62006CC0347
GENERALINIO ADVOKATO
M. POIARES MADURO IŠVADA,
pateikta 2008 m. balandžio 24 d. (
1
)
Byla C-347/06
ASM Brescia SpA
prieš
Comune di Rodengo Saiano
„EB 43, 49 ir 86 straipsniai — Viešoji dujų paskirstymo paslaugos koncesija — Direktyva 2003/55 — Nutraukimas pasibaigus pereinamajam laikotarpiui, bet prieš nustatytą terminą — Teisėtų lūkesčių apsaugos ir teisinio saugumo principai“
1.
Bendrijos teisės veiksmingumas ir net teisėtumo principas gali prieštarauti teisinio saugumo principo reikalavimams. Be to, pagal atitinkamus jų reikalavimus būtina suderinti skirtingus su jais susijusius interesus arba išspręsti jų konfliktą. Taigi šios pusiausvyros ieškojimas, kuris yra sudėtingas, kai susiduria dvi Bendrijos normos, gali pasirodyti dar sudėtingesnis, kai jis susijęs su Bendrijos norma ir nacionaline norma. Iš tiesų viršenybės principas ne visuomet yra veiksmingiausias įrankis siekiant išspręsti šį galimą konfliktą, nes teisinio saugumo principas, kuris yra bendrasis teisės principas daugelyje nacionalinės teisės sistemų, yra ir bendrasis Bendrijos teisės principas. Kitaip tariant, pagal pateiktus prejudicinius klausimus reikia išnagrinėti pareigų, kurios nustatomos Bendrijos teise derinant nesutampančios nacionalinės teisės aktus, apimtį.
2.
Toks yra Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia sezione staccata di Brescia (Italija) (toliau – TAR) pateiktų prejudicinių klausimų kontekstas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės prašo priimti sprendimą dėl vienodo požiūrio, nediskriminavimo ir skaidrumo principų, išplaukiančių iš EB 43 ir 49 straipsnių, bei 2003 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/55/EB dėl gamtinių dujų vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinančios Direktyvą 98/30/EB (
2
) (toliau – Direktyva 2003/55), poveikio gamtinių dujų paskirstymo koncesijoms, kurios buvo suteiktos be konkurso. Tiksliau pagrindinė byla susijusi su nacionalinės teisės aktais, numatančiais pereinamąjį laikotarpį, pratęstą du kartus ir skirtą tam, kad prieš nustatytą terminą būtų nutrauktos minėtos koncesijos siekiant užtikrinti atitiktį atitinkamiems Bendrijos teisės reikalavimams.
I — Pagrindinės bylos aplinkybės, nacionalinė teisė ir prašymas priimti prejudicinį sprendimą
3.
Ieškovei pagrindinėje byloje ASM Brescia SpA (toliau – ASM Brescia) buvo suteikta gamtinių dujų paskirstymo paslaugos koncesija Rodengo Saiano komunoje (toliau – komuna) pagal su šia komuna 1984 m. vasario 27 d. sudarytą sutartį neskelbiant jokio konkurso, kuriame galėtų dalyvauti galimi operatoriai. Koncesija turėjo pasibaigti 2029 m. gruodžio 31 dieną. Tačiau Italijos įstatymų leidėjas, perkeldamas 1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 98/30/EB dėl gamtinių dujų vidaus rinkos bendrų taisyklių (
3
), norėjo paankstinti koncesijų, kurios buvo suteiktos be konkurso, pasibaigimą.
4.
Tuo tikslu 2000 m. gegužės 23 d. jis priėmė Įstatyminį dekretą Nr. 164 (
4
) (toliau – Dekretas Nr. 164/2000), kuriame nustatyta veiklos, susijusios su dujų importu, eksportu, transportavimu, paskirstymu ir pardavimu, laisvės principas. Numatyta, kad nuo šiol paskirstymo veikla, kuri vertinama kaip bendra viešoji paslauga, pagal Dekreto Nr. 164/2000 14 straipsnį paskiriama tik pagal viešuosius konkursus atrinktiems koncesininkams ne ilgesniam kaip 12 metų laikotarpiui.
5.
Siekiant paspartinti galiojančių koncesijų suteikimą pagal viešuosius konkursus, Dekreto Nr. 164/2000 15 straipsnio 5 ir 7 dalyse nustatoma:
„Dujų paskirstymo srityje šio dekreto įsigaliojimo dieną galiojančios koncesijos bei koncesijos, suteiktos esamų operatorių reorganizuotoms bendrovėms, galioja iki nustatyto termino pabaigos, jei šis terminas pasibaigia iki 7 dalyje numatyto pereinamojo laikotarpio pabaigos. Galiojančios neterminuotos koncesijos ar koncesijos, kurių terminas pasibaigia vėliau, nei baigiasi pereinamasis laikotarpis, galioja iki šio pereinamojo laikotarpio pabaigos. <…>
<…>
7.   5 dalyje numatytas 5 metų pereinamasis laikotarpis prasideda 2000 m. gruodžio 31 dieną. <…>“
6.
Be to, Dekreto Nr. 164/2000 15 straipsnio 7 dalyje nustatyta, kad laikantis straipsnyje nurodytų sąlygų šis laikotarpis gali būti pratęstas ne ilgiau kaip penkerius metus arba iki 2010 metų.
7.
Pereinamojo laikotarpio trukmė pirmą kartą buvo pakeista 2004 m., 2004 m. rugpjūčio 23 d. Įstatymo Nr. 239 1 straipsnio 69 dalyje numačius, kad „<…> (Dekreto Nr. 164/2000) 15 straipsnio 5 dalyje nurodytas pereinamasis laikotarpis baigiasi 2007 m. gruodžio 31 d., nepažeidžiant koncesiją suteikiančiosios vietos valdžios institucijos teisės remiantis viešuoju interesu per 6 mėn. po šio įstatymo įsigaliojimo pratęsti pereinamąjį laikotarpį vieneriems metams. <…>“.
