62007CC0566
GENERALINĖS ADVOKATĖS
JULIANE KOKOTT IŠVADA,
pateikta 2009 m. kovo 12 d. (
1
)
Byla C-566/07
Staatssecretaris van Financiën
prieš
Stadeco BV
„Šeštoji PVM direktyva — 21 straipsnio 1 dalies c punktas — Mokestis, mokėtinas tik dėl jo nurodymo sąskaitoje faktūroje — Sąskaitoje faktūroje klaidingai nurodyto mokesčio ištaisymas — Nepagrįstas praturtėjimas“
I — Įžanga
1.
Hoge Raad der Nederlanden prašo Teisingumo Teismo pateikti atsakymus į du klausimus dėl Šeštosios PVM direktyvos (
2
) aiškinimo. Pirmuoju klausimu reikia išsiaiškinti, ar apmokestinamasis asmuo privalo mokėti pridėtinės vertės mokestį, kurį jis nurodė sąskaitoje faktūroje, nors įvardytos paslaugos iš tiesų nebuvo apmokestinamos sąskaitą išrašiusio asmens buveinės vietoje? Iš šio klausimo kyla kitas klausimas: ar mokesčio grąžinimą prireikus galima susieti su sąlyga, kad vietoje klaidingos sąskaitos išrašoma nauja pataisyta sąskaita.
2.
Šiuos reikalavimus pagrindinėje byloje kėlė Nyderlandų mokesčių administratorius. Nagrinėjamais nacionaliniais teisės aktais siekiama neleisti sąskaitos faktūros gavėjui joje klaidingai nurodytą mokestį atskaityti kaip pirkimo mokestį, net jeigu sąskaitą išrašęs asmuo jo nesumokėjo arba jam šis mokestis buvo grąžintas. Tačiau šioje byloje iš tiesų nekilo tokia grėsmė, nes paslaugų gavėjas buvo viešoji įstaiga, kuri neturėjo teisės į perkant sumokėto mokesčio atskaitą. Todėl kyla klausimas, ar tokiu atveju ginčijamos nuostatos taikymas viršija tai, kas būtina šiam tikslui pasiekti.
II — Teisinis pagrindas
A — Bendrijos teisė
3.
Šeštosios direktyvos 28g straipsniu pakeisto tos pačios direktyvos 21 straipsnio redakcijoje (
3
), be kita ko, nustatyta:
„Toliau išvardyti asmenys privalo mokėti pridėtinės vertės mokestį:
1.
Pagal vidaus sistemą
<…>
c)
bet kuris asmuo, kuris sąskaitoje faktūroje ar kitame jai lygiaverčiame dokumente išskiria pridėtinės vertės mokestį; <…>“
B — Nacionalinės teisės aktai
4.
1968 m. Wet op de Omzetbelasting (Apyvartos mokesčio įstatymas, toliau – Wet) 37 straipsnis numato, kad asmeniui, kuriuo nors būdu deklaravusiam apyvartos mokestį, kurio jis neprivalo mokėti, išskyrus atvejus, numatytus pagal 37 straipsnį, šis mokestis tampa privalomas sąskaitos faktūros išrašymo momentu, ir turi būti sumokėtas remiantis deklaracija.
III — Faktinės bylos aplinkybės, prejudiciniai klausimai ir procesas
5.
Stadeco BV nuomoja mugių stendus, kuriuos vietoje įrenginėja ir demontuoja. 1993–1995 metais ši bendrovė teikė Economische Voorlichtingsdienst (Ekonominės informacijos tarnyba, toliau – EVD) prie Nyderlandų Ministerie van Economische Zaken (Ekonomikos ministerija), atitinkamas paslaugas mugėse ir parodose Vokietijoje bei trečiosiose šalyse. Už šias paslaugas ji išrašydavo EVD sąskaitas faktūras, nurodydama pridėtinės vertės mokestį, ir sumokėdavo mokesčius. EVD naudojo Stadeco suteiktas paslaugas išimtinai veikloje, kurioje ji, kaip viešosios teisės reglamentuojamos institucijos dalis, neturėjo teisės į apyvartos mokesčio atskaitą.
6.
