62023CJ0581
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
z 8. mája 2025 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Hospodárska súťaž – Kartely – Zákaz – Vertikálne dohody – Článok 101 odsek 3 ZFEÚ – Nariadenie (EÚ) č. 330/2010 – Skupinová výnimka – Článok 4 písm. b) bod i) – Závažné obmedzenie, ktoré vedie k odňatiu výhody skupinovej výnimky – Výnimka – Dohody o výhradnej distribúcii – Obmedzenie aktívneho predaja na výhradnom území – Pojem ‚dohoda‘ – Zhoda vôle dodávateľa a jeho kupujúcich – Dôkaz – Výhradné územie pridelené kupujúcemu – Neexistencia aktívneho predaja inými kupujúcimi na tomto území“
Vo veci C‑581/23,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Hof van beroep te Antwerpen (Odvolací súd Antverpy, Belgicko) z 13. septembra 2023 a doručený Súdnemu dvoru 21. septembra 2023, ktorý súvisí s konaním:
Beevers Kaas BV
proti
Albert Heijn België NV,
Koninklijke Ahold Delhaize NV,
Albert Heijn BV,
Ahold België BV,
za účasti:
B. A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono,
SÚDNY DVOR (druhá komora),
v zložení: predsedníčka druhej komory K. Jürimäe (spravodajkyňa), predseda Súdneho dvora K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu sudcu druhej komory, sudcovia M. Gavalec, Z. Csehi a F. Schalin,
generálna advokátka: L. Medina,
tajomník: A. Lamote, referentka,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. októbra 2024,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
Beevers Kaas BV, v zastúpení: J. Janssen a F. Petillion, advocaten,
–
Albert Heijn België NV, Koninklijke Ahold Delhaize NV, Albert Heijn BV a Ahold België BV, v zastúpení: H. Burez a M. Varga, advocaten,
–
B. A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono, v zastúpení: L. Bersou, J.‑P. Fierens a P. Goffinet, avocats, a L. Goddeau, advocaat,
–
belgická vláda, v zastúpení: A. De Brouwer, C. Jacob, C. Pochet a M. Van Regemorter, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: P. Berghe, N. Cambien a D. Viros, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 9. januára 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 písm. b) bodu i) nariadenia Komisie (EÚ) č. 330/2010 z 20. apríla 2010 o uplatňovaní článku 101 ods. 3 [ZFEÚ] na kategórie vertikálnych dohôd a zosúladených postupov (Ú. v. EÚ L 102, 2010, s. 1).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Beevers Kaas BV na jednej strane a spoločnosťami Albert Heijn België NV, Koninklijke Ahold Delhaize NV, Albert Heijn BV a Ahold België BV (ďalej spoločne len „spoločnosti Albert Heijn“) na druhej strane vo veci toho, že tieto posledné uvedené spoločnosti porušili dohodu o výhradnej distribúcii medzi spoločnosťami Beevers Kaas a B. A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono (ďalej len „Cono“) na distribúciu syra Beemster v Belgicku a Luxembursku (ďalej len „dohoda o výhradnej distribúcii dotknutá vo veci samej“).
Právny rámec
Právo Únie
3
Nariadenie č. 330/2010, o ktorom sa vnútroštátny súd domnieva, že sa uplatňuje na spor vo veci samej, nahradilo s účinnosťou od 1. júna 2010 nariadenie Komisie (ES) č. 2790/1999 z 22. decembra 1999 o uplatňovaní článku 81 ods. 3 [ES] na kategórie vertikálnych dohôd a zosúladených postupov (Ú. v. ES L 336, 1999, s. 21; Mim. vyd. 08/001, s. 364). Podľa článku 10 druhého odseku nariadenia č. 330/2010 toto nariadenie stratilo účinnosť 31. mája 2022.
4
Podľa článku 11 nariadenia Komisie (EÚ) 2022/720 z 10. mája 2022 o uplatňovaní článku 101 ods. 3 [ZFEÚ] na kategórie vertikálnych dohôd a zosúladených postupov (Ú. v. EÚ L 134, 2022, s. 4) toto nariadenie nadobudlo účinnosť 1. júna 2022 a stráca účinnosť 31. mája 2034.
Nariadenie č. 330/2010
5
Článok 2 nariadenia č. 330/2010 s názvom „Výnimka“ v odseku 1 uvádzal:
„Podľa článku 101 ods. 3 [ZFEÚ] a s výhradou ustanovení tohto nariadenia sa týmto vyhlasuje, že článok 101 ods. 1 [ZFEÚ] sa nevzťahuje na vertikálne dohody.
