62016CC0367
GENERALINIO ADVOKATO
YVES BOT IŠVADA,
pateikta 2017 m. rugsėjo 6 d. (
1
)
Byla C‑367/16
Baudžiamoji byla
prieš
Dawid Piotrowski
(Hof van beroep te Brussel (Briuselio apeliacinis teismas, Belgija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Pagrindų sprendimas 2002/584/TVR – Europos arešto orderis – Perdavimo tarp valstybių narių tvarka – Europos arešto orderio privalomojo nevykdymo pagrindai – Nepilnametis – Baudžiamoji atsakomybė – Principas, pagal kurį pirmenybė teikiama auklėjamosioms priemonėms – Vaiko teisės – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 24 straipsnio 2 dalis“
1.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą, kurį pateikė hof van beroep te Brussel (Briuselio apeliacinis teismas, Belgija), susijęs su 2014 m. liepos 17 d. Lenkijos valdžios institucijų dėl Belgijoje gyvenančio Lenkijos piliečio Dawid Piotrowski išduoto Europos arešto orderio vykdymu siekiant įvykdyti dvi laisvės atėmimo bausmes.
2.
Kalbant konkrečiau, šioje byloje Teisingumo Teismo pirmą kartą prašoma išaiškinti 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos (
2
), iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR (
3
) (toliau – Pagrindų sprendimas 2002/584), 3 straipsnio 3 punktą. Šioje nuostatoje numatytas Europos arešto orderio privalomojo nevykdymo pagrindas, jei asmeniui, kuriam taikomas Europos arešto orderis, dėl jo amžiaus pagal vykdančiosios valstybės teisę negali būti taikoma baudžiamoji atsakomybė už veiką, kurios pagrindu yra išduotas arešto orderis.
3.
Šioje išvadoje paaiškinsiu, kodėl Pagrindų sprendimo 2002/584/TVR 3 straipsnio 3 punktas turi būti aiškinamas taip, kad šioje nuostatoje numatytas Europos arešto orderio privalomojo nevykdymo pagrindas netaikomas vien todėl, kad nusikaltimą padaręs asmuo, dėl kurio išduotas šis orderis, yra nepilnametis.
4.
Tada nurodysiu priežastis, dėl kurių manau, kad šio pagrindų sprendimo 3 straipsnio 3 punktas, atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (
4
) 24 straipsnio 2 dalį, turi būti aiškinamas taip, kad vykdančioji valstybė narė gali atsisakyti perduoti nepilnametį, jeigu jam, atsižvelgiant į jo amžių nusikaltimo padarymo metu, pagal šios valstybės teisę negali būti taikoma jokia bausmė. Tačiau vykdančioji valstybė narė turi perduoti nepilnametį visais atvejais, jeigu, atsižvelgiant į jo amžių nusikaltimo padarymo metu, išduodančiojoje valstybėje narėje paskirta bausmė pagal savo pobūdį ir dydį atitinka bausmę, kuri jau galėjo būti paskirta arba paskelbta vykdančiojoje valstybėje narėje.
5.
Jeigu vykdančioji valstybė narė atsisako perduoti nepilnametį, ji šio nepilnamečio atžvilgiu privalo vykdyti pareigas, susijusias su priežiūra teikiant auklėjamąją pagalbą, į kurią jis turi teisę.
I. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
6.
Pagrindų sprendimo 2002/584 5–8 ir 10 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(5)
Sąjungos siekis tapti laisvės, saugumo ir teisingumo erdve reikalauja panaikinti ekstradiciją tarp valstybių narių ir pakeisti ją perdavimo sistema tarp teisminių institucijų. Be to, pradėjus taikyti naują nuteistų ar įtariamų asmenų perdavimo sistemą vykdant baudžiamuosius nuosprendžius ar traukiant baudžiamojon atsakomybėn, galima panaikinti dabartinės ekstradicijos tvarkos sudėtingumą ir jai būdingas vilkinimo tendencijas. Tradiciniai iki šiol egzistavę valstybių narių bendradarbiavimo santykiai laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje turėtų būti pakeisti teismo sprendimų baudžiamosiose bylose laisvo judėjimo sistema, taikoma ir ikiteisminiams, ir galutiniams sprendimams.
