Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
JEAN
RICHARD
DE
LA
TOUR
prednesené
12. marca 2026(1)
Vec C‑559/23 P
International Management Group (IMG)
proti
Európskej komisii
„ Odvolanie – Námietka
neprípustnosti
odvolania z dôvodu
premlčania
žaloby o určenie
mimozmluvnej
zodpovednosti – Opomenutie
Všeobecného
súdu
rozhodnúť o námietke
neprípustnosti
pred
zamietnutím
žaloby
ako
nedôvodnej – Externé
vyšetrovanie
Európskeho
úradu
pre
boj
proti
podvodom
(OLAF) – Oznámenie
správy o vyšetrovaní
OLAF‑u vnútroštátnym
justičným
orgánom – Nepovolené
zverejnenie
správy o vyšetrovaní v tlači – Nemajetková a majetková
ujma,
ktorá
údajne
vznikla
odvolateľke – Príčinná
súvislosť – Skutočnosť,
ktorá
spôsobila
škodu,
ktorú
možno
pripísať
buď
Európskej
únii,
alebo
dotknutým
vnútroštátnym
orgánom – Neistota – Dôkazné
bremeno “
I.      Úvod
1.        Prejednávané
odvolanie
bolo
podané
proti
rozsudku
Všeobecného
súdu
Európskej
únie z 28. júna
2023,
IMG/Komisia(2),
ktorým
tento
súd
zamietol
ako
nedôvodnú
žalobu o určenie
mimozmluvnej
zodpovednosti
Únie,
ktorú
podala
spoločnosť
International
Management
Group
(IMG) z dôvodu
nepovoleného
zverejnenia
správy o vyšetrovaní,
ktorá
sa
jej
týka a ktorú
vypracoval
Európsky
úrad
pre
boj
proti
podvodom
(OLAF), v tlači.
2.        Pri
preskúmaní
tohto
odvolania
bude
musieť
Súdny
dvor
najmä
potvrdiť
alebo
odmietnuť
stanovisko
Všeobecného
súdu,
ktorý v napadnutom
rozsudku
rozhodol,
že
vzhľadom
na
neistotu v súvislosti s pôvodcom
skutočnosti,
ktorá
spôsobila
škodu,
treba
„pre
nedostatok
nepriamych
dôkazov v tomto
zmysle“(3) vylúčiť
mimozmluvnú
zodpovednosť
Únie,
keďže
škodu
mohol
spôsobiť
tak
zdroj
vnútri
Únie,
teda
OLAF
alebo
Európska
komisia,
ako
aj
zdroj
mimo
Únie,
teda
dotknuté
vnútroštátne
justičné
orgány.
3.        V týchto
návrhoch
navrhnem
Súdnemu
dvoru,
aby
zrušil
napadnutý
rozsudok z dôvodu,
že
Všeobecný
súd
pri
svojom
posúdení
údajného
porušenia
povinnosti
zachovávať
dôvernosť
zo
strany
Komisie a OLAF‑u nerešpektoval
pravidlá
upravujúce
dôkazné
bremeno a dokazovanie.
Vysvetlím
dôvody,
prečo
takéto
nesprávne
právne
posúdenie
spochybňuje
aj
jeho
záver,
podľa
ktorého
Komisia a OLAF
údajne
porušili
povinnosť
náležitej
starostlivosti.
II.    Okolnosti predchádzajúce sporu
4.        Okolnosti
predchádzajúce
sporu
sú
zhrnuté v bodoch 2 až
12
napadnutého
rozsudku.
5.        Spoločnosť
IMG
bola
podľa
svojich
stanov
založená
ako
medzinárodná
organizácia.
Pri
svojej
činnosti
uzavrela
táto
spoločnosť s Komisiou
viacero
dohôd
najmä v rámci
spôsobu
plnenia
rozpočtu
Únie
nazývaného
„nepriame
alebo
zdieľané
riadenie“,
ktorý
je
upravený
finančnou
právnou
úpravou
Únie.
6.        Generálny
riaditeľ
OLAF‑u začal
externé
vyšetrovanie
týkajúce
sa
právneho
postavenia
odvolateľky.(4) Na
záver
tohto
vyšetrovania
vo
svojej
záverečnej
správe o vyšetrovaní
(ďalej
len
„správa
OLAF‑u“),
vypracovanej
9. decembra
2014,
dospel v podstate k záveru,
že
IMG
nie
je
„medzinárodnou
organizáciou“ v zmysle
finančnej
právnej
úpravy
Únie a odporučil
Komisii,
aby
jej
uložila
správne a finančné
sankcie a aby
od
nej
vymáhala
sumy,
ktoré
jej
boli v tomto
postavení
vyplatené.
7.        Správa
OLAF‑u bola
12. decembra
2014
oficiálne
odovzdaná
Komisii,
ako
aj
francúzskym a belgickým
justičným
orgánom.
Dňa
13. februára
2015
boli
informácie o obsahu
tejto
správy
uverejnené v časopise
Der
Spiegel.
Dňa 18. februára
2015
zaslala
odvolateľka
OLAF‑u list, v ktorom
upozornila
na
možný
únik
informácií o obsahu
uvedenej
správy
do
tlače.
8.        Dňa
13. marca 2015
generálny
riaditeľ
OLAF‑u zaslal
predsedovi
Európskeho
parlamentu
list, v ktorom
uviedol,
že
má
informácie o tom,
že
správa
OLAF‑u je
údajne
šírená
vo
výbore
Parlamentu
pre
rozpočtovú
kontrolu. V tomto
liste
generálny
riaditeľ
OLAF‑u pripomenul,
že
táto
správa
nebola
oficiálne
zverejnená v Parlamente, a požiadal
predsedu
tejto
inštitúcie,
aby
prijal
opatrenia
potrebné
na
ukončenie
šírenia
tohto
dokumentu.
9.        Listom z 20. marca 2015
OLAF
odpovedal
odvolateľke,
že
jeho
správa
bola
zaslaná
výlučne
príslušným
vnútroštátnym
orgánom a Generálnemu
sekretariátu
Komisie.
10.      Dňa
11. decembra
2015
bola
správa
OLAF‑u uverejnená
bez
príloh
na
internetovej
stránke
denníka
New
Europe. Odvolateľka
bola
informovaná,
že
generálny
tajomník
Komisie a OLAF
začali
dve
vyšetrovania,
aby
zistili
zdroj
tohto
úniku
informácií.
11.      Dňa
30. januára
2017
generálny
tajomník
Komisie
zaslal
odvolateľke
list, v ktorom
ju
informoval,
že
vyšetrovania
boli
ukončené a že
neumožnili
zistiť
zdroj
úniku
informácií.
12.      Dňa
5. júna
2018
bola
odvolateľke
doručená
správa
OLAF‑u s prílohami.
III. Konanie na súdoch Únie
A.      Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
13.      Návrhom
podaným
do
kancelárie
Všeobecného
súdu
21. decembra
2020
odvolateľka
podala
žalobu
založenú
na článku 268 ZFEÚ, v ktorej
sa
domáhala
náhrady
majetkovej a nemajetkovej
ujmy,
ktorá
jej
podľa
jej
názoru
vznikla v dôsledku
nezákonného
konania
Komisie a OLAF‑u v nadväznosti
na
správu
OLAF‑u. Všeobecný
súd v napadnutom
rozsudku
žalobu v celom
rozsahu
zamietol.
B.      Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
14.      Dňa
7. septembra
2023
podala
odvolateľka
odvolanie
proti
napadnutému
rozsudku.
Vo
svojich
návrhoch
navrhuje
Súdnemu
dvoru,
aby
zrušil
tento
rozsudok,
vyhovel
jej
návrhom v konaní
na
Všeobecnom
súde,
rozhodol,
že
vznikla
mimozmluvná
zodpovednosť
Komisie,
uložil Komisii
povinnosť
nahradiť
ujmu,
ktorá
jej
vznikla,
odhadovanú, s výhradou
spresnenia,
na
10 000
eur
mesačne
za
obdobie
od
polovice
decembra
2015
do
vyhlásenia
rozsudku v prípade
nemajetkovej
ujmy a na
2,1
milióna
eur v prípade
majetkovej
ujmy
spolu s úrokmi z omeškania a uložil
Komisii
povinnosť
nahradiť
všetky
trovy
konania
na
oboch
stupňoch.
15.      Komisia
navrhuje
Súdnemu
dvoru,
aby
odvolanie
zamietol
ako
neprípustné
alebo
subsidiárne
ako
nedôvodné a aby
odvolateľke
uložil
povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
IV.    Analýza
16.      Na
podloženie
svojho
odvolania
odvolateľka
uvádza
päť
dôvodov založených
po
prvé
na
nesprávnom
posúdení
príčinnej
súvislosti,
od
ktorej
závisí
vznik
mimozmluvnej
zodpovednosti
Únie,
po
druhé
na
nesprávnom
posúdení
podmienky
týkajúcej
sa
možnosti
pripísať
skutočnosť,
ktorá
zakladá
nárok
na
náhradu
škody
OLAF‑u alebo
Komisii,
po
tretie
na
nesprávnom
posúdení
existencie
nezákonnosti
založenej
na
porušení
povinnosti
starostlivosti,
po
štvrté
na
nesprávnom
posúdení
existencie
nezákonnosti
založenej
na
porušení
povinnosti
náležitej
starostlivosti, a napokon
po
piate
na
nesprávnom
právnom
posúdení,
ktoré
malo
vplyv
na
posúdenie
Všeobecného
súdu
týkajúce
sa
vyňatia
stanoviska
právneho
servisu
Komisie
zo
spisu.
17.      Komisia
zase v prvom
rade
tvrdí,
že
žaloba o náhradu
škody
podaná
odvolateľkou
bola
už v čase
jej
podania
premlčaná,
v dôsledku čoho je
odvolanie
neprípustné.
Subsidiárne
sa
Komisia
domnieva,
že
odvolanie
treba
zamietnuť
ako
nedôvodné.
A.      O prípustnosti odvolania
18.      Prejednávané
odvolanie
otvára
dva
problémy
týkajúce
sa
jeho
prípustnosti.
1.       O procesnej spôsobilosti spoločnosti IMG v konaní o určenie mimozmluvnej zodpovednosti Únie
19.      Vo
veci
IMG/Komisia
(C‑790/24 P), v ktorej
dnes
takisto
prednášam
návrhy,
má
Súdny
dvor
rozhodnúť o odvolaní
podanom
proti
rozsudku
zo
4. septembra
2024,
IMG/Komisia(5), v ktorom
Všeobecný
súd
potvrdil
zákonnosť
rozhodnutia
Komisie z 8. júna
2021,
ktorým
Komisia
odmietla
uznať
odvolateľke
postavenie
medzinárodnej
organizácie
so
spätnou
účinnosťou
od
16. decembra 2014.
20.      Domnievam
sa,
že
prípade,
ak
by
mal
súd
Únie
na
záver
svojho
preskúmania
potvrdiť zákonnosť
tohto
rozhodnutia, táto
okolnosť
nemôže
mať
vplyv
na
prípustnosť
prejednávanej
žaloby o náhradu
škody,
podanej
21. decembra
2020, z dôvodu,
že
IMG
by v deň,
keď
súd
Únie
rozhodne,
stratila
svoju
procesnú
spôsobilosť.
21.      Z judikatúry
Súdneho
dvora
totiž
vyplýva,
že
pojem
„právnická
osoba“ v zásade
predpokladá
existenciu
právnej
subjektivity,
ktorá
vznikla
na
základe
práva
členského
štátu
alebo
tretej
krajiny, a procesnú
spôsobilosť
uznanú
týmto
právom.(6)
22.      Aj
keby
však
IMG
nebola
založená
ako
medzinárodná
organizácia
alebo
keby
toto
postavenie
stratila,
skutočnosť,
že
nie
je
alebo
už
nie
je
subjektom medzinárodného práva,
jej
napriek
tomu
neodníma
jej
postavenie
právnickej
osoby v právnom
poriadku
jedného
alebo
viacerých
štátov a jej
procesnú
spôsobilosť.
Komisia
navyše
túto
jej
spôsobilosť
nespochybnila v odpovedi
na
otázku,
ktorú
jej
položil
Súdny
dvor
na
pojednávaní.
IMG
má
vnútornú
štruktúru
(rozpočet,
zamestnanci,
infraštruktúra),
ktorá
jej
zabezpečuje
autonómiu
potrebnú
na
to,
aby
mohla
konať
ako
zodpovedný
subjekt v právnych
vzťahoch, a jej
stanovy,
ako
aj
ustanovenia
dohôd o sídle,
ktoré
uzavrela s viacerými
štátmi,
jej
priznávajú
procesnú
spôsobilosť
vo
vnútroštátnom
právnom
poriadku.
23.      V tomto
prípade
je
situácia
odvolateľky
podobná
situácii
vo
veci, v ktorej
bol
vyhlásený
rozsudok z 28. októbra
1982,
Groupement des
Agences de voyages/Komisia(7), pretože
Komisia
jej
počas
niekoľkých
rokov
zverovala
úlohy v oblasti
plnenia
rozpočtu
spôsobom
nepriameho
riadenia
prostredníctvom
„medzinárodnej
organizácie“,
v dôsledku čoho
bola počas
tohto
obdobia
považovaná
za
subjekt,
ktorý
mal
toto
postavenie.
Dodávam,
že
na
súdoch
Únie
Komisia
zaobchádzala so spoločnosťou IMG
ako s právnickou
osobou,
ktorá
má
procesnú
spôsobilosť,
keďže v tejto
súvislosti
nevzniesla
žiadnu
námietku
neprípustnosti,
hoci
na
súde
Únie
bolo
začatých
trinásť
konaní.
Súd
Únie
takisto
nekonštatoval
nedostatok
procesnej
spôsobilosti
odvolateľky,
hoci
ide o dôvod
týkajúci
sa
verejného
poriadku,
na
ktorý
súd
prihliada
ex
offo.
24.      Dodávam,
že v bode 112
rozsudku z 18. januára
2007,
PKK a KNK/Rada(8),
ktorý
sa
týkal
okrem
iného
Kurdistan
Workers’ Party
(PKK),
Súdny
dvor
rozhodol,
že
ak
normotvorca
Únie
usúdi,
že
organizácia,
ktorej
existencia
je
spochybnená,
naďalej
existuje v dostatočnej
miere
na
to,
aby
sa
na
ňu
vzťahovali
reštriktívne
opatrenia,
konzistentnosť a spravodlivosť
vyžadujú
uznať,
že
táto
organizácia
naďalej
existuje v dostatočnej
miere
na
to,
aby
mohla
napadnúť
toto
opatrenie.
Akýkoľvek
iný
záver
by
mal
totiž
za
následok,
že
organizácia
by
mohla
byť
zaradená
do
sporného
zoznamu
bez
toho,
aby
mohla
proti
tomuto
zaradeniu
podať
žalobu.
