62007CC0198
GENERALINIO ADVOKATO
YVES BOT IŠVADA,
pateikta 2008 m. spalio 16 d. (
1
)
Byla C-198/07 P
Donal Gordon
prieš
Europos Bendrijų Komisiją
„Apeliacinis skundas — Tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita — Ieškinys dėl panaikinimo — Suinteresuotumas pareikšti ieškinį — Pareigūnas, pripažintas kenčiančiu nuo visiško nuolatinio invalidumo“
1.
Pagrindinis klausimas, keliamas šiame apeliaciniame skunde, ar pareigūnas nepraranda suinteresuotumo ginčyti vertinimo ataskaitą, jei po ieškinio dėl šios ataskaitos pareiškimo jis pripažįstamas kenčiančiu nuo visiško nuolatinio invalidumo.
2.
Savo 2007 m. vasario 7 d. Sprendime Gordon prieš Komisiją (
2
) Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismas, pritardamas Europos Bendrijų Komisijos argumentams šiuo klausimu, nusprendė, kad toks pareigūnas nebėra suinteresuotas pareikšti ieškinį ir kad jo ieškinys turi būti pripažintas nepriimtinu.
3.
Pirmosios instancijos teismas pagrindė šį požiūrį teismų praktika, pagal kurią pareigūnas yra suinteresuotas pareikšti ieškinį dėl vertinimo ataskaitos tik jei jis tęsia savo karjerą, t. y. kol galutinai nutraukia tarnybą. Jis nurodė, kad pareigūnas, kuriam pripažintas visiškas nuolatinis invalidumas, pagal taikytinus teisės aktus yra išleidžiamas į pensiją ir turi būti laikoma, jog šis pareigūnas galutinai nutraukia savo tarnybą, nors atitinkamu atveju jis gali būti vėl įdarbintas, jei tai leidžia jo sveikatos būklė. Pirmosios instancijos teismo teigimu, vien šios galimybės nepakanka įrodyti, kad į tokią padėtį patekęs pareigūnas turi atsiradusį ir tuo metu egzistuojantį suinteresuotumą pareikšti ieškinį dėl savo vertinimo ataskaitos.
4.
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas taip pat atmetė kaip nepriimtiną apelianto prašymą atlyginti žalą.
5.
Šioje išvadoje visų pirma išdėstysiu priežastis, dėl kurių, mano nuomone, yra klaidinga teismų praktika, pagal kurią pareigūnas nebėra suinteresuotas pareikšti ieškinį dėl vertinimo ataskaitos, jei jis galutinai nutraukė savo tarnybą.
6.
Toliau teigsiu, kad net darant prielaidą, jog ši teismų praktika yra pagrįsta, ji netaikytina tuo atveju, kai pareigūnui pripažįstamas visiškas nuolatinis invalidumas, nes toks pareigūnas gali būti vėl įdarbintas eiti savo pareigas. Pasiūlysiu Teisingumo Teismui pripažinti, kad toks pareigūnas iš tikrųjų turi atsiradusį ir tuo metu egzistuojantį suinteresuotumą ginčyti savo vertinimo ataskaitą.
7.
Tuo remdamasis padarysiu išvadą, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą ir skundžiamas sprendimas turi būti panaikintas tiek, kiek jame pareiškiama, jog nėra reikalo priimti sprendimą dėl ieškinio dėl panaikinimo.
8.
Paskui nurodysiu, kad skundžiamas sprendimas turi būti patvirtintas tiek, kiek jame atmetamas kaip nepriimtinas ieškinys dėl žalos atlyginimo.
9.
Galiausiai pasiūlysiu Teisingumo Teismui priimti sprendimą dėl prašymo dėl panaikinimo, kurį pateikė apeliantas, ir nurodysiu priežastis, dėl kurių, mano nuomone, jis turi būti paskelbtas pagrįstu.
I — Teisės aktai
10.
Šiai bylai svarbūs teisės aktai apima nuostatas, susijusias su pareigūnų vertinimu, ir nuostatas, susijusias su pareigūnų, kuriems pripažintas invalidumas, padėtimi.
A — Nuostatos, susijusios su pareigūnų vertinimu
11.
Nuostatos, susijusios su pareigūnų vertinimu, skundžiamame sprendime buvo apibūdintos taip, kaip pateikiama toliau.
12.
Pagal Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų (
3
) 43 straipsnio redakciją, taikytiną šioje byloje, apie kiekvieno pareigūno, išskyrus A 1 ir A 2 kategorijų pareigūnus, gebėjimus, naudingumą ir elgesį tarnyboje aprašoma periodinėje ataskaitoje, rengiamoje ne rečiau kaip kartą per dvejus metus, kaip pagal šių nuostatų 110 straipsnį numatė kiekviena institucija.
13.
2002 m. balandžio 26 d. Komisija priėmė sprendimą dėl Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 straipsnio bendrųjų įgyvendinimo nuostatų (
4
). Taip buvo įvesta nauja vertinimo sistema.
14.
Pagal 43 BĮN 4 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą pereinamojo laikotarpio taisyklę per pirmąjį vertinimo pagal naują sistemą laikotarpį 43 BĮN 6 straipsnyje numatyta tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita (
5
) apima laikotarpį nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 dienos.
15.
Vertinimo ir pareigų paaukštinimo laikotarpiai yra susiję tiek, kiek pagal 2002 m. balandžio 26 d. Komisijos priimtas Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnio bendrųjų įgyvendinimo nuostatų 5 straipsnio 3 dalį iš principo pareigūno pareigos yra paaukštinamos, kai suma, kurią sudaro nuopelnų balai, atitinkantys skaičiais išreikštą vertinimą tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitoje, ir pirmenybės balai, suteikti per paaukštinimo procedūrą bei sukaupti per vieną ar kelis vertinimo laikotarpius, viršija „pareigoms paaukštinti nustatytą ribą“.
16.
Šiomis aplinkybėmis Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnio bendrųjų įgyvendinimo nuostatų 6 straipsnio 1 dalyje yra nustatyta, kad generalinių direktoratų, kurių tam tikro lygio nuopelnų balų vidurkis daugiau kaip vienu balu viršija Komisijos nustatytą vidurkį, pirmenybės balų kvota mažinama tiksliu viršijimo dydžiu, nebent generaliniai direktoratai teisėtai pagrįstų šį viršijimą.
17.
2002 m. gruodžio 3 d. Komisijos komunikate „Personalo vertinimo 2001–2002 m. (pereinamasis laikotarpis) gairės“ (
6
), paskelbtame Administracinių pranešimų Nr. 99-2002, generaliniai direktoratai raginami vertinti savo personalą laikantis 14 balų iš 20 vidurkio ir primenama, kad generalinis direktoratas, kurio tam tikro lygio vidurkis didesnis kaip 15, yra baudžiamas sumažinant turimų pirmenybės balų skaičių, nebent šis generalinis direktoratas pagrįstų šį viršijimą.
B — Nuostatos, susijusios su pareigūnų, kuriems pripažintas invalidumas, padėtimi
18.
Pareigūnų tarnybos nuostatų 53 straipsnyje nustatyta:
„Pareigūnas, kuriam Invalidumo komitetas nusprendžia taikyti [Pareigūnų tarnybos nuostatų] 78 straipsnio nuostatas, iš karto atsistatydina paskutinę mėnesio, kurį paskyrimų tarnyba( (
7
)) jį pripažįsta pareigūnu, nuolat negalinčiu atlikti savo pareigų, dieną.“
19.
Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnyje nustatyta:
„Jei dėl visiško nuolatinio invalidumo pareigūnas negali atlikti savo pareigybę atitinkančių pareigų, jis turi teisę gauti invalidumo pašalpą [Pareigūnų tarnybos nuostatų] VIII priedo 13–16 straipsniuose numatyta tvarka.
<…>“
20.
Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 13–16 straipsniai yra suformuluoti taip:
„13 straipsnis
Atsižvelgiant į 1 straipsnio 1 dalį, 65 metų nesulaukęs pareigūnas, kuris bet kuriuo metu per laikotarpį, kuriuo jis įgyja teisę į pensiją, Invalidumo komiteto sprendimu buvo pripažintas kenčiančiu nuo visiško nuolatinio invalidumo, neleidžiančio atlikti jo pareigybę atitinkančių pareigų, ir kuris dėl to yra priverstas nutraukti tarnybą Bendrijose, turi teisę, kol toks invalidumas egzistuoja, į invalidumo pašalpą, kaip numatyta Tarnybos nuostatų 78 straipsnyje.
<…>
14 straipsnis
Teisė gauti invalidumo pašalpą taikoma nuo pirmos kalendorinio mėnesio, einančio po pareigūno atsistatydinimo pagal Tarnybos nuostatų 53 straipsnį, dienos.