Táto výnimka platí v rozsahu, v akom takéto dohody obsahujú vertikálne obmedzenia.“
6
Článok 4 tohto nariadenia, nazvaný „Obmedzenia, ktoré vedú k odňatiu výhody skupinovej výnimky (závažné obmedzenia)“, stanovoval:
„Výnimka podľa článku 2 sa nevzťahuje na vertikálne dohody, ktoré priamo alebo nepriamo, samostatne alebo v kombinácii s inými faktormi pod kontrolou strán, majú za cieľ:
…
b)
obmedzenie územia alebo okruhu zákazníkov, na ktorom alebo ktorým môže kupujúci, ktorý je stranou dohody, predávať zmluvné tovary alebo služby, pričom týmto nie je dotknuté obmedzenie kupujúceho na miesto usadenia, a s výnimkou:
i)
obmedzenia aktívnych predajov na výhradnom území alebo výhradnej skupine zákazníkov, ktoré sú vyhradené pre dodávateľa alebo určené dodávateľom pre iného kupujúceho, ak takéto obmedzenie neohraničuje predaje zákazníkov kupujúceho,
…“
Usmernenia z roku 2010
7
Európska komisia súčasne s prijatím nariadenia č. 330/2010 uverejnila usmernenia o vertikálnych obmedzeniach (Ú. v. EÚ C 130, 2010, s. 1, ďalej len „usmernenia z roku 2010“).
8
Podľa odseku 25 usmernení z roku 2010:
„Definícia vertikálnych dohôd uvedená v odseku 24 má štyri základné prvky:
a)
nariadenie o skupinovej výnimke sa uplatňuje na dohody a zosúladené postupy. Nariadenie o skupinovej výnimke sa neuplatňuje na jednostranné konanie príslušného podniku. Takéto jednostranné konanie môže patriť do pôsobnosti článku 102, ktorý zakazuje zneužívanie dominantného postavenia. Na to, aby existovala dohoda v zmysle článku 101 [ZFEÚ] stačí, aby strany vyjadrili svoj spoločný úmysel správať sa na trhu určitým spôsobom. Forma, akou je ich úmysel vyjadrený, nie je relevantná, pokiaľ predstavuje vierohodné vyjadrenie úmyslu strán. V prípade, keď neexistuje žiadna výslovná dohoda vyjadrujúca zosúladenie ich vôle, Komisia bude musieť preukázať, že jednostranná politika jednej strany sa deje so súhlasom druhej strany. Pri vertikálnych dohodách existujú dva spôsoby, ako možno preukázať súhlas s určitou jednostrannou politikou. Po prvé, súhlas možno dedukovať z právomocí uložených stranám vo vopred spísanej všeobecnej dohode. Ak klauzuly dohody vypracovanej vopred ustanovujú alebo splnomocňujú jednu zmluvnú stranu, aby následne prijala určitú jednostrannú politiku, ktorá bude záväzná pre druhú zmluvnú stranu, na základe toho sa dá preukázať súhlas druhej zmluvnej strany s touto politikou… Po druhé, ak neexistuje takýto výslovný súhlas, Komisia môže preukázať existenciu tichého súhlasu. Na tento účel je nevyhnutné najprv preukázať, že jedna zmluvná strana si vyžaduje, priamo alebo nepriamo, spoluprácu druhej strany pri vykonávaní svojej jednostrannej politiky a potom, že druhá zmluvná strana splnila túto požiadavku tým, že uplatňovala túto jednostrannú politiku v praxi… Napríklad, ak po oznámení dodávateľa o jednostrannom znížení dodávok s cieľom predísť paralelnému obchodu, distribútori okamžite znížia svoje objednávky a prestanú sa podieľať na paralelnom obchode, potom títo distribútori ticho súhlasia s jednostrannou politikou dodávateľa. K takémuto súhlasu však nie je možné dospieť vtedy, ak sa distribútori aj naďalej podieľajú na paralelnom obchode, alebo ak sa usilujú nájsť nové spôsoby, ako sa podieľať na paralelnom obchode. Podobne, v prípade vertikálnych dohôd možno tichý súhlas dedukovať z úrovne nátlaku, ktorý vykonáva jedna strana, aby nanútila svoju jednostrannú politiku druhej strane resp. stranám dohody spolu s celým radom distribútorov, ktorí v skutočnosti implementujú jednostrannú politiku dodávateľa v praxi. Napríklad systém monitorovania a pokút zavedený dodávateľom na sankcionovanie tých distribútorov, ktorí nekonajú v súlade s jeho jednostrannou politikou, poukazuje na tichý súhlas s jednostrannou politikou dodávateľa, ak tento systém dodávateľovi umožňuje vykonávať túto politiku v praxi. Tieto dva spôsoby preukázania súhlasu opísané v tomto odseku sa môžu použiť súčasne,
…“
9
V odseku 51 usmernení z roku 2010 sa uvádza:
