia, kad naudojamos vertės būtų nustatytos pagal objektyvius kriterijus, atsižvelgiant į panašius, vadinasi, skaidrius elementus, kad šie ūkio subjektai galėtų apskaičiuoti savo tikėtinas sąnaudas ir pajamas. Bet koks elementas, dėl kurio sunkiau atlikti šį apskaičiavimą, atgraso tokius ūkio subjektus nuo patekimo į rinką.
34
Be to, viešojo pirkimo srityje aiškumo ir tikslumo reikalavimai vykdant konkursą yra sudedamoji skaidrumo principo dalis. Dėl teisinio saugumo principo pažymėtina, jog pagal jį reikalaujama, kad teisės normos, galinčios turėti neigiamų padarinių privatiems asmenims, būtų aiškios, tikslios ir būtų galima numatyti jų pasekmes. Šis teisinio saugumo reikalavimas itin griežtai taikomas tuomet, kai atitinkami teisės aktai gali turėti finansinių pasekmių.
35
Komisijos nuomone, yra akivaizdus ryšys tarp skaidrumo principo ir teisinio saugumo principo, kurio taikymo sritis apima daugiau nei teisėtų lūkesčių apsaugą ir kuris suponuoja teisės aiškumo ir nuspėjamumo reikalavimą; šis reikalavimas taikomas ne tik Sąjungos teisės aktams, bet ir direktyvą perkeliančioms nacionalinėms nuostatoms.
36
Gindamasi Portugalijos Respublika ginčija Komisijos atliktą skaidrumo principo aiškinimą, kuris nepagrįstas nei Direktyvos 2002/22 tekstu, nei jos esme ar Sąjungos teismo jurisprudencija. Jos teigimu, šis principas, kuris apima galimybę nagrinėti viešiesiems subjektams priskirtinus sprendimus, be kita ko, atsižvelgiant į jų motyvus ir į tai, kad jie priimti vykdant atviras ir viešas procedūras, nurodo kriterijų objektyvumą ir elementų, naudojamų apskaičiuojant įpareigojimų teikti universaliąją paslaugą grynąsias sąnaudas, palyginamumą, o sąnaudų nuspėjamumas yra šių elementų pasekmė.
37
Be to, Portugalijos Respublikos teigimu, teisinio saugumo principo negalima painioti su skaidrumo principu. Argumentai, kuriais remiasi Komisija, pirmiausia susiję su teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principais, nes šiais argumentais priekaištaujama dėl to, kad specialusis įnašas tariamai nustatytas atgaline data, o tai prieštarauja teisinio saugumo principui. Tokie argumentai reiškia, kad universaliosios paslaugos teikėjui negali būti atlyginama už jau patirtas grynąsias sąnaudas, kurias patikrino ir patvirtino Anacom, nors šių sąnaudų susigrąžinimas yra numatytas nacionalinės teisės aktuose.
Teisingumo Teismo vertinimas
38
Pirmiausia reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 2002/22 13 straipsnio 3 dalį ir IV priedo B dalį prireikus valstybių narių pagal šios direktyvos 13 straipsnio 1 dalies b punktą nustatytu paskirstymo mechanizmu, be kita ko, turi būti laikomasi skaidrumo principo. Pagal tokį principą, kuris išplaukia iš lygybės principo, kaip ir pagal teisinio saugumo principą, reikalaujama, kad visos tokio paskirstymo mechanizmo sąlygos ir tvarka būtų įtvirtintos pakankamai prieinamose, aiškiose, tiksliose ir vienareikšmiškose nuostatose, kurių taikymą būtų galima numatyti, kad bet kuris deramai informuotas ir įprastai rūpestingas ūkio subjektas galėtų suprasti jų tikslią reikšmę ir būtų išvengta bet kokio savivalės pavojaus (šiuo klausimu žr. 2018 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Stanley International Betting ir Stanleybet Malta, C‑375/17, EU:C:2018:1026, 57 punktą ir 2019 m. spalio 3 d. Sprendimo Irgita, C‑285/18, EU:C:2019:829, 55 punktą). Kalbant konkrečiai, šie parametrai turi būti nustatyti pagal objektyvius kriterijus, ką taip pat patvirtina Direktyvos 2002/22 IV priedo B dalis, atsižvelgiant į panašius, vadinasi, skaidrius elementus, kad ūkio subjektai galėtų apskaičiuoti savo tikėtinas sąnaudas ir pajamas (pagal analogiją žr. 2001 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Komisija / Prancūzija, C‑146/00, EU:C:2001:668, 48 ir 49 punktus).