Kai buvęs pareigūnas nebeatitinka pašalpai mokėti keliamų reikalavimų, jis turi būti vėl įdarbintas į pirmą jo karjeros lygį atitinkančią pareigybę, atsilaisvinusią jo tarnybos kategorijoje, su sąlyga, kad tenkina šiai pareigybei keliamus reikalavimus. Jei jis atsisako siūlomos pareigybės, jis išsaugo teisę į pakartotinį įdarbinimą, kai atsiranda kita jo karjeros lygį atitinkanti laisva pareigybė jo tarnybos kategorijoje, su sąlyga, kad tenkina šiai pareigybei keliamus reikalavimus; jei jis atsisako antrą kartą, iš jo gali būti pareikalauta atsistatydinti; <…>
15 straipsnis
Kai invalidumo pašalpą gauna 60 metų amžiaus nesulaukęs pareigūnas, institucija gali reikalauti reguliaraus jo medicininio tikrinimo, kad įsitikintų, jog jis ir toliau atitinka pašalpai mokėti keliamus reikalavimus.
16 straipsnis
Jeigu buvęs ir invalidumo pašalpą gaunantis pareigūnas iš naujo priimamas į savo ankstesnį darbą arba į kitą Bendrijos instituciją, apskaičiuojant jo senatvės pensiją atsižvelgiama į laikotarpį, per kurį jis gavo invalidumo pašalpą, neatsižvelgiant į jo nesumokėtas įmokas.“
II — Faktinės aplinkybės
21.
Susijusios faktinės aplinkybės skundžiamame sprendime apibūdintos taip, kaip nurodyta toliau.
22.
Pareikšdamas ieškinį ieškovas, LA 5 lygio pareigūnas, dirbo Komisijos Vertimų generaliniame direktorate.
23.
2003 m. kovo 11 d. vakarą ieškovas gavo savo 2001 m. liepos 1 d.– 2002 m. gruodžio 31 d. laikotarpio tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitą. 2003 m. kovo 12 d. rytą jis ataskaitos tvirtintoją informavo apie pageidavimą susitikti pokalbio pagal 43 BĮN 7 straipsnio 5 dalį. Paskui, antroje dienos pusėje, jis išėjo atostogų dviem su puse dienos. Tą pačią dieną ataskaitos tvirtintojas, pažymėjęs, kad „buvo neįmanoma surengti (apelianto prašomo pokalbio), nes suinteresuotasis pareigūnas išėjo atostogų nuo 2003 m. (kovo) 12 d. antros dienos pusės, minėtą ataskaitą patvirtino“.
24.
2003 m. kovo 25 d. ieškovas kalbėjosi su ataskaitos tvirtintoju. Tą pačią dieną apelianto prašymu buvo kreiptasi į Jungtinį vertinimo komitetą (
8
). 2003 m. balandžio 11 d. JVK pateikė savo nuomonę. Šioje nuomonėje nurodyta, kad „(JVK) konstatavo, jog oficialus pokalbis neįvyko, ir <…> apeliaciniam vertintojui rekomendavo nurodyti ataskaitos tvirtintojui surengti šį oficialų pokalbį“. Ieškovas su ataskaitos tvirtintoju susitiko pokalbio ir 2003 m. balandžio 14 dieną.
25.
2003 m. balandžio 25 d. ieškovas susitiko su apeliaciniu vertintoju pokalbio. 2003 m. balandžio 28 d. apeliacinis vertintojas priėmė sprendimą. Jis patvirtino nagrinėjamą tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitą pažymėdamas, pirma, kad „buvo patikslinta, jog (ieškovas) (2003) m. kovo 12 d. prašė oficialaus pokalbio, bet šis pokalbis neįvyko, nes suinteresuotasis pareigūnas paprašė atostogų <…>, ir reikėjo laikytis pirminės galutinės ataskaitos parengimo datos – (2003 m. kovo 15 d.)“, ir, antra, kad „vėliau, 2003 m. kovo 25 d. ir 2003 m. balandžio 14 d., įvyko du pokalbiai su ataskaitos tvirtintoju“. Tos pačios dienos rašte apeliacinis vertintojas pranešė apie savo sprendimą JVK pirmininkui. Šiame rašte jis nurodė priežastis, dėl kurių apelianto prašomas oficialus pokalbis negalėjo būti surengtas, ir pridūrė, kad „ataskaitos tvirtintojo pastabos buvo išdėstytos <…> atsižvelgiant į šias aplinkybes, suinteresuotojo pareigūno nurodytas priežastis ir išklausius tiesioginį viršininką. Be to, jis pažymėjo, kad „su ataskaitos tvirtintoju buvo organizuoti du oficialūs pokalbiai 2003 m. kovo 25 d. <…> ir 2003 m. balandžio 14 d.““
26.
2003 m. liepos 25 d. ieškovas, vadovaudamasis Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsniu, padavė skundą dėl 2003 m. balandžio 28 d. Sprendimo, patvirtinančio jo tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitą. Šį skundą PT atmetė 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimu (
9
), apie kurį apeliantui buvo pranešta 2004 m. vasario 2 dieną.
27.
2005 m. vasario 1 d. Invalidumo komitetui pateikus išvadą, kurioje buvo konstatuota, kad ieškovas „kenčia nuo visiško nuolatinio invalidumo, dėl kurio jis nebegali vykdyti jo pareigybę atitinkančių pareigų“, PT 2005 m. vasario 15 d. Sprendimu nusprendė „išleisti (apeliantą) į pensiją ir jam skirti invalidumo pašalpą pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnio (trečiosios) pastraipos nuostatas <…>“. Šis sprendimas įsigaliojo 2005 m. vasario 28 dieną.
III — Procesas Pirmosios instancijos teisme ir šalių reikalavimai
28.
Apeliantas pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo ir žalos atlyginimo, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2004 m. gegužės 7 dieną.
29.
2005 m. kovo 1 d. Komisija paprašė Pirmosios instancijos teismo nuspręsti, kad nereikia priimti sprendimo dėl ieškinio dėl panaikinimo, nes apeliantas buvo išleistas į pensiją dėl visiško nuolatinio invalidumo. Ji taip pat ginčijo ieškinio dėl žalos atlyginimo priimtinumą. 2005 m. balandžio 6 d. apeliantas pateikė savo pastabas dėl šio prašymo.
30.
2005 m. birželio 10 d. Pirmosios instancijos teismo nutartimi prašymas dėl nereikalingumo priimti sprendimą buvo pridėtas prie bylos nagrinėjimo iš esmės, o klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimas atidėtas.
31.
2005 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu apeliantas paprašė Pirmosios instancijos teismo atnaujinti rašytinę proceso dalį arba priimti naujus įrodymus. Komisija nepateikė pastabų dėl šio prašymo. Pastabos ir įrodymai, kuriuos apeliantas pateikė pagrįsdamas savo ieškinį, buvo laikinai pridėti prie bylos ir buvo atidėtas sprendimo dėl priimtinumo priėmimas.
32.
Šalys buvo išklausytos ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo klausimus 2006 m. gegužės 31 d. įvykusiame posėdyje. Komisija taip pat pateikė dokumentus, kurių buvo prašoma.
33.
Šiame etape prieš užbaigiant žodinę proceso dalį buvo nuspręsta leisti apeliantui pateikti pastabas dėl puslapių, jo išverstų per ginčijamoje tarnybinės veiklos ataskaitoje nurodytą laikotarpį, skaičiaus. Per nustatytą terminą apeliantas pateikė savo pastabas, o 2006 m. birželio 14 d. Komisija pateikė savo pastabas dėl šio atsakymo.
34.
2006 m. birželio 20 d. Pirmosios instancijos teismo trečiosios kolegijos pirmininko sprendimu buvo baigta žodinė proceso dalis.
IV — Skundžiamas sprendimas
35.
Pirmosios instancijos teismas priėmė sprendimą dėl reikalavimų dėl panaikinimo, reikalavimų atlyginti žalą, galiausiai – dėl prašymų taikyti apelianto nurodytas proceso organizavimo priemones.
A — Dėl reikalavimų dėl panaikinimo
36.
Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad nėra reikalo priimti sprendimo dėl reikalavimų dėl panaikinimo, remdamasis šiais motyvais:
„27
Primintina, pirma, kad nors suinteresuotumas pareikšti ieškinį, nuo ko priklauso, ar ieškinys yra priimtinas, vertinamas jį pareiškus( (
10
)), vis dėlto tai Pirmosios instancijos teismui nekliudo konstatuoti, kad nebėra reikalo nagrinėti ieškinį, kai ieškovas, iš pradžių buvęs suinteresuotas jį pareikšti, prarado bet kokį individualų suinteresuotumą panaikinti ginčijamą sprendimą dėl po ieškinio pareiškimo įvykusio įvykio. Iš tiesų, kad ieškovas galėtų ir toliau palaikyti pareikštą ieškinį dėl sprendimo panaikinimo, reikia, kad jis neprarastų individualaus suinteresuotumo panaikinti ginčijamą sprendimą( (
11
)). Be to, pagal nusistovėjusią teismų praktiką ieškovas privalo pagrįsti atsiradusį bei tuo metu egzistuojantį suinteresuotumą panaikinti ginčijamą aktą, ir jei suinteresuotumas, kuriuo jis remiasi, susijęs su būsima teisine padėtimi, jis turi įrodyti, kad šios padėties atžvilgiu kylanti grėsmė jau yra reali ( (
12
)).
