ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
R. NORKUS
представено на 3 юли 2025 година(1)
Дело C‑485/24
Locatrans Sarl
срещу
ES
(Преюдициално запитване, отправено от Cour de cassation — chambre sociale (Касационен съд, Отделение по трудови и осигурителни спорове, Франция)
„ Преюдициално запитване — Конвенция за приложимото право към договорните задължения (Римска конвенция) — Член 6 — Трудов договор — Избор на приложимо право от страните — Повелителни разпоредби на приложимото право при липса на избор — Критерии за привързване — Работник, извършващ работата си в няколко договарящи държави — Обичайно място на работа — Промяна на обичайното място на работа по време на изпълнението на договора — Преценка, основана на цялата продължителност на договора или на последния период на упражняване на дейността “
I.      Въведение
1.        Правна рамка на настоящото преюдициално запитване е Конвенцията за приложимото право към договорните задължения(2). По-точно, поставеният от Cour de cassation (Касационен съд, Франция) въпрос се отнася по същество до тълкуването на членове 3 и 6 от тази конвенция. В член 3 е прогласен принципът на автономия на волята на страните при избора на приложимото право към договорните задължения. Съгласно този общ за държавите членки принцип договорът се урежда от избраното от страните право. Член 6, чието тълкуване е в центъра на този въпрос, създава механизъм, който позволява да се определи правото, приложимо към трудовия договор, при липсата на избор, извършен съгласно член 3 от посочената конвенция и чрез дерогация на разпоредбите на член 4 от същата конвенция(3).
2.        Преюдициалното запитване е отправено в рамките на спор между транспортно дружество и водач на превозно средство, който е нает на работа от това дружество, във връзка с различни искания за обезщетение, отправени от водача срещу бившия му работодател след прекратяването на трудовия му договор.
3.        При тази правна и фактическа обстановка с въпроса си запитващата юрисдикция ще прикани Съда да се произнесе относно тълкуването на понятието „държава, в която работникът или служителят в изпълнение на договора, обичайно осъществява своята работа“ по смисъла на член 6, параграф 2, буква a) от Римската конвенция.
4.        По-конкретно, Съдът ще има повод да уточни съображенията, изложени от него в решение Koelzsch(4), във фактическа обстановка, сходна на тази по посоченото решение, която обаче повдига непроучван досега въпрос. Този въпрос се отнася до периода на работа, който запитващата юрисдикция трябва да вземе предвид, за да определи приложимото право по силата на тази разпоредба в хипотезата, при която работникът или служителят осъществява работата си при своя работодател в две отделни фази: първо, в няколко държави, а впоследствие, в периода, предхождащ прекратяването на трудовото правоотношение, трайно в една-единствена държава.
II.    Правна уредба
5.        Освен членове 1, 3 и 6 от Римската конвенция [понастоящем член 8 от Регламент (ЕО) № 593/2008](5), от особено значение по настоящото дело е член 5, първа алинея, точка 1 от Брюкселската конвенция относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела(6) [понастоящем член 19 от Регламент (ЕО) № 44/2001](7).
III. Спорът в главното производство, преюдициалният въпрос и производството пред Съда
6.        ES е нает на работа като водач на превозно средство от Locatrans Sàrl, транспортно дружество, установено в Бетембург (Люксембург), чрез трудов договор, сключен на 15 октомври 2002 г. Трудовият договор предвижда месечно работно време от 166 часа. В него е договорено, че е приложимо люксембургското право и че държавите, в които основно се извършват превозите, са Германия, Белгия, Нидерландия, Люксембург, Италия, Испания, Португалия и Австрия.
7.        С писмо от 14 януари 2014 г. Locatrans уведомява наетото лице за решението си да намали седмичното му работно време на 35 часа, тоест 151,55 часа месечно, считано от 16 юли 2014 г., изменение, срещу което той възразява.
8.        С писмо от 31 март 2014 г. Locatrans уведомява наетото лице, че след анализ на дейността му през последните 18 месеца е установило, че той извършва значителна част от дейността си като наето лице, а именно над 50 %, във Франция и че то е длъжно да го включи във френската схема за социална сигурност.
9.        С писмо от 17 април 2014 г. Locatrans потвърждава предложение за наемане на работа на наетото лице във френско дружество и го уведомява, че считано от 16 юли 2014 г., последният вече няма да бъде част от персонала на предприятието вследствие на отказа си работното му време да бъде намалено.
10.      На 8 януари 2015 г. работникът сезира Conseil de prud’hommes de Dijon (Съд по трудови спорове Дижон, Франция), като оспорва прекратяването на трудовия му договор и предявява различни претенции за обезщетение.
11.      С решение от 4 април 2017 г. Conseil de prud’hommes de Dijon (Съд по трудови спорове Дижон) отхвърля исканията на наетото лице с мотивите, че приложимо по отношение на изпълнението и прекратяването на неговия трудов договор е люксембургското право, че е ясно и недвусмислено, че този договор е прекратен едностранно от това лице и че няма основание това прекратяване да се преквалифицира в незаконно уволнение.
12.      С решение от 2 май 2019 г. по въззивната жалба на наетото лице Cour d’appel de Dijon (Апелативен съд Дижон, Франция) отменя решението от 4 април 2017 г. Във връзка с това този съд приема, че съгласно разглеждания трудов договор страните са избрали люксембургското право за приложимо към трудовото правоотношение. С оглед на това в писмото си от 31 март 2014 г. Locatrans е признало, че наетото лице е изпълнявало основната част от своята работа във Франция, а последното е представило доказателство за това обстоятелство. Като се има предвид член 6 от Римската конвенция, изборът на страните на люксембургското право не е можел да доведе до лишаване на наетото лице от защитата, която са му осигурявали повелителните норми на френското право, като разпоредбите относно изменението и прекратяването на трудовия договор. Поради това посоченият съд, след като преквалифицира прекратяването на трудовия договор в уволнение, установява, че за него не е налице реално и сериозно основание и осъжда Locatrans да плати на наетото лице определени суми като обезщетение.
13.      Locatrans подава касационна жалба срещу това решение до Cour de cassation — chambre sociale (Касационен съд, Отделение по трудови и осигурителни спорове, Франция), който е запитващата юрисдикция.
14.      По същество тази юрисдикция припомня стълкновителната норма, предвидена в член 6, параграфи 1 и 2 от Римската конвенция. Във връзка с това тя посочва, че Съдът е уточнил критериите за тълкуване на понятието „място, където работникът или служителят обичайно осъществява своята работа“ по смисъла на тази разпоредба в хипотезата, при която работникът упражнява дейността си в повече от една договаряща държава, по-специално в решение Koelzsch(8). В това решение Съдът се основава и на практиката си във връзка с член 5, точка 1 от Брюкселската конвенция, което показвало намерението за еднозначно тълкуване на критериите за привързване в областта на спорове за компетентност и на колизия между правото на различни държави. Що се отнася до последната посочена разпоредба, запитващата юрисдикция припомня и значението на решение Weber(9).