25.      Podobne,
vzhľadom
na
to,
že
OLAF a Komisia
boli
povinní
zabezpečiť
dôvernosť
záverov
správy
OLAF‑u,
požiadavky
súvisiace s konzistentnosťou a nevyhnutným
dodržaním
práva
na
účinnú
súdnu
ochranu
si
vyžadujú,
aby
sa
odvolateľke
uznala
existencia
dostatočná
na
uplatnenie
nároku
na
náhradu
škody,
ktorá
jej
podľa
nej
vznikla v dôsledku
nepovoleného
zverejnenia
týchto
záverov v tlači.(9)
26.      Na
základe
všetkých
týchto
dôvodov
sa
domnievam,
že
IMG
má
procesnú
spôsobilosť v konaní o určenie
mimozmluvnej
zodpovednosti
Únie, a to
bez
ohľadu
na
závery,
ktoré
súd
Únie
vyvodí v súvislosti s jej
postavením
ako
medzinárodnej
organizácie.
2.      O rozhodnutí Všeobecného súdu meritórne rozhodnúť o žalobe bez toho, aby rozhodol o premlčaní žaloby o náhradu škody
27.      Komisia
vo
vyjadrení k odvolaniu
vznáša
námietku
neprípustnosti
odvolania z dôvodu,
že
žaloba o náhradu
škody
podaná
spoločnosťou
IMG
je
premlčaná z dôvodov,
ktoré
vysvetlila v námietke
neprípustnosti,
ktorú
vzniesla v konaní
na
Všeobecnom
súde.
28.      V prvom
rade
Komisia
tvrdí,
že
premlčacia
doba
uplynula
11. decembra 2020,
teda
päť
rokov
po
zverejnení
správy
OLAF‑u na
internetovej
stránke
denníka
New
Europe,
zatiaľ
čo
žaloba
odvolateľky
bola
podaná
21. decembra
2020,
teda o desať
dní
neskôr. V tejto
súvislosti
Komisia
pripomína,
že v súlade s judikatúrou
sa
lehota
zohľadňujúca
vzdialenosť
neuplatňuje
na
premlčaciu
dobu,
ktorá
je
hmotnoprávnou
dobou.
29.      V druhom
rade
Komisia
tvrdí,
že
premlčacia
doba
začala
plynúť
pred
týmto
zverejnením.
Škoda
uvádzaná
odvolateľkou
totiž
nastala
najneskôr v čase
úniku
správy
OLAF‑u. Nezákonnosti,
na
ktoré
sa
odvoláva
IMG,
sa
pritom
týkali
otázky
jej
právneho
postavenia,
pričom o pochybnostiach,
ktoré v tejto
súvislosti
mali
OLAF a Komisia,
bola
IMG
informovaná
už
dávno
pred
11. decembrom
2015.
30.      Odvolateľka
spochybňuje
toto
posúdenie.
Po
prvé
zdôrazňuje,
že
Komisia
nepodala
ani
vzájomné
odvolanie,
ani
nevzniesla
námietku
neprípustnosti.
Po
druhé
tvrdí,
že
ujma,
ktorej
náhradu
požaduje,
je
pokračujúca
ujma,
ktorá
nastala
najskôr v čase
neoprávneného
šírenia
správy
OLAF‑u. V tejto
súvislosti
uvádza,
že
nemala
možnosť
oboznámiť
sa s touto
správou
pred
jej
zverejnením,
keďže
jej
bola
doručená
až v júni
2018
pred
pojednávaním,
ktoré
sa
konalo
27. septembra 2018 v spojených
veciach, v ktorých
bol
vyhlásený
rozsudok z 31. januára
2019,
International
Management
Group/Komisia(10).
31.      Z judikatúry
Súdneho
dvora
vyplýva,
že
premlčanie
predstavuje
prekážku
konania,
ktorá
na
rozdiel
od
procesných
lehôt
nie
je
prekážkou
týkajúcou
sa
verejného
poriadku,
ale
spôsobuje
zánik
nároku,
ktorý
je
základom
žaloby o určenie
zodpovednosti
len
na
návrh
žalovaného,
pričom
dodržanie
premlčacej
doby
nemôže
súd
Únie
preskúmať
ex
offo,
ale
len
na
základe
námietky
dotknutého
účastníka
konania.(11)
32.      V tomto
prípade z bodu 22
napadnutého
rozsudku
vyplýva,
že
Komisia
navrhla
Všeobecnému
súdu,
aby
žalobu
odvolateľky
zamietol
ako
neprípustnú z dôvodu
premlčania.
Po
tom,
čo
Všeobecný
súd v bode 23
tohto
rozsudku
pripomenul
judikatúru,
podľa
ktorej
je
súd
Únie
oprávnený
posúdiť
podľa
okolností
každej
veci,
či
riadny
výkon
spravodlivosti
odôvodňuje
meritórne
zamietnutie
žaloby
bez
predchádzajúceho
rozhodnutia o jej
prípustnosti, v bode 24
uvedeného
rozsudku
rozhodol,
že
preskúma
dôvodnosť
návrhov
odvolateľky
na
náhradu
škody
bez
toho,
aby
predtým
rozhodol o námietke
neprípustnosti
založenej
na
premlčaní
jej
žaloby.(12) Komisia
preto
žiada
Súdny
dvor,
aby
preskúmal,
či
je
žaloba
odvolateľky o náhradu
škody
premlčaná.
33.      V súlade s riešením
prijatým v podobnej
situácii v rozsudkoch z 25. marca 2010,
Sviluppo Italia Basilicata/Komisia(13),
a z 24. marca 2022,
GVN/Komisia(14),
nemožno
túto
argumentáciu
Komisie
považovať
za
spochybnenie
prípustnosti
prejednávaného
odvolania.
Takéto
riešenie
by
napokon
nebolo
mysliteľné,
keďže
Všeobecný
súd
zamietol
žalobu
ako
nedôvodnú a odvolateľka,
ktorá
nemala
úspech
vo
svojich
návrhoch,
podala
proti
napadnutému
rozsudku
odvolanie,
na
čo
bola
oprávnená
podľa článku 56
druhého
odseku
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie.
34.      Uvedenú
argumentáciu
Komisie
treba
považovať
za
spochybnenie
rozhodnutia
Všeobecného
súdu
meritórne
zamietnuť
žalobu
bez
rozhodnutia o dôvode
neprípustnosti,
ktorý
uviedla
Komisia.
35.      Súdny
dvor
však
konštatuje,
že
je
na
Všeobecnom
súde,
aby
posúdil,
či
riadny
výkon
spravodlivosti
odôvodňuje
meritórne
zamietnutie
žaloby
bez
rozhodnutia o dôvodoch
neprípustnosti,
ktoré v tomto
prípade
uviedla
Komisia, a okrem
toho
usudzuje,
že
takéto
posúdenie
nemôže
Komisii
spôsobovať
ujmu.
Na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdí
odvolateľka,
preto
Komisia
nemohla
podať
vzájomné
odvolanie.(15)
36.      Všeobecný
súd
tak v bode 24
napadnutého
rozsudku v záujme
hospodárnosti
konania
dospel k záveru,
že
pred
preskúmaním
dôvodnosti
návrhov
odvolateľky
na
náhradu
škody
nie
je
potrebné
najprv
rozhodnúť o námietke
neprípustnosti
založenej
na
premlčaní
žaloby.
37.      Keďže
argumentácia
Komisie
týkajúca
sa
premlčania
návrhu
odvolateľky
na
náhradu
škody
nemá
spochybniť
výrok
napadnutého
rozsudku,
treba
ju
považovať
za
neúčinnú, a preto
ju
možno
ako
takú
odmietnuť.(16)
B.      O veci samej
38.      Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že na vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie v zmysle článku 340
druhého
odseku
ZFEÚ
sa vyžaduje preukázať tieto skutočnosti:
–        existenciu
dostatočne
závažného
porušenia
právnej
normy,
ktorej
cieľom
je
priznať
práva
jednotlivcom,
–        existenciu
škody
a
–        existenciu
priamej
príčinnosti
medzi
porušením
povinnosti,
ktorú
má
pôvodca
konania, a škodou,
ktorá
vznikla
poškodenému.(17)
39.      Z tejto
judikatúry
tiež
vyplýva,
že
ak
nie
je
splnená
jedna z týchto
podmienok,
žaloba
musí
byť
zamietnutá v celom
rozsahu
bez
toho,
aby
bolo
potrebné
preskúmať
ostatné
podmienky
mimozmluvnej
zodpovednosti
Únie. V súlade s touto
judikatúrou
nie
je
súd
Únie
povinný
preskúmať
uvedené
podmienky v určitom
poradí.(18)
40.      Po prvé
Všeobecný súd v napadnutom
rozsudku
rozhodol,
že
môže
existovať
príčinná
súvislosť
medzi
porušením
povinnosti
zachovávať
dôvernosť a povinností
náležitej
starostlivosti a starostlivosti
na
jednej
strane, a škodou,
ktorá
mala
vzniknúť
odvolateľke
na
druhej
strane,
pričom
vylúčil,
že
by
takáto
súvislosť
mohla
existovať s údajnými
nezákonnosťami,
ktoré
ovplyvnili
začatie,
vedenie a závery
vyšetrovania,
na
ktoré
sa
odvolateľka
takisto
odvolávala
(bod 42
napadnutého
rozsudku).
41.      Po
druhé
Všeobecný
súd
rozhodol,
že
Únia
nemôže
zodpovedať
ani
za
údajné
porušenie
povinnosti
zachovávať
dôvernosť,
pretože
existuje
neistota s ohľadom na
pôvod
úniku
informácií
(bod 67
napadnutého
rozsudku),
ani
za
porušenie
povinnosti
starostlivosti,
pretože
táto
povinnosť
sa v danom
prípade
neuplatňuje
(bod 73
tohto
rozsudku),
ani
za
porušenie
povinnosti
náležitej
starostlivosti,
pretože
na
základe
tejto
povinnosti
Komisia
nebola
povinná
odsúdiť
únik
informácií o vyšetrovaní
OLAF‑u do
tlače a dištancovať
sa
od
zverejnených
informácií,
keďže
jej
nebolo
možné
pripísať
zodpovednosť
za
tento
únik
(bod 92
uvedeného
rozsudku).
42.      Všeobecný
súd
preto
zamietol
žalobu
odvolateľky.
1.      O prvom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom posúdení príčinnej súvislosti, od ktorej závisí vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie
43.      V prvom
odvolacom
dôvode
odvolateľka
napáda body 37
až
42
napadnutého
rozsudku, v ktorých
Všeobecný
súd
preskúmal
existenciu
dostatočne
priamej
príčinnej
súvislosti
medzi
nezákonnosťou
konania
OLAF‑u,
na
ktorú
sa
odvolateľka
odvoláva, a ujmou,
ktorá
jej
údajne
vznikla.
a)      Napadnutý rozsudok
44.      Z dôvodov
uvedených v bodoch 37
až
39
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
konštatoval,
že
prvé
tri
nezákonnosti,
na
ktoré
sa
odvolávala
odvolateľka a ktoré
sa
týkali
právomoci
OLAF‑u,
obsahu
jeho
správy a zákonnosti
jeho
vyšetrovania,
nemajú
dostatočne
priamu
súvislosť s ujmou,
ktoré
údajne
utrpela
odvolateľka.
45.      Naproti
tomu v prípade
štvrtej
nezákonnosti
Všeobecný
súd v bode 40
tohto
rozsudku
konštatoval,
že
táto
nezákonnosť
súvisela s tým,
že
OLAF a Komisia
porušili
svoju
povinnosť
zachovávať
dôvernosť, a Komisia
porušila
svoje
povinnosti
náležitej
starostlivosti a starostlivosti v nadväznosti
na
únik
správy
OLAF‑u do
tlače.
Všeobecný
súd v bode 41
uvedeného
rozsudku
usúdil,
že
skutočnosť,
že v dôsledku
tohto
úniku
sa
partneri a pravidelní
darcovia
odvolateľky
dozvedeli o dôverných
informáciách
obsiahnutých v tejto
správe,
mohla u nich
vyvolať
pochybnosti o bezúhonnosti,
ako
aj o právnej
spôsobilosti a subjektivite
odvolateľky, a tým
jej
mohla
spôsobiť
ujmu,
ktorej
náhradu
požaduje.
46.      V dôsledku
toho
dospel
Všeobecný
súd k záveru,
že
bola
preukázaná
existencia
dostatočne
priamej
príčinnej
súvislosti
medzi
štvrtou
nezákonnosťou,
ktorú
odvolateľka
namietala, a touto
ujmou.
Ako
vyplýva z bodu 42
napadnutého
rozsudku,
Všeobecný
súd
sa
preto
rozhodol
preskúmať
zákonnosť
konania
vytýkaného
Komisii a OLAF‑u, a to výlučne z hľadiska
povinností
dôvernosti,
náležitej
starostlivosti a starostlivosti.
b)      Tvrdenia účastníkov konania
47.      Prvý
odvolací
dôvod
má
dve
časti.
48.      V rámci
prvej
časti
prvého
odvolacieho
dôvodu
odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
tým,
že
vylúčil
existenciu
priamej
príčinnej
súvislosti
medzi
prvými
tromi
namietanými
nezákonnosťami,
ktorými
je
zaťažený
obsah
správy
OLAF‑u, a to
nezákonnosťou
pri
začatí
vyšetrovania,
jeho
vedení a vypracovaní
tejto
správy
na
jednej
strane, a ujmou,
ktorú
podľa
svojho
tvrdenia
utrpela
na
druhej
strane,
rozhodol
infra petita.
49.      V druhej
časti
tohto
odvolacieho
dôvodu
odvolateľka
napáda
posúdenie
Všeobecného
súdu
uvedené v bode 42
napadnutého
rozsudku,
podľa
ktorého
je
podmienka
týkajúca
sa
príčinnej
súvislosti,
od
ktorej
závisí
vznik
zodpovednosti
Únie,
splnená
iba v prípade
údajného
porušenia
povinnosti
zachovávať
dôvernosť,
ako
aj
povinností
náležitej
starostlivosti a starostlivosti v nadväznosti
na
únik
správy
OLAF‑u do
tlače.
Odvolateľka
totiž
tvrdí,
že
škoda,
ktorá
jej
vznikla,
nevyplýva
iba
zo
zverejnenia
tejto
správy v tlači,
ale
aj z radu
vzájomne
neoddeliteľných
okolností,
ktoré
zaťažili
začatie
vyšetrovania,
jeho
vedenie a vypracovanie
súvisiacich
záverov,
bez
ktorých
reťazca by
uvádzaná
škoda
nevznikla.
50.      Komisia
sa
domnieva,
že
prvý
odvolací
dôvod
nie
je
dôvodný.
Konkrétne
tvrdí,
že
výhrady
odvolateľky
týkajúce
sa
zohľadnenia
prvých
troch
nezákonností,
ktorými
je
údajne
zaťažená
správa
OLAF‑u,
tvoria
predmet
žaloby o neplatnosť,
na
ktorú
sa
vzťahujú
osobitné
premlčacie
doby.
c)      Posúdenie
1)      O prvej časti prvého odvolacieho dôvodu založenej na skutočnosti, že Všeobecný súd rozhodol infra petita
51.      Navrhujem
Súdnemu
dvoru,
aby
túto
časť
bez
ďalšieho
zamietol
ako
nedôvodnú.
