TEISINGUMO TEISMOSPRENDIMAS1971 m. kovo 31 d.(*)„Europos šalių susitarimas dėl kelių transporto“Byloje 22/70_dėl
1970 m. kovo 20 d. Tarybos sprendimo dėl EEB valstybių narių
derybų dėl Europos šalių susitarimo dėl kelių transporto priemonių
ekipažų, važinėjančių tarptautiniais maršrutais, darbo ir dėl šio
susitarimo sudarymo panaikinimo_Europos Bendrijų Komisija,
atstovaujama jos teisės tarnybos generalinio direktoriaus pavaduotojo
Gérard Olivier, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge:
Teisės patarėjas Emile Reuter, 4, boulevard Royal, ieškovė_priešEuropos Bendrijų Tarybą,
atstovaujamą Tarybos juriskonsulto, Tarybos generalinio sekretoriato
generalinio direktoriaus Ernst Wohlfart, padedamo Tarybos
generalinio sekretoriato direktoriaus Jean‑Pierre Puissochet,
nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Europos investicijų
banko teisės skyriaus direktorius
J. N. Van den Houten, 2, place de Metz, atsakovę_TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro pirmininkas R. Lecourt, kolegijų pirmininkai
A. M. Donner ir A. Trabucchi, teisėjai R. Monaco,
J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore (pranešėjas) ir
H. Kutscher_generalinis advokatas A. Dutheillet de Lamothe_kancleris A. Van Houtte_priima šįSprendimą1        Europos
Bendrijų Komisijos 1970 m. gegužės 19 d. pareikštame
ieškinyje prašoma panaikinti 1970 m. kovo 20 d. Tarybos
sprendimą dėl Bendrijos valstybių narių derybų dėl Europos šalių
susitarimo dėl kelių transporto priemonių ekipažų, važinėjančių
tarptautiniais maršrutais, darbo, priimto Jungtinių Tautų Europos
ekonomikos komisijoje (toliau – AETR) ir dėl šio susitarimo sudarymo.2        Taryba
pirmiausia pareiškė prieštaravimą dėl ieškinio priimtinumo, ginčydama
sprendimo, dėl kurio buvo pareikštas ieškinys, priskyrimą teisės aktams,
kurie gali būti ginčijami remiantis Sutarties 173 straipsnio
1 dalimi.3        Šis
priskyrimas priklauso nuo atsakymo į klausimą, kieno kompetencijai tuo
metu priklausė derėtis ir sudaryti AETR.4        Sprendimo
teisinė galia skirsis pagal tai, ar jis yra laikytinas Bendrijai
suteiktos kompetencijos įgyvendinimo dalimi, ar valstybių narių
išlaikytos kompetencijos vykdymo koordinavimo išraiška.5        Siekiant
priimti sprendimą dėl pateikto prieštaravimo dėl priimtinumo,
pirmiausia reikia nustatyti, ar ginčijamo sprendimo priėmimo metu
kompetenciją derėtis dėl AETR bei jį sudaryti turėjo Bendrija, ar
valstybės narės. 1. Dėl preliminaraus klausimo6        Komisija
mano, kad Sutarties 75 straipsnis, suteikęs Bendrijai plačiai
apibrėžtą kompetenciją veikti įgyvendinant bendrąją transporto politiką,
turi būti taikomas tiek užsienio santykiuose, tiek vidaus priemonėms,
taikomoms numatytoje srityje.7        Šios
nuostatos veiksmingumui iškiltų pavojus, jei įgaliojimai, kuriuos ji
suteikia, ypač įgaliojimai imtis „kitų atitinkamų nuostatų“ pagal šio
straipsnio 1 dalies c punktą neapimtų susitarimų su trečiosiomis
valstybėmis sudarymo.8        Nors
iš pradžių ši kompetencija neapėmė visos transporto sferos, tačiau ji
turi tendenciją tapti bendrąja ir išimtine įgyvendinant bendrąją
politiką šiame sektoriuje.9        Taryba
savo ruožtu pabrėžia, jog kadangi Bendrija turi tik tuos įgaliojimus,
kurie jai buvo suteikti, nesant aiškios nuostatos Sutartyje, jos
