62015CC0589
GENERALINIO ADVOKATO
PAOLO MENGOZZI IŠVADA,
pateikta 2017 m. kovo 7 d. (
1
)
Byla C‑589/15 P
Alexios Anagnostakis
prieš
Europos Komisiją
„Apeliacinis skundas – Piliečių iniciatyva „Milijonas parašų už solidarią Europą“, per kurią Europos Komisija raginama pateikti pasiūlymą dėl teisėkūros procedūra priimamo akto, kuriame būtų įtvirtintas sunkios padėties principas – Prašymas registruoti – Komisijos atsisakymas registruoti – Pareiga motyvuoti – SESV 122 straipsnis – SESV 136 straipsnis“
I – Įvadas
1.
Šiuo apeliaciniu skundu Alexios Anagnostakis prašo panaikinti 2015 m. rugsėjo 30 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Anagnostakis / Komisija (
2
) (toliau – skundžiamas sprendimas); juo šis atmetė apelianto pareikštą ieškinį dėl 2012 m. rugsėjo 6 d. Komisijos sprendimo C (2012) 6289 final, kuriuo atmestas prašymas užregistruoti Europos piliečių iniciatyvą „Milijonas parašų už solidarią Europą“ (toliau – ginčijamas sprendimas), panaikinimo.
2.
Šioje byloje Teisingumo Teismas pirmą kartą turi galimybę nagrinėti piliečių iniciatyvai taikomas teisės normas. Remdamiesi pagal Lisabonos sutartį įvesta ir ESS 11 straipsnio 4 dalyje įtvirtinta piliečių iniciatyvos teise, „[n]e mažiau kaip milijonas reikšmingos valstybių narių dalies piliečių, manydami, kad Sutartims įgyvendinti reikalingas Sąjungos teisės aktas, gali imtis iniciatyvos raginti Europos Komisiją, kad ji, neviršydama savo įgaliojimų, pateiktų tuo klausimu atitinkamą pasiūlymą“. Tai yra pagrindinė Europos dalyvaujamosios demokratijos priemonė, kurią nėra lengva įgyvendinti. Iš tikrųjų, viena vertus, siekiant piliečiams suteikti aktyvų vaidmenį kuriant Sąjungos teisę, reikia užtikrinti, kad šiai iniciatyvos teisei nebūtų taikomi pernelyg griežti ar pernelyg sudėtingi – todėl galiausiai sunkiai suprantami – formos ar turinio reikalavimai, kuriuos galėtų suprasti asmuo, nesantis Sąjungos teisės specialistas, tačiau, kita vertus, negalima pamiršti ir to, kad Sąjungos teisėje taikomas įgaliojimų suteikimo principas, todėl dalyvaujamąja demokratija, kuriai siekiama suteikti pagrindą pagal ESS 11 straipsnio 4 dalį, gali būti naudojamasi tik neperžengiant šių ribų.
3.
Remiantis SESV 24 straipsnio 1 dalies reikalavimais, 2011 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (ES) Nr. 211/2011 dėl piliečių iniciatyvos (
3
) patikslintos sąlygos, kuriomis Europos piliečių iniciatyva (toliau – EPI) gali būti pateikta. Šio reglamento 2 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad „[š]ios procedūros ir sąlygos, kurias reikia taikyti siekiant įgyvendinti piliečių iniciatyvą, turėtų būti aiškios, paprastos, lengvos taikyti ir turėtų atitikti piliečių iniciatyvos pobūdį, kad būtų skatinamas piliečių dalyvavimas, o Sąjunga būtų prieinamesnė. Jos taip pat turėtų padėti pasiekti deramą teisių ir pareigų pusiausvyrą“. Toliau pateikiamuose samprotavimuose siekiama surasti būtent šią pusiausvyrą.
4.
EPI apibrėžiama kaip „Komisijai <…> pateikta iniciatyva, kurioje [ji] raginama neviršydama savo įgaliojimų pateikti pasiūlymą dėl tų klausimų, dėl kurių, piliečių nuomone, Sutartims įgyvendinti reikalingas Sąjungos teisės aktas, ir kuriai pritarė bent milijonas reikalavimus atitinkančių pasirašiusiųjų, kurie yra bent iš ketvirtadalio visų valstybių narių“ (
4
). Procedūra vyksta taip: prieš rinkdami parašus organizatoriai, t. y. pasiūlytą EPI parengę asmenys, turi pateikti prašymą registruoti tą pasiūlymą Komisijos interneto registre (
5
) ir šiuo klausimu nurodyti tam tikrą informaciją (
6
). Per du mėnesius Komisija išnagrinėja pasiūlymą, suteikia jam registracijos numerį ir informuoja organizatorius. Po registracijos prasideda parašų rinkimo procesas (
7
). Jeigu visi šio rinkimo reikalavimai tenkinami ir patikrinami (
8
), organizatoriai gali pateikti EPI (
9
). Komisija ją paskelbia ir priima organizatorius (
10
). Konkrečiai kalbant, Komisija per tris mėnesius „paskelbia pranešimą, kuriame pateikia savo teisines ir politines išvadas dėl [EPI], nurodo, kokių veiksmų prireikus ketina imtis ir dėl kokių priežasčių imasi tokių veiksmų ar ne“ (
11
).
5.
Taigi registravimas, t. y. esminis formalumas prieš rinkimą, yra būtina sąlyga, tačiau nepakankama tam, kad Komisija konkrečiai pritartų pasiūlytai EPI. Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalyje nurodyti reikalavimai, kuriuos pasiūlyta EPI turi atitikti, kad Komisija ją registruotų. Tarp šių reikalavimų Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalies b punkte nustatytas ir reikalavimas, kad nebūtų taip, jog ši pasiūlyta EPI „akivaizdžiai nepatektų į Komisijos įgaliojimus pateikti pasiūlymą dėl Sąjungos teisės akto siekiant įgyvendinti Sutartis“.
6.
Šiame apeliaciniame skunde nagrinėjama būtent ši nuostata. Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalies b punktas, kuriuo remdamasi Komisija gali atsisakyti registruoti pasiūlytą EPI, yra veiksminga Komisijai suteikta atrankos priemonė. Mano nuomone, šis reikalavimas neturi būti taip pernelyg plačiai aiškinamas, kad Europos iniciatyvos teisė, kurios reikšmę akcentavau, netektų prasmės (
12
). Nors šiuo argumentu grįsiu visą toliau pateiktą analizę, primintina ir tai, kad Teisingumo Teismo vaidmuo apeliaciniame procese yra ribotas ir kad jo nuomonė dėl vienos ar kitos problemos neišvengiamai susijusi su jam pateiktais argumentais.
7.
Šiuo aspektu reikia konstatuoti, kad šis apeliacinis skundas galbūt neatitinka visų reikalavimų, būtinų tam, kad Teisingumo Teismas galėtų pateikti prašomus paaiškinimus, siekdamas geriau apibrėžti EPI taikomas teisės normas, nes, susipažinus su visa bylos medžiaga, sunku tiksliai suprasti, ko konkrečiai apeliantas siekė Europos iniciatyvos veiksmais, kurių norėjo imtis (
13
).
II – Ginčo aplinkybės, procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
8.
2012 m. liepos 13 d. apeliantas Komisijai įteikė pasiūlytą EPI „Milijonas parašų už solidarią Europą“. Šiuo pasiūlymu siekta Sąjungos teisėje įtvirtinti „sunkios padėties principą, pagal kurį tuo atveju, kai dėl odiozinės skolos grąžinimo kyla grėsmė valstybės finansiniam ir politiniam veikimui, atsisakymas grąžinti tokią skolą yra būtinas ir pateisinamas“ (
14
). Kaip teisiniu pagrindu pasiūlytai EPI patvirtinti buvo remtasi „ekonomine ir pinigų politika (SESV 119–144 straipsniai)“.
9.
2012 m. rugsėjo 6 d. priminusi Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalį ir išnagrinėjusi EPI nurodytas ESV sutarties nuostatas, būtent SESV 136 straipsnio 1 dalį ir „kitus galimus teisinius pagrindus“ (
15
), Komisija atsisakė registruoti apelianto pasiūlytą EPI, nes ji akivaizdžiai nepateko į jos įgaliojimus teikti pasiūlymą priimti Sąjungos teisės aktą siekiant įgyvendinti Sutartis.
10.
2012 m. spalio 11 d. apeliantas Bendrajame Teisme pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo. Vieninteliu ieškinio pagrindu siekta, kad būtų konstatuotas Komisijos padarytas Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalies b punkto pažeidimas. Šiuo klausimu apeliantas teigė, jog remdamasi pasiūlyta EPI Komisija galėjo teikti pasiūlymą priimti teisės aktą pagal SESV 122 straipsnio 1 dalį, 122 straipsnio 2 dalį ir 136 straipsnio 1 dalies b punktą bei tarptautinės teisės normas.
11.
Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas savo iniciatyva iškėlė ieškinio pagrindą, susijusį su pareiga motyvuoti individualius sprendimus, ir išnagrinėjo apelianto vieninteliame ieškinio pagrinde nurodytus kaltinimus, paskui atmetė ieškinį ir iš apelianto priteisė bylinėjimosi išlaidas.
III – Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
12.
2015 m. lapkričio 30 d. apeliantas pateikė apeliacinį skundą dėl skundžiamo sprendimo. Reikalavimuose A. Anagnostakis Teisingumo Teismo prašo tenkinti šį apeliacinį skundą, panaikinti visą skundžiamą sprendimą, panaikinti ginčijamą sprendimą, nurodyti Komisijai registruoti jo pasiūlytą EPI, imtis kitų reikiamų teisinių priemonių ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas. Dublike A. Anagnostakis nepakeitė savo reikalavimų.
13.
Atsiliepime į apeliacinį skundą Komisija Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą; nepatenkinus šio reikalavimo, atmesti visą apeliacinį skundą kaip nepagrįstą ir priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas. Triplike Komisija nepakeitė savo reikalavimų.
14.
Šalys buvo išklausytos 2016 m. gruodžio 13 d. vykusiame Teisingumo Teismo posėdyje.
IV – Teisinė analizė
15.
Nors apeliacinį skundą sudaro keturi apeliacinio skundo pagrindai, jį suskaidysiu į du pagrindus. Pirmasis pagrindas grindžiamas teisės klaida, padaryta dėl ginčijamo sprendimo motyvavimo pakankamumo vertinimo, antrasis pagrindas grindžiamas teisės klaida, padaryta vykdant motyvavimo pagrįstumo kontrolę ir taikant Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalies b punktą. Šio antrojo pagrindo pirmas kaltinimas grindžiamas SESV 122 straipsnio pažeidimu, antras kaltinimas – SESV 136 straipsnio pažeidimu, galiausiai trečias kaltinimas –tarptautinės teisės normų pažeidimu.
A – Dėl pirmojo pagrindo, grindžiamo teisės klaida, padaryta vertinant pakankamą ginčijamo sprendimo motyvavimą
1.
Skundžiamas sprendimas
16.
Skundžiamo sprendimo 29 ir paskesniuose punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad Komisija įvykdė pareigą motyvuoti, kurią, be kita ko, lemia akto pobūdis ir aplinkybės, kuriomis jis priimtas. Bendrasis Teismas rėmėsi tuo, kad pasiūlyta EPI nepakankamai aiški ir tiksli, kiek tai susiję su Komisijos įgaliojimų teikti pasiūlymą dėl teisės akto teisinio pagrindo nustatymu, būtent dėl to, kad minėtame pasiūlyme tik padaryta bendra nuoroda į 26 Sutarties straipsnius. Tik teikdamas ieškinį dėl panaikinimo apeliantas konkrečiai nurodė SESV 122 ir 136 straipsnius kaip Komisijos įgaliojimų teisinį pagrindą. Taigi, Bendrasis Teismas nusprendė: „[t]odėl Komisijos negalima kaltinti tuo, kad ginčijamame sprendime išsamiai neanalizavo pasiūlytoje EPI kartu nurodytų įvairių SESV nuostatų, o tik konstatavo minėtų nuostatų svarbos byloje nebuvimą, ypač akcentuodama vieną iš jų, kuri, jos nuomone, yra visiškai nereikšminga, todėl, remiantis jos nurodytomis priežastimis, negali būti laikoma teisiniu pagrindu“ (
16
). Taigi Bendrasis Teismas nusprendė, kad ginčijamas sprendimas, atsižvelgiant į aplinkybes, kuriomis jis priimtas, yra tinkamai motyvuotas; apeliantas galėjo suprasti atsisakymo registruoti pasiūlytą EPI priežastis, o Sąjungos teismas – vykdyti jam pavestą kontrolę, kiek tai susiję su šiomis priežastimis.
2.
Šalių argumentų santrauka
17.
Apeliantas teigia, kad nepakanka nei vien ginčijame sprendime padarytos nuorodos į Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalies b punktą, nei jame padarytos nuorodos į SESV 119–144 straipsnių nagrinėjimą, kad motyvavimas būtų aiškus ir išsamus, kaip to reikalaujama, kai remiamasi akivaizdžiu Komisijos įgaliojimų nebuvimu. Akivaizdžių Komisijos įgaliojimų nebuvimo negalima pateisinti aplinkybėmis. Priešingai, dėl labai sudėtingų aplinkybių, dėl kurių teikiama EPI, būtina, kad Sąjungos teismas reikalautų išsamiai ir konkrečiai motyvuoti sprendimą atsisakyti registruoti pasiūlytas EPI. Ginčijamame sprendime yra tik perfrazuota SESV 136 straipsnio 1 dalis, paskui padaryta viena bendra nuoroda į SESV 119–144 straipsnius. Taigi Bendrasis Teismas visiškai nepaisė šio ginčyto aspekto dėl motyvavimo stokos. Be to, jis padarė teisės klaidą, nes nusprendė, kad akto motyvavimas priklauso nuo minėto akto pobūdžio ir aplinkybių, kuriomis jis priimtas, o SESV 296 straipsnyje tokios aplinkybės visai nenurodytos. Apeliantas nesutinka ir su tuo, kad tariama pasiūlytos EPI aiškumo ir tikslumo stoka daro kokį nors poveikį. Bet kuriuo atveju Ekonominės ir pinigų sąjungos kontekstas yra sudėtingas ir nėra jurisprudencijos, kuria piliečiai galėtų vadovautis šioje srityje teikdami pasiūlymus, kai nori pasiūlyti EPI. Skiriasi su šia sąjunga susijusių nuostatų prasmė ir aiškinimas. Apeliantas pateikia Europos finansinio stabilumo fondo ir Europos finansinio stabilumo mechanizmo, kurie abu grindžiami SESV 122 straipsniu, pavyzdžius. Paprasčiausio nuostatų pakartojimo nepakanka tinkamam motyvavimui tiek atsižvelgiant į SESV 296 straipsnį, tiek į Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalies b punktą.
18.
Komisijos nuomone, Bendrojo Teismo argumentuose nėra jokios teisės klaidos. Visų pirma jis teisingai nusprendė, kad ginčijamas sprendimas tinkamai motyvuotas, nes jame nurodytas Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalies b punktas ir paaiškintos priežastys, dėl kurių SESV 119–144 straipsniai, konkrečiai – SESV 136 straipsnio 1 dalis, negali būti pagrindas įtvirtinti sunkios padėties principą. Bendrasis Teismas teisingai taikė suformuotą teismo jurisprudenciją, pagal kurią motyvavimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į akto pobūdį ir aplinkybes, kuriomis jis priimtas. Komisija ypač akcentuoja aplinkybę, kad pasiūlytoje EPI buvo pateiktas tik tariamai reikšmingų nuostatų sąrašas ir kad apeliantas nesistengė tiksliau ir labiau argumentuotai nurodyti galimo pagrindo, kuriuo remdamasi Komisija galėtų imtis veiksmų. Beje, Komisija primena, kad ginčijamame sprendime būtent savo iniciatyva ji išsamiau nagrinėjo SESV 136 straipsnio 1 dalį, dėl kurios įžvelgė šiokių tokių taikymo galimybių. Komisija teigia, kad iš jos negalima reikalauti, kad nagrinėtų hipotetinius neegzistuojančius argumentus, o apeliantas turėjo techninę galimybę patikslinti ir išsamiau paaiškinti. Aiškumo stoka ir Sąjungos teisės nuostatų sudėtingumas nepaneigia išvados, kad Komisija objektyviai ir akivaizdžiai neturėjo įgaliojimų patvirtinti pasiūlytą EPI. Galiausiai apeliantas nesirėmė galima Bendrojo Teismo padaryta vertinimo klaida dėl ginčijamo sprendimo motyvavimo tinkamumo, o ginčijo šio sprendimo motyvavimo pagrįstumą. Todėl jo pateikti argumentai negali būti nagrinėjami tiek, kiek tai susiję su apeliacinio skundo pagrindu dėl Bendrojo Teismo atlikto Komisijos sprendimo motyvavimo tinkamumo vertinimo. Komisija daro išvadą, kad šį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
3.
Analizė
19.
Pareiga motyvuoti įtvirtinta pirminėje teisėje, t. y. SESV 296 straipsnyje, o tiek, kiek tai susiję su EPI, jos vykdymui taikoma Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 3 dalies antra pastraipa (
17
).
20.
