62012CO0415_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C-415/12
dėl Arbeitsgericht Nienburg
(Vokietija) 2012 m. rugsėjo 4 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. rugsėjo 13 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Bianca Brandes
prieš
Land Niedersachsen
TEISINGUMO TEISMAS (devintoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. Malenovský, teisėjai M. Safjan ir A. Prechal (pranešėja),
generalinė advokatė E. Sharpston,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 99 straipsnį atsakyti į klausimą priimant motyvuotą nutartį,
priima šią
Nutartį
Sprendimo motyvai
1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1997 m. birželio 6 d. sudaryto Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną (toliau – Bendrasis susitarimas dėl darbo ne visą darbo dieną), išdėstyto 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvos 97/81/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (OL L 14, 1998 1 20, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 267), iš dalies pakeistos 1998 m. balandžio 7 d. Tarybos direktyva 98/23/EB (OL L 131, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 278), priede, 4 straipsnio ir kitų pagrindinei bylai reikšmingomis laikytinų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimu.
2. Šis prašymas priimtas byloje B. Brandes prieš Land Niedersachsen
(Žemutinės Saksonijos žemė) dėl teisės į mokamas kasmetines atostogas už 2010 ir 2011 metus, kuria suinteresuotasis asmuo negalėjo pasinaudoti tais referencinį laikotarpį sudarančiais metais.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3. Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnio „Nediskriminavimo principas“ 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1. Darbuotojams, dirbantiems ne visą darbo dieną, negali būti sudaromos blogesnės darbo sąlygos, negu panašiems darbuotojams, dirbantiems visą darbo dieną, tik dėl tos priežasties, kad jie dirba ne visą darbo dieną, nebent šis nevienodas požiūris yra objektyviai pagrįstas.
2. Prireikus taikomas pro rata temporis
principas.“
4. 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 299, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381) 7 straipsnyje „Kasmetinės atostogos“ numatyta:
„1. Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į bent keturių savaičių mokamas kasmetines atostogas pagal nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika nustatytas teisės į tokias atostogas ir jų suteikimo sąlygas.
2. Minimalus kasmetinių mokamų atostogų laikas negali būti pakeistas kompensacija, išskyrus tuos atvejus, kai yra nutraukiami darbo santykiai.“
Vokietijos teisė
5. Remiantis 1963 m. sausio 8 d. Federalinio atostogų įstatymo ( Bundesurlaubsgesetz ) ( BGBl.
1963, p. 2) 3 straipsnio 1 dalimi, „kasmetinės atostogos trunka ne mažiau kaip 24 darbo dienas“.
6. Pagal minėto federalinio įstatymo 11 straipsnio 1 dalį:
„Atostoginiai apskaičiuojami atsižvelgiant į vidutinį darbo užmokestį, kurį darbuotojas gavo per paskutines trylika savaičių iki atostogų pradžios, išskyrus papildomai už viršvalandžius išmokėtą darbo užmokestį. < ... > “
7. 2006 m. spalio 12 d. Federalinių žemių valstybės tarnybos kolektyvinės sutarties ( Tarifvertrag für den öffentlichen Dienst der Länder ), iš dalies pakeistos 2012 m. sausio 2 d. Kolektyvine sutartimi Nr. 4, 26 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Kiekvienais kalendoriniais metais darbuotojai turi teisę į mokamas poilsio atostogas (21 straipsnis). Kai savaitinis darbo laikas paskirstomas per penkias kalendorinės savaitės dienas, kiekvienais kalendoriniais metais darbuotojai iki 30 metų turi teisę į 26 darbo dienų atostogas, iki 40 metų – į 29 darbo dienų atostogas, o vyresni nei 40 metų – į 30 darbo dienų atostogas.
Darbo dienos yra visos kalendorinės dienos, per kurias darbuotojai turi arba turėtų dirbti pagal darbo grafiką arba darbe nusistovėjusią tvarką < ... > . Kai savaitinis darbo laikas paskirstytas ne per penkias savaitės dienas, teisės į atostogas apimtis atitinkamai padidėja arba sumažėja. Jeigu apskaičiuojant atostogų trukmę, gaunama liekana, kuri atitinka bent pusę atostogų dienos, ji suapvalinama iki visos atostogų dienos. Į mažesnę nei pusės atostogų dienos liekaną neatsižvelgiama. < ... > “
8. Vokietijos teisėje atskirai nereglamentuojamas klausimas, kokių pasekmių darbo laiko apimties pakeitimas turi nepanaudotoms atostogoms.
