62023CJ0789
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)
11 päivänä joulukuuta 2025 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Unionin kansalaisuus – SEUT 21 artiklan 1 kohta – Vapaata liikkumista ja oleskelua jäsenvaltioiden alueella koskeva oikeus – Edellytykset, jotka koskevat toisessa jäsenvaltiossa tehdyn avioehtosopimuksen merkitsemistä kansalliseen rekisteriin – Ainakin toisen puolison henkilötunnuksen mainitseminen – Rajoitus – Oikeuttamisperuste – Kansallisessa rekisterissä olevien tietojen paikkansapitävyys ja todenperäisyys – Oikeasuhteisuus
Asiassa C‑789/23 [Tatrauskė] (
i
),
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (ylin hallintotuomioistuin, Liettua) on esittänyt 20.12.2023 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 21.12.2023, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
I. J.
vastaan
”Registrų centras” VI,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja K. Jürimäe (esittelevä tuomari), unionin tuomioistuimen presidentti K. Lenaerts, joka toimii toisen jaoston puheenjohtajana, sekä tuomarit F. Schalin, M. Gavalec ja Z. Csehi,
julkisasiamies: M. Szpunar,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
Liettuan hallitus, asiamiehinään K. Dieninis ja V. Kazlauskaitė-Švenčionienė,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään E. Montaguti ja A. Steiblytė,
kuultuaan julkisasiamiehen 22.5.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 21 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat I. J. ja Registrų centras VĮ (Liettuan rekisterikeskus) ja joka koskee sitä, että viimeksi mainittu hylkäsi I. J:n tekemän hakemuksen, joka koski hänen aviovarallisuusjärjestelmäänsä liittyvien tietojen merkitsemistä kansalliseen avioehtosopimusrekisteriin.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3
SEUT 21 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Jokaisella unionin kansalaisella on oikeus vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, jollei perussopimuksissa määrätyistä tai niiden soveltamisesta annetuissa säännöksissä säädetyistä rajoituksista ja ehdoista muuta johdu.”
Liettuan oikeus
Siviilikoodeksi
4
Liettuan tasavallan siviilikoodeksin (Lietuvos Respublikos Civilinis kodeksas, jäljempänä siviilikoodeksi) 3.101 §:ssä, jonka otsikko on ”Avioehtosopimus”, säädetään seuraavaa:
”Avioehtosopimus on puolisoiden tekemä sopimus, jossa määritetään heidän varallisuusoikeudelliset oikeutensa ja velvoitteensa avioliiton aikana sekä avioeron tai asumuseron varalta.”
5
Siviilikoodeksin 3.103 §:ssä, jonka otsikko on ”Avioehtosopimuksen muoto”, säädetään seuraavaa:
”1.   Avioehtosopimus tehdään notaarin vahvistamalla asiakirjalla.
2.   Avioehtosopimus ja sen muutokset on merkittävä avioehtosopimusrekisteriin – –
3.   Avioehtosopimukseen ja sen muutoksiin voidaan vedota kolmansia vastaan vain, jos sopimus ja sen muutokset on merkitty avioehtosopimusrekisteriin. Tätä sääntöä ei sovelleta, jos kolmannet olivat oikeustoimen tekohetkellä tietoisia avioehtosopimuksesta tai sen muutoksista.”
Avioehtosopimusrekisteriin sovellettavat säännöt
6
Liettuan tasavallan hallitus hyväksyi avioehtosopimusrekisteriin sovellettavat säännöt avioehtosopimusrekisteriin sovellettavien sääntöjen hyväksymisestä 13.8.2002 annetulla Liettuan tasavallan hallituksen asetuksella nro 1284 (Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas Nr. 1284 ”Dėl Vedybų sutarčių registro nuostatų patvirtinimo”; Žin., 2002, nro 82-3523). Kyseisiä sääntöjä on muutettu, ja ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan pääasiassa sovelletaan niiden 10.9.2015 annettua versiota, sellaisena kuin se on muutettuna Liettuan tasavallan hallituksen 8.7.2020 antamalla asetuksella nro 773 (Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas Nr. 773; TAR, 2020, nro 2020-15562) (jäljempänä avioehtosopimusrekisteriin sovellettavat säännöt).
7
Avioehtosopimusrekisteriin sovellettavien sääntöjen 13 kohdassa säädetään seuraavasti:
”Rekisteriin merkitään seuraavat tiedot:
13.1. avioehtosopimukset
– –
13.3. omaisuuden ositusta koskevat seikat, sellaisina kuin ne määritetään [siviilikoodeksissa].”