Remiantis suformuota teismo jurisprudencija, pareiga motyvuoti asmens nenaudai priimtą aktą, kuri yra teisės į gynybą paisymo principo dalis, siekiama, pirma, suteikti suinteresuotajam asmeniui pakankamai informacijos, kuri leistų žinoti, ar aktas yra pagrįstas arba galbūt turi trūkumų, dėl kurių būtų galima ginčyti jo galiojimą Sąjungos teisme, ir, antra, leisti šiam teismui vykdyti šio akto teisėtumo kontrolę. Motyvai, kuriuos nurodyti reikalaujama pagal SESV 296 straipsnį, turi būti pritaikyti prie nagrinėjamo akto pobūdžio ir aplinkybių, kuriomis jis buvo priimtas (
18
). Reikalavimas motyvuoti turi būti vertinamas atsižvelgiant į bylos aplinkybes (
19
), ypač į akto turinį, motyvų, kuriais remiamasi, pobūdį ir į interesą gauti paaiškinimų, kurį asmenys, kuriems šis aktas skirtas, gali turėti. Nurodant motyvus nereikalaujama tiksliai atskleisti visų svarbių faktinių ir teisinių aplinkybių (
20
), nes tai, ar akto motyvavimas yra pakankamas, turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik į jo tekstą, bet ir į priėmimo aplinkybes bei nagrinėjamąją sritį reglamentuojančių teisės normų visumą. Taigi aktas yra pakankamai motyvuotas, jeigu buvo priimtas suinteresuotajam asmeniui žinomomis aplinkybėmis, leidžiančiomis suprasti priežastis, dėl kurių jis priimtas.
21.
Tai yra suformuota jurisprudencija, kurioje nustatytos pareigos motyvuoti ribos. Taigi konstatuoju, kad šiuos pagrindinius principus Bendrasis Teismas dar kartą patvirtino skundžiamo sprendimo dalyje, skirtoje paties teismo iniciatyva nurodytam pagrindui dėl galimo šios pareigos neįvykdymo (
21
).
22.
Po šių bendrų pastabų Bendrasis Teismas akcentavo pareigos motyvuoti sprendimus atsisakyti registruoti pasiūlytas EPI vykdymo reikšmę, atsižvelgdamas į tai, kad tokie sprendimai „gali paveikti pačios piliečių teisės pateikti iniciatyvą <…> veiksmingumą“ (
22
). Todėl, anot Bendrojo Teismo, motyvai turi būti nurodyti „aiškiai“ (
23
). Iš tikrųjų Sąjungos demokratinio veikimo sustiprinimas, kurio siekiama EPI mechanizmu, nedera su savavališku Komisijos diskrecijos naudojimusi šioje srityje.
23.
Paskui Bendrasis Teismas priminė ginčijamo sprendimo turinį, konstatavo, kad tas sprendimas grindžiamas Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalies b punktu, ir eksplicitiškai nurodė, jog, Komisijos nuomone, nei viena su Sąjungos ekonomine ir pinigų politika susijusi nuostata, kuria remtasi pasiūlytoje EPI (
24
), nei kitas teisinis pagrindas, kaip antai SESV 136 straipsnio 1 dalis, nebuvo tinkamas pasiūlytos EPI teisinis pagrindas (
25
). Bendrasis Teismas tokius sprendime atsisakyti registruoti Komisijos pateiktus motyvus susiejo ir su pasiūlytos EPI turiniu. Tai darydamas jis pareigą motyvuoti vertino atsižvelgdamas į kontekstą. Paskui Bendrasis Teismas pažymėjo, kad tas pasiūlymas kiek neaiškus, ypač dėl to, kad jis be jokių paaiškinimų siejamas su SESV 119–144 straipsniais (
26
).
24.
Esu įsitikinęs, kad pagal Reglamentą Nr. 211/2011 Komisijai suteiktas vaidmuo pasiūlytų EPI registravimo procese yra esminis ir, turint omeny EPI mechanizmo esmę, svarbu, kad priimdama sprendimus atsisakyti registruoti ši institucija elgtųsi labai atsakingai, nes nebūtinai visi tokių pasiūlymų rengėjai yra įgudę Sąjungos teisės specialistai. Vis dėlto nemanau, kad būtų protinga, kaip to norėtų apeliantas, Komisijai užkrauti tokią pareigą motyvuoti, kad iš jos būtų reikalaujama išsamiai nurodyti priežastis, dėl kurių nė viena Sutarties nuostata negali būti grindžiami Sąjungos veiksmai, bent jau tuo atveju, kai nuo pat pradžių, kaip tai pabrėžiau (
27
), rengėjų pasiūlytai EPI trūko tikslumo ir šis trūkumas išliko apeliaciniame procese (
28
). Iš tikrųjų tai reikštų reikalavimą, kad ši institucija, priešingai, nei nustatyta jurisprudencijoje, nurodytų visas „reikšmingas“ teisines aplinkybes, net tas, kurių galbūt nenumatė pasiūlytos EPI rengėjai, nors iš tikrųjų šiame analizės etape kyla vienintelis klausimas, t. y. ar sprendimo adresatas galėjo suprasti jo prašymo atmetimo priežastis. Taigi, mano nuomone, iš ginčijamo sprendimo aiškiai matyti, kad Komisija atsisakė registruoti pasiūlytą EPI, nes ją laikė akivaizdžiai nepatenkančia į jos įgaliojimų sritį.
25.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, pažymėtina, kad Bendrasis Teismas visai nepadarė teisės klaidos, kai nusprendė, kad pareiga motyvuoti įvykdyta. Taigi apeliantas neteisingai teigia, kad nebuvo atsižvelgta į ginčytą motyvavimo tinkamumo aspektą, nes Bendrasis Teismas konkrečiai tikrino, ar ginčijamame sprendime Komisijos nurodytų motyvų pakako tam, kad apeliantas galėtų suprasti atmetimo priežastis ir prireikus kreiptis į Sąjungos teismą dėl teisėtumo kontrolės.
26.
Be to, apeliantas visiškai atmeta pasiūlytos EPI tariamo netikslumo ir Komisijos pareigos motyvuoti apimties priežastinį ryšį. Vis dėlto šis neaiškumas yra aplinkybių, į kurias teismas turi atsižvelgti vertindamas pareigos motyvuoti įvykdymą, dalis, nes šis neaiškumas daro poveikį Komisijos gebėjimui gerai suprasti ir analizuoti pasiūlytos EPI išsamias aplinkybes, kad galėtų nustatyti galimų veiksmų teisinį pagrindą.
27.
Galiausiai pareigos motyvuoti vykdymo kontrolę, kuria siekiama patikrinti, ar šiuo atveju ginčijamame sprendime Komisijos pateiktos informacijos pakako, kad apeliantas galėtų suprasti priežastis, dėl kurių ši institucija atsisakė registruoti pasiūlytą EPI, reikia skirti nuo motyvavimo pagrįstumo nagrinėjimo, kuriuo tikrinamas ginčijamo sprendimo teisėtumas iš esmės (
29
), t. y. ar šios priežastys buvo pagrįstos (
30
). Vadinasi, kaltinimai ir argumentai, kuriais siekiama ginčyti motyvavimo pagrįstumą dėl to, kad, atsižvelgiant į Sąjungos ekonominės ir pinigų politikos sritį reglamentuojančių nuostatų aiškinimo sunkumus, pasiūlyta EPI akivaizdžiai patenka į Komisijos įgaliojimų sritį, neturi reikšmės nagrinėjant pagrindą, susijusį su motyvavimo nebuvimu ar stoka. Net jeigu ginčijamo sprendimo motyvavimas grindžiamas neteisingu pasiūlytoje EPI nurodytų Sutarties nuostatų aiškinimu, tokia klaida nėra SESV 269 straipsnyje ir Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje nustatytos pareigos motyvuoti neįvykdymas. Todėl šie kaltinimai dėl Sutarties nuostatų, kuriomis gali būti grindžiami Sąjungos veiksmai, siekiant įtvirtinti sunkios padėties principą, klaidingo aiškinimo bus nagrinėjami kitame pagrinde (
31
).
28.
Dėl visų nurodytų priežasčių pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
B – Dėl antrojo pagrindo, grindžiamo teisės klaida dėl motyvavimo pagrįstumo kontrolės
29.
Anot apelianto, Bendrasis Teismas neteisingai nusprendė, kad Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalies b punkte nustatytas reikalavimas, t. y. reikalavimas, kad pasiūlyta EPI akivaizdžiai nebūtų nepriskirta Komisijos įgaliojimų taikymo sričiai, nebuvo tenkinamas, nes klaidingai aiškino SESV 122 straipsnį, 136 straipsnio 1 dalies b punktą ir tarptautinės teisės normas.
30.
Norint patikrinti, ar Bendrasis Teismas teisingai įvertino ginčijamo sprendimo motyvavimo pagrįstumą, reikia prisiminti pasiūlytos EPI tikslą: kaip matyti iš to pasiūlymo, siekta įtvirtinti „sunkios padėties principą, pagal kurį tuo atveju, kai dėl odiozinės skolos grąžinimo kyla grėsmė valstybės finansiniam ir politiniam veikimui, atsisakymas grąžinti tokią skolą yra būtinas ir pateisinamas“. Šis aprašymas ir nuoroda į SESV 119–144 straipsnius buvo visa Komisijos turėta informacija, kai ji sprendė dėl prašymo registruoti pasiūlytą EPI.
31.