9. 2000 m. gruodžio 21 d. Įstatymo dėl darbo ne visą darbo laiką ir terminuotų darbo sutarčių 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Ne visą darbo laiką dirbančio darbuotojo padėtis dėl darbo ne visą darbo laiką negali būti blogesnė už panašaus visą darbo laiką dirbančio darbuotojo padėtį, nebent yra skirtingą požiūrį pateisinančių priežasčių. Ne visą darbo laiką dirbančiam darbuotojui turi būti užtikrintas tokio dydžio darbo užmokestis arba kitas dalus piniginis atlygis, kuris būtų proporcingas jo darbo laiko daliai, palyginti su panašaus visą darbo laiką dirbančio darbuotojo darbo laiku.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
10. 2009 m. Žemutinės Saksonijos žemė su B. Brandes sudarė neterminuotą darbo sutartį dėl darbo visą darbo laiką.
11. 2010 m. B. Brandes dėl nėštumo buvo uždrausta dirbti iki gimdymo 2010 m. gruodžio 22 d. 2011 m. vasario 17 d. pasibaigus motinystės atostogoms, ji pasinaudojo teise į vaiko auginimo atostogas, kurios baigėsi 2011 m. gruodžio 21 d.
12. Nuo 2011 m. gruodžio 22 d. B. Brandes pagal susitarimą, kurį ji sudarė su Žemutinės Saksonijos žeme, dirbo ne visą darbo laiką, t. y. tris darbo dienas per savaitę.
13. Neginčytina, kad dėl nėštumo uždraudus dirbti, paskui dėl paimtų motinystės ir vaiko auginimo atostogų B. Brandes 2010 ir 2011 m. negalėjo išnaudoti atitinkamai 22 ir 7 dienų mokamų kasmetinių atostogų, apskaičiuotų pagal jos darbo visą laiką apimtį.
14. Pagrindinėje byloje, kurią nagrinėja Arbeitsgericht Nienburg, B. Brandes prašo pripažinti jos teisę pasinaudoti minėtomis 29 dienomis mokamų kasmetinių atostogų, kurią ji įgijo dirbdama visą darbo laiką.
15. Nenorėdama patenkinti minėto prašymo, Žemutinės Saksonijos žemė remiasi 1998 m. balandžio 28 d. Bundesarbeitsgericht sprendimu, kuriuo nuspręsta, kad darbuotojui keičiant darbo laiko apimtį, jo jau įgyta teisė į atostogas turi būti proporcingai koreguojama atsižvelgiant į naujo ir ankstesnio darbo dienų skaičiaus santykį. Taigi B. Brandes, federalinės žemės nuomone, turi teisę į 17 dienų atostogų likutį: 29 dienas padalijus iš 5 dienų ir padauginus iš 3 dienų gaunamos 17,4 dienų, kurios suapvalinamos iki 17 dienų.
16. Žemutinės Saksonijos žemė teigia, kad atostogų dienų skaičiavimas proporcingai darbo dienoms neturi jokio poveikio atostogų, į kurias turi teisę B. Brandes, trukmei, nes, išreikšta savaitėmis, minėtu būdu apskaičiuota atostogų trukmė nesikeičia. Šiuo klausimu reikėtų atsižvelgti į tai, kad pagal naują darbo ne visą laiką grafiką dirbančiam suinteresuotajam asmeniui reikia mažiau atostogų dienų, kad turėtų laisvą savaitę. Jeigu atostogų dienų skaičius nebūtų perskaičiuotas proporcingai darbo dienoms, tai reikštų, kad B. Brandes galėtų paimti daugiau atostogų savaičių, nei dirbdama visą darbo laiką, o taip jai būtų suteiktas nepagrįstas pranašumas, palyginti su visą darbo laiką dirbančiu darbuotoju.
17. Žemutinės Saksonijos žemės teigimu, ši byla, kurią nagrinėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nuo bylos, kurioje 2010 m. balandžio 22 d. priimtas Sprendimas Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols
(C-486/08, Rink. p. I-3527), skiriasi tuo, kad pastarojoje byloje buvo nagrinėjama atostogų taisyklė, pagal kurią atostogos išreikštos valandomis. Šioje byloje taikant savaitėmis išreikštą referencinį laikotarpį darbuotojos atostogų, į kurias ji turi teisę, trukmė lieka ta pati, tačiau taip nėra minėtos bylos atveju, nes tuomet, kai atostogos išreikštos valandomis, bet koks darbo laiko apimties pakeitimas turi tiesioginį poveikį atostogų trukmei.
