Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
NICHOLAS
EMILIOU
prednesené
9. októbra
2025(1)
Vec C‑386/24
Centro Petroli Roma Srl
proti
Agenzia delle Dogane e dei Monopoli
za účasti:
IP Industrial SpA,
Eni SpA
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podala
Consiglio
di
Stato
(Štátna
rada,
Taliansko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Článok 267
tretí
odsek
ZFEÚ – Povinnosť
vnútroštátnych
súdov
rozhodujúcich v poslednom
stupni
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Výnimky z tejto
povinnosti – Zodpovednosť
členských
štátov
za
škodu
spôsobenú
jednotlivcom
porušením
práva
Únie – Porušenia
pripísateľné
vnútroštátnemu
súdu – Disciplinárna a občianskoprávna
zodpovednosť
sudcov – Nezávislosť
súdnictva – Smernica
2006/123/ES – Smernica
2008/118/ES – Daňové
sklady – Režim
pozastavenia
dane – Podmienky
povolenia “
I.      Úvod
1.        Prejednávaný
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podala
Consiglio
di
Stato
(Štátna
rada,
Taliansko),
je v skutočnosti
druhým
takýmto
návrhom
podaným v príslušnom
konaní
prebiehajúcom
na
tomto
súde.(2)
2.        Vnútroštátny
súd
svojimi
otázkami v prejednávanej
veci
žiada o objasnenie týkajúce sa zlučiteľnosti
určitých
ustanovení
vnútroštátneho
práva
o prevádzke
daňových
skladov s právom
Únie.
3.        Prejednávaný
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
však – hoci
len
na
okraj – nastoľuje
aj
ďalšiu
otázku,
ktorá
má
ústavnú a systémovú
povahu: Za
akých
podmienok
je
vnútroštátna
právna
úprava
stanovujúca
pravidlá
občianskoprávnej a disciplinárnej
zodpovednosti
sudcov
za
pochybenia
súdu
vrátane
porušenia
práva
Únie,
ako
je
nepodanie
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ,
zlučiteľná s požiadavkou
nezávislosti
súdnictva
vyplývajúcou z práva
Únie?
4.        V týchto
návrhoch
sa
budem
zaoberať
oboma
otázkami.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
5.        Odôvodnenie 29
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2006/123/ES z 12. decembra
2006 o službách
na
vnútornom
trhu(3) znie
takto:
„Vzhľadom
na
skutočnosť,
že
zmluva
poskytuje
konkrétny
právny
základ
pre
oblasť
daní[,] a vzhľadom
na
už
prijaté
nástroje
Spoločenstva v tejto
oblasti…
je
potrebné
oblasť
daní
vylúčiť z rozsahu
pôsobnosti
tejto
smernice.“
6.        Článok 2
ods. 3
smernice
2006/123 v súvislosti s jej
pôsobnosťou
stanovuje,
že
„smernica
sa
nevzťahuje
na
oblasť
daní“.
7.        Odôvodnenia 15 a 16
smernice
Rady
2008/118/ES
zo
16. decembra
2008 o všeobecnom
systéme
spotrebných
daní a o zrušení
smernice
92/12/EHS(4),
ktorá
bola
medzičasom
zrušená(5),
ale
vo
veci
samej
je
uplatniteľná
ratione
temporis,
zneli
takto:
„(15)      Vzhľadom
na
skutočnosť,
že
je
potrebné
vykonávať
kontroly
vo
výrobných a skladovacích
zariadeniach s cieľom
zabezpečiť
výber
spotrebnej
dane,
je
na
uľahčenie
týchto
kontrol
nutné
zachovať
systém
daňových
skladov
podliehajúcich
oprávneniu
zo
strany
príslušných
orgánov.
(16)      Je
tiež
potrebné
stanoviť
povinnosti,
ktoré
majú
spĺňať
oprávnení
prevádzkovatelia
daňových
skladov…“
8.        Článok 1
smernice
2008/118
stanovoval:
„1.      Táto
smernica
stanovuje
všeobecný
systém
spotrebných
daní,
ktoré
sa
priamo
alebo
nepriamo
uplatňujú
pri
spotrebe
nasledujúcich
tovarov,
ďalej
len
‚tovar
podliehajúci
spotrebnej
dani‘:
a)      energetické
výrobky a elektrina
upravené
smernicou
2003/96/ES
[z 27. októbra
2003 o reštrukturalizácii
právneho
rámca
spoločenstva
pre
zdaňovanie
energetických
výrobkov a elektriny
(Ú. v. EÚ L 283,
2003,
s. 51;
Mim.
vyd. 09/001,
s. 405)];
…“
9.        Podľa
článku 4
bodu 11
smernice
2008/118
sa
„daňový
sklad“
vymedzoval
ako
„miesto,
kde
oprávnený
prevádzkovateľ
daňového
skladu v rámci
podnikania
tovar
podliehajúci
spotrebnej
dani
vyrába,
spracúva,
drží,
prijíma
alebo
odosiela v režime
pozastavenia
dane
za
podmienok
stanovených
príslušnými
orgánmi
členského
štátu, v ktorom
sa
daňový
sklad
nachádza“.
10.      V článku 16
ods. 1
smernice
2008/118
sa
stanovovalo:
„Otvorenie a prevádzkovanie
daňového
skladu
oprávneným
prevádzkovateľom
daňového
skladu
podlieha
povoleniu
zo
strany
príslušných
orgánov
členského
štátu, v ktorom
sa
daňový
sklad
nachádza.
Toto
povolenie
musí
spĺňať
podmienky,
ktoré
majú
orgány
právo
ustanoviť
na
účely
zamedzenia
všetkým
možnostiam
daňových
únikov
alebo
zneužitia
dane.“
B.      Vnútroštátne právo
11.      Vnútroštátnym
právnym
predpisom
uplatniteľným
na
spor
vo
veci
samej
je
decreto
legislativo
26
ottobre
1995 n. 504 – Testo
unico
delle
disposizioni
legislative
concernenti
le
imposte
sulla
produzione e sui
consumi e relative
sanzioni
penali e amministrative
(legislatívny
dekrét
č. 504 z 26. októbra
1995 – konsolidované
znenie
legislatívnych
ustanovení
týkajúcich
sa
daní z výroby a zo
spotreby,
ako
aj
súvisiacich
trestných a správnych
sankcií;
ďalej
len
„legislatívny
dekrét“) v znení
neskorších
predpisov.
12.      Článok 23
(s názvom
„Daňové
sklady
energetických
výrobkov“)
legislatívneho
dekrétu
stanovuje
okrem
iného
podmienky,
za
ktorých
je
povolený
režim
daňového
skladu, a vyžaduje,
aby
prevádzkovatelia
na
jeho
prevádzku
získali
licenciu.
Predovšetkým
odseky 3 a 4
tohto
ustanovenia
sú
formulované
takto:
„3.      Prevádzku v režime
daňového
skladu
možno
povoliť
za
predpokladu,
že
existujú
skutočné
prevádzkové
potreby a potreby
zásobovania
zariadenia,
pre
komerčné
sklady
skvapalneného
ropného
plynu s kapacitou
najmenej
400 metrov
kubických a pre
komerčné
sklady
iných
energetických
výrobkov s kapacitou
najmenej
10 000 metrov
kubických.
4.      Prevádzku v režime
daňového
skladu
možno
povoliť
aj
pre
komerčné
sklady
skvapalneného
ropného
plynu s kapacitou
menej
ako
400 metrov
kubických a pre
komerčné
sklady
iných
energetických
výrobkov s kapacitou
menej
ako
10 000 metrov
kubických,
ak
okrem
podmienok
uvedených v odseku 3
je
splnená
aspoň
jedna z týchto
podmienok:
a)      sklad
uskutočňuje
dodanie
výrobkov
oslobodených
od
spotrebnej
dane
alebo
so
zníženou
sadzbou
spotrebnej
dane
alebo
prepravu
energetických
výrobkov v režime
pozastavenia
dane
do
členských
štátov
Únie
alebo
krajín
mimo
Únie v celkovom
objeme
aspoň
30 % celkovej
dvojročnej
ťažby;
b)      sklad
je
rozšírením
daňového
skladu,
ktorý
sa
nachádza v bezprostrednej
blízkosti a patrí
do
tej
istej
skupiny
podnikov,
alebo v prípade,
že
je
vo
vlastníctve
iného
subjektu,
slúži
trvalo
tomuto
daňovému
skladu.“
13.      Podľa
článku 63
(s názvom
„Licencie
na
prevádzku a ročné
poplatky“)
legislatívneho
dekrétu
platí,
že
licenciu
požadovanú v jeho
článku 23
udeľuje
Ufficio
dell’Agenzia
delle
dogane
(Colný
úrad,
Taliansko;
ďalej
len
„colný
úrad“).
14.      Vnútroštátny
súd
uvádza,
že
colný
úrad
4. decembra
2017
vydal
circolare
amministrativa
n. 14/D
(administratívny
obežník
č. 14/D) s cieľom
poskytnúť
výkladové
usmernenie k určitým
ustanoveniam
legislatívneho
dekrétu.
15.      Vnútroštátny
súd
napokon
vo
svojom
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
uvádza
aj
Legge
13
aprile
1988, n. 117 – Risarcimento
dei
danni
cagionati
nell’esercizio
delle
funzioni
giudiziarie e responsabilità
civile
dei
magistrati
(zákon
č. 117 z 13. apríla
1988 – náhrada
škody
spôsobenej
pri
výkone
súdnych
funkcií a občianskoprávna
zodpovednosť
sudcov;
ďalej
len
„zákon
č. 117 z roku
1988“), v znení
neskorších
predpisov.
16.      Podľa
článku 2
ods. 3bis
tohto
zákona
platí,
že
„na
účely
určenia
prípadov
zjavného
porušenia
[vnútroštátneho]
práva a práva
[Únie]
sa
osobitne
zohľadňuje
miera
jasnosti a presnosti
porušených
pravidiel a neospravedlniteľnosť a závažnosť
porušenia. V prípade
zjavného
porušenia
práva
[Únie]
sa
zohľadní
tiež
nesplnenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267
tretieho
odseku
[ZFEÚ],
ako
aj
rozpor
medzi
aktom
alebo
opatrením a výkladom
podaným
Súdnym
dvorom
Európskej
únie“.
III. Skutkový stav, konanie a prejudiciálne otázky
17.      Centro
Petroli
Roma
(odvolateľka
vo
veci
samej;
ďalej
len
„CPR“)
je
spoločnosť,
ktorá
sa
zaoberá
výrobou a spracovaním
ropných
výrobkov v odvetví
energetických
výrobkov a obchodovaním s týmito
výrobkami.
Od
februára
2016
pôsobí v režime
daňového
skladu
stanovenom v legislatívnom
dekréte.
18.      Colný
úrad
rozhodnutím
č. 13042/2020
pozastavil
licenciu
vydanú
spoločnosti
CPR,
pretože
táto
spoločnosť
nespĺňala
kvantitatívne
kritériá
stanovené v článku 23
ods. 3
legislatívneho
dekrétu.
CPR
toto
rozhodnutia
napadla
na
Tribunale
amministrativo
regionale
per
il
Lazio
(Regionálny
správny
súd
pre
Lazio,
Taliansko).
Daný
súd
žalobu
zamietol.
19.      CPR
podala
proti
prvostupňovému
rozsudku
odvolanie
na
Consiglio
di
Stato
(Štátna
rada).
Tento
súd
prerušil
konanie a položil
Súdnemu
dvoru
päť
prejudiciálnych
otázok.