8.
Atsižvelgdamas į sukurtos sistemos sudėtingumą ir dėl jos atsirandantį netikrumą, susijusį su pereinamuoju laikotarpiu, per kurį turi baigtis be konkurso suteiktos koncesijos, 2005 m. teisės aktų leidėjas priėmė naują 2005 m. gruodžio 30 d. Įstatyminį dekretą Nr. 273 (toliau – Dekretas Nr. 273/2005).
9.
Ginčas, kilęs tarp ieškovės bendrovės ASM Brescia ir komunos, su kuria ją sieja sutartiniai santykiai, parodo šių dviejų vienas po kito priimtų teisės aktų dviprasmiškumą. Kadangi šalys nesusitarė dėl pereinamojo laikotarpio termino, vadinasi, ir dėl ginčijamos koncesijos termino pabaigos, bendrovė ieškovė pateikė ieškinį dėl 2005 m. liepos 19 d. komunos sprendimo, nustatančio, kad aptariamos koncesijos terminas baigiasi 2005 m. gruodžio 31 d., panaikinimo.
10.
2005 m. spalio 18 d. Apsaugine nutartimi TAR atmetė prašymą sustabdyti ginčijamo sprendimo vykdymą.
11.
Per teismo procesą įsigaliojęs Dekretas Nr. 273/2005 turėjo situaciją padaryti aiškesnę. Jo 23 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad pereinamojo laikotarpio terminas automatiškai pratęsiamas iki 2007 m. gruodžio 31 d. ir jeigu yra įvykdyta bent viena iš to paties 15 straipsnio 7 dalyje nustatytų sąlygų, jis gali būti pratęstas dvejiems metams, t. y. iki 2009 m. gruodžio 31 dienos. Taigi remdamasi šiuo dekretu įmonė manė, kad jos koncesija turėtų pasibaigti anksčiausiai 2007 m. gruodžio 31 d., o vėliausiai – 2009 m. gruodžio 31 dieną.
12.
Kadangi buvo pripažinta, kad ginčui taikomas Dekretas Nr. 273/2005, Consiglio di Stato2006 m. vasario 21 d. Apsaugine nutartimi sustabdė ginčijamo sprendimo vykdymą.
13.
Nors šis klausimas buvo išspręstas, TAR, kurio buvo paprašyta išnagrinėti bylą iš esmės, abejoja, ar pereinamojo laikotarpio pratęsimas, per kurį koncesijos, turėjusios pasibaigti praėjus šiam pereinamajam laikotarpiui, pasibaigia anksčiau, atitinka Bendrijos teisę.
14.
Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia sezione staccata di Brescia nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.
Ar galiojančių gamtinių dujų paskirstymo koncesijų, kurios buvo suteiktos be konkurso, automatinis ir bendras pratęsimas iki 2007 m. gruodžio 31 dienos atitinka EB 43 ir 49 straipsnius ir 86 straipsnio 1 dalį bei vienodo požiūrio, nediskriminavimo ir skaidrumo principus?
2.
Ar EB 43, 49 straipsnius ir 86 straipsnio 1 dalį bei vienodo požiūrio, nediskriminacijos ir skaidrumo principus atitinka paskesni automatiniai galiojančių koncesijų dėl gamtinių dujų paskirstymo, kurios buvo pirmiau suteiktos be konkurso, pratęsimai iki 2009 m. gruodžio 31 d., jeigu:
a)
koncesininkas sujungė bendroves ir dėl to jo aptarnaujamų vartotojų skaičius padvigubėjo, palyginti su didžiausios susijungusios bendrovės pirmiau aptarnautų vartotojų skaičiumi;
b)
koncesininko vartotojais tapo per 100000 galutinių vartotojų, arba jis per metus paskirsto per 100 mln. m3 dujų, arba vykdo savo veiklą bent jau visai provincijos teritorijai prilygstančioje zonoje;
c)
mažiausia 40 % koncesininko akcinio kapitalo perduota privatiems akcininkams?
3.
Ar 2003 m. birželio 26 d. Direktyvos 2003/55/EB ketvirtą, aštuntą, dešimtą ir aštuonioliktą konstatuojamąsias dalis, jos 23 straipsnio 1 dalį, Sutarties 10 straipsnį bei protingumo ir proporcingumo principus atitinka galiojančių koncesijų dėl gamtinių dujų paskirstymo pratęsimas pirmajame ir antrajame klausimuose numatytais atvejais, ypač atsižvelgiant į:
a)
valstybių pareigą iki 2007 m. liepos 1 d. įgyvendinti gamtinių dujų rinkos liberalizavimo tikslą;
b)
draudimą valstybėms priimti ar palikti galioti nacionalinės teisės normas, prieštaraujančias gamtinių dujų rinkos liberalizavimui;
c)
valstybių (narių) pareigą numatyti protingą ir objektyvų pereinamojo laikotarpio terminą?“
15.
Šiais prejudiciniais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės kelia klausimą dėl Sutartyje ir atitinkamose Direktyvos 2003/55 nuostatose numatytų valstybių narių pareigų, susijusių su koncesijų sutartimis, sudarytomis be konkurso, apimties.
II — Prejudicinių klausimų performulavimas ir priimtinumas
16.
Kadangi prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prejudicinių klausimų formuluotė gali klaidinti, pirmiausia reikia patikslinti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamais nacionalinės teisės aktais ne pratęsiamas koncesijų pabaigos terminas, o numatomas ankstesnis jų nutraukimo terminas, nustatytas per pareinamąjį laikotarpį. Nacionalinėje teisėje numatytas pratęsimas, dėl kurio kilo pagrindinė byla, iš tiesų susijęs ne su koncesijos trukme, bet su pereinamuoju laikotarpiu numatytu tam, kad ši koncesija būtų nutraukta prieš terminą.
17.
