Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
RIMVYDO NORKAUS IŠVADA,
pateikta 2026 m. sausio 15 d.(1)
Byla C‑657/24
Kyberg Pharma Vertriebs-GmbH
prieš
Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV
(Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisės aktų derinimas – Maisto sauga – Teiginiai apie sveikumą – Konkrečios vartojimo sąlygos – Ženklinimo įpareigojimai – Raštu reklamuojamas maisto papildas “
1.        Ši byla susijusi su maisto produktų, konkrečiai – maisto papildų ženklinimo ir reklamos taisyklių, kurių turi laikytis maisto verslo operatoriai, norintys ant savo produktų nurodyti teiginius apie savo produktų sveikumą, išaiškinimu. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimais Teisingumo Teismo prašoma nustatyti, pirma, ar pagal šias taisykles, pateikiant tokius teiginius apie sveikumą, informavimo pareigų reikalaujama laikytis tik ženklinant maisto produktus ir, antra, ar sąvoka „ženklinimas“ apima sąvoką „reklama“, be kita ko, rašytinės reklamos sąvoką.
I.      Teisinis pagrindas
2.        Šiai bylai svarbios nuostatos yra Direktyvos 2002/46/EB(2) 17 konstatuojamoji dalis, 2 straipsnio a punktas, 6 straipsnio 2 ir 3 dalys, 7 straipsnio pirma pastraipa ir 8 straipsnis, Direktyvos 2006/114/EB(3) 2 straipsnio a punktas, Reglamento (EB) Nr. 1924/2006(4) 1–4, 9, 10, 19 konstatuojamosios dalys, 1 straipsnio 1 ir 2 dalys, 2 straipsnio 1 dalies d punktas, 2 dalies 1 ir 5 punktai, 3–7 ir 10–17 straipsniai, Reglamento (ES) Nr. 1169/2011(5) 10 konstatuojamoji dalis, 1 straipsnio 1 ir 2 dalys, 2 straipsnio 1 dalies g punktas, 7 straipsnio paskutinė pastraipa, 14 straipsnio 1 dalis, 53 straipsnio 1 ir 2 dalys ir Įgyvendinimo sprendimo 2013/63/ES(6) priedo 2 punktas.
II.    Faktinės aplinkybės pagrindinėje byloje, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
3.        Bendrovė Kyberg Pharma prekiauja kapsulių, sudarytų, be kita ko, iš gliukomanano (konjako mananas), pavidalo maisto papildu (toliau – nagrinėjamas produktas), o ant jo pakuotės yra užrašas, pabrėžiantis įvairios ir subalansuotos mitybos bei sveiko gyvenimo būdo svarbą.
4.        2020 m. bendrovė Kyberg Pharma rašytinėje spaudoje išplatino reklaminį skelbimą, skirtą nagrinėjamam
produktui reklamuoti, pasitelkdama, be kita ko, šiuos teiginius: „Lieknėk sveikai“ ir „Vartojant mažai kalorijų turinčius produktus, gliukomananas padeda mažinti svorį“. Šalys pagrindinėje byloje sutaria, kad šiame skelbime nebuvo pateiktas pirmesniame šios išvados punkte nurodytas užrašas.
5.        Manydama, kad kartu su tokiais teiginiais turėjo būti pateikta ir Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalyje išvardyta informacija, pagal Vokietijos teisę įsteigta profesinė asociacija Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV., kurios įstatuose nurodytas tikslas kovoti su nesąžininga konkurencija, pareiškė Landgericht München (Miuncheno apygardos teismas, Vokietija) ieškinį, juo, be kita ko, prašė įpareigoti Kyberg Pharma nustoti reklamuoti nagrinėjamą produktą vykdant komercinę veiklą ir reklamos tikslais, vartojant pagrindinėje byloje nagrinėjamus teiginius, tačiau neminint įvairios ir subalansuotos mitybos bei sveiko gyvenimo būdo svarbos, antraip būtų imtasi procesinių prievartos priemonių.
6.        Landgericht München (Miuncheno apygardos teismas) patenkino šį ieškinį, todėl Kyberg Pharma dėl tokio sprendimo pateikė apeliacinį skundą Oberlandesgericht München (Miuncheno aukštesnysis apygardos teismas), o šis 2023 m. liepos 20 d. sprendimu jį atmetė.
7.        Kyberg Pharma dėl Oberlandesgericht München (Miuncheno aukštesnysis apygardos teismas) sprendimo pateikė kasacinį skundą Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
8.        Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad jo nagrinėjamo ieškinio patenkinimas priklauso nuo to, ar Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad Kyberg Pharma įvykdė jai pagal šią nuostatą tenkančią pareigą informuoti, kai ant nagrinėjamo produkto pakuotės pateikė šioje nuostatoje nurodytą informaciją, o gal Kyberg Pharma taip pat privalėjo užtikrinti, kad ši informacija būtų pateikta reklaminiame skelbime, skirtame jos produktui reklamuoti.
9.        Tokiomis aplinkybėmis Bundesgerichtshof nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar [Reglamento Nr. 1924/2006] 10 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad sąvoka maisto produkto „ženklinimas“ apima ir rašytinę maisto produkto reklamą, todėl teiginio apie sveikumą vartojimas rašytinėje reklamoje lemia, kad joje turi būti pateikiama pagal šią nuostatą privaloma informacija?
2. Ar [Reglamento Nr. 1924/2006] 10 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad informacija, kurią pagal šią nuostatą privaloma pateikti tuomet, kai maisto produkto reklamoje vartojami teiginiai apie sveikumą, turi būti pateikiama maisto produkto reklamoje ir tokiu atveju, kai reikiama informacija jau pateikta ženklinant maisto produktą?“
10.      2024 m. rugsėjo 26 d. nutartis dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarijoje gauta 2024 m. spalio 9 d. Rašytines pastabas pateikė šalys pagrindinėje byloje ir Europos Komisija. Pagal savo Procedūros reglamento 76 straipsnio 2 dalį Teisingumo Teismas nusprendė nerengti teismo posėdžio.
III. Analizė
A.      Įvadinės pastabos
11.      Manau, kad prieš pradedant teisinę analizę naudinga pateikti kelias įvadines pastabas, kad būtų galima geriau suprasti šioje byloje pateiktus klausimus.
12.      Šiuo tikslu pažymėtina, kad šioje išvadoje pateikiama analizė bus grindžiama prielaida, kuria savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą rėmėsi jį pateikęs teismas, t. y. kad nagrinėjamas produktas kaip maisto papildas yra maisto produktas.
13.      Pirma, atsižvelgiant į šioje byloje taikytinų teisės aktų techninį pobūdį, reikėtų trumpai apibūdinti reikšmingą teisinį pagrindą.