Prvé
dve
otázky
sa
týkali
rozsahu
povinnosti
vnútroštátnych
súdov
rozhodujúcich v poslednom
stupni
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
(prvá
otázka) a interakcie
medzi
touto
povinnosťou a vnútroštátnymi
režimami
zodpovednosti
za
pochybenia
súdu
(druhá
otázka).
Tretia,
štvrtá a piata
otázka
sa
týkala
výkladu
určitých
ustanovení
práva
Únie,
ktoré
sa
zdali
uplatniteľné
na
daňové
sklady.
20.      Tieto
otázky
boli
predmetom
veci C‑597/21, v ktorej
Súdny
dvor
rozhodol
uznesením
Centro
Petroli
Roma I. Súdny
dvor v tomto
uznesení
(i) v rámci
odpovede
na
prvú
otázku
objasnil
rozsah
povinnosti
vnútroštátnych
súdov
rozhodujúcich v poslednom
stupni
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania;
(ii) druhú
otázku
vyhlásil
za
zjavne
neprípustnú,
pretože
nijako
nesúvisela
so
sporom, o ktorý
išlo
vo
veci
samej, a (iii) uviedol,
že
nie
je
potrebné
odpovedať
na
ostatné
tri
otázky,
ktoré
boli
položené
iba
pre
prípad,
že
Súdny
dvor
na
prvú
otázku
odpovie
kladne
(čo
neurobil).
21.      V kontexte
toho
istého
vnútroštátneho
konania
teraz
Consiglio
di
Stato
(Štátna
rada)
na
žiadosť
spoločnosti
CPR
podáva
na
Súdny
dvor
druhý
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Prejudiciálne
otázky v tomto
konaní,
ktoré
sa
zhodujú s treťou,
štvrtou a piatou
otázkou
vo
veci C‑597/21,
sú tieto:
„1.      Bráni
správny
výklad
článkov 101
až
106 ZFEÚ,
ako
aj
regulačného
rámca
vyjadreného
smernicami
[2006/123] a [2008/118]
vnútroštátnemu
ustanoveniu,
akým
je
článok 23
ods. 3
[legislatívneho
dekrétu],
ktorý
stanovuje,
že
‚3.
Prevádzku v režime
daňového
skladu
možno
povoliť
za
predpokladu,
že
existujú
skutočné
prevádzkové
potreby a potreby
zásobovania
zariadenia,
pre
komerčné
sklady
skvapalneného
ropného
plynu s kapacitou
najmenej
400 metrov
kubických a pre
komerčné
sklady
iných
energetických
výrobkov s kapacitou
najmenej
10 000 metrov
kubických‘[?]
2.      Bráni
správny
výklad
článkov 101
až
106 ZFEÚ,
ako
aj
regulačného
rámca
vyjadreného
smernicami
[2006/123] a [2008/118]
vnútroštátnemu
ustanoveniu,
akým
je
článok 23
ods. 4 písm. a) a b)
[legislatívneho
dekrétu],
ktorý
stanovuje,
že
prevádzku v režime
daňového
skladu
možno
povoliť
predovšetkým
pre
komerčné
sklady
skvapalneného
ropného
plynu s kapacitou
menej
ako
400 metrov
kubických a pre
komerčné
sklady
iných
energetických
výrobkov s kapacitou
menej
ako
10 000 metrov
kubických,
ak
okrem
podmienok
uvedených v odseku 3
je
splnená
aspoň
jedna z týchto
podmienok:
‚a)      sklad
uskutočňuje
dodanie
výrobkov
oslobodených
od
spotrebnej
dane
alebo
so
zníženou
sadzbou
spotrebnej
dane
alebo
prepravu
energetických
výrobkov v režime
pozastavenia
dane
do
členských
štátov
Únie
alebo
krajín
mimo
Únie v celkovom
objeme
aspoň
30 % celkovej
dvojročnej
ťažby;
b)      sklad
je
rozšírením
daňového
skladu,
ktorý
sa
nachádza v bezprostrednej
blízkosti a patrí
do
tej
istej
skupiny
podnikov,
alebo v prípade,
že
je
vo
vlastníctve
iného
subjektu,
slúži
trvalo
tomuto
daňovému
skladu‘?
3.      Bráni
správny
výklad a uplatňovanie
zásady
proporcionality v spojení s článkami 101
až
106 ZFEÚ a regulačným
rámcom
vyjadreným
smernicami
[2006/123] a [2008/118],
najmä
článkom 9,
článkom 14
bodom 5 a článkom 15
ods. 2
smernice
[2006/123],
regulačným
opatreniam
(obežníkom,
nariadeniam
alebo
iným
opatreniam)
prijatým
vnútroštátnym
orgánom,
ktorých
cieľom
je
objasniť a doplniť
vyššie
uvedené
podmienky
stanovené
článkom 23
ods. 4 písm. a) a b)
[legislatívneho
dekrétu]?“
22.      Písomné
pripomienky
predložili
CPR,
talianska
vláda a Európska
komisia.
Títo
účastníci
konania
takisto
predniesli
ústne
pripomienky
na
pojednávaní,
ktoré
sa
konalo
10. júla
2025.
IV.    Analýza
23.      Vnútroštátny
súd
sa
svojimi
troma
otázkami,
ktoré
možno
preskúmať
spoločne, v podstate
pýta
Súdneho
dvora,
či
články 101
až
106 ZFEÚ a ustanovenia
smerníc
2006/123 a 2008/118
bránia
vnútroštátnym
opatreniam,
ktoré
na
účely
povolenia
prevádzky
komerčných
skladov
energetických
výrobkov v režime
pozastavenia
dane
stanovujú
kritériá
založené
na
kapacite,
prevádzkových
potrebách,
potrebách
zásobovania,
podiele
ťažby
a/alebo
funkčnom
vzťahu
medzi
skladmi.
24.      Predtým
ako
sa
budem
zaoberať
hmotnoprávnymi
záležitosťami
vyplývajúcimi z tejto
otázky
(časť C),
treba
preskúmať
prípustnosť
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
(časť A) a potom
sa
venovať
predbežnej
otázke,
ktorú
vnútroštátny
súd
rozoberá v tomto
návrhu
(časť B).
A.      Prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania
25.      Podľa
môjho
názoru
je
nepochybné,
že
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania v prejednávanej
veci
je
ako
celok
prípustný.
Napriek
tomu
si
myslím,
že
položené
prejudiciálne
otázky
sú
čiastočne
neprípustné,
konkrétne v rozsahu, v akom
odkazujú
na
články 101 a 106 ZFEÚ.
26.      V tejto
súvislosti
súhlasím s Komisiou,
že
vnútroštátny
súd
vo
svojom
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
nevysvetlil – ako
sa
vyžaduje v článku 94 písm. c)
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora – dôvody,
pre
ktoré
sa
rozhodol
položiť
otázku o výklade
pravidiel
Zmluvy
týkajúcich
sa
hospodárskej
súťaže
medzi
podnikmi,
ani
súvislosť,
ktorú
vidí
medzi
týmito
pravidlami a ustanoveniami
legislatívneho
dekrétu. Z informácií
poskytnutých
vnútroštátnym
súdom
a/alebo
účastníkmi
konania,
ktorí v tomto
konaní
predložili
pripomienky,
takisto
nebolo
možné
extrapolovať
relevantné
prvky
analýzy
(napríklad
relevantný
výrobok a geografický
trh,
hlavných
aktérov
pôsobiacich
na
danom
trhu,
vplyv
dotknutej
právnej
úpravy
na
daný
trh
atď.).
27.      Preskúmanie
zlučiteľnosti
vnútroštátnej
právnej
úpravy
ako
tej, o ktorú
ide vo veci samej, s článkami 101
až
106 ZFEÚ,
preto
považujem
za
nemožné.
28.      Preskúmanie
prípustnosti
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
mi
navyše
dáva
príležitosť
zaoberať
sa
predbežnou
otázkou,
ktorá
sa
do
istej
miery
týka
otázky
prípustnosti a ktorú
vnútroštátny
súd
vo
svojom
návrhu
položil
iba
okrajovo.
Ide o zlučiteľnosť
systému
občianskoprávnej a disciplinárnej
zodpovednosti
sudcov
za
pochybenia
súdu
vrátane
porušenia
práva
Únie,
ako
je
nepodanie
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ, s právom
Únie.
B.      Predbežná otázka: vnútroštátne systémy občianskoprávnej a disciplinárnej zodpovednosti sudcov za porušenie práva Únie
29.      V záujme
pochopenia,
prečo
vnútroštátny
súd
túto
otázku
položil
iba
okrajovo,
môže
byť
užitočné
vrátiť
sa o krok
späť a stručne
spomenúť,
čím
sa
Súdny
dvor
zaoberal
(časť 1) a čím
sa
nezaoberal
(časť 2)
vo
svojom
uznesení
Centro
Petroli
Roma I. Potom v krátkosti
načrtnem
dva
prúdy
judikatúry,
ktoré
sa v tomto
kontexte
zdajú
relevantné
(časti 3 a 4).
Napokon
uvediem
niekoľko
osobných
úvah k tejto
otázke
(časť 5).
1.      Otázka, ktorá sa v uznesení Centro Petroli Roma I riešila
30.      Ako
som
vysvetlil v bode 20
vyššie, v uznesení
Centro
Petroli
Roma I
sa
riešila
iba
podstata
prvej
prejudiciálnej
otázky
položenej v danej
veci,
ktorá
sa
týkala
výkladu
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ.
31.      Vnútroštátny
súd
žiadal o objasnenie v súvislosti s judikatúrou,
podľa
ktorej
je
vnútroštátny
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
oslobodený
od
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
na
Súdny
dvor v situácii,
ktorá
sa
zvyčajne
označuje
ako
prípad
acte
clair,
keď
sa
výklad
dotknutého
ustanovenia
práva
Únie
javí
taký
jasný,
že
neponecháva
miesto
na
žiadne
primerané
pochybnosti.(6) Podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora v tejto
súvislosti
platí,
že
predtým
než
vnútroštátny
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
konštatuje,
že
naozaj
ide o situáciu
acte
clair,
musí
sa
presvedčiť,
že
„táto
jednoznačnosť
sa
bude
rovnako
javiť
tak
súdom
ostatných
členských
štátov
rozhodujúcim v poslednom
stupni,
ako
aj
Súdnemu
dvoru“(7).
32.      Pochybnosti
vnútroštátneho
súdu
sa
týkali
najmä
toho,
ako
má
vnútroštátny
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
zisťovať,
či
bola
táto
podmienka
splnená. V skratke
sa
pýtal,
či
je
vnútroštátny
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
povinný
podrobne
preukázať,
že
ostatné
súdy
členských
štátov
rozhodujúce v poslednom
stupni a Súdny
dvor
by
relevantné
ustanovenie
práva
Únie
vykladali
rovnako.
33.      Súdny
dvor v reakcii
na
tieto
pochybnosti
konštatoval,
že
vnútroštátny
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
nie
je
povinný
podrobne
preukázať,
že
súdy
rozhodujúce v poslednom
stupni v iných
členských
štátoch a Súdny
dvor
by
prijali
rovnaký
výklad.(8) Postačuje
totiž,
aby
vnútroštátny
súd – po
náležitom
zvážení
charakteristík
vlastných
právu
Únie,
osobitných
ťažkostí,
ktoré
predstavuje
jeho
výklad, a rizika
rozdielov v judikatúre v rámci
Únie –,
nadobudol
vnútorné
presvedčenie,
že
tieto
iné
súdy
by
dospeli k rovnakému
záveru.(9)
34.      Súdny
dvor
teda
objasnil,
že
vnútroštátne
súdy
rozhodujúce v poslednom
stupni
majú
pri
rozhodovaní,
či
sú
povinné
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania v situácii
možného
acte
clair,
uplatňovať
štandard
„primeraného
presvedčenia“.