Atsižvelgiant į šią išlygą, kuriai pritaria šalys, Teisingumo Teismo iš tiesų prašoma nustatyti, pirma, ar Bendrijos teisė draudžia numatyti pereinamąjį laikotarpį, kuris suteikiamas atitinkamoms įmonėms, kad koncesijų sutartys, sudarytos be jokio konkurso, būtų nutrauktos prieš terminą, antra, pagal kokias taisykles kompetentingos nacionalinės institucijos gali pratęsti ar pakeisti tokio pereinamojo laikotarpio trukmę.
18.
Taip aiškinant prejudiciniai klausimai turėtų būti laikomi priimtinais, nes jais prašoma Bendrijos teisės išaiškinimo, kuris gali pasirodyti naudingas pagrindinei bylai išspręsti (
5
).
III — Prejudicinių klausimų nagrinėjimas
A — Pirminės pastabos dėl taikytinų nuostatų
19.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo pirmuose dviejuose klausimuose remiasi pirminės teisės, būtent EB 42, 49 ir 86 straipsnių, išaiškinimu, o trečiajame klausime nurodo Direktyvos 2003/55 dėl gamtinių dujų vidaus rinkos bendrųjų taisyklių nuostatas. Man vis dėlto atrodo, kad analizę galima pradėti nuo nagrinėjimo, ar bylai taikomos antrinės teisės nuostatos. Iš tiesų, jei šioje byloje nagrinėjamos faktinės ir teisinės aplinkybės nepatenka į Direktyvos 2003/55 taikymo sritį, su pagrindinėmis laisvėmis susijusios pareigos, išplaukiančios iš EB 42, 49 straipsnių ir EB 86 straipsnio 1 dalies, turėtų lemiamą reikšmę siekiant išspręsti šią bylą.
20.
Be to, nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi gamtinių dujų paslaugos paskirstymo „koncesija“, reikia priminti, kad ši sąvoka yra savarankiškai apibrėžta Bendrijos teisėje. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės patikrinti, ar nagrinėjamos komunos ir bendrovės ASM Brescia sudaryta sutartis atitinka tokį „paslaugos koncesijos“ apibrėžimą, koks vartojamas Teisingumo teismo praktikoje (
6
), kuris pakartojo Europos Bendrijų Komisijos aiškinamajame komunikate nurodytą apibrėžimą, pagal kurį „koncesija yra tuomet, kai ūkio subjektui tenka su nagrinėjama paslauga susijusi rizika (paslaugos sukūrimas ir jos teikimas), o savo atlygį jis gauna iš naudotojo, būtent imdamas užmokestį bet kokia forma. Atlygio ūkio subjektui būdas, kaip ir darbų koncesijos atveju, yra veiksnys, leidžiantis nustatyti, ar buvo prisiimta teikimo rizika“ (
7
).
21.
Jei nagrinėjama koncesija atitinka šį apibrėžimą, 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (
8
) negali būti remiamasi. Joje aiškiai nurodyta, kad ji netaikoma paslaugų koncesijoms. Tačiau kadangi Direktyva 2003/55 būtent numato bendrąsias taisykles dėl gamtinių dujų vidaus rinkos, nacionalinis teismas gali teisėtai kelti klausimą dėl galimybės remtis šiomis nuostatomis ir dėl jų aiškinimo pagrindinėje byloje.
B — Dėl trečiojo klausimo: Direktyvos 2003/55 taikymas pagrindinei bylai
22.
1996 m. priimant pirmąsias direktyvas dėl elektros, ir 1998 m. – dėl dujų, buvo siekiama pabaigti kurti vidaus rinką, kurioje viešąsias monopolijas, išskyrus monopolijas, susijusias su infrastruktūra, pakeistų laisva ir neiškreipta konkurencija šiose srityse. Vis dėlto šios direktyvos paliko tam tikrą laisvę valstybėms narėms, kiek tai susiję su rinkos atvėrimu, prieigos prie sistemos organizavimu ir rinkos reguliavimu. Komisija pažymėjo, kad „praktika parodo, kad tokia situacija iškreipia vidaus rinką, nes kai kurių valstybių narių rinkos yra atviresnės veiksmingai konkurencijai nei kitų valstybių narių“ (
9
). Direktyva 2003/55 buvo priimta šiame kontekste siekiant palaipsniui įgyvendinti visišką gamtinių dujų rinkos atvėrimą, t. y. klientams suteikti galimybę laisvai rinktis savo tiekėjus, o tiekėjams – laisvai aprūpinti savo klientus (
10
). Naujosios direktyvos tikslas „priimti nuostatų, užtikrinančių vienodas sąlygas bei mažinančių dominavimo rinkoje ir grobuoniško elgesio riziką, taip pat užtikrinančių nediskriminacinius perdavimo ir skirstymo tarifus, kai teisė naudotis tinklu suteikiama, taikant tarifus, paskelbtus iki jų įsigaliojimo, bei užtikrinančių smulkių ir pažeidžiamų vartotojų teisių apsaugą“ (
11
). Tuo tikslu Direktyva 2003/55 panaikina valstybių narių galimybę derybų būdu įgyti teisę naudotis dujų tinklu ir įpareigoja teisiškai atskirti perdavimo ir paskirstymo sistemų eksploatavimą nuo kitų veiklos aspektų.
23.
Vis dėlto prieš pradedant nagrinėti, ar aptariama direktyva draudžia, kad būtų nustatytas pereinamasis laikotarpis, per kurį ginčijamos paslaugų koncesijos turi būti nutrauktos prieš nustatytą terminą, reikia pirmiausia išnagrinėti šia direktyva valstybėms narėms nustatytų pareigų apimtį. Konkrečiai kalbant, ar reikia suprasti, kad šis teisės aktas nustato reikalavimą valstybėms narėms tokias koncesijas nutraukti prieš nustatytą terminą, ir tik jei atsakymas būtų teigiamas, nuo kurio momento tokia pareiga taikoma ir pagal kokias taisykles?
24.