14.      Pagal Reglamento Nr. 1924/2006 1 straipsnio 2 dalį šis reglamentas taikomas teiginiams apie maistingumą ir sveikumą, pateikiamiems komerciniuose pranešimuose apie galutiniam vartotojui skirtus maisto produktus, įskaitant, kaip matyti iš šio reglamento 2 straipsnio 1 dalies b punkto, siejamo su Direktyvos 2002/46 2 straipsnio a punktu, maisto papildus.
15.      Reglamentu Nr. 1924/2006, kuriame numatytos specialios taisyklės, kurių reikia laikytis tam, kad būtų galima vartoti teiginius apie vartotojui skirtų maisto produktų maistingumą ir sveikumą, iš pradžių siekta papildyti Direktyvą 2000/13/EB(7), kurioje buvo bendrų nuostatų, be kita ko, susijusių su ženklinimu(8). Ši direktyva buvo panaikinta Reglamentu Nr. 1169/2011(9), kuriuo viename tekste buvo kodifikuoti ir supaprastinti teisės aktai dėl maisto produktų ženklinimo ir apskritai vartotojų informavimo apie šiuos produktus(10). Taigi Reglamentas Nr. 1924/2006, kaip papildomas teisės aktas, kiek teiginiai, apie kuriuos jame kalbama, yra informacija apie maisto produktus, įskaitant maisto papildus, turi būti aiškinamas atsižvelgiant į Reglamentą Nr. 1169/2011.
16.      Papildomai reikėtų pridurti, kad maisto papildams, atsižvelgiant į jų ypatingą pobūdį, taip pat taikoma speciali teisinė tvarka, nustatyta Direktyvoje 2002/46. Šiuo klausimu Reglamento Nr. 1169/2011 29 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta, kad šiame reglamente numatytos taisyklės dėl informacijos, kuri turi būti pateikta maistingumo deklaracijoje, netaikomos maisto papildams. Ši informacija teikiama pagal Direktyvos 2002/46 8 straipsnį. Vis dėlto šie teisės aktai laikomi papildomais, nebent juose būtų numatyta aiški išimtis, susijusi su kitų taisyklių dėl maisto produktų ženklinimo ir informacijos apie juos teikimo taikymu(11).
17.      Antra, reikia nurodyti ypatingą informacijos, pateikiamos nagrinėjamais teiginiais, pobūdį.
18.      Apskritai Reglamento Nr. 1924/2006 2 straipsnio 2 dalies 1 punkte teiginys apibrėžiamas kaip „bet koks pranešimas arba išraiška, kurie nėra privalomi pagal Bendrijos arba nacionalinės teisės aktus, taip pat vaizdinė, grafinė arba simbolinė bet kokia forma pateikiama išraiška, kuria tiesiogiai ar netiesiogiai teigiama arba užsimenama, kad maisto produktas turi tam tikrų savybių“. Aiškinant šias sąvokų apibrėžtis kartu, mano dėmesį ypač atkreipė tai, kas nurodyta toliau. Teiginys pirmiausia yra neprivaloma (arba neįpareigojanti) informacija apie konkrečias maisto produkto savybes. Kitaip tariant, šią informaciją maisto verslo operatorius teikia tik savanoriškai ir Sąjungos teisės aktuose jos nereikalaujama(12).
19.      Šioje byloje nagrinėjami teiginiai apie sveikumą Reglamento Nr. 1924/2006 2 straipsnio 2 dalies 5 punkte apibrėžti kaip „teigin[iai], kur[iais] tiesiogiai ar netiesiogiai teigiama ar užsimenama, kad esama ryšio tarp maisto produkto kategorijos, maisto produkto ar vienos jo sudedamųjų dalių ir sveikatos“. Kaip yra nurodęs Teisingumo Teismas, tai yra plati sąvoka(13).
20.      Tai patikslinus ir siekiant geriau suprasti šioje byloje pateiktų klausimų kontekstą, man atrodo labai svarbus kitas į minėtas apibrėžtis implicitiškai įtrauktas aspektas, t. y. tikslai, dėl kurių tokie teiginiai vartojami. Šiuo klausimu jau iš Reglamento Nr. 1924/2006 parengiamųjų darbų matyti, kad nors Sąjungos teisės aktų leidėjas pripažino teigiamą teiginių vartojimo raidos poveikį informacijos perdavimui vartotojams, jis atsižvelgė į tai, kad teiginiai taip pat yra rinkodaros priemonė(14).
21.      Be to, daugelyje šaltinių matyti tam tikros tendencijos, kurios kelerius pastaruosius metus nuolat didėja, visų pirma didelės maisto verslo operatorių pastangos atkreipti vartotojų dėmesį į jų produktus, kurie būtų naudingi mitybai ar sveikatai, siekiant išsiskirti iš konkurentų ar net pabrėžti savo inovacijas maisto srityje(15).
22.      Šiuo klausimu Reglamento Nr. 1924/2006 19 konstatuojamojoje dalyje pripažįstamas teigiamas įvaizdis, kurį maisto produktams gali suteikti teiginiai apie maistingumą ir sveikumą, taip pat galimas šių maisto produktų poveikis mitybos įpročiams ir bendram suvartojamų maistinių medžiagų kiekiui. Teisingumo Teismas taip pat padarė išvadą, kad minėti teiginiai daro įtaką vartotojų apsisprendimui dėl maisto produktų(16).
23.      Taigi akivaizdu, kad Reglamentas Nr. 1924/2006 visų pirma yra svarbus teisės aktas reglamentuojant teiginių, be kita ko, apie sveikumą, vartojamų siekiant reklamuoti maisto produktus vartotojams, naudojimą. Vis dėlto, nors šis reglamentas yra svarbi vartotojų apsaugos priemonė, juo taip pat siekiama sudaryti vienodas konkuravimo sąlygas maisto pramonėje(17) ir taip suderinti šiuos du skirtingo pobūdžio tikslus nustatant taisykles, kurių reikia laikytis, kad būtų galima vartoti tokius teiginius.
24.      Tam, kad būtų leidžiami Reglamente Nr. 1924/2006 nurodyti teiginiai, jie turi atitikti šio reglamento II skyriuje nustatytas bendrąsias sąlygas. Šiuo atveju nagrinėjami teiginiai apie sveikumą taip pat turi atitikti minėto reglamento IV skyriuje numatytas konkrečias sąlygas(18). Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalis, kurią šioje byloje prašo išaiškinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, yra tame pat IV skyriuje, kurį dabar reikia nagrinėti atsižvelgiant į prejudicinius klausimus.
B.      Dėl prejudicinių klausimų
25.      Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti maisto produkto „ženklinimo“ sąvokos, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalį, apimtį. Kalbant konkrečiau, kadangi šis teismas siekia išsiaiškinti, ar sąvoka „ženklinimas“ apima ir rašytinės „reklamos“ sąvoką, reikia atskirti šias dvi sąvokas teisės aktuose, kuriais reglamentuojami teiginiai apie sveikumą.
26.      Antruoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalyje numatytų informavimo pareigų apimtį ir, konkrečiai kalbant, tai, ar šių pareigų turi būti laikomasi reklamuojant atitinkamą maisto produktą, jeigu jos jau buvo įvykdytos jį ženklinant.