52.      V bodoch 37
až
39
napadnutého
rozsudku
totiž
Všeobecný
súd
odôvodnil,
prečo
nebolo
možné
preukázať
dostatočne
priamu
príčinnú
súvislosť
medzi
konaním
vytýkaným
OLAF‑u v súvislosti s podmienkami
začatia
vyšetrovania,
jeho
vedením a vypracovaním
správy
na
jednej
strane, a ujmou,
na
ktorú
sa
odvoláva
IMG,
na
druhej
strane.
53.      Po
prvé,
pokiaľ
ide o nedostatok
právomoci
OLAF‑u začať
vyšetrovanie
(prvá
nezákonnosť),
Všeobecný
súd v bode 37
tohto
rozsudku
konštatoval,
že
rozhodnutie o začatí
vyšetrovania
nie
je
verejné, a rozhodol,
že
tento
nedostatok
nemá
dostatočne
priamu
súvislosť s ujmou,
na
ktorú
sa
odvolávala
odvolateľka.
54.      Po
druhé,
pokiaľ
ide o nesprávny
výklad
pojmu
„medzinárodná
organizácia“
(druhá
nezákonnosť) a porušenie
pravidiel a zásad,
ktorými
sa
riadi
vedenie
vyšetrovania
zo
strany
OLAF‑u (tretia
nezákonnosť),
Všeobecný
súd v bode 39
uvedeného
rozsudku
usúdil,
že
tieto
nezákonnosti
sa
týkali
vedenia
vyšetrovania a vypracovania
správy.
Konštatoval,
že
keďže
správy
OLAF‑u sú v zásade
dôverné,
môžu
spôsobiť
ujmu
len
nepriamo, a to v nadväznosti
na
prijatie
rozhodnutia
založeného
na
ich
obsahu
Komisiou
alebo
vnútroštátnym
orgánom
po
ich
zaslaní, a rozhodol,
že
uvedené
nezákonnosti
nemajú
žiadnu
súvislosť s únikom
správy
OLAF‑u do
tlače.
55.      V dôsledku
toho
sa
Všeobecný
súd
tým,
že
rozhodol,
že
prvé
tri
nezákonnosti,
ktoré
namieta
IMG,
nemajú
dostatočne
priamu
súvislosť s ujmou,
ktorá
údajne
vznikla
odvolateľke,
podľa
môjho
názoru
nedopustil
nezákonnosti,
na
ktorú
sa
odvoláva
na
podloženie
prvej
časti
prvého
odvolacieho
dôvodu.
2)      O druhej časti prvého odvolacieho dôvodu založenej na nesprávnom posúdení existencie príčinnej súvislosti
56.      Podľa
môjho
názoru
sa
Všeobecný
súd
nedopustil
žiadneho
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď v bode 42
napadnutého
rozsudku
dospel k záveru,
že
uplatňovaná
škoda
bola
spôsobená
výlučne
zverejnením
správy
OLAF‑u v tlači, s vylúčením
nezákonností,
ktoré
mali
vplyv
na
obsah
tejto
správy.
57.      Právna
kauzalita v užšom
zmysle
slova
označuje
vzťah
medzi
dvoma
skutočnosťami, a to
medzi
škodovou
udalosťou a škodou.(19) Ako
zdôrazňuje
doktrína,
vzniku
škody
obvykle
predchádza
viacero
skutočností a udalostí.
Súd
Únie
potom
musí
určiť,
ktoré z nich
budú
považované
za
právne
relevantnú
príčinu
škody.(20) Na
tento
účel
existujú
dve
teórie, a to
teória
adekvátnej
kauzality a teória
ekvivalencie
podmienok.
58.      Podľa
teórie
ekvivalencie
podmienok
sa
každá
udalosť,
ktorá
bola
nevyhnutná
na
vznik
škody,
musí
považovať
za
jej
právne
relevantnú
príčinu.
Naopak
podľa
teórie
adekvátnej
kauzality
nie
sú
všetky
udalosti,
ktoré
sa
podieľali
na
vzniku
škody,
nevyhnutne
jej
právne
relevantnou
príčinou.
Za
príčiny
možno
považovať
len
udalosti,
ktoré
by
pri
bežnom
chode
udalostí a podľa
všeobecnej
skúsenosti
obvykle
viedli ku škodlivému
následku.(21)
59.      Podľa
ustálenej
judikatúry
týkajúcej
sa
preukázania
príčinnej
súvislosti
stanovenej v článku 340
druhom
odseku
ZFEÚ,
ktorú
Súdny
dvor
pripomenul v bodoch 148
až
152
rozsudku z 18. decembra
2025,
WS a i./Frontex (Spoločná
návratová
operácia)(22),
Únia
nemôže
byť
povinná
nahradiť
každý,
dokonca
aj
vzdialený,
škodlivý
následok
protiprávneho
konania.(23) Súdny
dvor
tak
vyžaduje,
aby
bola
preukázaná
dostatočne
priama
príčinná
súvislosť
medzi
konaním
inštitúcií
Únie a škodou,
čo
Všeobecný
súd
správne
pripomenul v bode 33
napadnutého
rozsudku.(24) Okrem
toho
nestačí,
aby
bolo
vytýkané
konanie
jednou z príčin
údajnej
ujmy
alebo
nevyhnutnou
podmienkou
jej
vzniku.
Je
ešte
potrebné
preukázať,
že
vytýkané
konanie
je
rozhodujúcou
príčinou
údajnej
ujmy.(25) Podľa
doktríny
musí
mať
škoda
„bezprostrednú a predvídateľnú“
príčinnú
súvislosť
so
sporným
konaním.(26) Judikatúra
Súdneho
dvora
sa
teda
zjavne
viac
inšpiruje
teóriou
adekvátnej
kauzality.
60.      V tomto
prípade
nie
je
sporné,
že
škoda,
ktorá
údajne
vznikla
spoločnosti IMG,
bola
spôsobená
viacerými
príčinami
súvisiacimi s informáciami,
závermi a odporúčaniami
formulovanými v správe
OLAF‑u a s jej
neoprávneným
zverejnením v tlači.
Nie
všetky
tieto
príčiny
však
prispeli ku vzniku
tejto
škody
dostatočne
priamo.
Hoci
pochybenia,
ktorých
sa
mal
OLAF
dopustiť v priebehu
vyšetrovania,
mohli
prispieť ku vzniku
škody,
čo
tvrdí
IMG,
napriek
tomu
nepredstavujú
jej
„rozhodujúcu
príčinu“.
Pri
obvyklom a predvídateľnom
chode
udalostí
totiž
mohlo
škodu,
ktorá
údajne
vznikla
spoločnosti
IMG, s najväčšou
istotou
spôsobiť
len
zverejnenie
tejto
správy v tlači,(27) a práve v tomto
zmysle
rozhodol
Všeobecný
súd v rozsudku z 12. septembra
2007,
Nikolaou/Komisia(28).
Ak
by
obsah
správy
OLAF‑u nebol
zverejnený v tlači,
ujma,
na
ktorú
sa
odvolateľka
odvoláva,
by
nevznikla.
Podľa
predpokladu,
na
ktorom
sa
zakladá
analýza
Všeobecného
súdu,
sú
totiž
správy,
ktoré
vypracúva
OLAF,
dôverné.
Stotožňujem
sa
preto s úvahou
Všeobecného
súdu v bode 38
napadnutého
rozsudku,
podľa
ktorej
aj
keby
druhá a tretia
nezákonnosť,
namietané
odvolateľkou a týkajúce
sa
nesprávneho
výkladu
pojmu
„medzinárodná
organizácia“ a porušenia
viacerých
procesných
pravidiel,
mali
vplyv
na
obsah
správy
OLAF‑u a na
zákonnosť
jeho
vyšetrovania,
tieto
nezákonnosti
nijako
nesúvisia s únikom
správy
OLAF‑u do
tlače.
61.      Vzhľadom
na
všetky
tieto
skutočnosti
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
zamietol
prvý
odvolací
dôvod
ako
nedôvodný.
2.      O druhom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom posúdení podmienky týkajúcej sa možnosti pripísať skutočnosť zakladajúcu nárok na náhradu škody OLAF‑u alebo Komisii
62.      V druhom
odvolacom
dôvode
odvolateľka
napáda
úvahu
uvedenú v bodoch 47
až
69
napadnutého
rozsudku,
na
konci
ktorej
Všeobecný
súd
dospel k záveru,
že
prvá
podmienka
pre
vznik
mimozmluvnej
zodpovednosti
Únie
nebola
splnená,
pretože
vzhľadom
na
neistotu s ohľadom na
pôvod
úniku
informácií
jej nemožno
pripísať
nezákonnosť
jej
konania
spočívajúcu v porušení
povinnosti
zachovávať
dôvernosť.
a)      Napadnutý rozsudok
63.      Po
tom,
čo
Všeobecný
súd v bode 48
napadnutého
rozsudku
uviedol
zásadu,
podľa
ktorej
je
na
žalobcovi,
aby
preukázal
splnenie
podmienok
pre
vznik
mimozmluvnej
zodpovednosti
Únie, v bode 49
tohto
rozsudku
zdôraznil,
že
existuje
zmiernenie
tejto
zásady. S odkazom
na
rozsudky z 8. júla
2008,
Franchet a Byk/Komisia(29), a z 11. júla
2019,
BP/FRA(30),
pripomenul,
že
keď
skutočnosť
zakladajúca
nárok
na
náhradu
škody
mohla
byť
spôsobená
viacerými
rôznymi
príčinami a že keď
inštitúcia
Únie
nepredložila
žiaden
dôkazný
prostriedok,
ktorý
by
umožňoval
preukázať,
ktorej z týchto
príčin
možno
túto
skutočnosť
pripísať,
hoci
práve
táto
inštitúcia
má
najlepšie
predpoklady
na
predloženie
dôkazov v tejto
súvislosti,
pretrvávajúca
neistota
musí
ísť
na
jej
ťarchu.
64.      S prihliadnutím
na
tieto
úvahy
Všeobecný
súd v bodoch 50
až
68
napadnutého
rozsudku
preskúmal,
do
akej
miery
možno
porušenie
povinnosti
zachovávať
dôvernosť
vyplývajúce z úniku
správy
OLAF‑u 13. februára
2015 v časopise
Der
Spiegel a potom
11. decembra
2015
na
internetovej
stránke
denníka
New
Europe,
pripísať
Komisii
alebo
OLAF‑u.
65.      V bode 62
tohto
rozsudku
Všeobecný
súd
vyslovil,
že
takéto
zmiernenie
pravidla o dôkaznom
bremene
nemožno v tomto
prípade
uplatniť,
keďže k dátumu
prvého
úniku
informácií
do
tlače,
teda
13. februára
2015,
už
Komisia a OLAF
neboli
jedinými
inštitúciami,
ktoré
disponovali
správou
OLAF‑u,
pretože
táto
správa
bola
12. decembra
2014
podľa článku 11 ods. 3
nariadenia
(EÚ,
Euratom)
č. 883/2013(31) legálne
zaslaná
belgickým a francúzskym
justičným
orgánom.
Všeobecný
súd z toho
vyvodil,
že
sa
nebolo
možné
domnievať,
že
Komisia
mala
najlepšie
predpoklady
na
predloženie
dôkazov
umožňujúcich
preukázať,
ktorej
príčine
bolo
možné
pripísať
únik a ujmu,
ktorú
spôsobil.
66.      V bodoch 64 a 65
uvedeného
rozsudku
Všeobecný
súd
tiež
odlíšil
skutkový
stav v tejto
veci
od
skutkového
stavu
vo
veci, v ktorej
bol
vyhlásený
rozsudok z 8. júla
2008,
Franchet a Byk/Komisia(32).
Zdôraznil
totiž,
že
hoci v tejto
poslednej
veci
mohlo
úniky
informácií
spôsobiť
viacero
príčin
(keďže
dotknuté
dôverné
informácie
mala k dispozícii
tak
Komisia,
ako
aj
francúzske
justičné
orgány),
treba
pripomenúť,
že
Komisia v konaní
na
Všeobecnom
súde
neuviedla
možnosť,
že
tento
zdroj
sa
mohol
nachádzať
mimo
inštitúcií
Únie.
Všeobecný
súd
však v bodoch 56 a 65
napadnutého
rozsudku
konštatoval,
že v tomto
prípade
Komisia
takúto
možnosť
uviedla.
67.      V bode 66
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
tiež
konštatoval,
že
ani
závery
Európskeho
ombudsmana
uvedené v rozhodnutí
220/2015/ANA
zo
14. decembra
2017,
ani
interné
vyšetrovanie
vedené
Komisiou
neumožnili
zistiť
zdroj
úniku
informácií.
68.      Práve v dôsledku
týchto
skutočností
Všeobecný
súd v bode 67
tohto
rozsudku
dospel k záveru,
že
„neistota s ohľadom na
pôvod
úniku
informácií
nemôže
viesť
pre
nedostatok
nepriamych
dôkazov v tomto
zmysle k pripísaniu
zodpovednosti
za
neho
Komisii a OLAF‑u“(33).
Všeobecný
súd
preto v bode 68
uvedeného
rozsudku
rozhodol,
že
údajné
porušenie
povinnosti
zachovávať
dôvernosť
nemožno
pripísať
Únii a že
nie
je
potrebné
skúmať,
či
toto
porušenie
predstavuje
dostatočne
závažné
porušenie
právnej
normy,
ktorého
cieľom
je
priznať
práva
jednotlivcom.
b)      Tvrdenia účastníkov konania
69.      Druhý
odvolací
dôvod
má
tri
časti.
70.      V prvom
rade
odvolateľka
tvrdí,
že
zmiernenie
pravidla o dôkaznom
bremene
žalobcu,
na
ktoré
Všeobecný
súd
odkazuje v bode 49
napadnutého
rozsudku,
si
od
žalovanej
inštitúcie
vyžaduje
vysvetlenie
alebo
vierohodnú
hypotézu o okolnostiach,
za
ktorých
mohlo
dôjsť k úniku
informácií.
Samotná
narážka
tejto
inštitúcie
na
možnosť,
že
nezákonnosť,
ktorá
viedla k úniku,
bola
spôsobená
osobou
mimo
Únie,
nie
je
postačujúca.
Všeobecný
súd
sa
preto
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia a nerešpektoval
závery
vyplývajúce z rozsudku z 8. októbra
1986,
Leussink/Komisia(34),
keď
iba
na
základe
takejto
narážky
Komisie
usúdil,
že
Komisia
nemala
najlepšie
predpoklady
na
to,
aby
predložila
dôkazy o úniku
informácií, a že
sa
preto
prejednávaná
vec
líšila
od
veci, v ktorej
bol
vyhlásený
rozsudok z 8. júla
2008,
Franchet a Byk/Komisia(35).
71.      V druhom
rade
odvolateľka v podstate
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
nezohľadnil
určité
nepriame
dôkazy,
ktoré
mali
preukazovať,
že k úniku
informácií
došlo z vnútra
inštitúcií
Únie.
72.      V treťom
rade
odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
dospel k záveru,
že
neexistujú
žiadne
dôkazy o tom,
že
OLAF
bol
zdrojom
úniku
informácií v dôsledku
toho,
že
skreslil
obsah
listu
Komisie z 30. januára
2017,
ako
aj
rozhodnutia
Európskeho
ombudsmana
220/2015/ANA
zo
14. decembra
2017,
uvedených v bode 66
napadnutého
rozsudku.
