ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAz 22. mája 1990 (*)„Aktívna legitimácia Európskeho parlamentu v konaní o neplatnosť“Vo veci C‑70/88_Európsky parlament,
v zastúpení: Francesco Pasetti Bombardella a Jorge Campinos,
právni radcovia, za právnej pomoci Christian Pennera a Johann
Schoo, členovia právneho servisu, splnomocnení zástupcovia,
s adresou na doručovanie na generálnom sekretariáte Európskeho
parlamentu, Kirchberg_žalobca_protiRade Európskych spoločenstiev,
v zastúpení: Raffaello Fornasier, generálny riaditeľ právneho
servisu, a Bernhard Schloh, právny poradca, splnomocnení
zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu, Jörg
Käser, riaditeľ právneho servisu Európskej investičnej banky, 100,
boulevard Konrad-Adenauer_žalovanej_ktorú v konaní podporujú:Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska,
v zastúpení: J. Gensmantel, z Treasury Solicitor’s
Department, splnomocnená zástupkyňa, s adresou na doručovanie
v Luxemburgu, Veľvyslanectvo Spojeného kráľovstva, 14, boulevard
Roosevelt_aKomisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení:
Michel Van Ackere-Pietri, právny poradca, a Jürgen Grünwald, člen
právneho servisu Komisie, splnomocnení zástupcovia, s adresou na
doručovanie v Luxemburgu, Georgios Kremlis, člen právneho servisu
Komisie, Centre Wagner, Kirchberg_vedľajší účastníci konania_ktorej
predmetom je v tomto štádiu konania prípustnosť žaloby podľa
článkov 173 Zmluvy EHS a 146 Zmluvy ESAE smerujúcej k zrušeniu
nariadenia Rady (Euratom) č. 3954/87 z 22. decembra 1987
stanovujúceho najvyššie povolené hodnoty rádioaktivity
v potravinách a krmivách, spôsobenej jadrovou haváriou alebo
iným prípadom rádiologického núdzového stavu (Ú. v. ES
L 371, s. 11; Mim. vyd. 15/001, s. 333)_SÚDNY DVOR_v zložení:
predseda O. Due, predsedovia komôr Sir Gordon Slynn,
C. N. Kakouris, F. A. Schockweiler, M. Zuleeg,
sudcovia G. F. Mancini, R. Joliet,
J. C. Moitinho de Almeida a G. C. Rodríguez
Iglesias_generálny advokát: W. Van Gerven_tajomník: D. Louterman, hlavná referentka_so zreteľom na správu pre pojednávanie_po
vypočutí prednesov účastníkov konania na pojednávaní 5. októbra
1989, ktoré predniesli Európsky parlament, v zastúpení: Francesco
Pasetti Bombardella, Christian Pennera a Johann Schoo, za právnej
pomoci Michel Waelbroeck, advokát Bruselskej advokátskej komory; Rada,
v zastúpení: Raffaello Fornasier a Bernhard Schloh, a Komisia,
v zastúpení: Jean-Louis Dewost, generálny riaditeľ právneho
servisu, za právnej pomoci Denise Sorasio, právna poradkyňa,
splnomocnení zástupcovia_po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 30. novembra 1989_vyhlásil tentoRozsudok1        Európsky
parlament sa návrhom doručeným do kancelárie Súdneho dvora
4. marca 1988 domáhal podľa článku 146 Zmluvy ESAE a článku
173 Zmluvy EHS zrušenia nariadenia Rady (Euratom) č. 3954/87
z 22. decembra 1987 stanovujúceho najvyššie povolené hodnoty
rádioaktivity v potravinách a krmivách, spôsobenej jadrovou
haváriou alebo iným prípadom rádiologického núdzového stavu (Ú. v. ES L
371, s. 11; Mim. vyd. 15/001, s. 333).2        Toto
nariadenie prijaté na základe článku 31 Zmluvy ESAE definuje
presný postup stanovenia najvyššej povolenej hodnoty rádioaktívnej
kontaminácie v potravinách a krmive pre dobytok uvádzaných na
trh po jadrovej havárii alebo inom rádiologickom núdzovom stave, ktoré
môžu viesť alebo viedli k významnej rádioaktívnej kontaminácii
týchto potravín alebo krmív. Potraviny alebo krmivá pre dobytok, ktorých
kontaminácia prevýšila najvyššiu povolenú hodnotu stanovenú aktom
prijatým podľa ustanovení napadnutého nariadenia, nemožno uviesť na trh.3        Európsky
parlament, ktorého Rada požiadala o poradu v súlade
s článkom 31 Zmluvy ESAE, vyjadril v priebehu prijímania
napadnutého nariadenia, svoj nesúhlas s právnym základom použitým
Komisiou a požiadal ju, aby mu predložila nový návrh založený na
článku 100a Zmluvy EHS. Keďže Komisia tejto žiadosti nevyhovela, Rada
prijala nariadenie č. 3954/87 na základe článku 31 Zmluvy ESAE.