28
Antra, kalbant apie ieškinį dėl tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos panaikinimo, primintina, kad tokia ataskaita yra vidaus dokumentas, kuriuo visų pirma siekiama užtikrinti, jog administracija gautų periodinę informaciją apie pareigūnų tarnybos užduočių vykdymą( (
13
)), todėl ji yra labai svarbi pareigūno karjeros raidai, ypač kiek tai susiję su jo perkėlimu ir pareigų paaukštinimu. Iš to matyti, kad tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita iš esmės daro poveikį vertinamo pareigūno interesams tik tuomet, jeigu jis tęsia savo karjerą, t. y. kol jis galutinai nutraukia tarnybą. Nutraukęs tarnybą pareigūnas nebėra suinteresuotas pareikšti arba palaikyti ieškinį dėl jo tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos, nebent jis įrodytų, kad yra išimtinė aplinkybė, pagrindžianti individualų ir egzistuojantį suinteresuotumą panaikinti sprendimą( (
14
)).
29
Šioje byloje Komisija teigia, kad ieškovas, kuris buvo išleistas į pensiją dėl visiško nuolatinio invalidumo pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnį, galutinai nutraukė tarnybą ir pagal minėtą teismų praktiką prarado suinteresuotumą palaikyti savo pareikštą ieškinį. Tačiau ieškovas mano, kad minėta teismų praktika netaikytina šioje byloje dėl dviejų priežasčių. Pirma, jis galutinai nenutraukė tarnybos, nes pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 14 straipsnį galėjo būti vėl įdarbintas tarnyboje, jeigu tai leistų jo sveikatos būklė. Antra, jo išėjimas į pensiją buvo privalomas ir įvyko po to, kai buvo pareikštas šis ieškinys. Jis mano, kad tokiomis aplinkybėmis jo teisė į teisminę gynybą turi būti svarbesnė už kitus argumentus ir turi jam leisti reikalauti teismo sprendimo dėl ginčijamos tarnybinės veiklos ataskaitos teisėtumo. Todėl jis mano, kad tebėra individualiai suinteresuotas panaikinti minėtą tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitą.
30
Kalbant apie, pirma, galutinį tarnybos nutraukimą išėjus į pensiją dėl visiško nuolatinio invalidumo, pažymėtina, kad net jei Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 14 straipsnyje numatyta galimybė pareigūnui, kuriam mokama invalidumo pašalpa, būti vėl įdarbintam, teisės aktų leidėjas, įtvirtindamas visiško nuolatinio invalidumo sąvoką, ją suprato kaip nutraukiančią aptariamo pareigūno karjerą. Todėl Pareigūnų tarnybos nuostatų 53 straipsnyje nustatyta, kad „pareigūnas, kurį Invalidumo komitetas pripažino atitinkančiu 78 straipsnyje nustatytas sąlygas, atsistatydina paskutinę mėnesio, kurį [PT] jį pripažįsta pareigūnu, nuolatos negalinčiu vykdyti savo pareigų, dieną“. Savo ruožtu Pareigūnų tarnybos nuostatų 47 straipsnyje prie išvardijamų galutinio tarnybos nutraukimo priežasčių numatyti ir visi išėjimo į pensiją atvejai, įskaitant atvejį dėl visiško nuolatinio invalidumo. Minėtą invalidumą, kiek tai susiję su tuo, ar tarnyba nutraukiama galutinai, ar ne, teisės aktų leidėjas vertina vienodai kaip ir kitus tarnybos nutraukimo atvejus, kurių galutinis pobūdis nekelia abejonių, kaip antai atstatydinimas, atleidimas iš tarnybos dėl nekompetencijos arba atšaukimas iš pareigų.
31
Iš to aišku, kad pagal Pareigūnų tarnybos nuostatuose nustatytą sistemą išėjimas į pensiją dėl visiško nuolatinio invalidumo 53 ir 78 straipsnių prasme laikomas iš esmės galutinai nutraukiančiu pareigūno karjerą. Todėl jis skiriasi nuo Pareigūnų tarnybos nuostatų 59 straipsnyje nustatytų laikinojo nedarbingumo atostogų, kurios nedaro poveikio pareigūno, laikinai negalinčio vykdyti pareigų, karjeros tęstinumui.
32
Pirmosios instancijos teismas mano, kad pagal minėtą teismų praktiką ieškovo išėjimas į pensiją pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnį daro įtaką jo suinteresuotumui reikalauti ginčijamos tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos panaikinimo, nes jo karjera institucijoje buvo iš esmės galutinai nutraukta.
33
Šios išvados nepaneigia ieškovo argumentas, susijęs su tuo, kad jis gali būti vėl įdarbintas tarnyboje pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 14 straipsnį. Iš tiesų primintina, jog ieškovas turi pagrįsti savo atsiradusį ir tuo metu egzistuojantį suinteresuotumą, kad būtų panaikintas ginčijamas aktas, ir, jei jo nurodomas suinteresuotumas susijęs su būsima teisine padėtimi, jis turi įrodyti, kad šios padėties atžvilgiu kylanti grėsmė jau yra reali. Tačiau reikia pažymėti, jog tai, kad ieškovas bus vėl įdarbintas Komisijos tarnyboje, tėra galimybė, kuri šiuo metu mažai tikėtina. Taigi šis suinteresuotumas yra tik hipotetinis, todėl jo nepakanka konstatuoti, kad nepanaikinus ginčijamos tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos būtų paveikta ieškovo teisinė padėtis( (
15
)).
34
Antra, kalbant apie tai, kad ieškovo išėjimas į pensiją buvo privalomas ir tai įvyko jau pareiškus šį ieškinį, pažymėtina, pirma, kad Pirmosios instancijos teismas jau buvo nusprendęs, jog pareigūnas, po ieškinio pareiškimo galutinai nutraukęs tarnybą atleidus dėl nekompetencijos arba teismo tvarka galutinai atšauktas iš pareigų, nėra suinteresuotas panaikinti jo tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos( (
16
)). Iš teismų praktikos matyti, kad nesvarbu, ar tarnyba buvo nutraukta savanoriškai, – tai neturi reikšmės vertinant suinteresuotumą pareikšti ieškinį. Antra, kalbant apie išėjimo į pensiją momentą, atsižvelgiant į ieškinio pareiškimo datą, pažymėtina, kad iš 27 punkte minėtos teismų praktikos aišku, jog tai, kad suinteresuotumas pareikšti ieškinį išnyko pareiškus ieškinį, nekliudo Pirmosios instancijos teismui konstatuoti, kad nebėra reikalo priimti sprendimą( (
17
)).
35
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, pažymėtina, kad ieškovo prašomas nagrinėjamos tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos dalinis pakeitimas iš esmės jo karjeroje, kuri baigėsi 2005 m. vasario 28 d., nieko nepakeistų. Ieškovas turi įrodyti, kad yra išimtinė aplinkybė, dėl kurios išlieka individualus ir egzistuojantis suinteresuotumas pareikšti ieškinį dėl panaikinimo( (
18
)).
36
Pažymėtina, kad ieškovas, ginčydamas galutinį tarnybos nutraukimą, nesiremia jokia išimtine aplinkybe minėtos nutarties N prieš Komisiją prasme. Atvirkščiai, jis teigia, jog jo suinteresuotumą prašyti panaikinti ginčijamą tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitą reikia pripažinti, kad būtų užtikrinta jo teisė į veiksmingą teisminę gynybą.
37
Šiuo klausimu pakanka nurodyti, kad teisė į veiksmingą teisminę gynybą apima teisę kreiptis į teismą tik dėl Bendrijos teisės aktų, kurie yra laikomi ieškovo nenaudai priimtais aktais, nes daro poveikį jo interesams( (
19
)). Todėl šioje byloje reikia pripažinti, kad, išleidus į pensiją, nei ginčijamas sprendimas, nei ginčijama tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita nėra ieškovo nenaudai priimti aktai, nes jis nebuvo vėl įdarbintas tarnyboje. Iš to išplaukia, kad nesant reikalo šioje stadijoje priimti sprendimą dėl ieškovo argumento, jei jis būtų keliamas grindžiant galimą ieškinį, svarbos tuo atveju, jei ieškovas būtų vėl įdarbintas tarnyboje, pažymėtina, jog teisė į veiksmingą teisminę gynybą negali jam suteikti teisės reikalauti, kad Pirmosios instancijos teismas išnagrinėtų šį ieškinį dėl panaikinimo.