Odvolateľka v tejto
súvislosti
dodáva,
že
zo
spisu
nevyplýva,
že
by v rámci
vyšetrovaní
vedených
OLAF‑om a Komisiou
boli k pôvodu
úniku
informácií
vypočuté
vnútroštátne
orgány,
ktorým
bola
správa
OLAF‑u zaslaná.
Okrem
toho
Všeobecný
súd
neoveril,
či
boli
tieto
vyšetrovania
vedené s náležitou
starostlivosťou, a nereagoval
na
tvrdenie
odvolateľky,
že
to
tak
nebolo.
73.      Komisia
tieto
tvrdenia
spochybňuje a domnieva
sa,
že
tento
dôvod
je
nedôvodný.
c)      Posúdenie
74.      Tri
časti
druhého
odvolacieho
dôvodu
preskúmam
spoločne,
pretože
spochybňujú
spôsob,
akým
Všeobecný
súd
uplatnil
pravidlá
upravujúce
dôkazné
bremeno a dokazovanie v konaní o žalobe o náhradu
škody,
aby
vylúčil
zodpovednosť
OLAF‑u a Komisie
za
údajné
porušenie
povinnosti
zachovávať
dôvernosť.
75.      Pripomínam,
ako
to
urobil
Všeobecný
súd v bode 48
napadnutého
rozsudku,
že v súlade s judikatúrou
Súdneho
dvora
týkajúcou
sa
pravidiel
upravujúcich
dôkazné
bremeno a dokazovanie v súvislosti
so
vznikom
mimozmluvnej
zodpovednosti
Únie
podľa článku 340
druhého
odseku
ZFEÚ,
je v zásade
na
účastníkovi
konania,
ktorý
sa
dovoláva
tejto
zodpovednosti,
aby
presvedčivými
dôkazmi
preukázal,
že
podmienky
na
jej
vznik
sú
splnené.(36)
76.      Súd
Únie
však
tieto
pravidlá
zmiernil
tým,
že
dôsledky
neistoty s ohľadom na
presné
príčiny
škody
preniesol
na
osobu
zodpovednú
za
skutočnosť,
ktorá
spôsobila
škodu, a to v záujme
odškodnenia
obete a spravodlivosti.(37)
77.      Toto
pravidlo
vyvodil
Súdny
dvor v rozsudku z 8. októbra
1986,
Leussink
/Komisia(38), v osobitnom
kontexte
dopravnej
nehody,
ktorej
obeťou
bol
úradník
Komisie,
keď
bol
na
pracovnej
ceste
vo
vozidle
Komisie
riadenom
vodičom
Komisie.
Keďže
sa
zistilo,
že
táto
nehoda
mohla
byť
spôsobená
buď
nedostatočnou
údržbou
alebo
kontrolou
vozidla,
alebo
nedbanlivosťou
pri
jeho
používaní,(39) a keďže
Komisia
nepredložila
žiadne
dôkazné
prostriedky
umožňujúce
preukázať,
ktorej z týchto
príčin
sa
mala
táto
nehoda
pripísať,
hoci
mala
najlepšie
predpoklady
na
predloženie
dôkazov v tejto
súvislosti,
Súdny
dvor
rozhodol,
že
takáto
neistota
musí
byť
na
jej
ťarchu, a dospel k záveru,
že
nehoda
bola
spôsobená
nedbanlivosťou,
ktorá
zakladala
jej
zodpovednosť.(40) Ako
uviedol
generálny
advokát
Slynn vo
svojich
návrhoch
prednesených
vo
veci, v ktorej
bol
vyhlásený
tento
rozsudok,
Komisia
nepredložila
žiaden
dôkaz,
ktorý
by
mohol
preukazovať,
že
si
úplne
splnila
svoje
povinnosti,
ako
sú napríklad
dôkaz o prehliadke
vozidla v servise
alebo
výsledky
technickej
kontroly
vozidla, a nepodarilo
sa
jej
vyvrátiť
domnienku,
že
si
nesplnila
svoju
povinnosť
náležitej
starostlivosti.
78.      Súd
Únie
využil
tento
mechanizmus
pripísateľnosti
zodpovednosti v konaniach o žalobách o náhradu
škody
podaných z dôvodu
zverejnenia
dôverných
informácií,
ktorými
disponoval
OLAF. V rozsudku z 12. septembra 2007,
Nikolaou/Komisia(41),
totiž
Všeobecný
súd
uznal,
že
pre
obete
protiprávneho
zverejnenia
môže
byť
ťažké,
ba
dokonca
nemožné
identifikovať
zodpovednú
osobu a zdroj
tohto
zverejnenia, a tak
preukázať
podmienky
vyžadované
na
vznik
zodpovednosti Komisie.(42) Vo
veci, v ktorej
bol
vyhlásený
tento
rozsudok,
bolo
preukázané,
že
informácie,
ktoré
unikli,
pochádzali
zo
zdroja v rámci
OLAF‑u. Zdalo
sa
teda,
že
tento
úrad
mal
najlepšie
predpoklady
na
predloženie
dôkazov o presných
príčinách
úniku.
Všeobecný
súd,
ktorý
konštatoval,
že
Komisia
sa
obmedzila
na
vylúčenie
zodpovednosti
OLAF‑u,
že
neuviedla
žiadne
tvrdenie,
ani
nepredložila
žiadny
konkrétny
dôkaz,
aby
preukázala,
že v rámci
OLAF‑u existoval
systém
kontroly,
ktorý
by
mohol
zabrániť
úniku
informácií,
alebo
že
informácie
týkajúce
sa
daného
vyšetrovania
boli
spracúvané
spôsobom
zaručujúcim
ich
dôvernosť a že
neposkytla
žiadne
vysvetlenie
ani
nevyslovila
žiadnu
vierohodnú
hypotézu o okolnostiach,
za
ktorých
mohlo
dôjsť k úniku
informácií,(43) rozhodol,
že
prípadná
neistota s ohľadom na
okolnosti,
za
ktorých
došlo k porušeniu
pravidiel
dôvernosti,
musí
byť
na
ťarchu
Komisie.(44)
79.      Podobne, v rozsudku z 8. júla
2008,
Franchet a Byk/Komisia(45),
Všeobecný
súd
predpokladal,
že
zdroj
úniku
dôverných
informácií
treba
pripísať
OLAF‑u,
hoci
nezákonne
šírené
informácií
mal k dispozícii
tak
tento
úrad,
ako
aj
francúzske
orgány.
Všeobecný
súd
najprv
dôkladne
preskúmal
rôzne
druhy
skutkových
nepriamych
dôkazov
nachádzajúcich
sa v spise a kontext, v ktorom
došlo
ku
škode, a potom
zohľadnil
skutočnosť,
že
Komisia
sa
nedovolávala
zodpovednosti
orgánov
mimo
Únie,
teda
francúzskych
orgánov.(46)
80.      Súd
pre
verejnú
službu
rozhodol v rovnakom
zmysle v rozsudku z 11. mája 2010,
Nanopoulos/Komisia(47).
81.      Vzhľadom
na
túto
judikatúru
domnienka
pripísateľnosti
porušenia
niektorých
pravidiel
vrátane
povinnosti
zachovávať
dôvernosť a zmiernenie
dôkazného
bremena,
ktoré
so
sebou
táto
domnienka
prináša,
predpokladajú
splnenie
dvoch
podmienok.
Po
prvé musí
žalobca
na
základe
súboru
nepriamych
dôkazov
osvedčiť,
že
skutočnosť,
ktorá
zakladá
nárok
na
náhradu
škody,
možno
pripísať
identifikovanému
pôvodcovi.
Po
druhé,
ak
je
preukázaná
určitá
pravdepodobnosť,
žalovaná
inštitúcia
musí
pomocou
tvrdení
alebo
konkrétnych
dôkazov,
ako
aj
vysvetlení
alebo
vierohodných
hypotéz
preukázať,
že
škodu
jej
nemožno
pripísať. V situácii,
keď
nepriame
dôkazy
predložené
žalobcom
umožňujú
súdu
Únie
vyvodiť
existenciu
pravdepodobnej
alebo
prijateľnej
príčinnej
súvislosti,
tak
toto
pravidlo
umožňuje
zmierniť
dôkazné
bremeno
tohto
žalobcu a vyžadovať
od
žalovanej
inštitúcie,
ktorá
má
vzhľadom
na
povahu
škody
zrejme
najlepšie
predpoklady
na
predloženie
dôkazných
prostriedkov,
aby
preukázala,
že
neporušila
svoje
povinnosti.
82.      To
však
rovnako
predpokladá,
aby
Všeobecný
súd v plnom
rozsahu
vykonal
právomoci,
ktoré
sú
mu
zverené.
Skutočný
účel
žaloby o určenie
mimozmluvnej
zodpovednosti
totiž
súvisí s ochranou
práv
jednotlivca.(48) Ak
tento
jednotlivec
nemôže
dosiahnuť
zrušenie
aktu
alebo
nápravu
konania,
ktoré
mu
spôsobilo
ujmu,
prostredníctvom
niektorého z právnych
prostriedkov
preskúmania
zákonnosti,
musí
mať
vždy
možnosť
uplatniť
nárok
na
náhradu
škody,
ak
došlo k porušeniu
jeho
práv.(49) Súvislosť
medzi
opravnými
prostriedkami
má
práve
zabrániť
tomu,
aby
bola
tejto
osobe
poskytnutá
buď
nedostatočná,
alebo
nadmerná
náhrada
škody.(50) V rozsudku
Hamoudi/Frontex(51) Súdny
dvor
jasne
pripomenul
požiadavky
kladené
na
Všeobecný
súd v konaniach o žalobách o určenie
mimozmluvnej
zodpovednosti,
aby
zabezpečil
potrebnú
účinnú
súdnu
ochranu
jednotlivcov.
Všeobecný
súd
teda
musí:
–        zohľadniť
osobitné
okolnosti
prejednávanej
veci,
aby
určil,
či
pravidlá
upravujúce
dôkazné
bremeno a dokazovanie
ukladajú
žalobcovi
neprimerané
dôkazné
bremeno
alebo
dokonca
dôkazné
bremeno,
ktoré
nie
je
možné
uniesť,
pričom v takom
prípade
je
potrebné
tieto
pravidlá
upraviť,
–        dôkladne
preskúmať
skutkový
stav
a
–        prijať
potrebné
opatrenia
na
vykonanie
dokazovania.
83.      Ako
Súdny
dvor
uviedol v bode 81
tohto
rozsudku
„Všeobecný
súd
teda
nemôže
jednoducho
zamietnuť
tvrdenia
žalobcov
pre
nedostatok
dôkazov,
keď
práve
tento
súd
má
právomoc…
odstrániť
prípadnú
neistotu o správnosti
týchto
tvrdení
alebo
vysvetliť
dôvody,
pre
ktoré
takýto
dokument v nijakom
prípade a bez
ohľadu
na
jeho
obsah
nemôže
byť
relevantný
pre
rozhodnutie
sporu“(52).
84.      V tomto
prípade
sa
domnievam,
že
Všeobecný
súd
porušil
pravidlá
upravujúce
dôkazné
bremeno
vyvodené
judikatúrou.
85.      V prvom
rade
Všeobecný
súd
podľa
môjho
názoru v bode 62
napadnutého
rozsudku
nesprávne
usúdil,
že
Komisia
nemala
najlepšie
predpoklady
na
predloženie
dôkazov
preukazujúcich
príčinu
úniku
informácií v zmysle
judikatúry
týkajúcej
sa
zmiernenia
dôkazného
bremena.
86.      Všeobecný
súd
predovšetkým
nezohľadnil
osobitné
okolnosti
tejto
žaloby,
hoci
súd
Únie v podobných
veciach
už
predtým
rozhodol,
že
pre
obete
protiprávneho
zverejnenia
môže
byť
ťažké,
ba
dokonca
nemožné
identifikovať
zodpovednú
osobu,
ako
aj
zdroj
tohto
zverejnenia, a teda
preukázať
podmienky
vyžadované
na
vznik
tejto
zodpovednosti.
Ako
rozhodol
Európsky
súd
pre
ľudské
práva,
„rozdelenie
dôkazného
bremena a miera
presvedčenia
potrebná
na
vyvodenie
určitého
záveru
sú
neoddeliteľne
späté
so
špecifickosťou
skutkového
stavu,
povahou
formulovaného
tvrdenia a dotknutým
právom
[podľa
EDĽP]“(53).
87.      Ďalej
treba
uviesť,
že
na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdí
Všeobecný
súd v bode 62
napadnutého
rozsudku,
sa
mi
zdá
nepopierateľné,
že
za
takých
okolností,
o aké ide v prejednávanej
veci,
mali
OLAF
a/alebo
Komisia v porovnaní s odvolateľkou
najlepšie
predpoklady
na
to,
aby
určili,
či
údajne
spôsobená
škoda
bola
dôsledkom
ich
vlastného
konania
alebo
opomenutia,
alebo
skôr
konania
alebo
opomenutia
francúzskych a belgických
justičných
orgánov,
ktorým
bola
správa
OLAF‑u legálne
doručená. V tejto
súvislosti
vedenie
dvoch
interných
vyšetrovaní
OLAF‑om a Komisiou,
na
ktoré
sa
Všeobecný
súd
stručne
odvoláva v bode 66
napadnutého
rozsudku,
dokazuje,
že
tieto
orgány
a priori
disponovali
prostriedkami,
ktoré
odvolateľka
vzhľadom
na
predmet a povahu
skutočnosti
zakladajúcej
nárok
na
náhradu
škody
nemala k dispozícii.
88.      Napokon
si
myslím,
že
odôvodnenie
Všeobecného
súdu
je
protirečivé.
Hoci
totiž v bode 62
napadnutého
rozsudku
tvrdil,
že
Komisia
nemala
najlepšie
predpoklady
na
predloženie
dôkazov
umožňujúcich
preukázať,
ktorej
príčine
bolo
možné
pripísať
únik
informácií,
napriek
tomu v bode 65
tohto
rozsudku
prikladal
prevládajúcu
váhu
tvrdeniu
Komisie,
že
zdroj
úniku
informácií
sa
mohol
nachádzať
mimo
inštitúcií
Únie.
89.      V druhom
rade v takej
situácii,
o akú ide v prejednávanej
veci,
keď
existovalo
viacero
potenciálnych
škodcov,
Všeobecný
súd
nevyžadoval
od
Komisie,
aby
konkrétne
špecifikovala
opatrenia
prijaté
na
zabezpečenie
dôvernosti
informácií
obsiahnutých v správe
OLAF‑u a informácií
zaslaných
dotknutým
vnútroštátnym
orgánom.
Tieto
opatrenia
sú
však
nevyhnutné z viacerých
dôvodov.
Predovšetkým sa
týkajú
informácií o skutkoch,
ktoré
môžu
byť
predmetom
trestného
stíhania,
pričom
OLAF
nekoná
ako
„akýkoľvek
oznamovateľ“,
ale
ako
úrad s vyšetrovacími
právomocami,
ako
to
Súdny
dvor
zdôraznil v rozsudku z 11. januára
2024,
Planistat Europe a Charlot/Komisia(54).