39
Darytina išvada, jog iš tokio principo kylančios valstybių narių pareigos skiriasi nuo pareigų, nustatytų pagal Direktyvos 2002/22 14 straipsnį, todėl pastarųjų pareigų laikymosi negali pakakti norint konstatuoti, kad nebuvo nepaisyta šios direktyvos 13 straipsnyje nurodyto skaidrumo principo.
40
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nors iš tiesų negalima paneigti skaidrumo ir teisinio saugumo principų sąsajų, jie yra savarankiški principai.
41
Todėl, kadangi, kaip teigia pati Komisija, specialusis įnašas buvo nustatytas Įstatymu Nr. 35/2012, Portugalijos Respublikai negali būti priekaištaujama nesilaikius skaidrumo principo remiantis vien tuo, kad prieš priimant šį įstatymą ūkio subjektai negalėjo numatyti savo pareigų mokėti tuo įstatymu nustatytą specialųjį įnašą. Iš tiesų skaidrumo principas negali būti toks platus, kad pagal jį būtų reikalaujama, kad subjektai, turintys mokėti įnašą, žinotų šio įnašo turinį dar prieš jį nustatant.
42
Reikia pridurti, kaip pažymėta šio sprendimo 30 punkte, jog Komisija neteigė, kad specialiojo įnašo apskaičiavimo metodika pagrįsta kriterijais, kurie nebuvo pakankamai prieinami, aiškūs, tikslūs ar nuspėjami arba kurie buvo dviprasmiški.
43
Be to, reikia pažymėti, kad 2007–2013 m. laikotarpiu, per kurį Direktyva 2002/22 buvo visapusiškai taikoma, telekomunikacijų operatoriai negalėjo tikėtis, kad Portugalijos Respublika neįgyvendins galimybės, kuri jai suteikta šios direktyvos 13 straipsnio 1 dalies b punkte.
44
Be to, kadangi dublike Komisija pabrėžia, kad specialiuoju įnašu ūkio subjektams nustatoma pareiga kompensuoti sąnaudas, kurios buvo patirtos laikotarpiu iki Įstatymo Nr. 35/2012 priėmimo, reikia konstatuoti, kad, kaip matyti iš Komisijos procesinių dokumentų ir kaip ji patvirtino per teismo posėdį, šio ieškinio pagrindas šiuo aspektu yra tik skaidrumo principo pažeidimas. Todėl pakanka pažymėti, kad bet kuriuo atveju tokia aplinkybė negali būti šio principo pažeidimas.
45
Taigi priekaištas, grindžiamas tuo, kad Portugalijos Respublikai nustačius specialųjį įnašą buvo pažeistas Direktyvos 2002/22 13 straipsnio 3 dalyje ir IV priedo B dalyje nurodytas skaidrumo principas, turi būti atmestas.
Dėl kuo mažesnio rinkos iškraipymo ir proporcingumo principų
Šalių argumentai
46
Pirma, Komisija laikosi nuomonės, kad nebuvo laikytasi kuo mažesnio rinkos iškraipymo principo, nes finansinė našta dėl specialiojo įnašo ūkio subjektams buvo didelė ir nenuspėjama ir kiekvienas įnašas apėmė kelerius metus, todėl taikant šį paskirstymo metodą teko didesnė našta, nei būtų tekusi mokant metinį įnašą atsižvelgiant į atitinkamų metų grynąsias sąnaudas. Ši išvada galioja, net jei praktikoje ne visada buvo pasiektas 3 % metinės apyvartos lygis.
47
Gindamasi Portugalijos Respublika teigia, kad šiuo principu pirmiausia siekiama nurodyti, kaip turi būti paskirstomos universaliosios paslaugos teikėjų patiriamos sąnaudos, kad būtų kuo labiau sumažintas finansinis poveikis galutiniams paslaugų gavėjams. Nagrinėjamu atveju, atsižvelgiant į konkrečią specialiojo įnašo rinkimo tvarką, realus šio įnašo poveikis ūkio subjektams buvo nedidelis.
48
Antra, Komisija tvirtina, kad nebuvo laikytasi proporcingumo principo, nes įmonės, turinčios prisidėti prie grynųjų sąnaudų, patiriamų per konkursą paskirtos įmonės, kompensavimo, kartu privalėjo mokėti ir specialųjį įnašą. Taigi ši pareiga reiškė „dvigubą įnašą“ arba bent jau finansinių prievolių, kurias tenka vykdyti pirmosioms įmonėms, padidėjimą. Be to, Komisijos teigimu, specialiojo įnašo sumos buvo didelės, palyginti, be kita ko, su to paties laikotarpio įnašo suma Ispanijoje.