38
Iš visų argumentų matyti, kad ieškovas neįrodė atsiradusio bei tuo metu egzistavusio suinteresuotumo pareikšti ieškinį. Todėl nėra reikalo nagrinėti sprendimą dėl reikalavimo panaikinti nagrinėjamą tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitą.
39
Kalbant apie reikalavimus, kad Pirmosios instancijos teismas pripažintų 43 BĮN ir pereinamojo laikotarpio gaires arba šiuo metu galiojančias nuostatas neteisėtomis, pažymėtina, kad, kaip nurodė pats ieškovas, tai yra prieštaravimai dėl teisėtumo, iškelti ieškinyje dėl panaikinimo. Todėl šiuo klausimu nereikia priimti sprendimo.“
B — Dėl reikalavimo atlyginti žalą
37.
Pirmosios instancijos teismas atmetė kaip nepriimtiną ieškinį dėl žalos atlyginimo remdamasis šiais motyvais:
„42
Pažymėtina, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį, kuris taikomas Pirmosios instancijos teismo procese pagal šio statuto 53 straipsnio pirmąją pastraipą, ir Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą kiekviename ieškinyje turi būti nurodomas ginčo dalykas bei pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Siekiant įvykdyti šiuos reikalavimus, ieškinyje dėl Bendrijos institucijų tariamai padarytos žalos atlyginimo turi būti pateikti įrodymai, leidžiantys nustatyti institucijų veiksmus, kuriais ieškovas kaltina, ir priežastis, dėl kurių, jo teigimu, yra priežastinis šių veiksmų ir jo tariamai patirtos žalos ryšys, taip pat šios patirtos žalos pobūdis ir dydis. Atvirkščiai, jeigu prašymas atlyginti tariamai patirtą žalą nėra pakankamai aiškus, kaip reikalaujama, jis turi būti laikomas nepriimtinu( (
20
)).
43
Šioje byloje ieškovas tik reikalavo atlyginti nuostolius, kad būtų atlyginta jo karjerai, sveikatai ir gerovei padaryta žala, tačiau nenurodė sumos ir pakankamai tiksliai neišvardijo aplinkybių, leidžiančių nustatyti žalos dydį. Iš tiesų jis ieškinyje nenurodė kitos informacijos nei ta, kad „akivaizdi vertinimo klaida ir ataskaitos tvirtintojo piktnaudžiavimas įgaliojimais padarė didelę žalą ieškovo karjeros perspektyvoms“ ir kad „dėl šios padėties, be karjeros perspektyvoms padarytos žalos, buvo padaryta žala jo dvasinei būklei ir sveikatai“.
44
Nors Pirmosios instancijos teismas jau buvo pripažinęs, kad išimtinėmis aplinkybėmis nėra būtina ieškinyje nurodyti tikslios žalos apimties ir apibrėžti prašomos atlyginti žalos dydžio( (
21
)), vis dėlto šioje byloje pažymėtina, kad ieškovas šių aplinkybių neįrodė ir net jomis nesirėmė( (
22
)).
45
Be to, kalbant apie neturtinę žalą, pažymėtina, jog ieškovas ne tik visiškai neįvertino šios žalos, bet ir nesuteikė Pirmosios instancijos teismui galimybės įvertinti jos dydį ir pobūdį. Tačiau, neatsižvelgiant į tai, ar būtų prašoma simbolinio, ar realaus neturtinės žalos atlyginimo, ieškovas turi nurodyti tariamos neturtinės žalos, sukeltos Komisijos veiksmų, kurių atlikimu ji kaltinama, pobūdį, paskui bent jau apytiksliai įvertinti visą jam padarytos žalos dydį( (
23
)).“
C — Dėl ieškovo prašymo taikyti proceso organizavimo priemones
38.
Remdamasis nurodytais motyvais, Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, jog ieškovo prašymai, kad Komisija pateiktų dokumentą, kuriame būtų JVK posėdžių protokolas, dvi palankiausias jo skyriuje dirbančių pareigūnų 2001–2002 m. laikotarpio tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitas ir dvi nepalankiausias tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitas bei dokumentą, kuriame būtų išdėstytos oficialios vertimo skyrių kiekybinės normos nagrinėjamu laikotarpiu, neturi jokios reikšmės sprendžiant bylą.
V — Apeliacinis skundas
39.
Apeliantas pateikė apeliacinį skundą dėl skundžiamo sprendimo 2007 m. balandžio 6 d. ir jį kanceliarija tą pačią dieną gavo. 2007 m. birželio 12 d. Komisija pateikė savo atsiliepimą į apeliacinį skundą. Apeliantas neprašė suteikti galimybės pateikti dubliką ir šalys neprašė surengti posėdžio.
40.
Apeliantas Teisingumo Teismo prašo:
„i)
panaikinti (skundžiamą sprendimą) ir priimti sprendimą dėl bylos esmės <…>;
ii)
pripažinti savarankišką apelianto suinteresuotumą jo tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita, nepriklausomą nuo administracijos suinteresuotumo šiuo atžvilgiu;
iii)
pripažinti, kad invalidumas yra padėtis, kuri iš esmės gali pasikeisti, ir Komisijos medicinos tarnyba ją taip supranta ir vertina <…>;
iv)
pripažinti apelianto teisę į teisminę gynybą jo tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos atžvilgiu;
v)
patenkinti reikalavimą atlyginti žalą ir priteisti apeliantui 1,5 mln. EUR žalos atlyginimą;
vi)
priteisti iš kitos bylos šalies bylinėjimosi išlaidas.“
41.
Komisija prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apelianto visas bylinėjimosi išlaidas.
A — Dėl suinteresuotumo pareikšti ieškinį dėl tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos
42.
Apeliantas teigia, jog skundžiamame sprendime yra padaryta teisės klaidų, nes Pirmosios instancijos teismas nusprendė, pirma, kad vertinamas pareigūnas yra suinteresuotas tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita tik jei jis tęsia karjerą, antra, kad visiškas nuolatinis invalidumas prilygsta galutiniam tarnybos nutraukimui ir, trečia, kad teisė į veiksmingą teisminę gynybą nesuteikia teisės pareikšti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo.
43.
Komisija teigia, kad apelianto kaltinimai dėl skundžiamo sprendimo nėra pagrįsti. Ji teigia, jog Pirmosios instancijos teismas teisėtai nusprendė, pirma, kad teismų praktika, pagal kurią pareigūnas nebėra suinteresuotas ginčyti vertinimo ataskaitos, jei jis baigė savo karjerą, tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitai yra taikytina, antra, kad iš Pareigūnų tarnybos nuostatų 53 ir 78 straipsnių matyti, jog, pripažinus visišką nuolatinį invalidumą, suinteresuotasis pareigūnas yra iš karto išleidžiamas į pensiją, ir galiausiai kad teisė į veiksmingą teisminę gynybą leidžia ginčyti tik asmens nenaudai priimtą aktą. Dėl pastarojo aspekto Komisija priduria, kad Pirmosios instancijos teismas nepaneigė, jog apeliantas gali būti suinteresuotas vėliau ginčyti ginčijamą sprendimą, jei jis būtų vėl įdarbintas, ir kad buvo paisoma teisės į veiksmingą teisminę gynybą, nes skundžiamas sprendimas buvo priimtas po to, kai apeliantui buvo suteikta galimybė išsakyti savo nuomonę vykstant procesui.
44.
Šiame apeliaciniame skunde šalių nurodytais argumentais yra keliami du klausimai. Pirmasis klausimas susijęs su tuo, ar yra pagrįsta teismų praktika, pagal kurią pareigūnas nebėra suinteresuotas ginčyti tokios vertinimo ataskaitos kaip tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita, jei jis nutraukia tarnybą institucijoje, kuri parengė ataskaitą. Antrasis klausimas susijęs su tuo, ar ši teismų praktika, darant prielaidą, kad ji yra pagrįsta, taikytina pareigūnui, turinčiam visišką nuolatinį invalidumą.
45.
Dėl pirmojo klausimo reikia nurodyti, jog skundžiamas sprendimas yra grindžiamas Pirmosios instancijos teismo praktika, pagal kurią galutinai nutraukęs tarnybą pareigūnas nebėra suinteresuotas ginčyti vertinimo ataskaitos, nebent jis įrodytų, kad yra išimtinė aplinkybė, pagrindžianti individualų ir egzistuojantį suinteresuotumą panaikinti šią ataskaitą (
24
). Pagal šią teismų praktiką vien pareigūno noras turėti tikrovę atitinkančią ataskaitą, pirma, dėl moralinių priežasčių ir, antra, tam atvejui, jei jis turėtų ja pasinaudoti ieškodamas naujo darbo, neįrodo suinteresuotumo pareikšti ieškinį (
25
).