Následne môže
zverejnenie
týchto
informácií v tlači
samo
osebe
spôsobiť
dotknutým
osobám
istú
majetkovú a nemajetkovú
ujmu.
A napokon
tieto
osoby
nie
sú
adresátmi
správy o vyšetrovaní,
ktorá
sa
ich
týka, a v súlade s ustálenou
judikatúrou
nemôžu
podať
žalobu o jej
neplatnosť,
keďže
táto
správa
nemá
záväzné
právne
účinky.(55)
90.      V treťom
rade
Všeobecný
súd
nevykonal
dôkazné
prostriedky,
ktoré
mu
predložila
tak
IMG,
ako
aj
Komisia.
Nevyhodnotil
totiž
ani
relevantnosť a dôkaznú
silu
dôkazov,
na
ktorých
odvolateľka
zakladala
zodpovednosť
OLAF‑u a Komisie,
ani
tvrdenia,
ktoré
Komisia
formulovala,
aby
vyvrátila
túto
domnienku
zodpovednosti.
91.      Ako
prvostupňový
súd
bol
však
povinný
preukázať
alebo
určiť
čo
najspravodlivejším a najpresnejším
spôsobom,
či
skutočnosť,
ktorá
spôsobila
škodu,
bolo
možné
pripísať
subjektu
vnútri
Únie,
teda
OLAF‑u alebo
Komisii,
pričom v tomto
prípade
by
mal
právomoc
súd
Únie,
alebo
subjektu
mimo
Únie,
teda
francúzskym
alebo
belgickým
justičným
orgánom,
pričom v tomto
prípade
by
mal
právomoc
iba
vnútroštátny
súd.(56) Na
tento
účel
mal
určiť,
či
rôzne
nepriame
skutkové
dôkazy,
ktoré
odvolateľka
uviedla
na
preukázanie
toho,
že
únik
informácií
možno
pripísať
OLAF‑u alebo
Komisii, a či
kontext, v ktorom
došlo k zverejneniu
týchto
informácií v tlači,
umožňovali
dosiahnuť
dostatočnú
mieru
pravdepodobnosti
alebo
istoty
na
to,
aby
bolo
možné
predpokladať
zodpovednosť
týchto
subjektov.
Treba
však
konštatovať,
že
Všeobecný
súd v bode 54
napadnutého
rozsudku
spomenul
iba
list
zaslaný
predsedovi
Európskeho
parlamentu, v ktorom
ho
generálny
riaditeľ
OLAF‑u požiadal,
aby
prijal
opatrenia
potrebné
na
ukončenie
šírenia
správy
OLAF‑u. Hoci
však
tento
dôkaz
mohol
nasvedčovať
tomu,
že k úniku
informácií
došlo z vnútra
inštitúcie,
Všeobecný
súd
nevyhodnotil
ani
jeho
relevantnosť,
ani
dôkaznú
silu a nevyvodil z neho
žiadne
dôsledky.
92.      Z uvedeného
vyplýva,
že z odôvodnenia
Všeobecného
súdu
nie
je
možné
zistiť
dôvody,
pre
ktoré
nie
je
namieste
pripísať
zdroj
úniku
informácií
Komisii, a tak
vylúčiť
zodpovednosť
Únie
namiesto
toho,
aby
sa
vyvodil
jej
vznik.
93.      Treba
dodať,
že
neistota v práve
mimozmluvnej
zodpovednosti
musí
byť
preukázaná,
inak
by
išlo o odmietnutie
spravodlivosti v rozpore s článkami 41 a 47
Charty
základných
práv
Európskej
únie.(57) Vo
všeobecnosti
sa
domnievam,
že
keďže
Komisia
je
zodpovedná
za
dôvernosť
správ
OLAF‑u,
nemôže
sa v prípade
úniku
dôverných
informácií
spôsobujúceho
škodu
uspokojiť s tvrdením,
že
keďže
pôvodca
úniku
nebol
identifikovaný,
nemôže
vzniknúť
jej
zodpovednosť.
Naopak
sa domnievam,
že
keďže
povinnosť
zachovávať
dôvernosť
je
uložená
Komisii,
malo
by
jej
byť
možné
pripísať
jej
porušenie,
pokiaľ
nepreukáže
opak.
Myslím
si,
že v tejto
oblasti
by
mal
Súdny
dvor,
pokiaľ
ide o možnosť
pripísať
porušenie,
ísť
nad
rámec
zmiernenia
dôkazného
bremena a toto
bremeno
obrátiť.
94.      Stotožňujem
sa
tiež s názorom,
že
Únia
nemôže
byť
povinná
nahradiť
škody,
ktoré
nespôsobila.
Povinnosť
nahradiť
škodu
musí
mať
orgán,
ktorý
dotknuté
dôverné
informácie
zverejnil
alebo
umožnil
ich
zverejnenie.(58) Považovať
Komisiu a OLAF
za
zodpovedných
za
škodu,
ktorú
možno
nespôsobili,
je
nespravodlivým
riešením.
Vylúčiť
však
na
hypotetickom
základe
zodpovednosť
OLAF‑u a Komisie v situácii,
keď
zdroj
tohto
zverejnenia
nie
je
identifikovaný,
sa
mi
javí
rovnako
nespravodlivé,
keďže
takéto
riešenie
môže
viesť k neposkytnutiu
účinnej
súdnej
ochrany
odvolateľke,
ktorej
hrozí,
že
nebude
odškodnená
vôbec
alebo
iba
nedostatočne,
hoci
sa
jej
škoda
javí
ako
skutočná a istá.
95.      Vzhľadom
na
všetky
tieto
úvahy
sa
domnievam,
že
Všeobecný
súd
sa v bode 67
napadnutého
rozsudku
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
dospel k záveru,
že
„pre
nedostatok
nepriamych
dôkazov v tomto
zmysle“
existuje
neistota s ohľadom na
pôvod
úniku
informácií, a z toho
vyvodil,
že
únik
nie
je
možné
pripísať
Komisii a OLAF‑u,
hoci
dostatočne
nevykonal
dôkazné
prostriedky,
ktoré
predložila
tak
odvolateľka,
ako
aj
Komisia
na
účely
identifikácie
subjektu
zodpovedného
za
skutočnosť,
ktorá
zakladá
nárok
na
náhradu
škody.
96.      Toto
nesprávne
právne
posúdenie
malo
nevyhnutne
vplyv
na
posúdenia
Všeobecného
súdu
uvedené v bode 92
napadnutého
rozsudku, ktoré sa
týkajú
prípadnej
povinnosti
Komisie
konať,
na
ktorú
sa
odvolateľka v tomto
prípade
odvoláva
na
podloženie
svojho
štvrtého
odvolacieho
dôvodu.
97.      V dôsledku
toho
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
vyhovel
druhému
odvolaciemu
dôvodu
ako
dôvodnému.
3.      O treťom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom posúdení existencie nezákonnosti založenej na porušení povinnosti starostlivosti
98.      V treťom
odvolacom
dôvode
odvolateľka
napáda
úvahu
uvedenú v bodoch 71
až
74
napadnutého
rozsudku,
na
záver
ktorej
Všeobecný
súd
odmietol
existenciu
nezákonnosti
založenej
na
porušení
povinnosti
starostlivosti.
a)      Napadnutý rozsudok
99.      Všeobecný
súd v bode 71
napadnutého
rozsudku
pripomenul
rozsah
povinnosti
starostlivosti,
ako
ho
vymedzil
Súdny
dvor v rozsudku z 12. novembra 2020,
Fleig/ESVČ(59). V bode 72
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
zdôraznil,
že
táto
povinnosť
sa
konkrétne
týka
povinností
inštitúcií
Únie
voči
ich
úradníkom a zamestnancom, a preto z uvedeného v bode 73
tohto
rozsudku
vyvodil
záver,
že
táto
povinnosť
sa v tomto
prípade
neuplatňuje.
b)      Tvrdenia účastníkov konania
100. Odvolateľka v podstate
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
obmedzil
rozsah
povinnosti
starostlivosti
na
povinnosti
inštitúcií
Únie
voči
ich
úradníkom a zamestnancom.
Na
tento
účel
odvolateľka
odkazuje
na
viacero
rozsudkov, v ktorých
Súdny
dvor
potvrdil
existenciu
tejto
povinnosti v iných
oblastiach
práva
Únie, v ktorých
majú
inštitúcie
Únie
správne a riadiace
právomoci,
ako
je
napríklad
správa
Európskeho
poľnohospodárskeho
usmerňovacieho a záručného
fondu
(EPUZF),
systém
vývozných
povolení,
spoločná
obchodná
politika a ochrana
proti
dumpingu.
101. Komisia
tvrdí,
že
tento
odvolací
dôvod
je
neúčinný.
c)      Posúdenie
102. Uvedený
odvolací
dôvod
musí
byť
podľa
môjho
názoru
zamietnutý
ako
neprípustný.
103. Z článku 256 ods. 1
druhého
pododseku
ZFEÚ, článku 58
prvého
odseku
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie a článku 168 ods. 1 písm. d)
rokovacieho
poriadku
vyplýva,
že
odvolanie
musí
presne
uvádzať
okrem
iného
právne
tvrdenia,
ktoré
konkrétnym
spôsobom
podporujú
návrh
na
zrušenie,
inak
je
odvolanie
alebo
dotknutý
odvolací
dôvod
neprípustný.
Podľa
ustálenej
judikatúry
sa
dôvod
musí
vyhlásiť
za
neprípustný,
ak
argumentácia,
na
ktorej
sa
zakladá,
nie
je
dostatočne
jasná a presná
na
to,
aby
mohol
Súdny
dvor
vykonať
svoje
preskúmanie
zákonnosti,
najmä
preto,
že
podstatné
skutočnosti,
na
ktorých
sa
argumentácia
zakladá,
nevyplývajú
dostatočne
logicky a zrozumiteľne z textu
odvolania,
ktoré
je v tejto
súvislosti
formulované
nejasne a nejednoznačne.(60)
104. Hoci v tomto
prípade
odvolateľka
uvádza
vytýkané
časti
napadnutého
rozsudku,
treba
konštatovať,
že
jej
argumentácia
nie
je
presná,
koherentná a jasná. V bode 55
svojho
odvolania
totiž
iba
preberá
text
poznámky
pod
čiarou
42
návrhov,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Van
Gerven vo
veci
Nölle(61), a opakuje
judikatúru,
ktorú
citoval,
hoci
tieto
odkazy
na
judikatúru
sa
netýkajú
povinnosti
starostlivosti,
ale
zásady
riadnej
správy
vecí
verejných,
ako
to
správne
zdôrazňuje
Komisia.
Okrem
toho,
hoci
odvolateľka
na
podloženie
svojho
tretieho
odvolacieho
dôvodu
cituje bod 28
daných
návrhov, v ktorom
generálny
advokát
Van
Gerven skutočne
spomína
„zásadu
starostlivosti“,
treba
uviesť,
že
Súdny
dvor v rozsudku z 22. októbra
1991,
Nölle(62),
uprednostnil
odkaz
na
povinnosť
náležitej
starostlivosti.
105. Keďže
odvolateľka
neuvádza
dôvody,
prečo
by
takéto
odkazy
boli
relevantné v jej
situácii,
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
zamietol
tretí
odvolací
dôvod
ako
neprípustný.
4.      O štvrtom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom posúdení existencie nezákonnosti založenej na porušení povinnosti náležitej starostlivosti
106. Vo
svojom
štvrtom
odvolacom
dôvode
smerujúcom
proti bodom 78
až
101
napadnutého
rozsudku,
odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď v podstate
usúdil,
že
Komisia
nebola
povinná
verejne
odsúdiť
únik
správy
OLAF‑u do
tlače a ukončiť z toho
vyplývajúce
šírenie
nepravdivých
informácií
prostredníctvom
uverejnenia
tlačovej
správy, a to
na
základe
svojej
povinnosti
náležitej
starostlivosti.
a)      Napadnutý rozsudok
107. V bode 80
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
rozhodol,
že
na
zistenie,
či
Komisia
svojou
nečinnosťou
porušila
dostatočne
závažným
spôsobom
právnu
normu,
ktorej
cieľom
je
priznať
práva
jednotlivcom,
je
vzhľadom
na
judikatúru
pripomenutú v bodoch 76
až
79
tohto
rozsudku
potrebné
určiť,
a to po
prvé
existenciu
právnej
povinnosti
konať,
po
druhé
existenciu
diskrečnej právomoci
dotknutej
inštitúcie a po
tretie
zjavné a závažné
porušenie
medzí
tejto
právomoci
touto
inštitúciou.
108. Po
tom,
čo
Všeobecný
súd v bodoch 82
až
84
napadnutého
rozsudku
pripomenul
rozsah
povinnosti
náležitej
starostlivosti, v bodoch 86
až
93
tohto
rozsudku
preskúmal,
či
táto
povinnosť
zahŕňa
takú
právnu
povinnosť
konať,
akej
sa
dovoláva
odvolateľka.
Po
pripomenutí
relevantných
ustanovení
nariadenia č. 883/2013
Všeobecný
súd v bodoch 87
až
90
uvedeného
rozsudku
rozhodol,
že
napriek
povinnosti
zachovávať
dôvernosť
vyšetrovaní
OLAF‑u,
ktorá z nich
pre
Komisiu
vyplýva,
jej
povinnosť
náležitej
starostlivosti
nemôže
ukladať
takúto
povinnosť
konať,
pokiaľ
neporušila
túto
povinnosť
zachovávať
dôvernosť a pokiaľ
jej
nemožno
pripísať
zodpovednosť
za
únik
správy
OLAF‑u.
109. V bode 94
napadnutého
rozsudku
preto
Všeobecný
súd
vyslovil,
že
odvolateľka
nepreukázala,
že
Komisia
bola v tomto
prípade
povinná
konať, a v bode 95
tohto
rozsudku
dospel k záveru,
že
údajná
nečinnosť
nemôže
založiť
zodpovednosť
Únie.
110. V bodoch 96
až
101
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
„v každom
prípade“,
ak
by
takáto
právna
povinnosť
konať
existovala,
preskúmal,
či
Komisia
zjavne a závažne
porušila
obmedzenia,
ktoré
sa v tomto
prípade
vzťahovali
na
jej
diskrečnú
právomoc.
Keďže
dospel k záveru,
že
to
tak
nebolo, v bodoch 102 a 103
tohto
rozsudku
usúdil,
že
štvrtá
nezákonnosť
nebola
závažná a že
prvá
podmienka
na
vznik
zodpovednosti
Únie
teda
nebola
splnená.
b)      Tvrdenia účastníkov konania
111. Štvrtý
odvolací
dôvod
má
štyri
časti.
112. V rámci
prvej
časti
tohto
odvolacieho
dôvodu
odvolateľka
tvrdí,
že
posúdenia
Všeobecného
súdu
uvedené v bodoch 93 a 94
napadnutého
rozsudku
sú
nesprávne,
pretože
na
rozdiel
od
predpokladu, z ktorého
vychádza
Všeobecný
súd,
Komisia
zodpovedá
za
zverejnenie
správy
OLAF‑u.
