62008CC0395_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šiuose Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza (Romos apeliacinio teismo Darbo ir socialinės apsaugos bylų skyriaus) prašymuose priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo klausiama, ar pagal Tarybos direktyvą 97/81/EB (toliau – Direktyva 97/81 arba Direktyva)(2) draudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos įgyjant teisę į pensiją neatsižvelgiama į tam tikrus darbo ne visą darbo dieną sutartyse numatytus laikotarpius, kuriais nebuvo dirbama.
2. Bylose taip pat keliami tam tikri klausimai, susiję su Direktyvos taikymu ratione materiae ir ratione temporis
ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pareiga nurodyti Teisingumo Teismui būtinus faktinius ir teisinius duomenis.
Teisinis pagrindas
Tarybos direktyva 97/81
3. Direktyvos preambulėje yra šios konstatuojamosios dalys:
„ < ... >
5) < ... > Eseno Europos Vadovų Tarybos išvadose pabrėžiama, kad būtina imtis priemonių, kurios skatintų užimtumą ir moterų bei vyrų lygias galimybes, ir kviečiama imtis priemonių, siekiant didesnio užimtumo, ypač naudojant lankstesnį darbo organizavimą, kuris kartu patenkintų darbuotojų pageidavimus bei konkurencijos reikalavimus;
< ... >
11) < ... > šalys signatarės norėjo sudaryti Bendrąjį susitarimą dėl darbo ne visą darbo dieną, kuris nustatytų šio darbo bendruosius principus ir minimalius reikalavimus; < ... > jos pareiškė norą sukurti bendrus pagrindus, kurie panaikintų darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, diskriminaciją ir skatintų sukurti galimybes dirbti ne visą darbo dieną tiek darbuotojams, tiek darbdaviams priimtinu pagrindu;
< ... >
18) < ... > Komisija parengė pasiūlymą dėl direktyvos pagal Susitarimo dėl socialinės politikos 2 straipsnio 2 dalį, kurioje nurodoma, kad socialinės politikos srities direktyvos „turi vengti taikyti administracinius, finansinius ir teisinius apribojimus, kurie stabdytų mažųjų ir vidutinių įmonių steigimą bei plėtrą“;
< ... > “
4. 1 straipsnyje nustatyta, kad šios direktyvos tikslas – „įgyvendinti Bendrąjį susitarimą dėl darbo ne visą darbo dieną, sudarytą 1997 m. birželio 6 d. tarp pagrindinių skirtingų pramonės šakų organizacijų (UNICE(3), CEEP(4) ir ETUC(5) ) ir pridėtą prie šios direktyvos“ (toliau – Bendrasis susitarimas).
5. Bendrojo susitarimo preambulėje yra šios pastraipos:
„Šis Bendrasis susitarimas yra indėlis į bendrą Europos užimtumo strategiją. Darbas ne visą darbo dieną pastaraisiais metais turėjo didelę įtaką užimtumui. Todėl šio susitarimo šalys šiai darbo formai skyrė labai daug dėmesio. Šalys ketina apsvarstyti panašių susitarimų, susijusių su kitomis lankstaus darbo formomis, reikalingumą.
Pripažįstant aplinkybių įvairovę valstybėse narėse ir patvirtinant, kad darbas ne visą darbo dieną yra būdingas tam tikriems sektoriams ir profesinės veiklos sritims, šis susitarimas nustato bendruosius principus ir minimalius reikalavimus, susijusius su darbu ne visą darbo dieną. Jis rodo socialinių partnerių siekį sukurti bendrus pagrindus, pašalinant darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, diskriminavimą ir padedant plėtoti galimybes dirbti ne visą darbo dieną tiek darbdaviams, tiek darbuotojams priimtinu pagrindu.
Šis susitarimas reglamentuoja darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, darbo sąlygas ir patvirtina, kad klausimus, susijusius su įstatymų nustatyta socialine apsauga, sprendžia valstybės narės. Atsižvelgdamos į nediskriminavimo principą, šio susitarimo šalys nurodo 1996 m. gruodžio mėn. Dublino Europos Vadovų Tarybos deklaraciją dėl užimtumo, kurioje, inter alia, Taryba pažymėjo, kad socialinio aprūpinimo sistema turėtų būti palankesnė užimtumui, „plėtojant socialinės apsaugos sistemas, galinčias prisitaikyti prie naujų darbo modelių ir suteikti atitinkamą apsaugą žmonėms, dirbantiems pagal šiuos modelius“. Susitarimo šalys mano, kad reikėtų šią deklaraciją įteisinti.
< ... > “
6. Bendrojo susitarimo konstatuojamosios dalies 5 punkte skelbiama:
„ < ... > su šiuo susitarimu šalys signatarės sieja didelę reikšmę turinčias priemones, suteikiančias vyrams ir moterims daugiau galimybių dirbti ne visą darbo dieną ruošiantis pensijai, derinant profesinį ir šeimos gyvenimą ir naudojantis mokymo bei profesinio rengimo galimybėmis, kurios leistų tobulinti jų profesinius įgūdžius bei kilti tarnyboje, siekiant abipusės darbdavių ir darbuotojų naudos ir įmonių plėtros < ... > “
7. Bendrojo susitarimo 1 straipsnyje nustatyta, kad šio susitarimo tikslas yra:
„a) sudaryti sąlygas, kurios panaikintų darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, diskriminaciją ir gerintų darbo ne visą darbo dieną kokybę;
b) sudaryti galimybes savanoriškumo pagrindu darbo ne visą darbo dieną plėtojimui ir prisidėti prie lankstaus darbo laiko grafiko organizavimo, atsižvelgiant į darbdavių ir darbuotojų reikmes.“
8. 3 straipsnyje apibrėžtos Bendrajame susitarime vartojamos sąvokos „darbuotojas, dirbantis ne visą darbo dieną“ ir „panašus darbuotojas, dirbantis visą darbo dieną“:
„1. „Darbuotojas, dirbantis ne visą darbo dieną“ – darbuotojas, kurio įprastų darbo valandų skaičius, apskaičiuotas per savaitę arba pagal ne ilgesnį kaip vienerių metų darbo laiko vidurkį, yra mažesnis už panašaus darbuotojo, dirbančio visą darbo dieną, darbo valandas.
2. „Panašus darbuotojas, dirbantis visą darbo dieną“ – toje pačioje įmonėje visą darbo dieną dirbantis darbuotojas, kuris sudarė to paties tipo darbo sutartį arba palaiko tokius pačius darbo santykius ir atlieka tą patį arba panašų darbą (profesines pareigas), tinkamai atsižvelgiant į kitus motyvus, įskaitant darbo stažą ir kvalifikaciją (įgūdžius).
Jeigu įmonėje nėra panašaus darbuotojo, dirbančio visą darbo laiką, lyginama atsižvelgiant į taikytiną kolektyvinę sutartį arba, jei nėra taikytinos kolektyvinės sutarties, lyginama atsižvelgiant į nacionalinę teisę, kolektyvines sutartis arba praktiką.“
9. 4 straipsnyje „Nediskriminavimo principas“ numatyta:
„1. Darbuotojams, dirbantiems ne visą darbo dieną, negali būti sudaromos blogesnės darbo sąlygos, negu panašiems darbuotojams, dirbantiems visą darbo dieną, tik dėl tos priežasties, kad jie dirba ne visą darbo dieną, nebent šis nevienodas požiūris yra objektyviai pagrįstas.
2. Prireikus taikomas pro rata temporis
principas.
3. Valstybės narės ir (arba) socialiniai partneriai, atsižvelgdami į Europos teisės aktus, nacionalinę teisę, kolektyvines sutartis ir praktiką, nustato šio straipsnio taikymo priemones.
4. Valstybės narės, pasikonsultavusios su socialiniais partneriais pagal nacionalinę teisę, kolektyvines sutartis arba praktiką, ir (arba) socialiniai partneriai prireikus gali dėl objektyvių priežasčių sudaryti specialias darbo sąlygas, susijusias su darbo stažu, darbo laiku arba kvalifikaciniu uždarbiu. Atsižvelgiant į 4 straipsnio 1 dalyje nurodytą nediskriminavimo principą, būtina nuolat peržiūrėti profesinę kvalifikaciją, susijusią su darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, galimybe naudotis specialiomis darbo sąlygomis.“
10. 5 straipsnis pavadintas „Darbo ne visą darbo dieną galimybės“. Jame numatyta:
„1. Pagal šio susitarimo 1 straipsnį ir pagal darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną ir visą darbo dieną, nediskriminavimo principą:
a) valstybės narės, pasitarusios su socialiniais partneriais ir remdamosi nacionaline teise arba praktika, nustato ir peržiūri teisinio ar administracinio pobūdžio kliūtis, kurios gali apriboti darbo ne visą darbo dieną galimybes, ir prireikus šias kliūtis pašalina;
b) socialiniai partneriai, neviršydami savo kompetencijos ir pagal kolektyvinių sutarčių nustatytą tvarką, turi nustatyti ir peržiūrėti kliūtis, kurios gali apriboti darbo ne visą darbo dieną galimybes, ir prireikus šias kliūtis pašalinti.
< ... > “
Nacionalinė teisė
11. Nutartyse pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą Italijos teisės aktai apibūdinti labai glaustai.
12. Jose pažymėta, kad nustatant, ar įgyta teisė į pensiją, Įstatymo Nr. 638/83 7 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog apskaičiuojant senatvės pensiją, kurią moka Instituto Nazionale della Previdenza Sociale
(Nacionalinis socialinės apsaugos institutas, toliau – INPS), darbuotojams priskirtinas savaitinių įmokų skaičius per kalendorinius metus yra lygus tų pačių metų savaičių, kuriomis mokėtas darbo užmokestis arba kurių atžvilgiu priskirtąsias įmokas reglamentuojančiomis nuostatomis įmokos pripažintos sumokėtomis, skaičiui.
13. Toliau jose nurodyta, kad nustatant pensijos dydį taikoma Įstatyminio dekreto Nr. 61/2000 9 straipsnio 4 dalis, pagal kurią: „Tuo atveju, kai darbo visą darbo dieną sutartis pakeičiama darbo ne visą darbo dieną sutartimi ir atvirkščiai, nustatant pensijos dydį atsižvelgiama į visą darbo stažą, apimantį darbo visą darbo dieną laikotarpius, ir darbo stažą, apimantį darbo ne visą darbo dieną laikotarpius, proporcingą realiai dirbtų valandų skaičiui“.
14. Galiausiai nutartyse pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą patikslinta, kad Įstatyminis dekretas Nr. 61/2000, t. y. Direktyvą 97/81 įgyvendinantis Italijos teisės aktas, kiek jis susijęs su socialinės apsaugos klausimais, reglamentuoja tik įmokas, į kurias atsižvelgiama nustatant pensijos dydį.
15. Tačiau INPS rašytinėse pastabose pateikti reikšmingų nacionalinių teisės aktų tekstai, kuriuos toliau ir išdėstysiu(6) .