8
Kyseisten sääntöjen 17 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Rekisteriin merkitään seuraavat omaisuuden ositusta koskevat tiedot:
17.1.
omaisuuden osituksen tunnistekoodi
17.2.
omaisuuden osituksen vahvistamisperuste (sopimus tai tuomioistuinratkaisu)
17.3.
omaisuuden yhteisyyteen kuuluvan omaisuuden ositusta koskevan sopimuksen (jäljempänä ositussopimus) vahvistamispäivämäärä tai kyseisen omaisuuden ositusta koskevan tuomioistuinratkaisun päivämäärä (jäljempänä omaisuuden ositusta koskeva ratkaisu)
17.4.
luonnollisten henkilöiden, jotka ovat tehneet ositussopimuksen tai joiden omaisuuden ositus perustuu tuomioistuinratkaisuun, henkilötiedot (henkilötunnus, etu- ja sukunimi; jos henkilötiedot puuttuvat väestörekisteristä, syntymäaika, etu- ja sukunimi)
– –
17.7.
sen notaarin etu- ja sukunimi ja sen notaaritoimiston nimi, joka on vahvistanut ositussopimuksen, sen muutoksen tai sen päättämisen, tai sen tuomioistuimen nimi, jotka on antanut omaisuuden ositusta koskevan ratkaisun
– –
17.9.
ositussopimuksella tai omaisuuden ositusta koskevalla ratkaisulla vahvistettu oikeudellinen järjestelmä
– –
17.12.
omaisuuden osituksen rekisteriin merkitsemisen tai rekisteristä poistamisen sekä kyseistä ositusta koskevien tietojen rekisteröinnin tai muuttamisen päivämäärä ja kellonaika.”
9
Kyseisten sääntöjen IV luku koskee oikeudellisten seikkojen ja rekisteröintiä edellyttävien asiakirjojen merkitsemistä rekisteriin. Kyseinen luku sisältää muun muassa 67 ja 68 kohdan, joiden sanamuoto on seuraava:
”67. Ulkomailla tehty avio- tai avoehtosopimus voidaan merkitä rekisteriin, kun se sisältää Liettuan tasavallan väestörekisteriä ylläpitävän elimen ainakin toiselle sopimuspuolelle antaman henkilötunnuksen.
68. Jos toinen avio- tai avopuolisoista haluaa, että rekisteriin merkitään ulkomailla vahvistettu avio- tai avoehtosopimus tai tällaiseen sopimukseen tehdyt ulkomailla vahvistetut muutokset taikka tällaisen sopimuksen päättämistä koskevat tiedot, hän voi toimittaa kyseiset tiedot henkilökohtaisesti tai valtuutetun henkilön välityksellä postitse tai sähköisesti rekisteriä ylläpitävälle elimelle tämän määrittelemien yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
10
Pääasian valittaja on unionin kansalainen, joka on merkitty Liettuan väestörekisteriin. Tämän vuoksi hänellä on kyseistä rekisteriä ylläpitävän elimen antama henkilötunnus ja henkilökortti, jossa on kyseinen tunnus.
11
Pääasian valittaja ja C. B., joka on Italian kansalainen, avioituivat vuonna 2006 Italiassa. Avioliitto merkittiin italialaisen kunnan avioliittorekisteriin. Avioliittotodistuksen otteessa on maininta siitä, että puolisot olivat valinneet omaisuuden erillisyyteen perustuvan järjestelmän.
12
Avioliitto merkittiin Liettuassa väestörekisteriin.
13
Pääasian valittaja teki 15.2.2022 rekisterikeskukseen hakemuksen, joka koski hänen aviovarallisuusjärjestelmäänsä liittyvän oikeudellisen seikan eli puolisoiden omaisuuden osituksen merkitsemistä avioehtosopimusrekisteriin.