113. V rámci
druhej
časti
uvedeného
odvolacieho
dôvodu
IMG
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
nevyjadril k jej
výhrade,
podľa
ktorej
od
okamihu,
keď
bola
táto
správa
rozšírená
verejne,
Komisia
porušila
povinnosť
zachovávať
dôvernosť,
ktorá
jej
vyplýva z článku 10 ods. 3
nariadenia
č. 883/2013, a to
bez
ohľadu
na
to,
či
zodpovedá
za
toto
zverejnenie.
Odvolateľka
vytýka
Všeobecnému
súdu,
že
rozsah, v akom
bola
Komisia
povinná
konať,
preskúmal
so
zreteľom
na
jej
zodpovednosť
za
spôsobenie
udalosti,
ktorá
zakladá
nárok
na
náhradu
škody.
Podľa
nej
však
dôvernosť
týchto
informácií
musí
byť
zabezpečená o to
viac,
že
ide o predbežné
závery,
vyvodené
na
záver
konania,
ktoré
nie
je
plne
kontradiktórne a ktorých
zverejnenie
môže
spôsobiť
dotknutým
osobám
ujmu.
114. V tretej
časti
toho
istého
odvolacieho
dôvodu
odvolateľka
napáda
dôvody
napadnutého
rozsudku
uvedené v jeho bodoch 98
až
100,
na
základe
ktorých
Všeobecný
súd v bode 101
tohto
rozsudku
dospel k záveru,
že
„aj
za
predpokladu,
že
by v prejednávanej
veci
existovala
právna
povinnosť
Komisie
konať,
nemožno
konštatovať,
že
porušenie
povinnosti
konať s náležitou
starostlivosťou,
ktoré
tvrdí
žalobkyňa,
predstavuje
dostatočne
závažné
porušenie
právnej
normy,
ktorej
účelom
je
priznanie
práv
jednotlivcom“.
115. Podľa
odvolateľky
na
rozdiel
od
toho,
čo
Všeobecný
súd
usúdil v bode 98
napadnutého
rozsudku,
rozsah
povinnosti
Komisie
zaručiť
dôvernosť
správy
OLAF‑u nemusel
byť
spresnený v ustanovení,
aby
mohlo
dôjsť k zjavnému a závažnému
porušeniu
medzí
diskrečnej právomoci
tejto
inštitúcie.
Odvolateľka
sa
domnieva,
že
ak
by
to
tak
bolo, v skutočnosti
by
nebolo
možné
dovolávať
sa
takéhoto
porušenia a vyvodiť
zodpovednosť
Únie,
keďže
ustanovenia
práva
Únie
nevyhnutne
nedefinujú
svoj
rozsah a jeho
vymedzenie
prináleží
súdu
Únie.
116. Okrem
toho
Všeobecný
súd
nerešpektoval
judikatúru
vyplývajúcu z jeho
rozsudkov z 15. marca 1995,
Cobrecaf a i./Komisia(63), a z 9. júla
1999,
New Europe Consulting a Brown/Komisia(64), z ktorých
vyplýva,
že
Komisia
má
povinnosť
konať s náležitou
starostlivosťou,
aj
keď
nie
je
zodpovedná
za
únik
dôverného
dokumentu. V týchto
rozsudkoch
totiž
súd
Únie
preskúmal,
či
Komisia
konala s náležitou
starostlivosťou,
aby
napravila
pochybenie,
ktorého
sa
dopustila,
bez
čoho
by
jej
vznikla
zodpovednosť.
Odvolateľka
uznáva,
že
keďže v tomto
prípade
bola
porušená
dôvernosť
správy
OLAF‑u,
povinnosť
zabezpečiť
dodržiavanie
tejto
dôvernosti
stratila
svoj
zmysel,
ako
to
konštatoval
Všeobecný
súd v bode 100
napadnutého
rozsudku. V takomto
prípade
je
však
nevyhnutné
nezhoršovať
ujmu,
ktorá
môže
vyplynúť z porušenia
dôvernosti
správy
OLAF‑u tým,
že
sa
verejne
odsúdi
jej
únik a že sa poskytnú
informácie o následných
opatreniach,
ktoré
sa v súvislosti s ním
prijali.
117. Vo štvrtej
časti
štvrtého
odvolacieho
dôvodu
odvolateľka
vytýka
Všeobecnému
súdu,
že
nerozhodol o zodpovednosti, v prípade
potreby
spoločnej a nerozdielnej,
Komisie a OLAF‑u z dôvodu,
že
neprijali
potrebné
preventívne
opatrenia
na
ochranu
dôvernosti
správy
OLAF‑u,
ani
nápravné
opatrenia,
ktoré
sa
vyžadovali
voči
tlači a verejnej
mienke, a v dôsledku
toho
aj
partnerom a darcom
finančných
prostriedkov
odvolateľky.
118. Komisia
tieto
tvrdenia
spochybňuje a domnieva
sa,
že
štvrtý
odvolací
dôvod
je
nedôvodný.
119. Podľa
jej
názoru
je
štvrtý
odvolací
dôvod
zmätočný a nejasný.
Prvá
časť
tohto
odvolacieho dôvodu
sa
zakladá
na
porušení
povinnosti
odôvodnenia,
hoci
táto
povinnosť
nie
je
uvedená v názve
uvedeného
odvolacieho
dôvodu, a tretia
časť
toho
istého
odvolacieho
dôvodu
smeruje
proti
nadbytočným
dôvodom.
Komisia
zdôrazňuje,
že
hoci
ona a OLAF
nekonali
tak,
ako
to
odvolateľka
očakávala,
napriek
tomu
reagovali
na
únik
správy
OLAF‑u tým,
že
viedli
interné
vyšetrovania, a OLAF
tým,
že
zaslal
predsedovi
Európskeho
parlamentu
list,
aby
prijal
opatrenia.
Komisia
okrem
toho
pripomína,
že
nepostupovala v súlade s odporúčaniami,
ktoré
OLAF
formuloval
vo
svojej
správe.
c)      Posúdenie
120. Domnievam
sa,
že
nie
je
potrebné
preskúmať
prvú
časť
štvrtého
odvolacieho
dôvodu, v ktorej
IMG
napáda
dôvodnosť
posúdení
Všeobecného
súdu v bodoch 93 a 94
napadnutého
rozsudku,
ani
štvrtú
časť
tohto
odvolacieho dôvodu, v ktorej
Všeobecnému
súdu
vytýka,
že
nerozhodol o zodpovednosti
Komisie a OLAF‑u, v prípade
potreby
spoločnej a nerozdielnej,
keďže
tieto
časti
úzko
súvisia s druhým
odvolacím
dôvodom,
ktorému
navrhujem
vyhovieť.
121. Analýza,
ktorú
Všeobecný
súd
vykonáva v bodoch 92
až
94
napadnutého
rozsudku,
sa
totiž
zakladá
na
predpoklade – nemožnosti
pripísať
skutočnosť,
ktorá
zakladá
nárok
na
náhradu
škody,
OLAF‑u a Komisii
–,
ktorý
považujem
za
nesprávny z dôvodov
vysvetlených
pri
preskúmaní
druhého
odvolacieho
dôvodu v bodoch 74
až
97
vyššie.
122. Pokiaľ
ide o druhú
časť
štvrtého
odvolacieho
dôvodu,
domnievam
sa,
že
nie
je
dôvodná.
123. Na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdí
odvolateľka, a ako
to
preukazuje
prvá
veta bodu 93
napadnutého
rozsudku,
sa
totiž
Všeobecný
súd v skutočnosti
vyjadril k jej
tvrdeniu
týkajúcemu
sa
rozsahu
povinnosti
zachovávať
dôvernosť a povinnosti
konať s náležitou
starostlivosťou.
Podľa
odvolateľky
je
povinnosť
dodržiavať
dôvernosť
vyšetrovaní
vedených
OLAF‑om,
stanovená v článku 10 ods. 3
nariadenia
č. 883/2013,
povinnosťou
dosiahnuť
výsledok,
ktorá
si
vyžaduje,
aby
Komisia
konala s náležitou
starostlivosťou
tým,
že
verejne
odsúdi
nepovolené
zverejnenie a ukončí
šírenie
nepravdivých
informácií, a to
bez
ohľadu
na
to,
či
je
Komisia
subjektom,
ktorý
túto
škodu
spôsobil. V bode 92
tohto
rozsudku
však
Všeobecný
súd
vyslovil,
že
povinnosť
konať s náležitou
starostlivosťou,
ktorej
podlieha
Komisia,
jej
nemôže
ukladať
povinnosť
konať
spôsobom,
ktorého
sa
dovoláva
odvolateľka,
pokiaľ
neporušila
túto
povinnosť
zachovávať
dôvernosť a pokiaľ
jej
nemožno
pripísať
zodpovednosť
za
únik
správy
OLAF‑u do
tlače. V bode 93
uvedeného
rozsudku
potom
Všeobecný
súd
spresnil,
že
„povinnosť
konať s náležitou
starostlivosťou
nemá
taký
rozsah,
aký
jej
žalobkyňa
pripisuje“, a dodal,
že
porušením
povinnosti
zachovávať
dôvernosť
je
únik
správy
OLAF‑u do
tlače, a nie
nečinnosť,
ktorú
odvolateľka
Komisii
vytýka.
Všeobecný
súd
sa
teda s uvedením
dôvodov
vysporiadal s tvrdením,
ktoré
odvolateľka
uviedla v prvostupňovom
konaní.
124. Tretia
časť
štvrtého
odvolacieho
dôvodu
je
podľa
môjho
názoru
neúčinná.
125. Smeruje
totiž
proti
posúdeniu
Všeobecného
súdu
uvedenému v bodoch 96
až
101
napadnutého
rozsudku.
Zdôrazňujem,
že
Všeobecný
súd
použil
na
začiatku bodu 96
tohto
rozsudku
výraz
„v každom
prípade“,
čo
znamená,
že
tieto
dôvody
tvoria
nadbytočné
dôvody
napadnutého
rozsudku.
Podľa
ustálenej
judikatúry
však
tvrdenia
smerujúce
proti
nadbytočným
dôvodom
rozhodnutia
Všeobecného
súdu
nemôžu
viesť k zrušeniu
tohto
rozhodnutia a sú
preto
neúčinné.(65)
126. V dôsledku
toho
sa
domnievam,
že
štvrtý
odvolací
dôvod
treba
zamietnuť
ako
čiastočne
neúčinný a čiastočne
nedôvodný.
5.      O piatom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom právnom posúdení, ktoré ovplyvnilo posúdenie Všeobecného súdu týkajúce sa vyňatia stanoviska právneho servisu Komisie zo spisu
127. Odvolateľka
napáda
dôvody
uvedené v bodoch 116
až
123
napadnutého
rozsudku,
na
základe
ktorých
Všeobecný
súd
vyhovel
žiadosti
Komisie o vyňatie
stanoviska
jej
právneho
servisu
zo
spisu.
a)      Napadnutý rozsudok
128. V bodoch 116
až
121
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
formuloval
súbor
zásad,
ktoré
je
potrebné
zvážiť v kontexte
predloženia
právneho
stanoviska
inštitúcie
na
súde
Únie,
ak
zverejnenie
tohto
stanoviska
táto
inštitúcia
nepovolila,
pričom
odkázal
na
úvahy,
ktoré
Súdny
dvor
vyvodil v bodoch 53
až
56
rozsudku
zo
16. februára
2022,
Maďarsko/Parlament a Rada(66), v bode 131
rozsudku z 28. júna
2012,
Komisia/Éditions OdileJacob(67), a v bode 70 rozsudku z 31. januára
2020,
Slovinsko/Chorvátsko(68).
129. S prihliadnutím
na
tieto
zásady
Všeobecný
súd v bode 122
napadnutého
rozsudku
preskúmal
kontext, v ktorom
bolo
vydané
stanovisko
právneho
servisu
Komisie,
ako
aj
mieru, v akej
bolo
jeho
predloženie
na
súde
Únie
odôvodnené
vyšším
verejným
záujmom, a následne v bode 123
tohto
rozsudku
vyhovel
žiadosti
Komisie o vyňatie
tohto
stanoviska
zo
spisu.
b)      Tvrdenia účastníkov konania
130. Piaty
odvolací
dôvod
má
štyri
časti.
131. V rámci
prvej
časti
tohto
odvolacieho
dôvodu
odvolateľka
spochybňuje
relevantnosť
rozsudkov
zo
16. februára
2022,
Maďarsko/Parlament a Rada(69),
a z 28. júna
2012,
Komisia/Éditions Odile Jacob(70), na
ktoré
Všeobecný
súd
odkazuje v bodoch 116,
117 a 118
napadnutého
rozsudku.
Prvý
rozsudok
sa
týkal
stanoviska
úplne
inej
povahy,
keďže
stanovisko
právneho
servisu
Rady
bolo
vydané v rámci
legislatívneho
postupu
týkajúceho
sa
politicky
citlivej
témy
vo
veci
mimoriadneho
významu. V tomto
prípade
je
stanovisko
právneho
servisu
rozhodujúcim
dokumentom,
ktorý
sa
týka
výlučne
prejednávanej
veci.
Vzhľadom
na
únik
informácií
do
tlače
bol
už
tento
dokument
verejne
dostupný,
v dôsledku čoho
odvolateľke
nemožno
vytýkať,
že
obišla
predpisy
upravujúce
prístup k dokumentom.
Podľa
jej
názoru
toto
stanovisko
vzhľadom
na
svoju
povahu a podmienky
jeho
zverejnenia
neporušilo
ani
dôvernosť,
ani
vyšší
verejný
záujem a jeho
zverejnenie
nemôže
ovplyvniť
slobodu
názoru
tohto
servisu a jeho
schopnosť
účinne
obhajovať
konečné
stanovisko
Komisie
na
súde
Únie.
132. Pokiaľ
ide o rozsudok z 28. júna
2012,
Komisia/Éditions Odile Jacob(71),
stanovisko
právneho
servisu
Komisie
sa
týkalo
rozhodovacieho
procesu
súvisiaceho s konaním o kontrole
koncentrácií a príslušnou
právnou
úpravou
Únie.
133. V rámci
druhej
časti
piateho
odvolacieho
dôvodu
odvolateľka
vytýka
Všeobecnému
súdu,
že
sa v bode 119
napadnutého
rozsudku
opieral o judikatúru,
ktorá
nie
je
relevantná, a že
opomenul
jej
právo
vyjadriť
sa k dokumentu,
ktorý
sama
nezverejnila.
134. V rámci
tretej
časti
tohto
odvolacieho
dôvodu
sa
odvolateľka
domnieva,
že
Všeobecný
súd
nemôže
dôvodne
tvrdiť,
že
zásada
transparentnosti
môže
len
výnimočne
odôvodniť,
aby
bol v súdnom
konaní
zverejnený
dokument
inštitúcie,
ktorý
nebol
sprístupnený
verejnosti a ktorý
obsahuje
právne
stanovisko,
pričom v bodoch 120 a 121
napadnutého
rozsudku
nezohľadňuje
kontext
veci,
na
ktorú
odkazuje, a judikatúru
cituje
nepresne a neúplne.