15.      Запитващата юрисдикция посочва, че макар уточненията, внесени от Съда в решение Koelzsch(10) във връзка с тълкуването на понятието „място, където работникът или служителят обичайно осъществява своята работа“, да могат да доведат в приложение на принципа favor laboris до приемане на критерия за последното място, където наетото по трудово правоотношение лице обичайно осъществява своята работа, това не променя факта, че в решение Weber(11) Съдът изрично се позовава на вземането предвид на „цялата продължителност на трудовото правоотношение“, без да възприема критерия за последното място, където наетото по трудово правоотношение лице обичайно осъществява своята работа, както е посочено в точка 54 от това решение.
16.      Като се има предвид тази съдебна практика, запитващата юрисдикция си задава въпроса дали, за да се определи правото, което би било приложимо при липсата на избор на страните, в случая следва да се вземе предвид цялата продължителност на трудовото правоотношение с цел да се установи мястото, където заинтересованото лице обичайно е осъществявало своята работа по смисъла на член 6, параграф 2, буква a) от Римската конвенция, или следва да се вземе предвид последният период на работа. Тя счита, че макар критерият за последното място, където наетото по трудово правоотношение лице обичайно осъществява своята работа, е релевантен, за да се определи компетентният съд, доколкото той позволява на наетото по трудово правоотношение лице с по-малко разходи да предяви иск, продължава да е налице съмнение относно възможността за прилагане на този критерий за определяне на приложимото право при липсата на избор на страните, когато по-специално този подход би могъл да доведе до последователно подчиняване на един и същ трудов договор на различни повелителни норми в зависимост от промените на мястото на работа.
17.      При тези условия с решение от 10 юли 2024 г., постъпило същия ден в Съда, Cour de cassation — chambre sociale (Касационен съд, Отделение по трудови и осигурителни спорове), решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли членове 3 и 6 от [Римската конвенция] да се тълкуват в смисъл, че в хипотеза, в която наетото лице упражнява една и съща дейност в полза на своя работодател в повече от една договаряща държава, при определяне на правото, което би било приложимо при липсата на избор от страните, следва да се вземе предвид цялата продължителност на трудовото правоотношение, с цел да се установи мястото, където заинтересованото лице обичайно е осъществявало своята работа, или следва да се вземе предвид последният период на работа, когато работникът или служителят, след като е полагал труд през определен период на определено място, впоследствие трайно упражнява дейността си на друго място, което съгласно ясната воля на страните е предназначено да бъде новото обичайно място на работа?“.
18.      Писмени становища са представени от страните в главното производство, от френското и чешкото правителство и от Европейската комисия. Не е проведено съдебно заседание.
IV.    По преюдициалния въпрос
19.      С единствения си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали членове 3 и 6 от Римската конвенция трябва да се тълкуват в смисъл, че в хипотезата, при която работник или служител първоначално упражнява една и съща дейност в полза на своя работодател в няколко държави, впоследствие, в периода преди прекратяването на трудовото правоотношение, трайно осъществява дейността си само в една държава, която съгласно ясната воля на страните трябва да се превърне в ново обичайно място на работа, от една страна, и при която, от друга страна, оспорването, извършено от този работник или служител, се отнася до прекратяването на договора, за да се установи мястото, в което посоченият работник или служител обичайно е осъществявал своята работа, а оттам — и приложимото право при липсата на избор на страните, следва да се вземе предвид цялата продължителност на трудовото правоотношение, или последният период на работа.
20.      Следователно тази юрисдикция се стреми да установи по същество кой от тези два критерия е приложим към разглежданото прекратяване на трудовия договор, доколкото това прекратяване съдържа колизия между приложимото право на различни държави(12). Всъщност от акта за преюдициално запитване се установява, че при прилагане на първия посочен критерий отчитането на цялата продължителност на трудовото правоотношение би довело до разглеждане на основателността на предявените от ES искания въз основа на люксембургското право и следователно тези искания би трябвало да се отхвърлят. В случай на прилагане на предвидения втори критерий обаче, ако се вземел предвид само последният период на работа, тогава би било приложимо френското право в областта на изменение и прекратяване на трудовите договори, което било по-благоприятно за ЕS.
21.      Във връзка с това посочената юрисдикция счита, че е налице основателно съмнение дали критерият за последното място, където работникът или служителят обичайно осъществява своята работа, който е от значение за определяне на компетентната юрисдикция, може да се възприеме и при определянето на приложимото право по отношение на трудов договор при липсата на избор, тъй като такъв подход би могъл по-специално да доведе до последователно подчиняване на един и същ трудов договор на повелителни норми от правото на различни държави в зависимост от промените на мястото на осъществяване на работата.
22.      Страните в главното производство и заинтересованите лица нямат единно становище относно тълкуването на член 6, параграф 2, буква a) от Римската конвенция.
23.      Locatrans и чешкото правителство по-специално посочват, като се позовават на решение Weber, че в хипотезата, при която работникът или служителят осъществява едни и същи дейности в полза на своя работодател в повече от една държава, за да се определи мястото, където заинтересованото лице обикновено осъществява своята работа, а оттам — и приложимото право при липсата на избор на страните, следва да се вземе предвид цялата продължителност на трудовото правоотношение. От своя страна френското правителство счита, че при това положение последният период на работа би могъл да се вземе предвид, за да се определи дали с оглед на всички относими обстоятелства са налице по-тесни връзки с друга държава. ES обаче твърди в началото, че въпреки формулировката на преюдициалния въпрос той не е променял мястото си на работа при действието на своето трудово правоотношение(13). Поради това положението му ясно се различавало от това, във връзка с което е постановено решение Weber, при което работникът изпълнява своите задължения последователно на две различни места на работа. При всяко положение, дори ако трябва да се приеме, че решение Weber действително е относимо към настоящото дело, следва да се вземе предвид последният период на работа. От своя страна Комисията отбелязва, че по дело като разглежданото в главното производство, при което оспорването се отнася до прекратяването на договора и релевантните факти за неговото решаване са настъпили в края му, следва да се вземе предвид последният период на работа.
24.      Предвид съмненията на запитващата юрисдикция и с оглед на доводите на страните в главното производство и на заинтересованите лица, на първо място, ще изложа няколко общи съображения във връзка с целта и общата структура на Римската конвенция и с предвидената в член 6 от нея стълкновителна норма (част A). На второ място, ще разгледам понятието „държава, в която работникът или служителят, в изпълнение на договора, обичайно осъществява своята работа“ по смисъла на член 6, параграф 2, буква a) от тази конвенция с оглед на релевантната съдебна практика, за да се определят произтичащите от нея последици за настоящото дело (част Б).
А.      Предварителни бележки относно целта и общата структура на Римската конвенция и на стълкновителната норма, предвидена в член 6 от нея
25.      Следва да се припомни, на първо място, както Съдът вече е посочил(14), че от преамбюла на Римската конвенция е видно, че същата е била сключена, за да се продължи работата в областта на международното частно право по вече предприетата правна унификация с приемането на Брюкселската конвенция(15).
26.      От посочения преамбюл следва също, че Конвенцията има за цел да установи унифицирани правила за приложимото право към договорните задължения независимо от това къде трябва да се постанови решението. Всъщност, както е видно и от доклада относно посочената конвенция, тя е плод на загрижеността да се премахнат трудностите, които произтичат от разнообразието на стълкновителни норми в областта на договорите(16).