18. Arbeitsgericht Nienburg įsitikinimu, iš minėto Sprendimo Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols galima daryti aiškią išvadą, kad proporcingai apskaičiuojant teisės į kasmetines atostogas, kurią jau yra įgijęs visą darbo laiką dirbantis darbuotojas, apimtį, o to siekia Žemutinės Saksonijos žemė, pažeidžiama Sąjungos teisė. Šis teismas mano, kad taip skaičiuojant diskriminuojami visą ir ne visą darbo laiką dirbantys darbuotojai, o tai draudžiama pagal Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnį.
19. Dėl šios nutarties 16 punkte išdėstytų Žemutinės Saksonijos žemės argumentų Arbeitsgericht Nienburg mano, kad painiojamas „atostogų“ ir „nebuvimo darbe“ laikas. Šis teismas taip pat nurodo, kad neleistinumas sumažinti teisės į mokamas atostogas, įgytos dar ankstesniu laikotarpiu, apimtį, jeigu jis tikrinamas teisingai, susijęs su dviem aspektais – atostogų trukme ir atostoginiais.
20. Visų pirma atsižvelgdamas į šios nutarties 15 punkte paminėtą Bundesarbeitsgericht praktiką, Arbeitsgericht Nienburg mano, kad dėl šių klausimų būtinas Teisingumo Teismo išaiškinimas.
21. Šiomis aplinkybėmis Arbeitsgericht Nienburg nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar taikytina Sąjungos teisė, visų pirma < ... > Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnio 1 ir 2 dalys, aiškintina taip, kad ja draudžiamos nacionalinės įstatymų ar kolektyvinių sutarčių nuostatos arba praktika, pagal kurias dėl savaitės darbo dienų skaičiaus pakeitimo pasikeitus darbuotojo darbo apimčiai dar nepanaudotos teisės į kasmetines atostogas, kuria darbuotojas referenciniu laikotarpiu negalėjo pasinaudoti, apimtis koreguojama taip, kad savaitėmis išreikštos teisės į atostogas apimtis nesikeičia, tačiau dienomis išreikštos teisės į atostogas apimtis perskaičiuojama atsižvelgiant į naują darbo apimtį?“
Dėl prejudicinio klausimo
22. Remiantis Procedūros reglamento 99 straipsniu, jeigu klausimas, dėl kurio pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, yra tapatus klausimui, dėl kurio Teismas jau yra priėmęs sprendimą, jeigu atsakymą į tokį klausimą galima aiškiai nustatyti iš Teismo praktikos arba jeigu atsakymas į klausimą, dėl kurio pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, nekelia jokių pagrįstų abejonių, Teismas, vadovaudamasis teisėjo pranešėjo siūlymu ir išklausęs generalinį advokatą, bet kada gali nuspręsti priimti sprendimą motyvuota nutartimi.
23. Ši procesinė nuostata taikytina šioje byloje.
24. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar taikytina Sąjungos teisė, visų pirma Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnis, turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiamos nacionalinės nuostatos arba praktika, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, pagal kurias mokamų kasmetinių atostogų dienų, kuriomis visą darbo laiką dirbantis darbuotojas negalėjo pasinaudoti referenciniu laikotarpiu, skaičius, darbuotojui perėjus prie darbo ne visą darbo laiką režimo, sumažinamas atsižvelgiant į savaitinių darbo dienų, kurias darbuotojas dirbo iki ir po perėjimo prie darbo ne visą darbo laiką, santykį.
25. Nors formaliąja prasme prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausime konkrečiai nurodė Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnį, tai netrukdo Teisingumo Teismui pateikti nacionaliniam teismui visų Sąjungos teisės aiškinimo aspektų, kurie gali būti naudingi sprendimui šio teismo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar savo pateiktame klausime tas teismas apie tai užsimena (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols
49 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Be to, reikia atkreipti dėmesį į tai, kad pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausime nurodė apskritai taikytiną Sąjungos teisę.
26. Visų pirma pažymėtina, kad prie Sąjungos teisės nuostatų, svarbių siekiant atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotą klausimą, kaip nurodė B. Brandes, Vokietijos vyriausybė ir Europos Komisija, pirmiausia priskirtinas Direktyvos 2003/88 7 straipsnis, susijęs su teise į mokamas kasmetines atostogas.