(6)
Šiame pagrindų sprendime numatytas Europos arešto orderis baudžiamosios teisės srityje yra pirmoji konkreti priemonė, įgyvendinanti abipusio pripažinimo principą, kurį Europos Vadovų Taryba pavadino teisminio bendradarbiavimo „kertiniu akmeniu“.
(7)
Kadangi valstybės narės, veikdamos vienašališkai, negali pakeisti daugiašalės ekstradicijos sistemos, kuri remiasi 1957 m. gruodžio 13 d. Europos konvencija dėl ekstradicijos, ir todėl dėl šios užduoties masto ir poveikio ją geriau galima įvykdyti Sąjungos lygiu, Taryba gali priimti priemones, vadovaudamasi subsidiarumo principu, nurodytu [ESS 3] straipsnyje ir [ESS] 5 straipsnyje. Vadovaujantis proporcingumo principu, nustatytu pastarajame straipsnyje, šis pagrindų sprendimas nereglamentuoja daugiau nei būtina šiam tikslui pasiekti.
(8)
Sprendimams dėl Europos arešto orderio vykdymo turi būti taikoma pakankama kontrolė, o tai reiškia, kad valstybės narės, kurioje prašomas perduoti asmuo buvo areštuotas, teisminė institucija turi priimti sprendimą dėl jo (jos) perdavimo.
<…>
(10)
Europos arešto orderio mechanizmas remiasi aukštu valstybių narių tarpusavio pasitikėjimu <…>.“
7.
Šio pagrindų sprendimo 1 straipsnyje „Europos arešto orderio apibrėžimas ir įpareigojimas jį vykdyti“ nurodyta:
„1.   Europos arešto orderis yra teisminis sprendimas, kurį išduoda valstybė narė, kad kita valstybė narė areštuotų ir perduotų prašomą perduoti asmenį, siekiant patraukti baudžiamojon atsakomybėn arba vykdyti laisvės atėmimo bausmę, arba sprendimą dėl įkalinimo.
2.   Valstybės narės vykdo Europos arešto orderį, remdamosi tarpusavio pripažinimo principu ir vadovaudamosi šio pagrindų sprendimo nuostatomis.
3.   Šis pagrindų sprendimas nekeičia pareigos gerbti pagrindines teises ir pagrindinius teisinius principus, įtvirtintus [ESS] 6 straipsnyje.“
8.
Pagrindų sprendimo 3 straipsnyje išvardyti Europos arešto orderio privalomojo nevykdymo pagrindai. Jis suformuluotas taip:
„Vykdančiosios valstybės narės teisminė institucija (toliau – „vykdančioji teisminė institucija“) atsisako vykdyti Europos arešto orderį šiais atvejais:
<…>
3)
jei asmeniui, kuriam taikomas Europos arešto orderis, dėl jo amžiaus pagal vykdančiosios valstybės teisę negali būti taikoma baudžiamoji atsakomybė už veiką, kurios pagrindu yra išduotas arešto orderis.“
9.
Pagrindų sprendimo 2002/584 15 straipsnyje nustatyta:
„1.   Vykdančioji teisminė institucija, laikydamasi šiame pamatiniame [pagrindų] sprendime nustatytų terminų ir sąlygų, nusprendžia, ar asmuo turi būti perduotas.
2.   Jei vykdančioji teisminė institucija mano, kad išduodančiosios valstybės narės praneštos informacijos nepakanka sprendimui dėl perdavimo priimti, ji paprašo skubiai pateikti būtiną papildomą informaciją, ypač susijusią su 3–5 ir 8 straipsniais, ir, atsižvelgdama į tai, kad reikia laikytis 17 straipsnyje nustatytų terminų, gali nustatyti terminą, iki kurio ji turi gauti tokią informaciją.
3.   Išduodančioji teisminė institucija gali bet kuriuo metu vykdančiajai teisminei institucijai nusiųsti bet kokią papildomą naudingą informaciją.“
B.
Belgijos teisė
10.