27.      Що се отнася, на второ място, до контекста, в който се вписва стълкновителната норма, предвидена в член 6 от Римската конвенция, следва да се посочат възприетите от тази конвенция общи критерии за определяне на приложимото право. Във връзка с това унифицираните правила, установени в дял II от тази конвенция, утвърждават принципа, според който се предоставя предимство на волята на страните, на които в член 3 от посочената конвенция е призната свободата на избор на приложимото право. При липса на такъв избор член 4 от Римската конвенция урежда критерии за привързване, въз основа на които съдът трябва да определи това право(17). Тези критерии се прилагат за всички категории договори(18).
28.      Както е известно, за някои видове договори са предвидени и специални норми. По-специално, член 6 от Римската конвенция създава стълкновителна норма за приложимото право за индивидуалните трудови договори. Тази специална стълкновителна норма (както и тази, предвидена в член 8 от Регламента „Рим I“) е съчетана с две общи разпоредби (параграф 1 и параграф 2, буква a), със субсидиарна разпоредба (параграф 2, буква б) и с клауза за изключване на правилата за подсъдността (параграф 2, последно изречение)(19). Според авторите на тази конвенция целта на такава специална стълкновителна норма е да се създаде по-подходяща правна уредба по въпроси, по които интересите на съответните държави не съвпадат, като същевременно тя е насочена към гарантиране на по-подходяща защита на страната, която от социално-икономическа гледна точка се смята за по-слаба в договорното отношение(20).
29.      Въз основа на тези общи съображения в член 6, параграф 1 от посочената конвенция се предвижда, че „[н]езависимо от разпоредбите в член 3, в трудов договор направеният от страните избор на право не може да има за резултат лишаването на работника или служителя от защитата, която му осигуряват повелителните норми на правото, което би било приложимо, при липса на избор, по силата на параграф 2 [от този] член“(21). При липсата на такъв избор в параграф 2 на този член 6 са предвидени два критерия за привързване, а именно главен — „правото на държавата, в която работникът или служителят, в изпълнение на договора, обичайно осъществява своята работа“ (буква a), което следователно е обективно приложимото право, или субсидиарен — „ако работникът или служителят не извършва обичайно своята работа в една и съща държава, […] правото на държавата, в която се намира мястото на дейност на работодателя, който го е наел“ (буква б)(22). Във второто изречение на този параграф 2 е въведена клауза за изключване на правилата за подсъдността, според която тези два критерия за привързване не са приложими, ако „от обстоятелствата е видно, че трудовият договор е в по-тясна връзка с друга държава, в който случай договорът се урежда от правото на тази държава“.
30.      В този контекст(23) и като се отчита необходимостта от гарантиране на съгласуваност между различните разпоредби на международното частно право на Съюза, сега ще пристъпя към тълкуването на понятието „държава, в която работникът или служителят, в изпълнение на договора, обичайно осъществява своята работа“ по смисъла на член 6, параграф 2, буква a) от Римската конвенция.
Б.      По понятието „държава, в която работникът или служителят, в изпълнение на договора, обичайно осъществява своята работа“ по смисъла на член 6, параграф 2, буква a) от Римската конвенция
1.      По относимата съдебна практика и граматическото, контекстуалното и телеологическото тълкуване
31.      Член 6, параграф 2, буква a) от Римската конвенция предвижда, че независимо от разпоредбите на член 4, при липса на избор в съответствие с член 3, трудовият договор се урежда от „правото на държавата, в която работникът или служителят, в изпълнение на договора, обичайно осъществява своята работа, дори ако е временно нает в друга държава“.
32.      От прочита на тази разпоредба се установява, че не е достатъчно граматическо тълкуване, за да се определи самостоятелното понятие „правото на държавата, в която работникът или служителят, в изпълнение на договора, обичайно осъществява своята работа“. В решение Koelzsch(24) Съдът се произнася за първи път относно това понятие по смисъла на член 6, параграф 2, буква a) от Римската конвенция(25).
а)      По решение Koelzsch: очертанията на понятието
1)      Целта да се гарантира подходяща защита на работника или служителя и необходимостта от широко тълкуване на критерия за привързване
33.      В решение Koelzsch Съдът възприема широко тълкуване, за да очертае самостоятелното понятие „право на държавата, в която работникът или служителят, в изпълнение на договора, обичайно осъществява своята работа“. За да направи това, той, първо, посочва, че при такова тълкуване не следва да се пренебрегва тълкуването, свързано с критериите, предвидени в член 5, точка 1 от Брюкселската конвенция, когато с тях се установяват правилата за определяне на компетентността на съдилищата по същите въпроси и се фиксират сходни понятия(26). Като се основава на практиката си, в която се тълкува тази разпоредба(27), Съдът припомня, че в хипотеза, в която работникът или служителят извършва своята професионална дейност в повече от една държава, е важно да се отчете правилно необходимостта от гарантиране на подходяща защита на работника или служителя, като по-слабата страна по договора(28).
34.      На следващо място, Съдът посочва, че в областта на трудовите договори Брюкселската конвенция и Римската конвенция преследват една и съща цел, а именно подходящата защита на работника или служителя. Поради това с оглед на тази цел той постановява, че член 6 от Римската конвенция трябва да се разглежда като гаранция за приложимостта по-скоро на правото на държавата, в която работникът или служителят извършва професионалната си дейност, отколкото на правото на държавата, в която се намира мястото на дейност на работодателя, който го е наел(29). Като се има предвид, че двете конвенции имат еднакви цели, Съдът приема, че практиката, с която се тълкува член 5, точка 1 от Брюкселската конвенция, продължава да е от значение при анализа на член 6, параграф 2, буква a) от Римската конвенция(30).
35.      На последно място, Съдът счита, че когато трудът се полага в повече от една държава членка, критерият за държавата, където обичайно се полага трудът, трябва да бъде предмет на широко тълкуване и да се разбира като отнасящ се до мястото, на което или от което работникът или служителят упражнява реално професионалната си дейност, а при липсата на център на дейността — до мястото, на което той извършва по-голямата част от своята работа(31). Следователно, за да се установи дали работникът или служителят обичайно осъществява своята работа в една от съответните държави, критерият за привързване, предвиден в член 6, параграф 2, буква a) от Римската конвенция, следва да се тълкува широко(32). За тази цел Съдът отчита естеството на работата в сектора на международния транспорт и уточнява, че следва да се вземат предвид всички елементи, характеризиращи дейността на работника или служителя(33). При тези условия Съдът постановява, че член 6, параграф 2, буква a) от Римската конвенция трябва да се тълкува в смисъл, че в хипотеза, в която работникът или служителят упражнява дейността си в повече от една договаряща държава, държавата, в която работникът или служителят в изпълнение на договора обичайно осъществява своята работа по смисъла на тази разпоредба, е тази, в която или от която, предвид всички обстоятелства, с които се характеризира посочената дейност, работникът или служителят изпълнява основната част от задълженията си към своя работодател(34).