Keďže
je
určenie
správneho
výkladu
ustanovení
práva
Únie
čisto
právnou
otázkou,
bežné
procesné
pravidlá
týkajúce
sa
dôkazov a dôkazného
bremena v tejto
súvislosti
nemožno
považovať
za
plne
uplatniteľné.
Jednoducho
povedané,
vnútroštátnemu
súdu
prináleží
rozhodnúť,
či
má
pred
sebou
prvky,
ktoré
môžu
podporovať
alternatívny
výklad –,
teda
výklad
odlišný
od
výkladu,
ktorý
sa
tomuto
súdu
zdá
prima
facie
správny: dotknutého
ustanovenia
práva
Únie,
ktorý
je
natoľko
hodnoverný,
že
ho
nemožno
okamžite
odmietnuť.(10)
35.      V tomto
kontexte
takisto
treba
pripomenúť,
že – ako
Súdny
dvor
konštatoval v bode 51
svojho
rozsudku
Consorzio –,
ak
vnútroštátny
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
rozhodne,
že
je
od
povinnosti
podať
na
Súdny
dvor
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ
oslobodený,
musí
uviesť
dôvody
svojho
rozhodnutia.
36.      Ako
som
sa
usiloval
vysvetliť
vo
svojich
návrhoch
vo
veci
KUBERA,
požadovaná
úroveň
podrobnosti
odôvodnenia
sa
nevyhnutne
líši v závislosti
od
konkrétnych
okolností
jednotlivých
vecí.
Podľa
môjho
názoru
by
malo
za
normálnych
okolností
postačovať,
aby
dotknutý
vnútroštátny
súd:
(i) výslovne
uviedol
výnimku
(spomedzi
tých,
ktoré
sú
kodifikované v judikatúre
CILFIT(11)),
na
ktorú
sa
odvoláva, a (ii) poskytol
stručné
vysvetlenie
toho,
prečo
sa
táto
výnimka
považovala
za
uplatniteľnú.
To
však
nevylučuje
možnosť,
že v niektorých
konkrétnych
prípadoch
môže
byť
potrebné
podrobnejšie
odôvodnenie,
alebo
naopak
že
dôvody,
pre
ktoré
odmietol
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
sú
také
zrejmé,
že
výslovné
odôvodnenie v tejto
súvislosti
môže
byť
zbytočné.(12)
2.      Otázka, ktorá sa v uznesení Centro Petroli Roma I neriešila
37.      Súdny
dvor
sa
naopak
vo
svojom
uznesení
Centro
Petroli
Roma I
nezaoberal
podstatou
druhej
prejudiciálnej
otázky,
pretože – ako
bolo
vysvetlené – v prípade
tejto
otázky
sa
konštatovalo,
že
je
zjavne
neprípustná.(13) Vnútroštátny
súd
preto – so
zreteľom
na
posúdenie
Súdneho
dvora v tomto
smere – v prejednávanom
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
nepredkladá
žiadne
otázky v tejto
súvislosti,
no
pritom
dodáva,
že
daný
problém
je
podľa
jeho
názoru
naďalej
naliehavý.
38.      Pochybnosti
vnútroštátneho
súdu
sa v podstate
týkajú
zlučiteľnosti
vnútroštátneho
systému
občianskoprávnej a disciplinárnej
zodpovednosti
sudcov
za
pochybenia
súdu
vrátane
pochybení
pri
výklade a uplatňovaní
pravidiel
Únie,
ako
je
nepodanie
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ, s právom
Únie.
Vnútroštátny
súd
vysvetľuje,
že
neistota
spojená s náležitou
interakciou
medzi
talianskou
právnou
úpravou
zodpovednosti
sudcov a pravidlami
Únie
týkajúcimi
sa
nezávislosti
súdnictva
má
vplyv
na
spôsob,
akým
hodnotí
svoju
povinnosť
podľa
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ.
Tento
súd
podľa
môjho
chápania
zastáva
názor,
že
režim
osobnej
zodpovednosti,
ktorý
je
príliš
prísny,
by
de
facto
povzbudzoval
súdy
rozhodujúce v poslednom
stupni,
aby
podali
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
aj v mnohých
prípadoch,
keď
pôsobnosť a význam
uplatniteľných
ustanovení
práva
Únie
považujú
za
dostatočne
jasné.
39.      Takýmto
prípadom
je
zrejme
aj
prejednávaná
vec,
keďže
vnútroštátny
súd
návrh
podal
najmä s cieľom
vyhnúť
sa
riziku
zodpovednosti,
pretože
dotknuté
ustanovenia
práva
Únie
na
účely
daného
sporu
považoval
za
actes
clairs.
40.      Keďže
otázka
vnútroštátneho
súdu má
ústavnú
povahu a systémové
dôsledky,
považujem
za
vhodné
uviesť v tejto
súvislosti
niekoľko
úvah v nádeji,
že
pomôžu
vnútroštátnemu
súdu,
ktorý
podal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ako aj
iným
vnútroštátnym
súdom,
ktoré
môžu
byť v podobnej
pozícii.
41.      Toto
konanie
však
na
posúdenie
zlučiteľnosti
systému
zodpovednosti
sudcov
ako
ten,
ktorý
taliansky
zákonodarca
zaviedol
zákonom
č. 117 z roku
1988 v znení
neskorších
predpisov(14), s právom
Únie
očividne
nie
je
vhodným
fórom.
42.      Preto
sa
pri
rozoberaní
tejto
témy
obmedzím
na
niekoľko
všeobecných
úvah,
pričom
sa
zameriam
najmä
na
druhy
pochybení
súdu,
ktoré
by
mohli
viesť k zodpovednosti,
ktorú
budem
označovať
ako
„osobná
zodpovednosť“
sudcov,
bez
narušenia
nezávislosti
súdnictva.
Týmto
pojmom
označujem
občianskoprávnu
aj
disciplinárnu
zodpovednosť.
Hoci
pravdaže
tieto
dva
druhy
zodpovednosti
sú do
istej
miery
odlišné,
podľa
môjho
názoru
možno z hľadiska
práva
Únie
identifikovať
viaceré
zásady
uplatniteľné
na
oba.
Na
tomto
mieste
sa
naopak
nebudem
zaoberať
trestnou
zodpovednosťou,
pretože
tento
druh
zodpovednosti
do
pôsobnosti
dotknutých
vnútroštátnych
ustanovení
nepatrí a v každom
prípade
zrejme
vyvoláva
odlišné
otázky.
43.      Pre jasnosť najprv
rozlíšim
dve
oblasti
zodpovednosti
za
pochybenia
súdu, a to
zodpovednosť
členských
štátov a osobnú
zodpovednosť
sudcov.
Tieto
dva
druhy
zodpovednosti
boli
predmetom
dvoch
prúdov
judikatúry,
ktoré
sú
prirodzene
úzko
prepojené.
3.      Zodpovednosť členských štátov
44.      Podľa
ustálenej
judikatúry
platí,
že
zásada
zodpovednosti
štátu
za
škodu
spôsobenú
jednotlivcom
porušením
práva
Únie
je
súčasťou
systému
zavedeného
Zmluvami
Únie.
Táto
zásada
platí v prípade
každého
porušenia
práva
Únie
členským
štátom
bez
ohľadu
na
orgán
členského
štátu,
ktorého
konanie
alebo
nečinnosť
zakladá
toto
porušenie.(15)
45.      Podľa
ustálenej
judikatúry
takisto
platí,
že v prípade
takéhoto
porušenia
majú
jednotlivci
právo
na
náhradu,
ak
sú
splnené
tri
podmienky:
(i) porušená
právna
norma
Únie
musí
mať
za
cieľ
priznať
jednotlivcom
práva;
(ii) porušenie
tejto
normy
musí
byť
dostatočne
závažné a (iii) medzi
týmto
porušením a škodou
spôsobenou
jednotlivcom
musí
existovať
priama
príčinná
súvislosť.(16) Tieto
podmienky
boli
stanovené
právom
Únie a členské
štáty
do
nich
ako
do
takých
nemôžu
zasahovať,
ak
by
to
mohlo
viesť k vylúčeniu
zodpovednosti v situáciách, v ktorých
by
inak
došlo k jej
založeniu.(17)
46.      Súdny
dvor v sérii
vecí
zo
začiatku
21. storočia
objasnil,
že
tieto
zásady
sa
uplatňujú
aj
na
porušenia,
ktorých
sa
dopustili
vnútroštátne
súdne
orgány,
vrátane
tých,
ktoré
vyplývajú z rozhodnutí
súdov
rozhodujúcich v poslednom
stupni.(18)
47.      Súdny
dvor v tomto
kontexte
takisto
poskytol
objasnenie v súvislosti s druhou
podmienkou
uvedenou
vyššie
týkajúcou
sa
dostatočne
závažného
porušenia
práva
Únie, z ktorého
vyplýva,
že
každé
porušenie
pravidla
Únie
nevyhnutne
zodpovednosť
členského
štátu
nezakladá.
Predovšetkým v súvislosti s porušeniami
pripísateľnými
vnútroštátnym
súdom
rozhodujúcim v poslednom
stupni
Súdny
dvor
uviedol,
že
táto
podmienka
znamená,
že
„zodpovednosť
[štátu]
môže
vzniknúť
iba
vo
výnimočnom
prípade,
keď
vnútroštátny
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
porušil
zjavným
spôsobom
uplatniteľné
právne
predpisy“(19).
48.      Súdny
dvor v tejto
súvislosti
konštatoval,
že
pri
určení,
či
je
porušenie
„dostatočne
závažné“,
je
potrebné
zohľadniť
všetky
faktory
charakterizujúce
situáciu,
ktorá
je
vnútroštátnemu
súdu
predložená. K týmto
faktorom
podľa
Súdneho
dvora
patria:
(i) stupeň
jasnosti a presnosti
porušenej
normy;
(ii) priestor
na
posúdenie,
ktorý
porušená
norma
ponecháva
vnútroštátnym
orgánom;
(iii) úmyselná
alebo
neúmyselná
povaha
porušenia a spôsobenej
škody;
(iv) ospravedlniteľnosť
alebo
neospravedlniteľnosť
prípadného
nesprávneho
právneho
posúdenia;
(v) okolnosť,
že
pozícia
inštitúcie
Únie
mohla
prispieť k prijatiu
alebo
zachovaniu
vnútroštátnych
opatrení
alebo
vnútroštátnej
praxe,
ktoré
sú v rozpore s právom
Únie, a (vi) (prípadne)
skutočnosť,
že
príslušný
súd
nesplnil
svoju
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ.(20)
49.      Danú
judikatúru
chápem v tom
zmysle,
že
iba
to,
že
vnútroštátny
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
nepodal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ,
nemôže
samo
osebe
založiť
zodpovednosť
štátu.
Podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
platí,
že
„systém
priamej
spolupráce
medzi
Súdnym
dvorom a vnútroštátnymi
súdmi,
zavedený
článkom 267 ZFEÚ,
nestanovuje
žiadnu
iniciatívu
účastníkov
konania“ a „účastníci
konania
nemôžu
[vnútroštátnym
súdom
uložiť
povinnosť]
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania…
Systém
zavedený
článkom 267 ZFEÚ teda
nepredstavuje
možnosť
opravného
prostriedku
ponúknutú
účastníkom
konania v spore
pred
vnútroštátnym
súdom“.(21)
50.      Jednoducho
povedané,
účelom
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ
nie
je
priznať
práva
jednotlivcom a jeho
porušenie
preto
samo
osebe
zodpovednosť
členského
štátu
založiť
nemôže.