27.      Kitaip tariant, prejudiciniai klausimai susiję su informavimo pareigų apimtimi. Taigi juos reikėtų nagrinėti kartu. Vis dėlto, kadangi nustačius Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalyje numatytų informavimo pareigų apimtį tampa reikšminga sąvokos „ženklinimas“ apimtis, manau, kad šią teisinę analizę būtų tikslinga pradėti nuo informavimo pareigų apimties.
1.      Dėl informavimo pareigų apimties
28.      Iš Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalies teksto ir gramatinės struktūros matyti, jog pagal šią nuostatą informavimo pareigų būtina laikytis, be kita ko, reklamuojant maisto produktą, kai šis produktas nėra paženklintas.
29.      Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalies pirmoje sakinio dalyje, pagal kurią „teiginiai apie sveikatingumą [sveikumą] leidžiami tik tuo atveju, jei toliau nurodyta informacija yra pateikta ženklinime“, nurodyta, kad ženklinant turi būti laikomasi informavimo pareigų. Tik nesant tokio ženklinimo informavimo pareigos turi būti įvykdytos taip, kaip nurodyta sakinio antroje dalyje, t. y. „o jei ženklinimo nėra – pateikime ir reklamoje“. Taigi mintį, kad informavimo pareigų, be kita ko, reklamuojant maisto produktą, laikymasis priklauso nuo ženklinimo nebuvimo, išreiškia žodžiai „jei ženklinimo nėra“.
30.      Nemanau, kad jungtukas „ou“ (versijoje lietuvių kalba
„o jei“), esantis
prieš Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalyje vartojamą žodžių junginį „ženklinimo nėra“, gali lemti aiškinimą, kad pareiga pateikti informaciją ženklinant ir, be kita ko, reklamuojant reiškia alternatyvą, antraip pastarasis žodžių junginys netektų loginės prasmės. Atsižvelgiant į po jo
einantį žodžių junginį „ženklinimo nėra“, minėtas jungtukas
turi būti laikomas reiškiančiu atskyrimą, t. y. šio 10 straipsnio 2 dalyje nurodyta informacija turi būti pateikta arba ženklinant maisto produktus, arba juos pateikiant, arba reklamuojant(19).
31.      Turint tai omenyje, reikia pažymėti, kaip tai daro prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalies sakinio antros dalies
kalbinėse versijose vartojami skirtingi jungtukai. Pavyzdžiui, versijoje prancūzų kalba („la présentation du produit ou de la publicité faite pour celui-ci“) tarp
žodžių „présentation“ ir „publicité“ yra jungtukas „arba“, o tai leidžia manyti, kad maisto verslo operatoriams paliekama tam tikra diskrecija vykdyti informavimo pareigas, kai maisto produktas neženklinamas. Taigi Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalyje numatyta informacija turi būti pateikta arba pateikiant šį maisto produktą, arba jį reklamuojant.
32.      Vis dėlto versijose, be kita ko, vokiečių kalba („die Aufmachung der Lebensmittel und die Lebensmittelwerbung“), anglų kalba („the presentation and advertising“), ispanų kalba („en la presentación y la publicidad“) ir lietuvių kalba („pateikime ir reklamoje“)(20) sąvokos „pateikime“ ir „reklamoje“ susietos jungtuku „ir“. Taigi šis jungtukas leidžia manyti, kad, nesant ženklinimo, kuriame būtų išdėstyta
privaloma informacija, ji turi būti pateikiama ir pateikiant prekę, ir ją reklamuojant.
33.      Nors reikia pripažinti, kad kalbiniai skirtumai yra akivaizdūs, jie nėra lemiami, nes, kad ir kokia būtų kalbinė versija, Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalies pirmoje sakinio dalyje nurodyta, kad informavimo pareigų, kai pateikiami teiginiai apie sveikumą, turi būti laikomasi visų pirma ženklinant maisto produktą. Vis dėlto, jei tokio ženklinimo nėra, šios pareigos turi būti įvykdytos, be kita ko, reklamuojant maisto produktą, kaip nustatyta šios nuostatos sakinio antroje dalyje. Jungtukų „ir“ ar „arba“ vartojimas prieš žodį „reklama“ skirtingose kalbinėse versijose neturi įtakos tam, kad šis žodis priklauso
antrai sakinio daliai, į kurią reikia atsižvelgti tik nesant maisto produkto ženklinimo. Neginčijama, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas produktas paženklintas etikete, kurioje yra privaloma informacija, nurodant įvairios ir subalansuotos mitybos bei sveiko gyvenimo būdo svarbą. Gamintojui priekaištaujama dėl šios informacijos nepateikimo tik šio produkto reklamoje, kuri paminėta antroje sakinio dalyje.
34.      Bet kuriuo atveju pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją vienoje iš Sąjungos teisės nuostatos kalbinių versijų vartojama formuluotė negali būti vienintelis šios nuostatos aiškinimo pagrindas ar įgyti prioritetą kitų kalbinių versijų atžvilgiu. Sąjungos teisės nuostatos turi būti aiškinamos ir taikomos vienodai, atsižvelgiant į visomis Sąjungos kalbomis parengtas versijas. Esant neatitikimų tarp skirtingų Sąjungos teisės teksto kalbinių versijų, nagrinėjama nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į bendrą teisės akto, kurio dalis ji yra, kontekstą ir tikslą(21). Manau
kad, Reglamento Nr. 1924/2006 kontekstas ir tikslas patvirtina pažodinį Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalies aiškinimą, pagal kurį informavimo pareigų pirmiausia privaloma laikytis ženklinant maisto produktą, ir tik nesant ženklinimo – be kita ko, reklamuojant šį maisto produktą.
35.      Dėl Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalyje numatytų informavimo pareigų konteksto reikėtų pažymėti tai, kas nurodyta toliau.
36.      Tiesa, kaip savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą pažymi tą prašymą pateikęs teismas, kad Reglamento Nr. 1924/2006 4 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, jog šis reglamentas „turėtų būti taikomas visiems teiginiams apie maistingumą ir sveikatingumą [sveikumą], pateikiamiems komerciniuose pranešimuose, įskaitant, be kita ko, bendro pobūdžio maisto produktų reklamą ir reklamines kampanijas, kurias visiškai ar iš dalies remia valdžios institucijos“. Šiuo klausimu reikėtų pridurti, jog minėto reglamento 1 straipsnio 2 dalyje taip pat numatyta, kad jis taikomas teiginiams „komerciniuose pranešimuose – ženklinime, pateikime ar reklamoje“.