Mokesčių administratorius pranešė Stadeco, kad ji už šias paslaugas Nyderlanduose neprivalėjo mokėti pridėtinės vertės mokesčio, nes jos buvo suteiktos už Nyderlandų ribų. Todėl 1996 m. Stadeco paprašė grąžinti sumokėtus mokesčius, kurių suma iš viso sudarė 230314 NLG (104512 EUR). Mokesčių administratorius paprašė Stadeco išduoti EVD kredito pažymą reikalaujamai grąžinti sumai ir nusiųsti jam jos kopiją. 1997 m. vasario 7 d. Sprendimu Stadeco buvo grąžinta prašoma suma.
7.
2000 m. atliekant tikrinimą, buvo nustatyta, kad Stadeco neišdavė EVD kredito pažymos ir negrąžino jokių sumų. Dėl šios priežasties mokesčių administratorius priėmė sprendimą dėl grąžintos sumos išieškojimo, kurį vis dėlto Stadeco sėkmingai užginčijo Gerechtshof te ’s-Gravenhage.
8.
Kasacinį skundą dėl šio sprendimo nagrinėjęs Hoge Raad2007 m. lapkričio 30 d. Nutartimi pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
1.
Ar Šeštosios direktyvos 21 straipsnio 1 dalies c punktą reikia aiškinti taip, kad sąskaitą faktūrą išrašiusio asmens gyvenamosios ar įsisteigimo vietos valstybėje narėje nereikia mokėti pridėtinės vertės mokesčio, kai sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo sąskaitoje nurodo PVM sumą už paslaugą, kuri pagal Bendrijos pridėtinės vertės mokesčio taisykles laikoma suteikta kitoje valstybėje narėje ar trečiojoje valstybėje?
2.
Jei atsakymas yra neigiamas: ar tuo atveju, kai sąskaita faktūra Šeštosios direktyvos 21 straipsnio 1 dalies c punkto prasme išrašoma paslaugų gavėjui, kuris neturi teisės į pridėtinės vertės mokesčio atskaitą (taigi nekyla mokestinių pajamų praradimo grėsmės), valstybės narės turi teisę sąskaitoje faktūroje klaidingai nurodyto ir dėl to mokėtinu tapusio pridėtinės vertės mokesčio ištaisymą susieti su sąlyga, kad mokesčio mokėtojas turi papildomai išrašyti savo klientui ištaisytą sąskaitą faktūrą, kurioje nenurodomas pridėtinės vertės mokestis?
9.
Procese Teisingumo Teisme rašytines ir žodines pastabas pateikė Graikijos, Vokietijos, Italijos ir Nyderlandų vyriausybės bei Europos Bendrijų Komisija. Stadeco savo pastabas pateikė tik teismo posėdyje.
IV — Teisinis vertinimas
A — Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
10.
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Šeštosios direktyvos 21 straipsnio 1 dalies c punktą reikia aiškinti taip, kad sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo valstybėje narėje turi sumokėti sąskaitoje nurodytą šios valstybės pridėtinės vertės mokestį taip pat ir tuo atveju, jeigu iš tiesų paslaugos nebuvo apmokestinamos šioje valstybėje.
11.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad ši nuostata taikoma tokiu atveju, koks nagrinėjamas šioje byloje, kai paslaugos yra suteiktos kitoje valstybėje narėje.
12.
21 straipsnio 1 dalyje nustatyta, koks asmuo pagal vidaus sistemą yra mokesčių mokėtojas. Šiuo atžvilgiu nuostata apima ne tik šalies teritorijoje vykdomus sandorius, kaip atrodo nurodyta versijoje olandų kalba (binnenlands verkeer) (
4
). Atvirkščiai, iš kitų kalbinių versijų matyti, kad ši nuostata susijusi su Bendrijos teritorijoje sudarytais sandoriais (
5
). Tai išplaukia taip pat iš direktyvos struktūros. 1 dalyje nustatyti sandoriai, vykdomi pagal vidaus sistemą, skiriasi nuo 2 dalyje nurodyto prekių importo į Bendriją. Be to, dviprasmiškos nuorodos į vidaus sistemą neliko naujoje redakcijoje – Direktyvos 2006/112/EB (
6
) 203 straipsnyje.
13.