Be to, iš apeliacinio skundo matyti, kad pasiūlyta EPI sieta tik su „odiozine“ valstybės skolos dalimi, todėl nekalbama apie visišką ir vienašališką skolos panaikinimą (
32
). Sunkios padėties principo įtvirtinimas leistų panaikinti (
33
), t. y. nemokėti odiozinės skolos kitoms valstybėms narėms ir Sąjungai (
34
). Toks mechanizmas būtų taikomas valstybių narių sutarimu, kai skolos grąžinimas keltų grėsmę vienos iš jų ekonominei ir politinei situacijai (
35
). Pasiūlymas nepakeistų Sąjungos monetarinio suverenumo ir valstybių narių biudžeto ir ekonominio suverenumo; tai nebūtų ir finansavimo mechanizmas (
36
). Sunkios padėties principo įtvirtinimas tik leistų, atsižvelgiant į valstybių narių solidarumą, didelių sunkumų patiriančiai valstybei imtis vienašališkų veiksmų (
37
). Apeliantas tvirtina, kad toks įtvirtintas principas būtų taikomas visoms valstybėms, ne vien euro zonos narėms, jis neapimtų finansinio stabilumo ir leistų laiku imtis veiksmų. Galiausiai galimybei pasinaudoti sunkia padėtimi būtų taikomos Komisijos pasiūlytos sąlygos (
38
). Iniciatyvą paskelbti sunkią padėtį turėtų įgaliota valstybė narė griežtai nustatytomis sąlygomis (
39
). Tada Sąjunga patvirtintų paskelbtą sunkią padėtį ir atitinkama valstybė narė galėtų laikinai sustabdyti savo skolų mokėjimą (
40
). Iš pradžių Sąjunga turėtų patvirtinti tekstą, kad valstybė narė galėtų pasinaudoti tokiu mechanizmu (
41
). Įtvirtintas sunkios padėties principas būtų taikomas tik tai skolai, kurią valstybė narė turi sumokėti Sąjungai (
42
). Maža to, apeliantas teigia, kad įtvirtinus sunkios padėties principą didelių sunkumų patirianti valstybė narė galėtų laikinai sustabdyti visų skolų mokėjimą, kad savo ekonominę politiką galėtų orientuoti į augimą (
43
). Taip pat jis kalba apie „skolos nurašymą“ (
44
).
1.
Dėl kaltinimo, grindžiamo teisės klaida, padaryta aiškinant SESV 122 straipsnį
a)
Skundžiamas sprendimas
32.
Skundžiamo sprendimo 41–43 punktuose Bendrasis Teismas priminė, kad Sprendime Pringle (
45
) Teisingumo Teismas nusprendė: SESV 122 straipsnio 1 dalis nėra tinkamas galimos Sąjungos finansinės pagalbos nustatant finansavimo mechanizmą, skirtą didelių sunkumų patiriančioms valstybėms narėms, teisinis pagrindas. Paskui Bendrasis Teismas nurodė, kad remiantis šiuo straipsniu priimtos priemonės grindžiamos valstybių narių tarpusavio solidarumu ir parama, o dėl šios priežasties šis straipsnis nėra tinkamas teisinis pagrindas Sąjungos teisėje įtvirtinti sunkios padėties principą, pagal kurį valstybė narė būtų įgaliota vienašališkai nuspręsti negrąžinti visos ar dalies skolos dėl patiriamų sunkumų.
33.
Be to, skundžiamo sprendimo 47–50 punktuose Bendrasis Teismas priminė, jog tame pačiame Sprendime Pringle (
46
) Teisingumo Teismas nusprendė, kad nors pagal SESV 122 straipsnio 2 dalį tam tikromis sąlygomis Sąjunga valstybei narei gali suteikti konkrečią finansinę pagalbą, vis dėlto ja negali būti pateisinamas skolos nurašymo mechanizmo įtvirtinimas teisės aktuose, kaip to pageidauja ieškovas, dėl tokio mechanizmo bendro ir nuolatinio pobūdžio. Bendrasis Teismas priminė ir tai, kad pagal SESV 122 straipsnį siekiama užtikrinti Sąjungos, o ne valstybių narių, teikiamą finansinę pagalbą. Taigi, anot Bendrojo Teismo, įtvirtinus sunkios padėties principą, juo būtų vadovaujamasi ne tik dėl valstybės narės įsiskolinimo Sąjungai, bet ir dėl tos valstybės įsiskolinimo viešiems arba privatiems juridiniams ar fiziniams asmenims, o tokios situacijos akivaizdžiai neapima SESV 122 straipsnis. Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad sunkios padėties principo įtvirtinimas akivaizdžiai nelaikomas viena iš finansinės pagalbos priemonių, kurias Europos Sąjungos Taryba yra įgaliota patvirtinti pagal SESV 122 straipsnio 2 dalį.
b)
Šalių argumentų santrauka
34.
Iš esmės apeliantas pateikia keturis argumentus.
35.
Pirma, jis pateikia kaltinimą, kad Bendrasis Teismas nesistemiškai aiškino SESV 122 straipsnį, nors ši nuostata turi būti aiškinama ją siejant su SESV 119–126 straipsniais, su kuriais ji sudaro „visumą“.
36.
Antra, apeliantas teigia, kad aiškindamas SESV 122 straipsnio 1 dalį Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes pagal šią nuostatą Komisijai suteikta didelė diskrecija siūlyti Tarybai priimti ekonominę situaciją atitinkančias priemones, siekiant įveikti didelius sunkumus, bet konkreti šių siūlomų priemonių forma nenurodyta. Be to, šios priemonės turi būti priimtos atsižvelgiant į valstybių narių solidarumą. Remdamasis Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl EB 103 straipsnio apeliantas tvirtina, jog pasiūlytos ekonominės politikos priemonės turi būti būtinos tam, kad būtų išvengta kliūčių Sąjungos siekiamiems tikslams. Aplinkybė, kad SESV 122 straipsnio 2 dalyje aiškiai nurodyta sunkumų patiriančiai valstybei narei teikiama finansinė pagalba, netrukdo pripažinti, kad Komisija, naudodamasi pagal SESV 122 straipsnio 1 dalį turima iniciatyvos teise, gali siūlyti priemones, kurios yra finansinė pagalba. Taigi sunkios padėties principo įtvirtinimas būtų tinkama priemonė, kaip tai suprantama pagal SESV 122 straipsnio 1 dalį. Bet kuriuo atveju klaidinga laikyti, kad toks įtvirtinimas akivaizdžiai nepatenka į Komisijos įgaliojimus.
37.
Trečia, apeliantas ginčija Bendrojo Teismo išvadą, kad SESV 122 straipsnio 1 dalis yra netinkamas teisinis pagrindas sunkios padėties principui įtvirtinti. Visų pirma Bendrasis Teismas neteisingai aiškino Sprendimą Pringle (
47
). Priešingai nei Europos stabilumo mechanizmu (toliau – ESM), kuris nagrinėtas tame sprendime, pasiūlyta EPI nesiekiama pakeisti valstybių narių monetarinio, biudžeto ar ekonominio suverenumo arba sukurti finansavimo mechanizmo. Pasiūlytos EPI tikslai nepanašūs į ESM sukūrimo tikslus. Sprendime Pringle (
48
) pateikti argumentai negali būti savaime taikomi ar bent reikšmingi šiam apeliaciniam skundui. Be to, nors, kaip nusprendė Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 42 punkte „remdama valstybių narių tarpusavio solidarumą Taryba turi priimti ekonominę padėtį atitinkančias priemones, kaip jos suprantamos pagal SESV 122 straipsnio 1 dalį, o tai reiškia, kad šios priemonės yra grindžiamos valstybių narių tarpusavio parama“, pastaroji sąvoka šiame straipsnyje neapibrėžta. Todėl Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad ši pagalba gali būti suteikta tik organizuotos ir struktūrinės pagalbos mechanizmo forma ir kad sunkios padėties principas negali būti įtvirtintas kaip viena iš šioje nuostatoje nurodytos finansinės pagalbos formų.
38.
Galiausiai, ketvirta, apeliantas pakartoja savo argumentus dėl ESM ir dėl sunkios padėties principo įtvirtinimo atskyrimo. Šiuo klausimu apeliantas patikslina, kad sunkios padėties principo įtvirtinimas susijęs su visomis valstybėmis, o ne vien su euro zonos narėmis, ir jis neapima finansinio stabilumo. Jis tik leistų laiku reaguoti į valstybės narės patiriamus didelius sunkumus. Ši valstybė narė galėtų remtis sunkia padėtimi, laikydamasi Komisijos nustatytų galimų reikalavimų. Iniciatyva priklausytų sunkumų patiriančiai valstybei narei, tačiau Sąjunga spręstų, ar patvirtinti galimybę pasinaudoti sunkia padėtimi. Būtent Sąjunga, remdama solidarumą, patvirtintų sunkios padėties paskelbimą ir sunkumų patirianti valstybė narė turėtų teisę laikinai sustabdyti savo skolos mokėjimą. Taigi Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad valstybės narės, o ne Sąjunga pradeda procedūrą. Būtent Sąjunga, vadovaudamasi solidarumu, patvirtintų sunkios padėties paskelbimą, kad sunkumų patirianti valstybė narė galėtų laikinai sustabdyti savo skolos mokėjimą. Skundžiamo sprendimo 49 punkte Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė ir tai, kad pasiūlytos EPI tikslas akivaizdžiai neatitiko finansinės pagalbos, kaip tai suprantama pagal SESV 122 straipsnio 2 dalį, nors, anot apelianto, to principo įtvirtinimas susijęs tik su valstybės narės skola Sąjungai. Šis aspektas akivaizdžiai patenka į SESV 122 straipsnio 2 dalies taikymo sritį. Kadangi ši nuostata buvo 2010 m. gegužės 11 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 407/2010, kuriuo nustatoma Europos finansinės padėties stabilizavimo priemonė (
49
), teisinis pagrindas, sunkios padėties principo įtvirtinimas gali būti pagrįstas tokiu pačiu būdu. Blogiausiu atveju Komisija galėtų tik iš dalies pritarti pasiūlytai EPI ir mokėjimo sustabdymą taikyti tik valstybės narės skolai Sąjungai. Bet kuriuo atveju apeliantas primena, kad ginčijamame sprendime Komisija atsisakymo negrindė sunkios padėties principo taikymo sritimi.