37.      Vis dėlto, kaip matyti iš minėtų Reglamento Nr. 1924/2006 nuostatų, jos susijusios su pačiais teiginiais apie sveikumą. Iš to negalima daryti išvados, kad taisyklės, susijusios su informacija, kuri turi būti pateikta kartu su šiais teiginiais, vertinamos taip pat. Kaip nurodyta šio reglamento 10 straipsnio 1 dalyje, tam, kad teiginiai apie sveikumą būtų leidžiami, jie turi atitikti II skyriaus „Bendrieji principai“ bendruosius reikalavimus ir IV skyriaus „Teiginiai apie sveikatingumą [sveikumą]“ specialiuosius reikalavimus. Konkrečiai kalbant, šie teiginiai turi būti leidžiami pagal minėtą reglamentą ir įtraukti į leidžiamų vartoti teiginių sąrašus, numatytus 13 ir 14 straipsniuose, susijusiuose atitinkamai su „teiginiai[s] apie sveikatingumą [sveikumą], išskyrus teiginius apie susirgimo rizikos mažinimą“, ir „susirgimo rizikos mažinimo teiginiai[s]“. Kitaip tariant, kalbama apie sąlygas, susijusias su pačiais teiginiais apie sveikumą, bet ne apie informaciją, kuri turi būti pateikta kartu su šiais teiginiais, ir ypač ne apie tai, kur tokia informacija būtinai turi būti pateikta. Taigi, mano nuomone, būtent toks yra skirtumas tarp, viena vertus, Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 1 dalyje nustatytų specialių taisyklių, susijusių su pačiais teiginiais apie sveikumą, ir, kita vertus, šio reglamento 10 straipsnio 2 dalyje numatytų specialių taisyklių, taikomų informacijai, kuri turi būti pateikta kartu su šiais teiginiais, kad juos būtų galima leisti vartoti.
38.      Be to, Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 4 dalyje aiškiai numatyta galimybė priimti šio straipsnio įgyvendinimo gaires. Dėl šios priežasties manau, kad Įgyvendinimo sprendimas 2013/63 yra svarbus elementas aiškinant Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalį pagal kontekstą.
39.      Įgyvendinimo sprendimo 201363 priede aiškiai numatyta, kad pagal Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalį ženklinant maisto produktą, dėl kurio pateikiamas teiginys apie sveikumą, reikalaujama nurodyti privalomą informaciją. Kai nėra ženklinimo, ši privaloma informacija turi būti išdėstyta maisto produkto reklamoje ir jį pateikiant(22). Tai paaiškinama tikslais, kurių siekiama tiek pačiu Reglamentu Nr. 1924/2006, tiek kitais teisės aktais, susijusiais su maisto produktų ženklinimu, įskaitant, be kita ko, Reglamentą Nr. 1169/2011, kuris papildomas Reglamentu Nr. 1924/2006. Šiais teisės aktais užtikrinamas sklandus vidaus rinkos veikimas ir aukšto lygio vartotojų apsauga, suteikiant jiems būtiną informaciją apie maisto produktus, kad jie galėtų priimti informacija pagrįstus sprendimus pirkti(23).
40.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar galima pasiekti aukšto lygio apsaugos tikslą, kiek tai susiję, be kita ko, su internetu parduodamais maisto produktais, nebent juos reklamuojant būtų pateikta privaloma informacija.
41.      Šiuo klausimu pažymėtina, kad Reglamente Nr. 1924/2006 nėra nuostatų dėl leidimo vartoti teiginius apie maisto produktų sveikumą, atsižvelgiant į tai, kur jie parduodami, t. y. ar fizinėje, ar nuotolinės prekybos vietoje. Leidimo vartoti tokius teiginius taisyklės taikomos atsižvelgiant į pateiktą informaciją, t. y. kiekvieną kartą, kai komerciniame pranešime, susijusiame su maisto produktu, pateikiamas teiginys apie maistingumą ar sveikumą ir kai šis maisto produktas skirtas galutiniam vartotojui(24). Be to, tam, kad vartotojas galėtų rinktis maistą žinodamas visas aplinkybes, svarbu, kad privaloma informacija jam būtų pateikta prieš perkant.
42.      Taigi būtent taip reikia aiškinti, be kita ko, taisykles, susijusias su privalomos informacijos pateikimu ir vieta, ir nuotolinę prekybą reglamentuojančias taisykles, nurodytas Reglamento Nr. 1169/2011 12 ir 14 straipsniuose, primintas Įgyvendinimo sprendimo 2013/63 priedo 2.1 punkto b papunktyje. Visų pirma Reglamento Nr. 1169/2011 12 straipsnyje įtvirtintas principas, kad prieš pasirinkdamas vartotojas visada turi turėti privalomą informaciją apie maisto produktą. Pagal šio reglamento 14 straipsnį nuotolinės prekybos atveju ši informacija turi būti išdėstyta
informacinėje medžiagoje, kuria naudojamasi prekiaujant nuotoliniu būdu, arba pateikiama kitomis tinkamomis priemonėmis, kurias aiškiai nurodo maisto verslo operatorius. Ši speciali tvarka taip pat taikoma nuotolinei prekybai maisto produktais, kai pateikiami teiginiai apie sveikumą.
43.      Šiuo klausimu Įgyvendinimo sprendimo 2013/63 priedo 2.1 punkto b papunktyje priduriama, kad nors nuotolinės prekybos maisto produktais atvejais, kai pateikiami teiginiai apie jų sveikumą, prieiga prie ženklinimo yra ribota(25), ši informacija taip pat turi būti išdėstyta pateikiant ir reklamuojant šiuos maisto produktus. Vis dėlto iš minėtų nuostatų aiškiai matyti, kad jos susijusios su konkrečiu nuotolinės prekybos atveju, kuris negali automatiškai apimti bet kokio maisto produktų, dėl kurių pateikiami teiginiai apie sveikumą, pardavimo. Taigi jis negali pakeisti Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalyje numatytos bendros informavimo pareigų tvarkos.
44.      Reikėtų priminti, kad vartotojus domina mitybos ir sveikatos tarpusavio ryšio bei individualius poreikius atitinkančių maisto produktų pasirinkimo klausimai(26). Šiuo klausimu reikėtų manyti, kad ženklinimas yra svarbi vartotojų informavimo priemonė. Tinkamas ženklinimas „gali padėti vartotojams laikytis sveikos mitybos ir paskatinti juos daryti teisingus pasirinkimus“(27) dėl savo sveikatos. Taigi siekiant aukštos vartotojų apsaugos mitybos srityje, kaip tą yra numatęs Sąjungos teisės aktų leidėjas, būtent ženklinimas turi būti skirtas pateikti vartotojams esminę informaciją apie maisto produktus(28). Reklama atlieka tik antrinį vaidmenį, siekiant kompensuoti ženklinimo ir esminės informacijos apie maisto produktą, kuri turi būti pateikta ženklinant prieš tai, kai
perkama, nebuvimą.