Be to, sprendime Reemtsma (
7
), priimtame panašioje byloje, Teisingumo Teismas pripažino 21 straipsnio 1 dalies c punktą taikytinu. Minėta byla buvo taip pat susijusi su sąskaitą išrašiusio asmens prievole sumokėti nurodytą mokestį, nors iš tiesų mokesčius turėjo sumokėti paslaugų gavėjas kitoje valstybėje narėje. Galiausiai ši nuostata vis dėlto nebuvo pritaikyta, nes ištaisyti mokestį reikalavo ne sąskaitą išrašęs asmuo, o jos gavėjas.
14.
Vis dėlto 21 straipsnio 1 dalies c punkte patvirtinta tik mokestinė prievolė valstybei, kurios pridėtinės vertės mokestis nurodytas sąskaitoje faktūroje. Nesant aiškios informacijos, apie kokį pridėtinės vertės mokestį yra kalbama, tai reikia nustatyti aiškinant sąskaitą faktūrą. Šiuo atžvilgiu svarbūs požymiai gali būti mokesčio tarifas, sąskaitoje nurodytos sumos valiuta, sąskaitą išrašiusio asmens ir sąskaitos gavėjo buveinė bei paslaugų suteikimo vieta, jeigu ji nurodyta sąskaitoje faktūroje. Toks ribojantis supratimas yra privalomas, siekiant išvengti, kad kelios valstybės narės, remdamosi ta pačia sąskaita faktūra, turėtų teisę rinkti mokesčius.
15.
Pagal Šeštosios direktyvos 21 straipsnio 1 dalies c punkto formuluotę asmuo turi mokėti pridėtinės vertės mokestį tik dėl to, kad jis sąskaitoje faktūroje išskyrė šį mokestį (
8
).
16.
Neaišku, ar siekiant rinkti mokesčius iš tiesų užtenka šios formalios aplinkybės, ar taip pat turi būti apmokestinamas sandoris Šeštosios direktyvos 5–7 ir 28a straipsnių prasme valstybėje, kurios pridėtinės vertės mokestis išskirtas sąskaitoje faktūroje. Pastaruoju atveju būtų galima reikalauti grąžinti mokestį taip pat ir be išankstinio sąskaitos ištaisymo, jeigu paaiškėtų, kad nagrinėjamas sandoris atitinkamoje valstybėje nėra apmokestinamas.
17.
Tačiau 21 straipsnio 1 dalies c punkto prasmė ir tikslas neleidžia šioje nuostatoje nurodytos mokestinės prievolės susieti su papildoma sąlyga, kad nurodytas mokestis iš tikrųjų yra pagrįstas atitinkamoje valstybėje apmokestinamuoju sandoriu.
18.
Šia nuostata siekiama pašalinti pajamų iš mokesčių praradimo, naudojant atskaitai sąskaitą faktūrą, riziką (
9
). Nurodydamas pridėtinės vertės mokestį sąskaitoje, ją išrašęs asmuo sukuria įspūdį, kad jis įvykdė apmokestinamąjį sandorį ir kad sumokėjo arba ketina sumokėti pridėtinės vertės mokestį. Todėl pagal 21 straipsnio 1 dalies c punktą sąskaitą išrašęs asmuo taip pat turi būti atsakingas už mokesčio sumokėjimą. Pagal Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies b punktą siekiant pasinaudoti teise į atskaitą pakanka, kad apmokestinamasis paslaugų gavėjas turi sąskaitą faktūrą, kurioje nurodytas pridėtinės vertės mokestis laikantis direktyvos 22 straipsnio 3 dalies reikalavimų. 21 straipsnio 1 dalies c punktas užtikrina, kad nebus atskaitytas pirkimo mokestis, kuris faktiškai nebuvo sumokėtas.
19.
Sprendime Genius Holding (
10
) Teisingumo Teismas bet kuriuo atveju atsisakė taikyti teisę į pirkimo mokesčio atskaitą, jeigu sąskaitoje išskirtas mokestis nesusijęs su prekių tiekimu ir paslaugų teikimu. Tačiau ne visuomet yra užtikrinta, kad mokesčių institucijos sužino apie šią aplinkybę. Be to, PVM atskaita gali būti suteikta jau prieš išsiaiškinant, kad sąskaitoje nurodyta paslauga nebuvo apmokestinta arba buvo apmokestinta ne tuo tarifu, koks nurodytas. Todėl sąskaitą išrašęs asmuo turi būti atsakingas už nurodyto mokesčio sumokėjimą tol, kol nėra ištaisyta sąskaita faktūra ir kol nėra pašalinta pajamų iš mokesčių praradimo rizika (
11
).