49
Portugalijos Respublika laikosi nuomonės, kad specialiuoju įnašu visiškai laikytasi proporcingumo principo, nes jis buvo nustatytas taip, kad per didelėmis laikomos universaliosios paslaugos grynosios sąnaudos būtų paskirstytos įvairiems ūkio subjektams pagal jų apyvartą, kartu užtikrinant, kad nuo įnašo būtų atleistos mažesnės įmonės, rinkoje dar neužimančios tvirtos pozicijos, ir specialiojo įnašo mokėjimui nustatyta minimali apyvartos riba.
Teisingumo Teismo vertinimas
50
Iš Direktyvos 2002/22 13 straipsnio 1 dalies matyti, jog valstybės narės turi nustatyti vieną iš dviejų šioje nuostatoje numatytų kompensavimo mechanizmų, jei nacionalinės reguliavimo institucijos, remdamosi šios direktyvos 12 straipsnyje nurodytu grynųjų sąnaudų apskaičiavimu, kaip nagrinėjamu atveju, konstatavo, kad už universaliąją paslaugą atsakingai įmonei tenka nepagrįstai didelė našta, ir jei ši įmonė to paprašė.
51
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad kuo mažesnio rinkos iškraipymo principas Direktyvos 2002/22 23 konstatuojamojoje dalyje paaiškintas taip, jog juo siekiama, kad įnašai būtų „susigrąžinam[i] taip, kad galutiniams paslaugų gavėjams tenkančios finansinės prievolės būtų kuo mažesnės, pavyzdžiui, kuo plačiau paskirstant įnašus į sąnaudas [kuo plačiau paskirstant įnašus]“. Taigi, atsižvelgiant į šį paaiškinimą ir į tai, ką pažymėjo Portugalijos Respublika, šiuo principu pirmiausia siekiama nurodyti, kaip turi būti paskirstoma universaliosios paslaugos teikėjų patiriama našta. Šios direktyvos IV priedo B dalyje šiuo aspektu taip pat nurodyta, kad šie įnašai „turi kuo mažiau iškraipyti konkurenciją ir paslaugų gavėjų paklausą“.
52
Nagrinėjamu atveju Įstatymo Nr. 35/2012 18 straipsnio, reglamentuojančio specialiojo įnašo mokėjimo tvarką, 1 dalyje numatyta, kad šis įnašas išimtinai skirtas finansuoti 2007–2013 m. universaliosios paslaugos grynosioms sąnaudoms, kurias patvirtino Anacom ir dėl kurių, kaip nusprendė ši institucija, universaliosios paslaugos teikėjui tenka pernelyg didelė našta; be to, šio straipsnio 5 dalyje nurodyta, kad minėto įnašo suma gali siekti kiekvienos atitinkamos įmonės 3 % reikalavimus atitinkančios metinės apyvartos, ir galiausiai šio straipsnio 6 dalyje nustatyta, kad vis dėlto ši suma niekada negali viršyti vertės, nustatytos proporcingai šį įnašą privalančių mokėti įmonių apyvartai paskirsčius universaliosios paslaugos teikėjo patirtas grynąsias sąnaudas, kurias Anacom laiko pernelyg didelėmis.
53
Be to, reikia priminti, kad Komisija neginčija nei Anacom patvirtintos grynųjų sąnaudų apskaičiavimo metodikos, nei nepagrįstai didelės paslaugos teikėjo naštos 2007–2013 m., nei rezultato, kurį ši institucija nustatė sprendimuose, susijusiuose su 2013–2015 m.
54
Kalbant apie Komisijos argumentą, kad dėl tariamo ūkio subjektų sąnaudų, patiriamų dėl specialiojo įnašo, nenuspėjamumo pažeistas kuo mažesnio rinkos iškraipymo principas, reikia pažymėti, jog Komisija neįrodė, kad vien dėl šio nenuspėjamumo (darant prielaidą, kad jis įrodytas) pažeistas tas principas. Be to, kaip konstatuota šio sprendimo 41 punkte, Komisijai nepavyko įrodyti, kad specialiojo įnašo apskaičiavimo parametrai trukdė ūkio subjektams pakankamai užtikrintai numatyti šio įnašo sumą kiekvienais 2013, 2014 ir 2015 m.
