Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
TAMARA ĆAPETA
30 päivänä lokakuuta 2025 (1)
Asia C‑293/24
João Filipe Ferreira da Silva e Brito ym.
vastaan
Portugalin valtio
(Ennakkoratkaisupyyntö – Supremo Tribunal de Justiça (ylin yleinen tuomioistuin, Portugali))
Ennakkoratkaisupyyntö – Jäsenvaltion vastuu vahingoista, joita yksityisille on aiheutunut siitä, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitellyt kansallinen tuomioistuin on rikkonut unionin oikeutta – Unionin oikeuden riittävän ilmeinen rikkominen – Arviointi – Yritysten luovutukset – Työntekijöiden oikeuksien turvaaminen – Direktiivit 77/187/ETY ja 2001/23/EY – 1 artiklan 1 kohta – Liikkeen luovutuksen käsite – SEUT 267 artiklan kolmas kohta – Velvollisuus pyytää ennakkoratkaisua
I       Johdanto
1.        Yhteisöjen tuomioistuin teki selväksi tuomiossa Köbler,(2) että jäsenvaltion voidaan katsoa olevan vastuussa vahingoista, joita aiheutuu asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitelleen kansallisten tuomioistuinten tekemistä oikeudellisista virheistä. Tällainen vastuu syntyy vain, jos kyseiset virheet muodostavat riittävän ilmeisen unionin oikeuden rikkomisen. Tähän asti on ollut osittain epäselvää, miten se, että kyseiset tuomioistuimet laiminlyövät ennakkoratkaisun pyytämisen unionin tuomioistuimelta SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan mukaisesti, myötävaikuttaa siihen, että rikkomista pidetään ilmeisenä.
2.        Tämä kysymys on tullut esille nyt käsiteltävässä ennakkoratkaisupyynnössä, jonka Supremo Tribunal de Justiça (ylin yleinen tuomioistuin, Portugali) on esittänyt kansallisella tasolla käsiteltävässä asiassa, jonka taustalla on yli kolme vuosikymmentä sitten vireille tullut oikeusriita.
3.        Unionin tuomioistuin saa käsiteltävässä asiassa siis tilaisuuden selkiyttää tuomiosta Köbler ja tuomiosta CILFIT(3) muodostuvan oikeuskäytännön keskinäistä vuorovaikutusta ja käyttää ratkaisunsa tukena tuomiota Consorzio.(4)
II     Käsiteltävän asian tausta, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
4.        Käsiteltävän asian tausta ulottuu vuoteen 1993, jona tilauslentoliikenteen alalla toiminut portugalilainen lentoyhtiö Air Atlantis, SA (jäljempänä AIA) purettiin. Tästä seurasi kaksi erillistä oikeudenkäyntien sarjaa portugalilaisissa tuomioistuimissa. Koska nämä molemmat ovat merkityksellisiä nyt käsiteltävässä asiassa esille tuotujen kysymysten ymmärtämisen kannalta, käyn ne lyhyesti läpi jäljempänä.
A       Ensimmäinen oikeudenkäyntien sarja (jossa väitettiin, että kyseessä oli liikkeen luovutus)
5.        AIA:n purkamisen yhteydessä AIA:n työntekijöihin kohdistettiin joukkovähentämistoimenpide. Pian sen jälkeen työntekijät saivat kuitenkin tietää, että muutamia AIA:n lentokoneita oli siirretty portugalilaiselle lentoyhtiölle TAP Air Portugalille (jäljempänä TAP), joka oli AIA:n suurin osakkeenomistaja. TAP oli vastaavasti alkanut liikennöidä tilauslentoja reiteillä, joista AIA oli aiemmin vastannut. Tämän perusteella kyseiset työntekijät katsoivat, että AIA:n liiketoiminta oli luovutettu TAP:lle.
6.        AIA:n entiset työntekijät nostivat näin ollen vuosina 1993 ja 1994 joukkovähentämistä koskeneita kanteita Tribunal do Trabalho de Lisboassa (Lissabonin työoikeudellisten asioiden alioikeus, Portugali). He vaativat erityisesti sitä, että heidät otetaan TAP:n palvelukseen sellaisinaan siirtyvin työsuhtein, sekä palkan maksamista sillä perusteella, että kyseessä oli liikkeen luovutus.
7.        Työntekijöiden vaatimusten ratkaiseminen edellytti muun muassa työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 77/187/ETY(5) soveltamista; kyseinen direktiivi korvattiin menettelyn aikana direktiivillä 2001/23/EY.(6)
8.        Direktiivien 77/187 ja 2001/23 nojalla työntekijöillä on tiettyjä oikeuksia työnantajan vaihtuessa. Erityisesti heidän työsuhteensa siirtyy automaattisesti vanhalta työnantajalta uudelle, ja heidät on suojattu pelkästään luovutuksen vuoksi tapahtuvalta irtisanomiselta.(7)
9.        Direktiivien 77/187 ja 2001/23 1 artiklan 1 kohdan mukaisesti direktiivien soveltamisalaan kuuluminen edellyttää kuitenkin, että kyseessä on ”yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovuttami[nen] toiselle työnantajalle sopimukseen perustuvan luovutuksen taikka sulautumisen kautta”. Tämä käsite, jota kutsun ”liikkeen luovutukseksi”, muodostaa siten ratkaisevan väylän kyseisillä direktiiveillä taattuihin työntekijöiden oikeuksiin. Alun perin liikkeen luovutuksen käsitettä ei ollut määritelty direktiivissä 77/187, joten unionin tuomioistuimen oli tulkittava sitä. Kyseistä direktiiviä muutettiin myöhemmin direktiivillä 98/50 unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön huomioon ottamiseksi. Direktiivillä 2001/23 kodifioitiin direktiivi 77/187 sitä muuttamatta.(8)
10.      AIA:n entisten työntekijöiden nostamien kanteiden käsittely kesti Tribunal do Trabalho de Lisboassa lähes 15 vuotta.(9) Tribunal do Trabalho de Lisboa totesi 6.2.2007 antamassaan tuomiossa,(10) että kyseessä oli liikkeen luovutus, ja se määräsi TAP:n ottamaan työntekijät palvelukseensa sellaisinaan siirtyvin työsuhtein sekä maksamaan korvauksen vahingoista ja ansionmenetyksistä.
11.      Kyseisestä tuomiosta valitettiin Tribunal da Relação de Lisboaan (Lissabonin ylioikeus, Portugali). Tribunal da Relação de Lisboa kumosi 16.1.2008 antamallaan tuomiolla(11) alemman oikeusasteen tuomioistuimen antaman ratkaisun ja hylkäsi kanteet todeten, ettei kyseessä ole ollut liikkeen luovutus AIA:lta TAP:lle.
12.      Työntekijät valittivat kyseisestä tuomiosta Supremo Tribunal de Justiçaan. He vetosivat muun muassa direktiivejä 77/187 ja 2001/23 koskevaan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön ja vaativat ennakkoratkaisun pyytämistä yhteisöjen tuomioistuimelta.
13.      Supremo Tribunal de Justiça hylkäsi kyseiset valitukset 25.2.2009 antamallaan tuomiolla (jäljempänä vuoden 2009 tuomio).(12) Se totesi erityisesti, ettei asian tosiseikkojen perusteella voitu todeta, että kyseessä oli liikkeen luovutus AIA:lta TAP:lle.(13) Se totesi myös, ettei sillä ollut velvollisuutta pyytää yhteisöjen tuomioistuimelta ennakkoratkaisua, ja se hylkäsi tätä koskeneet työntekijöiden vaatimukset.(14)
B       Toinen oikeudenkäyntien sarja (jossa vaadittiin vahingonkorvauksia Portugalin valtiolta)
14.      Hävittyään asiansa Ferreira da Silva e Brito ja 96 muuta AIA:n entistä työntekijää nostivat Varas Cíveis de Lisboassa (Lissabonin siviiliasioiden alioikeus, Portugali) vahingonkorvauskanteen Portugalin valtiota vastaan. Kantajat vetosivat kanteensa tueksi siihen, että Supremo Tribunal de Justiça oli väitetysti rikkonut yhteisöjen oikeutta vuoden 2009 tuomiossa.
15.      He väittivät kyseisen tuomion olevan selvästi laiton, koska Supremo Tribunal de Justiça oli tulkinnut virheellisesti direktiivissä 2001/23 tarkoitettua liikkeen luovutuksen käsitettä ja koska se oli laiminlyönyt velvollisuuden pyytää ennakkoratkaisua kyseisen käsitteen tulkinnasta.
16.      Varas Cíveis de Lisboa pyysi kyseisessä menettelyssä unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua. Tuon ennakkoratkaisupyynnön perusteella annettiin 9.9.2015 tuomio Ferreira da Silva e Brito ym. (jäljempänä tuomio Ferreira I).(15)
17.      Unionin tuomioistuin totesi kyseisessä tuomiossa erityisesti, että direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu liikkeen luovutuksen käsite ”kattaa tilanteen, jossa enemmistöosakas, joka sekin on lentoliikenneyritys, purkaa tilauslentojen markkinoilla toimivan yrityksen ja tulee tämän jälkeen puretun yrityksen sijaan ottamalla vastattavakseen lentokoneiden vuokrasopimukset ja voimassaolevat tilauslentosopimukset ja harjoittaa puretun yrityksen aiemmin harjoittamaa toimintaa, ottaa takaisin palvelukseensa tietyt puretussa yrityksessä tähän saakka komennuksella työskennelleet työntekijät osoittamalla heidät tehtäviin, joita he olivat aiemmin hoitaneet, ja ottaa käyttöönsä mainitun yrityksen muuta irtaimistoa.”(16)
18.      Unionin tuomioistuin katsoi, että lentoliikennealalla kaluston siirtoa on pidettävä olennaisena seikkana ja että myös muut seikat puoltavat sitä, että kyse on liikkeen luovutuksesta.(17) Unionin tuomioistuin tukeutui myös tuomioon Klarenberg,(18) joka oli annettu useita päiviä ennen vuoden 2009 tuomiota, ja totesi, että merkitystä on sillä, että luovutettujen tuotannontekijöiden välinen toiminnallinen yhteys säilyy, vaikka ne luovutuksen jälkeen sisällytettäisiinkin uuteen ja erilaiseen organisaatiorakenteeseen.(19)
19.      Lisäksi unionin tuomioistuin totesi tuomiossa Ferreira I, että asiaa ylimpänä tuomioistuimena käsittelevän kansallisen tuomioistuimen on SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan mukaisesti pyydettävä ennakkoratkaisua liikkeen luovutuksen käsitteen tulkinnasta pääasiassa vallitsevan kaltaisessa tilanteessa, jossa alempien kansallisten tuomioistuinten antamat ratkaisut eroavat toisistaan ja jossa eri jäsenvaltioissa on tulkintavaikeuksia.(20) Unionin tuomioistuin korosti, että kyseessä olevalla alalla monet kansalliset tuomioistuimet ovat olleet epävarmoja kyseisen käsitteen tulkinnasta ja ne ovat katsoneet ennakkoratkaisun pyytämisen olleen tarpeen; tämä epävarmuus kertoo ”sekä siitä, että tulkintaongelmia on, että siitä, että on olemassa vaara toisistaan eroavien oikeuskäytäntöjen muodostumisesta unionissa”, minkä vuoksi asiaa ylimpänä tuomioistuimena käsittelevän
tuomioistuimen on noudatettava ennakkoratkaisun pyytämistä koskevaa velvollisuuttaan, ”jotta vältyttäisiin siltä, että unionin oikeutta tulkittaisiin väärin”.(21)
20.      Tämän jälkeen Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa (Lissabonin alioikeus, Portugali), josta oli tällä välin tullut Varas Cíveis de Lisboan seuraaja, hylkäsi kyseisen kanteen 20.1.2020 antamassaan tuomiossa(22) sillä perusteella, ettei unionin oikeuden riittävän ilmeistä rikkomista ollut osoitettu.(23)
21.      Osa kyseisistä kantajista valitti asianomaisesta tuomiosta Tribunal da Relação de Lisboaan. Tribunal da Relação de Lisboa hylkäsi valituksen 16.3.2013 antamassaan tuomiossa.(24) Se katsoi, että Supremo Tribunal de Justiçan olisi pitänyt pyytää unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua, mutta Supremo Tribunal de Justiça ei ollut tulkinnut liikkeen luovutuksen käsitettä virheellisesti. Tämän perusteella Tribunal da Relação de Lisboa totesi, ettei unionin oikeutta ollut rikottu riittävän ilmeisellä tavalla.(25)
22.      Ferreira da Silva e Brito ja useat muut valittajat (jäljempänä valittajat) valittivat kyseisestä tuomiosta Supremo Tribunal de Justiçaan, joka on esittänyt nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön.