20.
21 straipsnio 1 dalies c punkte nustatytos mokestinės prievolės neatsisakoma vien todėl, kad sąskaitos faktūros gavėjas neturi teisės į PVM atskaitą. Kaip teisingai akcentavo Vokietijos vyriausybė, iš pačios sąskaitos negalima nustatyti, ar gavėjas turi teisę į atskaitą.
21.
Todėl į pirmąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, jog Šeštosios direktyvos 21 straipsnio 1 dalies c punktą reikia aiškinti taip, kad sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo valstybėje narėje turi sumokėti sąskaitoje nurodytą šios valstybės pridėtinės vertės mokestį taip pat ir tuo atveju, jeigu iš tiesų paslaugos nebuvo apmokestinamos šioje valstybėje.
B — Dėl antrojo prejudicinio klausimo
22.
Antruoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar klaidingai sąskaitoje faktūroje nurodyto mokesčio grąžinimą galima susieti su sąlyga, kad apmokestinamasis asmuo turi išrašyti naują ištaisytą sąskaitą faktūrą.
23.
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad Šeštojoje direktyvoje nėra jokios nuostatos, susijusios su sąskaitos faktūros, kurioje klaidingai nurodytas valstybėje taikomas pridėtinės vertės mokestis, ištaisymu, nors iš tiesų šioje valstybėje nebuvo sudarytas joks apmokestinamasis sandoris. Taigi valstybės narės turi užtikrinti pridėtinės vertės mokesčio neutralumą, savo vidaus teisėje numatydamos galimybę pakoreguoti kiekvieną sąskaitoje faktūroje neteisingai nurodytą mokestį (
12
).
24.
Šiuo atžvilgiu sprendime Schmeink & Cofreth ir Strobel (
13
) Teisingumo Teismas pabrėžė, kad priemonės, kurių pagal Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 8 dalį valstybės narės gali imtis siekdamos užtikrinti teisingą mokesčio surinkimą ir užkirsti kelią sukčiavimui, neturi viršyti to, kas yra būtina pasiekti šiuos tikslus. Todėl šios priemonės negali būti naudojamos taip, kad keltų grėsmę PVM neutralumui, kuris yra pagrindinis bendros PVM sistemos principas. Jeigu sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo laiku pašalina bet kokią pajamų iš mokesčių praradimo riziką, tai, siekiant užtikrinti pridėtinės vertės mokesčio surinkimą ir užkirsti kelią sukčiavimui, nebūtina, jog sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo įrodytų, kad jis yra sąžiningas (
14
).
25.
Šią nuomonę būtų galima suprasti taip, kad tokiu atveju, koks yra nagrinėjamas, kai nekyla pajamų iš mokesčių praradimo rizikos, vidaus teisės aktai negali nustatyti kitų mokesčio grąžinimo sąlygų. Kadangi EVD, sąskaitos faktūros gavėjas, neturi teisės atskaityti klaidingai nurodyto Nyderlanduose taikomo PVM, šiuo konkrečiu atveju Nyderlanduose nekyla rizika prarasti pajamas iš mokesčių.
26.
Tačiau nemanau, kad Teisingumo Teismas siekė valstybėms narėms nustatyti tokias griežtas ribas. Atvirkščiai, nacionaliniam teisės aktų leidėjui paliekama didelė diskrecija įtvirtinant nuostatas, susijusias su klaidingai sąskaitoje faktūroje nurodyto mokesčio ištaisymu ir grąžinimu. Vis dėlto jis privalo laikytis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų (
15
) bei bendrųjų teisės principų, ypač proporcingumo principo (
16
).
27.