55
Vien tai, kad šio įnašo suma buvo didelė, juo labiau negali įrodyti, kad pats šis įnašas buvo neproporcingas ar juo buvo pažeistas kuo mažesnio rinkos iškraipymo principas. Kadangi minėtas įnašas atitiko universaliosios paslaugos teikėjo patirtų grynųjų sąnaudų sumą ir buvo nuspręsta, kad šios sąnaudos yra nepagrįstai didelė našta už universaliosios paslaugos teikimą atsakingai įmonei, viena vertus, atitinkama valstybė narė turėjo kompensuoti šią nepagrįstai didelę naštą nustatydama vieną iš dviejų Direktyvos 2002/22 13 straipsnio 1 dalyje aprašytų mechanizmų ir, kita vertus, šis įnašas buvo tinkama kompensacija, neviršijanti to, kas būtina šiam tikslui pasiekti.
56
Be to, kaip teigia Portugalijos Respublika, įmonėms, turinčioms mokėti specialųjį įnašą, buvo suteikta mokėjimo lengvatų, nes, kaip matyti iš Įstatymo Nr. 35/2012 20 straipsnio 4 dalies, šio įnašo mokėjimas už kiekvienus finansinius metus galėjo būti išdėstytas per penkerių metų laikotarpį. Vadinasi, tokia galimybė leido ūkio subjektams reguliuoti finansinę naštą, kuri jiems teko dėl minėto įnašo mokėjimo, ir taip kuo labiau sumažinti jos poveikį.
57
Be to, priešingai, nei tvirtina Komisija, dėl aplinkybės, kad specialiojo įnašo bazė buvo ūkio subjektų apyvarta metais, ėjusiais po šio įnašo įsigaliojimo, o ne jų apyvarta, susijusi su metais, kuriais PT Comunicações teikė universaliąją paslaugą, nebuvo pažeisti proporcingumo ir kuo mažesnio rinkos iškraipymo principai, nes taip ūkio subjektams nustatyta finansinė našta buvo proporcinga rinkos daliai, kurią jie galėjo turėti būtent tada, kai ši našta jiems buvo nustatyta.
58
Reikia pridurti, kaip pažymėjo Portugalijos Respublika, kad atitinkamu nacionalinės teisės aktu buvo siekiama, kaip buvo raginama padaryti Direktyvos 2002/22 23 konstatuojamojoje dalyje, specialiojo įnašo sumą paskirstyti daugeliui ūkio subjektų.
59
Komisija taip pat teigia, kad dėl specialiojo įnašo mokėjimo atitinkamos įmonės turėjo mokėti „dvigubą įnašą“, nes nuo 2013 m. ūkio subjektams teko prisidėti ir prie sąnaudų, susijusių su universaliąja paslauga, finansavimo už laikotarpį po konkurso, ir mokėti specialųjį įnašą siekiant padengti sąnaudas, kurias PT Comunicações patyrė iki konkurso.
60
Tiesa, kad dėl Portugalijos Respublikos atlikto pasirinkimo, nustatant specialųjį įnašą, rinkti kompensaciją už universaliosios paslaugos teikėjo grynąsias sąnaudas, patirtas iki konkurso, padidėjo atitinkamoms įmonėms tenkanti našta dėl 2013–2015 finansinių metų.
61
Vis dėlto, kadangi specialiuoju įnašu siekta kompensuoti universaliosios paslaugos teikėjo sąnaudas, patirtas laikotarpiais iki konkurso, už kuriuos dar visiškai nebuvo kompensuota, šis įnašas iš tikrųjų turi būti laikomas atidėtu tam tikram laikui, todėl Komisija neturi pagrindo remtis „dvigubu įnašu“.
62
Vien tai, kad dėl Portugalijos Respublikos atlikto pasirinkimo neišvengiamai padidėjo atitinkamoms įmonėms kai kuriais finansiniais metais tenkanti finansinė našta, negali būti, atsižvelgiant į tai, kas nurodyta šio sprendimo 54–57 punktus, proporcingumo principo pažeidimas.
63
Taigi Komisija pakankamai neįrodė, kad specialiuoju įnašu pažeisti kuo mažesnio rinkos iškraipymo ir proporcingumo principai, nurodyti Direktyvos 2002/22 13 straipsnio 3 dalyje ir IV priedo B dalyje.