23.      Supremo Tribunal de Justiça huomauttaa, että unionin tuomioistuin lausui tuomiossa Ferreira I siitä, saattoiko direktiivissä 2001/23 tarkoitettu liikkeen luovutuksen käsite kattaa nyt käsiteltävän asian taustalla olevan tosiasiallisen tilanteen, viittaamatta ajankohtaan, jona vuoden 2009 tuomio oli annettu (25.2.2009). Tämän vuoksi unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö oli välttämätöntä ottaa huomioon sellaisena kuin se oli olemassa kyseisenä ajankohtana. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tuo lisäksi esille, että unionin tuomioistuin katsoi tuomiossa Ferreira I, että Supremo Tribunal de Justiça oli rikkonut SEUT 267 artiklaa kieltäytymällä pyytämästä ennakkoratkaisua vuoden 2009 tuomiossa. Unionin tuomioistuin ei kuitenkaan lausunut kyseisessä tuomiossa siitä, oliko kyseinen rikkominen riittävän ilmeinen, koska sitä ei ollut pyydetty lausumaan tästä seikasta.
24.      Näin ollen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii nyt käsiteltävällä ennakkoratkaisupyynnöllä varmistumaan siitä, voidaanko tuomiossa Ferreira I annettua vastausta soveltaa myös ajankohtaan, jona vuoden 2009 tuomio, jonka väitetään rikkoneen unionin oikeutta, annettiin.
25.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee myös, onko vuoden 2009 tuomiossa rikottu unionin oikeutta riittävän ilmeisellä tavalla joko sillä perusteella, että liikkeen luovutuksen käsitettä on tulkittu unionin oikeuden valossa virheellisesti, tai sillä perusteella, ettei noudatettu velvollisuutta pyytää ennakkoratkaisua.(26)
26.      Jos unionin tuomioistuin toteaa, että kyseessä on ollut riittävän ilmeinen unionin oikeuden rikkominen, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii lisäksi, onko asiassa sovellettavan kansallisen lainsäädännön,(27) jonka mukaan työntekijän vastaanottama korvaus merkitsee irtisanomisen hyväksymistä ja estää siten työntekijää riitauttamasta irtisanomista, katsottava olevan syy-yhteyteen liittyvää edellytystä arvioitaessa vastoin tuolloin voimassa ollutta unionin lainsäädäntöä eli direktiivin 77/187 säännöksiä.
27.      Tässä tilanteessa Supremo Tribunal de Justiça on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1.      Kun huomioon otetaan edellä kuvatut toteen näytetyt tosiseikat sekä unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka oli tiedossa 25.2.2009, olisiko [direktiiviä 77/187] ja [direktiiviä 2001/23] ja erityisesti [direktiivin 2001/23] 1 artiklan 1 kohtaa, jossa selkiytetään luovutuksen käsitettä, pitänyt tulkita tuona ajankohtana siten, että kyseinen liikkeen luovutuksen käsite kattaa tilanteen, jossa tilauslentoliikenteen markkinoilla toimiva yritys on purettu sen enemmistöomistajan päätöksellä, kun tämä enemmistöomistaja on itsekin lentoliikenteen alalla toimiva yritys, joka toteutti selvitysmenettelyn yhteydessä edellä esitetyissä toteen näytetyissä tosiseikoissa tarkemmin kuvatut toimet?
2.      Jos kysymykseen vastataan myöntävästi, kun huomioon otetaan niin ikään edellä kuvatut toteen näytetyt tosiseikat ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka oli tiedossa 25.2.2009, onko kyseisenä päivänä annettuun Supremo Tribunal de Justiçan tuomioon sisältynyttä ratkaisua pidettävä riittävän ilmeisenä unionin oikeuden rikkomisena, kun Supremo Tribunal de Justiça on käsitellyt asian ylimpänä oikeusasteena ja todennut sille esitettyjen tosiseikkojen perusteella, että kyseisiä direktiivejä ja erityisesti [direktiivin 2001/23] 1 artiklan 1 kohtaa oli tulkittava siten, ettei liikkeen luovutuksen käsite kata edellisessä kysymyksessä kuvattua tilannetta?
3.      Kun huomioon otetaan edellä kuvatut toteen näytetyt tosiseikat ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka oli tiedossa 25.2.2009, onko kyseisenä päivänä annettuun Supremo Tribunal de Justiçan tuomioon sisältynyttä ratkaisua pidettävä riittävän ilmeisenä unionin oikeuden rikkomisena, kun Supremo Tribunal de Justiça on käsitellyt asian ylimpänä oikeusasteena ja todennut sille esitettyjen tosiseikkojen perusteella, että EY 234 artiklaa (nykyistä SEUT 267 artiklaa) oli tulkittava siten, ettei Supremo Tribunal de Justiça ollut ensimmäisessä kysymyksessä mainittujen tosiseikkojen perusteella, kun asiaa käsitelleiden alempien kansallisten tuomioistuinten ratkaisut erosivat toisistaan, velvollinen pyytämään unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua kysymykseen [direktiivin 2001/23] 1 artiklan 1 momentissa tarkoitetun liikkeen luovutuksen käsitteen asianmukaisesta tulkinnasta?
4.      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi ja jos jompaankumpaan kahdesta edellisestä kysymyksestä tai niihin kumpaankin vastataan niin ikään myöntävästi ja jos todetaan, että kyseessä on unionin oikeuden riittävän ilmeinen rikkominen käsiteltävän asian kaltaisessa tilanteessa, jossa on näytetty toteen, että työntekijät suostuivat vastaanottamaan korvauksen joukkovähentämisestä, koska olivat vakuuttuneita siitä, että heidän työnantajansa Air Atlantisin toiminnan lopettaminen oli väistämätöntä, eivätkä he tienneet, että vastapuolena oleva TAP ryhtyisi liikennöimään heidän työsopimustensa päättymisen jälkeen ainakin osaa tilauslennoista, joista Air Atlantis oli siihen asti vastannut, ja että vastapuolena oleva TAP saisi osan Air Atlantisin kalustosta, myös lentokoneita, onko [direktiivin 77/187] 3 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä 27.2.[1989] annetun lain nro 64-A/89 23 §:n 3 momentin kaltaiselle kansalliselle oikeussäännölle, joka on sittemmin kumottu mutta jota sovelletaan ajallisesti pääasian tosiseikkoihin ja jonka mukaan ”se, että työntekijä vastaanottaa tässä pykälässä tarkoitetun korvauksen, merkitsee irtisanomisen hyväksymistä”?”
28.      Kirjallisia huomautuksia unionin tuomioistuimelle ovat esittäneet valittajat, Portugalin hallitus ja Euroopan komissio.
29.      Asiassa pidettiin 16.6.2025 istunto, jossa kaikki kyseiset osapuolet sekä Saksan ja Espanjan hallitukset esittivät suullisia huomautuksia.
III  Arviointi
30.      Käsiteltävässä asiassa on esitetty neljä kysymystä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee olennaisilta osin seuraavaa. Ensinnäkin merkitseekö vuoden 2009 tuomiossa tehty toteamus, jonka mukaan kyseessä ei ollut liikkeen luovutus, asiassa sovellettavan unionin oikeuden rikkomista? Toiseksi jos kyseinen toteamus oli virheellinen, onko kyseinen rikkominen riittävän ilmeinen niin, että se voi johtaa valtion vahingonkorvausvastuuseen? Kolmanneksi onko Supremo Tribunal de Justiçan toteamus, jonka mukaan sillä ei ollut velvollisuutta pyytää ennakkoratkaisua, riittävän ilmeinen rikkominen? Neljänneksi ovatko direktiivin 77/187 säännökset esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan työntekijöillä ei ole oikeutta riitauttaa joukkovähentämistä enää sen jälkeen, jos he ovat hyväksyneet korvauksen, johon heillä on ollut oikeus?
31.      Keskityn arvioinnissani unionin tuomioistuimen ohjeiden mukaisesti kolmanteen kysymykseen.
32.      Koska kysymys siitä, onko unionin oikeuden rikkominen ollut riittävän ilmeistä, edellyttää, että kyse on alun perinkin rikkomisesta, oletan, että unionin tuomioistuin toteaa tällaisen rikkomisen ensimmäiseen kysymykseen vastatessaan.
33.      Selitän jäljempänä, miksi ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti ei voi johtaa itsessään valtion vastuuseen vahingoista. Tämän perusteella ei ole tarpeen tiedustella erikseen, merkitseekö ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti riittävän ilmeistä rikkomista. Ymmärrän siis kolmannen kysymyksen siten, että siinä tiedustellaan, miten ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti myötävaikuttaa sen toteamiseen, että unionin oikeuden, jolla on tarkoitus antaa yksityisille oikeuksia, rikkominen on ollut riittävän ilmeistä.
34.      Tarkastelen aluksi riittävän ilmeisen rikkomisen käsitettä ja tuomion Köbler mukaista oikeuskäytäntöä. Tulen tämän tarkastelun päätteeksi siihen tulokseen, että ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti, joka mainitaan kyseisessä oikeuskäytännössä yhtenä olennaisena seikkana unionin oikeuden riittävän ilmeisen rikkomisen toteamisessa, voi myötävaikuttaa tähän toteamiseen tilanteissa, joissa asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitellyt tuomioistuin on tehnyt tahattomasti oikeudellisen virheen. Tässä yhteydessä riittävän ilmeinen rikkominen johtuu unionin oikeuden, jolla on tarkoitus antaa yksityisille oikeuksia, virheellisestä tulkinnasta tai soveltamisesta yhdistettynä ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyöntiin (A osa).
35.      Rikkomisen ilmeisyyteen myötävaikuttaminen edellyttää, että ennakkoratkaisun pyytämistä koskeva velvollisuus on olemassa kyseisessä yksittäistapauksessa. Sen määrittämiseksi, milloin ennakkoratkaisun pyytämistä koskeva velvollisuus on olemassa, tarkastelen tuomioon CILFIT perustuvaa oikeuskäytäntöä, sellaisena kuin sitä on täsmennetty vastikään annetussa tuomiossa Consorzio. Tarkastelen tuomiossa Consorzio avoimeksi jätettyä kysymystä siitä, onko asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevällä tuomioistuimella velvollisuus pyytää ennakkoratkaisua vain, jos on olemassa perusteltu epäily siitä, miten unionin oikeutta on tulkittava, verrattuna siihen, miten unionin oikeutta on sovellettava, josta vaikuttaa olevan kyse nyt käsiteltävässä asiassa. Katson, ettei tulkintaa ja soveltamista voida erottaa toisistaan tarkoituksenmukaisella tavalla, niin että tietyt tuomioistuinratkaisut voitaisiin jättää ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden ulkopuolelle. Tämä merkitsee sitä, että myös unionin oikeuden soveltamiseen liittyvän ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti voi myötävaikuttaa riittävän ilmeisen rikkomisen toteamiseen (B osa).
36.      Kuten tuon kuitenkin esille (C osa), ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti voidaan antaa anteeksi, jos asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitellyt tuomioistuin on esittänyt hyväksyttävät perustelut ennakkoratkaisun pyytämättä jättämiselle sekä selvittänyt, miksi se katsoi, että sen tapa soveltaa unionin oikeutta – myös asian kannalta merkityksellistä unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä – on ollut oikea asiaan liittyvissä olosuhteissa.