2)      Принципното правило и методът, основан на определени признаци, позволяващ неговото конкретизиране: качественият критерий
36.      От тази съдебна практика следва, че за да се прецени дали даден работник или служител осъществява обичайно своята работа в една от договарящите държави и за да се определи коя от тях, в точка 50 от решение Koelzsch Съдът установява принципно правило, основано на отчитането на различни фактически критерии. Според това правило „държавата, в която работникът или служителят в изпълнение на договора обичайно осъществява своята работа“ е тази, в която или от която, предвид всички обстоятелства, с които се характеризира посочената дейност, работникът или служителят изпълнява основната част от задълженията си към своя работодател(35).
37.      За да даде насоки на националната юрисдикция при прилагането на посоченото правило, като отчита спецификата на трудовите правоотношения в транспортния сектор, Съдът посочва няколко признака, които може да бъдат взети предвид при прилагането на член 6, параграф 2, буква a) от Римската конвенция. По-конкретно, националната юрисдикция трябва да установи в коя държава се намира мястото, от което работникът или служителят осъществява своята транспортна дейност, получава инструкциите за своята дейност и организира работата си, както и мястото, където се намират неговите оръдия на труда. Тя трябва също да провери кои са местата, където главно се извършва транспортът, местата на разтоварване на стоките, както и мястото, където работникът или служителят се прибира след осъществяване на дейността(36).
38.      Според мен този „метод, основан на определени признаци“, представлява важен аспект за разбиране на значението на понятие като „мястото, където или от което [работникът или служителят] обичайно осъществява дейността си“ при прилагането му в конкретен случай. Според Съда посоченият метод позволява не само да бъдат отразени по-добре действителните правоотношения — тъй като налага да се вземат предвид всички характеризиращи дейността на работника или служителя обстоятелства — но и да бъде предотвратена възможността това понятие да се използва като средство за постигане на определени цели и за осъществяване на стратегии за заобикаляне(37).
39.      Освен това следва да се посочи, че за да установи изложеното по-горе принципно правило(38), Съдът се основава на практиката си относно член 5, точка 1 от Брюкселската конвенция(39). Всъщност не трябва да се забравя, че по делата, във връзка с които е утвърдена тази практика, става въпрос за работник или служител, който осъществява професионалната си дейност в няколко държави, но в една от тези държави, в която е местоживеенето му, притежава офис, от който организира работата си за сметка на своя работодател и където се връща след всяко служебно пътуване в чужбина. Поради това за целите на конкретното определяне на мястото, на което работникът или служителят „осъществява обичайно своята работа“, Съдът постановява, че става въпрос за мястото, от което работникът или служителят изпълнява основната част от задълженията си към своя работодател или в което е установил реалния център на професионалната си дейност(40).
40.      Впрочем бих искал да припомня, че изразът „от която“ е добавен в член 8, параграф 2 от Регламента „Рим I“(41) при преобразуването на Римската конвенция в регламент(42). По този начин с посочения нов израз законодателят на Съюза инкорпорира практиката на Съда по член 5, точка 1 от Брюкселската конвенция в този регламент(43).
41.      При все това следва да се отбележи, че в практиката си по член 5, точка 1 от Брюкселската конвенция във връзка с трудови договори, чието изпълнение е на територията на няколко държави, Съдът е следвало да се произнесе и по друго положение, при което от многото съответни места не е било възможно да се установи нито едно място като мястото, на което или от което работникът или служителят осъществява професионалната си дейност. Такъв е случаят в решение Weber.
б)      По решение Weber: времевият критерий
42.      По делото, по което е постановено решение Weber, по-специално се поставя въпросът трябва ли, за да се определи дали даден работник или служител „обичайно“ осъществява работата си в договаряща държава, да се вземе предвид „цялата продължителност“ на трудовото правоотношение, или само последният период от него(44).
43.      Първоначално Съдът прави разлика между делото, което му е поставено за разглеждане, и делата, по които са постановени решения Mulox IBC и Rutten, при които, обратно на това дело, в една от договарящите държави работникът или служителят има офис, представляващ реалният център на професионалната му дейност и от който той изпълнява основната част от задълженията си към своя работодател(45). Предвид тези разлики Съдът приема, че практиката, утвърдена въз основа на тези решения, не би могла да се транспонира изцяло във връзка с посоченото дело(46). Съдът обаче посочва, че тази съдебна практика продължава да е релевантна, доколкото тя предполага, че когато става въпрос за трудов договор, задълженията по който се изпълняват на територията на няколко договарящи държави, член 5, точка 1 от Брюкселската конвенция трябва да се тълкува в смисъл, че той визира мястото, където или от което работникът или служителят фактически изпълнява основната част от задълженията си към своя работодател, предвид всички обстоятелства в конкретния случай(47).
44.      Впоследствие, поради тези различни обстоятелства, Съдът уточнява, че релевантният критерий, който следва да се вземе предвид при определянето на обичайното място на работа по смисъла на тази разпоредба, по принцип е мястото, където работникът или служителят е отработил по-голямата част от работното си време за сметка на своя работодател(48). Поради това Съдът постановява, че при липса на други критерии
това е мястото, където работникът или служителят е отработил по-голямата част от своето работно време(49).
45.      Следва да се посочи, че според Съда този времеви критерий, основан на съответната продължителност на труда, положен в различните посочени договарящи държави, логично предполага целият период на заетост на работника или служителя да се вземе предвид за определяне на мястото, където работникът или служителят е осъществявал най-значителната част от дейността си като наето лице и което в такъв случай заема централно място в неговото договорно отношение с работодателя(50). Така Съдът постановява, че когато става въпрос за трудов договор, по силата на който работникът или служителят упражнява една и съща дейност в полза на своя работодател в повече от една договаряща държава, за да се определи мястото, където съответното лице обичайно осъществява своята работа, по принцип трябва да се вземе предвид цялата продължителност на трудовото правоотношение(51).
46.      Във връзка с това ми се струва важно да подчертая, че при все това Съдът предвижда условие, което на пръв поглед би могло да изглежда като изключение от правилото на времевия критерий, според което обичайното място на работа е това, където работникът или служителят е отработил най-голямата част от своето работно време. Считам обаче, че не става въпрос за изключение, а по-скоро за прилагането на този времеви критерий от Съда в специална хипотеза. Всъщност той уточнява, че последният период на работа следва да се вземе предвид, когато, след като е полагал труд на определено място през определен период от време, работникът или служителят впоследствие упражнява трайно дейността си на друго място, тъй като според ясната воля на страните това място трябва да се превърне в ново обичайно място на работа(52). Така при липсата на реален център на професионалната дейност на работника или служителя установеният от Съда в това решение времеви критерий е основан на принципно правило, чието прилагане може да се изключи само в хипотезата, при която, като се имат предвид фактическите обстоятелства в конкретния случай, предметът на разглеждания спор е в по-тясна връзка с друго място на работа(53). Ще се върна по-нататък към този времеви критерий, който е от особено значение при разглеждането на преюдициалния въпрос(54).