Dėl nediskriminavimo principo
Šalių argumentai
64
Komisija teigia, kad grynųjų sąnaudų kompensavimo nustatymo pagrindas – siekis atkurti vienodas atitinkamų įmonių konkurencines sąlygas, todėl nagrinėjamu atveju siekiant laikytis nediskriminavimo principo reikėjo, kad būtų atsižvelgta tik į ūkio subjektų, veikusių Portugalijos telekomunikacijų rinkoje tuo metu, kai buvo patirtos grynosios sąnaudos, apyvartą. Specialusis įnašas taikomas visiems ūkio subjektams, veikusiems rinkoje 2013–2015 m. laikotarpiu, įskaitant ūkio subjektus, kurių rinkoje nebuvo arba kurie buvo rinkoje, bet kitokios struktūros, 2007–2013 m. laikotarpiu. Komisija konkrečiai pažymi, kad Portugalijos telekomunikacijų rinkoje įvyko didelių pokyčių, be kita ko, dėl daugelio įmonių susijungimų ir pertvarkymų. Dėl šių priežasčių Komisija laikosi nuomonės, jog naujos struktūros atitinkamos įmonės patyrė diskriminaciją dėl to, kad jos turėjo mokėti įnašą, apskaičiuojamą pagal jų apyvartą, susijusią su kitais metais nei tie, kuriais buvo patirtos grynosios sąnaudos.
65
Portugalijos Respublika mano, kad nediskriminavimo principo buvo laikytasi. Dėl nacionalinės Portugalijos telekomunikacijų rinkos pokyčių ji teigia, kad 2007–2014 m. laikotarpiu šioje rinkoje įvykę reorganizavimo atvejai buvo vykdomi įmonių grupių viduje ir tarp įmonių grupių, dėl ko tik pasikeitė atitinkamų ūkio subjektų pavadinimas ir vidaus struktūra. Taigi 2007–2014 m. laikotarpiu buvo ūkio subjektų tapatumas, nes egzistavo ekonominis vienetas ir (arba) tarpusavio ryšiai, atspindintys kontrolės galios buvimą.
Teisingumo Teismo vertinimas
66
Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją diskriminacija yra skirtingų taisyklių taikymas panašioms situacijoms arba tos pačios taisyklės taikymas skirtingoms situacijoms (1996 m. vasario 13 d. Sprendimo Gillespie ir kt., C‑342/93, EU:C:1996:46, 16 punktas ir 2019 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Instituto Nacional de la Seguridad Social (Pensijos priedas motinoms), C‑450/18, EU:C:2019:1075, 42 punktas).
67
Iš tiesų ūkio subjektai, veikę rinkoje tuo metu, kai buvo patirtos sąnaudos, kurios turėjo būti kompensuotos specialiuoju įnašu, ir ūkio subjektai, kurių nebuvo šioje rinkoje, buvo vertinami vienodai, nes ir vieniems, ir kitiems buvo taikomas šis įnašas.
68
Tačiau Komisija pakankamai neįrodė, jog šių dviejų grupių ūkio subjektų padėtis šiuo aspektu taip skyrėsi, kad tos pačios taisyklės taikymas ir vieniems, ir kitiems turėtų būti laikomas diskriminacija.
69
Be to, nors nagrinėjamu laikotarpiu Portugalijos telekomunikacijų rinkoje buvo reorganizavimo atvejų, vis dėlto, kaip savo išvados 85 punkte pažymėjo generalinis advokatas ir, be kita ko, matyti iš Portugalijos Respublikos atsiliepimo į ieškinį ir per teismo posėdį vykusių diskusijų, šie reorganizavimo atvejai buvo vykdomi įmonių grupių viduje ir tarp įmonių grupių, o ūkio subjektai, kuriuos Komisija laiko naujais, iš tikrųjų yra ūkio subjektai, suformuoti po jau šioje rinkoje veikusių ūkio subjektų susijungimų.
70
Tokiomis aplinkybėmis vien dėl to, kad įvyko įmonių reorganizavimas ar susijungimas, šį įnašą mokančių subjektų, suformuotų po tokių sandorių, padėtis, kiek tai susiję su specialiojo įnašo rinkimu, netapo nepanaši į šį įnašą mokančių subjektų, kurių teisinė struktūra nepakito, padėtį.
71
Todėl, kaip konstatuota šio sprendimo 68 punkte, Portugalijos telekomunikacijų rinkos pokyčiais negali būti paneigtas šių įmonių teisinės padėties panašumas.
72
Šiomis aplinkybėmis taikydama specialųjį įnašą Portugalijos Respublika nepažeidė nediskriminavimo principo, kaip antai nustatyto Direktyvos 2002/22 13 straipsnio 3 dalyje ir IV priedo B dalyje.
73
Kadangi nė vienas iš Direktyvos 2002/22 13 straipsnio 3 dalyje ir IV priedo B dalyje išdėstytų principų nebuvo pažeistas, Komisijos ieškinys turi būti atmestas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
74
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Portugalijos Respublika reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Komisijos ir ši bylą pralaimėjo, iš Komisijos priteisiamos bylinėjimosi išlaidos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: portugalų.