Parlament následne podal túto žalobu o neplatnosť uvedeného
nariadenia.4        Rada
podala námietku neprípustnosti podľa článku 91 ods. 1 prvého
pododseku Rokovacieho poriadku Súdneho dvora a požiadala Súdny
dvor, aby o nej rozhodol pred prejednaním veci samej.5        Rada
na podporu svojej námietky uviedla v rámci písomnej časti konania
v čase, keď ešte nebol vyhlásený rozsudok z 27. septembra
1988, Európsky parlament/Rada, „Comitologie“ (302/87, Zb. s. 5615),
tvrdenia podobné tvrdeniam uvedeným na podporu svojej námietky
neprípustnosti vo veci 302/87. Na pojednávaní, ktoré sa konalo
5. októbra 1989, Rada uviedla, že rozsudok
z 27. septembra 1988 jasne rozhodol o aktívnej legitimácii
Európskeho parlamentu v konaní o neplatnosť, a preto je táto žaloba
neprípustná.6        Európsky
parlament navrhol zamietnutie námietky. Uviedol, že prejednávaná vec
obsahuje nový prvok vo vzťahu k veci 302/87. Súdny dvor totiž
uviedol ako odôvodnenie toho, že nepriznal Európskemu parlamentu aktívnu
legitimáciu v konaní o neplatnosť, že prináleží Komisii podľa
článku 155 Zmluvy EHS dohliadať na výhradné práva Parlamentu a na
tieto účely podať v nevyhnutných prípadoch žalobu. Prejednávaná vec
však preukazuje, že Komisia si nesplnila túto povinnosť, keďže založila
svoj návrh na inom právnom základe, ako bol právny základ, ktorý
považoval Parlament za primeraný. Preto sa Parlament nemôže spoliehať na
Komisiu, že bude obhajovať jeho výhradné práva prostredníctvom žaloby
o neplatnosť.7        Európsky
parlament takisto uviedol, že prijatie napadnutého aktu Radou nemožno
považovať za implicitné odmietnutie konať, ktoré by umožnilo Parlamentu
podať žalobu na nečinnosť. Okrem toho ochrana jeho výhradných práv
žalobami jednotlivcov by bola neistá, a preto zbavená účinnosti.8        Vzniká
tak právna medzera, ktorú by mal Súdny dvor vyplniť tým, že uzná, že
Európsky parlament má aktívnu legitimáciu v konaní
o neplatnosť obmedzenú na rozsah nevyhnutný na zachovanie jeho
vlastných výhradných práv.9        Uznesením
z 13. júla 1988 sa Komisii Európskych spoločenstiev povolil
vstup do konania ako vedľajšiemu účastníkovi, ktorý podporuje návrhy
žalovanej. Komisia navrhla zamietnutie žaloby vo veci samej
a v priebehu pojednávania navrhla, aby Súdny dvor zamietol
námietku neprípustnosti podanú Radou. Okrem toho sa Spojenému kráľovstvu
uznesením z 18. januára 1989 povolil vstup do konania ako
vedľajšiemu účastníkovi, ktorý podporuje návrhy žalovanej. Spojené
kráľovstvo nepodalo návrh týkajúci sa prípustnosti žaloby.10      V správe
pre pojednávanie je uvedený detailnejší popis skutkového stavu veci,
priebehu konania a dôvodov a tvrdení účastníkov konania. Tieto
časti spisu sú ďalej spomenuté len v rozsahu nevyhnutnom na
pochopenie stanoviska Súdneho dvora.11      V úvode
treba uviesť, že neprípustnosť žaloby treba posudzovať vo vzťahu
k Zmluve ESAE, pretože napadnutý akt sa zakladá na jednom
z ustanovení tejto Zmluvy.12      Tak,