14
Rekisterikeskus hylkäsi kyseisen hakemuksen 9.3.2022 tekemällään päätöksellä yhtäältä siksi, että luonnollisella henkilöllä ei ollut toimivaltaa toimittaa Rekisterikeskukselle tietoja, jotka koskevat puolisoiden välistä omaisuuden ositusta, minkä vuoksi asianomaista omaisuuden ositusta ei voitu merkitä avioehtosopimusrekisteriin pääasian valittajan hakemuksesta. Toisaalta se täsmensi, että pääasian valittajan esittämä avioliittotodistuksen ote voitaisiin merkitä avioehtosopimuksena avioehtosopimusrekisteriin sillä edellytyksellä, että hän esittää notaarin tai muun Italian toimivaltaisen viranomaisen vahvistaman avioliittotodistuksen lisäyksen, jossa mainitaan ainakin toisen puolison liettualainen henkilötunnus.
15
Pääasian valittaja toimitti tämän jälkeen jäljennöksen sähköpostiviestistä, josta ilmenee, että hän oli pyytänyt Italian asianomaista rekisteritoimistoa laatimaan avioliittotodistuksen jäljennöksen, jossa mainitaan hänen liettualainen henkilötunnuksensa sellaisena kuin se on hänen henkilökortissaan. Kyseinen rekisteritoimisto kieltäytyi tekemästä tätä lisäystä avioliittotodistuksen otteeseen sillä perusteella, ettei se kyennyt varmentamaan pääasian valittajan henkilötunnuksen todenperäisyyttä.
16
Pääasian valittaja nosti tämän jälkeen 9.3.2022 tehdystä päätöksestä kanteen Vilniaus apygardos administracinis teismasissa (Vilnan alueellinen hallintotuomioistuin, Liettua). Kanne hylättiin perusteettomana 29.6.2022 annetulla tuomiolla muun muassa sillä perusteella, että avioehtosopimusrekisteriin sovellettavien sääntöjen 67 kohdassa säädetyt ”ulkomailla tehdyn sopimuksen” avioehtosopimusrekisteriin merkitsemistä koskevat edellytykset eivät täyttyneet, koska avioehtosopimuksessa ei mainittu ainakin toisen sopimuspuolen liettualaista henkilötunnusta.
17
Pääasian valittaja valitti tästä tuomiosta Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasiin (ylin hallintotuomioistuin, Liettua), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
18
Kyseinen tuomioistuin toteaa aluksi, että pääasian valittaja ei todellisuudessa pyri saamaan merkityksi avioehtosopimusrekisteriin omaisuuden ositusta, johon puolisot ovat suostuneet, vaan avioehtosopimuksensa, joka on tehty muussa jäsenvaltiossa kuin Liettuan tasavallassa. Hänen oikeudellinen tilanteensa kuuluu avioehtosopimusrekisteriin sovellettavien sääntöjen 68 kohdan soveltamisalaan, sillä kyseisen kohdan sanamuodon mukaan puolisot voivat pyytää ”ulkomailla” vahvistetun avioehtosopimuksen merkitsemistä avioehtosopimusrekisteriin.
19
Se toteaa tämän osalta, että tällainen merkitseminen edellyttää sen kyseisten sääntöjen 67 kohdassa säädetyn edellytyksen täyttymistä, että asianomaisessa avioehtosopimuksessa on ainakin toisen sopimuspuolen liettualainen henkilötunnus.
20
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että pääasian valittajan avioliittotodistuksessa ei ole hänen liettualaista henkilötunnustaan siksi, että asianomainen italialainen rekisteritoimisto kieltäytyi merkitsemästä tätä tietoa, minkä vuoksi kyseisten sääntöjen 67 kohdassa säädetty edellytys ei täyty.
21
Kyseinen tuomioistuin toteaa, että tällaisesta edellytyksestä säädetään kuitenkin yksinomaan Liettuan ulkopuolella tehtyjen avioehtosopimusten osalta ja että avioehtosopimusrekisteriin sovellettavissa säännöissä ei säädetä minkäänlaisesta vaihtoehdosta, kun on kyse ”ulkomailla” tehdyn avioehtosopimuksen osapuolten tunnistamisesta.
22
Tässä asiayhteydessä kyseinen tuomioistuin pohtii sitä, voidaanko katsoa, että kansallinen säännöstö, joka on otettu käyttöön avioehtosopimusrekisteriin sovellettavilla säännöillä, voi rajoittaa kaikille unionin kansalaisille tunnustettua ja SEUT 21 artiklan 1 kohdassa määrättyä oikeutta vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella.