Nacionalinė nuostata, paprastai reikalaujanti vietoje klaidingos sąskaitos faktūros išrašyti ištaisytą sąskaita faktūrą, neatrodo neproporcinga. Ši sąlyga paprastai yra tinkama priemonė, siekiant išvengti neteisėtos PVM atskaitos, pasinaudojant pirmine sąskaita faktūra. Administravimas supaprastinamas, jeigu mokesčių institucijos neprivalo kiekvienu konkrečiu atveju tikrinti, ar sąskaitos faktūros gavėjas neturi teisės į atskaitą ir dėl to nekyla pajamų iš mokesčių praradimo rizika.
28.
Taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad, išrašydamas klaidingą sąskaitą, apmokestinamasis asmuo pats sąlygojo grąžinimo procedūrą ir kad sąskaitos pakeitimas paprastai per daug neapsunkina teisės susigrąžinti mokesčius įgyvendinimo. Tik jeigu konkrečiu atveju neįmanoma pakeisti sąskaitos faktūros, pavyzdžiui, dėl to, kad sąskaita buvo prarasta ir nėra galimybės ja pasinaudoti, siekiant įgyvendinti teisę į pirkimo mokesčio atskaitą, atsisakymas grąžinti mokestį dėl sąskaitos faktūros nepakeitimo galėtų prieštarauti proporcingumo principui.
29.
Tai neprieštarauja Teisingumo Teismo sprendime Collée (
17
) padarytai išvadai, „kad nacionalinė priemonė, kuri teisę atleisti nuo mokesčio tiekimą Bendrijos viduje iš esmės sieja su formalių pareigų laikymusi, neatsižvelgiant į esminius reikalavimus ir ypač nekeliant klausimo dėl to, ar jie buvo įgyvendinti, viršija tai, kas būtina siekiant užtikrinti teisingą mokesčio surinkimą“. Skirtingai nuo nuostatų, reglamentuojančių įsigijimo Bendrijos viduje apmokestinimą ir tiekimo Bendrijos viduje atleidimą nuo mokesčio, Šeštosios direktyvos 21 straipsnio 1 dalies c punkte įtvirtinta mokestinė prievolė yra susieta ne su sandorio apmokestinimu, o tik su formaliu kriterijumi, t.y. mokesčio nurodymu sąskaitoje faktūroje.
30.
Be to, pagal nusistovėjusią Bendrijos teismų praktiką Bendrijos teisė nedraudžia, kad pagal nacionalinę teisinę sistemą nebūtų leidžiama grąžinti nepagrįstai surinktą mokestį, jei tai lemtų nepagrįstą teisę į šį gražinimą turinčių asmenų praturtėjimą (
18
). Iš to taip pat matyti, kad grąžinimą galima susieti su sąlyga, kuri užkerta kelią nepagrįstam sąskaitą išrašiusio asmens praturtėjimui.
31.
Jeigu pirminėje sąskaitoje buvo nurodyta PVM suma, kurios faktiškai nereikėjo mokėti arba kurią reikėjo mokėti ne tokio dydžio, koks yra nurodytas, gavėjas – laikydamasis specialių sutarties sąlygų – civiline tvarka gali pareikšti ieškinį dėl nepagrįstai sumokėtos sumos grąžinimo (
19
). Nacionalinės nuostatos, mokesčių grąžinimą sąskaitą išrašiusiam asmeniui susiedamos su sąlyga, kad šis asmuo pakeičia arba tinkamai pataiso sąskaitą faktūrą, užtikrina, kad gavėjas gaus informaciją, reikalingą įgyvendinti teisę į PVM grąžinimą.
32.
Šioje byloje nereikia nuspręsti, ar valstybės narės gali papildomai reikalauti, kad sąskaitą išrašęs asmuo klaidingai sumokėtą PVM sumą faktiškai grąžintų kitai sutarties šaliai. Iš Nyderlandų vyriausybės paaiškinimų atrodo, kad Nyderlandų mokesčių institucijos to reikalavo, tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neklausė apie tokios papildomos sąlygos leistinumą (
20
).
33.
Galiausiai reikia atkreipti dėmesį, kad Bendrijos teisė taip pat nenustato jokių specifinių reikalavimų, skirtų mokesčiams ištaisyti, tuo atveju, kai paslaugos yra apmokestinamos ne valstybėje, kurios PVM nurodytas sąskaitoje faktūroje, o kitoje valstybėje narėje arba trečiojoje šalyje.