37.      Sovellan lopuksi (D osa) arviointiani nyt käsiteltävään asiaan siltä kannalta, voidaanko Supremo Tribunal de Justiçalle antaa anteeksi se, että se päätti olla pyytämättä ennakkoratkaisua vuoden 2009 tuomiossa.
A       Unionin oikeuden riittävän ilmeinen rikkominen
1)     Tuomiossa Köbler asetettu vaatimus(28)
38.      Tuomiossa Köbler(29) yhteisöjen tuomioistuin ulotti aiemmin määritetyn kansallisiin täytäntöönpano- ja lainsäädäntöviranomaisiin sovelletun periaatteen,(30) jonka mukaan valtio oli vastuussa vahingoista, joita yksityisille oli aiheutunut yhteisön oikeuden rikkomisesta (nimitän tätä valtion vastuuksi), koskemaan tilanteita, joissa yhteisön oikeuden rikkomiseen ovat syyllistyneet asioita ylimpänä oikeusasteena käsittelevät kansalliset tuomioistuimet.
39.      Kuten yhteisöjen tuomioistuin totesi, vastuun syntymisen edellytykset ovat samat: rikotulla yhteisön oikeusnormilla on oltava tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille, rikkomisen on oltava riittävän ilmeistä ja vahingon, joka on aiheutunut henkilöille, joiden oikeuksia on loukattu, on oltava välittömässä syy-yhteydessä jäsenvaltion velvoitteen rikkomiseen.(31)
40.      Siten riippumatta siitä, mikä jäsenvaltion elin on syyllistynyt rikkomiseen, valtion vastuu ei synny jokaisesta unionin oikeuden rikkomisesta, vaan ainoastaan niistä rikkomisista, joita voidaan luonnehtia riittävän ilmeisiksi. Tämä merkitsee sitä, ettei yksilölle aiheutunutta vahinkoa korvata joka kerta, kun hänelle kuuluvia unionin oikeuteen perustuvia oikeuksiaan on loukattu. Pikemminkin valtion vastuun käsitteessä, sellaisena kuin se on kehitetty unionin oikeudessa, on verrattava keskenään yhtäältä tarvetta varmistaa yksilön oikeuksien tehokas suoja ja toisaalta tarvetta antaa valtion elinten toimia esteettömästi julkisia tehtäviä hoitaessaan.(32)
41.      Kun yhteisöjen tuomioistuin teki tällaisen vertailun tuomiossa Köbler valtion vastuulle, joka johtuu asioita ylimpänä oikeusasteena käsittelevistä tuomioistuimista, se katsoi, että tuomioistuintoiminnan erityinen luonne oli otettava huomioon määritettäessä riittävän ilmeisen rikkomisen perusteita. Yhteisöjen tuomioistuin totesi siis, että vastuu tuomioistuimen virheistä voi aiheutua ”ainoastaan siinä poikkeustapauksessa, että tuomioistuin on selvällä tavalla rikkonut sovellettavaa oikeutta”.(33) Tuomiossa Köbler asetettu vaatimus on siis unionin oikeuden selvä rikkominen.
42.      Voidaan siis todeta, että jos unionin oikeuden tulkinnassa tai soveltamisessa tehdään tuomioistuimen tehtävien hoidon yhteydessä vilpittömässä mielessä virhe, valtion vastuuta ei synny.
2)     Rikkomisen ilmeisyyden arvioinnissa huomioon otettavat seikat
43.      Kaikkiin tilanteisiin soveltuvaa mallia sen määrittämiseksi, onko rikkominen ollut selvä, ei kuitenkaan ole. Sen sijaan unionin tuomioistuin on luetellut useita seikkoja, jotka voivat olla tältä kannalta merkityksellisiä.(34) Valtaosa näistä seikoista – rikotun oikeusnormin selkeys ja täsmällisyys, rikkomisen tahallisuus, oikeudellisen erehdyksen anteeksiannettavuus tai anteeksiantamattomuus tai unionin toimielimen aiemmin ilmaisema kanta – on jo mainittu oikeuskäytännössä, jossa ei ole ollut kyse asioita ylimpänä oikeusasteena käsitelleiden tuomioistuinten tekemistä rikkomisista, vaan muiden kansallisten viranomaisten tekemisistä rikkomisista.(35) Unionin tuomioistuin on lisännyt kyseiseen luetteloon SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan mukaisen ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden noudattamatta jättämisen.
44.      Ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti on siis yksi seikka, joka voi vaikuttaa siihen, että kansallisen tuomioistuimen tekemä unionin oikeuden virheellinen tulkinta luonnehditaan riittävän ilmeiseksi. Toisin kuin muut luetellut seikat, se on merkityksellinen valtion vastuun kannalta vain silloin, kun vastuu johtuu asioita ylimpänä oikeusasteena käsittelevistä tuomioistuimista.
45.      Ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti, johon voivat syyllistyä vain asioita ylimpänä oikeusasteena käsittelevät tuomioistuimet, voi vaikuttaa siihen, miten muita seikkoja punnitaan arvioitaessa, onko rikkominen riittävän ilmeinen. Esimerkiksi rikotun oikeusnormin selkeyttä on arvioitava toisin, jos rikkomiseen syyllistyy hallinto- tai lainsäädäntöviranomainen, verrattuna tilanteeseen, jossa oikeusnormin epäselvyys johtaa siihen, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallinen tuomioistuin ymmärtää oikeusnormin väärin ja soveltaa sitä virheellisesti. Jos oikeusnormi on epäselvä, asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallisen tuomioistuimen on esitettävä unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyyntö. Sitä vastoin muu valtion elin, kuten ministeriö, ei voi pyytää unionin tuomioistuinta selkiyttämään oikeusnormia. Oikeusnormin epäselvyys voi siis olla peruste kansallisen hallintoviranomaisen tekemän rikkomisen anteeksi antamiselle,(36) mutta sen perustella ei voida antaa anteeksi asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevälle kansalliselle tuomioistuimelle, joka on jättänyt pyytämättä ennakkoratkaisua.
46.      Pääkysymys, johon on vastattava arvioitaessa, onko rikkominen ollut riittävän ilmeinen, kiteytyy nähdäkseni olennaisilta osin siihen, onko valtion elimen – myös asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevän tuomioistuimen – tekemä virhe anteeksiannettava vai anteeksiantamaton.(37)
47.      Rikkominen olisi ilmeisen anteeksiantamaton, jos asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin soveltaisi tahallisesti unionin oikeusnormia sen selkeän merkityksen vastaisesti. Tämä pitää sisällään unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön selvän noudattamatta jättämisen.(38) Lisään tähän tilanteet, joissa asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin ei ota huomioon unionin oikeutta – myöskään unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä – vaan ratkaisee asian soveltamalla vain kansallista oikeutta etenkin silloin, kun asianosaiset ovat vedonneet unionin oikeuteen kyseisessä tuomioistuimessa käytävässä menettelyssä. Tällaiset tilanteet voitaisiin katsoa unionin oikeuden tahalliseksi huomioimatta jättämiseksi ja siten myös selväksi rikkomiseksi.
3)     Ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönnin myötävaikutus riittävän ilmeisen rikkomisen toteamiseen
48.      Kun unionin oikeuden virheellisestä soveltamisesta muodostuva rikkominen ei kuitenkaan ole tahallinen, tuomiosta Köbler vaikuttaa ilmenevän, että sitä voidaan tästä huolimatta pitää riittävän ilmeisenä, jollei asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitellyt tuomioistuin pyytänyt ennakkoratkaisua vastoin sille SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan nojalla kuuluvaa velvollisuutta.
49.      Siten asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevälle tuomioistuimelle voidaan asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella lähtökohtaisesti antaa virheelliseen ratkaisuun johtanut unionin oikeuden väärinymmärrys anteeksi, mutta sille ei voida antaa tällaista virhettä anteeksi, jollei se ole pyytänyt unionin tuomioistuimelta tulkintaa ennakkoratkaisumenettelyssä, vaikka se olisi ollut tähän velvollinen.
50.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kolmas kysymys on muotoiltu siten, että siinä tiedustellaan, onko Supremo Tribunal de Justiçan ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti riittävän ilmeinen. Tämän pohjalta asian osapuolet ovat esittäneet näkemyksiään siitä, voiko ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti yksinään johtaa valtion vastuuseen.
51.      Ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti ei voi mielestäni johtaa yksinään valtion vastuuseen.
52.      Valtion vastuuseen perustuvalla kanteella pyritään korjaamaan unionin oikeuteen perustuvien yksityisten oikeuksien loukkaamisesta aiheutuneet haitalliset seuraukset. Jos rikkominen johtuu asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevän kansallisen tuomioistuimen tekemästä oikeudellisesta virheestä, unionin oikeuden rikotulla oikeussäännöllä on oltava tarkoitus antaa yksityisille oikeuksia.
53.      Asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevällä kansallisella tuomioistuimella oleva ennakkoratkaisun pyytämistä koskeva velvollisuus ei ole velvollisuus asianosaista kohtaan. Toisin sanoen, kuten valittajat sekä Saksan ja Espanjan hallitukset ovat esittäneet nyt käsiteltävässä asiassa, SEUT 267 artiklan kolmas kohta ei ole oikeussääntö, jolla on tarkoitus antaa yksityisille oikeuksia.(39) Kun oikeutta ei ole, ei sitä voida loukata eikä valtiolla ole siten vastuuta rikkomisesta. Lyhyesti sanottuna valtion vastuuseen perustuva vahingonkorvauskanne ei ole keino ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden täytäntöönpanemiseksi.(40)
54.      Tällaisen kanteen yhteydessä ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden rikkomisella on merkitystä vain seikkana, joka voi myötävaikuttaa siihen toteamukseen, että unionin oikeuden, jolla on tarkoitus antaa yksityisille oikeuksia, virheellinen tulkinta tai soveltaminen on riittävän ilmeistä niin, että se johtaa valtion vastuuseen.(41) Jos asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitellyt tuomioistuin ei ole pyytänyt ennakkoratkaisua, vaikka se olisi ollut siihen velvollinen, mutta se on kuitenkin tulkinnut ja soveltanut unionin oikeutta asianmukaisesti, ei korjattavaa vahinkoa aiheudu, kuten ei valtion vastuutakaan.
55.      Jos asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitellyt kansallinen tuomioistuin on tulkinnut tai soveltanut unionin oikeutta virheellisesti ja evännyt siten yksityiseltä tämän unionin oikeuteen perustuvia oikeuksia, tällaista rikkomista on pidettävä riittävän ilmeisenä, jos kyseinen tuomioistuin on jättänyt virheellisesti pyytämättä ennakkoratkaisua. Näin on siksi, ettei yksityisen oikeuksia olisi rikottu, jos kyseinen tuomioistuin olisi noudattanut ennakkoratkaisun pyytämistä koskevaa velvollisuuttaan ja siten antanut unionin tuomioistuimelle tilaisuuden kertoa, miten unionin oikeutta on tulkittava.
56.      Tämän perusteella kaava sen arvioimiseksi, onko unionin oikeuden tahaton rikkominen, johon on syyllistynyt asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitellyt tuomioistuin, riittävän ilmeinen, vaikuttaa seuraavalta: yksityisille oikeuksia antavan unionin oikeuden rikkominen + ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti = riittävän ilmeinen rikkominen.
57.      Tästä kaavasta herää kaksi kysymystä, jotka ovat merkityksellisiä seuraavaksi tarkastelemaani kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen annettavan vastauksen kannalta. Onko asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevällä tuomioistuimella ensinnäkin velvollisuus pyytää ennakkoratkaisua, jos se on epävarma pikemmin siitä, miten unionin oikeutta on sovellettava, kuin siitä, miten sitä on tulkittava? Jos soveltamista koskeva epävarmuus ei johda ennakkoratkaisun pyytämistä koskevaan velvollisuuteen, ennakkoratkaisun pyytämättä jättäminen ei voi olla seikka, jonka perusteella katsotaan, että kyseessä on riittävän ilmeinen rikkominen. Jos asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin laiminlyö ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuutensa, voidaan toiseksi pohtia, voidaanko kyseinen laiminlyönti kuitenkin antaa anteeksi, jolloin kyseessä ei ole riittävän ilmeinen rikkominen.