27. Kaip matyti iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos, kurią, beje, nurodė pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kiekvieno darbuotojo teisė į mokamas kasmetines atostogas turi būti laikoma ypatingos svarbos Sąjungos socialinės teisės principu (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols
28 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
28. Be to, Teisingumo Teismas ne kartą yra pabrėžęs, kad kiekvieno darbuotojo teisė į mokamas kasmetines atostogas, kaip Sąjungos socialinės teisės principas, yra aiškiai įtvirtinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos, kurios teisinė galia, remiantis ESS 6 straipsnio 1 dalimi, yra tokia pati kaip ir Sutarčių, 31 straipsnio 2 dalyje (žr., be kita ko, 2012 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Heimann ir Toltschin, C-229/11 ir C-230/11, 22 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
29. Be to, iš minėtos teismo praktikos matyti, kad teisė į mokamas kasmetines atostogas negali būti aiškinama siaurai (žr., be kita ko, minėtų sprendimų Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols
29 punktą bei Heimann ir Toltschin
23 punktą ir juose nurodytą teismo praktiką).
30. Kaip pažymi tiek prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, tiek B. Brandes ir Komisija, Teisingumo Teismas minėto Sprendimo Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser T irols
32 punkte jau yra nusprendęs, kad tai, jog kasmetinėmis atostogomis pasinaudojama per vėlesnį, o ne referencinį laikotarpį, neturi jokio ryšio su darbuotojo išdirbtu darbo laiku per šį vėlesnį laikotarpį, todėl pakeitus ir ypač sutrumpinus darbo laiką, kai nuo darbo visą darbo laiką pereinama prie darbo ne visą darbo laiką, negali būti sumažinamas kasmetinių atostogų dienų, į kurias darbuotojas įgijo teisę dirbdamas visą darbo laiką, skaičius.
31. Kiek tai susiję su Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsniu, nagrinėjamu atveju pakanka priminti, kad minėto Sprendimo Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols
33 punkte Teisingumo Teismas dėl minėto straipsnio 2 dalyje nurodyto pro rata temporis
principo taip pat pažymėjo, jog pro rata temporis
principas iš tiesų taikytinas suteikiant kasmetines atostogas už darbo ne visą darbo laiką laikotarpį. Tai, kad kasmetinių atostogų dienų už tokį laikotarpį suteikiama mažiau, palyginti su suteikiamomis už darbo visą darbo laiką laikotarpiu, yra pateisinama objektyviomis priežastimis. Tačiau minėto principo negalima taikyti ex post
teisei į kasmetines atostogas, įgytai už darbo visą darbo laiką laikotarpį.
32. Remdamasis tuo, kas išdėstyta, Teisingumo Teismas priėjo prie išvados, kad nors nei iš atitinkamų Direktyvos 2003/88 nuostatų, nei iš Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnio 2 dalies negali būti padaryta išvada, kad nacionalinės teisės aktuose prie kitų teisės į kasmetines atostogas įgyvendinimo sąlygų galėtų būti numatytas per referencinį laikotarpį įgytos teisės į atostogas dalinis praradimas, vis dėlto reikėtų priminti, kad tokia išvada taikoma tik tuo atveju, jei darbuotojas neturėjo realios galimybės pasinaudoti šia teise (minėto Sprendimo Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols
34 punktas).
33. Atsakydamas į prejudicinį klausimą, pateiktą byloje, kurioje priėmė minėtą sprendimą, Teisingumo Teismas nusprendė, kad atitinkamą Sąjungos teisę, ypač Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnio 2 dalį, reikia aiškinti kaip draudžiančią nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią, pakeitus darbuotojo darbo laiko apimtį, dar nepanaudotos atostogos perskaičiuojamos taip, kad darbuotojui, kuris vietoj viso darbo laiko pradeda dirbti ne visą darbo laiką, sumažinamas mokamų kasmetinių atostogų dienų, į kurias jis įgijo teisę, tačiau negalėjo jomis pasinaudoti dirbdamas visą darbo laiką, skaičius arba jis gali panaudoti šias atostogas tik gaudamas mažesnę atostoginių sumą (minėto Sprendimo Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols
35 punktas).
34. Kaip nurodė pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir B. Brandes bei Komisija, iš argumentų, kurie pakartoti šios nutarties 27–33 punktuose, aiškiai išplaukia analogiškas atsakymas į nagrinėjamame prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktą klausimą.
35. Nagrinėjamoje byloje neginčytina, kad B. Brandes priklauso perkeltos mokamos kasmetinės atostogos, kuriomis ji negalėjo pasinaudoti per referencinį laikotarpį, kai dirbo visą darbo laiką, nes dėl nėštumo jai tuo metu buvo uždrausta dirbti, o vėliau ji išėjo motinystės atostogų, po kurių paėmė vaiko auginimo atostogas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir pagrindinės bylos šalys taip pat sutaria, kad tuo atveju, jeigu B. Brandes, pasibaigus vaiko auginimo atostogoms, ir toliau būtų dirbusi visą darbo laiką, ji būtų turėjusi teisę į perkeltas 29 dienų mokamas kasmetines atostogas.