Įstatyminis dekretas Nr. 61/2000
16. Remiantis nutartimis pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą, Direktyva 97/81 Italijos teisėje buvo įgyvendinta 2000 m. vasario 25 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 61/2000(7) . Šio dekreto 1 straipsnyje pateiktos šios sąvokos:
„ < ... >
2. Šiame įstatyminiame dekrete:
a) „visa darbo diena“ reiškia įprastą darbo trukmę, numatytą 2003 m. balandžio 8 d. Įstatyminio dekreto Nr. 66 3 straipsnio 1 dalyje, arba, kai taikytina, trumpesnį darbo laiką, numatytą bet kurioje taikytinoje kolektyvinėje sutartyje;
b) „ne visa darbo diena“ reiškia darbo trukmę, nustatytą individualioje sutartyje, kurios privalo laikytis darbuotojas ir kuri yra trumpesnė nei a punkte nurodyta darbo trukmė;
c) „„horizontalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną darbo santykiai“ reiškia tokius darbo santykius, kai nustatytas trumpesnis nei visos darbo dienos darbo laikas, palyginti su įprastu darbo laiku kiekvieną darbo dieną;
d) „„vertikalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną darbo santykiai“ reiškia tokius darbo santykius, kai numatyta, kad darbas atliekamas dirbant visą darbo dieną, tačiau tik iš anksto nustatytais laikotarpiais per savaitę, mėnesį arba metus.
d bis)	„„mišraus“ tipo darbo ne visą darbo dieną darbo santykiai“ reiškia darbo santykius, turinčius abiejų c ir d punktuose numatytų darbo ne visą darbo dieną rūšių požymių.
e) „papildomas darbas“ reiškia darbą, atliekamą viršijant šalių sutartas darbo valandas 2 straipsnio antros pastraipos prasme, tačiau neviršijant darbo visą darbo dieną trukmės.“
17. Dekreto 9 straipsnyje nustatyta:
„1. Minimalus valandinis darbo užmokestis, į kurį atsižvelgiama apskaičiuojant socialines įmokas, mokamas už darbuotojus, dirbančius ne visą darbo dieną, nustatomas savaitės dienų, kuriomis buvo dirbama, esant įprastai darbo trukmei, skaičių padauginus iš minimalaus dienos darbo užmokesčio, numatyto 1983 m. rugsėjo 12 d. Dekreto įstatymo Nr. 463, su daliniais pakeitimais pertvarkyto į 1983 m. lapkričio 11 d. Įstatymą Nr. 638, 7 straipsnyje, ir gautą sumą padalijus iš valandų, dirbtų per savaitę, skaičiaus, esant įprastai darbo dienai, nacionalinėje atitinkamo sektoriaus kolektyvinėje sutartyje numatyto darbuotojams, dirbantiems visą darbo dieną.
< ... >
4. Tuo atveju, kai darbo visą darbo dieną sutartis pakeičiama darbo ne visą darbo dieną sutartimi ir atvirkščiai, nustatant pensijos dydį atsižvelgiama į visą darbo stažą, apimantį darbo visą darbo dieną laikotarpius, ir darbo stažą, apimantį darbo ne visą darbo dieną laikotarpius, proporcingą realiai dirbtų valandų skaičiui“.
1983 m. rugsėjo 12 d. Dekretas įstatymas Nr. 463, su pakeitimais pertvarkytas į 1983 m. lapkričio 11 d. Įstatymą Nr. 638
18. 7 straipsnyje numatyta:
„1.	Kiekvienais kalendoriniais metais, einančiais po 1983 m., apskaičiuojant senatvės pensiją, kurią moka INPS, darbuotojams priskirtinas savaitinių įmokų skaičius per kalendorinius metus yra lygus tų pačių metų savaičių, kuriomis mokėtas darbo užmokestis arba kurių atžvilgiu priskirtąsias įmokas reglamentuojančiomis nuostatomis(8) įmokos pripažintos sumokėtomis, skaičiui, jeigu bet kurią iš šių savaičių darbuotojui sumokėtas ar priklausantis darbo užmokestis arba darbo užmokestis, nuo kurio įmokos pripažintos sumokėtomis, yra ne mažesnis nei 30 % minimalios pensijos, kurią Darbuotojų pensijų fondas(9) moka atitinkamų metų sausio 1 dieną. Per mokestinį laikotarpį, prasidedantį 1984 m. sausio 1 d., ir vėliau žemiausia dienos darbo užmokesčio riba, įskaitant vidutinio sutartinio darbo užmokesčio minimalią dienos normą, visoms socialinio draudimo ir socialinės pagalbos įmokoms negali būti mažesnė nei 7,5 % minimalios mėnesio pensijos, kurią Darbuotojų pensijų fondas moka atitinkamų metų sausio 1 dieną.
2.	Priešingu atveju, tai papildomai mokamos savaitinės įmokos, kurių dydis (suapvalintas į didesniąją pusę) gaunamas bendrą per kalendorinius metus darbuotojui sumokėtą ar priklausantį darbo užmokestį arba darbo užmokestį, nuo kurio įmokos pripažintos sumokėtomis, padalijus iš 1 dalyje minėto darbo užmokesčio. Nežiūrint to, kokia tikroji draudžiamojo laikotarpio trukmė, taip apskaičiuotos įmokos priskirtinos laikotarpiui, apimančiam tokį skaičių savaičių, kuriomis laikoma, kad buvo mokėtas darbo užmokestis, arba kurių atžvilgiu įmokos pripažįstamos sumokėtomis, kiek yra sumokėta įmokų, skaičiuojant nuo paskutinės kalendorinių metų savaitės, kurią buvo dirbama ar kurios atžvilgiu įmokos pripažintos sumokėtomis.
3.	1 ir 2 dalių nuostatos taikomos laikotarpiams, einantiems po 1983 m. gruodžio 31 d., kitų išmokų, išskyrus pensijas, kurias privalo mokėti INPS, atžvilgiu.
4.	Tais metais, kuriais pradedama mokėti pensija, darbuotojams priskirtinų savaitinių įmokų skaičius už laikotarpį nuo pirmosios metų dienos iki išėjimo į pensiją dienos nustatomas taikant 1–3 dalyse įtvirtintas taisykles tik už tas į atitinkamą laikotarpį įtrauktas savaites, kuriomis buvo faktiškai dirbama arba kurių atžvilgiu įmokos pripažintos sumokėtomis. Tas pats kriterijus taikomas ir kitoms socialinio draudimo ir socialinės pagalbos išmokoms.
< … > “
1996 m. rugsėjo 16 d. Įstatyminis dekretas Nr. 564
19. 8 straipsnyje nustatyta:
„1.	Tų darbuotojų atžvilgiu, kurie dirba „vertikalaus“, „horizontalaus“ arba „cikliško“(10) tipo darbą ne visą darbo dieną ir kurie yra registruoti bendram privalomam nedarbingumo, senatvės ir našlių draudimui arba kitokiam darbo netekimo draudimui, laikotarpiai, einantys po 1996 m. gruodžio 31 d., kuriais nebuvo dirbama ir kurių nepadengia privalomos įmokos, gali būti padengti sumokant atitinkamą papildomą įnašą pagal 1962 m. rugpjūčio 12 d. Įstatymo Nr. 1338 su pakeitimais ir papildymais 13 straipsnį.
2.	Alternatyviai suinteresuotiesiems asmenims gali būti leista toliau mokėti savanoriškas įmokas į pensijų fondą, kuriam jie priklauso, už 1 dalyje minėtus laikotarpius pagal 1983 m. vasario 18 d. Įstatymą Nr. 47. Kad gautų tokį leidimą, jie turi būti mokėję įnašus pagal vieną iš 1 dalyje nurodytų draudimo sistemų ne mažiau kaip vienus metus per paskutinius penkerius metus.
3.	Norėdami pasinaudoti 1 ir 2 dalyse numatyta galimybe suinteresuotieji asmenys privalo įrodyti savo, kaip darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, statusą, nurodytą 1 dalyje, per visą laikotarpį, kurį jie prašo leisti padengti sumokant papildomą įnašą arba savanoriškai draudžiantis“.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
20. Alitalia SpA
(toliau – Alitalia ) darbuotojai Tiziana Bruno, Massimo Pettini, Daniela Lotti ir Clara Matteucci (toliau – ieškovai) 2005 m. sausio 17 d. pareikštuose atskiruose ieškiniuose Tribunale di Roma
pareikalavo į įmokų mokėjimo laikotarpį įskaityti visas darbo ne visą darbo dieną laikotarpio savaites. Jie nurodė, kad pateikė prašymus (juose nurodytam laikotarpiui) pakeisti jų darbo visą darbo dieną sutartis į „vertikalaus cikliško“ tipo darbo ne visą darbo dieną sutartis ir šie prašymai buvo patenkinti. Taigi ieškovai tam tikrais mėnesiais per metus dirbo, o kitais ilsėjosi.
21. INPS į įmokų mokėjimo laikotarpį, pagal kurį apskaičiuojama pensija, įtraukė tik tuos laikotarpius, kuriais ieškovai dirbo, ir neįtraukė laikotarpių, kuriais jie nedirbo.
22. Tribunale di Roma patenkino ieškinį 2005 m. lapkričio 15 d. sprendimu. INPS pateikė apeliacinį skundą, remdamasis tuo, kad pagal Įstatymo Nr. 638/83 7 straipsnį apskaičiuojant pensiją atsižvelgiama į savaitines įmokas, kurios atitinka realiai mokėtą darbo užmokestį (arba kurios pripažintos priskirtosiomis įmokomis).
23. Corte d’appello di Roma Sezione Lavoro e Previdenza nusprendė sustabdyti bylą ir kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, pateikdamas šiuos klausimus:
„A.	Ar Italijos teisės nuostatos (Įstatymo Nr. 638/83 7 straipsnio 1 dalis), pagal kurias, nustatant, ar įgyta teisė į pensiją, neatsižvelgiama į laikotarpius, kuriais nedirbta vadovaujantis „vertikalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną sutartimi, atitinka Direktyvą 97/81/EB ir ypač (Bendrojo susitarimo) 4 straipsnį, įtvirtinantį nediskriminavimo principą?
B.	Ar šios nacionalinės nuostatos atitinka Direktyvą 97/81/EB ir ypač (Bendrojo susitarimo) 1 straipsnį, kuriame numatyta, kad nacionalinėmis nuostatomis reikia palengvinti darbo ne visą darbo dieną plėtojimą, 4 straipsnį ir 5 straipsnį, kuriuo valstybės narės įpareigojamos pašalinti teisinio pobūdžio kliūtis, ribojančias darbo ne visą darbo dieną galimybes, neabejojant, jog aplinkybė, kad nustatant teisę į pensiją neatsižvelgiama į savaites, kuriomis nedirbta, atgraso darbuotojus nuo „vertikalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną?