Dėl pirmojo klausimo visos šalys sutinka, kad Direktyvoje 2003/55 nėra jokios nuostatos, kuri numatytų pareigą ginčijamas koncesijas nutraukti prieš terminą. Vis dėlto nacionalinis teismas klausia būtent dėl Direktyvos 2003/55 23 straipsnio 1 dalies c punkto, kuris, jo nuomone, galėtų valstybės narėms nustatyti tokią pareigą nuo 2007 m. liepos 1 d., prasmės. Šiame straipsnyje nustatoma: „Valstybės narės užtikrina, kad laisvieji vartotojai yra <…> nuo 2007 m. liepos 1 d. – visi vartotojai“. Tai reiškia, kad nuo šio termino daroma prielaida, jog visi vartotojai pagal Bendrijos teisę gali kreiptis į pasirinktą paslaugų tiekėją siekdami nusipirkti gamtinių dujų.
25.
Vis dėlto nacionalinio teismo siūlomas šios nuostatos aiškinimas man atrodo neteisingas kalbant apie gamtinių dujų paskirstymo sutartis. Šis straipsnis iš tiesų numato tik gamtinių dujų tiekimą, o ne paskirstymą. Todėl iš šios nuostatos negali išplaukti jokia pareiga valstybėms narėms nutraukti paskirstymo sutartis, sudarytas be konkurso. Iš tiesų, kaip teisingai nurodo Komisija, tiekimo sutartims taikomas pabaigos terminas – 2007 m. liepos 1 d. – negali būti taikomas ir paskirstymo sutartims, nebent vietoj Bendrijos teisės aktų leidėjo būtų priimami atskiri teisės aktai.
26.
Be to, jokia kita Direktyvos 2003/55 nuostata aiškiai nepatvirtina pareigos prieš terminą nutraukti galiojančias koncesijas. Direktyvos 2003/55 straipsniuose, susijusiuose su gamtinių dujų paskirstymu, o būtent 4 straipsnio 2 dalis, 11 ir 18 straipsniai, iš esmės tik numatoma, kad paskirstymo sistemos operatoriai paskiriami atsižvelgiant į veiksmingumą ir ekonominę pusiausvyrą (11 straipsnis) ir remiantis objektyviais ir nediskriminaciniais kriterijais (4 straipsnio 2 dalis). Operatoriai, be kita ko, turi užtikrinti, kad trečiosios šalys galėtų naudotis sistema nediskriminuojamos ir visiškai skaidriai ypač tarifų ir taikomų skaičiavimo metodikų atžvilgiu (18 straipsnis).
27.
Todėl, atsižvelgiant į ankstesnius svarstymus, vien perskaičius šį aktą negalima daryti išvados dėl kokios nors valstybių narių pareigos prieš nustatytą terminą nutraukti ginčijamas paskirstymo koncesijas, kurios buvo suteiktos iki jo priėmimo. Nepaisant šios išvados reikia pridurti, kad Direktyva 2003/55 vis dėlto nedraudžia tokio nutraukimo. Tačiau minėtos Direktyvos 2003/55 nuostatos neleidžia nustatyti, ar Bendrijos teisė draudžia tokį nacionalinį teisės aktą, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje.
28.
Taigi į pateiktą trečiąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyva 2003/55 nereikalauja nutraukti prieš terminą dujų paskirstymo sutarčių, kurios buvo sudarytos be jokio konkurso, tačiau negalima teigti, kad ji aiškiai draudžia tokią galimybę.
29.
Tačiau pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką antrinės teisės nuostatų netaikymas nekliudo „taikyti visų pagrindinių Sutarties taisyklių ir ypač nediskriminavimo dėl pilietybės principo“ (
12
). Teismas pridūrė, kad viešųjų paslaugų „koncesijoms taikomos Sutarties nuostatos, be kita ko, EB 43 bei 49 straipsniai ir draudimas diskriminuoti dėl pilietybės, yra konkreti vienodo požiūrio principo išraiška“ (
13
). Kitaip tariant, koncesininko atranka turi būti atliekama laikantis Sutarties principų. Todėl atsakymo į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus turi būti ieškoma remiantis šiais principais, kuriais iš esmės siekiama užtikrinti laisvo judėjimo tikslus.
C — Dėl pirmųjų dviejų prejudicinių klausimų
30.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, klausdamas Teisingumo Teismo, ar Bendrijos teisė draudžia nustatyti pereinamąjį laikotarpį, taip pat jį pratęsti tam, kad būtų nutrauktos koncesijos, kurios buvo suteiktos pažeidžiant skaidrumo ir vienodo požiūrio principus, išplaukiančius iš EB 43 ir 49 straipsnių (
14
), iš tiesų iškelia dvi problemas, susijusias laisvu judėjimu.
31.
Nors nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas tik abstrakčiai išaiškina Bendrijos teisę, vis dėlto jis turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti gaires, reikalingas bylai išspręsti. Šia prasme Teisingumo Teismas ne kartą buvo nusprendęs, kad jis yra kompetentingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti bet kokį su Bendrijos teise susijusį išaiškinimą, leidžiantį pastarajam įvertinti savo nacionalinės teisės aktų suderinamumą su Bendrijos teise (
15
). Nagrinėjamu atveju, mano manymu, reikia patikslinti skirtingus teisinio samprotavimo etapus, kurių turės laikytis nacionalinis teismas siekdamas išspręsti pagrindinę bylą.
32.
Taigi siekiant atsakyti į pateiktus prejudicinius klausimus pirmiausia reikia nustatyti, ar nacionalinės teisės aktai, kurie numato, kad galiojančios koncesijos paliekamos iki pereinamojo laikotarpio, nustatyto siekiant nutraukti šias koncesijas prieš terminą, pabaigos, apriboja laisvę teikti paslaugas ir įsisteigimo laisvę, ir, antra, jei atsakymas teigiamas, ar toks apribojimas vis dėlto gali būti leidžiamas remiantis EB 45 ir 46 straipsniuose aiškiai numatytomis nukrypti leidžiančiomis nuostatomis arba pateisinamas privalomojo bendrojo intereso pagrindais pagal Teisingumo Teismo praktiką.