kompetencija sudaryti susitarimus su trečiosiomis valstybėmis negali
būti pripažinta.10      75
straipsnis numato tik Bendrijos vidaus priemones ir negali būti
aiškinamas kaip suteikiantis teisę sudaryti tarptautinius susitarimus.11      Net
jeigu ir būtų kitaip, tokia kompetencija galėtų būti ne bendroji ir
išimtinė, o nebent konkuruojanti su valstybių narių kompetencija.12      Nesant
Sutartyje konkrečių nuostatų, reglamentuojančių derybas dėl
tarptautinių susitarimų bei pastarųjų sudarymą transporto politikos
srityje (srityje, į kurią iš esmės patenka AETR), iškyla būtinybė remtis
bendra Bendrijos teisinė sistema, reguliuojančia santykius su
trečiosiomis valstybėmis.13      210 straipsnyje nurodyta, jog „Bendrija yra juridinis asmuo“.14      Ši
nuostata, esanti Sutarties šeštosios dalies, skirtos „Bendrosioms ir
baigiamosioms nuostatoms“, pradžioje, reiškia, jog užsienio santykiuose
Bendrija turi teisę užmegzti sutartinius santykius su trečiosiomis
valstybėmis visose tikslų, apibrėžtų Sutarties pirmojoje dalyje, kurią
papildo šeštoji dalis, taikymo srityse.15      Siekiant
konkrečiu atveju nustatyti Bendrijos kompetenciją sudaryti
tarptautinius susitarimus, reikia atsižvelgti į visą Sutarties sistemą
ir į jos materialines nuostatas.16      Tokia
kompetencija yra ne tik aiškiai suteikiama Sutartimi, kaip yra 113 ir
114 straipsnių, reglamentuojančių muitų tarifų bei prekybos
susitarimų sudarymą, ir 238 straipsnio, reglamentuojančio
susitarimų steigti asociaciją sudarymą, atveju, tačiau lygiai taip pat
gali išplaukti iš kitų Sutarties nuostatų bei iš Bendrijos institucijų
aktų, priimamų šių nuostatų pagrindu.17      Kiekvieną
kartą, kai Bendrija, siekdama įgyvendinti Sutartyje numatytą bendrąją
politiką, priima nuostatas, įvairiomis formomis įtvirtinančias bendras
taisykles, valstybės narės, nepaisant to, ar jos veikia atskirai ar
kartu, nebeturi teisės sutarčių su trečiomis valstybėmis pagrindu
prisiimti įsipareigojimų, turinčių įtakos šioms taisyklėms.18      Iš
tikrųjų nustatant šias bendras taisykles tik pati Bendrija trečiųjų
valstybių atžvilgiu gali prisiimti ir vykdyti sutartinius
įsipareigojimus, kurie paveikia visą Bendrijos teisinės sistemos taikymo
sritį.19      Todėl
įgyvendinant Sutarties nuostatas negalima atskirti Bendrijos vidaus
priemonių sistemos nuo užsienio santykių priemonių sistemos.20      Pagal
3 straipsnio e punktą bendros politikos transporto srityje
priėmimas yra specialiai paminėtas kaip vienas iš Bendrijos tikslų.21      Remiantis
5 straipsniu valstybės narės turi, viena vertus, imtis visų
atitinkamų priemonių, kad užtikrintų Sutarties ar Bendrijos institucijų
aktais nustatytų pareigų vykdymą, ir, kita vertus, nesiimti jokių
priemonių, kurios gali trukdyti siekti Sutarties tikslų.22      Susiejus
šias nuostatas paaiškėja, kad tiek, kiek Bendrijos teisės normos yra
priimamos Sutarties tikslams įgyvendinti, valstybės narės, veikdamos
atskirai nuo Bendrijos institucijų, negali prisiimti įsipareigojimų,
galinčių paveikti šias taisykles arba pakeisti jų apimtį.23      Pagal
74 straipsnį Sutarties tikslų transporto srityje siekiama vykdant
bendrą politiką.24      Siekiant
šių tikslų, 75 straipsnio 1 dalimi Tarybai pavedama nustatyti
bendras taisykles ir, be to, priimti „kitas atitinkamas nuostatas“.25      Pagal
to paties straipsnio a punktą šios bendros taisyklės taikomos