45.      Informavimo pareigų laikymasis ženklinant produktą, ir tik kai nėra ženklinimo – be kita ko, jį reklamuojant, gali būti pateisinamas ir praktiniu požiūriu. Nors reklama išties gali būti pateikiama maisto produktų pardavimo vietose, taigi visai arti jų(29), paprastai ji nelaikoma informacijos perdavimo šalia maisto produktų priemone. Nors reklama siekiama atkreipti dėmesį į atitinkamą produktą, ji taip pat suvokiama kaip priemonė, kuria siekiama daryti įtaką vartotojų požiūriui ir pasirinkimui dar prieš jiems susiduriant su pačiu maisto produktu. Būtent vadovaujantis šia logika, t. y. leisti reklamai pasiekti tikslą skatinti pirkimą, ir laikantis Reglamento Nr. 1924/2006 tikslo ne tik užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį, bet ir išsaugoti veiksmingą vidaus rinkos veikimą, man atrodo visiškai suprantama, kad maisto verslo operatoriai
gali būti atleisti nuo šio reglamento 10 straipsnio 2 dalyje numatytų informavimo pareigų laikymosi reklamoje, jei reikalaujama informacija pateikiama ženklinant produktą, o tai iš esmės yra šalia maisto produkto(30).
46.      Taigi manau, kad informavimo pareigų, kaip jos suprantamos pagal Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalį, turi būti laikomasi ženklinant maisto produktus, ir tik tuo atveju, kai jie neženklinami – be kita ko, juos reklamuojant.
47.      Nustačius informavimo pareigų pagal Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalį apimtį, dabar reikia išnagrinėti, ar maisto produktų „ženklinimo“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal šį straipsnį, apima „reklamos“, visų pirma rašytinės reklamos, sąvoką, todėl ženklinimo reikalavimų laikymasis taip pat reiškia, kad šioje reklamoje turi būti nurodyta šiame straipsnyje numatyta informacija.
2.      Dėl sąvokų „ženklinimas“ ir „reklama“ atskyrimo
48.      Šiuo klausimu pažymėtina, kad Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalyje, kurioje, kaip rodo šio straipsnio pavadinimas, numatytos konkrečios teiginių apie sveikumą vartojimo sąlygos, sąvokos „ženklinimas“ ir „reklama“ neapibrėžtos. Pagal šį straipsnį, kuriame išvardytos sąlygos, kurių reikia laikytis, kad būtų leidžiama pateikti teiginius apie sveikumą, tokie teiginiai neleidžiami, išskyrus atvejus, kai šiame straipsnyje nurodyta informacija yra pateikta ženklinant arba, nesant ženklinimo, be kita ko, produkto reklamoje. Taigi žodžių junginio „o jei <...> nėra“ vartojimas leidžia manyti, kad tarp nurodytų sąvokų yra subsidiarumo ryšys(31).
49.      Atsižvelgiant į tai, Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti kartu su šio reglamento 2 straipsnio 1 dalies d punktu. Šioje nuostatoje daroma nuoroda į Direktyvoje 2000/13 pateiktą sąvokos „ženklinimas“ apibrėžtį ir dabar ją reikia suprasti kaip nuorodą į Reglamente Nr. 1169/2011 pateiktą apibrėžtį. Pagal šią apibrėžtį „ženklinimas – su maisto produktu susiję žodžiai, duomenys, prekės ženklai, registruotasis prekės pavadinimas, vaizduojamoji medžiaga arba simbolis, pateikti ant pakuotės, dokumente, informaciniame lapelyje, etiketėje, žiede ar lankelyje, pridedamuose prie tokio maisto produkto arba jį nurodančiuose“(32). Tai yra plati apibrėžtis, apimanti daug vaizdinių elementų, kurie gali suteikti informacijos apie maisto produktą ir kurių buvimas įvairioje informacinėje medžiagoje, kuri pateikiama kartu su maisto produktu arba kurioje jis nurodomas, yra jo klasifikavimo, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1924/2006 2 straipsnio 1 dalies d punktą, siejamą su Reglamento Nr. 1169/2011 2 straipsnio 2 dalies j punktu, sąlyga.
50.      Vis dėlto Reglamente Nr. 1924/2006 nepateikiama jokios „reklamos“ apibrėžties ir nedaroma nuoroda į tokią apibrėžtį
kitame teisės akte. Tačiau, kadangi šis reglamentas papildo Reglamentą Nr. 1169/2011, manau, kad sąvoka „reklama“, į kurią pateikiama nuoroda pastarajame reglamente, yra pažodinio Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalies aiškinimo elementas(33).
51.      Pagal Reglamento Nr. 1169/2011 2 straipsnio 1 dalies g punktą sąvokos „reklama“ apibrėžtis, kuria reikia remtis nagrinėjant taisykles dėl informacijos apie maisto produktus teikimo vartotojams, pateikta Direktyvoje 2006/114, t. y. „su prekybos, verslo, amato ar profesijos vykdymu susijusios informacijos pateikimas siekiant skatinti prekių ar paslaugų, įskaitant nekilnojamąjį turtą, teises ir pareigas, tiekimą“(34). Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau pažymėjo, kad atsižvelgiant į šią ypač plačią apibrėžtį reklama gali būti labai įvairių formų, taigi neapsiriboja klasikinės reklamos formomis(35).
52.      Turint tai omenyje, kyla klausimas, ar, atsižvelgiant į tokias plačias abiejų sąvokų „ženklinimas“ ir „reklama“ apibrėžtis, esama dalinio sutapimo su ženklinimu galimybės, bent kalbat apie vieną iš reklamos formų, t. y. rašytinę reklamą. Šiuo klausimu manau, kad pažodinis Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalies, siejamos su šio reglamento 2 straipsnio 1 dalies d punktu ir Reglamento Nr. 1169/2011 2 straipsnio 1 dalies g punktu, aiškinimas paneigia tokią išvadą. Reikėtų pažymėti, kad, viena vertus, pirmesniame punkte pateikta sąvokos „reklama“ apibrėžtis apima visas
pateikimo formas, tarp kurių, be kita ko, galima paminėti rašytinę reklamą. Kitaip tariant, iš minėtų straipsnių teksto nematyti, kad konkreti reklamos forma galėtų būti vertinama kitaip nei kitos jos formos, pavyzdžiui, dėl to, kad ji gali sutapti su kitomis šiame reglamente pateiktomis apibrėžtimis.
53.      Kita vertus, pripažinus, kad rašytinė reklama patenka į „ženklinimo“ sąvoką, nebūtų atsižvelgta į esminius šių dviejų sąvokų apibrėžčių aspektus. Teisiškai apibrėžiant ženklinimo sąvoką pabrėžiamas įvairių su maisto produktu susijusių elementų pobūdis ir jų buvimo vieta. Teisiškai apibrėžiant „reklamą“ pabrėžiama reklamos tikslo svarba.
54.      Be to, Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalies kontekstas ir šiuo reglamentu siekiami tikslai taip pat patvirtina neigiamą atsakymą dėl galimo nagrinėjamų sąvokų sutapimo.