33.
Be to, taip pat bus nurodyta, kad šioje byloje nagrinėjami teisės aktai yra susiję su Bendrijos vidaus prekyba, nes kitose valstybėse narėse įsisteigę ūkio subjektai gali būti suinteresuoti dalyvauti vykdant dujų paskirstymo veiklą Italijos teritorijoje. Taigi pateikti prejudiciniai klausimai patenka į Bendrijos teisės taikymo sritį, nors pagrindinės bylos aplinkybės susijusios su viena valstybe (
16
).
1. Dėl kliūties egzistavimo
34.
Reikalavimus, išplaukiančius iš EB 43 ir 49 straipsnių bei vienodo požiūrio, nediskriminavimo ir skaidrumo principų, Teisingumo Teismas koncesijos sutarčių atžvilgiu apibrėžė keletą kartų būtent minėtuose sprendimuose Telaustria ir Telefonadress, Coname ir Parking Brixen.
35.
Pirmiausia minėtame sprendime Telaustria ir Telefonadress nustatytas minimalios skaidrumo pareigos principas, dėl kurio perkančioji organizacija privalo „potencialių dalyvių naudai užtikrinti tinkamą viešumo laipsnį, kuris atveria paslaugų rinką konkurencijai ir leidžia patikrinti, ar viešojo pirkimo procedūra buvo atlikta nešališkai“ (
17
). Šis reikalavimas, bendrai išplaukiantis iš pagrindinių Sutarties taisyklių ir ypač iš nediskriminavimo principo, nereikalauja nuolat skelbti konkursą, o tik reikalauja tinkamo viešumo laipsnio.
36.
Ši pozicija vėliau buvo patvirtinta ir patikslinta minėtame sprendime Coname, konkrečiai susijusiame su viešosios dujų tiekimo paslaugos koncesijos suteikimu. Teisingumo Teismas šioje byloje nusprendė, kad koncesija negali būti suteikta nesilaikant skaidrumo reikalavimų. Be to, tiesioginis koncesijos suteikimas, kai galbūt kitoje valstybėje narėje įsteigtai įmonei neleidžiama gauti su aptariama koncesija susijusios reikšmingos informacijos, kad ji išreikštų savo suinteresuotumą, prieštarauja principams, išplaukiantiems iš EB 43 ir 49 straipsnių.
37.
Šie teismo sprendimai nustato principą, kad nuo šiol suteikiant bet kokią koncesiją taikoma minimalaus lygio konkurencija, užtikrinant, kad būtų vykdoma minimali skaidrumo pareiga ir vienodo požiūrio pareiga siekiant įgyvendinti tikslą panaikinti laisvės teikti paslaugas kliūtis.
38.
Be to, Teisingumo Teismas pabrėžė valstybių narių pareigą, susijusią su bet kokios naujos paslaugų koncesijos sudarymu. Minėtame sprendime Parking Brixen Bendrijos teismas padarė išvadą, kad „valstybės narės neturi palikti galioti nacionalinės teisės aktų, kurie leidžia suteikti viešųjų paslaugų koncesijas be konkurso, nes toks suteikimas pažeidžia EB 43 ir 49 straipsnius arba vienodo požiūrio, nediskriminavimo ir skaidrumo principus“ (
18
). Kitaip tariant, tai, kad nėra galimybės paskelbti konkursą dėl koncesijų, kurios turi būti naujai suteiktos, apriboja paslaugų teikimo laisvę ir (arba) įsisteigimo laisvę. Taip pat teismas nusprendė, kad viešosios paslaugos koncesijos pratęsimas neskelbiant konkurso galimiems ūkio subjektams taip pat pažeidžia EB 43 ir 49 straipsnius (
19
). Taigi buvo nustatyta, kad laisvo judėjimo principus pažeidžia bet koks naujos koncesijos suteikimas arba galiojančios koncesijos pratęsimas, atliekamas be tinkamo viešumo.
39.
Vis dėlto šis išaiškinimas susijęs tik su sprendimu suteikti ir (arba) pratęsti koncesiją. Tokio Teisingumo Teismo pateikto išaiškinimo dalykas yra ne pačios paslaugų koncesijos, o sprendimai suteikti ar pratęsti aptariamas koncesijas, todėl man gali būti prieštaraujama, kad klaidinga išplėsti Teisingumo Teismo anksčiau, konkrečiai minėtame sprendime Coname, pateiktą išaiškinimą koncesijoms, kurios buvo suteiktos be konkurso, kai jų terminas dar nepasibaigė, todėl nėra nei kompetentingos institucijos sprendimo suteikti, nei sprendimo pratęsti koncesiją.
40.
Vis dėlto man atrodo, kad pagrindinė byla skiriasi nuo šio atvejo, nes Italijos įstatymų leidėjas ėmėsi veiksmų, o jo veiksmai turi tokį patį poveikį kaip sprendimas pratęsti koncesiją. Iš tiesų, nors Italijos įstatymų leidėjas norėjo pasiekti tikslą prieš nustatytą terminą nutraukti paslaugų sutartis, suteiktas be jokio konkurso, jis vis dėlto nagrinėjamuose teisės aktuose numatė, kad koncesijos paliekamos galioti iki pereinamojo laikotarpio termino, kurį jie numato, pabaigos. Todėl dėl tokių norminių aktų bet kuriam galimam kitos valstybės narės ūkio subjektui apribojama galimybė pradėti dujų paskirstymo veiklą per visą pereinamąjį laikotarpį, kurį jie nustato. Taigi tokie norminiai aktai apriboja paslaugų teikimo ir (arba) įsisteigimo laisvę, nes jie neleidžia galimiems kitose valstybėse narėse įsteigtiems ūkio subjektams įgyti teisę pasinaudoti aptariamomis koncesijomis.