46.
Nesutinku su šia teismų praktika, atitinkamai nesutinku su skundžiamu sprendimu šiuo klausimu, nes juose pareigūno teisės, susijusios su jo vertinimo ataskaitos turiniu, yra nustatomos remiantis tik šios ataskaitos nauda ją parengusiai institucijai.
47.
Tačiau yra aišku, kad tokioje vertinimo ataskaitoje kaip tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita yra įvertinami pareigūno gebėjimai, naudingumas ir elgesys, kaip nurodyta Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 straipsnyje. Taigi tai yra periodiškai priimamas sprendimas dėl to, kaip vertinamas pareigūnas vykdė jam patikėtas pareigas.
48.
Tiesa, tokio dokumento tikslas – leisti viršininkui palyginti kandidatų, kurių pareigos gali būti paaukštintos arba kurie gali būti perkelti, nuopelnus ir priimti sprendimus, susijusius su vertinamo pareigūno karjeros raida. Tačiau nemanau, jog ši vertinimo ataskaitos paskirtis leistų daryti išvadą, kad ši ataskaita gali būti nenaudinga pareigūnui tik tuomet, jei jis tęsia savo karjerą ataskaitą parengusioje institucijoje.
49.
Pirma, kadangi ši ataskaita yra vertingas sprendimas, kuriuo įvertinama, kaip pareigūnas vykdė savo pareigas, vertinimo ataskaita taip pat yra susijusi su kiekvieno pareigūno moraline teise gauti tikslų ir teisingą įvertinimą.
50.
Manau, kad tokia teisė turi būti pripažinta, nes asmuo, kad ir koks būtų jo statusas visuomenėje, taip pat yra apibūdinamas pagal jo darbus ar pasiektus rezultatus. Šiuo atžvilgiu darbas kiekvieno asmens gyvenime užima lemiamą vietą. Pareigūnas turi teisę reikalauti, kad jo darbas būtų tiksliai ir teisingai įvertintas, nes šis vertinimas yra jo atliktų darbų aprašymas ir atmintinė. Tokio požiūrio, mano nuomone, tuo labiau reikėtų laikytis dėl to, kad vertinant, kaip asmuo vykdė savo pareigas, nėra tiesiog apibūdinamos užduotys, kurias jis atliko per atitinkamą laikotarpį, – kartu įvertinamos ir žmogaus savybės, kurias vertinamas pareigūnas parodė vykdydamas profesinę veiklą.
51.
Todėl vertinimo ataskaita negali būti vertinama tik institucijos požiūriu kaip paprastas dokumentas, kurį reikia atiduoti į archyvą, nes jis nuo tos dienos, kurią vertinamas pareigūnas nutraukė savo tarnybą šioje institucijoje, tapo nebesvarbus. Mano nuomone, pareigūnas turi moralinę teisę reikalauti, kad tai, kaip jis vykdė savo pareigas, būtų tinkamai užfiksuota, nes šioms pareigoms tenka svarbi vieta jo gyvenime ir informacija apie jas yra išsaugoma vertinimo ataskaitoje.
52.
Antra, pareigūnas gali teisėtai norėti pasinaudoti šia vertinimo ataskaita ieškodamas darbo ateityje. Tai, kad ataskaita yra vidaus dokumentas, negali trukdyti ja naudotis šiuo tikslu. Toks dokumentas parodo, kokias užduotis vertinamas pareigūnas atliko ir kaip jis vykdė savo pareigas, todėl gali būti labai svarbi gyvenimo aprašymo dalis įrodant įgytą patirtį ir profesines savybes. Be to, yra žinoma, kad yra atliekamas periodinis Bendrijų pareigūnų vertinimas, todėl potencialus darbdavys gali paprašyti naujo darbo ieškančio pareigūno pateikti savo vertinimo ataskaitas.
53.
Dėl šių dviejų priežasčių manau, jog yra klaidinga teismų praktika, kurioje įtvirtinta, kad tokia vertinimo ataskaita kaip tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita iš esmės vertinamo pareigūno interesams poveikį daro tik tuomet, kai jis tęsia savo karjerą, t. y. kol jis galutinai nutraukia tarnybą. Mano nuomone, šios teisės klaidos turi pakakti skundžiamam sprendimui panaikinti tiek, kiek jame buvo nuspręsta, jog nėra reikalo priimti sprendimą.
54.
Dėl antrojo klausimo manau, jog net darant prielaidą, kad ši teismų praktika yra pagrįsta, Pirmosios instancijos teismas ja remdamasis neturėjo nuspręsti, kad pareigūnas, turintis visišką nuolatinį invalidumą, vien dėl šios aplinkybės nėra suinteresuotas pareikšti ieškinio dėl savo vertinimo ataskaitos.
55.
Iš tikrųjų, net jei į tokią padėtį patekęs pareigūnas yra iš karto išleidžiamas į pensiją, kaip numatyta Pareigūnų tarnybos nuostatų 53 ir 78 straipsniuose, tai yra padėtis, kuri gali pasikeisti, kaip rodo šių nuostatų VIII priedo 13–16 straipsniai. Šiuose straipsniuose aiškiai nurodoma, kad pareigūno tarnyba institucijoje yra tik sustabdoma ir šis sustabdymas priklauso nuo invalidumo, kuris gali būti periodiškai nustatomas, išlikimo laikotarpio.
56.
Taigi pareigūno, turinčio visišką nuolatinį invalidumą, padėtis skiriasi nuo pareigūno, kuris sulaukė pensinio amžiaus arba kuris atsistatydino ar buvo atleistas, padėties, nes vieną dieną jis gali grįžti į savo pareigas institucijoje.
57.
Taigi teismų praktikos, pagal kurią nėra suinteresuotumo ginčyti vertinimo ataskaitą tuo atveju, kai tarnyba institucijoje galutinai nutraukiama, taikymas tokiam pareigūnui gali atrodyti šokiruojantis, nes laikantis tokio požiūrio teigiama, jog neverta atsižvelgti į tai, kad jis gali grįžti į darbą ir atitinkamai kad jo sveikata gali pasitaisyti. Kitaip tariant, laikantis tokio požiūrio pareigūnui tarsi sakoma, kad jis iš karto braukiamas iš personalo sąrašo ir administracija remiasi prielaida, jog jis neturi jokių galimybių pasveikti.
58.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad skundžiamame sprendime nusprendus, jog apeliantas nebuvo suinteresuotas pareikšti ieškinio, remtasi tik tuo, kad buvo konstatuotas visiškas nuolatinis invalidumas, ir toliau nebenagrinėta ir netirta, ar, atsižvelgiant į konkrečią suinteresuotojo pareigūno padėtį, galima tikėtis, jog jis grįš į darbą. Skundžiamas sprendimas yra dar vienas žingsnis siaurinant suinteresuotumo pareikšti ieškinį sąvokos ribas, palyginti su sąvoka, kuri buvo įtvirtinta panašiomis aplinkybėmis, pavyzdžiui, minėtoje nutartyje Ross prieš Komisiją.
59.
Šioje nutartyje Pirmosios instancijos teismas, atsakydamas į B. Ross argumentą, kuriuo buvo ginčijama, kad tarnybos nutraukimas dėl visiško nuolatinio invalidumo yra galutinis, pripažino, jog šis nepateikė jokio argumento, leidžiančio tikėtis, kad jis bus vėl įdarbintas. Taip pat jis rėmėsi aplinkybe, jog Invalidumo komitetas, atsižvelgęs į tai, kad suinteresuotojo pareigūno patologija yra nekintamo pobūdžio, nusprendė, jog nėra būtinas joks medicininis tikrinimas (
26
).
60.
Jei Pirmosios instancijos teismas šioje byloje būtų išnagrinėjęs konkrečią apelianto padėtį, kaip minėtoje nutartyje Ross prieš Komisiją, ieškinys galėjo būti pripažintas priimtinu, nes apeliantas gimė 1955 m. vasario 4 d., o iš bylos dokumentų matyti, kad Invalidumo komitetas 2005 m. vasario 7 d. Sprendime nusprendė, jog apelianto patikrinimas turi būti atliktas po dvejų metų. 2007 m. tas pats komitetas nusprendė, kad apeliantui pripažintas invalidumas pratęsiamas tik vieniems metams.
61.
Be to, tai, kad grįžimas į darbą yra hipotetinis, savaime nėra neįveikiama teisinė kliūtis, kad būtų pripažintas atsiradęs ir tuo metu egzistuojantis suinteresuotumas pareikšti ieškinį.
62.