47.      За да обобщя тази част от анализа си, държа да припомня, на първо място, че за да установи принципното правило, че държавата, в която работникът или служителят в изпълнение на договора обичайно осъществява своята работа, е тази, където или от която, предвид всички обстоятелства, с които се характеризира посочената дейност, работникът или служителят изпълнява основната част от задълженията си към своя работодател, Съдът се основава в точка 50 от решение Koelzsch на своята практика, произтичаща от решения Mulox IBC(55) и Rutten(56). Както вече беше обяснено, впоследствие това правило е потвърдено в точки 49 и 50 от решение Weber(57). От изложеното следва, че проверката на посоченото правило представлява отправна точка при преценката от националните юрисдикции във всички случаи като разглеждания, при които трудовият договор се изпълнява на територията на няколко договарящи държави.
48.      На второ място, както вече беше посочено по-горе, за да определи държавата, която може да се счита за „мястото, където или от което“ работникът или служителят изпълнява основната част от задълженията си към своя работодател, Съдът установява качествен(58)и времеви(59) критерий, които националните юрисдикции(60) трябва да вземат предвид. При все това, макар според Съда по принцип времевият критерий да трябва да отчита целия период на заетост на работника или служителя при неговия работодател, Съдът предвижда прилагането на този времеви критерий в специалната хипотеза, при която разглежданият предмет на спора има „по-тесни връзки с друго място на работа“(61). В такъв случай при преценката си националната юрисдикция(62) следва да вземе предвид последния период на работа, а не целия период на заетост(63).
49.      Поради това тази съдебна практика трябва да се вземе предвид при преценката на настоящото дело.
2.      По последиците, които следва да се изведат от анализа на съдебната практика за настоящото дело
50.      На този етап от разсъжденията бих искал да отбележа, че от доводите, изложени от страните в главното производство и от заинтересованите лица, се установява, че въпросът на запитващата юрисдикция, изглежда, се намира в пресечната точка на две a priori различни линии в съдебната практика. При все това след направения по-горе анализ, въпреки привидната разлика между тях, тези два подхода се вписват в една и съща единствена линия на съдебната практика, при която Съдът установява принципно правило, основано на отчитането на качествения и времевия критерий за неговото прилагане. Във връзка с това следва да се припомни, че националните юрисдикции трябва да вземат предвид качествения критерий, който е от решаващо значение. При липсата на качествени аспекти обаче или когато те не са достатъчно точни, става релевантен времевият критерий. Впрочем тези два критерия може да съвпадат и да се допълват(64). При всички случаи, националните юрисдикции трябва да се съобразяват с принципа на близост и на защита на работниците или служителите.
51.      Освен това държа да посоча, че доколкото трудовото правоотношение има траен характер, обстоятелствата, с които се характеризира това правоотношение, като полаганият труд, мястото на полагане на труд или трудовото възнаграждение, може да се променят. По-специално, в случай на трансгранична заетост държавата, в която работникът или служителят „обичайно осъществява своята работа“, също може да се промени в зависимост от изменението на обективните обстоятелства(65). С други думи, приложимото право при липса на избор на страните може да се промени поради самото естество на трудовото правоотношение, което продължава във времето. При все това, като се има предвид, че една от целите на Римската конвенция е да се засили доверието в стабилността на отношенията между страните по договора, промяната на приложимото право, която произтича от изменението на фактическите обстоятелства, също трябва да следва от ясната воля на страните. Всъщност тази промяна не трябва да се отразява на правните отношения, възникнали преди посочената промяна, така че, rationae temporis, спорът продължава да се урежда от правото, приложимо към момента на настъпване на тези обстоятелства (tempus regit actum).
52.      Предвид изложеното по-горе, основният въпрос, който се поставя, е кой е релевантният критерий в случая, за да се установи in concreto моментът на възникване на предмета на спора, за да се определи мястото, на което работникът или служителят обичайно е осъществявал своята работа, а оттам — и приложимото право при липсата на избор на страните.
53.      В случая, видно от акта за преюдициално запитване, Locatrans е уведомило наетото лице, че в резултат на анализа на дейността му през последните 18 месеца е установено, че той извършва значителна част от дейността си като наето лице по трудово правоотношение във Франция и поради това би трябвало да бъде включен във френската система за социална сигурност. Поради това според запитващата юрисдикция през този предшестващ края на трудовото правоотношение период работникът трайно осъществява дейността си само във Франция. При това положение според мен може да се твърди, че такава промяна или такова изменение в положението на работника, които водят до трайното осъществяване на дейността само в една договаряща държава, което запитващата юрисдикция следва да провери, спадат към прилагането на времевия критерий, както е формулиран от Съда в точки 53 и 54 от решение Weber. От изложеното следва, че обратно на твърденията на Locatrans, доколкото относимите факти са настъпили в края на действието на договора, отчитането на целия период на заетост на работника в случая не би било релевантно.
54.      Във връзка с това подкрепям становището на Комисията, че по дело като разглежданото в главното производство, при което оспорването на работника се отнася до прекратяването на договора и при което фактите, които са от значение, за да се прецени това оспорване, са настъпили в края на неговото действие, следва да се вземе предвид последният период на работа(66) по следните причини.
55.      На първо място, струва ми се важно да подчертая, че при прилагането от националните юрисдикции на най-релевантния критерий (независимо дали качествен, или времеви), за да се определи мястото, където работникът или служителят обичайно осъществява своята работа, трябва да се вземе предвид целта на член 6 от Римската конвенция да се гарантира подходяща защита на работника или служителя. Ето защо спазването на предвидените в правото на държавата, в която работникът или служителят осъществява професионалната си дейност, правила за закрила на труда трябва да бъде гарантирано, доколкото е възможно(67).  Както обаче с основание подчертава Комисията, тази цел би могла да се постигне изцяло само ако при трайно изменение или трайна промяна на държавата на обичайно осъществяване на работата се промени и приложимото право(68).
56.      На второ място, това тълкуване ми се струва съвместимо с целта на Римската конвенция, която има за цел да повиши равнището на правна сигурност, като засили доверието в стабилността на отношенията между страните по договора(69). Според мен става въпрос не за принципно поставяне на критерия за мястото на обичайно осъществяване на работата в зависимост от последното място, където е полаган трудът, а по-скоро в рамките на метода, основан на определени признаци, да се приложи времевият критерий, който се отнася до „последния период“, като се има предвид, че предмет на оспорването на работника е прекратяването на договора. При това положение правилното прилагане на този времеви критерий не би трябвало да води до непредвидимост за страните. Припомням, че моментът, от който това последно място може да се счита за обичайното място за осъществяване на работата, зависи от предвидените в решение Weber условия(70).
57.      На трето място, посоченото тълкуване позволява зачитането на съответствието между член 5 от Брюкселската конвенция и член 6 от Римската конвенция (forum и ius)(71). Всъщност юрисдикцията по мястото, където (или от което) работникът или служителят обичайно осъществява своята работа (или евентуално по последното място, където той обичайно осъществява своята работа)(72), по принцип ще бъде компетентна да разглежда споровете, произтичащи от трудови договори. Същевременно тази юрисдикция ще прилага повелителните норми на собственото си право (lex loci laboris)(73). В това отношение фактът, че прилагането на този времеви критерий, свързан с „последния период“, се определя от предмета на спора, от разположението на относимите факти във времето и от ясната воля на страните, позволява да се уреди положението, при което се прилага едновременно правото на няколко държави.