C.	Ar (Bendrojo susitarimo) 4 straipsnį, įtvirtinantį nediskriminavimo principą, galima taikyti įvairių tipų darbo ne visą darbo dieną sutartims, vadovaujantis tuo, kad „horizontalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną atveju, esant tokiam pačiam realiai dirbtų valandų, už kurias sumokėtas darbo užmokestis, kalendoriniais metais kiekiui, pagal nacionalinės teisės nuostatas atsižvelgiama į visas kalendorinių metų savaites, kitaip nei „vertikalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną atveju?“
24. Rašytines pastabas pateikė INPS, ieškovai ir Italija.
25. 2009 m. spalio 29 d. posėdyje INPS, Italija ir Komisija pateikė pastabas žodžiu.
Priimtinumas
26. Nagrinėjamoje byloje kyla keli klausimai dėl jos priimtinumo.
27. INPS nuomone, klausimai, dėl kurių pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, yra nepriimtini. Jis teigia, kad Bendrasis susitarimas nėra taikomas socialinės apsaugos sistemoms, kurios patenka į valstybių narių išimtinę kompetenciją, taigi darytina išvada, kad direktyva susijusi tik su darbo teise, o socialinės apsaugos teisei nėra taikoma. Be to, kiek tai susiję su laikotarpiu iki Įstatyminio dekreto Nr. 61/2000 įsigaliojimo, klausimai, dėl kurių pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, yra nesvarbūs, taigi ir nepriimtini. Todėl INPS laikosi nuomonės, kad Bendrasis susitarimas jokioms nacionaliniame teisme nagrinėjamų bylų aplinkybėms netaikytinas ratione materiae, o kai kurioms – ir ratione temporis .
28. Nagrinėjant šiuos argumentus reikia turėti omenyje, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, per procedūrą pagal EB 234 straipsnį tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos ypatumus, turi įvertinti ir prejudicinio sprendimo būtinumą savo sprendimui, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikti klausimai susiję su Bendrijos teisės išaiškinimu. Vis dėlto Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad išskirtinėmis aplinkybėmis, siekdamas patikrinti savo paties kompetenciją, jis turi įvertinti sąlygas, kuriomis į jį kreipėsi nacionalinis teismas. Atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo galima, tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Bendrijos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos aplinkybėmis arba dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi būtinos faktinės ir teisinės informacijos, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus(11) .
Bendrojo susitarimo taikymas „ratione materiae“
29. Jeigu prejudiciniai klausimai susiję su Bendrijos teisės išaiškinimu, Teisingumo Teismas priima sprendimą iš principo neprivalėdamas nagrinėti aplinkybių, kurios paskatino nacionalinius teismus pateikti jam klausimus ir į kurias atsižvelgiant ketinama taikyti paprašytas išaiškinti Bendrijos teisės nuostatas. Teisingumo Teismas nagrinėja klausimo priimtinumą prašomos išaiškinti Bendrijos teisės nuostatos taikymo ratione materiae
požiūriu tik tais atvejais, kai šios nuostatos akivaizdžiai
negalima pritaikyti(12) .
30. Tačiau nepanašu, kad taip būtų nagrinėjamu atveju. Todėl klausimai, dėl kurių pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, neturėtų būti pripažinti nepriimtinais šiuo pagrindu(13) .
31. Turėdama tai omenyje, Bendrojo susitarimo taikymo ratione materiae klausimą aptarsiu atskirai toliau, kai nagrinėsiu klausimus iš esmės(14) .
Bendrojo susitarimo taikymas „ratione temporis“
32. Remiantis nacionalinėje byloje esančiais duomenimis, kiek tai susiję su T. Bruno, D. Lotti ir C. Matteucci, tariamai diskriminacinis teisės į pensiją skaičiavimas yra visiškai arba iš dalies susijęs su laikotarpiais iki 2000 m. sausio 20 d., t. y. Direktyvos 97/81 perkėlimo termino pabaigos.
33. Direktyva 97/81 į Italijos teisę buvo perkelta 2000 m. vasario 25 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 61/2000(15) . INPS mano, kad, kiek tai susiję su aplinkybėmis, atsiradusiomis iki įsigaliojant minėtai priemonei, prejudiciniai klausimai yra nepriimtini.
34. Tačiau posėdyje Komisija teigė, kad pagal Teisingumo Teismo sprendime Brock (16) suformuotą praktiką ši direktyva taikoma apskaičiuojant buvusius laikotarpius, suteikiančius teisę į pensiją ateityje.
35. Pritariu Komisijai.
36. Byloje Brock Teisingumo Teismo buvo klausiama, ar iš dalies pakeisto 1958 m. rugsėjo 25 d. Tarybos reglamento Nr. 3 dėl darbuotojų migrantų socialinės apsaugos(17) tam tikros nuostatos buvo taikomos rizikai, kuri virto tikrove iki 1964 m. sausio 1 d., t. y. iki įsigaliojant atitinkamiems pakeitimams. Bundesknappschaft
(Federalinė kalnakasių asociacija) nacionaliniame teisme teigė, kad pensijos, kurių atveju rizika virto tikrove iki 1964 m. sausio 1 d., negali patekti į nuostatų, įsigaliojusių minėtą dieną, taikymo sritį – netgi ateities atžvilgiu joms ir toliau taikomos ankstesnės nuostatos. Teisingumo Teismas konstatavo, kad iš tiesų reglamento nuostata, pagal kurią išmoka turėjo būti mokama vadovaujantis reglamentu, net jeigu ji buvo susijusi su įvykiu, įvykusiu iki reglamento įsigaliojimo dienos, o asmenų, kuriems pensijos buvo apskaičiuotos dar iki įsigaliojant reglamentui, teisės jų pačių prašymu galėjo būti peržiūrėtos, tik išreikštas principas, kad nauji teisės aktai taikomi situacijų, susidariusių galiojant ankstesniems teisės aktams, ateities padariniams, nebent nustatyta kitaip(18) .
37. Nusistovėjusi Teisingumo Teismo praktika iš tiesų patvirtina šį principą(19) .
38. Pavyzdžiui, pensijų srityje byloje Duchon (20) Teisingumo Teismo buvo klausiama, ar Reglamentas Nr. 1408/71(21) taikomas valstybės narės piliečiui, kuris, dar prieš šiai valstybei įstojant į Europos Sąjungą, dirbo kitoje valstybėje narėje ir čia patyrė nelaimingą atsitikimą darbe ir kuris, jo kilmės valstybei įstojus į Europos Sąjungą, kreipėsi į šios kitos valstybės narės valdžios institucijas, prašydamas skirti neįgalumo, atsiradusio dėl šio nelaimingo atsitikimo darbe, pensiją. Remdamasis reglamento 94 straipsnio 3 dalimi(22) Teisingumo Teismas konstatavo, kad iš tiesų toks asmuo patenka į reglamento taikymo sritį. Teisingumo Teismas taip pat rėmėsi ką tik minėtu bendruoju principu ir šio reglamento 94 straipsnio 2 dalimi(23) ir nusprendė, kad pagal šią nuostatą spręsdama, ar įgyta teisė į senatvės pensiją, valstybė narė neturi teisės atsisakyti atsižvelgti į draudžiamuosius laikotarpius kitos valstybės narės teritorijoje vien dėl tos priežasties, kad šie laikotarpiai baigėsi dar prieš reglamentui įsigaliojant pastarosios valstybės narės atžvilgiu.
39. Nagrinėjamoje byloje nei Direktyva 97/81, nei Bendrasis susitarimas nenukrypsta nuo bendrojo principo, kad nauji teisės aktai yra taikomi situacijų, susidariusių galiojant ankstesniems teisės aktams, ateities padariniams, nebent nustatyta kitaip.
40. Todėl Direktyva 97/81 reglamentuojamas savaičių, suteikiančių teisę į pensiją, apskaičiavimas, aktualus pagrindinėje byloje, jeigu nė vienas iš ieškovų dar nebuvo galutinai išėjęs į pensiją iki įsigaliojant Direktyvai. Būtent nacionalinis teismas turi nustatyti, ar taip nebuvo.
41. Taigi klausimai, dėl kurių pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, neturėtų būti pripažinti nepriimtinais dėl to, kad Direktyva ir Bendrasis susitarimas netaikomi ratione temporis .
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio nacionalinio teismo pareiga nurodyti Teisingumo Teismui būtinus faktinius ir teisinius duomenis
42. Posėdyje Komisija prisipažino vargiai galinti laikytis kokios nors pozicijos tokioje teisiškai ir faktiškai menkai apibrėžtoje byloje, kaip nagrinėjamoji.
43. Iš tiesų nutartyse pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikta neišsami ir nevienareikšmiška informacija apie tikrąsias bylos faktines aplinkybes ir tikrąjį taikytinų nacionalinių teisės aktų turinį.
44. Tai kelia problemų, atsižvelgiant į nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią siekiant pateikti Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris būtų naudingas nacionaliniam teismui, reikia, kad pastarasis apibrėžtų pateikiamo klausimo faktines aplinkybes ir pagrindines teisines nuostatas arba bent paaiškintų šį klausimą pagrindžiančias faktines prielaidas. Remdamasis sprendimuose dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikiama informacija Teisingumo Teismui turi ne tik pateikti tinkamus atsakymus, bet ir suteikti valstybių narių vyriausybėms bei suinteresuotosioms šalims galimybę pateikti pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį. Teisingumo Teismas privalo užtikrinti, kad ši galimybė būtų suteikta, atsižvelgdamas į tai, kad pagal šias nuostatas suinteresuotosioms šalims pranešama tik apie sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą(24) .
45. Mano nuomone, nutartys pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą nagrinėjamoje byloje toli gražu neatitinka šio reikalavimo.
46. Faktinės aplinkybės apibūdintos labai skurdžiai. Nutartyse pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą nenurodyta, ar ieškovai jau pensininkai, ar dar dirba, tačiau, pastebėję tariamą skirtingą skaičiavimo būdą, susirūpino savo pensija, ar yra kokių nors kitų faktinių aplinkybių. Reikia pripažinti, kad šiuos trūkumus iš dalies pašalina nacionalinėje byloje esantys duomenys(25) ir šalių pastabos. Vis dėlto akivaizdu, kad nutartyse pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pageidautinas išsamesnis apibūdinimas.
47. Didesnių problemų kyla dėl teisinio pagrindo išdėstymo.
48. Atrodo, kad nacionalinis teismas savo klausimus grindžia prielaida, kad darbuotojai, sudarę „vertikalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną darbo sutartis, teisę į pensiją įgyja pagal kitokį skaičiavimą nei darbuotojai, sudarę „horizontalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną darbo sutartis.
49. Deja, nacionalinis teismas nepaaiškina skirtumo tarp šių darbo ne visą darbo dieną rūšių arba kokiu būdu šios rūšys skirtingai vertinamos, skaičiuojant teisę į pensiją.
„Horizontalaus“ ir „vertikalaus“ tipo darbas ne visą darbo dieną
50. Įstatyminio dekreto Nr. 61/2000 1 straipsnio 2 dalies d punkte „„vertikalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną darbo santykiai“ apibūdinti kaip „darbo santykiai, kai numatyta, kad darbas atliekamas dirbant visą darbo dieną, tačiau tik iš anksto nustatytais laikotarpiais per savaitę, mėnesį arba metus“.