„tarptautiniam transportui, vykstančiam į valstybės narės teritoriją ar
iš jos arba vykstančiam per vienos ar keleto valstybių narių
teritoriją“.26      Ši
nuostata taip pat taikoma transportui, vykstančiam iš trečiųjų
valstybių arba į jas tiek, kiek tai susiję su kelionės Bendrijos
teritorijoje dalimi.27      Taigi
šioje nuostatoje daroma prielaida, jog Bendrijos kompetencija apima ir
santykius, kylančius iš tarptautinės teisės, o tai sąlygoja susitarimų
nagrinėjamoje srityje su suinteresuotomis trečiosiomis valstybėmis
reikalingumą.28      Nors
74 ir 75 straipsniuose aiškiai nenumatyta Bendrijos kompetencija
sudaryti tarptautinius susitarimus, tačiau įsigaliojęs 1969 m. kovo
25 d. Tarybos reglamentas Nr. 543/69 dėl tam tikrų kelių
transportą reglamentuojančių socialinių įstatymų suderinimo
(OL L 77, 1969 3 20, p. 49 ) suteikė Bendrijai
kompetenciją sudaryti bet kokius susitarimus su trečiosiomis valstybėmis
dėl klausimų, kuriuos reglamentuoja šis reglamentas.29      Be
to, tokios kompetencijos suteikimas aiškiai pripažįstamas šio
reglamento 3 straipsnyje, kuris numato, kad „Bendrija pradeda
derybas su trečiosiomis šalimis, kurių gali reikėti siekiant įgyvendinti
šio reglamento nuostatas“.30      Kadangi
AETR nagrinėjamos sritys patenka į Reglamento Nr. 543/69 taikymo
sritį, kompetencija vesti derybas ir sudaryti nagrinėjamą susitarimą
priklauso Bendrijai nuo tada, kai įsigaliojo minėtas reglamentas.31      Ši
Bendrijos kompetencija panaikina konkuruojančios valstybių narių
kompetencijos galimybę, nes bet kokia iniciatyva, kurios imamasi
veikiant atskirai nuo Bendrijos institucijų, yra nesuderinama su
bendrosios rinkos vieningumu ir vienodu Bendrijos teisės taikymu.32      Taigi priimtinumo klausimas turi būti sprendžiamas atsižvelgiant į šią teisinę situaciją. 2. Dėl ieškinio priimtinumo 33      Taryba
ginčija ieškinio priimtinumą, argumentuodama tai ginčijamo sprendimo
pobūdžiu ir papildomai Komisijos suinteresuotumo nebuvimu, ankstesne jos
pozicija bei faktu, jog ieškinys pateiktas pavėluotai. a) Pagrindas, susijęs su 1970 m. kovo 20 d. sprendimo pobūdžiu 34      Taryba
mano, jog 1970 m. kovo 20 d. sprendimas nėra teisės aktas,
kurį galima ginčyti pagal 173 straipsnio pirmosios pastraipos pirmą
sakinį.35      Iš
tikrųjų šis sprendimas nei pagal formą, nei pagal dalyką ar turinį nėra
nei reglamentas, nei sprendimas ar direktyva 189 straipsnio
prasme.36      Jis
tėra Tarybos atliktas valstybių narių politikos koordinavimas, kuris
pats savaime nesuteikė jokių teisių, nenumatė jokių pareigų ir nepakeitė
jokios teisinės situacijos.37      Šis
klausimas dėl pobūdžio yra svarbus dėl to, kad ginčo tarp institucijų
atveju ieškinio priimtinumas turėtų būti vertinamas ypač griežtai.38      Pagal
173 straipsnį Teisingumo Teismo pareiga yra užtikrinti „Tarybos
priimtų teisės aktų, išskyrus rekomendacijas ir nuomones, teisėtumą“.39      Kadangi
valstybių narių ir institucijų turima teisė pareikšti ieškinį dėl
teisės akto panaikinimo netaikoma tik „rekomendacijoms ir nuomonėms“,
kurios pagal 189 straipsnio paskutinę pastraipą neturi
privalomosios galios, pagal 173 straipsnį visos institucijų
priimtos nuostatos, turinčios teisinę galią, laikytinos teisės aktais,
kuriuos galima ginčyti.40      Šio
ieškinio tikslas yra užtikrinti, kaip ir reikalauja