Okrem
toho
je
ťažké
predstaviť
si,
ako
by
samotné
odmietnutie
podania
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
mohlo
strane
sporu
spôsobiť
škodu,
keď
sú
relevantné
ustanovenia
práva
Únie
vykladané
správne.
51.      Keď
však
vnútroštátny
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
vykladá
ustanovenie
práva
Únie
nesprávne,
skutočnosť,
že
si
možno
nesplnil
povinnosť
podať v súvislosti s týmto
ustanovením
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
na
Súdny
dvor,
je
faktorom,
ktorý
by
sa
mal
zohľadniť
pri
hodnotení
závažnosti
porušenia.
52.      Napokon
môže
byť
užitočné
zdôrazniť,
že
zásada
zodpovednosti
štátu,
ktorá
je
neoddeliteľnou
súčasťou
systému
prostriedkov
nápravy
zavedeného
Zmluvami
Únie,
sa
netýka
osobnej
zodpovednosti
sudcov,
ale
zodpovednosti
členských
štátov.
Pokiaľ
je
subjektom,
ktorý
môže
byť
zodpovedný
za
súdne
rozhodnutia v rozpore s právom
Únie,
štát a akákoľvek
náhrada
sa
dotknutým
jednotlivcom
vypláca
zo
štátneho
rozpočtu, s takýmto
systémom
zodpovednosti
sa
nespája
žiadne
osobitné
riziko,
že
by
mohla
byť
spochybnená
nezávislosť
vnútroštátnych
súdov.(22)
4.      Osobná zodpovednosť sudcov
53.      Vytvorenie
systémov
osobnej
zodpovednosti
sudcov
za
pochybenia
súdu
naopak
patrí
do
rámca
právomoci
členských
štátov
regulovať
organizáciu
súdnictva.(23) Členské
štáty
majú
pri
vytváraní
takéhoto
systému
širokú
mieru
voľnej
úvahy.(24) V Únii
aj
mimo
nej v skutočnosti
existujú
rôzne
takéto
systémy, v rámci
ktorých
sa
vo
vzťahu k občianskoprávnej
a/alebo
disciplinárnej
zodpovednosti
za
konanie
pri
výkone
súdnych
funkcií
stanovuje
rozličná
miera
imunity.(25)
54.      Súdny
dvor
už
mal
príležitosť
preskúmať
zlučiteľnosť
niektorých
vnútroštátnych
systémov
osobnej
zodpovednosti
sudcov s právom
Únie
vo
viacerých
veciach,
ktoré
mu
boli v posledných
rokoch
predložené.
55.      V tejto
súvislosti
uznal,
že
existencia
systémov
osobnej
zodpovednosti
sudcov
za
pochybenia
súdu
môže
prispieť k posilneniu
zodpovednosti a účinnosti
súdneho
systému.
Súdny
dvor
však
takisto
upozornil,
že
členské
štáty
musia
pri
výkone
svojej
právomoci v tejto
oblasti
zabezpečiť
dodržiavanie
práva
Únie.
Za
kľúčové
považoval
predovšetkým
to,
aby
bol
každý
takýto
systém
koncipovaný
spôsobom,
ktorý
zachováva
nezávislosť
súdov
rozhodujúcich o otázkach
súvisiacich s uplatňovaním
alebo
výkladom
práva
Únie.(26)
56.      Na
tomto
mieste
sotva
treba
zdôrazňovať,
aká
dôležitá
je v právnom
poriadku
Únie
požiadavka,
aby
boli
súdy
vykladajúce a uplatňujúce
právo
Únie
nezávislé.(27) Táto
požiadavka
vyplýva
predovšetkým z článku 2 ZEÚ,
článku 19
ods. 1 ZEÚ a článku 47
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“).
Implicitne
vyplýva
aj z článku 267 ZFEÚ.
57.      Je
zrejmé,
že
uznanie
zásady
osobnej
zodpovednosti
sudcov
za
pochybenia
súdu
so
sebou
nesie
isté
riziká
týkajúce
sa
nezávislosti a nestrannosti
sudcov.(28) Nevhodne
koncipované
systémy
zodpovednosti
môžu
ohroziť – alebo
minimálne
vyvolať u verejnosti
podozrenie,
že
môžu
ohroziť – rovnováhu a integritu
súdneho
rozhodovania.
Samotná
perspektíva
začatia
disciplinárneho
vyšetrovania
na
žiadosť
členov
vlády
alebo
osôb v rámci
súdnej
hierarchie
alebo
právnych
krokov
nespokojných
majetných
strán
sporu v niektorých
prípadoch
môže – aj
keď
si
to
daná
osoba
neuvedomuje – vyvíjať
určitý
tlak
na
tých,
ktorých
úlohou
je
rozhodovať v občianskoprávnom
či
správnom
spore
alebo v trestnom
konaní.(29) Takéto
konanie v skutočnosti
môže
mať
závažný
vplyv
na
život a kariéru
predstaviteľov
justície,
proti
ktorým
sa
vedie.(30) Nevhodne
koncipované
systémy
osobnej
zodpovednosti
by
teda
mohli
viesť k riziku
zaujatosti
pri
výkone
súdnych
funkcií
a/alebo
by
naň
mohli
mať
odstrašujúci
účinok.(31)
58.      Súdny
dvor
preto
konštatoval,
že
„záruka
nezávislosti
si
síce
nevyžaduje,
aby
mali
sudcovia
absolútnu
imunitu
za
úkony
uskutočnené v rámci
výkonu
svojich
sudcovských
funkcií,
ich
osobnú
zodpovednosť
za
škodu
spôsobenú
pri
výkone
funkcie
je
však
možné
vyvodzovať
len
vo
výnimočných
prípadoch, v ktorých
sa
preukáže
ich
závažné
osobné
zavinenie“(32). Z toho
vyplýva,
že
ak
„pri
rozhodovaní
došlo k nesprávnemu
úradnému
postupu
súdneho
orgánu,
sam[o]
osebe
[to]
nepostačuje
na
vyvodenie
osobnej
zodpovednosti
dotknutého
sudcu“(33).
59.      Súdny
dvor
navyše
za
nevyhnutné v záujme
toho,
aby
sa
zabezpečilo
dodržiavanie
zásady
nezávislosti
súdnictva,
považoval
aj
ďalšie
prvky
vnútroštátnych
systémov
osobnej
zodpovednosti
sudcov.
Konštatoval
predovšetkým
to,
že
takéto
systémy
musia
stanovovať
„pravid[lá],
ktoré
definujú
okrem
iného
správanie
zakladajúce
disciplinárne
previnenia,
ako
aj
konkrétne
uplatniteľné
sankcie,
predpokladajú
účasť
nezávislého
orgánu v súlade s postupom
zaručujúcim v plnom
rozsahu
práva
zakotvené v článkoch 47 a 48
Charty,
najmä
právo
na
obhajobu, a zakotvujú
možnosť
napadnúť
na
súde
rozhodnutia
disciplinárnych
orgánov“(34).
60.      V tomto
kontexte
teraz
uvediem
niekoľko
pripomienok,
ktoré
by
vnútroštátnemu
súdu
mohli
pomôcť
pri
riešení
kľúčovej
otázky,
ktorou
sa
zaoberal
vo
svojom
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania, a to
otázky,
kedy
by
pochybenie
súdu
mohlo
založiť
osobnú
zodpovednosť
sudcov
za
ich
(chybné)
rozhodnutia
bez
narušenia
nezávislosti
súdnictva.
5.      Niekoľko úvah týkajúcich sa osobnej zodpovednosti sudcov a nezávislosti súdnictva
61.      Na
úvod
chcem
objasniť,
že
podľa
môjho
názoru
je
nemožné
predstaviť
si
test,
ktorý
by
mohol
slúžiť
na
jasné
rozlíšenie
pochybení
súdu,
ktoré
by
mohli
zakladať
osobnú
zodpovednosť
sudcov
bez
ohrozenia
nezávislosti
súdnictva, a takých
pochybení
súdu,
ktoré
by
naopak z tohto
hľadiska
mohli
byť
problematické.
Myslím
si,
že
možno
uviesť
len
niekoľko
hlavných
zásad,
ktoré
by
sa
mohli
uplatňovať
na
občianskoprávnu
aj
disciplinárnu
zodpovednosť.
62.      Viaceré z týchto
zásad
možno
vyvodiť z judikatúry
Súdneho
dvora
uvedenej
vyššie.
Nemám
na
mysli
len
judikatúru
týkajúcu
sa
osobnej
zodpovednosti
sudcov,
ale
aj
tú,
ktorá
sa
týka
zodpovednosti
členských
štátov.
Vzhľadom
na
ich
podobný
predmet
totiž
niektoré
zásady
formulované v rozhodnutiach
Súdneho
dvora
týkajúcich
sa
zodpovednosti
štátu
podľa
môjho
názoru
môžu
byť
analogicky
uplatniteľné
aj v prípade
osobnej
zodpovednosti
sudcov.
63.      Zastávam
však
názor,
že
vo
všeobecnosti
by
sa
mala
osobná
zodpovednosť
zakladať
ťažšie
než
zodpovednosť
členských
štátov.
Súdny
dvor
totiž
konštatoval,
že
kým
formy
zodpovednosti
štátu
vo
všeobecnosti
žiadny
problém v súvislosti s požiadavkou
nezávislosti
súdnictva
nevyvolávajú, v prípade
systémov
osobnej
zodpovednosti
by
to
mohlo
byť
inak.
Keď
sú
takéto
systémy
koncipované
nevhodne,
nezávislosť
súdnictva
by
potenciálne
mohli
narušiť.
Súdny
dvor
preto v súvislosti
so
systémami
osobnej
zodpovednosti
podotkol,
že
takáto
zodpovednosť
by
mohla
vzniknúť
iba v „celkom“
výnimočných
prípadoch.(35)
64.      To
samozrejme platí
aj v prípade
povinnosti
vnútroštátnych
súdov
rozhodujúcich v poslednom
stupni
podať
na
Súdny
dvor
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorá
sa
stanovuje v článku 267
treťom
odseku
ZFEÚ. V tejto
súvislosti
môžem
teda
iba
čiastočne
súhlasiť
so
stanoviskom
generálnej
advokátky
Ćapeta(36),
podľa
ktorého
by
nepodanie
tohto
návrhu
nikdy
nemohlo
viesť k osobnej
zodpovednosti
sudcov,
pokiaľ
primerane
vysvetlili
dôvody,
pre
ktoré
tak
odmietli
urobiť.
Teraz
vysvetlím,
čo
tým
myslím.
65.      Z článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ
vyplývajú
dve
povinnosti:
jedna
hmotnoprávnejšia
(podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
na
Súdny
dvor,
ak
vznikla
otázka
výkladu
práva
Únie a neuplatňujú
sa
výnimky
podľa
rozsudku
CILFIT) a jedna
procesnoprávnejšia
(vysvetliť
dôvody
odmietnutia
podania
tohto
návrhu).(37) Hoci
sú
nerozlučne
spojené,
stále
ide o samostatné
povinnosti.
66.      Nevidím
žiadny
prijateľný
dôvod,
prečo
by
mohlo
zodpovednosť
založiť
iba
porušenie
jednej z nich.
Uvedené
platí o to
viac,
že
hlavnou a dôležitejšou z týchto
dvoch
povinností
je
očividne
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania, a to z dôvodu
jej
vplyvu
na
predmetný
spor,
ako
aj
na
jednotnosť a konzistentnosť
právneho
poriadku
Únie.
Povinnosť
odôvodnenia
je
vo
vzťahu k tejto
hlavnej
povinnosti
doplnková a je
kľúčová
pri
zabezpečovaní
jej
plnenia.