41.
Be to, net jei Teisingumo Teismas man nepritartų šiuo klausimu, mano nuomone, turėtų būti laikomasi vertinimo, kad tai yra kliūtis. Bet kuriuo atveju paslaugų teikimo laisvės ir įsisteigimo laisvės tikslas iš tiesų reikalauja atverti konkurencijai galiojančias koncesijas, kurios buvo suteiktos pažeidžiant Sutarties taisykles. Dėl tokių koncesijų, kurios paprastai sudarytos labai ilgam laikotarpiui, jau veikiančių ūkio subjektų padėtis yra privilegijuota. Ypač jos yra kliūtis bet kuriam naujam rinkos dalyviui. Galimiems kitų valstybių narių ūkio subjektams per visą koncesijos, suteiktos pažeidžiant Bendrijos teisę, trukmę neleidžiama patekti į atitinkamą rinką. Kadangi koncesijos saugo nacionalinių ūkio subjektų įgytą padėtį, jos pagal pobūdį dėl savo vidinių savybių yra kliūtis patekti į atitinkamą rinką.
42.
Toks apribojimas, net ir nesant sprendimo suteikti koncesiją ar ją pratęsti, kuriuo nesilaikoma minimalaus lygio konkurencijos, priskiriamas atitinkamai valstybei narei. Iš tiesų valstybės narės turi imtis būtinų priemonių, kad jų nacionalinė teisė atitiktų Bendrijos teisę. Iš EB 86 straipsnio 1 dalies, jei kalbama apie valstybės įmonę, kuriai suteiktos išimtinės teisės, taip pat iš EB 10 straipsnio antrosios dalies, skaitomos kartu su EB 43 ir 49 straipsniais, jei koncesininko atvejis nėra numatytas EB 86 straipsnyje, išplaukia, kad valstybės narės turi panaikinti visas Sutarčiai prieštaraujančias priemones, kad būtų užtikrintas Bendrijos teisės veiksmingumas. Tai reiškia, kad valstybės narės turi ne tik užtikrinti, kad suteikiant paskirstymo paslaugų koncesijas arba jas pratęsiant būtų skelbiamas konkursas galimiems ūkio subjektams, bet taip pat padaryti viską, kad be konkurso suteiktos koncesijos atitiktų Bendrijos teisę.
43.
Toks išaiškinimas išplaukia iš minėtų sprendimų Telaustria ir Telefonadress, Parking Brixen ir Coname, todėl jis taikomas valstybėms narėms nuo pat pradžių. Bendrijos teismo išaiškinimą, pateiktą šiuose sprendimuose, apima EB 43 ir 49 straipsniai; jis „paaiškina ir patikslina normos prasmę ir apimtį, kaip ji turi arba turėjo būti suprantama ir taikoma nuo jos įsigaliojimo momento“ (
20
). Taigi, jei Teisingumo Teismas dėl ypatingų aplinkybių, susijusių, be kita ko, su teisinio saugumo reikalavimais, norėjo laiko atžvilgiu apriboti tokio išaiškinimo veikimą, jis tai turėjo numatyti pačiame sprendime, kuriame sprendžiama dėl prašomo išaiškinimo (
21
). Priešingu atveju Bendrijos teismo pateiktas išaiškinimas taikomas atgaline data.
44.
Galiausiai atrodo, kad Teisingumo Teismas minėtuose sprendimuose nustatė principą, pagal kurį bet koks viešosios paslaugos koncesijos suteikimas ar pratęsimas turi atitikti minimalią skaidrumo ir vienodo požiūrio pareigą, kuri kartu draudžia palikti galioti koncesijas, suteiktas pažeidžiant nediskriminavimo ir skaidrumo principus (
22
), nes šie sprendimai yra laisvės teikti paslaugas ir įsisteigimo laisvės apribojimai.
45.
Tačiau jei gali būti teigiama, kad kliūtis egzistuoja, be to, reikia įvertinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas apribojimas nėra pateisinamas privalomojo bendrojo intereso pagrindais.
2. Dėl judėjimo laisvės apribojimo galimo pateisinimo
46.
Nacionalinės priemonės, ribojančios Sutartimi garantuojamų pagrindinių laisvių įgyvendinimą, gali būti pateisinamos, jei vykdomos keturios sąlygos: jos taikomos nediskriminuojant, atitinka privalomus bendrojo intereso pagrindus, yra tinkamos užtikrinti, kad būtų pasiektas numatytas tikslas, ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (
23
).
47.
Dėl privalomųjų bendrojo intereso pagrindų egzistavimo, kadangi Sutartyje numatytos išimtys nagrinėjamu atveju nėra taikomos, šalys, siekdamos pateisinti pereinamojo laikotarpio nustatymą, iš esmės savo argumentus grindžia teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių principais.
48.
Teisinio saugumo principas ir su juo susijęs teisėtų lūkesčių principas turi būti laikomi vienu iš privalomųjų bendrojo intereso pagrindų, kuriuos gali reikalauti taikyti valstybės narės. Iš tiesų Teisingumo Teismas turėjo galimybę pažymėti, kad šis principas, kuris yra Bendrijos teisinės sistemos dalis, taikomas ne tik Bendrijos institucijoms, bet ir valstybėms narėms įgyvendinant kompetenciją, kurią joms suteikia Bendrijos teisė (
24
).
49.
Taigi teisinio saugumo principas, tiksliau teisinių santykių stabilumo principas, yra pateisinimas pagrindžiant pereinamųjų priemonių nustatymą.
50.
Iš tiesų teisėtai atsiradusių teisinių santykių stabilumo apsauga, mano manymu, tam tikra prasme atspindėta viešųjų paslaugų koncesijų, sudarytų iki minėto sprendimo Telaustria ir Telefonadress priėmimo, kontekste siekiant pateisinti pereinamąsias priemones, kad būtų paliktas protingas laikotarpis, per kurį turi būti užtikrinta atitiktis Bendrijos teisei.