V.      Заключение
58.      С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на поставения от Cour de Cassation — chambre sociale (Касационен съд, Отделение по трудови и осигурителни спорове, Франция) преюдициален въпрос да се отговори по следния начин:
„Член 6, параграф 2, буква a) от Конвенцията за приложимото право към договорните задължения, открита за подписване в Рим на 19 юни 1980 година, трябва да се тълкува в смисъл, че в хипотеза, в която, от една страна, работник или служител първоначално е осъществявал една и съща дейност в полза на своя работодател в няколко държави, а впоследствие, през последния период преди прекратяване на трудовото правоотношение, трайно е осъществявал дейността си в една-единствена държава, която съгласно ясната воля на страните трябва да се превърне в ново обичайно място на работа, и от друга страна, предмет на оспорването от този работник или служител е прекратяването на договора, за да се определи мястото, където посоченият работник или служител обичайно е осъществявал своята работа, а оттам — и приложимото право при липсата на избор на страните, следва да се вземе предвид последният период на работа“.
1      Език на оригиналния текст: френски.
2      Конвенция за приложимото право към договорните задължения, открита за подписване в Рим на 19 юни 1980 година (ОВ L 266, 1980 г., стр. 1, OB L 347, 29.12.2007 г., стр. 3, наричана по-нататък „Римската конвенция“). Като се има предвид датата, на която е сключен трудовият договор, той продължава да се урежда от тази конвенция.
3      Член 4 от Римската конвенция предвижда общ механизъм, който дава възможност да се определи приложимото право към договор при липса на избор на страните.
4      Вж. решение от 15 март 2011 г. (C‑29/10, наричано по-нататък „решение Koelzsch“, EU:C:2011:151, т. 40, 46 и 50 и диспозитивът).
5      Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 година относно приложимото право към договорни задължения (Рим I) (ОВ L 177, стр. 6, наричан по-нататък „Регламентът „Рим I“). Този регламент заменя Римската конвенция и се прилага за договорите, сключени, считано от 17 декември 2009 г. Поради това, доколкото спорният договор е сключен на 15 октомври 2002 г., тази конвенция е приложима ratione temporis към спора в главното производство.
6      Брюкселска конвенция от 27 септември 1968 г. относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (ОВ L 299, 1972 г., стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3), изменена с Конвенция от 29 ноември 1996 година относно присъединяването на Република Австрия, Република Финландия и Кралство Швеция (ОВ C 15, 1997 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 11, стр. 164, наричана по-нататък „Брюкселската конвенция“).
7      Регламент на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74, наричан по-нататък „Регламентът „Брюксел I“). Този регламент отменя Брюкселската конвенция. Регламентът „Брюксел I“ е отменен и заменен с Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1, наричан по-нататък „Регламентът „Брюксел Ia“). Член 19 от Регламента „Брюксел I“ понастоящем е член 21 от Регламента „Брюксел Ia“.
8      Вж. точки 40, 46 и 50 и диспозитива на това решение.
9      Вж. решение от 27 февруари 2002 г. (C‑37/00, наричано по-нататък „решение Weber“, EU:C:2002:122, т. 54 и 58).
10      Точки 40 и 46 от това решение.
11      Диспозитив 2 от това решение.
12      Член 1, параграф 1 от Римската конвенция предвижда, че „разпоредбите на настоящата конвенция се прилагат към договорните отношения, при всяка ситуация, съдържаща колизия между правото на различни държави“.
13      Всъщност ES изтъква, че е осъществявал транспортната си дейност на няколко места, като същевременно е поддържал значителна връзка с Франция, държавата си на пребиваване, като неговият работодател констатира това съществуващо по-рано фактическо положение в края на трудовото правоотношение. Във връзка с това е достатъчно да се припомни, от една страна, че в рамките на процедурата по сътрудничество, установена в член 267 ДФЕС, задължение на националната юрисдикция, а не на Съда е да установи фактите, които са в основата на спора, и да определи последиците им за решението, което следва да постанови. От друга страна, в рамките на разпределението на правомощията между юрисдикциите на Съюза и националните съдилища Съдът трябва да вземе предвид фактическия и правен контекст, в който се вписват преюдициалните въпроси, така както е очертан с акта за преюдициално запитване (вж. по-специално решение от 7 юни 2018 г., Scotch Whisky Association (C‑44/17, EU:C:2018:415, т. 24 и цитираната съдебна практика).
14      Вж. решение от 6 октомври 2009 г., ICF (C‑133/08, EU:C:2009:617, т. 22 и 23).
15      Във връзка с това следва да се припомни, че съображение 7 от Регламента „Рим I“ предвижда, че „[п]редметът и разпоредбите на настоящия регламент следва да са в съответствие с [Регламент „Брюксел I“] и Регламент (ЕО) № 864/2007 на Европейския парламент и на Съвета от 11 юли 2007 г. относно приложимото право към извъндоговорни задължения („Рим II“)“. Освен това съгласно съображение 7 от Регламента „Рим II“ „[п]редметът и разпоредбите на настоящия регламент следва да са в съответствие с [Регламент „Брюксел I“] и актовете, уреждащи приложимото право към договорни задължения“ (курсивът е мой). Ето защо от изложеното се установява необходимост да се гарантира както съгласуването на текстовете на международното частно право на Съюза, така и съответствието на приложното поле на някои разпоредби от тези текстове; вж. по-специално Gaudemet-Tallon, H. Fasc. 337: Convention de Rome du 19 juin 1980 et règlement „Rome I“ du 17 juin 2008 — Champ d’application — Clauses générales.  — JurisClasseur Commercial, 2023, 1—39, по-специално параграф 81, и Szpunar, M. Droit international privé de l’Union: cohérence des champs d’application et/ou des solutions? — Revue critique du Droit International Privé, № 3, 2018, 573—582.
16      Доклад относно Конвенцията за приложимото право към договорните задължения на Mario Giuliano — професор в Университета в Милано, и на Paul Lagarde — професор в Университета „Париж I“ (ОВ C 282, 1980 г., стр. 1, наричан по-нататък „докладът Giuliano и Lagarde“).
17      Вж. в този смисъл решения от 6 октомври 2009 г., ICF (C‑133/08, EU:C:2009:617, т. 24 и 25), и от 14 септември 2023 г., Diamond Resorts Europe и др. (C‑632/21, EU:C:2023:671, т. 67 и 69).
18      Вж. решение от 6 октомври 2009 г., ICF (C‑133/08, EU:C:2009:617, т. 25).
19      Според авторите в доктрината член 8 от Регламент „Рим I“ по същество възпроизвежда член 6 от Римската конвенция, а именно възможността да се избира приложимото право, без обаче това да засяга защитата, гарантирана с разпоредбите на обективно приложимото право, което обикновено е правото на държавата по мястото на обичайно осъществяване на работата или при липсата на такава, държавата, в която се намира мястото на стопанска дейност, чрез което работникът или служителят е бил нает, освен ако евентуално не бъде приведена в действие клаузата за изключване. Вж. по-специално Lagarde, P., A. Tenenbaum. De la convention de Rome au règlement Rome I. — Revue critique de droit international privé, 2008, 727—780, по-специално параграф 18. Вж. също Palao Moreno, G. „Article 8“, Commentary on the Rome I Regulation. — In: Magnus, U., P. Mankowski (eds.). Cologne: Verlag Dr. Otto Schmidt, 2017, vol. 22, 577—599, по-специално стр. 586, т. 7.