Pagrindų sprendimo 2002/584 3 straipsnio 3 punktas į Belgijos teisę perkeltas 2003 m. gruodžio 19 d.Wet betreffende het Europees aanhoudingsbevel (Įstatymo dėl Europos arešto orderio, toliau – Įstatymas dėl Europos arešto orderio) (
5
) 4 straipsnio 3 punktu. Šioje nuostatoje numatyta, kad Europos arešto orderį atsisakoma vykdyti, jei asmeniui, dėl kurio šis orderis išduotas, dėl jo amžiaus pagal Belgijos teisę negali būti taikoma baudžiamoji atsakomybė už veikas, kurių pagrindu išduotas šis orderis.
11.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiuo klausimu patikslina, kad pagal Belgijos teisę amžius, nuo kurio atsiranda baudžiamoji atsakomybė, yra 18 metų. Tačiau 16 metų sulaukęs nepilnametis gali būti patrauktas baudžiamojon atsakomybėn, jei pažeidė kelių eismo taisykles arba jei nepilnamečių bylų teismas atsisakė nagrinėti jo bylą.
12.
Pagal pagrindinei bylai taikytinos redakcijos 1965 m. balandžio 8 d.Wet betreffende de jeugdbescherming, het ten laste nemen van minderjarigen die een als misdrijf omschreven feit hebben gepleegd en het herstel van de door dit feit veroorzaakte schade (Įstatymas dėl nepilnamečių apsaugos, nusikalstamą veiką padariusių nepilnamečių globos ir dėl tokios veikos padarytos žalos atlyginimo, toliau – Įstatymas dėl nepilnamečių apsaugos) (
6
) 36 straipsnio 4 punktą familie- en jeugdrechtbank (šeimos ir nepilnamečių bylų teismas, Belgija) nagrinėja prokuratūros prašymus dėl asmenų, patrauktų atsakomybėn už veiką, laikomą nusikaltimu, padarytu tuo metu, kai jiems dar nebuvo 18 metų.
13.
Šio įstatymo 57a straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad jei asmuo, kuriam iškeliama byla familie- en jeugdrechtbank (šeimos ir nepilnamečių bylų teismas) dėl nusikalstamos veikos, tos veikos padarymo metu buvo 16 metų ar vyresnis ir familie- en jeugdrechtbank (šeimos ir nepilnamečių bylų teismas) mano, kad globos, apsaugos ar auklėjamoji priemonė netinkama, jis gali motyvuotu sprendimu atsisakyti nagrinėti bylą ir perduoti ją prokuratūrai, kad prireikus bylą nagrinėtų specialioji familie- en jeugdrechtbank (šeimos ir nepilnamečių bylų teismas) kolegija arba prisiekusiųjų teismas, atsižvelgiant į tai, koks nusikaltimas padarytas.
14.
Šioje nuostatoje numatyta, kad vis dėlto familie- en jeugdrechtbank (šeimos ir nepilnamečių bylų teismas) gali atsisakyti nagrinėti bylą tik tais atvejais, kai įvykdyta viena iš šių sąlygų: atitinkamam asmeniui jau yra pritaikyta viena ar kelios iš Įstatymo dėl nepilnamečių apsaugos 37 straipsnio 2, 2bis ar 2ter dalyse nurodytų priemonių arba jau pateiktas žalos atlyginimo pasiūlymas, nurodytas šio įstatymo 37bis–37quinquies straipsniuose, arba padaryta viena iš Baudžiamojo kodekso 373, 375, 393–397, 400, 401, 417ter, 417quater ir 471–475 straipsniuose nurodytų veikų arba kėsintasi padaryti vieną iš jo 393–397 straipsniuose nurodytų veikų.
15.
Įstatymo dėl nepilnamečių apsaugos 57bis straipsnio 1 dalyje taip pat numatyta, kad familie- en jeugdrechtbank (šeimos ir nepilnamečių bylų teismas) motyvai turi būti susiję su atitinkamo asmens asmenybe, jo aplinka ir brandos lygiu. Ši nuostata gali būti taikoma ir tuo atveju, kai nuosprendžio paskelbimo dieną atitinkamam asmeniui jau yra suėję 18 metų. Tokiu atveju toks asmuo prilyginamas nepilnamečiui.