164 straipsnis, kad aiškinant ir taikant Sutartį būtų laikomasi
teisės.41      Šiam
tikslui prieštarautų siauresnis šio ieškinio priimtinumo sąlygų
aiškinimas, taip apribojant galimybę pateikti ieškinį tik dėl
189 straipsnyje nurodytų teisės aktų kategorijų.42      Teisė
pateikti ieškinį dėl teisės akto panaikinimo turi būti taikoma dėl visų
institucijų priimtų nuostatų, kuriomis siekiama sukurti teisinių
pasekmių, neatsižvelgiant į jų pobūdį ar formą.43      Ginčijamo sprendimo pobūdis turi būti nustatytas remiantis tuo, kas pirmiau išdėstyta.44      Taryba
1970 m. kovo 20 d. posėdyje, jos nariams ir Komisijos
atstovui pasikeitus nuomonėmis, priėmė keletą „išvadų“ dėl to, kokią
poziciją turi užimti valstybių narių vyriausybės lemiamose derybose dėl
AETR.45      Šis sprendimas buvo susijęs su derybų tikslais ir jų procedūra.46      Siekiamo
tikslo atžvilgiu Taryba nustatė derybų poziciją – siekti, kad AETR būtų
suderintas su Bendrijos reglamento nuostatomis, išskyrus galimybę
numatyti tam tikras šio reglamento išimtis, kurioms Bendrija turi
pritarti.47      Atsižvelgdama
į šį tikslą, Taryba paragino Komisiją tinkamu metu bei pagal Sutarties
75 straipsnio nuostatas pateikti pasiūlymus, reikalingus Reglamento
Nr. 543/69 pataisoms padaryti.48      Derybų
procedūros atžvilgiu Taryba, laikydamasi per ankstesnius posėdžius
nustatytos pozicijos, nusprendė, kad derybas ves ir užbaigs šešios
valstybės narės, kurios taps AETR susitarimo Susitariančiosiomis
Šalimis.49      Derybų
ir susitarimo sudarymo metu valstybės veikia bendrai ir nuosekliai
koordinuoja savo pozicijas vadovaudamosi įprastinėmis procedūromis,
glaudžiai bendradarbiaudamos su Bendrijos institucijomis, o Tarybai
pirmininkaujančios valstybės narės delegacija veikia kaip atstovaujantis
asmuo.50      Protokole nėra užfiksuota Komisijos prieštaravimų dėl Tarybos apibrėžto derybų tikslo.51      Priešingai,
ji aiškiai išreiškė abejonę dėl derybų procedūros pareikšdama, jog
mano, kad Tarybos priimta pozicija neatitinka Sutarties, t. y. jos
228 straipsnio.52      Iš
to, kas pirmiau išdėstyta, aišku, kad Tarybos sprendimo dalykas
priklauso Bendrijos kompetencijai, ir dėl to valstybės narės negalėjo
veikti atskirai nuo Bendrijos institucijų.53      Todėl
1970 m. kovo 20 d. sprendimas tiek, kiek jis buvo susijęs su
Tarybos apibrėžtu derybų tikslu, negalėjo būti tik paprasta savanoriško
koordinavimo išraiška ar konstatavimas, tačiau juo buvo siekta nustatyti
tiek institucijoms, tiek valstybėms narėms privalomą poziciją, kuri
vėliau turėjo atsispindėti reglamento turinyje.54      Savo
išvadų dalyje dėl derybų procedūros Taryba priėmė nuostatas, kurios
suteikė galimybę nukrypti nuo Sutartyje numatytų procedūrų,
reglamentuojančių derybas su trečiosiomis valstybėmis bei susitarimų
sudarymą.55      Todėl
1970 m. kovo 20 d. Sprendimas sukėlė apibrėžtų teisinių
pasekmių tiek santykiuose tarp Bendrijos ir valstybių narių, tiek
institucijų santykiuose. b) Papildomi pagrindai dėl priimtinumo 56      Taryba
tvirtina, jog pasekmių, kurias galėtų sukelti 1970 m. kovo
20 d. Sprendimo panaikinimas, analizė patvirtintų, kad šis
sprendimas neturi jokio teisinio poveikio.57      Šio
sprendimo panaikinimas panaikintų valstybių narių koordinavimo
pripažinimą, tačiau neturėtų įtakos nei šio koordinavimo realumui, nei