„V článku 4 písm. b) nariadenia [č. 330/2010] existujú štyri výnimky vo vzťahu k závažnému obmedzeniu. Prvá výnimka v článku 4 písm. b) bod [i]) umožňuje dodávateľovi obmedziť aktívne predaje kupujúcou stranou dohody na území alebo skupine zákazníkov, ktorá bola pridelená výhradne inému kupujúcemu, alebo ktorú si dodávateľ rezervoval pre seba. Územie alebo skupina zákazníkov sú výhradne pridelené, keď dodávateľ súhlasí s predajom svojho tovaru iba jednému distribútorovi na distribúciu na osobitnom území alebo osobitnej skupine zákazníkov a výhradný distribútor je chránený proti aktívnemu predaju na svojom území alebo jeho skupine zákazníkov všetkými ďalšími kupujúcimi dodávateľa v rámci [Európskej ú]nie, a to bez ohľadu na predaj uskutočňovaný dodávateľom. Dodávateľ môže kombinovať prideľovanie výhradného územia a výhradnej skupiny zákazníkov napríklad určením výhradného distribútora pre osobitnú skupinu zákazníkov na určitom území. Takáto ochrana výhradne pridelených území alebo skupín zákazníkov však musí pripustiť pasívne predaje na týchto územiach alebo pre tieto skupiny zákazníkov. Na účely uplatnenia článku 4 písm. b) nariadenia [č.o 330/2010] Komisia vykladá ‚aktívny‘ a ‚pasívny‘ predaj takto:
–
‚Aktívny‘ predaj znamená aktívny prístup k jednotlivým zákazníkom napríklad prostredníctvom priamej poštovej reklamy vrátane posielania nevyžiadaných e‑mailov alebo návštev, alebo aktívny prístup k určitej skupine zákazníkov alebo zákazníkom na určitom území prostredníctvom reklamy v médiách či na internete alebo inej reklamy konkrétne zameranej na túto skupinu zákazníkov alebo zákazníkov na tomto území. Za aktívny predaj skupine zákazníkov alebo zákazníkom na určitom území je považovaná aj reklama alebo iná propagačná činnosť, ktorá je atraktívna iba pre kupujúceho v prípade, že oslovuje (aj) túto špecifickú skupinu zákazníkov alebo zákazníkov na tomto území.
…“
Belgické právo
10
V článku VI.104 Wetboek van economisch recht (Hospodársky zákonník) sa stanovuje:
„Zakazuje sa akékoľvek konanie, ktoré je v rozpore s poctivými trhovými praktikami a ktorým podnik poškodí alebo môže poškodiť profesijné záujmy iného podniku alebo podnikov.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
11
Beevers Kaas je výhradným distribútorom syra Beemster v Belgicku, ktorý táto spoločnosť nakupuje od výrobcu Cono so sídlom v Holandsku.
12
Dňa 1. januára 1993 uzavreli Cono a Beevers Kaas dohodu o výhradnej distribúcii dotknutú vo veci samej.
13
Spoločnosti Albert Heijn prevádzkujú supermarkety v Belgicku a Holandsku. Kupujú syr Beemster, ktorý Cono vyrába pre trhy mimo Belgicka a Luxemburska.
14
Beevers Kaas vytýka spoločnostiam Albert Heijn, že sa ako tretie osoby podieľali na porušení dohody o výhradnej distribúcii dotknutej vo veci samej, čo podľa nej predstavuje porušenie článku VI.104 Hospodárskeho zákonníka. Toto porušenie má vyplývať z činností ďalšieho predaja, ktoré tieto spoločnosti vykonávali na belgickom území, hoci vedeli, že Cono a Beevers Kaas boli viazané zmluvou o výhradnej distribúcii.
15
Podľa názoru spoločností Albert Heijn sa im Beevers Kaas a Cono snažili uložiť zákaz ďalšieho predaja, čo je zakázané. Spoločnosti Albert Heijn sa teda domnievajú, že dohoda o výhradnej distribúcii dotknutá vo veci samej v rozsahu, v akom neukladá spoločnosti Cono povinnosť chrániť Beevers Kaas pred aktívnymi predajmi iných distribútorov, nespĺňa prísne podmienky práva hospodárskej súťaže na odôvodnenie zákazu ďalšieho predaja.
16
V rozsudku z 9. júla 2021 predseda Ondernemingsrechtbank Antwerpen (Obchodný súd Antverpy, Belgicko) zamietol žalobu, ktorú podala Beevers Kaas, ako nedôvodnú, pretože „zo žiadneho legislatívneho ani zmluvného ustanovenia nevyplýva, že by podniky mali zakázané odoberať tovar priamo v Holandsku od spoločnosti Cono a distribuovať [ho] v Belgicku“. Konkrétne sa v tomto rozsudku uvádzalo, že dohoda o výhradnej distribúcii dotknutá vo veci samej stanovovala len to, že Cono nemôže sama predávať tovar belgickým distribútorom. Výklad spoločnosti Beevers Kaas mal teda znamenať, že všetky podniky bez ohľadu na to, kde majú sídlo, musia dodržiavať túto dohodu a nepredávať v Belgicku syr Beemster vyrábaný spoločnosťou Cono. Rovnako by ani Beevers Kaas nemala žiadnu zmluvnú ochranu na svojom výhradnom distribučnom území v Belgicku pred aktívnym predajom zo strany iných kupujúcich, ktorí sú odberateľmi spoločnosti Cono.