58.      Jälkimmäisessä skenaariossa edellä annettua kaavaa olisi muokattava hieman: yksityisille oikeuksia antavan unionin oikeuden rikkominen + ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden anteeksiantamaton laiminlyönti = riittävän ilmeinen rikkominen.
59.      Yhteenvetona voidaan todeta, että selvitettäessä, onko asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitelleen tuomioistuimen tekemä oikeudellinen virhe riittävän ilmeinen rikkominen, joka johtaa valtion vastuuseen, ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti on vain yksi huomioon otettava seikka. Ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti ei voi itsessään johtaa valtion vastuuseen. Jos tuomioistuin jättää virheellisesti pyytämättä ennakkoratkaisua, mutta soveltaa unionin oikeutta asianmukaisesti, ei tällaista vastuuta voi aiheutua. Jos tuomioistuin soveltaa unionin oikeutta tahallisesti väärin, rikkominen on itsessään riittävän ilmeinen. Kun unionin oikeutta, jolla on tarkoitus antaa yksityisille oikeuksia, on rikottu tahattomasti, kyseinen rikkominen on kuitenkin riittävän ilmeinen, jos kyseinen tuomioistuin on laiminlyönyt SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan mukaisen velvollisuutensa pyytää ennakkoratkaisua.
B       Milloin ennakkoratkaisun pyytämistä koskeva velvollisuus on olemassa
1)     TUOMIO CILFIT
60.      SEUT 267 artiklan kolmannessa kohdassa asetetaan asiaa ylimpinä oikeusasteina käsitelleille kansallisille tuomioistuimille velvollisuus esittää unionin tuomioistuimelle unionin oikeuden tulkintaa (tai pätevyyttä) koskevia kysymyksiä, joita ne tarvitsevat käsiteltäväkseen saatetun asian ratkaisemiseksi.
61.      Tuomiossa CILFIT yhteisöjen tuomioistuin määritti kolme tilannetta – merkityksettömyys, ”acte éclairé” ja ”acte clair” –, joissa asioita ylimpänä oikeusasteena käsittelevillä kansallisilla tuomioistuimilla ei ole velvollisuutta pyytää ennakkoratkaisua.(42)
62.      Ensimmäinen tilanne ei ole merkityksellinen nyt käsiteltävässä asiassa, joten se voidaan sivuuttaa; sen sijaan acte éclairé ‑tilanne on kyseessä silloin, kun unionin tuomioistuin jo tulkinnut sovellettavaa unionin oikeuden oikeussääntöä täsmälleen samanlaisessa tai samankaltaisessa tilanteessa, vaikkeivät asianomaiset kysymykset olisi täsmälleen samanlaisia.(43) Kyseessä on puolestaan acte clair ‑tilanne, kun se, miten unionin oikeutta on sovellettava, on niin ilmeistä, ”ettei se jätä tilaa vähäisellekään perustellulle epäilylle siitä, miten esille tullut kysymys olisi ratkaistava”.(44)
63.      Kun näitä sovelletaan käsiteltävään asiaan, minulle ei ole täysin selvää, voitaisiinko Supremo Tribunal de Justiçan päätöstä olla pyytämättä ennakkoratkaisua tulkita siten, että se saattaisi olla perusteltavissa acte éclairé - tai acte clair ‑tilanteella. Kun Supremo Tribunal de Justiça antoi vuoden 2009 tuomion, olemassa oli jo useita ratkaisuja, joissa yhteisöjen tuomioistuin oli tulkinnut direktiiviin 77/187 ja direktiiviin 2001/187 sisältyvää liikkeen luovutuksen käsitettä. Tilanteet, joista kyseiset tulkinnat oli annettu, eivät kuitenkaan olleet täsmälleen samanlaisia kuin nyt käsiteltävään asiaan liittyvät olosuhteet.
64.      Jos tilanteet, joissa yhteisöjen tuomioistuin oli jo tulkinnut liikkeen luovutuksen käsitettä, olisivat riittävän samankaltaisia, voitaisiin kysymystä siitä, laiminlyötiinkö ennakkoratkaisun pyytämistä koskeva velvollisuus, arvioida acte éclairé ‑tilanteen näkökulmasta. Jos näin ei ole, voitaisiin olemassa olleen oikeuskäytännön katsoa myötävaikuttaneen kyseisen käsitteen selkeyteen niin, että kun Supremo Tribunal de Justiça antoi tuomionsa vuonna 2009, ei ollut enää mitään perusteltua epäilyä siitä, miten kyseistä käsitettä oli sovellettava käsiteltävään olevaan asiaan liittyvissä uudenlaisissa olosuhteissa. Tällöin kysymystä siitä, laiminlyötiinkö ennakkoratkaisun pyytämistä koskeva velvollisuus, olisi arvioitava acte clair ‑tilanteen näkökulmasta.(45)
65.      Käsiteltävää asiaa ei ole nähdäkseni tarpeen luokitella kumpaankaan noista kahdesta tilanteesta. Koska ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden ensisijaisena tarkoituksena on unionin oikeuden yhtenäisyyden varmistaminen, tulee ratkaistaessa, onko ennakkoratkaisun pyytämistä koskeva velvollisuus laiminlyöty, vastattavaksi sama kysymys: saattoiko Supremo Tribunal de Justiça todeta, ettei ollut vähäistäkään perusteltua epäilyä siitä, että yhteisöjen tuomioistuin tai asioita ylimpänä oikeusasteena käsittelevät muiden jäsenvaltioiden tuomioistuimet päätyisivät liikkeen luovutuksen käsitteen samaan tulkintaan kuin se, jota sovelletaan kyseisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan asian erityisissä olosuhteissa.
66.      Jos kyseiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, ennakkoratkaisun pyytämistä koskevaa velvollisuutta ei ole laiminlyöty eikä unionin oikeuden rikkomista voida siten pitää riittävän ilmeisenä, jollei se ollut tahallista.
2)     Tuomio Consorzio: tulkinta versus soveltaminen
67.      Tuomioon CILFIT perustuvaa oikeuskäytäntöä täsmennettiin tuomiossa Consorzio. Unionin tuomioistuin vahvisti tuolloin tuomion CILFIT mukaiset kolme tilannetta, joskin niihin sisältyi kaksi mahdollisesti merkityksellistä eroa.
68.      Kuten oikeusoppineet ovat huomauttaneet, unionin tuomioistuin muutti tuomiossa Consorzio sanamuotoa siten, että ennakkoratkaisun pyytäminen ei ole tarpeen, jos se, miten unionin oikeutta on tulkittava (eikä se, miten sitä on sovellettava), on niin ilmeistä, ettei tästä ole mitään perusteltua epäilyä.(46) Unionin tuomioistuin ei vastannut siihen kysymykseen, oliko sillä tarkoitus jättää ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden ulkopuolelle tilanteet, joissa asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevällä tuomioistuimella on epäilyjä siitä, miten unionin oikeutta on sovellettava.
69.      Toiseksi unionin tuomioistuin katsoi, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevän tuomioistuimen, joka päättää olla pyytämättä ennakkoratkaisua, on esitettävä perustelut tälle päätökselle tuomion CILFIT mukaisten kolmen tilanteen näkökulmasta.(47) Tällaiset asianmukaiset perustelut voivat nähdäkseni johtaa ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönnin anteeksi antamiseen ja siten siihen toteamukseen, ettei rikkominen ole riittävän ilmeinen.
70.      Sanamuodon muuttaminen soveltamisesta tulkinnaksi tuomiossa Consorzio herätti oikeusoppineiden keskuudessa vilkasta keskustelua siitä, oliko unionin tuomioistuin hyväksynyt julkisasiamies Bobekin kyseisessä asiassa esittämän ehdotuksen, joka perustui unionin oikeuden tulkinnan ja soveltamisen erottamiseen toisistaan.(48) Julkisasiamies Bobek ehdotti, että asioita ylimpänä oikeusasteena käsittelevillä tuomioistuimilla olisi oltava velvollisuus pyytää ennakkoratkaisua ainoastaan silloin, kun se on tarpeen unionin oikeuden yhtenäisen tulkinnan kannalta, muttei silloin, kun niillä on epäilyjä unionin oikeuden oikeasta soveltamisesta.(49)
71.      Julkisasiamies Bobek selitti, että ennakkoratkaisumenettelyn tarkoituksena on auttaa jäsenvaltioiden tuomioistuimia soveltamaan unionin oikeutta, mitä varten jäsenvaltioiden tuomioistuimille annetaan toimivalta pyytää ennakkoratkaisua; tämän vuoksi mikä tahansa jäsenvaltion tuomioistuin voi aina pyytää ennakkoratkaisua. Ennakkoratkaisumenettelyllä on kuitenkin myös yleinen tavoite varmistaa unionin oikeuden yhtenäinen tulkinta, ja siksi asioita ylimpänä oikeusasteena käsittelevien tuomioistuinten on pyydettävä ennakkoratkaisua. Julkisasiamies Bobekin näkemyksen mukaan SEUT 267 artiklan kolmannessa kohdassa asetetulla velvollisuudella on viimeksi mainittu tarkoitus, eikä se edellytä, että asioita ylimpänä oikeusasteena käsittelevien tuomioistuinten olisi pyydettävä ennakkoratkaisua aina, kun unionin oikeuden soveltaminen voisi aiheuttaa päänvaivaa. Toisin sanoen, jos asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin soveltaa unionin oikeutta, jota on jo tulkittu tai joka on itsessään selkeää, ei ennakkoratkaisun pyytämistä koskevaa velvollisuutta ole.
72.      Oikeusoppineilla on eriäviä näkemyksiä tuomiossa Consorzio tehdyn sanamuodon muutoksen merkityksellisyydestä. Osa katsoo sen tarkoittavan, että unionin tuomioistuin hyväksyi julkisasiamies Bobekin ehdotuksen erottaa tulkinta ja soveltaminen toisistaan,(50) mutta osa suhtautuu pidättyvämmin ja selittää, että ilmaisu ”se, miten unionin oikeutta on tulkittava oikein”, käsittää myös unionin oikeuden oikean soveltamisen.(51)
73.      Miksi tämä kysymys on merkityksellinen nyt käsiteltävässä asiassa?
74.      Lähtökohtaisesti kansalliset tuomioistuimet tarvitsevat unionin tuomioistuimen antamaa unionin oikeuden tulkintaa, jotta ne voivat soveltaa unionin oikeutta käsiteltäväkseen saatetun asian ratkaisemiseksi. Unionin oikeuden tulkintaa koskeva kysymys liittyy aina kulloinkin käsiteltävänä olevan asian tosiseikkoihin. Julkisasiamies Bobek katsoi, että mahdolliset erot siinä, miten kukin kansallinen tuomioistuin soveltaa unionin oikeutta, eivät saisi herättää huolta unionin oikeuden yhtenäisen tulkinnan varmistamisen tavoitteen suhteen. Tämän vuoksi hän katsoi, ettei tuomioistuimella, joka tarvitsee unionin tuomioistuimen apua voidakseen soveltaa unionin oikeutta, ole velvollisuutta pyytää ennakkoratkaisua. Tästä seuraa, että jollei ennakkoratkaisun pyytämistä koskevaa velvollisuutta ole, kyseistä velvollisuutta ei voida laiminlyödä tavalla, joka voitaisiin ottaa huomioon arvioitaessa, onko yksityisille oikeuksia antavan unionin oikeuden rikkominen riittävän ilmeinen niin, että se johtaa valtion vastuuseen.
75.      Jos kyseinen ehdotus hyväksytään, valtion vastuuta koskevan kanteen käsittelevän tuomioistuimen on ratkaistava, onko asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitellyt tuomioistuin tehnyt virheen unionin oikeuden tulkinnassa vai sen soveltamisessa. Viimeksi mainitussa tilanteessa se voi sulkea pois ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönnin seikkana, joka voisi johtaa siihen toteamukseen, että yksityisille oikeuksia antavan unionin oikeuden rikkominen on ollut riittävän ilmeinen.