vėlesniems valstybių veiksmams derantis dėl AETR.58      Komisijos ieškinys negali pasiekti tikslo, ir todėl nėra tikslingas.59      Pagal
174 straipsnį „jeigu ieškinys yra pagrįstas, Teisingumo Teismas
atitinkamą teisės aktą paskelbia negaliojančiu“.60      Jei
taip būtų padaryta, Tarybos sprendimas turėtų būti laikomas
neegzistuojančiu, nes jis būtų panaikintas teismine tvarka, bylos šalys
vėl atsidurtų ankstesnėje padėtyje ir turėtų iš naujo nagrinėti
ginčijamus klausimus, idant jie būtų išspręsti pagal Bendrijos teisę.61      Taigi Komisijos suinteresuotumas bylos baigtimi negali būti ginčijamas.62      Taryba
taip pat mano, jog Komisija netenka teisės bylinėtis, nes ji pati
atsakinga dėl to, jog susidarė ginčijama situacija, kadangi ji laiku
nesiėmė priemonių, reikalingų tam, kad būtų įgyvendinta Bendrijos
kompetencija, ir nepateikė Tarybai atitinkamų pasiūlymų.63      Klausimai,
kuriuos Komisija pateikė Teisingumo Teismui, yra susiję su Bendrijos
institucine struktūra, todėl ieškinio priimtinumas negali priklausyti
nuo ieškovo ankstesnio neveikimo arba padarytų klaidų.64      Tarybos pateikti prieštaravimai turi būti įvertinti nagrinėjant bylą iš esmės.65      Pagaliau
Taryba pateikia prieštaravimą dėl to, kad ieškinys pateiktas
pavėluotai, nes 1970 m. kovo 20 d. Sprendimas tik pakartojo
principus, nustatytus ankstesniuose Tarybos posėdžiuose, iš kurių
paskutinis įvyko 1969 m. kovo 17−18 dienomis.66      Vis
dėlto 1970 m. kovo 20 d. Sprendimas negali būti vertinamas
kaip paprastas ankstesnių pozicijų patvirtinimas, nes 1969 m. kovo
25 d. Reglamentas Nr. 543/69 iš esmės pakeitė kompetencijos,
susijusios su derybų dalyku, pasidalijimą tarp Bendrijos ir valstybių
narių.67      Iš visų pirmiau pateiktų argumentų matyti, kad ieškinys yra priimtinas. 3. Dėl bylos esmės68      Komisija
ginčija 1970 m. kovo 20 d. Sprendimo galiojimą iš esmės dėl
to, kad jis pažeidė Sutarties nuostatas, t. y. jos 75, 228 ir
235 straipsnius, tiek, kiek jis yra susijęs su įgaliojimų
pasidalijimu tarp Tarybos ir Komisijos bei kuria jis pažeidė Komisijos
teises, kuriomis ji turėjo pasinaudoti derybose dėl AETR. a) Ieškinio pagrindas, susijęs su 75 ir 228 straipsnių pažeidimu69      Komisija
tvirtina, jog 75 straipsnis priskiria kompetenciją Bendrijai,
todėl Bendrija turėjo vesti derybas dėl AETR ir sudaryti sutarimą
remdamasi Bendrijos procedūra, nustatyta 228 straipsnio
1 dalyje.70      Nors
pagal šias nuostatas Taryba kiekvienu atveju gali spręsti, ar tikslinga
sudaryti susitarimą su trečiosiomis valstybėmis, ji vis dėlto neturi
diskrecijos spręsti, ar reikia imtis tarpvyriausybinių ar Bendrijos
vidaus priemonių.71      Tarybai
nusprendus imtis tarpvyriausybinių priemonių, Komisija nebegalėjo
vykdyti užduočių, kurias jai numato Sutartis derybų su trečiosiomis
valstybėmis srityje.72      Sutartyje
nesant konkrečių nuostatų, taikomų deryboms dėl nagrinėjamo susitarimo
bei jo įgyvendinimui, būtina iš bendrųjų Sutarties nuostatų išskirti
atitinkamas normas, susijusias su derybomis, pradėtomis dėl AETR.73      Kompetencijos
derėtis dėl AETR ir jį įgyvendinti pasidalijimas tarp Bendrijos
institucijų turi būti apibrėžtas atsižvelgiant tiek į nuostatas dėl
bendrosios transporto politikos, tiek į nuostatas, reguliuojančias
Bendrijos susitarimų sudarymą.74      Pagal