51. Posėdyje INPS paaiškino, kad nors nacionalinio teismo klausimai susiję su „vertikalaus“ tipo darbu ne visą darbo dieną apskritai, pagrindinėje byloje nagrinėjama problema kyla tik dėl „vertikalaus cikliško“ tipo darbo ne visą darbo dieną, kuris, remiantis nutartimis pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą, reiškia, kad tam tikrais mėnesiais per metus yra dirbama, o kitais ilsimasi(26) .
52. Tačiau nutartyse pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą informaciją apie „horizontalaus“ tipo darbą ne visą darbo dieną randame tik trečiajame klausime, kur teigiama, kad „horizontalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną atveju, esant tokiam pačiam realiai dirbtų valandų, už kurias sumokėtas darbo užmokestis, kalendoriniais metais kiekiui, pagal nacionalinės teisės nuostatas atsižvelgiama į visas kalendorinių metų savaites, kitaip nei „vertikalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną atveju.
53. Įstatyminio dekreto Nr. 61/2000 1 straipsnio 2 dalies c punkte „„horizontalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną darbo santykiai“ apibūdinti kaip darbo santykiai, , kai nustatytas trumpesnis nei visos darbo dienos darbo laikas, palyginti su įprastu darbo laiku kiekvieną darbo dieną. Nors šis apibrėžimas nėra visiškai vienareikšmis, suprasčiau taip, kad „horizontalaus“ tipo darbas ne visą darbo dieną reiškia darbą dalį kiekvienos darbo dienos.
54. Tik per posėdį Teisingumo Teismas galėjo įsitikinti, kad būtent toks aiškinimas yra teisingas.
„Horizontalaus“ ir „vertikalaus cikliško“ darbo ne visą darbo dieną skirtingas vertinimas
55. Nutartyse pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą cituojama Įstatymo Nr. 638/83 7 straipsnio 1 dalis, kurioje numatyta, kad, kiek tai susiję su teisės į pensiją įgijimu, apskaičiuojant senatvės pensiją, kurią moka INPS, darbuotojams priskirtinas savaitinių įmokų skaičius per kalendorinius metus yra lygus tų pačių metų savaičių, kuriomis mokėtas darbo užmokestis, arba kurių atžvilgiu priskirtąsias įmokas reglamentuojančiomis nuostatomis įmokos pripažintos sumokėtomis, skaičiui. Nacionalinis teismas taip pat pažymi, kad laikotarpiais, kuriais buvo mokėtos pensijos įmokos, INPS pripažino tik tuos laikotarpius, kuriais buvo dirbama, ir atmetė visus laikotarpius, kuriais nebuvo dirbama.
56. Tačiau nacionalinis teismas niekur nepaaiškina, kaip turėtų būti apskaičiuojamas savaičių skaičius, į kurį reikėtų atsižvelgti, nustatant teisę į pensiją.
57. Kad Teisingumo Teismas galėtų pateikti naudingą Bendrijos teisės aiškinimą, būtina, kad prieš pateikdamas Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas nustatytų bylos faktines aplinkybes ir išspręstų visus klausimus, susijusius tik su nacionaline teise(27) .
58. Tiesa, Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad šios aplinkybės niekaip neriboja nacionalinio teismo diskrecijos, nes tik šis teismas turi tiesioginių žinių apie bylos faktines aplinkybes ir šalių argumentus; tik jam teks atsakomybė priimti sprendimą byloje ir todėl tik jis geriausiai gali įvertinti, kuriame bylos etape kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą(28) .
59. Toks liberalus požiūris į nutarčių pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą dažnai yra pateisinamas, atsižvelgiant į dvejopą tikslą, įtvirtintą EB 234 straipsnyje: užtikrinti kuo didesnį Bendrijos teisės taikymo vienodumą ir šiuo tikslu sudaryti sąlygas veiksmingam Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimui(29) .
60. Vis dėlto byloje, kurioje informacija, išdėstyta nutartyje pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą, buvo prieštaringa ir neleido susidaryti aiškaus vaizdo apie teisinę situaciją, klausimus, dėl kurių buvo pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas pripažino akivaizdžiai nepriimtinais(30) .
61. Nagrinėjamose nutartyse pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą trūksta aiškumo dėl to, kuo skiriasi savaičių, į kurias atsižvelgiama nustatant teisę į pensiją, skaičiaus apskaičiavimas „horizontalaus“ ir „vertikalaus cikliško“ tipo darbo ne visą darbo dieną atveju. Tačiau tai sudaro pačią nagrinėjamos bylos esmę ir prielaidą, kuria grindžiami klausimai, dėl kurių pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą.
62. Taigi klausimai, dėl kurių pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, pagrįstai galėjo būti pripažinti nepriimtinais, kai tik nutartys pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pasiekė šį teismą.
63. Kaip reikėtų skaičiuoti ir kokia būtent kyla problema pagal nacionalinę teisę paaiškėjo posėdyje, intensyviai klausinėjant INPS advokatą ir Italijos atstovą.
64. Vis dėlto reikėtų turėti omenyje, kad procese pagal EB 234 straipsnį, kuris grindžiamas aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo funkcijų atskyrimu, Teisingumo Teismas turi kompetenciją spręsti dėl Bendrijos teisės nuostatų aiškinimo arba teisėtumo tik remdamasis tomis faktinėmis aplinkybėmis ir tokia nacionaline teise, kurią jam išdėsto nacionalinis teismas. Jeigu Teisingumo Teismas pats darytų išvadas apie faktinę ir teisinę padėtį dar prieš tai padarant nacionaliniam teismui, tai prieštarautų Teisingumo Teismo funkcijoms pagal EB 234 straipsnį ir jo pareigai užtikrinti, kad valstybių narių vyriausybėms ir suinteresuotosioms šalims būtų suteikta galimybė pateikti pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį(31) .
65. Jokia kita valstybė narė, išskyrus Italiją, nepateikė pastabų. Todėl Teisingumo Teismas negali būti tikras, kad įvykdė savo pareigą užtikrinti galimybę pateikti pastabas.
66. Tokios situacijos turėjo būti išvengta.
67. Atsižvelgiant į tai, EB 234 straipsnyje numatyta procedūra yra bendradarbiavimo tarp Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų priemonė, dėl kurios šis teismas nacionaliniams teismas pateikia Bendrijos teisės aiškinimą, būtiną, kad pastarieji galėtų išspręsti nagrinėjamas bylas(32) . Be to, prašymų priimti prejudicinį sprendimą sistema pagrįsta dviejų teismų dialogu, kurio pradėjimas visiškai priklauso nuo to, ar nacionalinis teismas nuspręs, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra tinkamas ir būtinas(33) .
68. Be abejo, jeigu nutartyje pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą nepakankamai apibūdintos atitinkamos faktinės aplinkybės ir nacionalinė teisė, kaip yra nagrinėjamu atveju, tikimasi, kad tokia nutartis turi būti atmesta kaip nepriimtina pradiniame procedūros etape. Vis dėlto, atsižvelgdama į tą informaciją, kuri Teisingumo Teismui buvo pateikta posėdyje, nemanyčiau, kad dabar būtų tinkama žengti tokį žingsnį arba kad taip būtų siekiama
procesinės ekonomijos.
Dėl esmės
Bendrojo susitarimo taikymas „ratione materiae“
69. Ar Direktyva ir Bendrasis susitarimas susiję tik su darbo teise, o socialinės apsaugos teisei nėra taikomi(34) ?
70. Sprendime Impact (35), kuriame buvo nagrinėjama Direktyva 1999/70(36), Teisingumo Teismo buvo klausiama, ar darbo sąlygos Bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis, pridėto prie šios direktyvos, 4 straipsnio prasme apima darbo sutarties sąlygas, susijusias su darbo užmokesčiu ir pensijomis.
71. Teisingumo Teismas nurodė savo nusistovėjusią praktiką, pagal kurią EB 141 straipsnio 2 dalies antros pastraipos prasme „darbo užmokesčio“ sąvoka apima pensijas, kurios mokamos dėl darbuotojo ir darbdavio darbo santykių(37), išskyrus pensijas, mokamas pagal teisės aktuose įtvirtintą sistemą, kuri finansuojama iš darbuotojų, darbdavių lėšų, o kartais ir viešosios valdžios institucijų lėšų labiau ne dėl darbo santykių, o dėl socialinės politikos priežasčių. Atsižvelgęs į šią praktiką Teisingumo Teismas pripažino, kad „darbo sąlygos“ Bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis 4 straipsnio 1 dalies prasme apima pensijas, mokamas dėl darbuotojo ir darbdavio darbo santykių, išskyrus teisės aktuose numatytas socialinio draudimo pensijas, kurių mokėjimą labiau lemia ne tokie santykiai, o socialinės politikos priežastys. Teisingumo Teismas konstatavo, kad tokį aiškinimą patvirtina šio bendrojo susitarimo preambulės penkta pastraipa, pagal kurią susitarimo šalys „pripažįsta, kad dalykai, susiję su įstatymais įtvirtinta socialine apsauga, paliekami spręsti valstybėms narėms“ ir valstybės narės raginamos sukonkretinti 1996 m. Dublino Europos Vadovų Tarybos deklaraciją dėl užimtumo, kurioje, be kita ko, pabrėžiama, jog būtina pritaikyti socialinės apsaugos sistemas prie naujų darbo modelių ir suteikti tinkamą apsaugą tokį darbą dirbantiems žmonėms(38) .
72. Ta pati logika mutatis mutandis turi būti taikoma nagrinėjamoje byloje aptariamo Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsniui.
73. Visų pirma, šiame straipsnyje nediskriminavimo principas apibrėžtas iš esmės tokiais pat terminais kaip ir bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis, pridėto prie Direktyvos 1999/70, 4 straipsnyje.
74. Antra, Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną preambulės trečioje pastraipoje panašiai pripažįstama, kad klausimus, susijusius su įstatymais įtvirtinta socialine apsauga, sprendžia valstybės narės, ir nurodoma 1996 m. Dublino Europos Vadovų Tarybos deklaracija dėl užimtumo.
75. Trečia, kaip nurodyta Direktyvos 97/81 1 straipsnyje, šios direktyvos tikslas – įgyvendinti Bendrąjį susitarimą dėl darbo ne visą darbo dieną, sudarytą pagrindinių skirtingų pramonės šakų organizacijų (t. y. darbdaviams ir darbuotojams atstovaujančių organizacijų). Minėtu Bendruoju susitarimu siekiama abiem darbo sutarties šalims leisti lanksčiai organizuoti darbo laiko trukmę ir pritaikyti ją prie konkrečių darbo ypatumų tam tikruose sektoriuose ar tam tikrose srityse. Juo nesiekiama reglamentuoti su socialine apsauga susijusių klausimų(39) .
76. Taigi Bendrojo susitarimo 4 straipsnio 1 dalis apima pensijas, mokamas dėl darbuotojo ir darbdavio darbo santykių, išskyrus teisės aktuose numatytas socialinio draudimo pensijas, kurių mokėjimą labiau lemia ne tokie santykiai, o socialinės politikos priežastys.