55.      Kalbant apie Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalies kontekstą, pažymėtina, kad jis patvirtina esant sąvokų „ženklinimas“ ir „reklama“ atskyrimą. Iš viso šio reglamento matyti, kad jame skiriamos sąvokos, be kita ko, „ženklinimas“ ir „reklama“. Nors minėtame reglamente nepateikiama sąvokos „reklama“ apibrėžtis, bet daroma nuoroda į „ženklinimo“ sąvokos apibrėžtį, jame šios dvi sąvokos vartojamos atskirai keliuose straipsniuose. Reglamento Nr. 1924/2006 1 straipsnio „Dalykas ir taikymo sritis“ 2 dalyje aiškiai nurodyta, kad šis reglamentas taikomas „teiginiams apie maistingumą ir sveikatingumą [sveikumą], skelbiamiems maisto produktų, skirtų galutiniam vartotojui, įskaitant maisto produktus, kurie į rinką pateikiami nesupakuoti arba dideliais kiekiais, komerciniuose pranešimuose – etiketėse, pateikime ar reklamoje“. Minėto reglamento 3 straipsnyje „Visų teiginių bendrieji principai“ šios trys sąvokos taip pat vartojamos atskirai, nurodant, kad teiginiai apie sveikumą „gali būti vartojami ženklinant, pristatant arba reklamuojant į Bendrijos rinką pateikiamus maisto produktus, tik jei šie teiginiai atitinka šio reglamento nuostatas“. Be to, kadangi Reglamentas Nr. 1924/2006 papildo Reglamentą Nr. 1169/2011, tai, kad pastarajame reglamente sąvokos „ženklinimas“ ir „reklama“ apibrėžiamos atskirai, mano nuomone, rodo, kad jos turi būti laikomos turinčiomis skirtingą taikymo sritį(36).
56.      Taip pat manau, kad Įgyvendinimo sprendime 2013/63, kuriuo Komisija priėmė Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnyje nustatytų specialių sąlygų, susijusių su teiginiais apie sveikumą, taikymo gaires(37), yra vertų apsvarstyti elementų. Konkrečiai kalbant, jo priedo 2 punkte, susijusiame su „kartu su leidžiamais vartoti teiginiais pateikiama privaloma informacija“, daromas skirtumas tarp sąvokų „ženklinimas“ ir „reklama“ atsižvelgiant į jų tikslus. Pagal šį priedo punktą ženklinimu siekiama informuoti galutinį vartotoją, o reklamą maisto verslo operatorius naudoja siekdamas skatinti maisto produkto pardavimą.
57.      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ženklinime vartotojui pateikiama informacija apie maisto produktą, kad pirkdamas šį maisto produktą jis galėtų priimti informacija pagrįstą sprendimą. Kitaip tariant, juo siekiama suteikti vartotojui esminę informaciją apie maisto produktą, kad jis galėtų priimti informacija pagrįstą sprendimą dėl maisto(38).
58.      Vis dėlto, kalbant apie reklamą, pažymėtina, jog ja siekiama skatinti maisto produktų pardavimą ir pirkimą. Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad maisto produkto reklama gali būti labai įvairi, atsižvelgiant, be kita ko, į jos platinimo formą(39), perduodamą žinutę(40), tikslinę auditoriją ir tikslą iš esmės reklamuoti maisto produktą, kelti susidomėjimą pasiūlymu ir skatinti vartotojus jį pirkti. Žinoma, negalima atmesti galimybės, kad, atsižvelgiant į tokią reklamos formų įvairovę, ženklinimą ir reklamą galima kažkiek sugretinti, ypač kiek tai susiję su perduodama informacija ir jos perdavimo vartotojams forma. Vis dėlto iš minėto konteksto aiškiai matyti, kad šios dvi sąvokos grindžiamos skirtinga informacijos perdavimo logika, nes viena iš jų yra informacinio pobūdžio, o kita – reklaminė. Taigi manau, kad gretinti šias dvi sąvokas remiantis naudojama informacija (informacija apie maisto produktą) ir šios informacijos perdavimo forma (šiuo atveju – rašytine forma) būtų nenatūralu.
59.      Man atrodo, kad tokia išvada taip pat atitinka Reglamento Nr. 1924/2006 tikslą, kuris, beje, yra universalus ir kurio siekiama ne tik šiuo reglamentu, kurį prašoma išaiškinti šioje byloje, bet ir kitais teisės aktais, kurie juo papildomi, be kita ko, Reglamentu Nr. 1169/2011(41).
60.      Kaip nurodyta Reglamento Nr. 1924/2006 1 straipsnio 1 dalyje, siejamoje su jo 1 konstatuojamąja dalimi, šiuo reglamentu siekiama užtikrinti veiksmingą vidaus rinkos veikimą ir aukštą vartotojų apsaugos lygį, palengvinant jų pasirinkimą pateikiant į rinką saugius ir tinkamai paženklintus produktus. Be to, pagal jurisprudenciją sveikatos apsauga yra vienas iš pagrindinių minėto reglamento tikslų(42). Manau, šį tikslą reikėtų suprasti kaip tokį, kuriuo siekiama užtikrinti, kad vartotojas nagrinėjamu atveju būtų apsaugotas nuo netikslių, moksliškai neįrodytų ar net klaidinančių teiginių apie sveikumą, kai jie gali paveikti šio vartotojo mitybos įpročius ir visą jo suvartojamų maistinių medžiagų kiekį(43). Vis dėlto tas pats tikslas negali išplėsti taisyklių, susijusių su ženklinimu, taikymo srities taip, kad ji apimtų taisykles, susijusias reklama, antraip būtų nepaisoma Sąjungos teisės aktų leidėjo valios atskirti abi nagrinėjamas sąvokas. Akivaizdu, kad jei Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų manęs, kad šios dvi sąvokos sutampa, bent jau tiek, kiek tai susiję su ženklinimu ir rašytine reklama, jis jas būtų apibrėžęs vienodai, o ne atskyręs, kaip tai padarė Reglamente Nr. 1924/2006.
61.      Beje, reikia
priminti, kad Reglamentu Nr. 1924/2006 siekiama dvejopo tikslo – užtikrinti veiksmingą vidaus rinkos veikimą ir kartu aukštą vartotojų apsaugos lygį(44). Mano nuomone, jei sąvokos „ženklinimas“ apimtis būtų praplėsta taip, kad apimtų rašytinę „reklamą“, būtų nustelbtas ar netgi paneigtas pirmasis iš minėtų tikslų(45). Apskritai tai galėtų sukelti teisinį nesaugumą šioje srityje ar netgi lemti absurdišką rezultatą: jei nuo šiol sąvoka „ženklinimas“ apimtų rašytinę reklamą, ar tai reikštų, kad yra ir atvirkščiai, t. y. kad sąvoka „reklama“ galėtų apimti ir ženklinimą? Kalbant konkrečiai, kodėl būtent sąvoka „ženklinimas“ turėtų apimti „reklamą“, o ne atvirkščiai(46)? Mano manymu, tai dar viena priežastis manyti, kad toks sutapimas būtų nenatūralus ar netgi kad taip Reglamente Nr. 1924/2006 numatytomis taisyklėmis būtų naudojamasi siekiant savų tikslų.