76.      Jos unionin tuomioistuimen tuomiossa Consorzio tekemä sanamuodon muutos ei kuitenkaan jätä ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden ulkopuolelle unionin oikeuden soveltamista koskevia kysymyksiä, ei ole tarpeen selvittää, tulkitsiko asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitellyt tuomioistuin unionin oikeutta vai sovelsiko se sitä.
77.      Supremo Tribunal de Justiçan vuoden 2009 tuomiossa tekemää virhettä voitaisiin pitää unionin oikeuden soveltamista koskevana virheenä, sillä Supremo Tribunal de Justiça oli ottanut huomioon yhteisön lainsäädännössä käytetyn liikkeen luovutuksen käsitteen, sellaisena kuin sitä oli tulkittu asian kannalta merkityksellisessä yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä, mutta soveltanut sitä sitten virheellisesti kyseessä olleeseen tilanteeseen.(52) Jos unionin oikeuden soveltaminen ei johda velvollisuuteen pyytää ennakkoratkaisua, kyseisen velvollisuuden laiminlyöntiä ei oteta huomioon rikkomisen ilmeisyyden arvioinnissa.(53)
78.      Unionin tuomioistuin ei kuitenkaan todennut tällä tavoin tuomiossa Ferreira I. Se katsoi sen sijaan, että Supremo Tribunal de Justiçan olisi pitänyt pyytää ennakkoratkaisua.(54) Tämän perusteella unionin tuomioistuin ei joko nähdäkseni erota tulkintaa ja soveltamista toisistaan ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden yhteydessä tai se piti Supremo Tribunal de Justiçan tekemää virhettä tulkintavirheenä eikä soveltamisvirheenä.
79.      Ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle annettavaan vastaukseen vaikuttaisi näin ollen se, että unionin tuomioistuin selventäisi, miksi sanamuotoa muutettiin tuomiossa Consorzio.
80.      En ole kuitenkaan vakuuttunut siitä, että unionin tuomioistuimen olisi käytettävä tulkinnan ja soveltamisen välistä eroa perusteena, kun se vahvistaa ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden olemassaolon tai sen, ettei tällaista velvollisuutta ole. Tähän on kaksi pääsyytä.
81.      Ensinnäkään tulkinnan ja soveltamisen välistä rajanvetoa ei voida tehdä minkään objektiivisen säännön perusteella. Tulkintaa voidaan kuvata prosessiksi, joka johtaa säännöksen merkityksen ymmärtämiseen. Soveltaminen voidaan ymmärtää syllogismiksi, jossa pääpremissinä on yleinen oikeussääntö ja alipremissinä ovat asian tosiseikat. Ongelmana on kuitenkin se, ettei soveltaminen ilman tulkintaa ole mahdollista, kuten julkisasiamies Capotorti totesi ratkaisuehdotuksessaan CILFIT; jotta oikeussääntöä voidaan soveltaa asian tosiseikkoihin, tuomioistuimen on ensin tulkittava sitä, vaikka vain todetakseen, että sen merkitys on täysin selvä.(55) Voidakseen siis todeta, että pääpremissi on selkeä acte clair ‑tilanteessa tarkoitetulla tavalla, tuomioistuimen on ensin tulkittava kyseistä premissiä.
82.      Tulkinnan ja soveltamisen välille ei siis voida vetää rajaa ennalta määritetyin yleisin perustein. Eri henkilöt saattavat arvioida eri tavoin sitä, mihin tulkinta päättyy ja mistä soveltaminen alkaa.(56)
83.      Toinen syy sille, miksi unionin tuomioistuimen ei tulisi nähdäkseni tehdä eroa tulkinnan ja soveltamisen välillä, on se, että erot soveltamisessa saattavat olla merkityksellisiä myös unionin oikeuden yhtenäisyyden näkökulmasta.
84.      Otetaan tarkasteluun julkisasiamies Bobekin antama esimerkki unionin oikeuden soveltamisesta, jonka yhteydessä asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallisen tuomioistuimen ei pitäisi olla velvollinen pyytämään ennakkoratkaisua: onko lentokoneen ja linnun yhteentörmäys sellainen poikkeuksellinen olosuhde, joka vapauttaa asiassa sovellettavan unionin lainsäädännön(57) perusteella lentoyhtiön velvollisuudesta maksaa korvaus matkustajalle, jonka lento on peruutettu tai viivästynyt?(58) Julkisasiamies huomautti, että unionin tuomioistuin oli jo tulkinnut käsitettä ”poikkeukselliset olosuhteet” siten, että sillä viitataan ”tapahtumaan, joka – – ei liity asianomaisen lentoliikenteen harjoittajan toiminnan tavanomaiseen harjoittamiseen eikä – – ole tämän tosiasiallisesti hallittavissa”.(59) Hänen näkemyksensä mukaan tuomioistuin soveltaa unionin oikeutta, kun se ratkaisee, onko lentokoneen ja linnun yhteentörmäys poikkeuksellinen olosuhde.
85.      Vaikka voisinkin yhtyä siihen näkemykseen, että esimerkissä on kyse soveltamisesta (jos tulkinnan ja soveltamisen välisen rajanvedon katsotaan olevan hyväksyttävää), kyseinen tilanne saattaisi kuitenkin edellyttää ennakkoratkaisun pyytämistä unionin oikeuden yhtenäisyyden varmistamiseksi. On mahdollista, että yksi tuomioistuin pitää lentokoneen ja linnun yhteentörmäystä tapahtumana, joka liittyy lentoliikenteen harjoittajan toiminnan tavanomaiseen harjoittamiseen (lentokoneet näet lentävät), vaikkei se ole sen hallittavissa, ja katsoo siten, ettei kyseessä ole poikkeuksellinen olosuhde. Toinen tuomioistuin voisi tehdä toisenlaisen ratkaisun ja todeta, että tällainen yhteentörmäys on poikkeuksellinen olosuhde, koska sellaista ei tapahdu usein eikä lentoliikenteen harjoittaja joka tapauksessa pysty ennakoimaan sitä. Tuloksena olisi siis, että ensin mainittu tuomioistuin – joka olisi nykytietämyksen mukaan väärässä –(60) määräisi lentoyhtiön maksamaan korvauksen, kun taas jälkimmäinen tuomioistuin ei tätä tekisi. Siten samassa tilanteessa olevia matkustajia ja lentoyhtiöitä kohdeltaisiin eri tavoin.
86.      Unionin oikeuden yhtenäisyyden varmistamisen yleinen tavoite ei ole itsessään lopullinen päämäärä, vaan yhtenäisyys on välttämätöntä, jotta unionin oikeuden soveltamisalaan kuuluvia kohdellaan samassa tilanteessa samalla tavalla. Tämä merkitsee, että unionin oikeuden yhtenäisyyden varmistamisen tavoitteen kannalta arvioituna kyseisen esimerkin tuomioistuimilla saattaisi olla velvollisuus pyytää ennakkoratkaisua, vaikka ne vain soveltaisivat unionin oikeutta.
87.      Yhteenvetona totean, ettei unionin tuomioistuimen tulisi käyttää tulkinnan ja soveltamisen välistä jaottelua siten, että soveltaminen jätetään SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan mukaisen ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden ulkopuolelle.(61) Jos asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin on soveltanut virheellisesti unionin oikeutta, jolla on tarkoitus antaa yksityisille oikeuksia, ennakkoratkaisun pyytämättä jättäminen voi näin ollen johtaa riittävän ilmeisen rikkomisen toteamiseen arvioitaessa valtion vastuuta. Toisin sanoen virheellinen soveltaminen voi olla edellä tämän ratkaisuehdotuksen 56 kohdassa annetun kaavan toinen osa.
88.      Siinäkin tapauksessa, että käsiteltävässä asiassa voitaisiin katsoa, että Supremo Tribunal de Justiça pikemmin sovelsi kuin tulkitsi unionin oikeuden käsitettä ”liikkeen luovutus”, sen ei pitäisi katsoa vapautuvan pelkästään tämän perusteella ennakkoratkaisun pyytämistä koskevasta velvollisuudesta. Supremo Tribunal de Justiçan päätös olla pyytämättä ennakkoratkaisua on oikeutettu vain, jos Supremo Tribunal de Justiça katsoi, että unionin tuomioistuin ja muut asioita ylimpänä oikeusasteena käsittelevät tuomioistuimet soveltaisivat kyseistä käsitettä samalla tavalla käsiteltävän asian olosuhteissa.
89.      Kuten olen selittänyt, unionin tuomioistuin katsoi tuomiossa Ferreira I, että Supremo Tribunal de Justiçalla oli velvollisuus pyytää käsiteltävän asian olosuhteissa ennakkoratkaisua. Tämän perusteella Supremo Tribunal de Justiça vaikuttaa laiminlyöneen SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan mukaisen ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuutensa, minkä perusteella olisi todettava, että sen virheellinen tapa soveltaa unionin oikeuden käsitettä ”liikkeen luovutus” oli riittävän ilmeinen rikkominen.
90.      Edelleen voidaan kuitenkin pohtia, olisiko ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti annettavissa anteeksi.
91.      Nähdäkseni asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevälle tuomioistuimelle voidaan tosiaan antaa ennakkoratkaisun pyytämättä jättäminen anteeksi, vaikka unionin tuomioistuin toteaisi jälkikäteen, että sen olisi pitänyt pyytää ennakkoratkaisua. Tämä merkitsee sitä, että unionin tuomioistuimen jälkikäteen tekemä toteamus ei itsessään johda siihen, että ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti olisi anteeksiantamaton.
92.      Jos tuomioistuin on antanut riittävät perustelut sille, miksi se katsoi ratkaisun antamisen hetkellä, ettei sillä ollut tällaista velvollisuutta käsiteltävänään olleeseen asiaan liittyneissä olosuhteissa, ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti ei johda siihen, että kyseessä on unionin oikeuden soveltamisessa tapahtunut riittävän ilmeinen rikkominen. Tästä päästään tuomiossa Consorzio olleeseen toiseen uutuuteen eli edellytykseen siitä, että asioita ylimpänä oikeusasteena käsittelevien tuomioistuinten on esitettävä perustelut päätöksilleen olla pyytämättä ennakkoratkaisua.
C       Perustelujen tärkeys
93.      Vaikka olenkin sitä mieltä, ettei tulkinnan ja soveltamisen välillä voida tehdä tarkoituksenmukaista eroa niin, että asioita ylimpänä oikeusasteena käsittelevät tuomioistuimet vapautuisivat ennakkoratkaisun pyytämistä koskevasta velvollisuudesta, katson, että kyseisille tuomioistuimille on annettava riittävästi vapautta unionin oikeuden tulkinnassa ja soveltamisessa.
94.      Kuten jo tuomiosta van Gend & Loos(62) ilmenee, kansalliset tuomioistuimet ovat osa unionin oikeuslaitosta. Niiden asema unionin oikeutta soveltavina tuomioistuimina on korostunut ja vahvistunut kyseistä tuomiota tuoreemmassa oikeuskäytännössä.(63)
95.      Tällaisessa järjestelmässä unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisen suhteen tulee perustua keskinäiseen luottamukseen. Lähtökohtaisesti ei ole mitään syytä olla luottamatta siihen, että asioita ylimpänä oikeusasteena käsittelevät tuomioistuimet pyytävät ennakkoratkaisua, jos ne pitävät tätä tärkeänä unionin oikeuden yhtenäisyyden vuoksi. Minusta on näin ollen liioiteltua pelätä, että ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti voi johtaa epäyhtenäisyyteen.(64)
96.      Kansallisia tuomioistuimia Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklan perusteella sitova perusteluvelvollisuus, jota laajennettiin tuomiossa Consorzio siten, että kansallisten tuomioistuinten on annettava perustelut ennakkoratkaisun pyytämättä jättämiselle, on nähdäkseni riittävä niin, että se pakottaa tuomioistuimet ottamaan huomioon unionin oikeuden yhtenäisyyttä koskevan intressin, kun ne tekevät päätöksen siitä, onko niiden pyydettävä ennakkoratkaisua tietyssä asiassa.