39.
Komisija pateikia pastabą, kad apeliaciniame skunde iš tikrųjų nenurodyta, kokia klaida padaryta aiškinant SESV 122 straipsnį. Argumentas dėl kontekstinio SESV 122 straipsnio aiškinimo, jį siejant su SESV 119–126 straipsniais, yra naujas. Jurisprudencija dėl EB 103 straipsnio nereikšminga šiai bylai, nes joje nagrinėjama tik konkreti finansinė pagalba, o ne bendro pobūdžio mechanizmo įvedimas. Beje, Komisija nemato jokios skundžiamame sprendime Bendrojo Teismo pateikto Sprendimo Pringle (
50
) aiškinimo klaidos. SESV 122 straipsnio 1 dalyje minimas solidarumas, kurį akcentuoja apeliantas, visiškai nesusijęs su finansinės pagalbos sąvoka, be to, Komisijos nuomone, valstybių narių solidarumas negali virsti vienašališku sprendimu nemokėti baudos. Komisija nesutinka ir su apelianto mėginimu riboti pasiūlytos EPI taikymo sritį taip, kad ji apimtų tik valstybės narės skolos dalį Sąjungai, nors toks ribojimas anksčiau nebuvo nurodytas ir iki tol pasiūlyta EPI buvo siejama su skolos grąžinimu „būtent valstybėms narėms“. Bet kuriuo atveju, net jeigu reikėtų nuspręsti, kad pasiūlyta EPI buvo taikoma tik skolai Sąjungai, vis dėlto finansinės pagalbos, kaip ji suprantama pagal SESV 122 straipsnio 2 dalį, sąvoka neapimtų sunkios padėties principo įtvirtinimo. Galiausiai nėra galimybės lyginti su Reglamente Nr. 407/2010 nustatyta priemone. Šiame reglamente numatyta valstybei narei teikti finansinę pagalbą Tarybos sprendimu, o pasiūlyta EPI siekiama įtvirtinti mechanizmą, pagal kurį valstybė narė gali vienašališkai nuspręsti dėl jos skolos Sąjungai panaikinimo. Komisija pakartoja, kad toks mechanizmas nesusijęs su finansinės pagalbos sąvoka. Ji prašo atmesti šį pagrindą kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.
c)
Analizė
40.
Dar kartą pažymiu, kad dėl šio antrojo pagrindo apelianto pateikti argumentai iš esmės pagrindžia jo poziciją, kurią jis gynė Bendrajame Teisme pareikštame ieškinyje. Argumentai dėl Teisingumo Teismo jurisprudencijos, susijusios su EB 103 straipsniu, Reglamento Nr. 407/2010 ir Komisijos galbūt turimos galimybės tik iš dalies pritarti pasiūlytai EPI yra nauji argumentai. Beje, dėl jų Bendrasis Teismas visiškai nepateikė savo nuomonės. Taigi apeliaciniame procese Teisingumo Teismo vykdomos kontrolės dalykas yra būtent Bendrojo Teismo sprendimas.
41.
Bet kuriuo atveju iš SESV 122 straipsnio 1 dalies iš esmės matyti, kad Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu ir vadovaudamasi valstybių narių solidarumu, gali priimti sprendimą „dėl ekonominę padėtį atitinkančių priemonių, ypač jei didelių sunkumų kyla dėl tam tikrų produktų tiekimo, visų pirma energetikos srityje“. SESV 122 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, gali tam tikromis sąlygomis suteikti sunkumų patiriančiai valstybei narei Sąjungos finansinę pagalbą „dėl gaivalinių nelaimių ar išimtinių, jos nekontroliuojamų aplinkybių“.
42.
Manau, kad pakanka priminti Sprendimo Pringle (
51
) 116 ir 118 punktų turinį tam, kad būtų galima konstatuoti, jog SESV 122 straipsnis akivaizdžiai negali būti tinkamas teisinis pagrindas įtvirtinti sunkios padėties principą. Dėl SESV 122 straipsnio 1 dalies Teisingumo Teismas nusprendė, kad ši nuostata „nėra tinkamas galimos Sąjungos finansinės pagalbos valstybėms narėms, kurios yra susidūrusios ar kurioms kilo pavojus susidurti su sunkiomis finansavimosi problemomis, teisinis pagrindas“ (
52
). Taigi mechanizmo, pagal kurį valstybė narė galėtų vienašališkai nuspręsti negrąžinti skolos, sukūrimas negali būti priskiriamas prie tinkamų priemonių pagal SESV 122 straipsnio 1 dalį, juo labiau kad šios priemonės turi būti priimtos vadovaujantis solidarumu. Be to, tos priemonės turi būti konkrečios, o pasiūlyta EPI, kaip teisingai nurodė Bendrasis Teismas (
53
), siekiama įtvirtinti bendrą ir nuolatinį mechanizmą, kuriuo galėtų naudotis valstybės narės, jeigu patirtų didelių sunkumų ar dėl to kiltų pavojus. Be to, net jeigu sunkios padėties principo įtvirtinimas yra finansinės pagalbos forma, kurią apima „atitinkančių priemonių“ sąvoka, kaip tai suprantama pagal SESV 122 straipsnio 1 dalį, man atrodo, kad Teisingumo Teismo plenarinės sesijos priimtame Sprendime Pringle (
54
) aiškiai atmesta galimybė remtis šiuo straipsniu, kai valstybė narė turi finansavimo problemų.
43.
Apskritai Teisingumo Teismas nusprendė, kad SESV 122 straipsnis susijęs tik su Sąjungos, o ne valstybių narių teikiama finansine pagalba. Galiu daryti tik prielaidas, tačiau jeigu pasiūlyta EPI turi būti aiškinama taip, kad ji susijusi su mechanizmo, pagal kurį valstybė narė vienašališkai nusprendžia negrąžinti skolos Sąjungai (
55
), sukūrimu, ji negali būti laikoma atitinkamai valstybei narei Sąjungos teikiama „finansine pagalba“, kaip tai suprantama pagal SESV 122 straipsnio 2 dalį. Tačiau, jeigu tas pasiūlymas turi būti aiškinamas taip, kad odiozinė skola apima tik valstybių narių skolą, tai šiuo atveju netenkinama sąlyga, susijusi su „Sąjungos“ teikiama pagalba. Be to, mechanizmo nuolatinis pobūdis taip pat yra kliūtis jį įtvirtinti remiantis SESV 122 straipsnio 2 dalimi.
44.
Galiausiai argumentas dėl Komisijos galimybės tik iš dalies pritarti pasiūlytai EPI iš esmės turi tam tikros prasmės. Vis dėlto skundžiamame sprendime šiuo klausimu nepasakyta nieko, kas gali būti skundžiama Teisingumo Teisme vykstančiame apeliaciniame procese. Bet kuriuo atveju šis argumentas nepaneigia Bendrojo Teismo padarytos išvados, kuriai pritariu, kad pagal apelianto pasiūlytą EPI – galbūt ypač dėl to, kad ji yra iš esmės neaiški, – akivaizdžiai negalėjo būti priimtas aktas, remiantis SESV 122 straipsniu.
2.
Dėl kaltinimo, grindžiamo teisės klaida, padaryta aiškinant SESV 136 straipsnio 1 dalį
a)
Skundžiamas sprendimas
45.