75 straipsnio 1 dalį Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu ir
pasikonsultavusi su Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetu bei
Asamblėja, turi imtis atitinkamų priemonių reglamentų ar kitokia forma
tam, kad būtų įgyvendinta bendroji transporto politika.75      Remiantis
228 straipsnio 1 dalimi, jeigu yra būtina sudaryti
susitarimus su vienos arba keleto trečiųjų valstybių ar tarptautine
organizacija, dėl tokių susitarimų derasi Komisija. Juos sudaro Taryba,
nebent Komisijai šioje srityje būtų suteikti platesni įgaliojimai.76      Kadangi
derybos vyko Jungtinių Tautų Europos ekonomikos komisijoje, reikia
atsižvelgti ir į 116 straipsnio pirmąją pastraipą, kurioje
nurodoma, kad pasibaigus pereinamajam laikotarpiui „vėliau ekonominio
pobūdžio tarptautinėse organizacijose valstybės narės visais bendrajai
rinkai svarbiais klausimais gali imtis tik bendrų veiksmų“; Komisijos
pasiūlymu Taryba turi įgyvendinti tokius bendrus veiksmus, priimdama
sprendimą.77      Susiejus
šias skirtingas nuostatas matyti, kad kai klausimas priklauso
bendrosios politikos sričiai, valstybės narės bet kokiu atveju privalo
veikti solidariai, siekdamos apsaugoti Bendrijos interesus.78      Šis
solidarumas buvo numatytas 1970 m. kovo 20 d. Sprendime,
kuris šiuo požiūriu negali būti kritikuojamas.79      Be
to, iš visų šių nuostatų, ypač iš 228 straipsnio 1 dalies,
matyti, kad teisė sudaryti susitarimą buvo suteikta Tarybai.80      Komisija
savo ruožtu turėjo veikti dviem būdais, pirma, pasinaudodama savo teise
teikti pasiūlymus, kuri įtvirtinta 75 straipsnio 1 dalyje ir
116 straipsnio pirmojoje pastraipoje, ir, antra, kaip derybininkė
pagal 228 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą.81      Vis
dėlto šio įgaliojimų tarp institucijų pasidalijimo būtų reikalaujama
tik tuo atveju, jeigu derybos būtų pradėtos tuo metu, kai Bendrijai jau
būtų buvusi priskirta tokia kompetencija pagal pačią Sutartį arba
remiantis institucijų priimtomis nuostatomis.82      Šiuo
klausimu reikia pažymėti, jog pirmoji AETR redakcija buvo parengta
1962 m., tai yra tuo metu, kai bendroji transporto politika dar
nebuvo pakankamai išvystyta, ir todėl teisė sudaryti tokį susitarimą
priklausė valstybėms narėms.83      Derybų
etape, kuriame buvo priimtas ginčijamas sprendimas, buvo siekiama ne
parengti naują susitarimą, o tiesiog pakeisti 1962 m. (projekto)
redakciją taip, kad visos Susitariančiosios Šalys galėtų ratifikuoti
susitarimą.84      Šiuo
atžvilgiu pažymėtina, jog deryboms dėl AETR būdinga tai, kad jos buvo
pradėtos bei didelė dalis darbų buvo atlikta Europos ekonomikos
komisijoje, dar nesuteikus Bendrijai atitinkamos kompetencijos
Reglamento Nr. 543/69 pagrindu.85      Iš
to matyti, kad Taryba 1970 m. kovo 20 d. priėmė sprendimą,
veikdama tokiomis aplinkybėmis, kurių metu ji jau nebeturėjo visiškos
veiksmų laisvės santykiuose su trečiosiomis valstybėmis,
dalyvaujančiomis tose pačiose derybose.86      Pasiūlymas
suinteresuotoms trečiosioms valstybėms šiame derybų etape atsižvelgti į
naują kompetencijos pasidalijimą Bendrijoje galėjo sutrukdyti
sėkmingiems derybų rezultatams, kaip pripažino ir Komisijos atstovas
svarstymo Taryboje metu.87      Tokiu
atveju dvi institucijos, kurių įgaliojimai buvo tiesiogiai nagrinėjami,
tai yra Taryba ir Komisija, pagal 1965 m. balandžio 8 d.