77. Ypač atsižvelgdama į dviprasmį nutarčių pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pobūdį manyčiau, kad nacionalinis teismas gali geriau nuspręsti, kaip klasifikuoti nagrinėjamoje byloje aptariamą pensijų sistemą. Tai darydamas nacionalinis teismas turi taikyti Teisingumo Teismo nustatytus kriterijus.
78. Siekdamas nustatyti, ar senatvės pensijai taikomas EB 141 straipsnis, Teisingumo Teismas nurodė, kad galbūt vienintelis lemiamas kriterijus yra tas, kad senatvės pensija mokama darbuotojui dėl jo ir jo buvusio darbdavio darbo santykių, tačiau taip pat pridūrė, kad šis kriterijus negali būti išimtinis, nes teisės aktuose numatytų socialinio draudimo sistemų mokamos pensijos gali būti visiškai ar iš dalies nustatomos atsižvelgiant į darbo užmokestį. Vis dėlto socialinės politikos, valstybės organizavimo, etikos ar net biudžeto motyvams, kurie darė ar galėjo daryti poveikį nacionaliniam įstatymų leidėjui nustatant sistemą, negali būti teikiama pirmenybė, jei tenkinamos trys sąlygos: i) pensija skiriama tik tam tikrai darbuotojų kategorijai, ii) ji tiesiogiai priklauso nuo išdirbto laikotarpio ir iii) jos dydis apskaičiuojamas remiantis galutiniu darbo užmokesčiu(40) .
79. Taikyti šiuos kriterijus nebūtinai paprasta. Vis dėlto juos pagal analogiją reikia taikyti nagrinėjamose bylose aptariamoms pensijoms.
80. Teisingumo Teismas yra paaiškinęs, kad jeigu šie kriterijai tenkinami, pensija, kurią viešasis darbdavys moka valstybės tarnautojui, visiškai prilygsta pensijai, kurią privatus darbdavys moka buvusiems darbuotojams(41) . Todėl, kitaip nei posėdyje teigė INPS, tai, kad pensija numatyta įstatyme, o ją administruoja viešosios valdžios institucija, pavyzdžiui, INPS, negali būti lemiamas kriterijus, kuriuo remiantis su darbo santykiais susijusi pensija atskiriama nuo teisės aktuose numatytos socialinio draudimo pensijos.
81. Jeigu teisingai suprantu atitinkamą teismo praktiką, tai nacionalinis teismas turi įvertinti Alitalia
padėtį pagal nacionalinę teisę ir nustatyti, ar ji yra viešasis, ar privatus darbdavys. Jeigu Alitalia yra viešasis darbdavys, ta aplinkybė, kad pensiją moka ne pati Alitalia, o INPS, gali reikšti, kad ši pensija prilygsta pensijai, kurią privatus darbdavys moka savo buvusiems darbuotojams, ir kad dėl to ši pensija yra su darbo santykiais susijusi pensija, o ne teisės aktuose numatyta socialinio draudimo pensija. Jeigu Alitalia
yra privatus darbdavys, ta aplinkybė, kad pensiją moka INPS, gali reikšti, kad šią pensiją lemia socialinės politikos priežastys, taigi kad ji yra teisės aktuose numatyta socialinio draudimo pensija, o ne su darbo santykiais susijusi pensija.
82. Be abejo, Bendrijos teisė neatima iš valstybių narių kompetencijos organizuoti savo socialinės apsaugos sistemų. Vis dėlto naudodamosi šia kompetencija valstybės narės turi laikytis Bendrijos teisės(42) ir ypač nediskriminavimo principo(43) . Todėl net jeigu nagrinėjama pensija yra teisės aktuose numatyta socialinio draudimo pensija, ji turi atitikti šį principą.
83. Atsižvelgiant į tai, mano išvada būtų tokia, kad Bendrasis susitarimas dėl darbo ne visą darbo dieną nėra taikomas teisės aktuose numatytoms socialinio draudimo pensijoms. Būtent nacionalinis teismas turi nustatyti, ar pagrindinėse bylose nagrinėjama pensija patenka į šią kategoriją. Jeigu šis teismas nuspręstų, kad nagrinėjama pensija yra teisės aktuose numatyta socialinio draudimo pensija, toliau jis turėtų išnagrinėti, ar Italija pasinaudojo savo kompetencija socialinės apsaugos srityje, nepažeisdama Bendrijos teisės ir ypač nediskriminavimo principo.
Prejudiciniai klausimai
84. Pirmasis ir trečiasis klausimai susiję tik su Bendrojo susitarimo 4 straipsniu, o antrasis klausimas – su 4 straipsniu, nagrinėjamu kartu su 1 ir 5 straipsniais. Todėl tikslinga į visus tris klausimus atsakyti kartu.
85. Pirmuoju klausimu teiraujamasi, ar Įstatymo Nr. 638/83 7 straipsnio 1 dalis, pagal kurią, nustatant, ar įgyta teisė į pensiją, neatsižvelgiama į laikotarpius, kuriais nedirbta vadovaujantis „vertikalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną sutartimi, atitinka Direktyvą 97/81 ir ypač Bendrojo susitarimo 4 straipsnį (nediskriminavimo principą).
86. Antruoju klausimu apskritai klausiama, ar pagrindinėse bylose nagrinėjamos nacionalinės nuostatos atitinka Direktyvą 97/81 ir ypač Bendrojo susitarimo 1 straipsnį (kuriame numatyta, kad nacionalinėmis nuostatomis reikia palengvinti darbo ne visą darbo dieną plėtojimą) bei 4 bei 5 straipsnius (kuriais valstybės narės įpareigojamos pašalinti teisinio pobūdžio kliūtis, ribojančias darbo ne visą darbo dieną galimybes). Kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs nacionalinis teismas, „neabejotina“, jog aplinkybė, kad nustatant teisę į pensiją neatsižvelgiama į savaites, kuriomis nedirbta, smarkiai atgraso nuo „vertikalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną sutarčių.
87. Trečiuoju klausimu teiraujamasi, ar Bendrojo susitarimo 4 straipsnį, kuriame įtvirtintas nediskriminavimo principas, galima taikyti įvairių rūšių darbo ne visą darbo dieną sutartims, atsižvelgiant į tai, kad „horizontalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną atveju, esant tokiam pačiam realiai dirbtų valandų, už kurias sumokėtas darbo užmokestis, kalendoriniais metais kiekiui, pagal nacionalinės teisės nuostatas atsižvelgiama į visas kalendorinių metų savaites, kitaip nei „vertikalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną atveju.
88. Nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas negali spręsti dėl nacionalinės priemonės atitikties Bendrijos teisei. Vis dėlto jis gali pateikti Bendrijos teisės aiškinimo gaires, kurios nacionaliniam teismui padėtų įvertinti šią atitiktį, kad jis galėtų priimti sprendimą nagrinėjamoje byloje(44) .
89. Todėl visus tris klausimus vertinsiu kartu, nes jais klausiama, ar Bendrojo susitarimo 1, 4 ir 5 straipsniai draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, kaip nagrinėjamieji pagrindinėse bylose, pagal kuriuos „vertikalaus cikliško“ tipo darbo ne visą darbo dieną sutartys vertinamos kitaip nei „horizontalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną sutartys tuo požiūriu, kai, nustatant, ar įgyta teisė į pensiją, atsižvelgiama arba neatsižvelgiama į tam tikras savaites.
Skirtingas vertinimas pagal Italijos teisę
90. Kiek suprantu, ypač remdamasi per posėdį gauta informacija, sistema, atrodo, veikia taip, kaip nurodoma toliau.
91. Iš esmės pensijos dydžio apskaičiavimo kriterijus, atrodo esąs toks, kad į realiai dirbtų valandų skaičių atsižvelgiama lygiai taip pat, nesvarbu, ar darbas buvo atliekamas pagal darbo visą darbo dieną, „horizontalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną ar „vertikalaus cikliško“ tipo darbo ne visą darbo dieną grafiką. Rašytinėse pastabose INPS teigia, kad, norint nustatyti įnašų, į kuriuos atsižvelgiama skaičiuojant pensiją, mokėjimo trukmę, būtina: i) nustatyti valandų, už kurias buvo mokamas darbo užmokestis, skaičių kiekvienais kalendoriniais metais darbo ne visą darbo dieną atveju ir ii) šį skaičių padalyti iš valandų skaičiaus, kurį darbuotojas, dirbantis visą darbo dieną, išdirba per savaitę. Taip apskaičiuojama, į kiek savaičių atsižvelgiama darbo ne visą darbo dieną atveju. Prie šio skaičiaus gali būti pridedamas papildomas savaičių, į kurias atitinkamas darbuotojas galėjo atsižvelgti (pavyzdžiui, kai įmokos yra pripažįstamos sumokėtomis(45) ), skaičius. Mano nuomone, šiuo metodu apskaičiuojant pensijos dydį rezultatas nesiskiria,
atsižvelgiant į tai, ar darbas ne visą darbo dieną buvo „vertikalaus cikliško“, ar „horizontalaus“ tipo.
92. Taigi, jeigu darbas visą darbo dieną trunka 8 valandas per dieną, nėra jokio skirtumo, ar darbuotojas dirbo 52 savaites per metus(46), tačiau tik po 4 valandas per dieną pagal „horizontalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną grafiką, ar tik 26 savaites per metus, tačiau po 8 valandas per dieną pagal „vertikalaus cikliško“ darbo ne visą darbo dieną grafiką. Abiem atvejais realiai dirbtų valandų skaičius sutaps (1 040 valandų(47) ) ir turės lygiai tokį patį poveikį, skaičiuojant pensijos dydį (mano minėtu atveju sudarys 50 % darbuotojo, dirbusio visą darbo dieną, pensijos, nes jam pensija bus skaičiuojama, atsižvelgiant į 2 080 valandų).
93. Kaip posėdyje pripažino INPS, problema yra tai, kaip skaičiuojamas savaičių skaičius, būtinas norint įgyti teisę į pensiją
(toliau – teisę į pensiją suteikiančios savaitės). INPS advokatas paaiškino, kad teisę į pensiją suteikia ne mažiau kaip 1 820 savaičių. Teisę į pensiją suteikiančiomis savaitėmis laikomos tokios savaitės, kuriomis buvo dirbta bent vieną dieną.
94. Dėl mano ką tik pateikto pavyzdžio pažymėtina, kad tai reiškia, jog esant tokiam pačiam realiai dirbtų valandų skaičiui darbuotojui, dirbusiam „horizontalaus“ tipo darbą ne visą darbo dieną, bus užskaitytos 52 teisę į pensiją suteikiančios savaitės, o darbuotojui, dirbusiam „vertikalaus cikliško“ tipo darbą, – tik 26 savaitės.