Bendrasis Teismas priminė SESV 136 straipsnio 1 dalies turinį ir skundžiamo sprendimo 57–60 punktuose nusprendė, kad sunkios padėties principo, pagal kurį leidžiama valstybei narei vienašališkai nuspręsti, kad skola turi būti panaikinta, įtvirtinimu nesiekiama sustiprinti biudžetinės drausmės koordinavimo ir šis principas nepriskirtinas prie šiame straipsnyje nurodytų ekonominės politikos gairių, kurias Taryba, siekdama prisidėti prie tinkamo Ekonominės ir pinigų sąjungos veikimo, yra įpareigota parengti. Remdamasis Sprendimu Pringle (
56
) Bendrasis Teismas priminė, kad Sąjungos vaidmuo ekonominės politikos srityje ribojamas koordinavimo priemonių patvirtinimu ir kad teisės akto, leidžiančio valstybei narei negrąžinti skolos, priėmimas nepatenka į ekonominės politikos gairių sąvoką, kaip tai suprantama pagal SESV 136 straipsnio 1 dalį, nes dėl tokio akto vienašališko sprendimo dėl valstybės skolos panaikinimo teisinis mechanizmas taptų priklausomas nuo laisvos susitariančiųjų šalių valios. Todėl, Bendrojo Teismo nuomone, Komisija teisingai nusprendė, kad apelianto pasiūlyta EPI akivaizdžiai nepatenka į SESV 136 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Be to, Bendrasis Teismas nurodė, kad šis atsisakymas neprieštarauja SESV 222 straipsnyje nustatytai solidarumo sąlygai, nes ta sąlyga akivaizdžiai nesusijusi nei su ekonomine ir pinigų politika, nei su valstybių narių ekonomine situacija, net jeigu jos patiria sunkumų.
b)
Šalių argumentų santrauka
46.
Anot apelianto, SESV 136 straipsnis turi būti aiškinamas sistemiškai; remiantis doktrina, jis papildo SESV 121 ir 126 straipsnius. Sąjungos teisėje pripažinus šį sunkios padėties principą būtų siekiama SESV 136 straipsnio 1 dalyje nustatyto tikslo – tinkamo Ekonominės ir pinigų sąjungos veikimo. Bendrasis Teismas neteisingai nusprendė, kad pripažinus tokį principą būtų įtvirtintas vienašalio sprendimo dėl skolos panaikinimo teisinis mechanizmas, nes sunkios padėties principas didelių finansinių sunkumų patiriančioms valstybėms narėms tik leistų laikinai sustabdyti visų skolų mokėjimą, kad galėtų savo ekonominę politiką orientuoti į augimą ir skatinti ekonomines investicijas. Be to, apeliantas mano, kad dėl pirmos Graikijos skolos sumažinimo procedūros buvo nuspręsta 2011 m. liepos 21 d. euro zonos valstybių aukščiausio lygio susitikime, kuriame priimtas sprendimas šiuo klausimu. Taigi Sąjungos teisėje yra valstybės skolos nurašymo teisinis pagrindas. Be to, toks nurašymas neabejotinai prisidėtų prie tinkamo Ekonominės ir pinigų sąjungos veikimo, o tai yra pagal SESV 136 straipsnio 1 dalį siekiamas tikslas. Pagal šią nuostatą Taryba įgaliota imtis priemonių, kad nustatytų ekonominės politikos gaires. Taigi ekonomikos gaivinimui ir augimui skirta priemonė visiškai atitiktų SESV 121 straipsnio reikalavimus. Todėl Komisija tikrai turi įgaliojimus Tarybai siūlyti tokias priemones, juo labiau kad pagal SESV 352 straipsnį ji įgaliota siūlyti vienam iš Sutartyse nurodytų tikslų, t. y. euro zonos stabilumui, pasiekti reikiamas priemones. Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad pasiūlyta EPI akivaizdžiai nepatenka į Komisijos įgaliojimus, nes ji patenka į SESV 136 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Iš apelianto argumentų išplaukia ir tai, kad stabilumo ir finansinės pagalbos mechanizmas, kuris leidžiamas pagal SESV 136 straipsnio 3 dalį, jo nuomone, valstybėms narėms sutarus ir kai viena iš jų atsiduria sunkioje padėtyje, gali apimti ir tos valstybės skolos mokėjimo sustabdymą.
47.
Komisija teigia, kad apeliantas šiame trečiajame pagrinde nurodo naują argumentą, pagal kurį finansinės pagalbos mechanizmo, kaip antai odiozinės skolos nemokėjimo, įtvirtinimas gali būti siūlomas remiantis SESV 352 straipsniu, atsižvelgiant į SESV 136 straipsnio 1 dalies turinį. Taigi su SESV 352 straipsniu susijusi pagrindo dalis turi būti pripažinta nepriimtina. Bet kuriuo atveju apeliantas nepaaiškino, kodėl teisės akto pagal pasiūlytos EPI nuostatas priėmimas būtinas Sutartyse įtvirtintam euro zonos stabilumo tikslui pasiekti. Subsidiariai Komisija remiasi Sprendimu Pringle (
57
), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad SESV 136 straipsnio 1 dalyje nenustatytas joks naujas teisinis pagrindas, kuriuo remdamasi Sąjunga gali imtis veiksmų. Be to, Komisija teigia, kad argumentas, susijęs su 2011 m. liepos 21 d. euro zonos valstybių susitikime priimtu sprendimu dėl valstybės skolos restruktūrizavimo, yra naujas. Bet kuriuo atveju toks sprendimas nepriimtas remiantis Sutartimis. Be to, Bendrasis Teismas nepadarė klaidos, kai nusprendė, kad leidimas valstybei narei vienašališkai nuspręsti negrąžinti skolos negali būti pripažintas priemone dėl ekonominės politikos gairių, kurią Taryba gali patvirtinti remdamasi Sutartimis. Taigi SESV 136 straipsnio 1 dalis, pagal kurią gali būti priimta tik ekonominės politikos rekomendacinio pobūdžio priemonė, kuri tikrai nėra privalomojo pobūdžio, negali būti pasiūlytos EPI teisinis pagrindas. Komisijos nuomone, šis apeliacinio skundo pagrindas turi būti pripažintas nepriimtinu tiek, kiek jis susijęs su SESV 136 straipsnio 3 dalimi ir 352 straipsniu, ir nepagrįstu tiek, kiek susijęs su SESV 136 straipsnio 1 dalimi.
48.
Dublike apeliantas nesutinka su tuo, kad argumentai dėl SESV 136 straipsnio 3 dalies ir SESV 352 straipsnio yra nauji, nes išplaukia iš šalių ginčų, susijusių su Sprendimu Pringle (
58
). Teisingumo Teismas savo iniciatyva turėtų atsižvelgti į 2011 m. liepos 21 d. sprendimą kaip į Europos bendros praktikos ir politinio gyvenimo įvykį. Bet kuriuo atveju apeliantas Teisingumo Teismo prašo pakeisti savo jurisprudenciją dėl apeliaciniame procese pateiktų naujų pagrindų ir argumentų nepriimtinumo.
c)
Analizė
49.
SESV 136 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad, „[s]iekdama prisidėti prie tinkamo Ekonominės ir pinigų sąjungos veikimo, ir pagal atitinkamas Sutarčių nuostatas Taryba, vadovaudamasi atitinkama 121 ir 126 straipsniuose nustatyta tvarka, <…> patvirtina valstybėms narėms, kurių valiuta yra euro, skirtas priemones, kuriomis siekiama: a) sustiprinti jų biudžetinės drausmės koordinavimą ir priežiūrą; b) nustatyti joms taikomas ekonominės politikos gaires užtikrinant jų suderinamumą su visai Sąjungai priimtomis gairėmis ir užtikrinti jų priežiūrą“. SESV 136 straipsnio 3 dalyje (
59
)nustatyta, kad „[v]alstybės narės, kurių valiuta yra euro, gali nustatyti stabilumo mechanizmą, kuris bus naudojamas kilus būtinybei euro zonos kaip visumos stabilumui apsaugoti. Bet kokios reikiamos finansinės paramos pagal šį mechanizmą teikimui bus taikomos griežtos sąlygos“.
50.
Pirmiausia pažymiu, kad egzistuoja tam tikras prieštaringumas dėl to, kad apeliantas teigia, jog SESV 136 straipsnis yra galima pasiūlytos EPI ir Komisijos kompetencijos sąsaja, nors iš tam tikrų apeliacinio skundo dalių matyti, kad sunkios padėties principo įtvirtinimas gali būti siejamas ne vien su euro zonos, o su visomis valstybėmis narėmis ir „neapimtų finansinio stabilumo“ (
60
).
51.
Problemų kelia ir tai, kad nei Bendrajame Teisme pareikštame ieškinyje, nei skundžiamame sprendime nėra jokių argumentų dėl SESV 352 straipsnio ar 2011 m. liepos 21 d. sprendimo. Kadangi šie argumentai, pirmą kartą pateikti nagrinėjant bylą apeliacinėje instancijoje, yra nepriimtini, jokia aplinkybė neleidžia nuspręsti, kad Teisingumo Teismas turėtų pakeisti savo jurisprudenciją šiuo klausimu, kaip to prašo apeliantas. Taigi reikia priminti, kad leisti šaliai Teisingumo Teisme pirmą kartą nurodyti argumentą, kuris nebuvo nurodytas Bendrajame Teisme, reikštų leisti jai pateikti Teisingumo Teismui, kurio jurisdikcija apeliaciniame procese yra ribota, nagrinėti platesnės apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Bendrasis Teismas (
61
).
52.