67.      Ako
konštatoval
Súdny
dvor,
ochrana
nezávislosti
súdov
nemôže
mať
za
následok,
„že
sa
úplne
vylúči
možnosť
vzniku
disciplinárnej
zodpovednosti
sudcu v niektorých
celkom
výnimočných
prípadoch z dôvodu
súdnych
rozhodnutí,
ktoré
prijal.
Požiadavka
nezávislosti
totiž
evidentne
nemá
za
cieľ
odobriť
prípadné
vážne a úplne
neospravedlniteľné
správanie
sudcov,
ktoré
by
spočívalo
napríklad v porušovaní – úmyselnom,
na
základe
zlého
úmyslu
či
obzvlášť
závažnej a hrubej
nedbanlivosti – pravidiel
vnútroštátneho
práva a práva
Únie,
ktorých
dodržiavanie
majú
zabezpečiť,
alebo
vo
svojvôli
či v odopretí
spravodlivosti,
hoci…
majú
úlohu
rozhodovať v sporoch,
ktoré
im
predkladajú
osoby
podliehajúce
súdnej
právomoci“(38).
68.      Tieto
úvahy
sa
zdajú
relevantné v zásade
pre
každú
povinnosť
podľa
pravidiel
Únie.
Nemožno
teda
vylúčiť,
že
nepodanie
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
na
Súdny
dvor z dôvodu
do
očí
bijúceho
pochybenia
pri
výklade a uplatňovaní
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ(39) by
mohlo
legitímne
založiť
osobnú
zodpovednosť
sudcov
zodpovedných
za
takéto
porušenie.(40)
69.      Na
tomto
mieste
sa
mi
však
zdá
potrebné
rozlišovať
medzi
občianskoprávnou a disciplinárnou
zodpovednosťou.
Pokiaľ
ide o občianskoprávnu
zodpovednosť,
nesplnenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
by
ju
podľa
môjho
názoru
malo
založiť
iba v prípade,
keď
bolo
ustanovenie
práva
Únie,
vo
vzťahu
ku
ktorému
mal
vnútroštátny
súd
návrh
podať,
vykladané
nesprávne,
čo
žalobcovi
spôsobilo
škodu.
Ako
sa
vysvetľuje v bode 50
vyššie,
ak
sa
relevantné
ustanovenia
práva
Únie
uplatňujú
správne,
stranám
sporu
žiadna
škoda
vzniknúť
nemôže.
70.      V prípade
disciplinárnej
zodpovednosti
naopak
nevidím
žiadny
dôvod
vylučovať
možnosť,
že
nesplnenie
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
by
za
výnimočných
okolností
mohlo
odôvodniť
disciplinárne
opatrenia
bez
ohľadu
na
škodu
spôsobenú
stranám
sporu.
Môže
to
tak
byť
predovšetkým
vtedy,
keď
odmietnutie
podania
tohto
návrhu
nie
je
zriedkavým a dokonca
ani
izolovaným
prípadom,
ale
je
súčasťou
systematického
nesprávneho
konania.
Nepriaznivé
dôsledky
vyplývajúce z daného
porušenia
majú v takom
prípade
vplyv
na
účinnosť
mechanizmu
spolupráce
zavedeného
článkom 267 ZFEÚ.
71.      V každom
prípade
ešte
raz
opakujem,
že
obe
formy
zodpovednosti
môžu
vzniknúť
iba
vo
veľmi
výnimočných
situáciách.
72.      Skutočnosť,
že
Súdny
dvor
mohol
takéto
porušenie
konštatovať v kontexte
konania
začatého
podľa
článku 258
alebo
259 ZFEÚ(41),
napríklad v tejto
súvislosti
nie
je
rozhodujúca.
Predmetom
konania o nesplnení
povinnosti
totiž
môže
byť
akékoľvek
porušenie
práva
Únie
bez
ohľadu
na
jeho
zjavnosť a mieru
závažnosti.(42)
73.      To
isté
mutatis
mutandis
platí v situáciách, v ktorých
vnútroštátny
súd
požiada
Súdny
dvor,
aby
posúdil,
či
by
sa
mal
článok 267
tretí
odsek
ZFEÚ
za
daných
okolností
vykladať v tom
zmysle,
že
vnútroštátny
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
by
bol
povinný
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
na
Súdny
dvor.(43) Súdny
dvor
by s výnimkou
prípadu,
že
by
bol
osobitne
požiadaný,
aby
rozhodol o závažnosti
porušenia
na
účely
zodpovednosti
(zodpovednosti
štátu
alebo
osobnej
zodpovednosti
sudcov),
odpovedal v tom
zmysle,
že
by
jednoducho
objasnil
rozsah
povinnosti
podať
daný
návrh
so
zreteľom
na
právne a skutkové
okolnosti,
ktoré
mu
predložil
vnútroštátny
súd.
74.      Takáto
zodpovednosť
navyše
nemôže
vyplývať
zo
samotnej
skutočnosti,
že
Súdny
dvor v neskoršej
judikatúre
prijal
odlišný
výklad
dotknutého
pravidla
Únie
než
vnútroštátny
súd,
ktorý
dané
pravidlo
považoval
za
acte
clair
(alebo
acte
éclairé).
Prvky
ex
post
facto
by
sa v tomto
kontexte
podľa
môjho
názoru
mali
používať
veľmi
obozretne.
Rovnako
ako v akomkoľvek
inom
právnom
poriadku
sa
judikatúra
Únie
neustále
vyvíja,
pretože
súdy
Únie
(Súdny
dvor
Európskej
únie a vnútroštátne
súdy)
vydávajú
nové
rozhodnutia, v rámci
ktorých
uplatňujú
existujúce
pravidlá
na
nové
okolnosti.
Tento
jav
vývoja
je v Únii,
ktorá
bola
od
začiatku
koncipovaná
ako
dynamické
politické
zriadenie,
pravdepodobne
ešte
významnejší.
75.      Pri
konštatovaní
pochybenia
súdu,
ktoré
by z dôvodu
svojej
veľmi
výnimočnej
povahy
potenciálne
mohlo
založiť
osobnú
zodpovednosť
bez
toho,
aby
bola
ohrozená
nezávislosť
súdnictva,
podľa
môjho
názoru
môžu
byť
kľúčové
štyri
parametre. Z pohľadu
rozumného a obozretného
sudcu
musí
byť
pochybenie
súdu – v tomto
prípade
nepodanie
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania – (i) zjavné
(jasné a očividné,
nie
diskutabilné);
(ii) závažné
(mať
významný
vplyv
na
výsledok
konania
vo
veci
samej
alebo
na
účinnosť
mechanizmu
spolupráce);
(iii) neospravedlniteľné
(bez
akýchkoľvek
faktorov,
ktoré
opodstatnene
mohli
viesť k pochybeniu) a (iv) dôsledkom
vedomého
rozhodnutia
sudcov
ignorovať
právo
alebo
hrubej
nedbanlivosti z ich
strany.
76.      Zdá
sa
mi,
že
tieto
závery
sú
viac‑menej v súlade s medzinárodnými
normami
aj s judikatúrou
Corte
costituzionale
(Ústavný
súd).(44)
77.      Vnútroštátny
systém
osobnej
zodpovednosti
sudcov
za
porušenie
práva
Únie
vrátane
nepodania
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ,
ktorý
by
sa
mohol
uplatňovať
pri
menej
závažných
porušeniach,
by
podľa
môjho
názoru
mohol
ohroziť
rovnováhu a integritu
súdneho
rozhodovania a tým
ovplyvniť
nezávislosť
sudcov.
78.      Takýto
systém
by
navyše
mohol
narušiť
účinnosť
systému
justičnej
spolupráce a dialógu
medzi
vnútroštátnymi
súdmi a Súdnym
dvorom
zavedeného
článkom 267 ZFEÚ.(45) Podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
platí,
že
pravidlá
vnútroštátneho
práva
nemôžu
vnútroštátnemu
súdu
brániť,
aby
využil
možnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
alebo
si
prípadne
splnil
uvedenú
povinnosť.
Kombinácia
týchto
prvkov
(možnosť a povinnosť v závislosti
od
okolností)
je – ako
konštatoval
Súdny
dvor – „neoddeliteľnou
súčasťou“
tohto
systému
spolupráce a dialógu.(46)
79.      Podobné
úvahy
podľa
môjho
názoru
platia v prípade
pravidiel
vnútroštátneho
práva,
ktoré
vnútroštátne
súdy
rozhodujúce v poslednom
stupni
de
facto
zbavujú
voľnosti,
ktorú
im
priznáva
článok 267 ZFEÚ pri
posúdení
toho,
či
bola
na
týchto
súdoch
náležite
„položená“
otázka
týkajúca
sa
výkladu
práva
Únie.
Otázka,
či
sa v danej
veci
uplatňuje
niektorá z výnimiek
podľa
rozsudku
CILFIT,
si
vyžaduje,
aby
dotknutý
súd
vykonal
nuansované
posúdenie.(47) Pri
určení,
či
vzniká
povinnosť
stanovená v článku 267
treťom
odseku
ZFEÚ,
sa
musia
vziať
do
úvahy
viaceré
prvky,
pričom
toto
určenie v zásade
prináleží
vnútroštátnemu
súdu,
ktorý
koná
nezávisle a s náležitou
starostlivosťou.(48)
80.      Vnútroštátne
právo
nemôže
mať
za
následok
obmedzenie
voľnosti
vnútroštátneho
súdu
podľa
článku 267 ZFEÚ,
ktorého
účinkom
by
bolo,
že
niektoré
situácie, v ktorých
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
neexistuje,
by
sa v praxi
považovali
za
situácie, v ktorých
sa
takýto
návrh
podať
musí.(49) Za
takýchto
okolností
by
sa
početné
návrhy
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podávali v situácii,
keď
by
to
nebolo
skutočne
potrebné.
Tým
by
sa
zbytočne
odďaľovalo
riešenie
dotknutých
sporov a zvyšovalo
by
sa
pracovné
zaťaženie
Súdneho
dvora,
čo
by
zasa
mohlo
mať
vplyv
na
účinné a včasné
riešenie
iných
prejednávaných
vecí.
Okrem
toho
by
to
umožňovalo
zneužívanie
konania
nečestnými
stranami
sporu.
81.      Vzhľadom
na
uvedené
zastávam
názor,
že
vnútroštátne
systémy
občianskoprávnej a disciplinárnej
zodpovednosti
sudcov
za
pochybenia
súdu – vrátane
nesplnenia
požiadavky
nezávislosti
súdnictva
vyplývajúcej z práva
Únie,
ako
je
nepodanie
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania v súlade s článkom 267
tretím
odsekom
ZFEÚ –,
sú s právom
Únie
zlučiteľné,
ak
sú
obmedzené
na
veľmi
výnimočné
situácie. O takéto
situácie
ide
vtedy,
keď
je
pochybenie
súdu
zjavné,
závažné a neospravedlniteľné a je
dôsledkom
vedomého
rozhodnutia
sudcu
ignorovať
právo
alebo
hrubej
nedbanlivosti z jeho
strany.
C.      Posúdenie prejudiciálnych otázok
82.      Vnútroštátny
súd
svojimi
troma
otázkami
žiada o náležitý
výklad
troch
súborov
pravidiel
Únie,
pričom
sa
Súdneho
dvora
pýta,
či
je
vnútroštátna
právna
úprava,
ako
je
legislatívny
dekrét,
zlučiteľná s (i) článkami 101
až
106 ZFEÚ;
(ii) ustanoveniami
smernice
2006/123 a (iii) ustanoveniami
smernice
2008/118.