135. V rámci
štvrtej
časti
uvedeného
odvolacieho
dôvodu
odvolateľka
vytýka
Všeobecnému
súdu,
že
nerešpektoval
zásadu
rovnosti
zbraní v spravodlivom
procese,
ktorej
význam
pripomína,
keď
jej
zakázal
odvolať
sa
na
verejný a rozhodujúci
dokument,
hoci
všetci
ostatní
účastníci
konania
poznali
jeho
obsah.(72) Okrem
toho
Všeobecný
súd
nerešpektoval
zásadu
kontradiktórnosti,
ktorej
význam
odvolateľka
tiež
pripomína,(73) keď
jej
neumožnil
vyjadriť
sa
ku
všetkým
dôkazným
prostriedkom,
ktoré
boli
všeobecne
známe s odôvodnením,
že
zverejnenie
tohto
stanoviska
uniklo
pozornosti
Komisie.
Odvolateľka
pripomína,
že
došlo k porušeniu
práva
na
spravodlivý
proces
zaručeného v článku 6 ods. 1
Európskeho
dohovoru o ochrane
ľudských
práv a základných
slobôd(74),
keď
štát
alebo
správny
orgán, v tomto
prípade
Komisia,
bez
legitímneho
dôvodu
zabránil
odvolateľke
použiť
dokumenty,
ktoré
mala k dispozícii a ktoré
by
jej
pomohli
pri
jej
obrane.(75)
136. Komisia
tvrdí,
že
piaty
odvolací
dôvod
treba
zamietnuť
ako
nedôvodný,
keďže
dôvody
uvedené v bodoch 122 a 123
napadnutého
rozsudku
nie
sú
zaťažené
nesprávnym
právnym
posúdením.
137. V prvom
rade
uvádza,
že z uznesenia
zo
14. mája
2019,
Maďarsko/Parlament(76),
vyplýva,
že
pokiaľ
dotknutá
inštitúcia
nepovolila
prístup k stanovisku
svojho
právneho
servisu,
jeho
únik
na
verejnosť
nemá
vplyv
na
otázku,
či
takéto
stanovisko
možno
založiť
do
spisu
vo
veci
na
súde
Únie.
Komisia
okrem
toho
pripomína,
že
Všeobecný
súd
zamietol
prvé
tri
nezákonnosti,
ktoré
odvolateľka
uvádzala
na
podloženie
svojej
žaloby,
v dôsledku čoho
podľa
Komisie
právne
stanovisko
nebolo
možné
kvalifikovať
ako
„rozhodujúce“.
138. Podľa
Komisie
sa
odvolateľka
zrejme
domnieva,
že z rozsudku z 3. júna 2021,
Maďarsko/Parlament(77),
vyplýva,
že
transparentnosť
právnych
stanovísk
inštitúcií
Únie
je
pravidlom,
hoci
najmä z bodu 56
tohto
rozsudku
vyplýva
práve
opak.
c)      Posúdenie
139. Domnievam
sa,
že
analýza,
na
záver
ktorej
Všeobecný
súd
vyhovel
žiadosti
Komisie o vyňatie
stanoviska
jej
právneho
servisu
zo
spisu,
nie
je
zaťažená
žiadnym
nesprávnym
právnym
posúdením.
140. Po
prvé
žiadne
tvrdenie
odvolateľky
neumožňuje
spochybniť
relevantnosť
všeobecných
zásad,
ktoré
Súdny
dvor
vyvodil v rozsudkoch z 28. júna
2012,
Komisia/Éditions Odile Jacob(78), z 31. januára
2020,
Slovinsko/Chorvátsko(79) a zo
16. februára
2022,
Maďarsko/Parlament a Rada(80),
ktoré
Všeobecný
súd
doslovne
prevzal v bodoch 116
až
121
napadnutého
rozsudku.
Skutočnosť,
že
stanovisko
právneho
servisu
Komisie
bolo
zverejnené a je
verejne
dostupné,
zjavne
nie
je
relevantným
faktorom
na
účely
posúdenia
toho,
do
akej
miery
môže
byť
založené
do
spisu
vo
veci
na
súde
Únie.
Dôležité
je
len
to,
či
zverejnenie
tohto
dokumentu
táto
inštitúcia
povolila.
141. Po
druhé
nemožno
vyhovieť
ani
tvrdeniam
odvolateľky
týkajúcim
sa
uplatnenia
zásad
kontradiktórnosti a rovnosti
zbraní.
142. Pripomínam,
že v súlade s ustálenou
judikatúrou
sú
zásady
kontradiktórnosti a rovnosti
zbraní
ako
logický
dôsledok
pojmu
„spravodlivý
proces“
neoddeliteľnou
súčasťou
zásady
účinnej
súdnej
ochrany
práv,
ktoré
osobám
podliehajúcim
súdnej
právomoci
vyplývajú z práva
Únie,
zakotvenej v článku 47
Charty
základných
práv.(81)
143. Zásada
kontradiktórnosti
vo
všeobecnosti
priznáva
každému
účastníkovi
konania
právo
oboznámiť
sa s dokumentami a pripomienkami,
ktoré
protistrana
predložila
súdu, a vyjadriť
sa k nim, a bráni
tomu,
aby
súd
Únie
založil
svoje
rozhodnutie
na
skutočnostiach a dokumentoch, s ktorými
sa
účastníci
konania
alebo
niektorý z nich
nemohli
oboznámiť a ku
ktorým
preto
nemohli
zaujať
stanovisko.(82)
144. Zásada
rovnosti
zbraní
zase
znamená
povinnosť
poskytnúť
každému
účastníkovi
konania
primeranú
možnosť
uviesť
svoje
tvrdenia
vrátane
dôkazov
za
podmienok,
ktoré
ho
zjavne
neznevýhodňujú
vo
vzťahu k protistrane.(83)
145. Cieľom
tejto
zásady
je
zabezpečiť
procesnú
rovnováhu
medzi
účastníkmi
súdneho
konania
tým,
že
zaručuje
rovnosť
práv a povinností
týchto
účastníkov,
pokiaľ
ide
najmä o pravidlá
upravujúce
dokazovanie a kontradiktórne
konanie
na
súde,
ako
aj o práva
týchto
účastníkov
konania
na
opravný
prostriedok.
Na
splnenie
požiadaviek
spojených s právom
na
spravodlivý
proces
je
totiž
potrebné,
aby
sa
účastníci
konania
oboznámili a mali
možnosť
kontradiktórne
sa
vyjadriť
ku
skutkovým,
ako
aj
právnym
okolnostiam,
ktoré
sú
rozhodujúce
pre
výsledok
konania.(84)
146. Odvolateľka
sa
však
môže
odvolávať
na
tieto
zásady
len
vtedy,
ak
dôkazné
prostriedky
predložené
súdu
Únie
boli
získané
zákonne.(85) Súdny
dvor
totiž v rozsudku z 12. júla
2022,
Nord Stream
2/Parlament a Rada(86),
na
ktorý
sa
Všeobecný
súd
odvoláva v bode 117
napadnutého
rozsudku,
rozhodol,
že v prípade
dôkazov,
ktoré
účastník
konania
predložil
nezákonne,
ako
sú
interné
dokumenty,
na
ktoré
sa
vzťahuje
nariadenie
(ES)
č. 1049/2001(87),
ktorých
predloženie
nepovolila
dotknutá
inštitúcia,
ani
nenariadil
súd
Únie,
musia
byť
zvážené
záujmy
jednotlivých
účastníkov
konania
súvisiace s ich
právom
na
spravodlivý
proces, s prihliadnutím
na
záujmy
chránené
pravidlami,
ktoré
boli
porušené
alebo
obídené
pri
získavaní
takýchto
dôkazov.(88) Súdny
dvor
okrem
toho
usúdil,
že
súd
Únie,
ktorému
bol
predložený
návrh
na
vyňatie
príslušných
dôkazov,
musí
pristúpiť k zváženiu
záujmov
žalobcu,
ktorý
predložil
tieto
dôkazy,
na
jednej
strane,
najmä
vzhľadom
na
ich
užitočnosť
na
účely
posúdenia
dôvodnosti
žaloby,
ktorá
mu
bola
predložená, a na
druhej
strane
záujmov
protistrany,
ktoré
by
mohli
byť
konkrétne a účinne
poškodené
ponechaním
uvedených
dôkazov v spise.(89)
147. Konštatujem
však,
že v bodoch 116
až
122
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
zvážil
prítomné
záujmy,
aby
rozhodol o žiadosti
Komisie,
pričom
najmä
uviedol,
že
predloženie
tohto
právneho
stanoviska
bolo
zjavne
motivované
vlastným
záujmom
odvolateľky
na
podložení
jej
argumentácie,
pričom
odvolateľka
sa
inak
nedovolávala
na
vyšší
verejný
záujem,
ktorý
by
mohol
odôvodniť
odlišný
záver.
148. Ani
judikatúra
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva,
na
ktorú
sa
odvoláva
odvolateľka,
napokon nemôže
odôvodniť
odlišný
záver,
keďže
sa
týka
práva
účastníkov
konania
oboznámiť
sa s dokumentmi a dôkazmi,
ktoré
súd
zohľadnil, a vyjadriť
sa k nim, a nie
otázky,
či a prípadne
za
akých
podmienok
môže
účastník
konania
predložiť
súdu
právne
stanovisko,
ktorého
zverejnenie
nebolo
povolené
jeho
autorom
alebo
adresátom.
149. V dôsledku
toho
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
zamietol
piaty
odvolací
dôvod
ako
nedôvodný.
150. Vzhľadom
na
všetky
tieto
úvahy a na
dôvodnosť
druhého
odvolacieho
dôvodu
založeného
na
nesprávnom
posúdení
podmienky
týkajúcej
sa
možnosti
pripísať
skutočnosť,
ktorá
zakladá
nárok
na
náhradu
škody
OLAF‑u alebo
Komisii,
navrhujem
Súdnemu
dvoru,
aby
zrušil
napadnutý
rozsudok,
pretože
Všeobecný
súd
nerešpektoval
pravidlá
upravujúce
dôkazné
bremeno a dokazovanie,
keď
nezohľadnil
potrebu
upraviť
dôkazné
bremeno s prihliadnutím
na
okolnosti
veci a keď
nevyhodnotil
relevantnosť a dôkaznú
silu
dôkazných
prostriedkov,
ktoré
predložila
tak
odvolateľka,
ako
aj
Komisia.
151. Keďže
Všeobecný
súd
riadne
neprešetril
spor,
aby
zistil,
či
sú
splnené
podmienky
pre
mimozmluvnú
zodpovednosť
OLAF‑u a Komisie,
domnievam
sa,
že
stav
konania
nedovoľuje
vydať
konečný
rozsudok.
Navrhujem
preto
Súdnemu
dvoru,
aby
vec
vrátil
Všeobecnému
súdu
na
rozhodnutie o žalobe
odvolateľky a aby
rozhodnutie o trovách
konania
vyhradil
na
neskôr.
V.      Návrh
152. Vzhľadom
na
všetky
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
rozhodol
takto:
1.      Rozsudok
Všeobecného
súdu
Európskej
únie z 28. júna
2023,
IMG/Komisia
(T‑752/20,
EU:T:2023:366),
sa
zrušuje.
2.      Vec
sa
vracia
Všeobecnému
súdu
Európskej
únie.
3.      O trovách
konania
sa
rozhodne
neskôr.
1      Jazyk prednesu: francúzština.
2      (T‑752/20,
ďalej
len
„napadnutý
rozsudok“,
EU:T:2023:366).
3      Pozri bod 67
napadnutého
rozsudku.
4      Externé
vyšetrovania
sú
priame
vyšetrovania
týkajúce
sa
tretích
strán
zúčastňujúcich
sa
na
činnostiach
súvisiacich s rozpočtovými
operáciami
Únie
[pozri
osobitnú
správu
č. 1/2005
týkajúcu
sa
riadenia
Európskeho
úradu
pre
boj
proti
podvodom
(OLAF)
spolu s odpoveďami
Komisie
(Ú. v. EÚ C 202,
2005, s. 1), bod 12].
5      (T‑509/21,
EU:T:2024:590).
6      Pozri
rozsudky z 28. októbra
1982,
Groupement des
Agences de
voyages/Komisia
(135/81,
EU:C:1982:371, bod 10), a z 18. januára
2007,
PKK a KNK/Rada
(C‑229/05 P,
EU:C:2007:32, bod 114),
ako
aj
uznesenie z 24. novembra
2009,
Landtag Schleswig‑Holstein/Komisia
(C‑281/08 P,
EU:C:2009:728, bod 22).
7      (135/81,
EU:C:1982:371).
Táto
vec
sa
týkala
luxemburskej
spoločnosti s ručením
obmedzeným v procese
zakladania,
ktorej
procesnú
spôsobilosť
spochybnila
Komisia. V bode 9 svojho
rozsudku
Súdny
dvor
vyslovil,
že
„[Komisia]
nemôže…
spochybniť
procesnú
spôsobilosť
subjektu,
ktorému
umožnila
zúčastniť
sa
na
výberovom
konaní a ktorému
adresovala
zamietavé
rozhodnutie
po
komparatívnom
posúdení
ponúk
všetkých
uchádzačov“.
8      (C‑229/05 P,
EU:C:2007:32).
9      Pozri v tejto
súvislosti
rozsudok
ESĽP,
19. novembra
2020,
Efstratiou a i. v. Grécko
(CE:ECHR:2020:1119JUD005322114, bod 43 a citovaná
judikatúra).
10      (C‑183/17 P a C‑184/17 P,
EU:C:2019:78).
11      Pozri
rozsudok z 5. septembra
2019,
Európska
únia/Guardian Europe a Guardian Europe/Európska
únia
(C‑447/17 P a C‑479/17 P,
EU:C:2019:672, bod 99 a citovaná
judikatúra).
12      Pozri
aj
uznesenie,
ktorým
sa
konanie o námietke
neprípustnosti
spája s konaním
vo
veci
samej,
ktoré
vydal
Všeobecný
súd
2. júla
2021.
13      (C‑414/08 P,
EU:C:2010:165, bod 52).
14      (C‑666/20 P,
EU:C:2022:225, bod 26).
15      Pozri
rozsudok z 24. marca 2022,
GVN/Komisia
(C‑666/20 P,
EU:C:2022:225, bod 24 a citovaná
judikatúra).
16      Pozri
rozsudok z 24. marca 2022,
GVN/Komisia
(C‑666/20 P,
EU:C:2022:225, bod 26 a citovaná
judikatúra).
17      Pozri
rozsudok z 18. decembra
2025,
Hamoudi/Frontex (C‑136/24 P,
ďalej
len
„rozsudok
Hamoudi/Frontex“,
EU:C:2025:977, bod 68 a citovaná
judikatúra).
18      Pozri
rozsudok
Hamoudi/Frontex (bod 69 a citovaná
judikatúra). Pozri aj dnešné uznesenie v tejto veci, CW/Eurojust a
Europol (C-565/25 P, bod 28 a citovaná judikatúra).
19      FORSTER,
N. :
La
responsabilité sans faute de
l’Union européenne.