Europos Bendrijų Jungtinės Tarybos ir Europos Bendrijų Jungtinės
Komisijos steigimo sutarties 15 straipsnį turėjo susitarti dėl
tinkamų bendradarbiavimo metodų, siekdamos kuo veiksmingiau užtikrinti,
kad būtų apsaugoti Bendrijos interesai.88      Iš
1970 m. kovo 20 d. posėdžio protokolo matyti, kad Komisija
formaliai nepasinaudojo teise teikti pasiūlymą, kurią jai numatė 75 ir
116 straipsniai.89      Komisija
taip pat nepareikalavo taikyti 228 straipsnio 1 dalies, kiek
tai susiję su jos teise vesti derybas.90      Taigi
būtina pripažinti, kad tęsdamos derybas ir tuo pačiu metu sudarydamos
susitarimą pagal Tarybos nustatytą tvarką, valstybės narės veikė ir
toliau veikia Bendrijos interesams ir jos vardu, laikydamosi Sutarties
5 straipsnyje joms numatytų įsipareigojimų.91      Tokiomis
sąlygomis priimdama sprendimą dėl valstybių narių bendrų veiksmų Taryba
nepažeidė įsipareigojimų pagal 75 ir 228 straipsnius.92      Dėl šių priežasčių ieškinio pagrindas turi būti atmestas. b) Kiti Komisijos nurodyti ieškinio pagrindai (235 straipsnis; motyvų nepateikimas)93      Komisija
papildomai pareiškia, jog atsižvelgiant į bendrosios transporto
politikos įgyvendinimo reikalavimus Taryba, nepagrindusi savo veiksmų
75 straipsniu, turėjo bent jau pasinaudoti įgaliojimais, kuriuos
jai suteikia 235 straipsnis.94      Taryba
savo ruožtu mano, kad valstybės narės galėjo imtis bendrų veiksmų, ir
todėl nebuvo būtina taikyti šios nuostatos, ir kad Komisija niekada
nesiėmė iniciatyvos teikti dėl to pasiūlymo, kaip reikalaujama pagal šią
nuostatą.95      Nors
235 straipsnis suteikia Tarybai teisę imtis visų „reikiamų
priemonių“ užsienio santykių srityje, jis nesukuria jokios pareigos, o
tik suteikia Tarybai galimybę, nepasinaudojimas kuria neturi įtakos
sprendimo galiojimui.96      Taigi šis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.97      Komisija
taip pat tvirtina, kad ginčijamame sprendime nenurodomas joks teisinis
pagrindas ir neišdėstomi jokie motyvai.98      Kadangi
reikalavimai, numatyti 190 straipsnyje, yra taikomi reglamentų,
direktyvų ir sprendimų atžvilgiu, jų taikymas negali būti išplečiamas
specialaus pobūdžio akto, pavyzdžiui, 1970 m. kovo 20 d.
Sprendimo, atžvilgiu.99      Komisijos
dalyvavimas Tarybos darbe suteikė pirmajai visas teisines garantijas,
kurias 190 straipsnis užtikrina trečiosioms šalims, su kuriomis
tokie aktai susiję ir kurios juose yra paminėtos.100    Taigi ieškinys turi būti atmestas. 4. Dėl bylinėjimosi išlaidų101    Pagal
Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai
šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to
prašė.102    Šioje byloje nė viena šalis neprašė padengti bylinėjimosi išlaidų.103    Šalys pačios padengia savo išlaidas.Remdamasis
šiais motyvais, susipažinęs su procesiniais dokumentais, susipažinęs su
teisėjo pranešėjo pranešimu, išklausęs šalis, susipažinęs su
generalinio advokato išvada, remdamasis Europos Ekonominės Bendrijos
steigimo sutartimi, ypač jos 3, 5, 6, 74, 75, 111, 113, 114, 116, 164,
173, 174, 189, 190, 210, 228, 235 ir 238 straipsniais bei
1965 m. balandžio 8 d. Europos Bendrijų Jungtinės Tarybos ir
Europos Bendrijų Jungtinės Komisijos steigimo sutarties
15 straipsniu, remdamasis Europos Bendrijų Teisingumo Teismo
procedūros reglamentu, TEISINGUMO TEISMAS, atmesdamas kitus bendresnius ar priešingus reikalavimus, nusprendžia:1.      Atmesti ieškinį.2.      Kiekviena šalis padengia savo išlaidas.LecourtDonnerTrabucchiMonacoMertens de WilmarsPescatoreKutscherPaskelbta 1971 m. kovo 31 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasA. Van Houtte       R. Lecourt* Proceso kalba: prancūzų.