17
Beevers Kaas podala proti uvedenému rozsudku odvolanie na Hof van beroep te Antwerpen (Odvolací súd Antverpy, Belgicko), ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
18
Pred týmto súdom sa účastníci konania nezhodujú v otázke, či je dohoda o výhradnej distribúcii dotknutá vo veci samej v súlade s právom hospodárskej súťaže, a konkrétnejšie s podmienkami stanovenými v článku 4 písm. b) bode i) nariadenia č. 330/2010. Diskusia sa týka podmienky nazývanej „paralelný záväzok“, podľa ktorej dodávateľ chráni výhradného distribútora pred aktívnym predajom uskutočneným všetkými ostatnými kupujúcimi tohto dodávateľa na výhradnom území určenom tomuto distribútorovi.
19
Podľa názoru uvedeného súdu prináleží spoločnosti Beevers Kaas preukázať, že na údajnú ochranu, ktorú jej poskytla Cono proti aktívnemu predaju, sa vzťahuje výnimka stanovená v tomto článku 4 písm. b) bode i).
20
Medzitýmnym rozsudkom z 27. apríla 2022 predkladajúci vnútroštátny súd rozhodol, že Beevers Kaas preukázala, že spoločnosti Albert Heijn prinajmenšom konkludentne súhlasili so zákazom aktívneho predaja. Podľa názoru tohto súdu však Beevers Kaas musí tiež preukázať, že všetci ostatní kupujúci, ktorých dodávateľom je Cono, súhlasili s týmto zákazom.
21
Vnútroštátny súd súhlasí s pripomienkou belgického orgánu na ochranu hospodárskej súťaže, pred ktorým tento súd týmto medzitýmnym rozsudkom začal konanie amicus curiae a ktorý sa domnieva, že podmienka paralelnej povinnosti sa má vykladať s prihliadnutím na pojem „dohoda“ v zmysle článku 101 ZFEÚ.
22
V tejto súvislosti uvedený súd uvádza, že nariadenie č. 330/2010 a usmernenia z roku 2010 nespresňujú, ako má dodávateľ chrániť svojich výhradných distribútorov pred aktívnym predajom uskutočneným inými kupujúcimi tohto dodávateľa na výhradnom území určenom pre týchto distribútorov. Konkrétne toto nariadenie a tieto usmernenia podľa neho nestanovujú spôsob, akým má uvedený dodávateľ oznámiť takýto zákaz aktívneho predaja týmto iným kupujúcim, ani spôsob, akým majú títo iní kupujúci súhlasiť s týmto zákazom.
23
V prejednávanej veci podľa neho chýba akýkoľvek dôkaz o výslovnom súhlase všetkých ostatných predajcov spoločnosti Cono so zákazom aktívneho predaja. Belgický úrad pre hospodársku súťaž sa domnieva, že vnútroštátny súd by mohol vyvodiť implicitný súhlas týchto predajcov s týmto zákazom zo samotnej skutočnosti, že súčasne žiadny z nich nepredával v Belgicku výrobky kúpené od spoločnosti Cono. Beevers Kaas sa pripája k tomuto názoru a domnieva sa, že v dôsledku toho dostatočne preukázala, že uvedení predajcovia súhlasili s uvedeným zákazom.
24
Spoločnosti Albert Heijn sa naopak domnievajú, že takýto výklad nezohľadňuje dôkazné bremeno, ktoré znáša Beevers Kaas. Domnievajú sa, že na to, aby došlo ku konkludentnému súhlasu, je potrebné, aby Beevers Kaas preukázala, že stratégia spoločnosti Cono, podľa ktorej sa syr Beemster kúpený v Holandsku nesmie aktívne predávať v Belgicku, bola ku dňu udelenia výhradného práva oznámená všetkým predajcom autorizovaným v tento deň a potom každému novo určenému predajcovi a že každý z nich bol povinný ju dodržiavať.
25
Za týchto podmienok Hof van beroep te Antwerpen (Odvolací súd Antverpy) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Môže sa podmienka paralelného uloženia povinnosti podľa článku 4 písm. b) bodu i) nariadenia [č. 330/2010] považovať za splnenú a dodávateľ, ktorý spĺňa ostatné podmienky [tohto nariadenia], teda môže právne účinným spôsobom zakázať aktívne predaje jedným zo svojich kupujúcich na území, ktoré bolo výhradne pridelené inému kupujúcemu, ak je to založené iba na konštatovaní, že ostatní kupujúci aktívne nepredávajú na tomto území? Inými slovami: má sa existencia dohody, ktorá zakazuje aktívne predaje medzi týmito inými kupujúcimi a dodávateľom, považovať za dostatočne preukázanú len na základe samotného konštatovania, že títo ostatní kupujúci aktívne nepredávajú na území, ktoré im bolo výlučne pridelené?
2.