Dizertačná
práca
obhájená
8. novembra
2019,
Bruxelles:
Bruylant,
2021, bod
218
(s. 297) a 219
(s. 299).
20      FORSTER,
N.,
c. d., bod 219
(s. 299).
21      FORSTER, N., c. d., bod 219 (s. 299).
22      (C‑679/23 P,
EU:C:2025:976).
23      Pozri
rozsudok z 18. decembra
2025,
WS a i./Frontex (Spoločná
návratová
operácia)
(C‑679/23 P,
EU:C:2025:976, bod 149 a citovaná
judikatúra).
24      Pozri
rozsudok z 18. decembra
2025,
WS a i./Frontex (Spoločná
návratová
operácia)
(C‑679/23 P,
EU:C:2025:976, bod 150 a citovaná
judikatúra).
25      Pozri
rozsudok z 18. decembra
2025,
WS a i./Frontex (Spoločná
návratová
operácia)
(C‑679/23 P,
EU:C:2025:976, bod 150 a citovaná
judikatúra).
Pozri
rovnako
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Wahl vo
veci
Európska
únia/Kendrion (C‑150/17 P,
EU:C:2018:612, bod 50), a v doktríne
WILDERMEERSCH,
J. :
Contentieux de
la
légalité des
actes de
l’Union européenne :
le mythe du droit à un recours effectif.
Bruxelles:
Bruylant,
2019,
najmä bod 625
(s. 484).
26      WILDERMEERSCH,
J.,
c. d., bod 625
(s. 484), a FORSTER,
N.,
c. d., bod 228
(s. 306 a 307).
27      Pozri
FORSTER,
N.,
c. d., bod 223
(s. 301 a 302).
28      (T‑259/03,
EU:T:2007:254). V tomto
rozsudku
Všeobecný
súd
rozhodol,
že
„za
okolností,
keď
je
[informácia
týkajúca
sa
odporúčania
OLAF‑u začať
konanie
proti
žalobkyni]
priamo
alebo
nepriamo
poskytnutá
novinárovi,
treba
únik
informácií
považovať
nielen
za
nevyhnutnú
príčinu
škody,
ktorá
vznikla
uverejnením
tejto
informácie,
ale
aj
za
dostatočne
priamu
príčinu
tejto
škody“
(bod 320).
29      (T‑48/05,
EU:T:2008:257, bod 183).
30      (T‑838/16,
EU:T:2019:494, bod 321).
31      Nariadenie
Európskeho
parlamentu a Rady z 11. septembra
2013 o vyšetrovaniach
vykonávaných
Európskym
úradom
pre
boj
proti
podvodom
(OLAF),
ktorým
sa
zrušuje
nariadenie
Európskeho
parlamentu a Rady
(ES) č. 1073/1999 a nariadenie
Rady
(Euratom) č. 1074/1999
(Ú. v. EÚ L 248,
2013,
s. 1).
32      (T‑48/05,
EU:T:2008:257).
33      Zdôrazňujem,
že
záver,
ku
ktorému
dospel
Všeobecný
súd,
nie
je v judikatúre
ojedinelý,
keďže
plénum
Súdu
pre
verejnú
službu
dospelo k rovnakému
záveru v mimoriadne
podobnej
veci, v ktorej
bol
vyhlásený
rozsudok z 13. januára
2010,
A
a G/Komisia
(F‑124/05 a F‑96/06,
EU:F:2010:2). V tejto
veci
„[Komisia] a OLAF
neboli
jedinými
orgánmi
disponujúcimi
zápisnicou z výsluchu
žalobcu
OLAF‑om,
pretože
tá
bola
postúpená
belgickým
vnútroštátnym
orgánom
na
účely
prípadného
začatia
trestného
stíhania“
(bod 215).
Súd
Únie,
ktorý
usúdil,
že
nebolo
možné
dospieť k záveru,
že
„Komisia
[si]
mohla
najlepšie
zadovážiť
dôkazy
umožňujúce
preukázať
dôvod
vzniknutého
úniku“,
vyvodil
rovnaký
záver
ako
Všeobecný
súd v napadnutom
rozsudku, a to,
že
„[Komisii]
nemôže
byť
na
ťarchu
neistota o pôvode
tohto
úniku“
(bod 214).
34      (169/83 a 136/84,
EU:C:1986:371).
35      (T‑48/05,
EU:T:2008:257).
36      Pozri
rozsudok
Hamoudi/Frontex (bod 71).
37      QUÉZEL‑AMBRUNAZ,
C.:
Essai sur la
causalité en droit de
la
responsabilité civile.
Paris:
Dalloz,
2010,
najmä s. 255.
38      (169/83 a 136/84,
EU:C:1986:371).
39      Pozri
rozsudok z 8. októbra
1986,
Leussink/Komisia
(169/83 a 136/84,
EU:C:1986:371, body 15 a 16).
Pozri
tiež
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Slynn v spojených
veciach
Leussink/Komisia
(169/83 a 136/84,
EU:C:1986:265).
40      Pozri
rozsudok z 8. októbra
1986,
Leussink/Komisia
(169/83 a 136/84,
EU:C:1986:371, bod 17).
41      (T‑259/03,
EU:T:2007:254).
42      Pozri
rozsudok z 12. septembra
2007,
Nikolaou/Komisia
(T‑259/03,
EU:T:2007:254, bod 196).
43      Pozri
rozsudok z 12. septembra
2007,
Nikolaou/Komisia
(T‑259/03,
EU:T:2007:254, body 196 a 198). V tomto
rozsudku
Všeobecný
súd
usúdil,
že
„Komisii
prináležalo
vysvetliť v mene
[OLAF‑u],
ako
mohlo
dôjsť k úniku
informácií,
aby
prípadne
preukázala,
že
vyššie
uvedená
povinnosť
riaditeľa
OLAF‑u nebola
porušená.
Ak
Komisia
takéto
vysvetlenie
neposkytne,
treba
predpokladať,
že
únik
informácií
vyplýva z porušenia článku 8 ods. 3
nariadenia
[ES]
č. 1073/1999
[Európskeho
parlamentu a Rady z 25. mája
1999 o vyšetrovaniach
vykonávaných
Európskym
úradom
pre
boj
proti
podvodom
(OLAF)
(Ú. v. ES L 136,
1999, s. 1;
Mim. vyd.
01/003.
s. 91)],
ktorého
sa
dopustil
riaditeľ
OLAF‑u pri
výkone
svojich
funkcií v zmysle článku 288 ES (teraz článok 340 ZFEÚ)“
(bod 197).
44      Pozri
rozsudok z 12. septembra
2007,
Nikolaou/Komisia
(T‑259/03,
EU:T:2007:254, bod 196).
45      (T‑48/05,
EU:T:2008:257).
Vo
veci, v ktorej
bol
vyhlásený
tento
rozsudok,
vyplývala
škoda
zo
zverejnenia
dôverných
informácií,
ktoré
mali k dispozícii
OLAF,
Komisia a francúzske
justičné
orgány, v tlači.
46      Pozri
rozsudok z 8. júla
2008,
Franchet a Byk/Komisia
(T‑48/05,
EU:T:2008:257, bod 203).
47      (F‑30/08,
EU:F:2010:43, bod 169).
48      Pozri v tejto
súvislosti bod 103
rozsudku
Hamoudi/Frontex, v ktorom
Súdny
dvor
vyslovil,
že
žaloba o určenie
mimozmluvnej
zodpovednosti
podľa článku 268 ZFEÚ môže
byť
jediným
prostriedkom
nápravy
spôsobilým v dostatočnej
miere
zabezpečiť
súdnu
ochranu
na
súde
Únie
proti
agentúre
alebo
inštitúcii
Únie.
49      Pozri
FORSTER,
N.,
c. d., bod 290
(s. 386).
50      Pozri
rozsudok z 18. septembra
2014,
Holcim (Romania)/Komisia
(T‑317/12,
EU:T:2014:782, bod 79 a citovaná
judikatúra).
51      Pozri
rozsudok
Hamoudi/Frontex (body 72
až
80).
52      Pozri
rozsudok
Hamoudi/Frontex (bod 81 a citovaná
judikatúra).
53      Pozri v tomto
zmysle
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Norkus vo
veci
Hamoudi/Frontex (C‑136/24 P,
EU:C:2025:257, bod 18),
ako
aj
judikatúru
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva
citovanú v poznámke
pod
čiarou
30
vyššie:
rozsudok
ESĽP, 13. februára
2020,
N.D. a N.T. v. Španielsko (CE:ECHR:2020:0213JUD000867515, bod 85), a rozsudok ESĽP 18. novembra 2021, M.H. a i. v. Chorvátsko (CE:ECHR:2021:1118JUD001567018, bod 268).
54      (C‑363/22 P,
EU:C:2024:20, bod 75).
55      Pozri
rozsudok z 30. novembra
2023,
Sistem ecologica/Komisia
(C‑787/22 P,
EU:C:2023:940, body 66 a 154).
56      Hoci
OLAF a dotknuté
vnútroštátne
orgány
prispievajú
prostredníctvom
výmeny
informácií k dosiahnutiu
toho
istého
cieľa, a to
boja
proti
podvodom a poškodzovaniu
finančných
záujmov
Únie, v rámci
posilnenej
administratívnej
spolupráce
medzi
týmito
subjektmi
neexistujú
žiadne
všeobecné
ani
osobitné
ustanovenia,
ktoré
by
upravovali
podmienky,
za
ktorých
môže
vzniknúť
mimozmluvná
zodpovednosť
OLAF‑u alebo
dotknutých
vnútroštátnych
orgánov z dôvodu
nesplnenia
povinnosti
zachovávať
dôvernosť
vyšetrovacích
správ
vypracovaných
OLAF‑om,
takže
na
tieto
podmienky
sa,
pokiaľ
ide o zodpovednosť,
vzťahujú
dva
rôzne
právne
poriadky.
Vzhľadom
na
to,
že
neexistuje
mechanizmus
solidárnej
zodpovednosti
(Europol),
spoločnej
zodpovednosti
(Frontex) a že
sa
neuplatňuje
zodpovednosť
in
solidum,
OLAF
zodpovedá
za
každú
škodu,
ktorú
spôsobí
osobe
neoprávneným
zverejnením
svojej
vyšetrovacej
správy, a každý
členský
štát
zodpovedá v súlade
so
svojím
vnútroštátnym
právom
za
každú
škodu
spôsobenú
osobe
pri
spracúvaní,
najmä
neoprávnenom
zverejnení,
vyšetrovacej
správy,
ktorú
dostal
od
OLAF‑u.
57      FORSTER,
N.,
zdôrazňuje,
že
neistota
je
slepým
miestom,
ktoré
poškodzuje
súdnu
ochranu
jednotlivcov
[c. d., bod 256,
(s. 338)]. V predslove k dielu
JOISTEN,
C. :
L’incertitude causale en droit de
la
responsabilité civile.
Bruxelles:
Larcier,
2024,
profesor
Bernard
Dubuisson kladie
otázku,
ktorá
sa
mi
zdá
byť
obzvlášť
relevantná:
„Ako a prečo
[je]
možné v práve
považovať
za
isté
to,
čo v skutočnosti
nemusí
byť
isté
[?]“
(s. 9).
58      FORSTER,
N.,
c. d., bod 323.
59      (C‑446/19 P,
EU:C:2020:918).
60      Pozri rozsudok z 11. decembra 2025, ABLV Bank/CRU (C‑602/22 P, EU:C:2025:953, body 45 a 46 a citovaná judikatúra).
61      (C‑16/90,
EU:C:1991:233).
62      (C‑16/90,
EU:C:1991:402).
63      (T‑514/93,
EU:T:1995:49).
64      (T‑231/97,
EU:T:1999:146).
65      Pozri
rozsudok z 26. septembra
2024,
WEPA
Hygieneprodukte a i./Komisia
(C‑795/21 P a C‑796/21 P,
EU:C:2024:807, bod 82 a citovaná
judikatúra).
66      (C‑156/21,
EU:C:2022:97).
67      (C‑404/10 P,
EU:C:2012:393).
68      (C‑457/18,
EU:C:2020:65).
69      (C‑156/21,
EU:C:2022:97).
70      (C‑404/10 P,
EU:C:2012:393).
71      (C‑404/10 P,
EU:C:2012:393).
72      Odvolateľka v tejto
súvislosti
odkazuje
na
rozsudok
ESĽP,
27. októbra
1993,
Dombo Beheer B.V. v. Holandsko
(CE:ECHR:1993:1027JUD001444888, bod 33);
rozsudok
ESĽP,
7. júna 2001,
Kress v. Francúzsko
(CE:ECHR:2001:0607JUD003959498, bod 72),
ako
aj
rozsudok
ESĽP,
19. septembra
2017,
Regner v. Česká
republika
(CE:ECHR:2017:0919JUD003528911, bod 146).
73      Odvolateľka v tejto
súvislosti
odkazuje
na
rozsudok
ESĽP,
28. augusta
1991,
Brandstetter v. Rakúsko
(CE:ECHR:1991:0828JUD001117084, bod 67).
74      Podpísaný v Ríme
4. novembra
1950.
75      Odvolateľka v tejto
súvislosti
odkazuje
na
rozsudok
ESĽP,
9. júna
1998,
McGinley a Egan v. Spojené
kráľovstvo
(CE:ECHR:1998:0609:JUD002182593, body 86 a 90).
76      (C‑650/18,
EU:C:2021:426, bod 17).
77      (C‑650/18,
EU:C:2021:426).
78      (C‑404/10 P,
EU:C:2012:393).
79      (C‑457/18,
EU:C:2020:65).
80      (C‑156/21,
EU:C:2022:97).
81      Pozri
uznesenie z 12. novembra
2025,
Fashion TV
RO a Maestro
(C‑475/24,
EU:C:2025:898, bod 45 a citovaná
judikatúra).
82      Pozri
rozsudok
zo
4. decembra
2019,
H/Rada
(C‑413/18 P,
EU:C:2019:1044, bod 103 a citovaná
judikatúra).
83      Pozri
rozsudok
Hamoudi/Frontex (bod 77 a citovaná
judikatúra).
84      Pozri
uznesenie z 12. novembra
2025,
Fashion TV
RO a Maestro
(C‑475/24,
EU:C:2025:898, bod 46 a citovaná
judikatúra).
85      Pozri
rozsudok z 12. júla
2022,
Nord Stream
2/Parlament a Rada
(C‑348/20 P,
EU:C:2022:548, bod 129 a citovaná
judikatúra).
86      (C‑348/20 P,
EU:C:2022:548).
87      Nariadenie
Európskeho
parlamentu a Rady z 30. mája
2001 o prístupe
verejnosti k dokumentom
Európskeho
parlamentu,
Rady a Komisie
(Ú. v. ES L 145,
2001,
s. 43;
Mim. vyd.
01/003,
s. 331).
88      Pozri
rozsudok z 12. júla
2022,
Nord Stream
2/Parlament a Rada (C‑348/20 P,
EU:C:2022:548, bod 130).
89      Pozri
rozsudok z 12. júla
2022,
Nord Stream
2/Parlament a Rada
(C‑348/20 P,
EU:C:2022:548, bod 131).