62.      Taigi manau, kad sąvoka „ženklinimas“ neapima sąvokos „reklama“, nesvarbu, kokios formos ji būtų, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalį, siejamą su jo 2 straipsnio 1 dalies d punktu ir Reglamento Nr. 1169/2011 2 straipsnio 1 dalies g punktu.
63.      Dėl visų šių priežasčių siūlau į pirmąjį ir antrąjį prejudicinius klausimus atsakyti taip: Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją reikalaujama laikytis informavimo pareigų ženklinant maisto produktus. Šiame straipsnyje vartojama sąvoka „ženklinimas“ neapima sąvokos „reklama“, nesvarbu, kokia būtų jos forma. Nesant ženklinimo, informavimo pareigų turi būti laikomasi, be kita ko, reklamuojant maisto produktus.
IV.    Išvada
Atsižvelgdamas į pirma pateiktus samprotavimus, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) pateiktus prejudicinius klausimus:
2006 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1924/2006 dėl teiginių apie maisto produktų maistingumą ir sveikatingumą, iš dalies pakeisto 2012 m. lapkričio 8 d. Komisijos reglamentu (ES) Nr. 1047/2012, 10 straipsnio 2 dalis
turi būti aiškinama taip:
pagal ją reikalaujama laikytis informavimo pareigų
ženklinant maisto produktus. Šiame straipsnyje vartojama sąvoka „ženklinimas“ neapima sąvokos „reklama“, nesvarbu, kokia būtų jos forma. Nesant ženklinimo, informavimo pareigų turi būti laikomasi, be kita ko, reklamuojant maisto produktus.
1      Originalo kalba: prancūzų.
2      2002 m. birželio 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su maisto papildais, suderinimo (OL L 183, 2002, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 490).
3      2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl klaidinančios ir lyginamosios reklamos (OL L 376, 2006, p. 21).
4      2006 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl teiginių apie maisto produktų maistingumą ir sveikatingumą (OL L 404, 2006, p. 9; klaidų ištaisymas OL L 12, 2007, p. 3), iš dalies pakeistas 2012 m. lapkričio 8 d. Komisijos reglamentu (ES) Nr. 1047/2012 (OL L 310, 2012, p. 36).
5      2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl informacijos apie maistą teikimo vartotojams, kuriuo iš dalies keičiami Europos Parlamento ir Tarybos reglamentai (EB) Nr. 1924/2006 ir (EB) Nr. 1925/2006 bei kuriuo panaikinami Komisijos direktyva 87/250/EEB, Tarybos direktyva 90/496/EEB, Komisijos direktyva 1999/10/EB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/13/EB, Komisijos direktyvos 2002/67/EB ir 2008/5/EB bei Komisijos reglamentas (EB) Nr. 608/2004 (OL L 304, 2011, p. 18), iš dalies pakeistas 2015 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2015/2283 (OL L 327, 2015, p. 1).
6      2013 m. sausio 24 d. Komisijos įgyvendinimo sprendimas, kuriuo priimamos teiginių apie sveikumą konkrečių sąlygų, nustatytų Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1924/2006 10 straipsnyje, įgyvendinimo gairės (OL L 22, 2013, p. 25).
7      2000 m. kovo 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių maisto produktų ženklinimą, pateikimą ir reklamavimą, derinimo (OL L 109, 2000, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 75).
8      Reglamento Nr. 1924/2006 3 konstatuojamoji dalis.
9      Taigi visos Reglamente Nr. 1924/2006 pateiktos nuorodos į Direktyvą 2000/13 turi būti laikomos nuorodomis į Reglamentą Nr. 1169/2011 pagal pastarojo reglamento 53 straipsnį.
10      Reglamento Nr. 1169/2011 1 straipsnio 2 dalis.
11      Šiuo klausimu Direktyvos 2002/46 17 konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad šioje direktyvoje nustatomos tik būtinos papildomos nuostatos, nes bendrosios nuostatos ir sąvokų apibrėžtys nustatytos Direktyvoje 2000/13, o dabar – Reglamente Nr. 1169/2011.
12      Vis dėlto pateikus šią neprivalomą informaciją privaloma pateikti kitą informaciją, kaip numatyta Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalyje.
13      Šiuo klausimu žr. 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Deutsches Weintor (C‑544/10, EU:C:2012:526, 35 ir 36 punktai) (toliau – Sprendimas Deutsches Weintor).
14      Pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl teiginių apie maisto produktų maistingumą ir sveikatingumą (COM/2003/0424 final) 9 punktas.
15      Šiuo klausimu žr. Nihoul, P., Van Nieuwenhuyze, E., „L'étiquetage des denrées alimentaires: une pondération réussie entre intérêts contradictoires?“ Journal de droit européen, 20e année“ (2012), Nr. 192, p. 237–243. Iš naujesnių leidinių taip pat žr. 2024 m. lapkričio 28 d. Audito Rūmų specialiąją ataskaitą Nr. 23/2024 „Maisto produktų ženklinimas ES. Vartotojai gali pasiklysti etikečių džiunglėse“ (OL C, C/2024/7194), be kita ko, p. 7 ir 47, kurioje konstatuojama, kad maisto produktų sektoriaus įmonių, kurios ieško naujų būdų pritraukti vartotojus, ženklinimo praktika nuolat kinta.
16      Sprendimo Deutsches Weintor 37 punktas.
17      Reglamento Nr. 1924/2006 2 konstatuojamoji dalis.
18      Manau, kad šioje byloje nebūtina išsamiai apibūdinti kitų bendrųjų ir specialiųjų sąlygų nei nurodytosios Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalyje.
19      Man atrodo, kad tokį aiškinimą taip pat gali patvirtinti ir kitos kalbinės versijos, pavyzdžiui, anglų kalba („[h]ealth claims shall only be permitted if the following information is included in the labelling, or if no such labelling exists, in the presentation and advertising <...>“) arba lietuvių kalba („teiginiai apie sveikatingumą [sveikumą] leidžiami tik tuo atveju, jei toliau nurodyta informacija yra pateikta etiketėje, o jei etiketės nėra – pateikime ir reklamoje <...>“).
20      Kursyvu išskirta mano.
21      Žr. 2019 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
A ir kt., C‑347/17, EU:C:2019:720, 38 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
22      Įgyvendinimo sprendimo 2013/63 priedo 2.1 punkto a ir b papunkčiai.