23
Tässä tilanteessa Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko SEUT 21 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan toisessa Euroopan unionin jäsenvaltiossa tehtyä avioehtosopimusta ei voida merkitä avioehtosopimusrekisteriin, jos avioehtosopimus ei sisällä ainakin toisen sopimuspuolen henkilötunnusta, jonka Liettuan tasavallan väestörekisteriä ylläpitävä elin on antanut, kun käsiteltävässä asiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa sen jäsenvaltion, jossa avioehtosopimus tehtiin, toimivaltaiset viranomaiset kieltäytyvät antamasta kyseisestä sopimuksesta otetta, johon on lisätty tämä henkilön tunnistetieto?”
Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
24
Liettuan hallituksen mukaan ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta. Se väittää, että avioehtosopimusrekisteriin sovellettaviin sääntöihin 1.1.2023 voimaan tulleen säännöstön hyväksymisellä tehtyjen muutosten seurauksena kyseisissä säännöissä ei enää säädetä, että ulkomailla tehdyssä avioehtosopimuksessa on sen kansalliseen avioehtosopimusrekisteriin merkitsemiseksi mainittava ainakin toisen puolison liettualainen henkilötunnus. Näin ollen ennakkoratkaisukysymyksellä ei ole merkitystä eikä unionin tuomioistuimen ole enää tarpeen lausua tästä kysymyksestä.
25
Vastauksena unionin tuomioistuimen ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle 16.10.2024 esittämään tietojensaantipyyntöön tämä totesi, että kyseisiä muutoksia ei sovelleta ajallisesti pääasiaan.
26
Kyseinen tuomioistuin täsmensi myös, että pääasian valittaja ei ollut peruuttanut tekemäänsä valitusta ja että hän ei – kyseisellä tuomioistuimella olleiden tietojen perusteella – ollut tehnyt uutta hakemusta avioehtosopimusrekisteriin merkitsemisestä kyseisten muutosten voimaantulon jälkeen. Tästä seuraa, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on edelleen lausuttava siitä, oliko 9.3.2022 tehty päätös laillinen ja perusteltavissa.
27
Unionin tuomioistuin on tältä osin toistuvasti korostanut, että SEUT 267 artiklalla luotu menettely on unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisen yhteistyön väline, jonka avulla unionin tuomioistuin esittää kansallisille tuomioistuimille ne unionin oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, joita nämä tarvitsevat ratkaistakseen käsiteltävikseen saatetut asiat, ja että ennakkoratkaisupyynnön esittämisen perusteena ei ole neuvoa-antavien lausuntojen esittäminen yleisistä tai hypoteettisista kysymyksistä vaan oikeusriidan todelliseen ratkaisemiseen erottamattomasti liittyvä tarve (ks. vastaavasti tuomio 16.12.1981, Foglia_244/80, EU:C:1981:302, 18 kohta ja tuomio 9.1.2024, G. ym. (Tuomareiden nimittäminen yleisiin tuomioistuimiin Puolassa), C‑181/21 ja C‑269/21, EU:C:2024:1, 62 kohta).
28
Kuten SEUT 267 artiklan sanamuodostakin ilmenee, pyydetyn ennakkoratkaisun on oltava tarpeen, jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi ”antaa päätöksen” käsiteltäväkseen saatetussa asiassa (tuomio 17.2.2011, Weryński, C‑283/09, EU:C:2011:85, 35 kohta ja tuomio 9.1.2024, G. ym. (Tuomareiden nimittäminen yleisiin tuomioistuimiin Puolassa), C‑181/21 ja C‑269/21, EU:C:2024:1, 63 kohta).
29
Unionin tuomioistuin on näin ollen muistuttanut, että sekä SEUT 267 artiklan sanamuodon että rakenteen perusteella ennakkoratkaisumenettely edellyttää muun muassa, että kansallisessa tuomioistuimessa todella on vireillä oikeusriita, jossa tämän on annettava ratkaisu, jossa voidaan ottaa huomioon ennakkoratkaisuasiassa annettu tuomio (ks. vastaavasti tuomio 21.4.1988, Pardini_338/85, EU:C:1988:194, 11 kohta ja tuomio 9.1.2024, G. ym. (Tuomareiden nimittäminen yleisiin tuomioistuimiin Puolassa), C‑181/21 ja C‑269/21, EU:C:2024:1, 64 kohta).
30
Käsiteltävässä asiassa tämän tuomion 25 ja 26 kohdassa olevista seikoista ilmenee, että unionin tuomioistuimen vastaus ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykseen on tarpeen siksi, että tämä voi lausua asiasta, joka siinä on edelleen vireillä.