83.      V bodoch 25
až
27
vyššie
som
vysvetlil,
že v súvislosti s článkami 101
až
106 ZFEÚ sú
otázky
neprípustné.
Nižšie
sa
budem
zaoberať
výkladom
ostatných
dvoch
súborov
ustanovení.
1.      Smernica 2006/123
84.      Smernica
2006/123 – často
označovaná
ako
„smernica o službách“ – „stanovuje
všeobecné
ustanovenia,
ktoré
uľahčujú
výkon
slobody
poskytovateľov
usadiť
sa a voľný
pohyb
služieb“
(jej
článok 1
ods. 1)
odstraňovaním
prekážok
brániacich
rozvoju
trhu
so
službami v Únii s cieľom
posilniť
vnútorný
trh a zároveň
podporovať
vyrovnaný a udržateľný
hospodársky a sociálny
pokrok
(odôvodnenia 1 a 5).
85.      Článok 2
smernice
2006/123,
ktorý
sa
zameriava
na
„rozsah
pôsobnosti“
smernice,
stanovuje,
že
„sa
vzťahuje
na
služby
poskytované
poskytovateľmi,
ktorí
sú
usadení v členskom
štáte“
(odsek 1).
Ďalej
uvádza
niektoré
činnosti,
ktoré
majú
povahu
výnimky a smernica
sa
na
ne
nevzťahuje
(odsek 2), a napokon
stanovuje,
že
daná
smernica
„sa
nevzťahuje
na
oblasť
daní“
(odsek 3).(50)
86.      Dôvod
tohto
vylúčenia
sa
vysvetľuje v odôvodnení 29
smernice
2006/123:
„Vzhľadom
na
skutočnosť,
že
zmluva
poskytuje
konkrétny
právny
základ
pre
oblasť
daní[,] a vzhľadom
na
už
prijaté
nástroje
[Únie] v tejto
oblasti…
je
potrebné
oblasť
daní
vylúčiť z rozsahu
pôsobnosti
tejto
smernice“.
87.      Súdny
dvor
so
zreteľom
na
tieto
prvky
vo
svojom
rozsudku
Airbnb
Ireland a Airbnb
Payments
UK
konštatoval,
že
výraz
„oblasť
daní“
sa
musí
vykladať
extenzívne,
pričom
zahŕňa
„nielen…
všetky
oblasti
zdaňovania,
ale
aj…
všetky
aspekty
tejto
oblasti“(51).
88.      Vzhľadom
na
uvedené
je
potrebné
konštatovať,
že
vnútroštátne
ustanovenia,
ktoré
napadla
CPR,
sa
na
účely
článku 2
ods. 3
smernice
2006/123
týkajú
„oblasti
daní“.
Stanovujú
podmienky,
za
ktorých
sa
určitým
hospodárskym
subjektom
(prevádzkovateľom
skladov)
priznáva
daňové
zvýhodnenie.
Toto
zvýhodnenie
podľa
článku 4
bodu 1
smernice
2008/118
spočíva v povolení
„v daňovom
sklade
vyrába[ť],
spracúva[ť],
drž[ať],
prijíma[ť]
alebo
odosiela[ť]
tovar
podliehajúci
spotrebnej
dani v režime
pozastavenia
dane“(52).
89.      Legislatívny
dekrét v skutočnosti
predstavuje
opatrenie
na
vykonanie
smernice
2008/118,
čo
je
právny
predpis
prijatý
na
základe
vtedajšieho
článku 93 ES (teraz
článok 113 ZFEÚ),
ktorý
umožňuje
prijatie
„pravid[iel]
na
zosúlaďovanie
právnych
predpisov
týkajúcich
sa
dane z obratu,
spotrebných
daní a iných
foriem
nepriameho
zdaňovania“.
Smernica
2006/123
bola
naopak
prijatá
na
základe
vtedajšieho
článku 47
ods. 2 a článku 55 ES (teraz
článok 53
ods. 2 a článok 62 ZFEÚ),
ktoré
sú
právnym
základom
týkajúcim
sa
voľného
pohybu
služieb.
90.      Keďže
teda
smernica
2006/123
nie
je v tomto
prípade
uplatniteľná,
nemožno
ju
vykladať v tom
zmysle,
že
bráni
ustanoveniam,
ako
sú
tie,
ktoré
sa
stanovujú v legislatívnom
dekréte.
2.      Smernica 2008/118
91.      Článok 16
ods. 1
smernice
2008/118
stanovuje,
že
„otvorenie a prevádzkovanie
daňového
skladu
oprávneným
prevádzkovateľom
daňového
skladu
podlieha
povoleniu
zo
strany
príslušných
orgánov
členského
štátu, v ktorom
sa
daňový
sklad
nachádza“. V tomto
ustanovení
sa
takisto
dodáva,
že
„toto
povolenie
musí
spĺňať
podmienky,
ktoré
majú
orgány
právo
ustanoviť
na
účely
zamedzenia
všetkým
možnostiam
daňových
únikov
alebo
zneužitia
dane“(53).
92.      Odôvodnenie 15
smernice
2008/118
vysvetľuje,
že
„vzhľadom
na
skutočnosť,
že
je
potrebné
vykonávať
kontroly
vo
výrobných a skladovacích
zariadeniach s cieľom
zabezpečiť
výber
spotrebnej
dane,
je
na
uľahčenie
týchto
kontrol
nutné
zachovať
systém
daňových
skladov
podliehajúcich
oprávneniu
zo
strany
príslušných
orgánov“. V odôvodnení 16
rovnakej
smernice
sa
dodáva,
že
„je
tiež
potrebné
stanoviť
povinnosti,
ktoré
majú
spĺňať
oprávnení
prevádzkovatelia
daňových
skladov…“.(54)
93.      Tieto
ustanovenia
teda
objasňujú,
že
systém
povoľovania
je
kľúčový
na
účely
zamedzenia
daňovým
únikom,
zneužívaniu
dane a daňovým
podvodom.
Cieľom
tohto
systému
je v skutočnosti
„zabezpečenie,
že
dotknutý
prevádzkovateľ
daňového
skladu
dosahuje
mieru
spoľahlivosti
požadovanú
pre
režim
pozastavenia
dane“(55).
Ako
pri
mnohých
príležitostiach
uviedol
Súdny
dvor,
„v rámci
pôsobnosti
smernice
2008/118
vo
všeobecnosti
predchádzanie
podvodom a zneužívaniu
predstavuje
spoločný
cieľ
tak
práva
Únie,
ako
aj
práva
členských
štátov…
ako
to
potvrdzujú
odôvodnenia 15 a 16,
ako
aj
článok 16
tejto
smernice“(56).
94.      V skutočnosti
ide o jediný
cieľ
daného
systému.(57) Členské
štáty
preto
prostredníctvom
systému
povoľovania
podľa
tejto
smernice
nemôžu
sledovať
iné
ciele,
ktoré
nesúvisia s cieľom
zamedziť
daňovým
únikom a zneužívaniu
dane.
95.      Ak
sú
však
podmienky,
ktoré
sa
stanovujú
vo
vnútroštátnej
právnej
úprave
na
účely
udelenia
povolenia,
určené
na
presadzovanie
tohto
cieľa,
členským
štátom v tejto
súvislosti
prináleží
široká
miera
voľnej
úvahy.
Smernica
2008/118
totiž
neobsahuje
žiadne
pravidlo
ani
hlavnú
zásadu,
ktoré
by
sa
týkali
tejto
otázky.
Ako
sa
uvádza v odporúčaní
Komisie
2000/789/ES z 29. novembra
2000,
ktorým
sa
stanovujú
usmernenia
týkajúce
sa
oprávnenia
prevádzkovateľa
daňového
skladu v súlade
so
smernicou
Rady
92/12/EHS,
pokiaľ
ide o výrobky
podliehajúce
spotrebnej
dani
[neoficiálny
preklad],(58) členské
štáty
na
tieto
účely
používajú
rôzne
kritériá.
96.      Talianska
vláda
na
pojednávaní
vysvetlila,
že
podľa
jej
skúsenosti
sa
podvodov
častejšie
dopúšťajú
novozaložené
malé
spoločnosti,
ktoré
sú
často
zakladané
prostredníctvom
nastrčených
osôb, a keď
orgány
verejnej
moci
protiprávne
konanie
odhalia,
sú
rýchlo
zrušené.
Talianska
právna
úprava
sa
preto
opiera
najmä o kritériá,
ktoré
zabezpečujú
minimálnu
kapacitu
alebo
relevantnú
obchodnú
aktivitu
skladu
alebo
jeho
prepojenie s existujúcimi
skladmi,
ktoré
majú
preukázanú
históriu
skutočných
činností.
Táto
vláda
dodala,
že
rýchle
zvyšovanie
počtu
malých
skladov
by
spôsobilo,
že
monitorovanie
ich
činností
by
bolo
pre
orgány
verejnej
moci
náročné a nákladné.
97.      V tomto
kontexte v smernici
2008/118
nevidím
nič,
čo
by
mohlo v zásade
brániť v tom,
aby
vnútroštátna
právna
úprava
podmienila
požadované
povolenie
splnením
kritérií
založených
na
kapacite,
prevádzkových
potrebách,
potrebách
zásobovania,
podiele
ťažby
a/alebo
funkčnom
vzťahu
medzi
skladmi.
Pokiaľ
sa
potvrdí
skutkový
kontext
uvedený
talianskou
vládou – čoho
overenie
prináleží
vnútroštátnemu
súdu –, v spise
sa
nenachádzajú
žiadne
informácie,
ktoré
by
naznačovali,
že
talianske
orgány
voľbou
uvedených
kritérií
prekročili
medze
voľnej
úvahy
priznanej
článkom 16
ods. 1
smernice
2008/118.
98.      Ako
som
vysvetlil,
členské
štáty v tomto
kontexte
disponovali
širokou
mierou
voľnej
úvahy.
Odôvodnenie 15
smernice
2008/118
objasnilo,
že
uľahčenie
kontrol
patrí k cieľom
sledovaným
systémom
povoľovania.
Odporúčanie
2000/789
navyše
členské
štáty
vyzývalo,
aby
„uplatňovali
prísne
kritériá
na
udeľovanie
oprávnení“
[neoficiálny
preklad](59).
99.      Napriek
tomu
by
sa
nemalo
zabúdať
na
skutočnosť,
že
hlavným
cieľom
smernice
2008/118
bolo
zabezpečiť
riadne
fungovanie
vnútorného
trhu
prostredníctvom
harmonizácie
podmienok
vyrubenia
spotrebnej
dane z tovaru.(60) V takom
prípade
je
logické,
že
cieľom
relevantných
vnútroštátnych
opatrení
by
malo
byť – ako
sa
správne
uvádza v článku 2
ods. 1
odporúčania
2000/789 – dosiahnutie
rovnováhy
medzi
uľahčovaním
obchodu a umožnením
účinnej
kontroly.
100. Potreba
uplatňovať
vyvážený
prístup v tejto
súvislosti
vyplýva
aj
zo
zásady
proporcionality.
Podľa
ustálenej
judikatúry
totiž
platí,
že
členské
štáty
musia
pri
preberaní
alebo
vykonávaní
práva
Únie
dodržiavať
všeobecné
zásady
práva
Únie, a to,
pravdaže,
vrátane
zásady
proporcionality.
Členské
štáty
preto
musia
použiť
také
prostriedky,
ktoré
okrem
toho,
že
im
umožnia
účinne
dosiahnuť
cieľ
sledovaný
vnútroštátnym
právom,
nesmú
ísť
nad
rámec
toho,
čo
je
nevyhnutné
na
dosiahnutie
tohto
cieľa, a v čo
najmenšej
miere
zasahujú
do
iných
cieľov a zásad
stanovených
dotknutou
právnou
úpravou
Únie.