97.      Kuten edellä todetaan, unionin tuomioistuin edellytti tuomiossa Consorzio, että asioita ylimpänä oikeusasteena käsittelevät tuomioistuimet esittävät syyt, joiden vuoksi ne ovat päättäneet olla pyytämättä ennakkoratkaisua, kolmen tuomiossa CILFIT määritetyn tilanteen näkökulmasta. Tällainen perustelu on mielestäni asianmukainen keino taata unionin oikeuden yhtenäisyys ja suojata samaan aikaan tehokkaasti yksilön oikeuksia.
98.      Kuten huomautin ratkaisuehdotuksessani Remling,(65) asianmukaiset perustelut siitä, miksi asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin ei ole pyytänyt ennakkoratkaisua, saattavat vapauttaa kyseisen tuomioistuimen tuomiossa Köbler tarkoitetusta vastuusta.
99.      Millaisia perusteluja ennakkoratkaisun pyytämättä jättämisen anteeksi antaminen edellyttää? Asianmukaiset perustelut edellyttävät lähinnä, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin selittää, miksi se katsoo, että unionin oikeuden oikeussääntö ei sen tulkinnasta annetun oikeuskäytännön perusteella jätä perusteltua epäilyä siitä, että sitä sovelletaan tiettyihin tosiseikkoihin tietyllä tavalla.
100. Jos tuomioistuin selittää, miksi se pitää kyseistä soveltamistapaa oikeana, osoittaa tämä samalla, ettei kyseinen tuomioistuin katsonut, että unionin tuomioistuin tai asioita ylimpänä oikeusasteena käsittelevät muiden jäsenvaltioiden tuomioistuimet tekisivät toisenlaisen ratkaisun.
101. Tuomioistuimille ei voida antaa muistilistaa asianmukaisten selitysten antamista varten, sillä tämä riippuu kuhunkin tapaukseen liittyvistä olosuhteista. Voidaan kuitenkin sanoa, että perustelut eivät ole asianmukaisia, jos niissä pelkästään todetaan, ettei tuomioistuimella ole epäilyjä siitä, miten unionin oikeutta on sovellettava oikein, selittämättä, miksi sillä ei ole epäilyjä, tai jos siinä pelkästään luetellaan asian kannalta merkitykselliset unionin tuomioistuimen tuomiot selittämättä, miksi kyseinen tuomioistuin päätyi asianomaisten tuomioiden perusteella tiettyyn lopputulokseen käsittelemässään asiassa.
102. Nyt käsiteltävä asia on tullut vireille ennen kuin asioita ylimpänä oikeusasteena käsitteleville tuomioistuimille asetettiin velvollisuus perustella päätöksensä olla pyytämättä ennakkoratkaisua tuomiossa CILFIT määritettyjen perusteiden valossa, sillä tästä mainittiin erikseen vasta tuomiossa Consorzio.
103. Joka tapauksessa perusteluvelvollisuus ei perustu kuitenkaan SEUT 267 artiklaan, vaan perusoikeuskirjan 47 artiklaan osana oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, ja sen tarkoituksena on antaa asianosaisille mahdollisuus ymmärtää annetun tuomion perustelut.(66) Lähtökohtaisesti asianmukainen selitys siitä, miksi oikeussääntöä sovellettiin tietyllä tavalla, sisältää selityksen – vaikka epäsuorankin – siitä, miksi tuomioistuin ei pyytänyt ennakkoratkaisua.
104. Jos unionin tuomioistuin siis katsoo – vaikka jälkikäteen, kuten nyt käsiteltävässä asiassa – että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevän tuomioistuimen olisi pitänyt pyytää ennakkoratkaisua, ei tämä tarkoita, että (näin ilmi tullut) ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti johtaisi automaattisesti siihen, että yksityisille oikeuksia antavan unionin oikeuden rikkominen on riittävän ilmeinen.
105. Ennakkoratkaisun pyytämättä jättämistä koskeva asianmukainen selitys voi olla peruste ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönnin anteeksi antamiselle, ja silloin rikkomisen ei todettaisi olevan riittävän ilmeinen.
106. Tällainen tulkinta unionin oikeuden oikeussäännön, jolla on tarkoitus antaa oikeuksia, rikkomisen ja ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönnin välisestä vuorovaikutuksesta on johdonmukainen tuomion Köbler lopputuloksen kanssa. Kyseisessä asiassa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että itävaltalainen asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitellyt tuomioistuin oli soveltanut yhteisön oikeutta virheellisesti ja että sen olisi pitänyt pysyttää ennakkoratkaisupyyntönsä. Yhteisöjen tuomioistuin totesi kuitenkin, että ennakkoratkaisun pyytämättä jättämistä koskenut päätös voitiin antaa anteeksi, koska kyseinen tuomioistuin oli tulkinnut asiaankuuluvaa yhteisöjen tuomioistuimen tuomiota virheellisesti. Tämän tuloksena yhteisöjen tuomioistuin totesi, ettei kyseessä ollut riittävän ilmeinen rikkominen.(67)
107. Totean tämän osion päätteeksi, että jos asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitellyt tuomioistuin esittää asianmukaisen selvityksen siitä, miksi se sovelsi unionin oikeutta – myös asian kannalta merkityksellistä oikeuskäytäntöä – sillä tavalla kuin se sitä sovelsi, vaikka tällainen soveltamistapa katsottaisiin jälkikäteen virheelliseksi, kyseisen tuomioistuimen päätös olla pyytämättä ennakkoratkaisua voidaan antaa anteeksi eikä se johda riittävän ilmeisen rikkomisen toteamiseen arvioitaessa valtion vastuuta.
D       Soveltaminen käsiteltävään asiaan
108. Huomautan nyt käsiteltävästä asiasta, että kun asian ratkaiseminen edellyttää liikkeen luovutuksen käsitteen kaltaisten erittäin vahvasti tosiseikastosta riippuvaisten käsitteiden soveltamista, on mahdollista, että kaksi tuomaria päätyy samoissa olosuhteissa erilaisiin ratkaisuihin sen suhteen, onko kyseessä ollut liikkeen luovutus.(68)
109. Supremo Tribunal de Justiçan vuoden 2009 tuomiossa ja unionin tuomioistuimen tuomiossa Ferreira I päädyttiin tosiaan toisistaan eriäviin ratkaisuihin.
110. Jos unionin tuomioistuin vahvistaa ensimmäiseen kysymykseen vastatessaan, että Supremo Tribunal de Justiça sovelsi virheellisesti unionin oikeuden käsitettä ”liikkeen luovutus”, Supremo Tribunal de Justiçan vuoden 2009 tuomiossa tekemä päätös olla pyytämättä ennakkoratkaisua voi myötävaikuttaa sen toteamiseen, että virheellinen soveltaminen merkitsee riittävän ilmeistä rikkomista. Näin on kuitenkin vain siinä tapauksessa, jos Supremo Tribunal de Justiça ei esittänyt vuoden 2009 tuomiossa asianmukaista selitystä siitä, miksi se katsoi, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella sen oli tultava siihen tulokseen, ettei käsiteltävään asiaan liittyvissä olosuhteissa ollut tapahtunut liikkeen luovutusta.
111. Vaikka unionin tuomioistuin katsoi tuomiossa Ferreira I, että Supremo Tribunal de Justiçan olisi pitänyt pyytää ennakkoratkaisua, tämä ei tarkoita, etteikö kyseistä rikkomista voitaisi antaa anteeksi. Tuomion Ferreira I taustalla olleessa asiassa unionin tuomioistuimelta ei kysytty, miten ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti myötävaikuttaa riittävän ilmeisen rikkomisen toteamiseen arvioitaessa valtion vastuuta.
112. Minusta vaikuttaa siltä, että Supremo Tribunal de Justiça on ottanut asian kannalta merkityksellisen yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön huomioon ja se on selittänyt, miten se päätyi kyseisen oikeuskäytännön perusteella siihen tulokseen, ettei käsiteltävään asiaan liittyvissä erityisissä olosuhteissa ollut tapahtunut liikkeen luovutusta (ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 13 kohta).(69) Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin tutkittava, onko näin, vuoden 2009 tuomioon sisältyvän selityksen perusteella.
113. Minusta vaikuttaa myös siltä, että Supremo Tribunal de Justiça katsoi nimenomaan kyseisen yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella, ettei ennakkoratkaisun pyytäminen ollut tarpeen. Se asettui sille kannalle, että yhteisöjen tuomioistuimen antama tulkinta selvensi liikkeen luovutuksen käsitettä riittävällä tavalla, jotta asia voitiin ratkaista.
114. Unionin tuomioistuin katsoi kuitenkin tuomiossa Ferreira I, että yksi syy, jonka vuoksi Supremo Tribunal de Justiçalla oli velvollisuus pyytää ennakkoratkaisua, oli nimenomaan se, että muut kansalliset tuomioistuimet pitivät liikkeen luovutuksen käsitettä hankalana ja ne olivat esittäneet usein ennakkoratkaisupyyntöjä (ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 19 kohta). Unionin tuomioistuin katsoi siten jokseenkin paradoksaalisesti, että Supremo Tribunal de Justiçan olisi pitänyt pyytää jälleen ennakkoratkaisua unionin tuomioistuimen eri asioiden yhteydessä esittämien monien tulkintojen vuoksi. Supremo Tribunal de Justiça katsoi sen sijaan, että kyseiset tulkinnat olivat syy, jonka vuoksi ennakkoratkaisun pyytäminen ei ollut tarpeen, koska se koki saavansa olemassa olleesta oikeuskäytännöstä riittävästi tietoa niin, että se pystyi soveltamaan kyseistä käsitettä käsittelemäänsä asiaan liittyvissä uudenlaisissa olosuhteissa.
115. Supremo Tribunal de Justiçan kanta vaikuttaa minusta hyväksyttävältä selitykseltä sille, miksi se katsoi, ettei ennakkoratkaisun pyytäminen ollut tarpeen. Näin on kuitenkin vain edellyttäen, että se on todella selittänyt, miksi olemassa ollut oikeuskäytäntö selkeytti liikkeen luovutuksen käsitettä niin, ettei sille jäänyt mitään perusteltua epäilyä siitä, miten kyseistä käsitettä tuli soveltaa kyseiseen asiaan liittyvissä olosuhteissa.
IV     Ratkaisuehdotus
116. Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Supremo Tribunal de Justiçan esittämään kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Selvitettäessä, onko asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitelleen tuomioistuimen tekemä oikeudellinen virhe riittävän ilmeinen rikkominen, joka johtaa valtion vastuuseen, ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti on vain yksi huomioon otettava seikka. Ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan velvollisuuden laiminlyönti voi myötävaikuttaa sen toteamiseen, että unionin oikeuden, jolla on tarkoitus antaa yksityisille oikeuksia, rikkominen on riittävän ilmeinen, mutta se ei voi itsessään johtaa valtion vastuuseen.
Riippumatta siitä, onko asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitellyt tuomioistuin tulkinnut vai soveltanut virheellisesti unionin oikeutta, jolla on tarkoitus antaa yksityisille oikeuksia, ennakkoratkaisun pyytämättä jättäminen voi johtaa riittävän ilmeisen rikkomisen toteamiseen arvioitaessa valtion vastuuta.
Jos asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitellyt tuomioistuin esittää asianmukaisen selityksen siitä, miksi se sovelsi unionin oikeutta – myös asian kannalta merkityksellistä oikeuskäytäntöä – sillä tavalla kuin se sitä sovelsi, kyseisen tuomioistuimen päätös olla pyytämättä ennakkoratkaisua voidaan antaa anteeksi eikä se johda riittävän ilmeisen virheen toteamiseen arvioitaessa valtion vastuuta.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
2      Tuomio 30.9.2003 (C‑224/01, EU:C:2003:513; jäljempänä tuomio Köbler).
3      Tuomio 6.10.1982, Cilfit ym. (283/81, EU:C:1982:335, jäljempänä tuomio CILFIT).
4      Tuomio 6.10.2021, Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, jäljempänä tuomio Consorzio).
5      Työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 14.2.1977 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1977, L 61, s. 26). Direktiiviä muutettiin 29.6.1998 annetulla neuvoston direktiivillä 98/50/EY (EYVL 1998, L 201, s. 88).