Môže sa podmienka paralelného uloženia povinnosti podľa článku 4 písm. b) bodu i) [nariadenia č. 330/2010] považovať za splnenú a dodávateľ, ktorý spĺňa ostatné podmienky [tohto nariadenia], teda môže právne účinným spôsobom zakázať aktívne predaje jednému zo svojich kupujúcich na území, ktoré bolo výhradne pridelené inému kupujúcemu, ak získa súhlas ostatných svojich kupujúcich, iba vtedy, ak sa chystajú uskutočniť aktívne predaje na týmto spôsobom výhradne pridelenom území? Alebo je skôr potrebné, aby dodávateľ získal takýto súhlas od všetkých svojich kupujúcich bez ohľadu na to, či sa chystajú uskutočniť aktívne predaje na výhradne pridelenom území?“
O návrhu na opätovné otvorenie ústnej časti konania
26
Beevers Kaas a Cono podaniami doručenými do kancelárie Súdneho dvora v uvedenom poradí 11. a 28. februára 2025 požiadali Súdny dvor, aby rozhodol o opätovnom začatí ústnej časti konania na základe článku 83 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
27
Na podporu svojich žiadostí tvrdia, že generálna advokátka vo svojich návrhoch po prvé odpovedala na inú otázku, než je otázka položená vnútroštátnym súdom v rámci druhej prejudiciálnej otázky, a po druhé pri odpovedi na túto druhú otázku, tak ako bola preformulovaná, vychádzala z nesprávneho skutkového stavu a nesprávnych právnych okolností. Za týchto podmienok je podľa nich nevyhnutné, aby účastníci konania vo veci samej alebo iné subjekty oprávnené podľa článku 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie mohli vyjadriť svoje stanovisko k týmto skutočnostiam s cieľom zachovať si svoje procesné práva a zabrániť tomu, aby Súdny dvor odpovedal na otázku, ktorá nie je nevyhnutná na vyriešenie sporu vo veci samej.
28
Podľa článku 83 rokovacieho poriadku Súdny dvor môže kedykoľvek po vypočutí generálneho advokáta rozhodnúť o opätovnom začatí ústnej časti konania, najmä ak usúdi, že nemá dostatok informácií, alebo ak účastník konania uviedol po skončení tejto časti konania novú skutočnosť, ktorá môže mať rozhodujúci vplyv na rozhodnutie Súdneho dvora, alebo ak sa má vo veci rozhodnúť na základe tvrdenia, o ktorom sa nemali možnosť vyjadriť účastníci konania alebo subjekty oprávnené podľa článku 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie.
29
V tejto súvislosti však treba uviesť, že obsah návrhov generálneho advokáta nemôže sám osebe predstavovať novú skutočnosť, lebo inak by účastníci konania mali možnosť na uvedené návrhy odpovedať prostredníctvom uplatnenia takej skutočnosti. Účastníci konania však nemôžu diskutovať o návrhoch generálneho advokáta. Súdny dvor už mal príležitosť zdôrazniť, že v súlade s článkom 252 ZFEÚ úlohou generálneho advokáta je verejne, nestranne a nezávisle predkladať odôvodnené návrhy vo veciach, ktoré si v súlade so Štatútom Súdneho dvora Európskej únie vyžadujú jeho účasť, s cieľom pomôcť Súdnemu dvoru pri plnení jeho úlohy, ktorou je zabezpečiť dodržiavanie práva pri výklade a uplatňovaní Zmlúv. Podľa článku 20 štvrtého odseku tohto štatútu a článku 82 ods. 3 rokovacieho poriadku sa prednesením návrhov generálneho advokáta končí ústna časť konania. Vzhľadom na to, že návrhy nespadajú do rámca diskusie medzi účastníkmi konania, otvárajú fázu porady sudcov Súdneho dvora. Nejde teda o stanoviská určené sudcom alebo účastníkom konania, ktoré by pochádzali od orgánu mimo Súdneho dvora, ale o individuálny, odôvodnený a verejne vyjadrený názor člena samotnej inštitúcie (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. októbra 2021, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, bod 21 a citovanú judikatúru).
30
Z toho najmä vyplýva, že okolnosť, že generálny advokát pristúpil k preskúmaniu prejudiciálnej otázky na základe jej preformulovania, nie je sama osebe dôvodom na opätovné začatie ústnej časti konania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. januára 2003, Makedoniko Metro a Michaniki, C‑57/01, EU:C:2003:47, body 33 až 36).
31
V prejednávanej veci Súdny dvor po vypočutí generálnej advokátky konštatuje, že okolnosti uvádzané spoločnosťou Beevers Kaas neodhaľujú žiadnu novú skutočnosť, ktorá by mohla mať rozhodujúci vplyv na rozhodnutie, ktoré má Súdny dvor vydať v prejednávanej veci, a že o tejto veci nemožno rozhodnúť na základe tvrdenia, ku ktorému by sa účastníci konania alebo subjekty uvedené článku 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie neboli vyjadrili. Súdny dvor má napokon na konci písomnej a ústnej časti konania k dispozícii všetky potrebné informácie, a teda má dostatok informácií, aby mohol rozhodnúť.
32
Súdny dvor preto dospel k záveru, že nie je potrebné nariadiť opätovné začatie ústnej časti konania.