Kaip įrodymą galima nurodyti teismų praktiką, susijusią su ieškiniais dėl sprendimų, nustatančių būsimas institucijų pareigūnų teises į pensiją. Pagal šią teismų praktiką pareigūnas turi teisę ginčyti tokį sprendimą, net jei jo išėjimas į pensiją ir atitinkamai šių teisių įgijimas pareiškiant ieškinį yra nežinomas ir hipotetinis įvykis (
27
).
63.
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad tokiu atveju pareigūno ieškinys dėl sprendimo, kuriuo keliamas jo būsimos finansinės padėties klausimas, yra priimtinas, nes pareigūnas turi teisėtą atsiradusį ir tuo metu egzistuojantį suinteresuotumą, kad Teisingumo Teismas priimtų sprendimą dėl neaiškumo, susijusio su jo administracine padėtimi (
28
). Teisingumo Teismo teigimu, jei toks ieškinys būtų nepriimtinas, pareigūnas savo teises galėtų sužinoti tik išeidamas į pensiją ir iki to laiko nebūtų tikras dėl savo finansinės padėties, todėl negalėtų nedelsdamas priimti individualių tinkamų sprendimų, kad užsitikrintų ateitį (
29
).
64.
Ši teismų praktika gali būti pritaikyta nagrinėjamai bylai. Gali būti pripažinta, jog yra atsiradęs ir tuo metu egzistuojantis pareigūno, turinčio visišką nuolatinį invalidumą, suinteresuotumas, kad Bendrijos teismas patikrintų ataskaitą, galinčią nulemti tolesnę jo karjerą, kad prireikus jis galėtų pasirinktų kitokią kryptį.
65.
Šis teismų praktikos pritaikymas man atrodo taip pat pagrįstas, atsižvelgiant į tai, kad priešingu atveju pareigūnui, kuris kaip apeliantas turi visišką nuolatinį invalidumą, būtų trukdoma savo vertinimo ataskaitą ginčyti priimtinomis sąlygomis.
66.
Tiesa, kaip nurodė Komisija, atsakydama į rašytinį Pirmosios instancijos teismo klausimą, tai, kad apeliantas vėl įdarbinamas, gali būti aiškinama kaip „nauja esminė aplinkybė“, remiantis teismų praktika, pagal kurią atsiradus tokiai aplinkybei pareigūnas gali prašyti, kad administracija peržiūrėtų galutiniu tapusį aktą (
30
). Taigi apeliantas, jei būtų vėl įdarbintas Komisijos tarnyboje, pagal šią teismų praktiką galėtų prašyti, kad administracija peržiūrėtų ginčijamą vertinimo ataskaitą, ir prireikus Bendrijos teisme ginčyti tokio prašymo atmetimą.
67.
Tačiau šios vertinimo ataskaitos tikrinimas iš esmės, kuris būtų įmanomas pareiškus kitą ieškinį, po kelerių metų akivaizdžiai nesuteiktų tokių pat garantijų kaip tuo atveju, jei apeliantui būtų leista ginčyti šią ataskaitą iškart po jos gavimo. Iš tiesų yra neabejotina rizika, kad jei Bendrijos teismas turės priimti sprendimą dėl vertinimo ataskaitos praėjus keleriems metams po jos parengimo, nebebus galima gauti įrodymų, kurių gali prireikti ginčui spręsti (
31
).
68.
Atsižvelgdamas į visus šiuos samprotavimus, manau, jog Pirmosios instancijos teismas, remdamasis vien ta aplinkybe, kad apeliantas turėjo visišką nuolatinį invalidumą, nusprendęs, kad jis nebuvo suinteresuotas pareikšti ieškinio dėl ginčijamo sprendimo, taip pat padarė teisės klaidą, leidžiančią panaikinti skundžiamą sprendimą.
B — Dėl prašymo atlyginti žalą
69.
Apeliantas Pirmosios instancijos teismą kaltina, jog šis atmetė jo prašymą atlyginti žalą remdamasis tuo, kad nebuvo patikslinti žalos pobūdis ir dydis, nors šis prašymas ir bylos esmė buvo du atskiri klausimai.
70.
Apelianto nuomone, juos būtina atskirti, nes po to, kai 2003 m. liepos mėn. jis pateikė skundą dėl tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos, jo padėtis nuolat keitėsi. Pavyzdžiui, 2003 m. liepos mėn. Paaukštinimo komitetas tais metais dar nebuvo susirinkęs, todėl apeliantas nežinojo, ar jo pareigos bus paaukštintos. Taip pat 2004 m. liepos mėn. pareikšdamas savo ieškinį jis dar neturėjo invalidumo. Galiausiai, rengdamas savo apeliacinį skundą, jis nežinojo, ar bus vėl įdarbintas eiti savo pareigas ir kada tai bus.
71.
Pasak apelianto, darytina išvada, kad dėl išskirtinių bylos aplinkybių teismas prašymą dėl žalos atlyginimo turėjo nagrinėti tik priėmęs sprendimą dėl bylos esmės, todėl, kol toks sprendimas nėra priimtas, skundžiamas sprendimas turi būti panaikintas tiek, kiek juo atmetamas šis prašymas.
72.
Apeliantas taip pat nurodo, kad jei Teisingumo Teismas pripažintų jo apeliacinį skundą priimtinu ir nagrinėdamas bylą iš esmės konstatuotų, jog jis buvo didelio neteisingumo auka tiek jo vertinimo ataskaitos turinio, tiek procedūros eigos požiūriu ir jo karjerai buvo padaryta neatitaisoma žala, jis turi teisę gauti 1,5 mln. EUR.
73.
Komisija teigia, kad apeliantas nenurodė, kodėl motyvai, kuriais remdamasis Pirmosios instancijos teismas atmetė jo prašymą kaip nepriimtiną, yra klaidingi. Ji daro išvadą, kad šiuo atžvilgiu apeliacinis skundas yra nepriimtinas arba akivaizdžiai nepagrįstas.
74.
Pritariu Komisijos požiūriui. Apelianto kaltinimai, pateikti dėl skundžiamo sprendimo, kiek jis susijęs su prašymu atlyginti žalą, negali įrodyti, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą arba klaidingai aiškino šį prašymą.
75.
Pirmosios instancijos teismas teisingai priminė taisyklę, pagal kurią prašyme atlyginti žalą, dėl kurios kaltinama Bendrijos institucija, turi būti nurodyta žalą sukėlusi aplinkybė, prašymą pateikusiam asmeniui dėl šios aplinkybės padaryta žala ir šios aplinkybės ir nurodytos žalos priežastinis ryšys. Jis teisingai konstatavo, jog apeliantas nepaisė šio reikalavimo, nes savo ieškinio pareiškime tenurodė, kad „akivaizdi vertinimo klaida ir ataskaitos tvirtintojo piktnaudžiavimas įgaliojimais padarė didelę žalą ieškovo karjeros perspektyvoms“ ir kad „dėl šios padėties, be karjeros perspektyvoms padarytos žalos, buvo padaryta žala jo dvasinei būklei ir sveikatai“.
76.
Pirmosios instancijos teismas taip pat pažymėjo, kad apeliantas nepateikė jokių paaiškinimų, dėl kokių priežasčių jis negalėjo tiksliai apibūdinti jam padarytos žalos dydžio ir jos įvertinti.
77.
Kaip teigia Komisija, paaiškinimai, kuriuos šiuo klausimu pateikė apeliantas šiame apeliaciniame skunde, yra naujos aplinkybės, kurios negali įrodyti, kad skundžiamame sprendime yra padaryta teisės klaida. Todėl manau, kad apelianto apeliacinis skundas tiek, kiek jis susijęs su tuo, kad skundžiamu sprendimu buvo atmestas jo prašymas atlyginti žalą, yra akivaizdžiai nepagrįstas.
78.
Be to, tai, kad prašoma 1,5 mln. EUR žalos atlyginimo tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nagrinės bylą iš esmės, yra naujas prašymas pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 113 straipsnį ir jis turi būti pripažintas nepriimtinu.
C — Dėl skundžiamo sprendimo panaikinimo pasekmių
79.
Siūlau Teisingumo Teismui sprendimą dėl prašymo panaikinti ginčijamą sprendimą priimti remiantis Teisingumo Teismo statuto 61 straipsniu, kuriame numatyta, kad jei apeliacinis skundas yra pagrįstas, Teisingumo Teismas gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti.
80.
Apeliantas prašo panaikinti ginčijamą sprendimą, kuriuo buvo atmestas jo skundas dėl 2003 m. balandžio 28 d. Sprendimo, patvirtinančio 2001 m. liepos 1 d.–2002 m. gruodžio 31 d. laikotarpio jo tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitą.
81.
Pagrįsdamas šį ieškinį, apeliantas nurodo tris ieškinio pagrindus, pirmasis susijęs su procedūros reikalavimų ir teisės į gynybą pažeidimu.
82.