Turint omeny tai, kad dalinis Sutarties pakeitimas, kuriuo įtraukta SESV 136 straipsnio 3 dalis, įsigaliojo 2013 m. gegužės 1 d., apeliantas negalėjo šios nuostatos laikyti pasiūlytos EPI, kuri įteikta 2012 m. liepos 13 d., teisiniu pagrindu. Taigi šia nuostata grindžiamas argumentas taip pat nepriimtinas.
53.
Dėl tariamai neteisingo kvalifikavimo, nes Bendrasis Teismas nusprendė, jog pasiūlyta EPI siekta įtvirtinti vienašališko sprendimo dėl valstybės skolos nurašymo teisinį mechanizmą, dar kartą pažymiu, kad iš apeliaciniame skunde pateikto pasiūlytos EPI aprašymo matyti, jog negalima atmesti tokio vienašališkumo (
62
). Nors pripažįstu, kad pasiūlytos EPI netikslumas Bendrąjį Teismą galbūt paskatino suformuluoti šią prielaidą, reikia konstatuoti, kad apeliantas jos nepaneigė apeliaciniame procese. Nors pagal pasiūlytą EPI gali būti priimtas tik neprivalomojo pobūdžio teisės aktas, Komisija neturi pagrindo atsisakyti ją registruoti arba, vėliau, jai nepritarti vien dėl šio motyvo (
63
).
54.
Net jeigu pasitenkinsime visų apelianto pateiktų pasiūlytos EPI versijų mažiausiu bendru vardikliu (
64
), t. y. principo, pagal kurį tuo atveju, kai dėl odiozinės skolos grąžinimo kyla grėsmė valstybės veikimui, atsisakymas grąžinti tokią skolą yra būtinas ir pateisinamas, neginčytina, kad tai būtų ne vien dėl simbolinio aspekto labai reikšminga priemonė, bet ir – o gal net ypač – nutolusi nuo argumentų dėl biudžetinės drausmės. Priešingai, veikiau būtų kalbama apie biudžetinės drausmės nebuvimo padarinių valdymą. Kaip ir Bendrasis Teismas (
65
), sunkiai įžvelgiu galimą ryšį, kuris, anot apelianto, sieja primintą sunkios padėties principą ir valstybių narių biudžetinės drausmės „koordinavimą ir priežiūrą“. Tokio principo įtvirtinimas nesusijęs ir su ekonominės politikos gairių sąvoka. Gairės yra daugiau ar mažiau griežtas raginimas laikytis tam tikros krypties. Sunkios padėties principo įtvirtinimas tai viršija ne dėl to, kad apeliantas numatė tik to principo „privalomo pobūdžio“ versiją (
66
), o dėl to, kad ši versija daug tikslesnė nei paprastos gairės ir joje nustatytas konkretaus mechanizmo įtvirtinimas (
67
), beje, atsižvelgiant į tai, kad Sąjungos teisėje nereglamentuotas valstybių narių skolų buvimas ar panaikinimas.
55.
Galiausiai apelianto teiginys, kad sunkumų patiriančios valstybės narės skolos nemokėjimas prisidėtų prie tinkamo Ekonominės ir pinigų sąjungos veikimo ir atitiktų pagal SESV 136 straipsnį siekiamą tikslą, yra skubota išvada. Nėra garantijų, kad kitų valstybių narių ekonominei padėčiai, todėl ir Sąjungos ekonominei ir pinigų padėčiai, nebus padaryta poveikio, jeigu jos pačios bus šios negrąžintos skolos kreditorės.
56.
Taigi Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad Komisija padarė pagrįstą išvadą, jog pasiūlymas įtvirtinti sunkios padėties principą, kaip jį suprato apeliantas, akivaizdžiai nepateko į SESV 136 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Todėl šį trečiąjį ieškinio pagrindą reikia pripažinti iš dalies nepriimtinu ir iš dalies nepagrįstu.
3.
Dėl kaltinimo, grindžiamo teisės klaida, padaryta aiškinant tarptautinės teisės normas
a) Skundžiamas sprendimas
57.
Skundžiamo sprendimo 65 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad net jeigu yra tokia tarptautinės teisės norma, kurioje nustatytas sunkios padėties principas, pagal kurį išskirtinėmis aplinkybėmis valstybei narei leidžiama negrąžinti valstybės skolos, bet kuriuo atveju jos nepakanka tokiai EPI, kokią pasiūlė apeliantas, pagrįsti, nes pagal Sutartis šiuo tikslu nesuteikta jokių įgaliojimų.
b) Šalių argumentų santrauka
58.
Pirma, apeliantas ginčija Bendrojo Teismo konstatuotą aplinkybę, kad sunkios padėties principo įtvirtinimas Sąjungos teisės akte akivaizdžiai nepatenka į Komisijos įgaliojimus. Antra, apeliantas Bendrąjį Teismą skundžia dėl to, kad neatsakė į jo argumentus, kuriais siekta įrodyti, kad šis principas iš tikrųjų egzistuoja tarptautinėje teisėje. Tačiau tarptautinės teisės principai yra Sąjungos teisės šaltiniai, tiesiogiai į ją integruoti ir taikomi. Šiomis aplinkybėmis Komisija įgaliota siūlyti Sąjungos teisės akte taikyti šiuos aukštesnius principus, nors Sutartyse apie tai nieko nepasakyta (
68
).
59.
Komisija teigia, kad Bendrajam Teismui nebuvo tikslinga nuspręsti, ar tarptautinėje teisėje egzistuoja sunkios padėties principas, nes vien tarptautinės teisės principas negali būti Komisijos pasiūlymo teisinis pagrindas. Sąjungos teisėkūros veiksmai gali būti grindžiami tik Sutartimis, atsižvelgiant į įgaliojimų suteikimo principą.
c) Analizė
60.
Pirmiausia pažymiu, kad apelianto argumentai prieštaringi, nes iš pradžių jis skundžiamą sprendimą aiškina taip, kad jame „netiesiogiai, bet aiškiai teigiama, kad egzistuoja tarptautinės teisės principas“ (
69
), t. y. sunkios padėties principas, nors Bendrąjį Teismą kaltina tuo, kad neišnagrinėjo jo argumentų dėl to principo egzistavimo pagrįstumo (
70
).
61.
Bet kuriuo atveju primenu, kad pagal ESS 5 straipsnį Sąjungos kompetencijos ribų nustatymas grindžiamas suteikimo principu (
71
), todėl Sąjunga veikia tik neperžengdama ribų kompetencijos, kurią, siekiant Sutartyse nustatytų tikslų, jai šiose Sutartyse suteikė valstybės narės, taigi visa pagal Sutartis Sąjungai nepriskirta kompetencija priklauso valstybėms narėms (
72
). Kiek tai susiję su Sąjungos institucijomis, šis principas reiškia, kad kiekviena institucija veikia neviršydama Sutartyse jai suteiktų įgaliojimų ir laikydamasi jose nustatytų procedūrų, sąlygų bei tikslų (
73
).
62.
Taigi Komisijos įgaliojimai teikti akto pasiūlymą gali būti grindžiami tik Sąjungos steigiamosiomis sutartimis. Iš įgaliojimų suteikimo principo, kurio apibrėžtis pateikta pirma, taikymo matyti, kad šios institucijos įgaliojimai teikti akto pasiūlymą tikrai negali būti grindžiami tarptautinėje teisėje galbūt nustatytu sunkios padėties principu. Iš tikrųjų skundžiamo sprendimo 65 punkte vartodamas žodžius „darant prielaidą, kad“ Bendrasis Teismas nepateikė savo pozicijos dėl to, ar tarptautinėje teisėje egzistuoja sunkios padėties principas. Vis dėlto dėl nurodytų priežasčių nebuvo tikslinga to daryti. Net jeigu toks principas egzistuotų tarptautinėje teisėje, apelianto argumentas bet kuriuo atveju akivaizdžiai būtų netinkamas, nes, kaip priminta, Sąjungos teisės sistemoje taikomas įgaliojimų suteikimo principas ir tų įgaliojimų šaltinis gali būti tik Sąjungos steigiamosios sutartys. Kitaip tariant, pasiūlyta EPI turi patekti į Komisijai pagal pirminę teisę suteiktų įgaliojimų taikymo sritį tam, kad ji galėtų imtis reikiamų veiksmų dėl šio pasiūlymo.
63.
Taigi šį kaltinimą reikia atmesti kaip nepagrįstą. Vadinasi, reikia atmesti antrą pagrindą, todėl ir visą apeliacinį skundą. Prireikus apeliantas gali teikti naują EPI pasiūlymą, kuris, jeigu bus geriau argumentuotas, išsamesnis ir tikslus, nebus atmestas registracijos etape.
V – Dėl bylinėjimosi išlaidų
64.
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teismas. Pagal to paties reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas, o apeliantas, mano nuomone, pralaimėjo bylą, iš jo turi būti priteistos bylinėjimosi išlaidos, patirtos apeliaciniame procese.
VI – Išvada
65.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti taip:
–
atmesti apeliacinį skundą ir
–
priteisti iš Alexios Anagnostakis jo ir Europos Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	T‑450/12, EU:T:2015:739.
(
3
)	OL L 65, 2011, p. 1 ir klaidų ištaisymas OL L 94, 2012, p. 49.