23      Reglamento Nr. 1924/2006 1 straipsnio 1 dalis ir Reglamento Nr. 1169/2011 1 straipsnio 1 dalis.
24      Reglamento Nr. 1924/2006 1 straipsnio 2 dalis.
25      Šiuo klausimu pažymėtina, kad formuluotė versijoje prancūzų kalba yra šiek tiek dviprasmiška, nes joje vartojamas žodžių junginys „le consommateur ayant difficilement accès à l’“étiquetage“ (vartotojas, sunkiai turintis prieigą prie ženklinimo). Vis dėlto kitos Įgyvendinimo sprendimo 2013/63 priedo 2.1 punkto b papunkčio kalbinės versijos leidžia patvirtinti, kad, kai prieiga prie ženklinimo yra ribota, Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalyje numatyta privaloma informacija turi būti pateikiama kitoje informacinėje medžiagoje (pavyzdžiui, žr. versiją anglų k.: „[m]andatory information shall be available to the consumer before purchase and in the cases of distance selling where access to the „labelling“ is restricted, mandatory information must be included in the presentation and advertising of the food, in the material supporting the distance selling whether this is a website, a leaflet, a letter, etc.“; ispanų k.: „[l]a información obligatoria estará a disposición del consumidor antes de que se realice la compra y, en el caso de las ventas a distancia en las que el acceso al „etiquetado“ está limitado, la información obligatoria deberá incluirse, en la presentación y la publicidad de los alimentos, en el soporte de la venta a distancia, ya se trate de un sitio web, de un catálogo, de un folleto, de una carta, etc.“ ir lietuvių k.: „[p]rivaloma informacija pateikiama vartotojui prieš perkant, o tais nuotolinės prekybos atvejais, kai prieiga prie „ženklinimo“ yra ribota, privaloma informacija turi būti nurodyta „pateikime“ bei „reklamoje“ ir informacinėje medžiagoje, kuria naudojamasi prekiaujant nuotoliniu būdu, kaip antai, tinklalapyje, kataloge, informaciniame lapelyje, rašte ir t. t.“).
26      Reglamento Nr. 1169/2011 10 konstatuojamoji dalis.
27      COM(2006) 368 final.
28      Reglamento Nr. 1169/2011 9 straipsnio 1 dalis.
29      Visų pirma turiu omenyje reklaminius stendus prie įėjimo į prekybos centrus arba, pavyzdžiui, šiuose prekybos centruose platinamus katalogus.
30      Tai nedaro poveikio maisto verslo operatorių galimybei nurodyti šią informaciją reklamoje, nors jie neprivalo to daryti.
31      Pagal analogiją žr. 2016 m. liepos 7 d. Sprendimo
Ambisig, C‑46/15, EU:C:2016:530, 33 punktą.
32      Reglamento Nr. 1169/2011 2 straipsnio 2 dalies j punktas.
33      Mano nuomone, tokia išvada darytina dėl teisinio saugumo ir nuoseklumo maisto produktų ženklinimo srityje.
34      Direktyvos 2006/114 2 straipsnio a punktas.
35      2013 m. liepos 11 d. Sprendimo
Belgian Electronic Sorting Technology, C‑657/11, EU:C:2013:516, 35 punktas.
36      Be to, reikėtų pažymėti, kad apie sąvokų „ženklinimas“ ir „reklama“ atskyrimą galima netiesiogiai spręsti jau iš Direktyvos 2000/13, papildytos Reglamentu Nr. 1924/2006 iki šios direktyvos panaikinimo Reglamentu Nr. 1169/2011. Minėtoje direktyvoje buvo atskirtos vienai ir kitai sąvokai taikytinos taisyklės (šiuo klausimu žr. 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo Douwe Egberts, C‑239/02, EU:C:2004:445, 34 punktą).
37      Žr. Reglamento Nr. 1924/2006 37 konstatuojamąją dalį ir 10 straipsnio 4 dalį.
38      Tai nedaro poveikio tam, kad ženklinant taip pat gali būti pateikta informacija, kurią galima laikyti neesmine. Turiu omenyje neprivalomą informaciją, pavyzdžiui, teiginius apie sveikumą, kuriais, kaip paaiškinta pirma, vartotojas, žinoma, informuojamas, bet pagrindinis jų tikslas yra atkreipti vartotojo dėmesį ir galiausiai paskatinti jį nusipirkti. Būtent dėl pastarosios priežasties ją pateikiant ženklinant maisto produktą ne tik turi būti remiamasi mokslo duomenimis (žr. Reglamento Nr. 1924/2006 5 straipsnio 1 dalies a punktą), bet ir, atsižvelgiant į tokios informacijos reklaminę
funkciją, būtina pateikti Reglamento Nr. 1924/2006 10 straipsnio 2 dalyje nurodytą papildomą informaciją, kad vartotojai būtų apsaugoti nuo klaidinančios ir nepatvirtintos informacijos.
39      Pavyzdžiui, rašytinė reklama laikraščių skelbimuose arba reklaminiuose stenduose, audiovizualinė reklama per televiziją ar radiją arba skaitmeninė reklama, kuri dažnai rodoma socialiniuose tinkluose.
40      Pavyzdžiui, atsižvelgiant į žinutės toną ir ketinimą, jos gali būti informacinės, susijusios su produkto savybėmis, skirtos įtikinti, norint pabrėžti produkto privalumus, siekiant įtikinti vartotoją pirkti, arba emocinės, kad paskatintų emocijas, kurios paveiktų pirkimą.
41      Pagal Reglamento Nr. 1169/2011 1 straipsnio 1 dalį šio reglamento tikslas – užtikrinti aukšto lygio vartotojų apsaugą, susijusią su informacija apie maistą, atsižvelgiant į skirtingą vartotojų suvokimą bei jų informacijos poreikį, kartu užtikrinant sklandų vidaus rinkos veikimą.
42      2020 m. sausio 30 d. Sprendimo
Dr. Willmar Schwabe, C‑524/18, EU:C:2020:60, 35 ir 55 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija.
43      Reglamento Nr. 1924/2006 14 ir 19 konstatuojamosios dalys.
44      Reglamento Nr. 1924/2006 1 straipsnio 1 dalis.
45      Šiuo klausimu reklama, be abejonės, yra priemonė atverti galimybes prekėms ir paslaugoms vidaus rinkoje, ir tiek vartotojai, tiek verslininkai turi turėti galimybę gauti iš to kuo didesnės naudos. Jeigu maisto verslo operatorius būtų priverstas atsisakyti reklamos metodo, kuris, jo nuomone, yra ypač veiksmingas, šiuo atveju – pateikti vieną teiginį apie sveikumą, nes sąvokos „ženklinimas“ ir „reklama“ sutaptų, tai apsunkintų tokias galimybes ir taip būtų pakenkta veiksmingam vidaus rinkos veikimui.
46      Be to, ar maisto verslo operatoriai nuo šiol turėtų galimybę pasirinkti taikytiną teisinę tvarką? Kokių pasekmių toks sutapimas galėtų turėti kitiems teisės aktams, kuriuose vartojamos tos pačios sąvokų apibrėžtys? Tai yra tik keli pavyzdžiai praktinių sunkumų, kurių kiltų, jei būtų laikoma, kad „ženklinimo“ ir rašytinės „reklamos“ sąvokos
sutampa.