20      Вж. докладa Giuliano и Lagarde, стр. 25.
21      Следва да се припомни, че по този начин член 6 от Римската конвенция ограничава свободата на избор на страните на приложимо право, прогласена в член 3 от тази конвенция. С други думи, макар правото, приложимо по силата на параграф 2, да предоставя на работниците по-голяма защита, отколкото тази, произтичаща от избраното от страните право, тези разпоредби изключват прилагането на съответните разпоредби от избраното право и се прилагат вместо тях. Вж. докладa Giuliano и Lagarde, стр. 25. Поради това разпоредбите от избраното право трябва да се съчетават с повелителните разпоредби на обективно приложимото право при липсата на избор, ако те са по-благоприятни за работника или служителя. Вж. в този смисъл Palao Moreno, G. „Article 8“, Commentary on the Rome I Regulation. — In: Magnus, U. P. Mankowski (eds.), op. cit., p. 586, по-специално т. 6.
22      Следва да се припомни, че Съдът вече е посочил, че „волята на законодателя е да установи йерархия на критериите, които следва да се вземат предвид при определянето на приложимото право за трудовия договор“, тоест между точки a) и б) от параграф 2 на член 6 от Римската конвенция. По-специално, Съдът приема във връзка с това, че „за целите на определянето на приложимото право трябва да се прилага с предимство критерият за привързване на разглеждания в главното производство трудов договор към мястото, в което работникът обичайно осъществява работата си, и че прилагането на този критерий изключва прилагането на субсидиарния критерий за мястото на дейност на работодателя, който е наел работника или служителя“ (вж. решение от 15 декември 2011 г., Voogsgeerd (C‑384/10, наричано по-нататък „решение Voogsgeerd“, EU:C:2011:842, т. 32 и 34); що се отнася до морския транспорт, вж. точка 38 от това решение. Такава йерархия е приложима и по отношение на параграфи 2 и 3 на член 8 от Регламент „Рим I“ и в двата случая според Съда тя води до запазване на широко тълкуване на критерия за държавата, в която работникът обичайно осъществява своята работа, докато критерият за работодателя, който е наел на работа работника или служителя, може да се приложи само ако съдът не може да определи държавата, където обичайно се извършва работата (вж. в този смисъл и т. 33—35 и цитираната съдебна практика в посоченото решение).
23      Що се отнася до този правен контекст, вж. решение Koelzsch (т. 33—36).
24      Следва да се припомни, че делото, по което е постановено това решение, се отнася до уволнението на шофьор на тежкотоварни камиони за международни превози, с местоживеене в Германия, нает от люксембургско дружество, самото то дъщерно дружество на датско дружество. Той е осигурен по люксембургската социалноосигурителна схема. Предметът на дейност на това дъщерно дружество е превоз на цветя и други растения от Дания към различни местоназначения — главно в Германия, но и в други европейски страни, с камиони, регистрирани в Люксембург и домуващи в Германия, където посоченото дъщерно дружество обаче няма нито седалище, нито офиси. Вж. решение Koelzsch (т. 13—16).
25      Припомням, че според Съда това понятие трябва да се тълкува самостоятелно, в смисъл че съдържанието и обхватът на тази стълкновителна норма трябва да бъдат установени по единни и самостоятелни критерии, за да се гарантира пълната ефективност на Римската конвенция с оглед на преследваните от нея цели. Вж. в този смисъл решение Koelzsch (т. 32 и цитираната съдебна практика).
26      Вж. решение Koelzsch (т. 33 и цитираната съдебна практика). Вж. в този смисъл точка 25 от настоящото заключение. Обратно, що се отнася до вземането предвид на съответните разпоредби от Римската конвенция при самостоятелното тълкуване на понятието, съдържащо се в член 19, точка 2 от Регламент „Брюксел I“, вж. в областта на въздушния транспорт решение от 14 септември 2017 г., Nogueira и др. (C‑168/16 и C‑169/16, наричано по-нататък „решение Nogueira и др.“, EU:C:2017:688, т. 55 и 56).
27      Вж. решения от 9 януари 1997 г., Rutten (C‑383/95, наричано по-нататък „решение Rutten“, EU:C:1997:7, т. 22), и от 10 април 2003 г., Pugliese (C‑437/00, EU:C:2003:219, т. 18).
28      Вж. решение Koelzsch (т. 41 и цитираната съдебна практика).
29      Във връзка с това Съдът уточнява, че работникът или служителят упражнява икономическата и социалната си дейност в първата държава и професионалната и политическата среда влияят на трудовата дейност. Ето защо спазването на предвидените в правото на тази държава правила за закрила на труда трябва да бъде гарантирано, доколкото е възможно. Вж. решение Koelzsch (т. 42).
30      Във връзка с това в заключението си по дело Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2010:789, т. 83) генерален адвокат Trstenjak подчертава, че „не е възможно да се тръгне от общо предположение, че всички еднакви или сравними понятия трябва да се тълкуват единно; обратно, необходимо е въпросът за единното тълкуване винаги да се разглежда в рамките на всеки отделен случай“.
31      Вж. решение Koelzsch (т. 45).
32      Вж. бележка под линия 22 от настоящото заключение.
33      Вж. решение Koelzsch (т. 48). Във връзка с това вж. заключението на генерален адвокат Trstenjak по дело Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2010:789, т. 93—96).
34      Вж. решение Koelzsch (т. 50).
35      Важно е да се отбележи, че в основата на преценката на националната юрисдикция трябва да бъде дейността на работника или служителя, а не тази на работодателя: вж. van Calster, G. European Private International Law. Bloomsbury, 2016, p. 111.
36      Вж. решение Koelzsch (т. 49). Същите признаци са взети предвид от Съда в особения случай на сектора на морския транспорт (вж. решение Voogsgeerd (т. 38). В специфичния случай на сектора на въздушния превоз Съдът приема, че трябва да се вземе предвид и мястото, където са базирани самолетите, на които обичайно се осъществява дейността (вж. решение Nogueira и др. (т. 64).
37      Вж. решение Nogueira и др. (т. 62 и цитираната съдебна практика).
38      Вж. точка 36 от настоящото заключение.
39      Този член става член 19, параграф 2 от Регламент „Брюксел I“, той самият впоследствие е член 21, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент „Брюксел Ia“. Следва да се припомни, че думата „откъдето“ не е добавена от законодателя на Съюза в първата разпоредба, при приемането на Регламент „Брюксел I“, а във втората разпоредба, при приемането на Регламент „Брюксел Ia“.
40      Вж., що се отнася до работници, осъществяващи дейност по търговско представителство в няколко държави, решения от 13 юли 1993 г., Mulox IBC (C‑125/92, наричано по-нататък „решение Mulox IBC“, EU:C:1993:306, т. 25 и 26), и Rutten (т. 25 и 27). Припомням, че в първото от тези решения Съдът се произнася за първи път по случая на работник или служител, който полага труд в няколко договарящи държави.