31
Tästä seuraa, että ennakkoratkaisupyyntö voidaan ottaa tutkittavaksi.
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
32
Kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko SEUT 21 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan toisessa jäsenvaltiossa tehdyn avioehtosopimuksen merkitseminen kansalliseen avioehtosopimusrekisteriin edellyttää sitä, että kyseisessä sopimuksessa mainitaan ensin mainitun jäsenvaltion ainakin toiselle puolisolle antama henkilötunnus, vaikka tällaisesta edellytyksestä ei ole säädetty, kun on kyse mainitussa jäsenvaltiossa tehdyn avioehtosopimuksen merkitsemisestä kyseiseen rekisteriin.
33
Tämän osalta on muistutettava, että pääasian valittajalla SEUT 20 artiklan 1 kohdan nojalla oleva unionin kansalaisen asema on jäsenvaltioiden kansalaisten perustavanlaatuinen asema (ks. vastaavasti tuomio 20.9.2001, Grzelczyk, C‑184/99, EU:C:2001:458, 31 kohta; tuomio 4.10.2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, 51 kohta ja tuomio 29.4.2025, komissio v. Malta (Kansalaisuus sijoittamalla), C‑181/23, EU:C:2025:283, 92 kohta).
34
Kyseinen asema mahdollistaa sen, että samassa tilanteessa olevat jäsenvaltioiden kansalaiset saavat perussopimuksen asiallisella soveltamisalalla osakseen saman oikeudellisen kohtelun kansalaisuudestaan riippumatta, jollei tätä koskevista nimenomaisesti määrätyistä poikkeuksista muuta johdu (ks. vastaavasti tuomio 20.9.2001, Grzelczyk, C‑184/99, EU:C:2001:458, 31 kohta ja tuomio 25.7.2018, A (Vammaiselle tarkoitettu apu), C‑679/16, EU:C:2018:601, 56 kohta).
35
Unionin oikeuden asialliseen soveltamisalaan kuuluvia tilanteita ovat muun muassa tilanteet, jotka koskevat perussopimuksissa taattujen perusvapauksien, erityisesti SEUT 21 artiklassa myönnetyn vapauden liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, käyttämistä (tuomio 24.11.1998, Bickel ja Franz, C‑274/96, EU:C:1998:563, 15 ja 16 kohta sekä tuomio 25.7.2018, A (Vammaiselle tarkoitettu apu), C‑679/16, EU:C:2018:601, 57 kohta).
36
Unionin oikeuden nykytilassa avioehtosopimusrekisterien perustaminen ja niiden toimintaa koskevat säännöt kuuluvat jäsenvaltioiden toimivaltaan. Tätä toimivaltaa käyttäessään viimeksi mainittujen on kuitenkin noudatettava unionin oikeutta ja erityisesti EUT-sopimuksen määräyksiä, jotka koskevat jokaiselle unionin kansalaiselle tunnustettua oikeutta liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, tunnustamalla tätä varten henkilöiden oikeudellisen aseman, joka on toisessa jäsenvaltiossa vahvistettu tämän toisen jäsenvaltion oikeuden mukaisesti (ks. vastaavasti tuomio 2.10.2003, Garcia Avello, C‑148/02, EU:C:2003:539, 25 kohta, tuomio 14.12.2021, Stolichna obshtina, rayon Pancharevo, C‑490/20, EU:C:2021:1008, 52 kohta ja tuomio 4.10.2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, 53 kohta).
37
Käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että pääasian valittaja on unionin kansalaisena käyttänyt vapauttaan liikkua. Tätä vapautta käyttäessään hän on tehnyt Italiassa avioehtosopimuksen, jonka hän haluaa nyt merkitä Liettuan avioehtosopimusrekisteriin.
38
Rekisteriin merkitseminen on evätty sillä perusteella, että kyseisessä sopimuksessa ei ole viimeksi mainitun jäsenvaltion ainakin toiselle puolisolle antamaa henkilötunnusta.
39
Ensinnäkin on todettava, että ennakkoratkaisun esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, että ainakin toisen puolison henkilötunnuksen mainitsemista avioehtosopimuksessa koskevasta edellytyksestä säädetään yksinomaan toisessa jäsenvaltiossa tehtyjen avioehtosopimusten osalta.