Pokiaľ
sa
teda
ponúka
výber
medzi
viacerými
primeranými
opatreniami,
je
potrebné
prikloniť
sa k najmenej
obmedzujúcemu
opatreniu a spôsobené
ťažkosti
nesmú
byť
neprimerané
vo
vzťahu k sledovaným
cieľom.(61)
101. Posúdenie
proporcionality
konkrétnejšie
zahŕňa
preskúmanie
troch
kumulatívnych
kritérií, t. j. toho,
či
sú
prijaté
opatrenia
(i) „vhodné“;
(ii) „nevyhnutné“ a (iii) „primerané
sensu
stricto“.(62)
102. Posúdenie
proporcionality
napadnutých
ustanovení v prejednávanej
veci
vzhľadom
na
technickú
povahu
ich
predmetu
vôbec
nie
je
priamočiare.
Bude
preto
najlepšie,
ak
sa
táto
otázka
ponechá
na
posúdenie
vnútroštátnemu
súdu. S cieľom
poskytnúť
tomuto
súdu
užitočné
usmernenia
však
teraz
uvediem
niekoľko
úvah
týkajúcich
sa
toho,
ako
by
sa
malo
toto
posúdenie
vykonať,
so
zreteľom
na
osobitosti
napadnutých
ustanovení.
103. Vnútroštátny
súd
by
mal v prvom
rade
skontrolovať,
či
je
opatrenie
vhodné.  Teda
či
môže
prispieť k dosiahnutiu
sledovaného
cieľa a či
zodpovedá
skutočnému
úsiliu o jeho
dosiahnutie
konzistentným a systematickým
spôsobom.
104. V prejednávanej
veci
si
to
môže
vyžadovať,
aby
vnútroštátny
súd
overil
po
prvé
to,
či
boli
použité
kritériá
skutočne
formulované s cieľom
bojovať
proti
daňovým
únikom a zneužívaniu
dane
(prostredníctvom
predchádzania
situáciám, v ktorých
zvyčajne
dochádza k podvodom, a uľahčovania
kontrol
ex
post).
Vnútroštátny
súd
by
mal v tomto
kontexte
podľa
môjho
názoru
zabezpečiť,
aby
sa
kritériá
formulované
vágne
a/alebo
ponechávajúce
širokú
mieru
voľnej
úvahy
colnému
orgánu
(ako
sú
tie,
ktoré
sa
týkajú
„skutočných
prevádzkových
potrieb a potrieb
zásobovania
zariadenia“)
vykladali a uplatňovali
správne.
105. Znamená
to,
že
prvky,
ktoré
tento
orgán
zohľadňuje
na
účely
overenia,
či
sú
tieto
podmienky
splnené,
sa
týkajú
len
spoľahlivosti
prevádzkovateľa
skladu a nie
iných
faktorov,
ako
sú
obchodné
alebo
hospodárske
faktory.
Orgány
by
napríklad
licencie
nemohli
udeľovať
na
základe
vlastného
hodnotenia
toho,
či
na
trhu
existuje
dopyt
po
ďalších
skladoch
alebo
či
je
oblasť
zvolená
pre
zariadenie
dostatočne
„pokrytá“
inými
skladmi.
106. Vhodnosť
opatrenia
takisto
predpokladá,
že
kritériá
stanovené v legislatívnom
dekréte
(z hľadiska
druhu
parametra,
hodnôt,
na
ktoré
sú
tieto
parametre
stanovené,
atď.)
môžu
zmysluplne
prispieť k plneniu
sledovaného
cieľa, v tomto
prípade k zamedzeniu
daňovým
únikom a zneužívaniu
dane. Tieto kritériá sú
teda primerané
na
identifikáciu
situácií,
ktoré
častejšie
vedú k podvodom a zneužívaniu,
so
zreteľom
na
zdroje,
ktoré
štát
môže
primerane
vynaložiť
na
kontroly
ex
ante a ex
post?
107. Po
druhé v súvislosti s požiadavkou
„nevyhnutnosti“
opatrenia
by
mal
vnútroštátny
súd
overiť,
(i) či
existovali
rovnako
účinné
opatrenia,
ktoré
boli
menej
reštriktívne, a (ii) či
dané
opatrenie
neprekračuje
rámec
toho,
čo
sa
vyžaduje
na
dosiahnutie
dotknutého
cieľa.
108. V praxi
to
predovšetkým
znamená,
že
je
potrebné
zvážiť,
či
pre
talianske
orgány
bolo
možné
prijať
alternatívne
menej
prísne
podmienky,(63) ktorými
by
sa
dosiahla
primeraná
úroveň
ochrany
pred
daňovými
únikmi a podvodmi.
109. Po
tretie
primeranosť
sensu
stricto
zahŕňa
posúdenie
nevýhod
spojených s daným
opatrením a toho,
či
sú
tieto
nevýhody
primerané
sledovaným
cieľom.
Znamená
to
predovšetkým
zameranie
na
otázku,
či
sa
daným
opatrením
dosahuje
spravodlivá
rovnováha
medzi
dotknutými
záujmami,
teda
záujmom,
ktorý
týmto
opatrením
sleduje
štát
(zamedzenie
daňovým
únikom a zneužívaniu
dane), a záujmom
nepriaznivo
dotknutých
osôb
(podnikov,
pre
ktoré
je
náročné
alebo
dokonca
nemožné
preukázať
svoju
spoľahlivosť).
110. So
zreteľom
na
argumenty
CPR
sa
mi
zdá,
že v prejednávanej
veci
bude
kľúčové
overiť,
či
taliansky
zákonodarca
nenastavil
„latku“
príliš
vysoko,
takže
dotknuté
fiškálne
zvýhodnenie
môžu
skutočne
využívať
len
(alebo
najmä)
veľké
skupiny.
Menšie
spoločnosti a nezávislé
hospodárske
subjekty
by
takisto
mali
byť
schopné
preukázať
svoju
spoľahlivosť
bez
toho,
aby
museli
absolvovať
prehnané,
nepotrebné
alebo
neprimerane
zdĺhavé a nákladné
správne
konania.
111. V tomto
kontexte
je
prirodzene
dôležité
overiť
nielen
to,
či
sú
kritériá
stanovené v legislatívnom
dekréte
primerané
„na
papieri“,
ale
aj
to,
či
ich
colné
orgány
uplatňujú
spravodlivo a nediskriminačne.
Akýkoľvek
rozdiel v zaobchádzaní s jednotlivými
hospodárskymi
subjektmi v rámci
samotného
právneho
predpisu
aj
pri
jeho
každodennom
uplatňovaní
by
mal
byť
primeraný a spojený s objektívnym
rozdielom v úrovni
rizika
pre
účinný
výber
spotrebných
daní v jednotlivých
situáciách.
112. V tomto
kontexte
by
som
dodal,
že
skutočnosť,
že
správne
orgány
(v tomto
prípade
colný
úrad)
prijímajú
nezáväzné
akty
(ako
je
„circolare
amministrativa“(64))
určené
na
usmernenie
zamestnancov
„v praxi“ v súvislosti s náležitým
výkladom
relevantnej
vnútroštátnej
právnej
úpravy,
sama
osebe
zrejme
problematická
nie
je. V tomto
smere
však
treba
uviesť
dve
poznámky.
Po
prvé
platí,
že
aj
keď
sú
tieto
akty
nezáväzné,
je
kľúčové,
aby
boli v súlade s právom
Únie.
Inak
by
mohli
byť
pre
orgány
zodpovedné
za
udeľovanie
licencií
zavádzajúce,
čo
by
malo
za
následok
potenciálne
porušenie
relevantných
pravidiel
Únie.
Po
druhé v rozsahu, v akom
majú
tieto
akty
podstatný
vplyv
na
spôsob
uplatňovania
podmienok
stanovených
vo
vnútroštátnej
právnej
úprave,
môže
byť z dôvodu
právnej
istoty
potrebné
sprístupniť
tieto
akty
dotknutým
podnikom.
113. Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
úvahy
sa
mi
zdá,
že
článok 16
smernice
2008/118
nebráni
vnútroštátnym
opatreniam,
ktoré
na
účely
povolenia
prevádzky
komerčných
skladov
energetických
výrobkov v režime
pozastavenia
dane
stanovujú
kritériá
založené
na
kapacite,
prevádzkových
potrebách,
potrebách
zásobovania,
podiele
ťažby
a/alebo
funkčnom
vzťahu
medzi
skladmi, a to
za
predpokladu
dodržania
zásady
proporcionality,
ktorého
overenie
prináleží
vnútroštátnemu
súdu.
V.      Návrh
114. Na
záver
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
položila
Consiglio
di
Stato
(Štátna
rada,
Taliansko),
takto:
1.      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2006/123/ES z 12. decembra
2006 o službách
na
vnútornom
trhu
–        nebráni
vnútroštátnym
opatreniam,
ktoré
na
účely
povolenia
prevádzky
komerčných
skladov
energetických
výrobkov v režime
pozastavenia
dane
stanovujú
kritériá
založené
na
kapacite,
prevádzkových
potrebách,
potrebách
zásobovania,
podiele
ťažby
a/alebo
funkčnom
vzťahu
medzi
skladmi,
a
2.      Článok 16
smernice
Rady
2008/118/ES
zo
16. decembra
2008 o všeobecnom
systéme
spotrebných
daní a o zrušení
smernice
92/12/EHS
–        nebráni
vnútroštátnym
opatreniam,
ktoré
na
účely
povolenia
prevádzky
komerčných
skladov
energetických
výrobkov v režime
pozastavenia
dane
stanovujú
kritériá
založené
na
kapacite,
prevádzkových
potrebách,
potrebách
zásobovania,
podiele
ťažby
a/alebo
funkčnom
vzťahu
medzi
skladmi, a to
za
predpokladu
dodržania
zásady
proporcionality.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
2      Pozri uznesenie z 15. decembra 2022, Centro Petroli Roma (C‑597/21, EU:C:2022:1010; ďalej len „uznesenie Centro Petroli Roma I“).
3      Ú. v. EÚ L 376, 2006, s. 36.
4      Ú. v. EÚ L 9, 2009, s. 12.
5      Zrušená smernicou Rady (EÚ) 2020/262 z 19. decembra 2019, ktorou sa ustanovuje všeobecný systém spotrebných daní (Ú. v. EÚ L 58, 2020, s. 4), v znení zmien.
6      Pozri najmä rozsudky zo 6. októbra 1982, Cilfit a i. (283/81, EU:C:1982:335, bod 21; ďalej len „rozsudok CILFIT“), a zo 6. októbra 2021, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, bod 33; ďalej len „rozsudok Consorzio“).
7      Pozri najmä rozsudok Consorzio (bod 40 a citovaná judikatúra). V tomto kontexte môže stáť za zmienku, že tento test rovnako platí pre situáciu tzv. acte éclairé. Tiež
návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Ćapeta vo veci Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, bod 33).
8      Uznesenie Centro Petroli Roma I (body 36 až 58).
9      Tiež
návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wahl v spojených veciach X a van Dijk (C‑72/14 a C‑197/14, EU:C:2015:319, bod 67): „sudcovia súdu posledného stupňa, ktorí o danej veci rozhodujú, musia byť vo svojich mysliach presvedčení o tom, že ostatní sudcovia by s nimi súhlasili“. Kurzívou zvýraznené v origináli.
10      Pozri najmä body 47 a 48 rozsudku Consorzio. Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bobek v rovnakej veci (EU:C:2021:291, body 150 až 157), a návrhy, ktoré som predniesol vo veci KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:522, bod 106; ďalej len „moje návrhy vo veci KUBERA“).