Nurodydamas šį ieškinio pagrindą, apeliantas pažymi, kad vykstant 43 BĮN numatytai vidaus skundo nagrinėjimo procedūrai dėl jo tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos buvo padaryti keli pažeidimai. Pirmiausia jis teigia, kad nebuvo laikomasi antrojo šios procedūros etapo, kuriame JVK tikrina, ar tarnybinės veiklos ataskaita atitinka procedūrai ir turiniui keliamus reikalavimus.
83.
Pavyzdžiui, apeliantas nurodo, kad JVK atliktas vertinimas apsiribojo procedūriniu aspektu ir nebuvo susijęs su esme. Jis nurodo, kad šis komitetas konstatavo, jog oficialus pokalbis su tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos tvirtintoju neįvyko, ir todėl rekomendavo surengti šį pokalbį. Jis pabrėžia, jog jo byla po to nebuvo grąžinta JVK, kad šis taip pat galėtų išreikšti nuomonę, ar tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita buvo parengta teisingai, objektyviai ir laikantis įprastų vertinimo taisyklių.
84.
Apeliantas teigia, kad to nepadarius buvo padarytas didelis vidaus skundo nagrinėjimo procedūros pažeidimas. Pirma, JVK dėl savo sudėties yra vienintelis organas, kuriam galima paduoti skundą ir į kurio sudėtį įeinantys personalo nariai, vykdantys tas pačias pareigas kaip ir jis, būtų galėję išnagrinėti jo vertinimo ataskaitą. Antra, JVK nuomonė turi didelę reikšmę ir jeigu apeliacinis vertintojas nesilaiko šios nuomonės, jis privalo savo sprendimą motyvuoti.
85.
Komisija teigia, jog apeliantas negali remtis tuo, kad JVK tik konstatavo, jog oficialus pokalbis su tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos tvirtintuoju neįvyko, nes jis pats JVK nepranešė, kad šis pokalbis įvyko 2003 m. kovo 25 dieną.
86.
Manau, kad apelianto argumentas yra pagrįstas ir kad ginčijamu sprendimu iš tikrųjų pažeidžiama esminė procedūrinė norma. Šią išvadą grindžiu 43 BĮN nuostatomis, kuriose nustatyta vidaus skundo dėl tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos nagrinėjimo procedūra.
87.
Pagal šias nuostatas tokio pareigūno, kaip apeliantas, tarnybinę vertinimo ataskaitą rengia jo skyriaus viršininkas, kuris skiriamas vertintoju, ir jo direktorius, kuris tvirtina ataskaitą. Ši ataskaita perduodama vertinamam pareigūnui, kuris per penkias darbo dienas turi arba sutikti su jos turiniu ir ją pasirašyti, arba ją užginčyti. Jei vertinamo pareigūno netenkina tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita, jis apie tai praneša vertintojui ir jam išreiškia savo norą susitikti su ataskaitos tvirtintoju. Ataskaitos tvirtintojas turi surengti šį pokalbį per penkias darbo dienas.
88.
Pagal 43 BĮN 7 straipsnio 5 dalį po šio pokalbio ataskaitos tvirtintojas pakeičia tarnybinę vertinimo ataskaitą arba ją patvirtina ir perduoda suinteresuotajam pareigūnui. Jei šio netenkina ataskaitos tvirtintojo sprendimas, jis gali prašyti ataskaitos tvirtintojo kreiptis į JVK.
89.
JVK sudaro pirmininkas, einantis direktoriaus pareigas, ir kiti keturi nariai, du iš jų yra personalo atstovai, kuriuos skiria Centrinis personalo komitetas. 43 BĮN 8 straipsnio 5 dalyje JVK užduotis apibūdinama taip:
„Nors komitetas negali pakeisti vertintojų atlikto suinteresuotojo pareigūno darbo įvertinimo savuoju, jis užtikrina, kad ataskaita būtų parengta teisingai, objektyviai ir laikantis įprastų vertinimo taisyklių. Jis taip pat užtikrina, kad būtų tinkamai laikomasi (pokalbio, terminų ir kt.) procedūrų. <…>“
90.
JVK savo nuomonę dėl šių klausimų turi pateikti per dešimt darbo dienų nuo tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos jam pateikimo. 43 BĮN 8 straipsnio 7 dalyje nurodyta, kokių pasekmių turi ši nuomonė:
„Vertinimo komiteto nuomonė, apie kurią buvo pranešta pareigūnui, taip pat vertintojui ir ataskaitos tvirtintojui, perduodama apeliaciniam vertintojui. Per tris darbo dienas pastarasis arba patvirtina ataskaitą, arba ją pakeičia prieš perduodamas suinteresuotajam pareigūnui. Kai apeliacinis vertintojas nesilaiko (JVK) nuomonėje pateiktų rekomendacijų, jis turi pagrįsti savo sprendimo motyvus. <…>“
91.
Taigi iš šių nuostatų gali būti padarytos dvi išvados, turinčios reikšmės sprendžiant šį ginčą. Pirma, JVK nuomonė turi atspindėti ne tik tai, ar buvo laikomasi procedūrinių normų, bet ir tai, ar vertinimas buvo objektyvus ir teisingas. Antra, ši nuomonė turi gana didelę reikšmę, nes apeliacinis vertintojas turi motyvuoti savo sprendimą, jei jis prieštarauja šiai nuomonei.
92.
Tačiau šioje byloje yra nustatyta, kad JVK nepareiškė nuomonės dėl ginčijamos vertinimo ataskaitos turinio. 2003 m. balandžio 11 d. apeliaciniam vertintojui pateiktoje nuomonėje jis konstatavo, kad neįvyko oficialus pokalbis su ataskaitos tvirtintoju, numatytas 43 BĮN 7 straipsnyje tam atvejui, jei vertinamas pareigūnas nesutinka su jo tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita.
93.
Tai, kad JVK, atlikęs šį konstatavimą, nenagrinėjo vertinimo ataskaitos turinio, man atrodo logiška, nes jis galėjo teisėtai daryti prielaidą, pirma, kad šis pokalbis bus iš tikrųjų surengtas ir taip bus ištaisyti procedūros trūkumai ir, antra, kad po šio pokalbio ataskaitos tvirtintojas turės galimybę pakeisti ginčijamą tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitą. Kitaip tariant, JVK nuomone, nesant oficialaus pokalbio, tarnybinės vertinimo ataskaitos turinys negali būti laikomas galutiniu.
94.
Todėl apeliacinis vertintojas savo 2003 m. balandžio 28 d. Sprendime, manau, negalėjo priimti sprendimo dėl apelianto vidaus skundo, kol pats JVK nebuvo pateikęs savo nuomonės dėl ginčijamos tarnybinės vertinimo ataskaitos turinio.
95.
Šiame sprendime apeliacinis vertintojas į tai neatsižvelgė, nurodęs, kad oficialus pokalbis su ataskaitos tvirtintoju įvyko 2003 m. kovo 25 d. ir po to – 2003 m. balandžio 14 d., t. y. „prieš 2003 m. balandžio 7 d. įvykusį JVK posėdį ir po jo“. Tačiau tai konstatavęs apeliacinis vertintojas negalėjo priimti sprendimo. Jis arba turėjo konstatuoti, kad, priešingai nei JVK nurodė savo nuomonėje, oficialus pokalbis įvyko 2003 m. kovo 25 d., ir pasiūlyti JVK pateikti nuomonę dėl esmės, arba turėjo manyti, kad oficialus pokalbis įvyko 2003 m. balandžio 14 d., kaip rekomendavo JVK, ir jis taip pat turėjo gauti šio komiteto nuomonę dėl vertinimo ataskaitos, kurią ataskaitos tvirtintojas patvirtino po šio pokalbio, turinio.
96.
Priimdamas tokį sprendimą kaip 2003 m. balandžio 28 d. Sprendimas apeliacinis vertintojas apelianto teisę pateikti skundą JVK vertino vien formaliai. Tačiau, kaip pažymi apeliantas, teisė pateikti šį skundą yra svarbi, nes, pirma, JVK yra vienintelis vertinimo procedūroje dalyvaujantis organas, kuriame yra personalo atstovų, ir, antra, į jo nuomonę turi atsižvelgti apeliacinis vertintojas.
97.
Manau, šios aplinkybės rodo, kad šis procedūros pažeidimas iš tikrųjų galėjo pažeisti apelianto interesus.
98.
Komisija teigia, kad apeliantas negali remtis šiuo neteisėtumu, nes pats jį sukėlė JVK neinformavęs, kad 2003 m. kovo 25 d. įvyko oficialus pokalbis su ataskaitos tvirtintoju.
99.