95. Taigi panašu, kad skirtingas vertinimas kyla iš to, kaip apskaičiuojamos teisę į pensiją suteikiančios savaitės, o tai tiesiogiai lemia, kaip ilgai darbuotojai turės dirbti, kad įgytų teisę į pensiją. Kadangi teisę į pensiją suteikiančiomis savaitėmis pripažįstamos tik tos savaitės, kuriomis buvo dirbta bent vieną dieną, esant tokiam pačiam realiai dirbtų valandų skaičiui darbuotojams, dirbantiems „vertikalaus cikliško“ tipo darbą ne visą darbo dieną, gali tekti dirbti dvigubai ilgiau nei darbuotojams, dirbantiems „horizontalaus“ tipo darbą ne visą darbo dieną, kad įgytų teisę į pensiją. Kiek tai susiję su mano pavyzdžiu, darbuotojas, dirbantis „horizontalaus“ tipo darbą ne visą darbo dieną, turės dirbti 35 metus, kad įgytų teisę į pensiją, o darbuotojas, dirbantis „vertikalaus cikliško“ tipo darbą, – net 70 metų. Jeigu šis asmuo visą savo karjeros laiką dirbtų tik „vertikalaus cikliško“ tipo darbą ne visą darbo dieną, kažin ar jis apskritai kada nors įgytų teisę į pensiją.
Nediskriminavimo principas Bendrojo susitarimo 4 straipsnyje
96. Pagal Bendrojo susitarimo 4 straipsnį darbuotojams, dirbantiems ne visą darbo dieną, negali būti sudaromos blogesnės darbo sąlygos negu panašiems darbuotojams, dirbantiems visą darbo dieną, tik dėl tos priežasties, kad jie dirba ne visą darbo dieną, nebent šis nevienodas požiūris yra objektyviai pagrįstas. Diskriminacijos draudimas 4 straipsnyje yra tik specifinė pagrindinio Bendrijos teisės principo, t. y. bendrojo lygybės principo, draudžiančio skirtingai vertinti vienodas situacijas, jei toks vertinimas nėra objektyviai pateisinamas, išraiška(48) . Todėl šis principas gali būti taikomas tik vienodoje padėtyje esantiems asmenims(49) .
97. Bendrojo susitarimo 4 straipsnio 2 dalyje tiesiogiai numatyta, kad prireikus turi būti taikomas pro rata temporis
principas(50) . Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog Bendrijos teisės aktai nedraudžia darbo ne visą laiką atveju, norint apskaičiuoti senatvės pensiją, taikyti pro rata temporis
taisyklę(51) . Tuomet tai, kad,
be pareigūno tarnybos metų skaičiaus, buvo atsižvelgta ir į jo faktiškai per visą karjerą dirbtus metus, palyginti su pareigūno, kuris per visą savo karjerą dirbo visą darbo dieną, faktiškai dirbtais metais, yra objektyvus kriterijus, nesusijęs su diskriminacija dėl lyties, ir dėl to, juo remiantis, galima proporcingai sumažinti jo pensiją(52) .
98. Panašu, kad pagal pirmiau išdėstytą sistemą tiek darbuotojams, dirbantiems „vertikalaus cikliško“ tipo darbą ne visą darbo dieną, tiek darbuotojams, dirbantiems visą darbo dieną, teisę į pensiją suteikiančios savaitės apskaičiuojamos proporcingai jų realiai dirbtų valandų skaičiui arba, kitaip tariant, taikant pro rata temporis principą. Logiška, kad asmeniui, dirbusiam 52 savaites po 8 valandas per dieną pagal darbo visą darbo dieną grafiką, bus užskaityta lygiai dvigubai daugiau teisę į pensiją suteikiančių savaičių nei asmeniui, dirbusiam 26 savaites po 8 valandas per dieną pagal „vertikalaus cikliško“ tipo darbo ne visą darbo dieną grafiką. Taigi kol kas jokios diskriminacijos nėra.
99. Vis dėlto darbuotojams, dirbantiems „horizontalaus“ tipo darbą ne visą darbo dieną, teisę į pensiją suteikiančios savaitės skaičiuojamos palankiau, nei taikant pro rata temporis principą. Jeigu teisę į pensiją suteikiančiomis savaitėmis pripažįstamos savaitės, kuriomis buvo dirbta bent vieną dieną(53), asmuo, dirbęs 52 savaites po 4 valandas per dieną pagal „horizontalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną grafiką, bus išdirbęs lygiai tiek pat valandų kaip ir ką tik minėtas darbuotojas, dirbęs „vertikalaus cikliško“ tipo darbą ne visą darbo dieną, tačiau jam bus užskaityta dvigubai daugiau teisę į pensiją suteikiančių savaičių.
100. Darbuotojas, dirbantis „horizontalaus“ tipo darbą ne visą darbo dieną, taip pat naudojasi pranašumais, palyginti su savo kolega, dirbančiu visą darbo dieną. Tarkime (šiek tiek pakeisdami aptariamą pavyzdį), kad, užuot dirbęs 20 darbo valandų per savaitę, išdėstytų per penkias dienas (po 4 valandas per dieną), jis dirba 2,5 dienos pagal visos darbo dienos (8 + 8 + 4) grafiką, o likusias 2,5 dienos visiškai nedirba. Tokio darbo grafiko pakanka, kad atitinkama savaitė būtų skaičiuojama kaip teisę į pensiją suteikianti savaitė. Darbuotojas, dirbantis visą darbo dieną, turės išdirbti visą savo įprastą savaitę (visas 5 dienas), kad ši savaitė būtų skaičiuojama kaip teisę į pensiją suteikianti savaitė.
101. Taigi panašu, kad yra dvi atskiros skirtingo vertinimo formos: a) tarp dviejų rūšių darbo ne visą darbo dieną – darbuotojų, dirbančių „vertikalaus cikliško“ tipo darbą ne visą darbo dieną, nenaudai ir b) tarp „horizontalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną ir darbo visą darbo dieną – darbuotojų, dirbančių visą darbo dieną, nenaudai.
102. Ar toks skirtingas vertinimas patenka į Bendrojo susitarimo 4 straipsnio taikymo sritį?
103. Kaip Teisingumo Teismas patvirtino Sprendime Michaeler, Direktyva 97/81 ir Bendruoju susitarimu siekiama, pirma, skatinti darbą ne visą darbo dieną ir, antra, panaikinti visą darbo dieną ir ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų diskriminaciją. Šis dvejopas tikslas išplaukia iš Bendrojo susitarimo 1 straipsnio formuluotės ir iš Direktyvos 97/81 konstatuojamųjų dalių. Teisingumo Teismas pacitavo, be kita ko, vienuoliktą konstatuojamąją dalį, kurioje nurodyta, jog Bendrojo susi tarimo signatarės „pareiškė norą sukurti bendrus pagrindus, kurie panaikintų darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, diskriminaciją ir skatintų sukurti galimybes dirbti ne visą darbo dieną tiek darbuotojams, tiek darbdaviams priimtinu pagrindu“(54) .
104. Iš Bendrojo susitarimo 4 straipsnio formuluotės matyti, kad jame įtvirtinta specifinė nediskriminavimo principo išraiška, kuria, savaime suprantama, prisidedama prie darbo ne visą darbo dieną skatinimo, t. y. panaikinti diskriminaciją tarp darbuotojų, dirbančių visą darbo dieną, ir darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną. Kaip akivaizdu iš Direktyvos 97/81 preambulės, kalbama apie darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, diskriminaciją.
105. Tad 4 straipsnis gali būti taikomas tik esant skirtingam įvairių darbo ne visą darbo dieną rūšių vertinimui, kai darbuotojai, dirbantys ne visą darbo dieną,
yra diskriminuojami, palyginti su darbuotojais, dirbančiais visą darbo dieną. Nė viena iš pirmiau mano nurodytų skirtingo vertinimo formų neatitinka šios formuluotės.
106. Todėl Bendrojo susitarimo 4 straipsniu nedraudžiama nė viena iš jų.
Bendrojo susitarimo 5 straipsnyje įtvirtinta pareiga nustatyti ir peržiūrėti kliūtis
107. Posėdyje Komisija teigė, kad Bendrojo susitarimo 5 straipsnio 1 dalies a punktas draudžia tokius teisės aktus, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje. Siekiant skatinti darbą ne visą darbo dieną šiame straipsnyje reikalaujama, kad valstybės narės nustatytų ir peržiūrėtų „teisinio ar administracinio pobūdžio kliūtis, kurios gali apriboti darbo ne visą darbo dieną galimybes, ir prireikus šias kliūtis pašalintų“. Komisija rėmėsi Sprendimu Michaeler, kuriame Teisingumo Teismas konstatavo, kad 5 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas kaip draudžiantis tokius nacionalinės teisės aktus, kuriuose nustatyta pareiga per 30 dienų nuo darbo sutarties dėl darbo ne visą darbo dieną sudarymo persiųsti jos kopiją viešosios valdžios institucijoms.
108. Nesutinku su Komisija.
109. Sprendime Michaeler ginčytas reikalavimas buvo taikomas tik darbo ne visą darbo dieną sutartims ir netaikomas darbo visą darbo dieną sutartims. Teisingumo Teismas nusprendė, kad papildomas administracinis formalumas ir jo nesilaikant taikytinos sankcijos atgrasė darbdavius nuo darbo ne visą darbo dieną sutarčių sudarymo ir galėjo labiau paveikti mažas ir vidutines įmones, kurios, nedisponuodamos tokiomis pajamomis, kokias gauna didelės įmonės, gali būti priverstos atsisakyti darbo ne visą darbo dieną organizavimo, kurį siekiama skatinti Direktyva 97/81(55) .
110. Taigi ginčytas reikalavimas buvo akivaizdus teisinio ar administracinio pobūdžio taisyklės pavyzdys, kuris buvo kliūtis darbuotojams, siekiantiems darbą visą darbo dieną pakeisti darbu ne visą darbo dieną.
111. Remiantis Direktyvos ir Bendrojo susitarimo preambule ir pačiu tekstu, taip pat šio susitarimo „konstatuojamąja dalimi“, matyti, kad Bendrojo susitarimo ratio legis – padidinti darbuotojų galimybes darbą visą darbo dieną pakeisti darbu ne visą darbo dieną arba įsidarbinti pagal darbo ne visą darbo dieną sutartis nesant būtinybės prieš tai dirbti darbo visą darbo dieną.
112. Tad man atrodo, kad Bendrojo susitarimo 5 straipsnyje įtvirtinta pareiga yra 4 straipsnyje įtvirtinto diskriminacijos draudimo specifinė išraiška. Kartais tokia diskriminacija yra tada, kai valstybės narės darbo ne visą darbo dieną sutartims nustato tokias teisinio ar administracinio pobūdžio kliūtis, kurių netaiko darbo visą darbo dieną sutartims, kaip buvo byloje Michaeler . Tokiu atveju valstybei narei kyla pareiga pašalinti tokias kliūtis.
113. Mūsų nagrinėjamu atveju nėra jokios taisyklės ar administracinės praktikos, sudarančios kliūtį darbą visą darbo dieną pakeisti darbu ne visą darbo dieną. Iš tiesų, kiek tai susiję su teisę į pensiją suteikiančių savaičių skaičiavimu, darbuotojai, dirbantys ne visą darbo dieną, nėra vertinami skirtingai, palyginti su darbuotojais, dirbančiais visą darbo dieną. Abiem darbuotojų kategorijoms teisę į pensiją suteikiančios savaitės skaičiuojamos taikant pro rata temporis
principą(56) . Skirtingas vertinimas atsiranda tik todėl, kad, skaičiuojant teisę į pensiją suteikiančias savaites, trečiajai darbuotojų kategorijai (darbuotojams, dirbantiems „horizontalaus“ tipo darbą ne visą darbo dieną) taikomas palankesnis
požiūris.