34.
Šeštoji direktyva pirmiau nurodytą valstybę narę neįpareigoja grąžinti mokesčio tik su sąlyga, kad naujai išrašytoje sąskaitoje nurodomas kitos valstybės narės mokestis, kaip mano Italijos vyriausybė. Tuo tikslu pirmiau nurodyta valstybė turėtų nuspręsti, ar ir kokio dydžio mokestį kitoje valstybėje narėje privalo sumokėti sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo. Tačiau valstybei, kurios PVM turi būti grąžinamas, nebus lengva atlikti tokį įvertinimą. Kitoje valstybėje prievolė mokėti mokestį pagal 21 straipsnio 1 dalies b punktą galėtų kilti, pavyzdžiui, būtent ne paslaugų teikėjui, o paslaugų gavėjui. Be to, toje valstybėje galėtų būti taikomas nesuderintas atleidimas nuo mokesčio arba lengvatinis PVM tarifas.
35.
Tačiau, nepaisant to, pagal Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 3 dalį, skaitomą kartu su atitinkamomis nacionalinėmis valstybės narės, kurioje iš tiesų paslauga apmokestinama, įgyvendinimo nuostatomis, sąskaitą išrašęs asmuo privalo ištaisytoje sąskaitoje nurodyti mokestį, kurį jis prireikus turi sumokėti šiai valstybei.
36.
Todėl į antrąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip, kad Bendrijos teisė nedraudžia valstybėms narėms sąskaitoje faktūroje klaidingai nurodyto ir dėl to pagal Šeštosios direktyvos 21 straipsnio 1 dalies c punktą mokėtinu tapusio pridėtinės vertės mokesčio ištaisymo susieti su sąlyga, kad apmokestinamasis asmuo turi išrašyti savo klientui naują ištaisytą sąskaitą faktūrą. Tai taikoma ir tuo atveju, jei sąskaitos gavėjas neturi teisės į pirkimo mokesčio atskaitą.
V — Išvada
37.
Todėl išvadoje siūlau į prejudicinius klausimus atsakyti taip:
1.
Šeštosios direktyvos 77/388/EEB, iš dalies pakeistos Direktyva 91/680/EEB, 21 straipsnio 1 dalies c punktą reikia aiškinti taip, kad sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo valstybėje narėje turi sumokėti sąskaitoje nurodytą šios valstybės pridėtinės vertės mokestį taip pat ir tuo atveju, jeigu iš tiesų paslaugos nebuvo apmokestinamos šioje valstybėje.
2.
Bendrijos teisė nedraudžia valstybėms narėms sąskaitoje faktūroje klaidingai nurodyto ir dėl to pagal Šeštosios direktyvos 21 straipsnio 1 dalies c punktą mokėtinu tapusio pridėtinės vertės mokesčio ištaisymo susieti su sąlyga, kad apmokestinamasis asmuo turi išrašyti savo klientui naują ištaisytą sąskaitą faktūrą. Tai taikoma ir tuo atveju, jei sąskaitos gavėjas neturi teisės į pirkimo mokesčio atskaitą.
(
1
)	Originalo kalba: vokiečių
(
2
)	1977 m. gegužės 17 d. Šeštoji Tarybos direktyva dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo — Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23), nuo 2007 m. sausio 1 d. pakeista 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyva 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1).
(
3
)	1991 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyva, papildanti bendrą pridėtinės vertės mokesčio sistemą ir iš dalies keičianti Direktyvą 77/388/EEB, siekiant panaikinti fiskalines sienas (OL L 376, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 160). Laiko atžvilgiu faktinėms pagrindinės bylos aplinkybėms dar netaikomoje 2000 m. spalio 17 d. Tarybos direktyvoje 2000/65/EB, iš dalies keičiančioje Direktyvą 77/388/EEB dėl asmens, privalančio mokėti pridėtinės vertės mokestį, nustatymo (OL L 269, p. 44; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 338), c punktas, nekeičiant jo turinio, tapo d punktu. Dabar atitinkama nuostata yra Direktyvos 2006/112 203 straipsnyje.