40
Toiseksi on huomattava – kuten julkisasiamies lähinnä ratkaisuehdotuksensa 59, 61 ja 77 kohdassa totesi –, että virallisen asiakirjan muodosta säädetään sen jäsenvaltion lainsäädännössä, jossa kyseinen asiakirja on laadittu. Edellytyksen, joka koskee ainakin toisen puolison henkilötunnuksen mainitsemista avioehtosopimuksessa, noudattaminen riippuu siis sopimuksen tekopaikan lainsäädännössä säädetyistä muotovaatimuksista.
41
Käsiteltävässä asiassa rekisteröintijäsenvaltion eli Liettuan tasavallan kansallisessa säännöstössä tehdään erottelu yhtäältä sen alueella tehtyjen avioehtosopimusten, jotka voidaan merkitä avioehtosopimusrekisteriin ilman erityistä vaatimusta, joka koskee kyseisen jäsenvaltion antaman henkilötunnuksen mainitsemista, ja toisaalta toisessa jäsenvaltiossa tehtyjen avioehtosopimusten, joissa on oltava tällainen tunnus, välillä riippumatta sopimuksen tekopaikan lainsäädännössä säädetyistä muotovaatimuksista.
42
Tämän osalta unionin tuomioistuin on toistuvasti katsonut, että kansallinen säännöstö, jolla jonkin jäsenvaltion tietyt kansalaiset asetetaan huonompaan asemaan pelkästään siksi, että he ovat käyttäneet vapauttaan liikkua ja oleskella toisessa jäsenvaltiossa, on SEUT 21 artiklan 1 kohdassa jokaiselle unionin kansalaiselle tunnustettuja oikeuksia koskeva rajoitus (ks. vastaavasti tuomio 18.7.2006, De Cuyper, C‑406/04, EU:C:2006:491, 39 kohta ja tuomio 19.11.2020, ZW, C‑454/19, EU:C:2020:947, 30 kohta).
43
Kuten julkisasiamies lähinnä totesi ratkaisuehdotuksensa 54 kohdassa, se, ettei avioehtosopimusta voida saada merkityksi avioehtosopimusrekisteriin, vaikuttaa puolisoiden oikeusasemaan, koska sillä evätään heiltä mahdollisuus hyödyntää kansallisessa oikeudessa säädettyä toimenpidettä, jonka avulla voidaan varmistaa heidän varallisuusoikeudellisten intressiensä suojelu.
44
On siis todettava, että jäsenvaltion säännöstöllä, jonka mukaan toisessa jäsenvaltiossa tehdyn avioehtosopimuksen merkitseminen kansalliseen avioehtosopimusrekisteriin edellyttää sitä, että kyseisessä sopimuksessa mainitaan ensin mainitun jäsenvaltion ainakin toiselle puolisolle antama henkilötunnus, otetaan käyttöön erilainen kohtelu kyseisen jäsenvaltion liikkumis- ja oleskeluoikeutta käyttäneiden kansalaisten ja saman jäsenvaltion niiden kansalaisten välillä, jotka eivät ole tätä vapauttaan käyttäneet.
45
Tämä erilainen kohtelu voi vaikuttaa SEUT 21 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun unionin kansalaisten liikkumis- ja oleskeluoikeuteen ja jopa rajoittaa sitä.
46
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin kansalaisten liikkumis- ja oleskeluoikeuden rajoitus, joka ei riipu asianomaisten henkilöiden kansalaisuudesta, voi kuitenkin olla oikeutettu, jos se perustuu objektiivisiin, yleistä etua koskeviin syihin ja jos se on oikeassa suhteessa kyseessä olevalla kansallisella lainsäädännöllä hyväksyttävästi tavoiteltuun päämäärään. Toimenpide on oikeasuhteinen, kun sillä voidaan toteuttaa tavoiteltu päämäärä ja kun sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi (ks. vastaavasti tuomio 18.7.2006, De Cuyper, C‑406/04, EU:C:2006:491, 40 ja 42 kohta ja tuomio 19.11.2020, ZW, C‑454/19, EU:C:2020:947, 36 kohta).