6      Työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 12.3.2001 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 2001, L 82, s. 16).
7      Ks. tästä direktiivin 77/187 3 ja 4 artikla sekä johdanto-osan toinen perustelukappale ja direktiivin 2001/23 3 ja 4 artikla sekä johdanto-osan kolmas perustelukappale.
8      Ks. tästä direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdan b alakohta ja johdanto-osan ensimmäinen, seitsemäs ja kahdeksas perustelukappale.
9      Tuomioistuinkäsittelyn pitkittyminen johti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomioon, jossa todettiin Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kohdan rikkominen kohtuullisen käsittelyajan ylittymisen vuoksi sekä saman sopimuksen 13 artiklan rikkominen sen vuoksi, ettei tehokasta oikeussuojakeinoa menettelyn kohtuuttoman pitkästä kestosta valittamiseksi ollut. Ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 22.5.2012, Ferreira da Silva e Brito ym. v. Portugali (CE:ECHR:2012:0522JUD004627309).
10      Ks. erityisesti s. 74–79 (luettu konekäännöksen avulla).
11      Ks. erityisesti s. 49–57 (luettu konekäännöksen avulla).
12      Ks. erityisesti s. 157–181 (luettu konekäännöksen avulla). Kyseinen tuomio käydään lyhyesti läpi käsiteltävän asian ennakkoratkaisupyynnössä.
13      Vuoden 2009 tuomion mukaan Supremo Tribunal de Justiçan ratkaisu oli olennaisilta osin seuraavanlainen. Ensinnäkin Supremo Tribunal de Justiça kävi läpi liikkeen luovutukseen sovellettavan lainsäädännön ja otti huomioon kansallisen lainsäädännön tavoitteet sekä direktiivien 77/187 ja 2001/23 säännökset, samoin kuin yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön, joka koski arviointia, joka on tehtävä ratkaistaessa, oliko kyseessä liikkeen luovutus. Toiseksi Supremo Tribunal de Justiça toteutti tällaisen arvioinnin käsiteltävänään olleessa asiassa ottaen huomioon kansallisen oikeuden ja yhteisöjen oikeuden mukaiset arviointiperusteet. Se katsoi muun muassa, ettei AIA:n ja TAP:n välillä ollut toteutettu luovutusta koskevaa muodollista liiketoimea eikä myöskään siirretty tosiasiallisesti useampia erillisiä tuotannontekijöitä, jotka olisi sitten järjestelty TAP:ssä uudelleen itsenäiseksi liikkeeksi, ja vaikka oletettaisiin, että varojen erillinen luovuttaminen voisi antaa mahdollisuuden muodostaa liikkeestä taloudellinen yksikkö luovutuksensaajan sisällä, ei tällaista ollut näytetty käsiteltävässä asiassa toteen. Se otti huomioon myös erilaisia seikkoja ja totesi, ettei niistä yhdenkään perusteella voitu todeta, että kyseessä oli liikkeen luovutus AIA:lta TAP:lle, ja se viittasi tältä osin yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön.
14      Vuoden 2009 tuomion mukaisesti Supremo Tribunal de Justiça perusteli ratkaisuaan olennaisilta osin seuraavasti. Ensinnäkin se katsoi, ettei tulkinnasta jäänyt perusteltua epäilyä siten, että ennakkoratkaisun pyytäminen olisi ollut tarpeen, ottaen huomioon asianomaisten direktiivien sisällön, yhteisöjen tuomioistuimen näille direktiiveille antaman tulkinnan sekä käsiteltävään asiaan liittyneet seikat. Toiseksi yhteisöjen tuomioistuimella oli vakiintunutta oikeuskäytäntöä liikkeen luovutuksen käsitteen tulkinnasta, koska kyseisen oikeuskäytännön perusteella vakiintuneet käsitteet kävivät ilmi direktiivistä 2001/23 ja koska kyseiset käsitteet olivat nyt selkeitä (yhteisöjen ja kansallisissa) tuomioistuimissa annettavan tulkinnan suhteen, joten yhteisöjen tuomioistuinta ei ollut tarpeen kuulla etukäteen. Kolmanneksi tiettyjen kansallisen oikeuden säännösten yhteensopivuus kyseisen direktiivin kanssa ei voinut olla ennakkoratkaisupyynnön kohteena. Neljänneksi ei ollut yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä ratkaista, voitiinko yhteisöjen oikeuteen kuuluvaa oikeussääntöä soveltaa jäsenvaltioiden kansallisten tuomioistuinten käsiteltävinä olevissa yksittäistapauksissa, joten yhteisöjen tuomioistuimelta ei voida pyytää ennakkoratkaisua siitä kysymyksestä, onko yhteisöjen tuomioistuimen antama tulkinta direktiiveistä 77/187 ja 2001/23 yhtenevä sen kanssa, miten Tribunal da Relação de Lisboa on tulkinnut ja soveltanut liikkeen luovutusta koskevaa kansallista lainsäädäntöä.
15      C‑160/14, EU:C:2015:565.
16      Tuomio Ferreira I (35 kohta).
17      Ks. tuomio Ferreira I (29–31 kohta).
18      Tuomio 12.2.2009 (C‑466/07, EU:C:2009:85, jäljempänä tuomio Klarenberg). Muistutan, että vuoden 2009 tuomio julistettiin 25.2.2009.
19      Ks. tuomio Ferreira I (32–34 kohta).
20      Ks. tuomio Ferreira I (45 kohta). Unionin tuomioistuin teki kyseisen tuomion 41 ja 42 kohdassa tältä osin selväksi, ettei vain sitä, että on olemassa alempien kansallisten tuomioistuinten antamia ristiriitaisia ratkaisuja, voida pitää sillä tavoin ratkaisevana tekijänä, että se synnyttäisi velvollisuuden pyytää ennakkoratkaisua. Tämä näkemys vastaa 9.9.2005 annettua tuomiota X ja van Dijk (C‑72/14 ja C‑197/14, EU:C:2015:564, 52–63 kohta), jonka unionin tuomioistuimen sama jaosto antoi samana päivänä kuin tuomion Ferreira I ja jossa unionin tuomioistuin totesi, ettei asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevällä kansallisella tuomioistuimella ole velvollisuutta esittää ennakkoratkaisupyyntöä pelkästään sillä perusteella, että alemman oikeusasteen tuomioistuin on esittänyt ennakkoratkaisukysymyksen samankaltaisessa asiassa, eikä sen tarvitse odottaa tuohon kysymykseen annettavaa vastausta.
21      Ks. tuomio Ferreira I (43 ja 44 kohta).
22      Ks. erityisesti s. 203–215 (luettu konekäännöksen avulla).
23      Kyseisen tuomion mukaan Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa katsoi, ettei direktiivissä 2001/23 tarkoitettua liikkeen luovutuksen käsitettä ollut tulkittu virheellisesti. Se korosti muun muassa, että Supremo Tribunal de Justiça oli esittänyt kattavat perustelut ja ottanut huomioon unionin oikeuden sekä myöntänyt, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan asiaan liittyvistä olosuhteista oli tehtävä kokonaisarviointi. Supremo Tribunal de Justiçan ei voitu myöskään todeta olleen väärässä siltä osin kuin se ei viitannut tuomioon Klarenberg, koska se oli tarkastellut kysymystä yleiseltä kannalta. Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa totesi myös, että Supremo Tribunal de Justiça oli perustellut loogisesti ja johdonmukaisesti päätöksensä olla pyytämättä ennakkoratkaisua, ja vaikka kyseinen päätös oli virheellinen myöhemmin selvinneiden tietojen perusteella, virhettä ei voitu pitää riittävän ilmeisenä unionin oikeuden rikkomisena.
24      Ks. erityisesti s. 318–382 (luettu konekäännöksen avulla).
25      Kyseisen tuomion mukaan Tribunal da Relação de Lisboa totesi, että kun otetaan huomioon kokonaisarviointi, joka on tehtävä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti kaikista asiaan liittyvistä seikoista ja olosuhteista, Supremo Tribunal de Justiça ei ollut tulkinnut liikkeen luovutuksen käsitettä virheellisesti. Tribunal da Relação de Lisboa korosti muun muassa, ettei tuomio Klarenberg muuttanut kyseistä arviointia ja että kansallisella tuomioistuimella oli toimivalta ratkaista, onko tietyssä yksittäistapauksessa kyseessä liikkeen luovutus. Tribunal da Relação de Lisboa katsoi myös, että Supremo Tribunal de Justiça oli laiminlyönyt velvollisuutensa pyytää ennakkoratkaisua arvioidessaan virheellisesti, täyttyivätkö tästä velvollisuudesta vapautumisen edellytykset, mutta tämä ei ollut ilmeistä kyseiseen asiaan liittyvissä erityisissä olosuhteissa. Tribunal da Relação de Lisboa toi esille erityisesti, että Supremo Tribunal de Justiça oli ottanut huomioon kyseisten direktiivien asiaan kuuluvat säännökset sekä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön, joka koski liikkeen luovutuksen käsitettä.
26      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa tältä osin, että unionin tuomioistuin on todennut tuomiossa Köbler sekä 28.7.2016 antamassaan tuomiossa Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602), ettei kyseisissä asioissa ollut kyseessä riittävän ilmeinen unionin oikeuden rikkominen.
27      Yksittäisten työsopimusten päättymistä sekä määräaikaisten työsopimusten tekemisen ja niiden voimassaolon päättymisen edellytyksiä koskevan säännöstön hyväksymisestä 27.2.1989 annetun lain nro 64-A/89 23 §:n 3 momentin mukaisesti se, että työntekijät, joiden työsopimus on päättynyt joukkovähentämisen vuoksi, ottavat vastaan korvauksen, merkitsee irtisanomisen hyväksymistä.
28      Käytän ilmaisua, jota julkisasiamies Bobek käytti ratkaisuehdotuksessaan Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:340, 131 kohta).
29      Ks. tuomio Köbler (erityisesti 30–50 kohta).
30      Ks. erityisesti tuomio 19.11.1991, Francovich ym. (C‑6/90 ja C‑9/90, EU:C:1991:428) ja tuomio 5.3.1996, Brasserie du pêcheur ja Factortame (C‑46/93 ja C‑48/93, EU:C:1996:79).
31      Ks. tuomio Köbler (51 ja 52 kohta).
32      Ks. analogisesti sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun osalta tuomio 10.9.2019, HTTS v. neuvosto (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 34 kohta), jossa unionin tuomioistuin myönsi, että ”vaatimus unionin oikeussäännön riittävän ilmeisestä rikkomisesta perustuu – – tarpeeseen verrata keskenään yhtäältä yksityisten intressiä tulla suojelluksi toimielinten lainvastaisilta toimilta ja toisaalta harkintavaltaa, joka on annettava toimielimille, jotta niiden toimintaa ei lamaannuteta.”
33      Tuomio Köbler (53 kohta) (kursivointi tässä). Unionin tuomioistuin on toistanut tämän muissa asioissa, joissa on ollut kyse valtion vastuusta, joka johtuu asioita ylimpänä oikeusasteena käsitelleistä kansallisista tuomioistuimista. Ks. esim. tuomio 13.6.2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, 32 ja 42 kohta); tuomio 28.7.2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 24 kohta) ja tuomio 29.7.2019, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, 41 kohta).
34      Ks. tuomio Köbler (55 kohta). Vastaavia seikkoja on lueteltu myös myöhemmissä tuomioissa, jotka liittyvät valtion vastuuseen, joka johtuu asioita ylimpinä oikeusasteina käsittelevistä kansallisista tuomioistuimista. Ks. esim. tuomio 13.6.2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, 43 kohta) ja tuomio 28.7.2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 25 kohta).