51.
Šiuo atveju ginčijama koncesija buvo sudaryta 1984 metais. Minėtas sprendimas Telaustria ir Telefonadress buvo priimtas tik 2000 m., taigi nuo tada, kai buvo sudaroma koncesija 1984 m. iki minėto sprendimo priėmimo, šalys sąžiningai galėjo manyti, kad jos nepažeidžia Bendrijos teisės.
52.
Tokiomis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į neigiamas pasekmes, kurios kyla dėl tokios atgaline data galiojančios teismo praktikos, ypač koncesininkui, kuris skyrė dideles investicijas, pateisinančias ilgalaikės sutarties sudarymą, pereinamųjų priemonių nustatymas siekiant apriboti žalą galiojantiems sutartiniams santykiams ir taip laikytis teisinio saugumo principo gali būti privalomasis bendrojo intereso pagrindas.
53.
Teisingumo Teismas, pagrįsdamas šį teiginį, nusprendė, kad kai „nagrinėjami Bendrijos teisės aktai palieka nacionalinėms kompetentingoms institucijoms pakankamai plačią diskreciją tam, kad jos galėtų taikyti šiuos teisės aktus taip, kad būtų laikomasi reikalavimų, išplaukiančių iš pagrindinių teisių apsaugos“ (
25
), „valstybės narės privalo kiek įmanoma šiuos teisės aktus taikyti taip, kad nebūtų pažeisti šie reikalavimai“ (
26
). Taigi kalbant apie paslaugų koncesininkus, kai laukiama teisės aktų leidėjo veiksmų šioje specifinėje srityje, galima manyti, kad valstybės narės turi pakankamą diskreciją, kuri leidžia joms atsižvelgti į reikalavimus, susijusius su teisiniu saugumu, taikant tokių sutarčių atvėrimo minimalaus lygio konkurencijai principą.
54.
Bet kuriuo atveju nacionalinis teismas turės įvertinti, ar pereinamojo laikotarpio suteikimo sąlygos atitinka objektyvius, skaidrius ir nediskriminacinius kriterijus ir ar šios priemonės yra proporcingos siekiamam tikslui (
27
).
55.
Iš to išplaukia, kad į pateiktus du pirmuosius prejudicinius klausimus reikia atsakyti taip:
EB 43 ir 49 straipsniai bei vienodo požiūrio, nediskriminavimo ir skaidrumo principai turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia valdžios institucijai numatyti, jog be konkurso suteiktos koncesijos paliekamos galioti per pereinamąjį laikotarpį, kurį ji nustato, net ir siekiant prieš nustatytą terminą nutraukti minėtas koncesijas, nes tokia priemonė apriboja laisvę teikti paslaugas ir įsisteigimo laisvę. Tačiau toks apribojimas gali būti pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, susijusiais su teisiniu saugumu ir ypač su teisinių santykių stabilumu. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įsitikinti, kad tokių pereinamųjų priemonių nustatymas atitiktų šias sąlygas, būtų atliekamas remiantis objektyviais, skaidriais ir nediskriminaciniais kriterijais ir kad priemonės būtų proporcingos siekiamam tikslui.
IV — Išvada
56.
Atsižvelgdamas į anksčiau pateiktus svarstymus, siūlau Teisingumo Teismui į Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia sezione staccata di Brescia pateiktus klausimus atsakyti taip:
„1.
2003 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/55/EB dėl gamtinių dujų vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinanti Direktyvą 98/30/EB, nereikalauja nutraukti prieš nustatytą terminą dujų paskirstymo sutarčių, kurios buvo sudarytos be jokios konkurso, tačiau negalima teigti, kad ji aiškiai draudžia tokią galimybę.
2.
EB 43 ir 49 straipsniai bei vienodo požiūrio, nediskriminavimo ir skaidrumo principai turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia valdžios institucijai numatyti, jog be konkurso suteiktos koncesijos paliekamos galioti per pereinamąjį laikotarpį, kurį ji nustato, net ir siekiant prieš terminą nutraukti minėtas koncesijas, nes tokia priemonė apriboja laisvę teikti paslaugas ir įsisteigimo laisvę. Tačiau toks apribojimas gali būti pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, susijusiais su teisiniu saugumu ir ypač su teisinių santykių stabilumu. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įsitikinti, kad tokių pereinamųjų priemonių nustatydamas atitiktų šias sąlygas, būtų atliekamas remiantis objektyviais, skaidriais ir nediskriminaciniais kriterijais ir kad priemonės būtų proporcingos siekiamam tikslui.“
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	OL L 176, p. 57; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 12 sk., 2 t., p. 230.
(
3
)	OL L 204, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 12 sk., 2 t., p. 28.
(
4
)	GURI, Nr. 142, 2000 m. birželio 20 d.
(
5
)	Šiuo klausimu žr. 2000 m. gruodžio 7 d. Sprendimą Telaustria ir Telefonadress (C-324/98, Rink. p. I-10745).
(
6
)	Šiuo klausimu žr. minėtą sprendimą Telaustria ir Telefonadress (57 punktas); 2005 m. liepos 21 d. Sprendimą Coname (C-231/03, Rink. p. I-7287, 16 punktas); 2005 m. spalio 13 d. Sprendimą Parking Brixen (C-458/03, Rink. p. I-8585, 42 punktas); 2006 m. balandžio 6 d. Sprendimą ANAV (C-410/04, Rink. p. I-3303, 17 punktas) ir 2007 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (C-260/04, Rink. p. I-7083, 21 punktas).
(
7
)	Komisijos aiškinamasis komunikatas dėl Bendrijos teisės koncesijų srityje (OL 2000, C 121, p. 2, 2.2 punktas).
(
8
)	OL L 134, p. 114; specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 132. Ji pakeičia 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvą 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 209, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 322).