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
33
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 4 písm. b) bod i) nariadenia č. 330/2010 vykladať v tom zmysle, že ak dodávateľ pridelil výhradné územie jednému zo svojich kupujúcich, samotné konštatovanie, že ostatní kupujúci tohto dodávateľa sa nevenujú aktívnemu predaju na tomto území, postačuje na preukázanie existencie dohody medzi uvedeným dodávateľom a týmito ostatnými kupujúcimi, týkajúcej sa zákazu aktívneho predaja na uvedenom území, na účely uplatnenia tohto ustanovenia.
34
Treba pripomenúť, že článok 2 ods. 1 nariadenia č. 330/2010 stanovuje skupinovú výnimku zo zákazu dohôd, na ktoré sa vzťahuje článok 101 ods. 1 ZFEÚ, pre vertikálne dohody. Toto ustanovenie totiž uvádza, že v súlade s článkom 101 ods. 3 ZFEÚ sa článok 101 ods. 1 ZFEÚ vyhlasuje za neuplatniteľný na vertikálne dohody, ktoré spĺňajú podmienky stanovené týmto nariadením.
35
Táto výnimka sa však nevzťahuje na vertikálne dohody, ktoré obsahujú závažné obmedzenia vymenované v článku 4 uvedeného nariadenia.
36
Podľa článku 4 písm. b) nariadenia č. 330/2010 sa tak uvedená výnimka „nevzťahuje na vertikálne dohody, ktoré priamo alebo nepriamo, samostatne alebo v kombinácii s inými faktormi pod kontrolou strán, majú za cieľ… obmedzenie územia alebo okruhu zákazníkov, na ktorom alebo ktorým môže kupujúci, ktorý je stranou dohody, predávať zmluvné tovary alebo služby, pričom týmto nie je dotknuté obmedzenie kupujúceho na miesto usadenia“.
37
V súlade s článkom 4 písm. b) bodom i) tohto nariadenia vertikálna dohoda, ktorej cieľom je obmedziť územie alebo okruh zákazníkov kupujúceho, môže napriek tomu využiť skupinovú výnimku stanovenú v článku 2 ods. 1 uvedeného nariadenia, pokiaľ ide o obmedzenie aktívneho predaja tohto kupujúceho na území alebo v prospech okruhu zákazníkov, ktoré si výlučne vyhradil dodávateľ alebo ktoré pridelil inému kupujúcemu, a ak toto obmedzenie neobmedzuje predaje uskutočnené zákazníkmi prvého kupujúceho.
38
Na obmedzenia aktívneho predaja na výhradnom území, ktoré dodávateľ pridelil jednému zo svojich kupujúcich, sa teda môže vzťahovať táto výnimka, pokiaľ sú splnené podmienky stanovené nariadením č. 330/2010.
39
Ako pritom v podstate zdôraznila generálna advokátka v bodoch 39 až 43 svojich návrhov a ako vyplýva najmä z bodu 51 usmernení z roku 2010, poskytnutie výhradného územia zo strany dodávateľa jednému zo svojich kupujúcich je nevyhnutne sprevádzané paralelnou povinnosťou tohto dodávateľa chrániť tohto kupujúceho pred aktívnym predajom zo strany ostatných kupujúcich uvedeného dodávateľa. Z toho vyplýva, že cieľom článku 4 písm. b) bodu i) nariadenia č. 330/2010 je pokryť obmedzenia aktívneho predaja, ktoré musí dodávateľ z tohto dôvodu uložiť svojim kupujúcim, aby sa zaručila účinnosť takejto výhradnosti na území, ktoré pridelil jednému zo svojich kupujúcich.
40
Na účely posúdenia, či dohodu o distribúcii uzavretú medzi dodávateľom a kupujúcim možno kvalifikovať ako vertikálnu dohodu, na ktorú sa môže vzťahovať článok 4 písm. b) bod i) tohto nariadenia, treba zohľadniť pojem „dohoda“ v zmysle článku 101 ZFEÚ.
41
V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora na to, aby existovala „dohoda“ v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ, stačí, aby predmetné podniky vyjadrili svoju spoločnú vôľu správať sa na trhu určitým spôsobom. Dohoda sa teda nemôže zakladať na vyjadrení čisto jednostrannej politiky jednej zmluvnej strany zmluvy o distribúcii (rozsudok z 29. júna 2023, Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, body 47 a 48, ako aj citovaná judikatúra).
42
Zjavne jednostranný akt alebo správanie však predstavuje „dohodu“ v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ, pokiaľ je vyjadrením zhodnej vôle aspoň dvoch účastníkov, pričom forma, v akej sa táto zhoda prejavuje, nie je sama osebe rozhodujúca (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. júna 2023, Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, bod 49).
43
Pokiaľ teda ide o obmedzenie aktívneho predaja na výhradnom území pridelenom kupujúcemu, uvedená zhoda vôle strán môže vyplývať tak z doložiek zmlúv o distribúcii medzi dodávateľom a kupujúcimi, ktorí nemajú prospech z územnej výlučnosti, pokiaľ tieto zmluvy obsahujú výslovný zákaz vykonávať takéto predaje, ako aj z výslovného alebo konkludentného správania strán, ktoré umožňuje dospieť k záveru o existencii súhlasu zo strany týchto posledných uvedených kupujúcich s výzvou uvedeného dodávateľa nepristúpiť k uvedeným predajom (pozri analogicky rozsudok z 29. júna 2023, Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, bod 50 a citovanú judikatúru).