11      Pozri najmä rozsudok CILFIT (bod 21; ďalej len „výnimky podľa rozsudku CILFIT“).
12      Pozri body 122 až 133 mojich návrhov vo veci KUBERA.
13      Otázka bola formulovaná takto: „Možno – s cieľom chrániť ústavné a európske hodnoty nezávislosti súdnictva a primeranej dĺžky konania – vykladať článok 267 ZFEÚ v tom zmysle, že vylučuje, aby vnútroštátny najvyšší súd, ktorý preskúmal žiadosť o podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania vo veci výkladu práva Únie a nevyhovel jej, automaticky alebo len v závislosti od uváženia účastníka konania, ktorý podá príslušnú žalobu, podliehal občianskemu súdnemu a disciplinárnemu konaniu?“
14      Za opätovnú zmienku možno stojí, že Consiglio di Stato (Štátna rada) v tejto súvislosti žiadnu otázku nepoložila.
15      Pozri napríklad rozsudok z 28. júna 2022, Komisia/Španielsko (Porušenie práva Únie zákonodarcom) (C‑278/20, EU:C:2022:503, body 29 a 30 a citovanú judikatúru).
16      Pozri okrem iného rozsudok z 29. júla 2019, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, bod 35 a citovanú judikatúru).
17      Pozri napríklad rozsudok z 28. júna 2022, Komisia/Španielsko (Porušenie práva Únie zákonodarcom) (C‑278/20, EU:C:2022:503, bod 32 a citovanú judikatúru).
18      Pozri najmä rozsudky z 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, body 33 až 36; ďalej len „rozsudok Köbler“); z 13. júna 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, body 30 až 32; ďalej len „rozsudok Traghetti“), ako aj novší rozsudok z 28. júla 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, bod 20).
19      Pozri napríklad rozsudok z 28. júla 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, bod 24 a citovanú judikatúru). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
20      Pozri rozsudok z 29. júla 2019, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, bod 42 a citovanú judikatúru).
21      Pozri rozsudok Consorzio (body 53 a 54; odkazy na judikatúru boli vynechané).
22      Pozri okrem iného rozsudok z 19. decembra 2024, Vivacom Bulgaria (C‑369/23, EU:C:2024:1043, bod 35 a citovanú judikatúru). Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Léger vo veci Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, bod 46), a návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Ćapeta vo veci Vivacom Bulgaria (C‑369/23, EU:C:2024:612, bod 75).
23      Pozri okrem iného rozsudok z 18. mája 2021, Asociația „Forumul Judecătorilor din România“ a i. (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19, EU:C:2021:393, bod 229; ďalej len „rozsudok AFJR“).
24      Pozri v tomto kontexte tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bobek vo veci Asociația „Forumul Judecătorilor din România“ a i. (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19 a C‑355/19, EU:C:2020:746, bod 265).
25      Pozri okrem iného Rada Európy, Benátska komisia: Comparative overview of legislation on disciplinary liability of judges and presidents of the constitutional courts in the 46 Council of Europe member States, 9. decembra 2024, a MIKULI, P. (ed.): Accountability of Judicial Power – Theoretical and Comparative Perspectives. Routledge, 2025, kapitoly 5 a 6.
26      Pozri okrem iného rozsudok AFJR (body 229 a 230).
27      Postačuje pripomenúť ustálenú judikatúru, podľa ktorej táto požiadavka neoddeliteľne spojená s poslaním súdnictva vychádza z podstaty práva na účinnú súdnu ochranu a základného práva na spravodlivý proces, ktoré má zásadný význam ako záruka ochrany všetkých práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z práva Únie, a ako záruka zachovania spoločných hodnôt členských štátov uvedených v článku 2 ZEÚ, najmä hodnoty právneho štátu. Pozri okrem iného rozsudok z 25. februára 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku a Adoreikė (C‑146/23 a C‑374/23, EU:C:2025:109, bod 48 a citovanú judikatúru).
28      Pozri rozsudok AFJR (bod 232). Pozri podobne Corte costituzionale (Ústavný súd, Taliansko), rozsudok z 3. februára 1987, č. 26, bod 4: „Zo špecifickosti súdnych funkcií a z povahy súvisiacich opatrení vyplývajú podmienky a obmedzenia zodpovednosti justície… v záujme ochrany jej nezávislosti a autonómie funkcií“.
29      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. februára 2022, RS (Účinok rozhodnutí Ústavného súdu) (C‑430/21, EU:C:2022:99, bod 90 a citovanú judikatúru).
30      Pozri rozsudok z 15. júla 2021, Komisia/Poľsko (Disciplinárny režim sudcov) (C‑791/19, EU:C:2021:596, bod 83), kde sa uvádzajú odkazy na relevantnú judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva.
31      Pozri okrem iného rozsudok AFJR (bod 236). Ako uviedol Supreme Court of the United States (Najvyšší súd Spojených štátov, Spojené štáty) vo veci Pierson v. Ray [386 U.S. 547 (1967)], „povinnosťou sudcu je rozhodovať o všetkých veciach v jeho právomoci, ktoré sú mu predložené, vrátane kontroverzných vecí, ktoré v stranách sporu vyvolávajú tie najintenzívnejšie pocity. Jeho pochybenie možno napraviť v odvolacom konaní, ale nemalo by sa stávať, že sa musí báť, že ho nespokojné strany sporu môžu hnať pred súd… Zaťaženie sudcov takýmto bremenom by neprispelo k zásadovému a smelému [rozhodovaniu], ale k zastrašovaniu“. Imunita priznaná sudcom v súvislosti s konaním v rámci súdnej právomoci je v Spojených štátoch veľkým prínosom. Pozri najmä Supreme Court of the United States (Najvyšší súd Spojených štátov), Bradley v. Fisher [80 U.S. 335 (1871)].
32      Pozri rozsudok AFJR (bod 234). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
33      Tamže. Pozri v tomto zmysle tiež rozsudok z 21. decembra 2021, Euro Box Promotion a i. (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 a C‑840/19, EU:C:2021:1034, bod 239 a citovanú judikatúru).
34      Pozri napríklad rozsudky z 5. júna 2023, Komisia/Poľsko (Nezávislosť a súkromný život sudcov) (C‑204/21, EU:C:2023:442, bod 95), a z 30. apríla 2025, Inspektorat kăm Visšia sădeben săvet (C‑313/23, C‑316/23 a C‑332/23, EU:C:2025:303, bod 86). Pozri tiež všeobecnejšie rozsudok z 15. júla 2021, Komisia/Poľsko (Disciplinárny režim sudcov) (C‑791/19, EU:C:2021:596, bod 45 a nasl.).
35      Pozri rozsudky z 15. júla 2021, Komisia/Poľsko (Disciplinárny režim sudcov) (C‑791/19, EU:C:2021:596, body 137, 139 a 141), a z 5. júna 2023, Komisia/Poľsko (Nezávislosť a súkromný život sudcov) (C‑204/21, EU:C:2023:442, body 126 a 127).
36      Návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Ćapeta vo veci Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, bod 50).
37      Táto povinnosť vyplýva z „článk[u] 267 ZFEÚ v spojení s článkom 47 druhým odsekom Charty“: pozri rozsudok Consorzio (bod 51) a rozsudok z 15. októbra 2024, KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:881, body 61 až 65).
38      Pozri rozsudok z 21. decembra 2021, Euro Box Promotion a i. (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 a C‑840/19, EU:C:2021:1034, bod 238 a citovanú judikatúru). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
39      Pozri analogicky rozsudok Traghetti (bod 35).
40      Podobné úvahy sa mutatis mutandis uplatňujú aj v prípade, keď vnútroštátny súd rozhodujúci v poslednom stupni neuvedie dôvody, pre ktoré odmietol podať návrh na začatie prejudiciálneho konania napriek tomu, že účastník konania položil
otázku práva Únie a daný súd výslovne vyzval, aby tento návrh podal. Nemyslím si však, že by sa neuvedenie dôvodov mohlo považovať za dostatočne zjavné alebo závažné, keď bolo rozhodnutie vnútroštátneho súdu vydané pred vydaním rozsudku Consorzio. Práve v tomto rozsudku totiž Súdny dvor prvýkrát výslovne rozhodol o tejto doplnkovej povinnosti.
41      Pozri rozsudky zo 4. októbra 2018, Komisia/Francúzsko (Zrážková daň z hnuteľného majetku) (C‑416/17, EU:C:2018:811), a zo 14. marca 2024, Komisia/Spojené kráľovstvo (Rozsudok Najvyššieho súdu) (C‑516/22, EU:C:2024:231).
42      Pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. novembra 1990, Komisia/Taliansko (C‑209/88, EU:C:1990:423, body 12 až 14), a z 30. januára 2003, Komisia/Dánsko (C‑226/01, EU:C:2003:60, bod 32).
43      Pozri rozsudok z 9. septembra 2015, Ferreira da Silva e Brito a i. (C‑160/14, EU:C:2015:565).
44      Pokiaľ ide o medzinárodné normy, pozri napríklad Organizácia Spojených národov: Základné zásady týkajúce sa nezávislosti súdnictva, ktoré boli prijaté 6. septembra 1985 (zásada 16); Rada Európy: Európska charta o štatúte sudcov, ktorá bola prijatá 8. – 10. júla 1998 (body 5.1 až 5.3), a Rada Európy: Odporúčanie Výboru ministrov členským štátom týkajúce sa sudcov: nezávislosť, efektívnosť a zodpovednosť, ktoré bolo prijaté 17. novembra 2010 (body 66 až 71). Pokiaľ ide o judikatúru Corte costituzionale (Ústavný súd), pozri okrem iného rozsudky z 11. januára 1989, č. 18, bod 10, a zo 6. júla 2022, č. 205, bod 8.
45      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. júla 2021, Komisia/Poľsko (Disciplinárny režim sudcov) (C‑791/19, EU:C:2021:596, bod 226).
46      Tamže (bod 225).
47      Pozri moje návrhy vo veci KUBERA (body 113 a 114).
48      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. septembra 2015, X a van Dijk (C‑72/14 a C‑197/14, EU:C:2015:564, bod 59), a rozsudok Consorzio (bod 50).
49      Pozri analogicky tiež rozsudok Consorzio (bod 53).
50      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
51      Rozsudok z 22. decembra 2022 (C‑83/21, EU:C:2022:1018, body 25 až 28).
52      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
53      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
54      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
55      Pozri rozsudok z 18. decembra 2007, Société Pipeline Méditerranée et Rhône (C‑314/06, EU:C:2007:817, bod 38).
56      Pozri okrem iného rozsudok zo 14. septembra 2023, Vinal (C‑820/21, EU:C:2023:667, bod 31 a citovanú judikatúru).
57      Pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci Société Pipeline Méditerranée et Rhône (C‑314/06, EU:C:2007:457, bod 46).
58      Ú. v. ES L 314, 2000, s. 29. Pozri jeho odôvodnenie 5.
59      Jeho článok 2 ods. 1. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
60      Pozri najmä odôvodnenie 8 a článok 1 ods. 1 smernice 2008/118.
61      Pozri okrem iného rozsudok z 13. januára 2022, MONO (C‑326/20, EU:C:2022:7, body 34 a 35).
62      Pozri podrobnejšie moje návrhy vo veci Cilevičs a i. (C‑391/20, EU:C:2022:166, bod 77) a vo veci Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:645, body 91 až 133), kde sa uvádzajú odkazy na relevantnú judikatúru.
63      Toto je pravdaže prvok, ktorý musia uviesť a dostatočne preukázať podniky, ktoré vnútroštátne opatrenie napádajú.
64      Pozri bod 14 vyššie.