ako vyplýva z už citovaného rozsudku z 27. septembra
1988, Parlament nemá právomoc začať konanie o neplatnosť podľa
ustanovení článku 173 Zmluvy EHS alebo článku 146 Zmluvy ESAE so zhodným
obsahom.13      Na
jednej strane je pravdou, že Parlament sa neuvádza v prvom odseku
článku 173 alebo článku 146 medzi inštitúciami, ktoré môžu podať žalobu o
neplatnosť proti aktu inej inštitúcie.14      Na
strane druhej, keďže Parlament nie je právnickou osobou, nemôže podať
žalobu na Súdny dvor na základe druhého odseku týchto článkoch, pričom
povaha tohto odseku v každom prípade nie je primeraná vo vzťahu k
žalobe o neplatnosť podanej Parlamentom.15      V rovnakom
rozsudku z 27. septembra 1988 Súdny dvor pripomenul po tom,
ako uviedol dôvody, prečo Parlament nemá právomoc obrátiť sa naň na
základe článku 173 Zmluvy EHS, že existujú rôzne právne prostriedky na
ochranu výhradných práv Parlamentu. Ako vyplýva z tohto rozsudku,
okrem toho, že má Parlament právomoc podať žalobu na nečinnosť, Zmluvy
upravujú spôsoby, kedy môže Súdny dvor zrušiť akty Rady a Komisie,
ktoré porušujú výhradné práva Parlamentu.16      Okolnosti
tejto veci a pojednávanie o nej však odhalili, že tieto rôzne
právne prostriedky upravené tak v Zmluve ESAE, ako aj
v Zmluve EHS, nech sú akokoľvek rozmanité a užitočné, môžu byť
neúčinné alebo neisté.17      V prvom
rade prostredníctvom žaloby na nečinnosť nemožno namietať právny základ
už prijatého aktu.18      Ďalej
podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania na účely posúdenia
platnosti tohto aktu alebo podanie žaloby o neplatnosť tohto aktu
členskými štátmi alebo jednotlivcami predstavujú iba jednoduché
eventuality, na ktorých uplatnenie sa Parlament nemôže spoliehať.19      Na
záver, aj keď prináleží Komisii dohliadať na dodržiavanie výhradných
práv Parlamentu, táto povinnosť nemá taký rozsah, aby Komisia povinne
musela súhlasiť so stanoviskom Parlamentu, a teda musela podať
žalobu o neplatnosť, ktorú považuje za nedôvodnú.20      Z vyššie
uvedeného vyplýva, že existencia týchto rôznych právnych prostriedkov
nestačí na to, aby sa s istotou a za každých okolností
zabezpečilo zrušenie aktu Rady alebo Komisie, ktorý porušuje výhradné
práva Parlamentu.21      Tieto
výhradné práva však predstavujú jeden zo základných prvkov
inštitucionálnej rovnováhy vytvorenej Zmluvami. Zmluvy zakotvujú zásadu
rozdelenia právomocí medzi jednotlivými inštitúciami Spoločenstva, ktorá
stanovuje každej inštitúcii osobitné poslanie v rámci
inštitucionálnej štruktúry Spoločenstva, ako aj pri uskutočňovaní úloh,
ktoré sú jej zverené.22      Rešpektovanie
inštitucionálnej rovnováhy znamená, že každá z inštitúcií vykonáva
svoje právomoci s ohľadom na právomoci ďalších inštitúcií. Vyplýva
z neho tiež, že možno potrestať akékoľvek nerešpektovanie tohto
pravidla.23      Súdny
dvor, ktorý má podľa Zmlúv dohliadať na rešpektovanie práva pri výklade