44
Pokiaľ ide o dôkaz o existencii „dohody“ v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ, podľa judikatúry Súdneho dvora platí, že v prípade neexistencie právnej úpravy Únie týkajúcej sa pravidiel hodnotenia dôkazov a požadovanej dôkaznej úrovne v rámci vnútroštátneho konania podľa článku 101 ZFEÚ vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského štátu prináleží, aby na základe zásady procesnej autonómie také pravidlá zaviedol, avšak pod podmienkou, že nesmú byť menej priaznivé než pravidlá, ktoré upravujú obdobné situácie podliehajúce vnútroštátnemu právu (zásada ekvivalencie), a že nesmú prakticky znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práv, ktoré priznáva právo Únie (zásada efektivity) (rozsudok z 29. júna 2023, Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, bod 55 a citovaná judikatúra).
45
Zásada efektivity vyžaduje, aby dôkaz porušenia práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže mohol byť predložený nielen prostredníctvom priamych dôkazov, ale aj prostredníctvom nepriamych dôkazov, pokiaľ sú objektívne a zhodujú sa. Existencia dohody sa totiž vo väčšine prípadov musí vyvodiť z určitého množstva zhôd okolností a iných skutkových okolností, ktoré posudzované ako celok môžu v prípade neexistencie iného koherentného vysvetlenia predstavovať dôkaz porušenia pravidiel hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. júna 2023, Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, bod 56 a citovanú judikatúru).
46
Z toho vyplýva, že existenciu „dohody“ v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ, ktorej cieľom je obmedziť aktívny predaja na výhradnom území, možno preukázať nielen prostredníctvom priamych dôkazov, ale aj na základe objektívnych a zhodujúcich sa nepriamych dôkazov, pokiaľ z toho možno s dostatočnou istotou vyvodiť, že dodávateľ vyzval svojich kupujúcich, aby nepristupovali k takýmto predajom na tomto území, a že títo kupujúci prakticky súhlasili s touto výzvou (pozri analogicky rozsudok z 29. júna 2023, Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, bod 57 a citovanú judikatúru).
47
V prejednávanej veci z informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom na jednej strane vyplýva, že dohody o distribúcii uzavreté medzi spoločnosťou Cono a jej kupujúcimi neobsahujú žiadne ustanovenie, ktorého cieľom by bolo uložiť im zákaz aktívneho predaja na výhradnom území pridelenom spoločnosti Beevers Kaas. Na druhej strane s výnimkou spoločností Albert Heijn žiadny z kupujúcich spoločnosti Cono na tomto území nevykonával takýto predaj.
48
Vnútroštátnemu súdu prislúcha posúdiť okolnosti sporu vo veci samej s prihliadnutím na judikatúru uvedenú v bodoch 42 až 46 tohto rozsudku.
49
V prvom rade teda bude musieť vzhľadom na všetky informácie, ktoré má k dispozícii, určiť, či možno konštatovať, že v prejednávanej veci Cono vyzvala v akejkoľvek forme svojich kupujúcich, aby nevykonávali aktívny predaj na výhradnom území pridelenom spoločnosti Beevers Kaas.
50
Ako zdôraznila generálna advokátka v bode 78 svojich návrhov, takáto výzva môže mať viacero foriem, ako je napríklad osobitná komunikácia adresovaná dodávateľom jeho kupujúcim, ktorá im ukladá povinnosť dodržiavať výhradné územie, alebo osobitné ustanovenie alebo zmienka v tomto zmysle vo všeobecných obchodných podmienkach dodávateľa.
51
V druhom rade bude tiež potrebné určiť, či kupujúci spoločnosti Cono výslovne alebo konkludentne súhlasili s prípadnou výzvou tohto dodávateľa.
52
Vzhľadom na dve požiadavky, ktoré boli pripomenuté v bodoch 49 a 51 tohto rozsudku, treba konštatovať, že okolnosť, podľa ktorej s výnimkou spoločností Albert Heijn žiadny iný kupujúci spoločnosti Cono nevykonával aktívny predaj na výhradnom území Beevers Kaas, sama osebe nepostačuje na preukázanie existencie „dohody“ v zmysle článku 101 ZFEÚ.
53
Na jednej strane takáto okolnosť neumožňuje dospieť k záveru, že Cono vyzvala svojich kupujúcich, aby nevykonávali aktívny predaj na výhradnom území pridelenom spoločnosti Beevers Kaas. V tejto súvislosti treba spresniť, že samotné konštatovanie, že Cono pridelila výhradné územie spoločnosti Beevers Kaas a že ostatní kupujúci spoločnosti Cono prípadne vedeli o existencii takéhoto územia, neumožňuje – najmä vzhľadom na chýbajúce osobitné oznámenie určené týmto ostatným kupujúcim, ktoré by im ukladalo rešpektovať toto výhradné územie – dospieť k záveru, že Cono ich vyzvala, aby na uvedenom území nevykonávali aktívny predaj.