36. Šiomis aplinkybėmis, kaip, be kita ko, matyti iš minėto Sprendimo Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, kurio svarbūs aspektai pakartoti šios nutarties 30–33 punktuose, pažymėtina, kad B. Brandes nuo darbo visą darbo laiką perėjus prie darbo ne visą darbo laiką, dėl darbo laiko apimties sumažėjimo ji negali iš dalies ex post
netekti anksčiau įgytos teisės į mokamas kasmetines atostogas, kaip nustatyta pagrindinėje byloje nagrinėjamose nacionalinės teisės nuostatose, ypač jeigu nėra objektyvių tokį teisės praradimą pateisinančių priežasčių.
37. Kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir Komisija, negali būti pritarta Žemutinės Saksonijos žemės išsakytam argumentui, kad teisės į mokamas kasmetines atostogas, kurią B. Brandes jau buvo įgijusi anksčiau, apimtis niekaip nesumažėja dėl to, kad – išreikšta savaitėmis – ji iki ir po suinteresuotojo asmens perėjimo prie darbo ne visą darbo laiką išlieka tokia pati.
38. Aplinkybė, kad ne visą darbo laiką – paprastai tris ištisas dienas per savaitę – dirbančio darbuotojo tam tikrą savaitę nėra darbe, nereiškia, priešingai, nei teigia Žemutinės Saksonijos žemė, kad darbuotojui buvo užtikrintas ekvivalentas penkių atostogų dienų, kurios – kadangi įgytos dirbant visą darbo laiką – turi būti suprantamos kaip penkios ištisos dienos, per kurias suinteresuotasis asmuo atleistas nuo pareigos dirbti, kurią jis turėtų ne atostogų metu.
39. Tačiau tuo atveju, kai darbuotojas pradeda dirbti ne visą darbo laiką – tris ištisas darbo dienas per savaitę – ir jam pripažįstama viena atostogų „savaitė“, akivaizdu, kad nuo pareigos dirbti jis atleidžiamas tik tris ištisas dienas.
40. Be to, atmestinas ir analogiškas Vokietijos vyriausybės argumentas, jos, beje, jau išsakytas byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamomis nacionalinės teisės nuostatomis Sąjungos teisė nepažeidžiama, nes darbuotojas, kuris nebeprivalo dirbti visas savaitės dienas, turi būti atleistas nuo savo pareigų per mažiau dienų apimantį laikotarpį, kad galėtų pasinaudoti tokios pačios trukmės poilsio laiku kaip pirma.
41. Taip argumentuojant, painiojamas poilsio laikas, atitinkantis faktinių atostogų laikotarpį, ir normalus profesinės veiklos neatlikimas tuo laikotarpiu, kai darbuotojui pagal darbo santykius, kurie jį sieja su darbdaviu, dirbti nereikia.
42. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikėtų atsakyti taip: taikytina Sąjungos teisė, visų pirma Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalis ir Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnio 2 dalis, aiškintina taip, kad ja draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos arba praktika, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, pagal kurias kasmetinių mokamų atostogų dienų, kuriomis visą darbo laiką dirbantis darbuotojas negalėjo pasinaudoti referenciniu laikotarpiu, skaičius, darbuotojui perėjus nuo darbo visą darbo laiką prie darbo ne visą darbo laiką režimo, sumažinamas atsižvelgiant į savaitinių darbo dienų, kurias darbuotojas dirbo iki ir po perėjimo prie darbo ne visą darbo laiką, santykį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
43. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (devintoji kolegija) nusprendžia:
Taikytina Sąjungos teisė, visų pirma 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 7 straipsnio 1 dalis ir 1997 m. birželio 6 d. sudaryto Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, išdėstyto 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvos 97/81/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija, iš dalies pakeistos 1998 m. balandžio 7 d. Tarybos direktyva 98/23/EB, priede, 4 straipsnio 2 dalis, aiškintina taip, kad ja draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos arba praktika, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, pagal kurias kasmetinių mokamų atostogų dienų, kuriomis visą darbo laiką dirbantis darbuotojas negalėjo pasinaudoti referenciniu laikotarpiu, skaičius, darbuotojui perėjus nuo darbo visą darbo laiką prie darbo ne visą darbo laiką režimo, sumažinamas atsižvelgiant į savaitinių darbo dienų, kurias darbuotojas dirbo iki ir po perėjimo prie darbo ne visą darbo laiką, santykį.