35      Ks. tästä tuomio 5.3.1996, Brasserie du pêcheur ja Factortame (C‑46/93 ja C‑48/93, EU:C:1996:79, 56 kohta).
36      Ks. hyvänä esimerkkinä tästä 24.10.1998 annettu tuomio Brinkmann (C‑319/96, EU:C:1998:429, erityisesti 30–33 kohta), jossa yhteisöjen tuomioistuin ei pitänyt riittävän ilmeisenä rikkomisena tilannetta, jossa kansallinen hallintoelin oli luokitellut verotettavan tuotteen virheellisesti ja siten soveltanut verotuksen alalla annettua unionin direktiiviä virheellisesti.
37      Näin ollen on niin, että vaikka kaikki seikat luetellaan yhdessä, rikkomisen anteeksiannettavuus tai anteeksiantamattomuus vaikuttaa olevan keskeinen seikka, joka pitää sisällään muut seikat. Ks. vastaavasti julkisasiamies Léger’n ratkaisuehdotus Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, 139 kohta) ja julkisasiamies Léger’n ratkaisuehdotus Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, 71 kohta).
38      Ymmärrän tällä tavoin yhteisöjen tuomioistuimen tuomiossa Köbler (56 kohta) esittämän toteamuksen, jonka mukaan ”joka tapauksessa [unionin] oikeuden rikkominen on riittävän ilmeinen, jos kyseistä päätöstä tehtäessä on jätetty selvästi noudattamatta [unionin] tuomioistuimen asiaa koskevaa oikeuskäytäntöä”.
39      Ks. tästä ratkaisuehdotukseni Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, 46 ja 47 kohta).
40      Ennakkoratkaisun pyytämistä koskeva velvollisuus asetettiin yleisen edun mukaisesti unionin oikeuden yhtenäisyyden varmistamiseksi, joten se voidaan panna täytäntöön SEUT 258 – SEUT 260 artiklan nojalla jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevalla kanteella. Ks. esim. tuomio 4.10.2018, komissio v. Ranska (Pidätys irtaimen omaisuuden tuotosta) (C‑416/17, EU:C:2018:811) ja tuomio 14.3.2024, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta (Supreme Courtin tuomio) (C‑516/22, EU:C:2024:231).
41      Ks. tästä EFTAn tuomioistuimen vastikään 5.6.2025 antama tuomio Dartride AS v. Norjan valtio (E-25/24, 36 kohta), jossa todetaan, että ”SEUT 267 artiklan kolmannella kohdalla on siten merkitystä arvioitaessa rikkomisen ilmeisyyttä sen sijaan, että se olisi yksi vastuun olemassaolon osatekijöistä”.
42      Ks. tuomio CILFIT  (10, 13, 10 ja 16 kohta).
43      Ks. tuomio CILFIT  (13 ja 14 kohta).
44      Ks. tuomio CILFIT (16 kohta). Olen tarkastellut tuomiossa CILFIT määritettyjä kolmea tilannetta yksityiskohtaisemmin ratkaisuehdotuksessani Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, 24–35 kohta).
45      Huomautan tästä, että näkemykseni mukaan acte clair ei tarkoita sitä, että selkeää unionin säännöstä voidaan soveltaa mekaanisesti käsiteltävän asian olosuhteisiin. Se tarkoittaa pikemmin sitä, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevän tuomioistuimen on tulkittava sovellettavaa unionin oikeutta niiden tulkintasääntöjen mukaisesti, joita unionin tuomioistuin on käyttänyt (tuomiossa CILFIT määritetyt perusteet), ja ratkaistava, jääkö jonkinlaista perusteltua epäilyä siitä, että unionin tuomioistuin voisi päätyä samoja tulkintasääntöjä noudattaen toisenlaiseen lopputulokseen. Ks. tästä Petrić, D., ”How to make a unicorn or “there never was an ‘acte clair’ in EU law”: Some remarks about Case C‑561/19 Consorzio Italian Management”, Croatian Yearbook of European Law & Policy, nide 17, 2021, s. 307–328.
46      Vertaa tuomiota CILFIT (16 ja 21 kohta) tuomioon Consorzio (33, 39 ja 66 kohta).
47      Ks. tuomio Consorzio (51 kohta). Ks. lisäksi ratkaisuehdotukseni Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, erityisesti 43–61 kohta), jossa tarkastelen tällaisen velvollisuuden perusteita ja oikeusperustaa.
48      Ks. julkisasiamies Bobekin ratkaisuehdotus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, erityisesti 131–181 kohta).
49      Julkisasiamies Bobek ehdotti ratkaisuehdotuksessaan Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, 134 kohta), että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevän jäsenvaltion tuomioistuimen, on saatettava asia unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi, edellyttäen, että siinä tulee esille i) unionin oikeuden tulkintaan (eikä sen soveltamiseen) liittyvä yleinen kysymys, ii) jota voidaan objektiivisesti tarkasteltuna tulkita järkevästi useammalla kuin yhdellä tavalla ja iii) johon ei voida johtaa vastausta unionin tuomioistuimen olemassa olevasta oikeuskäytännöstä (tai jonka osalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa poiketa tästä oikeuskäytännöstä).
50      Ks. esim. Broberg, M. ja Fenger, N., ”If you love somebody set them free: On the Court of Justice’s revision of the acte clair doctrine”, Common Market Law Review, nide 59, nro 3, 2022, s. 711–738, erityisesti s. 735–736, jossa huomautetaan, että sanamuodon muuttamalla unionin tuomioistuin tuki tulkintaa, jonka mukaan SEUT 267 artiklan tarkoituksena on varmistaa yhtenäinen tulkinta eikä tuoda unionin tuomioistuin mukaan joka kerta, kun asioita ylimpänä oikeusasteena käsittelevillä tuomioistuimilla on vaikeuksia unionin oikeuden soveltamisessa.
51      Ks. esim. Cecchetti, L. ja Gallo, D., ”The unwritten exceptions to the duty to refer after Consorzio Italian Management II: “CILFIT Strategy” 2.0 and its loopholes”, Review of European Administrative Law, nide 15, nro 3, 2022, s. 29–61, erityisesti s. 52–53.
52      Esimerkiksi Broberg, M. ja Fenger, N. ehdottavat teoksessaan Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, 3. painos, Oxford University Press, Oxford, 2021, s. 216–218, että tuomio Ferreira I on esimerkki unionin oikeuden soveltamisesta.
53      Myös unionin tuomioistuimen tuomiossa Ferreira I tekemä ratkaisu voitaisiin ymmärtää unionin oikeuden soveltamiseksi, sillä unionin tuomioistuin tulkitsi liikkeen luovutuksen käsitettä kyseiseen asiaan liittyvissä erityisissä olosuhteissa (ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 17 kohta). Koska ennakkoratkaisumenettelyn tehtävänjakoa kuvataan niin, että unionin tuomioistuin tulkitsee unionin oikeutta ja kansalliset tuomioistuimet soveltavat sitä, unionin tuomioistuimen kyseisessä asiassa antamaa vastausta luonnehdittaisiin todennäköisesti kuitenkin unionin oikeuden tulkinnaksi.
54      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 19 kohta.
55      Ks. julkisasiamies Capotortin ratkaisuehdotus Cilfit ym. (283/81, EU:C:1982:267, 4 kohta; Kok. 1982, s. 3432, erityisesti s. 3435). Julkisasiamies Capotorti käytti tällaista perustelua hylätessään acte clair ‑teorian, joka ymmärrettiin siten, että jos oikeussääntö on selkeä, sitä ei ole tarpeen tulkita, vaan sitä on vain sovellettava.
56      Ratkaisuehdotuksessaan Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, 149 kohta) julkisasiamies Bobek todella myönsi tämän hankaluuden ja huomautti, ettei hän ehdottanut, että ”hankkiudutaan eroon yhdestä yksisarvisesta, jotta se korvattaisiin heti toisella”.
57      Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 295/91 kumoamisesta 11.2.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 261/2004 (EUVL 2004, L 46, s. 1).
58      Julkisasiamies Bobekin ratkaisuehdotus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, 140 kohta).
59      Ks. julkisasiamies Bobekin ratkaisuehdotus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, 140 kohta ja alaviite 115) (jossa viitataan erityisesti 22.12.2008 annettuun tuomioon Wallentin-Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771, 23 kohta)).
60      Lentokoneen ja linnun yhteentörmäyksen tiedetään nyt olevan poikkeuksellinen olosuhde, kuten unionin tuomioistuin totesi 4.5.2017 antamassaan tuomiossa Pešková ja Peška (C‑315/15, EU:C:2017:342, 26 kohta).
61      Tämä ei tarkoita sitä, etteikö unionin tuomioistuin voisi tuomioistuinpolitiikkansa mukaisesti päättää antaa yleisluonteisemman vastauksen, kun sitä pyydetään tulkitsemaan unionin oikeutta. Ks. tästä julkisasiamies Jacobsin ratkaisuehdotus Wiener SI (C‑338/95, EU:C:1997:352, erityisesti 8–21 ja 48 kohta), jossa suositellaan jälkimmäistä lähestymistapaa muun muassa silloin, kun tarkastellaan unionin tuomioistuimen antamaa liikkeen luovutuksen käsitteen tulkintaa.
62      Tuomio 5.2.1963 (26/62, EU:C:1963:1).
63      Ks. esim. tuomio 27.2.2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117).
64      Myönnän kuitenkin, että tilanne on voinut olla toinen silloin, kun tuomio CILFIT annettiin. Ks. esim. Rasmussen, H., ”The European Court’s acte clair strategy in CILFIT Or: acte clair, of course! But what does it mean?”, European Law Review, nide 40, nro 4, 2015, s. 475–489 (artikkelissa toistetaan vanhempi artikkeli, joka julkaistiin European Law Review’ssä, nide 9, 1984, s. 242–259).
65      Ks. ratkaisuehdotukseni Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, 50 kohta). Ks. myös Krommendijk, J., ”“Open sesame!”: Improving access to the ECJ by requiring national courts to reason their refusals to refer”, European Law Journal, nide 42, nro 1, 2017, s. 46–62, erityisesti s. 59 ja alaviite 104, jossa huomautetaan seuraavaa: ”Tuomion Köbler mukaista vaadetta käsittelevän kansallisen tuomioistuimen on myös helpompi tutkia, onko tuomioistuin todella täyttänyt vastuun syntymisen perusteet. Ei vaikutta kohtuuttomalta olettaa, että kun kansalliset tuomioistuimet perustelevat päätöksensä olla pyytämättä ennakkoratkaisua, niiden on helpompi välttyä joutumasta vastuuseen, koska ne eivät toimi vilpillisessä mielessä.”
66      Ks. ratkaisuehdotukseni Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, 52 ja 59 kohta).
67      Ks. tuomio Köbler (123 ja 124 kohta).
68      Ks. esim. Beltzer, R. M., ”The Transfer of Undertakings and the Importance of Taking Over Personnel – A Vicious Circle?”, International Journal of Comparative Labour Law and Industrial Relations, nide 23, nro 1, 2007, s. 139–155, erityisesti s. 141–142, jossa kirjoittaja katsoi, että vaikka unionin tuomioistuin on esittänyt muutamia tulkintaan vaikuttavia seikkoja, ”on esimerkiksi mahdollista, että kaksi tuomaria päätyy samojen tosiseikkoja koskevien tietojen perusteella toisistaan eriäviin ratkaisuihin vastatessaan siihen kysymykseen, onko kyseessä ollut yrityksen luovutus. Tällaista subjektiivista punnintaa on käytännössä mahdotonta esittää eurooppalaiselle tuomioistuimelle, sillä tuomioon Spijkers perustuvien seikkojen punnitsemisessa on kyse tosiseikaston selvittämisestä pikemmin kuin oikeudellisesta arvioinnista.”
69      Tältä osin sillä seikalla, ettei yhteisöjen tuomioistuimen muutamia päiviä ennen vuoden 2009 tuomiota antamaa tuomiota Klarenberg otettu huomioon, ei ole merkittävää vaikutusta arvioitaessa, oliko Supremo Tribunal de Justiça voinut katsoa, ettei ennakkoratkaisun pyytäminen ollut tarpeen. Kyseinen tuomio oli vain yksi useamman tuomion sarjasta, jossa selitettiin liikkeen luovutuksen käsitettä erilaisissa olosuhteissa.