(
4
)	Šiuo klausimu žr. 2007 m. birželio 29 d. generalinio advokato W. de Wit išvadoje, kuri yra Hoge Raad nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą dalis, 5.2.–5.8. punktuose nurodytus svarstymus.
(
5
)	Žr., be kita ko, pranc. k.: régime interne; italų k.: regime interno; anglų k.: internal system; ispanų k.: régimen interior.
(
6
)	Nurodyta 2 išnašoje.
(
7
)	2007 m. kovo 15 d. Sprendimas Reemtsma Cigarettenfabriken (C-35/05, Rink. p. I-2425).
(
8
)	Žr. 1989 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Genius Holding (C-342/87, Rink. p. 4227, 19 punktas); 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Schmeink & Cofreth ir Strobel (C-454/98, Rink. p. I-6973, 53 punktas); 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimą Karageorgou ir kt. (nuo C-78/02 iki C-80/02, Rink. p. I-13295, 50 punktas) ir sprendimą Reemtsma Cigarettenfabriken (nurodytas 7 išnašoje, 23 punktas).
(
9
)	Šia prasme žr. 1973 m. birželio 29 d. Komisijos pateiktą Šeštosios Tarybos direktyvos dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, lydraštį, Europos Bendrijų biuletenio priedas 11/73, p. 22.
(
10
)	Sprendimas Genius Holding (nurodytas 8 išnašoje, 15 punktas).
(
11
)	Šiuo klausimu konkrečiai žr. argumentus, išdėstytus dėl antrojo prejudicinio klausimo.
(
12
)	Šiuo klausimu žr. sprendimą Genius Holding (nurodytas 8 išnašoje, 18 punktas); sprendimą Schmeink & Cofreth ir Strobel (nurodytas 8 išnašoje, 48, 49 ir 56 punktai) ir sprendimą Karageorgou ir kt. (nurodytas 8 išnašoje, 49 ir 50 punktai).
(
13
)	Nurodytas 8 išnašoje, 59 punktas, su nuoroda į 2000 m. kovo 21 d. Sprendimą Gabalfrisa ir kt. (C-110/98–C-147/98, Rink. p. I-1577, 52 punktas). Taip pat žr. 2007 m. rugsėjo 27 d. Sprendimą Collée (C-146/05, Rink. p. I-7861, 26 punktas).
(
14
)	Sprendimai Schmeink & Cofreth ir Strobel (nurodytas 8 išnašoje, 60 punktas) ir Karageorgou ir kt. (nurodytas 8 išnašoje, 50 punktas).
(
15
)	Žr., be kita ko, sprendimą Reemtsma Cigarettenfabriken (nurodytas 7 išnašoje, 37 punktas) ir jame nurodytą teismų praktiką.
(
16
)	Dėl proporcingumo principo laikymosi nacionalinėse nuostatose, įgyvendinančiose arba papildančiose Šeštąją PVM direktyvą, žr., be kita ko, 1997 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Molenheide ir kt. (C-286/94, C-340/95, C-401/95 ir C-47/96, Rink. p. I-7281, 48 punktas) ir 2008 m. liepos 10 d. Sprendimą Sosnowska (C-25/07, Rink. p. I-5129, 23 punktas).
(
17
)	Nurodytas 13 išnašoje, 29 punktas.
(
18
)	1988 m. kovo 24 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją (104/86, Rink. p. 1799, 6 punktas); 1999 m. vasario 9 d. Sprendimas Dilexport (C-343/96, Rink. p. I-579, 47 punktas) ir 2008 m. balandžio 10 d.Marks & Spencer (C-309/06, Rink. p. I-2283, 41 punktas).
(
19
)	Sprendime Reemtsma Cigarettenfabriken (nurodytas 7 išnašoje, 39 punktas) Teisingumo Teismas aiškiai pripažino, kad, civiline tvarka pareiškus ieškinį dėl nepagrįstai gautų sumų grąžinimo užtikrinamas PVM neutralumas.
(
20
)	Teismo posėdyje Nyderlandų vyriausybės atstovė, atsakydama į Teisingumo Teismo klausimą, pripažino, kad sprendimui reikšmingu laikotarpiu nacionalinėje teisėje ši sąlyga nebuvo aiškiai numatyta.