114. Visai kitokia situacija būtų, jeigu, tarkime, „horizontalaus“ tipo darbo ne visą darbo dieną ir darbo visą darbo dieną atveju teisę į pensiją suteikiančios savaitės būtų skaičiuojamos taikant pro rata temporis
principą, o „vertikalaus cikliško“ tipo darbo ne visą darbo dieną atveju būtų taikomas mažiau palankus požiūris. Tokiu atveju iš tiesų darbas visą darbo dieną ir konkrečios rūšies darbas ne visą darbo dieną
būtų vertinami skirtingai pastarojo nenaudai. Tokia taisyklė pažeistų diskriminacijos draudimą, įtvirtintą 4 straipsnyje, ir pagal 5 straipsnio 1 dalies a punktą būtų reikalaujama, kad valstybė narė tokią kliūtį pašalintų.
115. Sprendime Schönheit ir Becker Teisingumo Teismas konstatavo, kad nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos, atsižvelgus į laikotarpius, kuriais darbuotojas dirbo ne visą darbo dieną, neproporcingai sumažinama šio darbuotojo senatvės pensija, negali būti laikomi objektyviai pateisinamais nei tuo, kad šiuo atveju pensija yra užmokestis už trumpiau dirbtą darbą, nei tuo, kad šių teisės aktų tikslas – užkirsti kelią, kad darbuotojai, dirbantys ne visą darbo dieną, atsidurtų palankesnėje padėtyje, palyginti su darbuotojais, dirbančiais visą darbo dieną(57) .
116. Vis dėlto nepanašu, kad tokia situacija būtų susidariusi nagrinėjamoje byloje. Problema ne ta, kad darbuotojai, dirbantys „vertikalaus cikliško“ tipo darbą ne visą darbo dieną, yra neproporcingai prastesnėje padėtyje, palyginti su darbuotojais, dirbančiais visą darbo dieną. Iš tiesų problema yra ta, kad darbuotojams, dirbantiems „horizontalaus“ tipo darbą ne visą darbo dieną, tam tikru požiūriu (skaičiuojant teisę į pensiją suteikiančias savaites) teikiamas pranašumas, palyginti tiek su darbuotojais, dirbančiais visą darbo dieną, tiek su darbuotojais, dirbančiais „vertikalaus cikliško“ tipo darbą ne visą darbo dieną.
117. Taigi, atsižvelgiant į pateiktą analizę, darytina išvada, kad į visus tris klausimus, dėl kurių pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, reikėtų atsakyti, kad nei Bendrojo susitarimo 4 straipsnis, nei 1 straipsnis, nei 5 straipsnio 1 dalies a punktas iš esmės nedraudžia nustatyti skirtumų tarp įvairių darbo ne visą darbo dieną rūšių, kurioms taikomos skirtingos sąlygos, jeigu dėl tokių skirtumų nediskriminuojami darbuotojai, dirbantys ne visą darbo dieną, (arba jų kategorija), palyginti su darbuotojais, dirbančiais visą darbo dieną, (arba jų kategorija), ir jeigu jie nesudaro teisinio ar administracinio pobūdžio kliūčių, kurios galėtų apriboti darbo ne visą darbo dieną galimybes.
118. Vis dėlto tai dar ne pabaiga.
Bendrasis lygybės principas
119. Bendrojo susitarimo 4 straipsnis yra specifinė bendrojo lygybės principo išraiška(58) . Todėl jis turi būti aiškinamas vadovaujantis šiuo principu. Visos nacionalinės įgyvendinamosios priemonės taip pat turi atitikti bendruosius Bendrijos teisės principus, įskaitant vienodo požiūrio principą(59) .
120. Valstybės narės gali neribojamos nustatyti skirtumus tarp įvairių darbo ne visą darbo dieną rūšių. Tačiau jų priimamos priemonės turi atitikti Direktyvos 97/81 ir Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną tikslus ir nuostatas bei būti su jais suderinamos, taip pat atitikti bendruosius Bendrijos teisės principus, ypač vienodo požiūrio principą(60) .
121. Taigi darytina išvada, kad valstybės narės negali nustatyti savavališkų skirtumų tarp įvairių darbo ne visą darbo dieną rūšių, kurie prieštarautų šiems tikslams ir pažeistų bendrąjį Bendrijos teisės diskriminacijos draudimą.
122. Jeigu teisingai suprantu faktines bylos aplinkybes, man atrodo, kad darbuotojai, dirbantys „horizontalaus“ tipo darbą ne visą darbo dieną, ir darbuotojai, dirbantys „vertikalaus cikliško“ tipo darbą ne visą darbo dieną, yra panašioje padėtyje. Priežastys, dėl kurių šie darbuotojai yra vertinami skirtingai, kiek tai susiję su teisės į pensiją įgijimu, nėra visiškai akivaizdžios. Todėl toks skirtingas požiūris gali sudaryti savavališką skirstymą, kuris iš esmės pažeidžia bendrąjį diskriminacijos draudimą.
123. Posėdyje Italijos atstovo ir INPS advokato buvo paklausta, ar jie nenorėtų pateikti nevienodą požiūrį nagrinėjamoje byloje pateisinančių priežasčių. Abu nurodė, kad pagal Italijos civilinę teisę „vertikalaus cikliško“ tipo darbo ne visą darbo dieną sutartis tais laikotarpiais, kuriais nėra dirbama, yra sustabdyta („quiescent“). Tai reiškia, kad nemokamas nei darbo užmokestis, nei įmokos už darbuotoją. Rašytinėse pastabose Italija taip pat teigė, kad darbuotojai turi teisę patys pasirinkti arba „horizontalaus“, arba „vertikalaus cikliško“ tipo darbą ne visą darbo dieną.
124. Dėl pateisinamosios priežasties, pagrįstos nacionaline teise, pakanka priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką valstybė narė negali remtis vidaus teisės nuostatomis, praktika ar padėtimi tam, kad pateisintų Bendrijos teisėje nustatytų pareigų neįvykdymą(61) .
125. Dėl pateisinamosios priežasties, pagrįstos darbuotojų laisve pasirinkti „horizontalaus“ arba „vertikalaus cikliško“ tipo darbą ne visą darbo dieną, iš Teisingumo Teismui pateiktų dokumentų galima spręsti, kad iš tiesų oro transporto bendrovės darbuotojai, kaip yra ieškovų atveju, tokio pasirinkimo neturi. Dėl darbo lėktuvo komandoje pobūdžio darbuotojams labai sunku, jei apskritai įmanoma, pasirinkti „horizontalaus“ tipo darbą ne visą darbo dieną (pavyzdžiui, dirbti 7 dienas per savaitę, tačiau tik po 4 valandas per dieną). Vargu, ar asmuo gali paprasčiausiai „išeiti iš kabineto“ pabaigęs pusės dienos darbą, jeigu tas „kabinetas“ yra pusę kelio nuskridęs orlaivis(62) . Panašu, kad galimybių praktikoje organizuoti „horizontalaus“ tipo darbą ne visą darbo dieną nebuvimą patvirtina ir taikytina kolektyvinė sutartis, pagal kurią tokiems darbuotojams, kaip ieškovai, darbo ne visą darbo dieną pasirinkimas yra apribotas „vertikalaus cikliško“ tipo darbu ne visą darbo dieną.
126. Todėl neatrodytų, kad šios pateisinamosios priežastys būtų pagrįstos.
127. Vis dėlto galiausiai tik nacionalinis teismas turės nuspręsti, ar posėdyje Italijos atstovo ir INPS advokato apibūdintas teisės į pensiją įgijimo apskaičiavimo būdas iš tiesų sutampa su nacionalinėje teisėje nustatytu būdu, ir, jeigu atsakymas yra teigiamas, išnagrinėti, ar yra pateisinamųjų tokio skirtingo požiūrio priežasčių(63) .
Išvada
128. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, darau išvadą, kad Teisingumo Teismas į Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza pateiktus klausimus turėtų atsakyti taip:
– Bendrasis susitarimas, pridėtas prie 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvos 97/81/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC), nėra taikomas teisės aktuose numatytoms socialinio draudimo pensijoms. Būtent nacionalinis teismas turi nustatyti, ar pagrindinėse bylose nagrinėjama pensija patenka į šią kategoriją. Jeigu šis teismas nuspręstų, kad nagrinėjamoji pensija yra teisės aktuose numatyta socialinio draudimo pensija, toliau jis turės išnagrinėti, ar Italija pasinaudojo savo kompetencija socialinės apsaugos srityje, nepažeisdama Bendrijos teisės ir ypač nediskriminavimo principo;
– Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnis nedraudžia tokių nacionalinių teisės aktų, pagal kuriuos teisę į pensiją suteikiančios savaitės yra apskaičiuojamos, taikant pro rata temporis
principą. 4 straipsnis taikomas skirtingam vertinimui tarp įvairių darbo ne visą darbo dieną rūšių tik tada, kai tokiu vertinimu darbuotojai, dirbantys ne visą darbo dieną, yra diskriminuojami, palyginti su darbuotojais, dirbančiais visą darbo dieną. Valstybės narės gali neribojamos nustatyti skirtumus tarp įvairių darbo ne visą darbo dieną rūšių. Tačiau jų priimamos priemonės turi atitikti Direktyvos 97/81 ir Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną tikslus ir nuostatas bei būti su jais suderinamos, taip pat atitikti bendruosius Bendrijos teisės principus, ypač vienodo požiūrio principą. Valstybės narės negali nustatyti savavališkų skirtumų tarp įvairių darbo ne visą darbo dieną rūšių, kurie prieštarautų šiems tikslams ir pažeistų bendrąjį Bendrijos teisės diskriminacijos draudimą.
(1) .
(2)  –	1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyva 97/81/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC) (OL L 14, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 267).
(3)  –	Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga. Nuo 2007 m. sausio 23 d. UNICE pakeitė savo pavadinimą į BUSINESSEUROPE, Europos verslo konfederacija.
(4)  –	Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras.
(5)  –	Europos profesinių sąjungų konfederacija.
(6)  –	Vert. past.: versta iš generalinės advokatės vertimo į anglų kalbą. .
(7)  –	Rašytinėse pastabose INPS teigia, kad Direktyva buvo įgyvendinta Italijos teisėje 2001 m. rugsėjo 6 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 368. Tačiau Įstatyminio dekreto Nr. 61/2000 pavadinimas rodo, kad jis skirtas Direktyvai 97/81 įgyvendinti, o iš Įstatyminio dekreto Nr. 368 pavadinimo matyti, kad jis skirtas 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvai 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas
sutartis (OL L 175, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 368) įgyvendinti. Žinoma, būtent nacionalinis teismas turi nurodyti teisingą įgyvendinamąjį teisės aktą.