(
4
)	Reglamento Nr. 211/2011 2 straipsnio 1 punktas.
(
5
)	Registracijos forma prieinama interneto tinklalapyje http://ec.europa.eu/citizens-initiative/public/registration/
(
6
)	Ši informacija nurodyta Reglamento Nr. 211/2011 II priede.
(
7
)	Žr. Reglamento Nr. 211/2011 5 ir paskesnius straipsnius.
(
8
)	Žr. Reglamento Nr. 211/2011 8 ir 9 straipsnius.
(
9
)	Reglamento Nr. 211/2011 9 straipsnis.
(
10
)	Žr. Reglamento Nr. 211/2011 10 straipsnį.
(
11
)	Reglamento Nr. 211/2011 10 straipsnio 1 dalies c punktas.
(
12
)	Šiuo klausimu pažymėtina, jog tai, kad netenkinamas Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalies b punkte nustatytas reikalavimas, yra Komisijos dažniausiai nurodomas atmetimo pagrindas: žr. Komisijos ataskaitą Europos Parlamentui ir Tarybai – Reglamento Nr. 211/2011 taikymo ataskaita(COM(2015) 145 final).
(
13
)	Iš bylos medžiagos galima manyti, kad apeliantas „patikslino“ savo pasiūlymą, atsižvelgdamas į Sąjungos teismuose iškeltas bylas. Beje, Bendrajame Teisme pareikštame ieškinyje pateikta labai mažai konkrečių duomenų, leidžiančių suprasti, ką jis siekė įtvirtinti, remdamasis šiuo sunkios padėties principu.
(
14
)	Žr. skundžiamo sprendimo 3 punktą.
(
15
)	Skundžiamo sprendimo 27 punktas, kuriame cituojamas ginčijamas sprendimas.
(
16
)	Skundžiamo sprendimo 31 punktas.
(
17
)	Pagal kurią „[j]ei Komisija atsisako registruoti pasiūlytą iniciatyvą, ji praneša organizatoriams apie tokio atsisakymo priežastis ir apie visas galimas teismines ir neteismines teisės gynimo priemones, kurių jie gali imtis“.
(
18
)	Iš gausios jurisprudencijos žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Iranian Offshore Engineering & Construction / Taryba (C‑459/15 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2016:646, 24 punktas).
(
19
)	Žr., be kita ko, 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Club Hotel Loutraki ir kt. / Komisija (C‑131/15 P, EU:C:2016:989, 47 punktas).
(
20
)	Iš gausios jurisprudencijos žr. 2015 m. birželio 18 d. Sprendimą Estija / Parlamentas ir Taryba (C‑508/13, EU:C:2015:403, 58 punktas); 2016 m. birželio 9 d. Sprendimą Pesce ir kt. (C‑78/16 ir C‑79/16, EU:C:2016:428, 88 punktas); 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Iranian Offshore Engineering & Construction / Taryba (C‑459/15 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2016:646, 24 punktas) ir 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Club Hotel Loutraki ir kt. / Komisija (C‑131/15 P, EU:C:2016:989, 47 punktas).
(
21
)	Žr. skundžiamo sprendimo 21–34 punktus, ypač to sprendimo 21–24 punktus.
(
22
)	Skundžiamo sprendimo 25 punktas.
(
23
)	Skundžiamo sprendimo 25 punktas.
(
24
)	Būtent SESV 119–144 straipsniai.
(
25
)	Žr. skundžiamo sprendimo 28 punktą.
(
26
)	Žr. skundžiamo sprendimo 31 punktą.
(
27
)	Žr. šios išvados 7 punktą.
(
28
)	Žr. šios išvados 30 ir paskesnius punktus.
(
29
)	Žr. skundžiamo sprendimo 33 punktą.
(
30
)	Dėl pareigos motyvuoti kontrolės ir motyvavimo pagrįstumo kontrolės atskyrimo žr. naujausią jurisprudenciją: 2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimą Elf Aquitaine / Komisija (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 146 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), 2016 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Trafilerie Meridionali / Komisija (C‑519/15 P, EU:C:2016:682, 40 punktas) ir 2016 m. lapkričio 30 d. Sprendimą Komisija / Prancūzija ir Orange (C‑486/15 P, EU:C:2016:912, 79 punktas).
(
31
)	Pagal analogiją žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Iranian Offshore Engineering & Construction / Taryba (C‑459/15 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2016:646, 30–32 punktai).
(
32
)	Apeliacinio skundo 4 punktas. Odiozinės skolos apibrėžtis pateikta apeliacinio skundo 7 punkte.
(
33
)	Kursyvu išskirti žodžiai rodo apelianto pateiktų paaiškinimų dėl pasiūlytos EPI prieštaringumą.
(
34
)	Žr. apeliacinio skundo 10, 12 ir 13 punktus.
(
35
)	Žr. apeliacinio skundo 9 punktą.
(
36
)	Žr. apeliacinio skundo 40 punktą.
(
37
)	Žr. apeliacinio skundo 40 punktą.
(
38
)	Žr. apeliacinio skundo 46 punktą.
(
39
)	Žr. apeliacinio skundo 46 punktą.
(
40
)	Žr. apeliacinio skundo 47 punktą.
(
41
)	Žr. apeliacinio skundo 47 punktą.
(
42
)	Žr. apeliacinio skundo 48 punktą.
(
43
)	Žr. apeliacinio skundo 51 punktą.
(
44
)	Žr. apeliacinio skundo 51 punktą.
(
45
)	2012 m. lapkričio 27 d. sprendimas (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
46
)	2012 m. lapkričio 27 d. sprendimas (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
47
)	2012 m. lapkričio 27 d. sprendimas (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
48
)	2012 m. lapkričio 27 d. sprendimas (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
49
)	OL L 118, 2010, p. 1.
(
50
)	2012 m. lapkričio 27 d. sprendimas (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
51
)	2012 m. lapkričio 27 d. sprendimas (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
52
)	2012 m. lapkričio 27 d.Sprendimas Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, 116 punktas).
(
53
)	Žr. skundžiamo sprendimo 48 punktą.
(
54
)	2012 m. lapkričio 27 d. sprendimas (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
55
)	Žr. apeliacinio skundo 10, 12 ir 13 punktus.
(
56
)	2012 m. lapkričio 27 d. sprendimas (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
57
)	2012 m. lapkričio 27 d. sprendimas (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
58
)	2012 m. lapkričio 27 d. sprendimas (C‑370/12, EU:C:2012:756).
(
59
)	Ši dalis įtraukta 2011 m. kovo 25 d. Europos Vadovų Tarybos sprendimu 2011/199/ES, kuriuo iš dalies keičiamas Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 136 straipsnis, kiek tai susiję su stabilumo mechanizmu, taikytinu valstybėms narėms, kurių valiuta yra euras (OL L 91, 2011, p. 1), įsigaliojusiu 2013 m. gegužės 1 d.
(
60
)	Apeliacinio skundo 46 punktas.
(
61
)	Be kita ko, žr. 2010 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Švedija ir kt. / API ir Komisija (C‑514/07 P, C‑528/07 P ir C‑532/07 P, EU:C:2010:541, 126 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
62
)	Žr. šios išvados 31 punktą ir apeliacinio skundo 40 punktą.
(
63
)	Dėl aiškumo patikslinu, jog, priešingai, nei, atrodo, teigia Komisija, tam, kad pasiūlyta EPI būtų užregistruota, nebūtinai turi būti galimybė priimti tik privalomojo pobūdžio Sąjungos teisės aktą. Iš tikrųjų ESS 11 straipsnio 4 dalyje nurodytas „Sutartims įgyvendinti reikalingas Sąjungos teisės aktas“ (taip pat žr. Reglamento Nr. 211/2011 2 straipsnio 1 punktą). SESV 288 straipsnyje, kuriame išvardyti Sąjungos teisės aktai, nurodytos rekomendacijos ir nuomonės.
(
64
)	Kaip matyti iš pasiūlytos EPI.
(
65
)	Žr. skundžiamo sprendimo 57 punktą.
(
66
)	Beje, apeliantas su tuo nesutinka. Vis dėlto negalima visiškai atmesti tokios galimybės, atsižvelgiant į skirtingas pasiūlytos EPI versijas.
(
67
)	Nors išlieka neaiškus.
(
68
)	Žr. apeliacinio skundo 20 punktą.
(
69
)	Apeliacinio skundo 20 punktas.
(
70
)	Žr. apeliacinio skundo 54 punktą.
(
71
)	ESS 5 straipsnio 1 dalis. Taip pat žr. 2010 m. spalio 28 d.Teisingumo Teismo pirmininko nutartį Bejan (C‑102/10, nepaskelbta Rink., EU:C:2010:654, 29 punktas) ir 2012 m. rugpjūčio 14 d.Nutartį Komisija / Taryba (C‑114/12, nepaskelbta Rink., EU:C:2012:365, 74 punktas).
(
72
)	ESS 5 straipsnio 2 dalis.
(
73
)	ESS 13 straipsnio 2 dalis.