47
Tämän osalta on todettava, että Liettuan hallitus väitti, että edellytyksellä, jonka mukaan toisessa jäsenvaltiossa tehdyssä avioehtosopimuksessa mainitaan ainakin toisen puolison henkilötunnus, pyrittiin mahdollistamaan kyseisen sopimuksen tehneiden henkilöiden tunnistaminen sekä varmistamaan avioehtosopimusrekisterissä olevien tietojen paikkansapitävyys ja todenperäisyys. Se täsmensi tämän osalta, että kyseinen edellytys perustui siihen, että luonnolliset henkilöt itse saattoivat toimittaa toisessa jäsenvaltiossa tehtyä avioehtosopimusta koskevat tiedot, kun taas Liettuassa tehtyjä avioehtosopimuksia koskevat tiedot saattoi toimittaa vain avioehtosopimuksen vahvistanut notaari tai tuomioistuin erityisohjelmistoa käyttäen.
48
Kuten julkisasiamies lähinnä ratkaisuehdotuksensa 46, 65 ja 66 kohdassa totesi, avioehtosopimusrekistereillä taataan niiden sisältämien tietojen paikkansapitävyys ja todenperäisyys, millä täten myötävaikutetaan oikeusvarmuuden varmistamiseen rekistereillä luodun julkisuuden kautta, joten voidaan katsoa, että kyseisten rekisterien perustaminen perustuu yleisen edun mukaisiin objektiivisiin seikkoihin, joilla voidaan oikeuttaa rajoitus, joka kohdistuu kullekin unionin kansalaiselle SEUT 21 artiklan 1 kohdassa tunnustettuun oikeuteen vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella.
49
Näin ollen sikäli kuin henkilötunnus on tieto, jolla varmistetaan luonnollisten henkilöiden asianmukainen tunnistaminen, vaatimus siitä, että toisessa jäsenvaltiossa tehdyssä avioehtosopimuksessa, jonka luonnolliset henkilöt itse toimittavat avioehtosopimusrekisteriin, on oltava kyseinen henkilötunnus, soveltuu pääasiassa kyseessä olevalla kansallisella säännöstöllä tavoitellun päämäärän saavuttamiseen eli sen varmistamiseen, että kyseisessä rekisterissä olevat tiedot ovat paikkansapitäviä ja todenperäisiä.
50
Kun sen sijaan on kyse tämän edellytyksen välttämättömyydestä, on huomattava – kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 74 kohdassa –, että henkilötunnus ei ole ainoa tieto, jolla voidaan varmistaa sellaisen henkilön asianmukainen tunnistaminen, joka haluaa saada merkittyä avioehtosopimuksensa avioehtosopimusrekisteriin. Muilla kyseisessä sopimuksessa olevilla tiedoilla, joihin kuuluvat kyseisen henkilön etu- ja sukunimi, syntymäaika ja ‑paikka sekä mahdollisesti avioehtosopimuksen tekemisen yhteydessä esitetyn asiakirjan numero, voidaan varmistaa kyseisessä rekisterissä olevien tietojen paikkansapitävyys ja todenperäisyys, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin tarkistettava.
51
Tässä tapauksessa edellytyksen, jonka mukaan toisessa jäsenvaltiossa tehdyssä avioehtosopimuksessa on oltava ainakin toisen puolison henkilötunnus, on katsottava ylittävän sen, mikä on välttämätöntä tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi.
52
Edellä esitetty huomioiden esitettyyn kysymykseen on vastattava, että SEUT 21 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan toisessa jäsenvaltiossa tehdyn avioehtosopimuksen merkitseminen kansalliseen avioehtosopimusrekisteriin edellyttää sitä, että kyseisessä sopimuksessa mainitaan ensin mainitun jäsenvaltion ainakin toiselle puolisolle antama henkilötunnus, vaikka tällaista edellytystä ei ole, kun on kyse mainitussa jäsenvaltiossa tehdyn avioehtosopimuksen merkitsemisestä kyseiseen rekisteriin, ja vaikka kyseisessä sopimuksessa olevilla tiedoilla voidaan tunnistaa sen tehneet henkilöt.
Oikeudenkäyntikulut
53
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
SEUT 21 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan toisessa jäsenvaltiossa tehdyn avioehtosopimuksen merkitseminen kansalliseen avioehtosopimusrekisteriin edellyttää sitä, että kyseisessä sopimuksessa mainitaan ensin mainitun jäsenvaltion ainakin toiselle puolisolle antama henkilötunnus, vaikka tällaista edellytystä ei ole, kun on kyse mainitussa jäsenvaltiossa tehdyn avioehtosopimuksen merkitsemisestä kyseiseen rekisteriin, ja vaikka kyseisessä sopimuksessa olevilla tiedoilla voidaan tunnistaa sen tehneet henkilöt.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: liettua.
(
i
)	Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.