Man neatrodo, kad šis argumentas gali būti priimtas, dėl toliau išdėstytų priežasčių. Pirma, pagal 43 BĮN 7 straipsnio 5 dalies nuostatas po oficialaus pokalbio nagrinėjama vertinimo ataskaita, patvirtinta arba pakeista, iš naujo perduodama atitinkamam pareigūnui. Taigi tai, kad įvyko oficialus pokalbis, įrodoma iš naujo perdavus ginčijamą vertinimo ataskaitą. Be to, kaip yra numatyta 43 BĮN 7 straipsnio 6 dalyje, JVK nagrinėja vertinamo pareigūno skundą, kuris perduodamas ataskaitos tvirtintojui.
100.
Taigi sunku įsivaizduoti, jog JVK vertinimą šioje byloje, kad nebuvo surengtas oficialus pokalbis su apeliantu, galėjo nulemti vien apelianto tvirtinimai pareiškime, kuriuo buvo pateiktas skundas JVK.
101.
Antra, tai, kad oficialus pokalbis buvo surengtas 2003 m. balandžio 14 d., t. y. po to, kai buvo priimta JVK nuomonė, kurioje buvo rekomenduota surengti šį pokalbį, prieštarauja Komisijos ginamam požiūriui.
102.
Atsižvelgdamas į šiuos samprotavimus, manau, kad ginčijamame sprendime buvo pažeistos procedūrinės normos, o dėl to buvo padaryta žalos apelianto interesams, ir kad šis sprendimas turi būti panaikintas.
D — Dėl bylinėjimosi išlaidų
103.
Kadangi jei Teisingumo Teismas pritars mano pasiūlymui, apeliantas laimės bylą, kiek tai susiję su jo prašymo panaikinti ginčijamą sprendimą priimtinumu ir pagrįstumu, o šie du punktai yra pagrindiniai šios bylos klausimai, siūlau nuspręsti, kad Komisija turi padengti visas bylinėjimosi išlaidas pagal Procedūros reglamento 122 straipsnį.
VI — Išvada
104.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti:
—
panaikinti 2007 m. vasario 7 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Gordon prieš Komisiją (T-175/04) tiek, kiek jame nuspręsta, jog nėra reikalo priimti sprendimą dėl reikalavimų dėl panaikinimo,
—
atmesti kaip akivaizdžiai nepagrįstą apeliacinį skundą, kuris buvo pateiktas dėl šio sprendimo, tiek, kiek pastarajame atmetamas kaip nepriimtinas prašymas dėl žalos atlyginimo,
—
panaikinti 2003 m. gruodžio 11 d. Komisijos sprendimą, kuriuo atmetamas skundas dėl 2003 m. balandžio 28 d. Sprendimo, patvirtinančio 2001 m. liepos 1 d.–2002 m. gruodžio 31 d. laikotarpio apelianto tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitą, ir
—
priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos visas bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	T-175/04, dar nepaskelbta Rink. VT, toliau – skundžiamas sprendimas.
(
3
)	Toliau – Pareigūnų tarnybos nuostatai.
(
4
)	Toliau – 43 BĮN.
(
5
)	Toliau – tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita.
(
6
)	Toliau – pereinamojo laikotarpio gairės.
(
7
)	Toliau – PT.
(
8
)	Toliau – JVK.
(
9
)	Toliau – ginčijamas sprendimas.
(
10
)	1963 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimas Forges de Clabecq prieš Vyriausiąją valdybą (14/63, Rink. p. 719, 748) ir 1998 m. lapkričio 30 d. Pirmosios instancijos teismo nutartis N prieš Komisiją (T-97/94, Rink. VT p. I-A-621 ir II-1879, 23 punktas).
(
11
)	2001 m. balandžio 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Torre ir kt. prieš Komisiją (T-159/98, Rink. VT p. I-A-83 ir II-395, 30 punktas), 2005 m. gegužės 31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Dionyssopoulou prieš Tarybą (T-105/03, Rink. VT p. I-A-137 ir II-621, 18 punktas) ir 2005 m. gruodžio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Rounis prieš Komisiją (T-274/04, Rink. VT p. I-A-407 ir II-1849, 21 ir 22 punktai).
(
12
)	1992 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas NBV ir NVB prieš Komisiją (T-138/89, Rink. p. II-2181, 33 punktas), 2005 m. balandžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Sniace prieš Komisiją (T-141/03, Rink. p. II-1197, 26 punktas) ir 2005 m. spalio 17 d. Pirmosios instancijos teismo nutartis First
Data ir kt. prieš Komisiją (T-28/02, Rink. p. II-4119, 42 ir 43 punktai).
(
13
)	Šiuo klausimu žr. 1980 m. liepos 3 d. Teisingumo Teismo sprendimą Grassi prieš Tarybą (6/79 ir 97/79, Rink. p. 2141, 20 punktas) ir 1997 m. gegužės 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Burban prieš Parlamentą (T-59/96, Rink. VT p. I-A-109 ir II-331, 73 punktas).
(
14
)	Šiuo klausimu žr. minėtą nutartį N prieš Komisiją (26 punktas) ir minėtą sprendimą Dionyssopoulou prieš Tarybą (20 punktas).
(
15
)	Šiuo klausimu žr. 1987 m. sausio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimą Stroghili prieš Audito Rūmus (204/85, Rink. p. 389, 11 punktas).
(
16
)	Minėta nutartis N prieš Komisiją (27 punktas) ir 2006 m. vasario 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas V prieš Komisiją (T-200/03 ir T-313/03, Rink. VT p. II-A-2-57, 184 punktas).
(
17
)	1990 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Moritz prieš Komisiją (T-20/89, Rink. p. II-769, 16 punktas), taip pat minėti sprendimai Dionyssopoulou prieš Tarybą (18 punktas) ir Rounis prieš Komisiją (21 punktas).
(
18
)	Minėta nutartis N prieš Komisiją (26 ir 27 punktai).
(
19
)	Šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 1 d. Teisingumo Teismo nutartį Pérez Escolar prieš Komisiją (C-379/03 P, 41 ir 42 punktai) ir 2003 m. birželio 2 d. Pirmosios instancijos teismo nutartį Forum 187 prieš Komisiją (T-276/02, Rink. p. II-2075, 50 punktas).
(
20
)	1971 m. gruodžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimas Zuckerfabrik
Schöppenstedt prieš Tarybą (5/71, Rink. p. 975, 9 punktas), taip pat 1994 m. liepos 1 d. Pirmosios instancijos teismo nutartis Osório prieš Komisiją (T-505/93, Rink. VT p. I-A-179 ir II-581, 33 punktas) ir 1995 m. vasario 15 d. Pirmosios instancijos teismo nutartis Moat prieš Komisiją (T-112/94, Rink. VT p. I-A-37 ir II-135, 32 punktas).
(
21
)	1990 m. liepos 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Automec prieš Komisiją (T-64/89, Rink. p. II-367, 75–77 punktai) ir 1990 m. rugsėjo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Hanning prieš Parlamentą (T-37/89, Rink. p. II-463, 82 punktas).
(
22
)	Šiuo klausimu žr. minėtas nutartis Osório prieš Komisiją (35 punktas) ir Moat prieš Komisiją (37 punktas).
(
23
)	Minėta nutartis Moat prieš Komisiją (38 punktas) ir 1998 m. sausio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Affatato prieš Komisiją (T-157/96, Rink. VT p. I-A-41 ir II-97, 38 punktas).
(
24
)	Minėta Pirmosios instancijos teismo nutartis N prieš Komisiją (26 punktas) ir 2005 m. birželio 28 d. Pirmosios instancijos teismo nutartis Ross prieš Komisiją (T-147/04, Rink. VT p. I-A-171 ir II-771, 27 punktas).
(
25
)	Minėtos nutartys N prieš Komisiją (30 punktas) ir Ross prieš Komisiją (29 ir 30 punktai).
(
26
)	Minėta nutartis Ross prieš Komisiją (31 ir 32 punktai).
(
27
)	1979 m. vasario 1 d. Sprendimas Deshormes prieš Komisiją (17/78, Rink. p. 189, 10–12 punktai) ir 1988 m. gegužės 31 d. Sprendimas Rousseau prieš Audito Rūmus (167/86, Rink. p. 2705, 7 punktas).
(
28
)	Ten pat.
(
29
)	Minėtas sprendimas Deshormes prieš Komisiją (11 punktas).
(
30
)	1985 m. gegužės 15 d. Sprendimas Esly prieš Komisiją (127/84, Rink. p. 1437, 10 ir 12 punktai) ir 1998 m. kovo 25 d. Pirmosios instancijos teismo nutartis Koopman prieš Komisiją (T-202/97, Rink. VT p. I-A-163 ir II-511, 23 punktas).
(
31
)	Šioje byloje Pirmosios instancijos teismas paprašė, kad Komisija pateiktų oficialius dokumentus, kuriuose būtų nurodytas LA 5 lygio pareigūnų skaičius EN.3 skyriuje vertinimo laikotarpiu ir apelianto skyriuje dirbančių pareigūnų vertinimo rezultatai, suskirstyti pagal grupes.