54
Na druhej strane je pravda, že uvedená okolnosť môže predstavovať relevantnú okolnosť, ktorú treba zohľadniť na účely preukázania prípadného konkludentného súhlasu ostatných kupujúcich spoločnosti Cono s jej výzvou nevykonávať aktívny predaj na výhradnom území spoločnosti Beevers Kaas. Sama osebe však nepostačuje na preukázanie existencie takéhoto súhlasu.
55
Ak sa totiž uvedená okolnosť posudzuje izolovane, neumožňuje s dostatočnou istotou preukázať, či chýbajúci aktívny predaj na výhradnom území spoločnosti Beevers Kaas vyplýva z vôle týchto ostatných kupujúcich podriadiť sa prípadnej výzve spoločnosti Cono nevykonávať takýto predaj, alebo zo samostatného obchodného rozhodnutia uvedených iných kupujúcich nepredávať na tomto území.
56
Tá istá okolnosť by však mohla predstavovať dôkaz o implicitnom súhlase dotknutých kupujúcich, ak – ako vyplýva z bodu 25 usmernení z roku 2010 – súbežne existuje najmä výslovná výzva dodávateľa dodržiavať zákaz aktívneho predaja na výhradnom území a prostriedky umožňujúce tomuto dodávateľovi prakticky uplatňovať tento zákaz, ako je systém monitorovania a sankcií zavedený uvedeným dodávateľom na sankcionovanie kupujúcich, ktorí nedodržiavajú uvedený zákaz.
57
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 4 písm. b) bod i) nariadenia č. 330/2010 sa má vykladať v tom zmysle, že ak dodávateľ pridelil výhradné územie jednému zo svojich kupujúcich, samotné konštatovanie, že ostatní kupujúci tohto dodávateľa sa nevenujú aktívnemu predaju na tomto území, nepostačuje na preukázanie existencie dohody medzi uvedeným dodávateľom a týmito ostatnými kupujúcimi, týkajúcej sa zákazu aktívneho predaja na uvedenom území, na účely uplatnenia tohto ustanovenia.
O druhej otázke
58
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 4 písm. b) bod i) nariadenia č. 330/2010 vykladať v tom zmysle, že výnimka stanovená v tomto ustanovení sa priznáva na obdobie, pre ktoré sa preukázalo, že kupujúci dodávateľa súhlasia s jeho výzvou nevykonávať aktívny predaj na výhradnom území pridelenom inému kupujúcemu.
59
Z odpovede na prvú otázku vyplýva, že zákaz aktívneho predaja patrí do pôsobnosti tohto článku 4 písm. b) bodu i), ak na jednej strane dodávateľ vyzval svojich kupujúcich, aby nevykonávali takýto predaj na výhradnom území pridelenom inému kupujúcemu, a na druhej strane ak dotknutí kupujúci súhlasili s touto výzvou.
60
Účastník konania, ktorý sa odvoláva na výnimku stanovenú v uvedenom článku 4 písm. b) bode i), tak musí predložiť, prípadne na základe objektívnych a zhodujúcich sa nepriamych dôkazov vyvodiť dôkaz o splnení obidvoch podmienok uvedených v predchádzajúcom bode. Táto výnimka sa teda priznáva na obdobie, pre ktoré bolo možné predložiť tento dôkaz.
61
Vzhľadom na vyššie uvedené treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 4 písm. b) bod i) nariadenia č. 330/2010 sa má vykladať v tom zmysle, že výnimka stanovená v tomto ustanovení sa priznáva na obdobie, pre ktoré sa preukázalo, že kupujúci dodávateľa súhlasia s jeho výzvou nevykonávať aktívny predaj na výhradnom území pridelenom inému kupujúcemu.
O trovách
62
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
1.
Článok 4 písm. b) bod i) nariadenia Komisie (EÚ) č. 330/2010 z 20. apríla 2010 o uplatňovaní článku 101 ods. 3 [ZFEÚ] na kategórie vertikálnych dohôd a zosúladených postupov
sa má vykladať v tom zmysle, že:
ak dodávateľ pridelil výhradné územie jednému zo svojich kupujúcich, samotné konštatovanie, že ostatní kupujúci tohto dodávateľa sa nevenujú aktívnemu predaju na tomto území, nepostačuje na preukázanie existencie dohody medzi uvedeným dodávateľom a týmito ostatnými kupujúcimi, týkajúcej sa zákazu aktívneho predaja na uvedenom území, na účely uplatnenia tohto ustanovenia.
2.
Článok 4 písm. b) bod i) nariadenia č. 330/2010
sa má vykladať v tom zmysle, že:
výnimka stanovená v tomto ustanovení sa priznáva na obdobie, pre ktoré sa preukázalo, že kupujúci dodávateľa súhlasia s jeho výzvou nevykonávať aktívny predaj na výhradnom území pridelenom inému kupujúcemu.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.