(8)  –	Iš Teisingumo Teismui pateiktų dokumentų matyti, kad šios nuostatos reglamentuoja, kokie laikotarpiai prilyginami laikotarpiams, kuriais buvo mokėtas darbo užmokestis.
(9)  –	Fondo pensioni lavoratori dipendenti .
(10)  –	Nutartyse pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą nėra pateikta „cikliško“ tipo darbo ne visą darbo dieną apibrėžimo. Tačiau jose paaiškinta, kad nagrinėjamoje byloje kalbama apie „vertikalaus“ tipo darbą ne visą darbo dieną ciklišku pagrindu, o tai reiškia, kad tam tikrais mėnesiais per metus yra dirbama, o kitais ilsimasi. Toliau tokį darbą vadinsiu „„vertikalaus cikliško“ tipo darbu ne visą darbo dieną“.
(11)  –	Žr. 2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Filipiak, C‑314/08, Rink. p. I‑0000, 40–42 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką.
(12)  –	Žr. 2007 m. birželio 14 d. Sprendimo Telefónica O2 Czech Republic, C‑64/06, Rink. p. I‑4887, 22 ir 23 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką.
(13)  –	Pagal analogiją žr. 2008 m. balandžio 15 d. Sprendimo Impact, C‑268/06, Rink. p. I‑2483, 105–133 punktus.
(14)
–	Žr. toliau 69–83 punktus.
(15)  –	Žr. 14 ir 16 punktus ir 7 išnašą.
(16)  –	1970 m. balandžio 14 d. Sprendimas Brock, 68/69, Rink. p. 171.
(17)  –	OL 30, 1958, p. 561 (tik olandų, prancūzų, vokiečių ir italų kalbomis).
(18)  –	Sprendimo Brock
(minėto 16 išnašoje) 7 punktas.
(19)  –	Žr., pavyzdžiui, iš ankstesnės teismo praktikos 1965 m. gruodžio 9 d. Sprendimą Singer ir Fils, 44/65, Rink. p. 965, p. 972, o iš naujesnės – 2008 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Freistaat Sachsen, C‑334/07 P, Rink. p. I‑0000, 43 punktą ir 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Centeno Mediavilla ir kiti prieš Komisiją, C‑443/07 P, Rink. p. I‑0000, 61 punktą.
(20)  –	2002 m. balandžio 18 d. Sprendimo Duchon, C‑290/00, Rink. p. I‑3567, 19–26 punktai ir juose nurodyta teismo praktika.
(21)  –	1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje (OL L 149, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 35), su keliais pakeitimais.
(22)  –	Šioje dalyje reikalaujama atsižvelgti į bet kurią situacij ą, su kuria susijusi atitinkama teisė, net jeigu ji susidarė „iki 1972 m. spalio 1 d. arba iki reglamento įsigaliojimo atitinkamos valstybės narės teritorijoje“.
(23)  –	Šioje dalyje įtvirtinta pareiga, nustatant įgytas teises, atsižvelgti į visus draudimo, darbo pagal darbo sutartį arba gyvenimo laikotarpius, įgytus pagal valstybės narės teisės aktus „iki 1972 m. spalio 1 d. arba iki reglamento įsigaliojimo tos valstybės narės teritorijoje“.
(24)  –	2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Snauwaert ir kiti ir Deschaumes, C‑124/08 ir C‑125/08, Rink. p. I‑0000, 15 ir 16 punktai ir juose nurodyta teismų praktika.
(25)  –	Teisingumo Teismas gali susipažinti su nacionalinės bylos medžiaga, tačiau to negali padaryti Statuto 23 straipsnyje nurodytos suinteresuotosios šalys. Nors ši medžiaga gali būti teisėtai naudojama ieškant svarbios papildomos informacijos, tačiau ji negali būti nutarties pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pakaitalas.
(26)  –	Žr. 10 išnašą.
(27)  –	2003 m. gegužės 8 d. Sprendimo Gantner Electronic, C‑111/01, Rink. p. I‑4207, 37 punktas. Savo ankstesniuose sprendimuose Teisingumo Teismas tai yra suformulavęs atsargiau. Žr., pavyzdžiui, 2000 m. kovo 30 d. Sprendimo JämO, C‑236/98, Rink. p. I‑2189, 31 punktą.
(28)  –	Žr., pavyzdžiui, Sprendimo JämO
(minėto 27 išnašoje) 32 punktą ir 2003 m. gruodžio 9 d. Sprendimo Gasser, C‑116/02, Rink. p. I‑14693, 27 punktą.
(29)  –	1990 m. vasario 22 d. Sprendimo ECSC prieš Busseni, C‑221/88, Rink. p. I‑495, 13 punktas.
(30)  –	1999 m. balandžio 21 d. Nutartis Charreire ir Hirtsmann, C‑28/98 ir C‑29/98, Rink. p. I‑1963.
(31)  –	Pagal analogiją žr. 1998 m. liepos 16 d. Sprendimo Dumon ir Froment, C‑235/95, Rink. p. I‑4531, 25–27 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką.
(32)  –	Žr. 2009 m. kovo 24 d. Sprendimo Danske Slagterier, C‑445/06, Rink. p. I‑0000, 65 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.
(33)  –	2008 m. vasario 12 d. Sprendimo Kempter, C‑2/06, Rink. p. I‑411, 42 punktas ir 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Cartesio, C‑210/06, Rink. p. I‑0000, 91 punktas.
(34)  –	Kaip teigia INPS; žr. 27 punktą.
(35)  –	Minėtas 13 išnašoje, 105–134 punktai.
(36)  –	Minėta 7 išnašoje.
(37)  –	Dažnai vadinamas „su darbo santykiais susijusiomis pensijomis“. Žr. toliau C. Barnard „EC Employment Law“, 3‑iasis leidimas, Oxford University Press, 2006, p. 517–520.
(38)  –	Sprendimo Impact
(minėto 13 išnašoje) 131–134 punktai.
(39)  –	Pagal analogiją žr. mano 2008 m. gruodžio 4 d. išvados byloje Gómez-Limón Sánchez-Camacho, C‑537/07, Rink. p. I‑0000, 29 punktą. Taip pat žr. C. Barnard (minėta 37 išnašoje), p. 475.
(40)  –	Žr. 2008 m. balandžio 1 d. Sprendimo Maruko, C‑267/06, Rink. p. I‑1757, 46–48 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką.
(41)  –	2003 m. spalio 23 d. Sprendimo Schönheit ir Becker, C‑4/02 ir C‑5/02, Rink. p. I‑12575, 58 punktas.
(42)  –	Žr. 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo von Chamier-Glisczinski, C‑208/07, Rink. p. I‑0000, 63 punktą ir jame minėtą teismo praktiką.
(43)  –	Sprendimo Maruko
(minėto 40 išnašoje) 59 punktas ir jame nurodyta teismo praktika.
(44)  –	2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Futura Immobiliare ir kt., C‑254/07, Rink. p. I‑0000, 28 punktas ir jame nurodyta teismo praktika.
(45)  –	Žr. 8 išnašą.
(46)  –	Neatsižvelgiant į atostogas.
(47)  –	Taigi bendras skaičius gaunamas taip: savaičių skaičius padaugintas iš dienų skaičiaus, padauginto iš per dieną dirbtų valandų skaičiaus, t. y. 52 x 5 x 4 darbuotojui, dirbančiam „horizontalaus“ tipo darbą ne visą darbo dieną, ir 26 x 5 x 8 darbuotojui, dirbančiam „vertikalaus cikliško“ tipo darbą ne visą darbo dieną.
(48)  –	Žr. 2006 m. spalio 3 d. Sprendimo Cadman, C‑17/05, Rink. p. I‑9583, 28 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.
(49)  –	2001 m. gegužės 31 d. Sprendimo D ir Švedija prieš Tarybą, C‑122/99 P ir C‑125/99 P, Rink. p. I‑4319, 48 punktas ir 2004 m. spalio 12 d. Sprendimo Wippel, C‑313/02, Rink. p. I‑9483, 56 punktas.
(50)  –	Taip pat žr. mano išvados byloje Gómez-Limón Sánchez-Camacho
(minėta 39 išnašoje) 53 punktą ir generalinės advokatės J. Kokott išvados byloje Impact
(minėta 13 išnašoje) 101 punktą.
(51)  –	Sprendimo Schönheit ir Becker
(minėto 41 išnašoje) 90 punktas ir Sprendimo Gómez-Limón Sánchez-Camacho
(minėto 39 išnašoje) 59 punktas.
(52)  –	Sprendimo Schönheit ir Becker
(minėto 41 išnašoje) 91 punktas ir Sprendimo Gómez-Limón Sánchez-Camacho
(minėto 39 išnašoje) 59 punktas.
(53)  –	Žr. 93 punktą.
(54)  –	2008 m. balandžio 24 d. Sprendimo Michaeler ir kt., C‑55/07 ir C‑56/07, Rink. p. I‑3135, 21 ir 22 punktai (pažymėta mano). Teisingumo Teismas taip pat nurodė Direktyvos preambulės penktą ir aštuonioliktą konstatuojamąsias dalis: žr. šios išvados 3 punktą.
(55)  –	Sprendimo Michaeler ir kt.
(minėto 54 išnašoje) 25–29 punktai .
(56)  –	Žr. 97 ir 98 punktus.
(57)  –	Sprendimo Schönheit ir Becker
(minėto 41 išnašoje) 93–97 punktai.
(58)  –	Sprendimo Cadman
(minėto 48 išnašoje) 28 punktas ir jame nurodyta teismo praktika.
(59)  –	2009 m. birželio 4 d. Sprendimo JK Otsa Talu, C‑241/07, Rink. p. I‑0000, 46 punktas ir jame nurodyta teismo praktika.
(60)  –	Žr., atsižvelgiant į šiek tiek kitokį kontekstą, sprendimo JK Otsa Talu
(minėto 59 išnašoje) 46 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.
(61)  –	2009 m. liepos 7 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑369/07, Rink. p. I‑0000, 45 punktas ir jame nurodyta teismo praktika.
(62)  –	Nors ir ne taip dramatiškai, tačiau tas pat gali būti taikytina ir kitokiam darbui, nelygu, kaip šis darbas turi būti organizuojamas.
(63)  –	Man atrodo, kad tam tikrais atvejais galėtų būti teisėtų priežasčių numatyti palankesnį teisę į pensiją suteikiančių savaičių apskaičiavimo būdą tam tikroms darbo ne visą darbo dieną formoms, nediskriminuojant darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, palyginti su darbuotojais, dirbančiais visą darbo dieną, ir nepažeidžiant Direktyvos ir Bendrojo susitarimo tikslų. Pavyzdžiui, galima būtų įsivaizduoti tokių lengvatų taikymą tokioms darbo ne visą darbo dieną rūšims, kurios labiausiai tiktų vaikus auginantiems darbuotojams. Dėl panašių argumentų, susijusių su tėvystės atostogomis, žr. mano išvados byloje Gómez-Limón Sánchez-Camacho
(minėta 39 išnašoje) 54 punktą.