a uplatňovaní Zmlúv, má takisto zabezpečiť zachovávanie
inštitucionálnej rovnováhy, a teda aj zachovávanie výhradných práv
Parlamentu v prípade, že sa naň Parlament obráti prostredníctvom
právneho prostriedku, ktorý je primeraný vo vzťahu k sledovanému
cieľu.24      Súdny
dvor pri vykonávaní tohto poslania nemôže považovať Parlament za
inštitúciu, ktorá môže podať žalobu podľa článku 173 Zmluvy EHS alebo
článku 146 Zmluvy ESAE bez toho, aby musela preukázať záujem na konaní.25      Takisto
mu vyplýva povinnosť zabezpečiť úplné uplatnenie ustanovení Zmlúv
o inštitucionálnej rovnováhe a zabezpečiť, aby sa nemohli
porušiť výhradné práva Parlamentu bez toho, aby mal Parlament možnosť
s istotou a účinne použiť niektorý z opravných
prostriedkov upravených v Zmluvách.26      Skutočnosť,
že v Zmluvách nie je upravené právo Parlamentu podať žalobu
o neplatnosť, môže predstavovať procesnú medzeru, ktorá však nemôže
prevážiť nad základným záujmom spočívajúcim v zachovaní
a dodržaní inštitucionálnej rovnováhy stanovenej Zmluvami
zakladajúcimi Európske spoločenstvá.27      V dôsledku
toho žaloba o neplatnosť podaná Parlamentom na Súdny dvor proti
aktu Rady a Komisie je prípustná pod podmienkou, že žaloba smeruje
k ochrane jeho výhradných práv a že sa zakladá na dôvodoch
založených na porušení týchto práv. Ak je splnená táto podmienka, žaloba
o neplatnosť podaná Parlamentom podlieha pravidlám upraveným
Zmluvami vo vzťahu k žalobe o neplatnosť iných inštitúcií.28      K množstvu
výhradných práv Parlamentu upravených Zmluvami patrí jeho účasť na
procese tvorby normatívnych aktov, predovšetkým v rámci spolupráce
upravenej Zmluvou EHS.29      V prejednávanej
veci Parlament tvrdí, že napadnuté nariadenie sa zakladá na článku 31
Zmluvy ESAE, ktorá stanovuje len poradu s Parlamentom, pričom sa malo
zakladať na článku 100a Zmluvy EHS, ktorý vyžaduje spoluprácu Parlamentu
s ostatnými inštitúciami.30      Z uvedeného
Parlament vyvodzuje, že výber právneho základu napadnutého nariadenia
Radou vedie k porušeniu jeho výhradných práv tým, že mu znemožňuje
prostredníctvom konania o spolupráci zúčastniť sa na vypracovaní
aktu výraznejšie a aktívnejšie ako prostredníctvom poradného
konania.31      Keďže
Parlament tvrdí, že výberom právneho základu napadnutého nariadenia
boli porušené jeho výhradné práva, z vyššie uvedeného vyplýva, že
žaloba je prípustná. Námietku neprípustnosti podanú Radou treba teda
zamietnuť a treba pokračovať v prejednávaní veci samej. O trovách32      O trovách konania sa rozhodne v konaní o veci samej.Z týchto dôvodov Súdny dvor rozhodol a vyhlásil:1.      Námietka neprípustnosti podaná Radou sa zamieta.2.      Pokračuje sa v konaní o veci samej.3.      O trovách konania sa rozhodne v konaní o veci samej.DueSlynn      KakourisSchockweilerZuleegMancini      Joliet      Moitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 22. mája 1990.Tajomník       PredsedaJ.-G. Giraud       O. Due* Jazyk konania: francúzština.