(
9
)	Komisijos komunikatas Europos Parlamentui pagal EB sutarties 215 straipsnio 2 dalies antrąją pastraipą dėl bendros Tarybos priimtos pozicijos siekiant priimti Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą, nustatančią elektros energijos vidaus rinkos bendrąsias taisykles ir panaikinančią Direktyvą 96/92/EB, ir dėl bendros Tarybos priimtos pozicijos siekiant priimti Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą dėl gamtinių dujų vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinančią Direktyvą 98/30/EB (SEC/2003/0161 galutinis).
(
10
)	Direktyvos 2003/55 ketvirta konstatuojamoji dalis. Žr. taip pat 2005 m. rugsėjo 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą EDP prieš Komisiją (T-87/05, Rink. p. II-3745, 110 punktas).
(
11
)	Direktyvos 2003/55 antra konstatuojamoji dalis.
(
12
)	Žr. būtent minėtus sprendimus Telaustria ir Telefonadress (60 punktas); Parking Brixen (49 punktas); Coname (16 punktas) ir Komisija prieš Italiją (22 punktas).
(
13
)	Minėti sprendimai Parking Brixen (48 punktas) ir Komisija prieš Italiją (23 punktas).
(
14
)	EB 43 ir 49 straipsnių taikymas yra visiškai pateisinamas, nes koncesiją sudarė komuna, veikdama kaip valdžios institucija. Todėl yra taikomi laisvo judėjimo principai, išplaukiantys iš šių straipsnių. Žr. šio vertinimo patvirtinimą, pagal kurį atitinkamai tokioms koncesijų sutartims, kaip antai nagrinėjamos sutartys, netaikomas EB 81 straipsnis, 1988 m. gegužės 4 d. Sprendime Bodson (30/87, Rink. p. 2479, 18 punktas).
(
15
)	Žr. būtent 1993 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Hünermund ir kt. (C-292/92, Rink. p. I-6787, 8 punktas) ir 2008 m. sausio 31 d. Sprendimą Centro Europa 7 (C-380/05, Rink. p. I-349, 50 punktas).
(
16
)	Žr. suderintą Teisingumo Teismo aiškinimą šiuo klausimu 1996 m. balandžio 25 d. Sprendime Komisija prieš Belgiją (C-87/94, Rink. p. I-2043, 33 punktas), minėtame sprendime Parking Brixen (55 punktas) ir minėtame sprendime Centro Europa 7 (66 punktas).
(
17
)	62 punktas.
(
18
)	52 punktas. Sprendimą patvirtino minėtas sprendimas ANAV (22 punktas).
(
19
)	Žr. būtent minėtą sprendimą Komisija prieš Italiją (25 punktas). Nagrinėtu atveju buvo kalbama apie žirgų lenktynių lažybų administravimo koncesijų, sudarytų be konkurso, pratęsimą. Teisingumo Teismas nusprendė, kad tokiu pratęsimu „užkertamas kelias atverti šias koncesijas konkurencijai bei vykdyti sutarčių sudarymo procedūros nešališkumo kontrolę“.
(
20
)	1980 m. kovo 27 d. Sprendimas Denkavit italiana (61/79, Rink. p. 1205, 16 punktas); 2004 m. sausio 13 d. Sprendimas Kühne & Heitz (C-453/00, Rink. p. I-837, 21 punktas); 2005 m. vasario 17 d. Sprendimas Linneweber ir Akritidis (C-453/02 ir C-462/02, Rink. p. I-1131, 41 punktas) ir 2007 m. kovo 6 d. Sprendimas Meilicke ir kt. (C-292/04, Rink. p. I-1835, 34 punktas).
(
21
)	1988 m. vasario 2 d. Sprendimas Barra ir kt. (309/85, Rink. p. 355, 13 punktas) ir sprendimas Blaizot ir kt. (24/86, Rink. p. 379, 28 punktas); 1992 m. liepos 16 d. Sprendimas Legros ir kt. (C-163/90, Rink. p. I-4625, 30 punktas); 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimas Bosman (C-415/93, Rink. p. I-4921, 142 punktas); 2000 m. kovo 9 d. Sprendimas EKW ir Wein & Co (C-437/97, Rink. p. I-1157, 57 punktas) ir minėtas sprendimas Meilicke ir kt. (36 punktas).
(
22
)	Komisija pritaria šiai nuomonei. Taip pat šiuo klausimu, nors, autorių nuomone, tokia pareiga išplaukia iš Direktyvos 2003/55 žr. G. Bouquet ir E. Buttery „Vers la fin du droit de préférence accordé aux concessionnaires de transport et de distribution d’électricité et de gaz“, AJDA, 2006, p. 964, ypač p. 968.
(
23
)	1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimas Gebhard (C-55/94, Rink. p. I-4165, 37 punktas); 1999 m. kovo 9 d. Sprendimas Centros (C-212/97, Rink. p. I-1459, 34 punktas); 2000 m. liepos 4 d. Sprendimas Haim (C-424/97, Rink. p. I-5123, 57 punktas) ir 2008 m. kovo 13 d. Sprendimas Komisija prieš Ispaniją (C-248/06, 32 punktas).
(
24
)	Žr. būtent 1998 m. gruodžio 3 d. Sprendimą Belgocodex (C-381/97, Rink. p. I-8153, 26 punktas); 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimą Gemeente Leusden et Holin Groep (C-487/01 ir C-7/02, Rink. p. I-5337, 57 punktas) ir 2005 m. balandžio 26 d. Sprendimą „Goed Wonen“ (C-376/02, Rink. p. I-3445, 32 punktas).
(
25
)	1989 m. liepos 13 d. Sprendimas Wachauf (5/88, Rink. p. I-2609, 22 punktas).
(
26
)	Ten pat (19 punktas).
(
27
)	Žr. būtent 2007 m. kovo 6 d. Sprendimą Placanica ir kt. (C-338/04, C-359/04 ir C-360/04, Rink. p. I-1891, 49 punktas) ir minėtą sprendimą Centro Europa 7 (103 punktas).