41      Член 8, параграф 2 от Регламент „Рим I“ гласи, че „[д]околкото приложимото право към индивидуалния трудов договор не е избрано от страните, договорът се урежда от правото на държавата, в която или, при липса на такава — от която работникът обичайно полага своя труд по изпълнение на договора“. Курсивът е мой.
42      Както посочват авторите в доктрината, целта на това уточнение е да бъдат защитени по-добре работниците или служителите, за които изпълнението на работата налага много пътуване, какъвто е случаят на персонала в секторите на международния въздушен или морски превоз, доколкото този персонал често е базиран на постоянно работно място. Вж. в този смисъл Francq, S. Le règlement Rome I sur la loi applicable aux obligations contractuelles. De quelques changements… — Journal du droit international (Clunet), 2009, vol. 36, № 1, 41—69. Според генерален адвокат Trstenjak това изменение е важно, тъй като по-специално показва, че тази разпоредба трябва да се тълкува широко; вж. заключението ѝ по дело Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2010:789, т. 77).
43      Вж. в това отношение бележка под линия 40 от настоящото заключение.
44      Точка 26 от това решение. Следва да се припомни, че по това дело става въпрос за работник готвач, назначен последователно от своя работодател на морски съоръжения, разположени на прилежащия към Нидерландия континентален шелф, а впоследствие в датски териториални води.
45      Вж. точка 39 от настоящото заключение. Всъщност г‑н Weber няма в една от съответните договарящи държави офис, който да представлява „реалният център на професионалната му дейност и от който той да изпълнява основната част от задълженията си към своя работодател“. Вж. решение Weber (т. 48).
46      Вж. решение Weber (т. 49).
47      Вж. решение Weber (т. 49 и т. 2 от диспозитива).
48      Вж. решение Weber (т. 50). Във връзка с това Съдът е постановил, че в такава хипотеза, при която работникът или служителят през целия разглеждан период на полагане на труд осъществява непрекъснато една и съща професионална дейност в полза на своя работодател, качественият критерий, изведен от естеството и значимостта на извършваната работа на различни места в договарящите държави, няма никакво значение; вж. решение Weber  (т. 51).
49      Вж. решение Weber (т. 58 и т. 2 от диспозитива). Следва да се припомни, че времевият критерий се появява още в по-ранната му практика, съчетан със качествен критерий, при който се отчита наличието на офис, от който работникът или служителят организира професионалната си дейност; вж. в това отношение решение Rutten (т. 27).
50      Вж. решение Weber (т. 52).
51      Вж. решение Weber (т. 58 и т. 2 от диспозитива).
52      Вж. решение Weber (т. 54).
53      Вж. решение Weber (т. 53 и 58 и т. 2 от диспозитива). Що се отнася до точка 53 от това решение, държа да подчертая, че използваният от Съда израз „е в по-тесни връзки с друго място на работа“ не трябва да се смесва с клаузата за изключване на подсъдност, съдържаща се в последното изречение на член 6, параграф 2 от Римската конвенция. Следва да се припомни, че в посоченото решение Съдът тълкува член 5, точка 1 от Брюкселската конвенция, която не предвижда такава клауза за изключване на правилата за подсъдността.
54      Във връзка с това вж. точки 48 и 50—57 от настоящото заключение.
55      Точки 24—26 от това решение.
56      Точки 23 и 27 от това решение. Вж. точка 43 от настоящото заключение.
57      Вж. точка 43 от настоящото заключение.
58      Този критерий е изведен от естеството и значимостта на работата, осъществявана на различни места в договарящите държави, в случай че може да се установи реален център на дейността на работника или служителя. Вж. в този смисъл решение Koelzsch (т. 48—50).
59      Този критерий е изведен от съответната продължителност на времето, през което е полаган труд във всяка договаряща държава, приложим, когато през целия разглеждан период на работа работникът или служителят е осъществявал една и съща дейност в полза на своя работодател. Вж. в този смисъл решение Weber (т. 51 и 52)
60      Вж. точки 37 и 44 от настоящото заключение.
61      Този израз, който не трябва да се смесва с клаузата за изключване на подсъдност, съдържаща се в член 6, параграф 2 от Римската конвенция (вж. бележка под линия 53 от настоящото заключение), изглежда, се основава на точка 25 от решение Mulox IBC: „националната юрисдикция би могла да вземе предвид факта, че към момента на възникване на висящия пред нея спор работникът или служителят е осъществявал работата си изключително на територията на тази договаряща държава“.
62      Вж. в този смисъл решение Weber (т. 53 и 54).
63      С оглед на изложеното ми се струва важно да отбележа, че ако предметът на оспорването е свързан с началото на трудовото правоотношение, например когато става въпрос за обезщетяване на работника или служителя за обстоятелства, настъпили в началото на договорното правоотношение, именно този период трябва да се вземе предвид от националната юрисдикция при преценката на обичайното място на работа.
64      Това би била например хипотезата, при която основната част от задълженията на работника или служителя са осъществявани в продължение на дванадесет месеца в една държава, а след това шест месеца в друга.
65      Вж. а contrario, що се отнася до член 6, параграф 1, буква б) от Регламент „Рим I“, заключението ми по дело Liechtensteinische Landesbank (Österreich) (C‑279/24, EU:C:2025:380, т. 53).
66      Този времеви критерий би могъл да се съчетае с качествения критерий поради факта, че през същия период работникът или служителят е включен към френската схема за социална сигурност от своя работодател. Вж. бележка под линия 48 от настоящото заключение.
67      Вж. решение Koelzsch (т. 42) и бележка под линия 29 от настоящото заключение.
68      Всъщност, както с основание подчертава Комисията, тази цел не би била гарантирана, ако работникът или служителят по делото в главното производство не се ползваше от предоставяните от френското право форми на защита във връзка с прекратяване на договорите по същия начин, както друг работник, който е щял да бъде нает на работа само година и половина преди прекратяването на договора и който през същия този период от година и половина е щял да осъществи повече от половината от своята работа във Франция.
69      Вж. решение от 6 октомври 2009 г., ICF (C‑133/08, EU:C:2009:617, т. 23 и 44).
70      Съдът предвижда три условия: продължителността на дейността, осъществявана на определено място, трайното упражняване на тази дейност на различно място
и ясната воля на страните то да стане ново обичайно място на работа. Вж. решение Weber (т. 54 и точка 2 от диспозитива).
71      Вж. точка 28 и бележка под линия 15 от настоящото заключение.
72      Този критерий за привързване е предвиден в член 19, параграф 2, буква a) от Регламента „Брюксел I“, понастоящем член 21, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламента „Брюксел Ia“. Въпреки че посоченият критерий невинаги е приложим за установяване на приложимото право (tempus regit actum), forum и ius може да съвпадат, когато предметът на спора е свързан с края на трудовото правоотношение. Като се има предвид, че Регламентът „Брюксел I“ е влязъл в сила на 1 март 2002 г., тоест два дни след постановяването на решение Weber (т. 54), този критерий би могъл в приложение на тази съдебна практика да определи компетентния съд в хипотезата, при която предметът на спора се отнася до прекратяването на договора, при условие че има ясна воля на страните това „последно място“ да бъде стабилно и трайно.
73      Вж. заключението на генерален адвокат Trstenjak по дело Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2010:789, т. 81).