16.
Pagal šio įstatymo 57bis straipsnio 2 dalį familie- en jeugdrechtbank (šeimos ir nepilnamečių bylų teismas) gali atsisakyti nagrinėti bylą tik po to, kai atliktas socialinis tyrimas ir psichinės ir medicininės būklės ekspertizė. Psichinės ir medicininės būklės ekspertizė skirta įvertinti atitinkamo asmens asmenybei, jo aplinkai ir brandos lygiui. Į šiam asmeniui inkriminuojamos veikos pobūdį, dažnumą ir sunkumą atsižvelgiama, jei tai padeda įvertinti jo asmenybę.
17.
Familie- en jeugdrechtbank (šeimos ir nepilnamečių bylų teismas) tam tikromis sąlygomis gali atsisakyti nagrinėti bylą neatlikus socialinio tyrimo ir (arba) neturėdamas psichinės ir medicininės būklės ekspertizės.
II. Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės
18.
2014 m. liepos 17 d.Sąd Okręgowy w Białymstoku (Balstogės apygardos teismas, Lenkija) išdavė Europos arešto orderį dėl Lenkijos piliečio D. Piotrowski remdamasis dviem galutiniais nuosprendžiais.
19.
Taigi minėtas teismas 2011 m. rugsėjo 15 d. nuosprendžiu skyrė D. Piotrowski šešių mėnesių laisvės atėmimo bausmę už vagystę, o tiksliau – už dviračio vagystę, o 2012 m. rugsėjo 10 d. nuosprendžiu – dvejų metų ir šešių mėnesių laisvės atėmimo bausmę už melagingos informacijos, susijusios su sunkiu nusikaltimu, pateikimą. Abi paskelbtos bausmės kol kas nė kiek neįvykdytos.
20.
2016 m. birželio 6 d. nutartimi Onderzoekrechter van de Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Briuselio pirmosios instancijos ikiteisminio tyrimo teisėjas, nagrinėjantis bylas nyderlandų kalba, Belgija) nurodė suimti D. Piotrowski siekiant įvykdyti Europos arešto orderį ir perduoti jį Lenkijos valdžios institucijoms pagal 2012 m. rugsėjo 10 nuosprendį. Tačiau toje pačioje nutartyje minėtas ikiteisminio tyrimo teisėjas nurodė, kad Europos arešto orderis dėl 2011 m. rugsėjo 15 d. nuosprendžio negali būti vykdomas, nes faktinių aplinkybių laikotarpiu D. Piotrowski buvo nepilnametis.
21.
2016 m. birželio 7 d.procureur des Konings (Karališkasis prokuroras, Belgija) apskundė šią nutartį apeliacine tvarka, kiek ji susijusi su 2011 m. rugsėjo 15 d. paskelbtu nuosprendžiu. Jis paaiškino, kad Belgijos valdžios institucijų išduotas Europos arešto orderis gali būti vykdomas dėl vyresnio nei 16 m. nepilnamečio, jeigu familie- en jeugdrechtbank (šeimos ir nepilnamečių bylų teismas) pagal Nepilnamečių apsaugos įstatymą atsisakė nagrinėti bylą. Tokiu atveju šis teismas vertina nepilnamečio situaciją in concreto, siekdamas nustatyti, ar jis gali būti patrauktas baudžiamojon atsakomybėn ir ar dėl jo gali būti vykdomas baudžiamasis persekiojimas.
22.
Vis dėlto, Karališkojo prokuroro nuomone, jeigu kalbama apie kitos valstybės narės valdžios institucijų išduoto Europos arešto orderio vykdymą, šio konkretaus vertinimo nebūtina atlikti ir reikia atsižvelgti tik į amžiaus kriterijų, t. y. nustatyti, ar faktinių aplinkybių laikotarpiu asmeniui jau buvo sukakę 16 metų. Kaip nurodo procureur des Konings (Karališkasis prokuroras), nuo šio amžiaus jau galima baudžiamoji atsakomybė, o pagal perdavimą ar ekstradiciją reglamentuojančius teisės aktus nesvarbu, kokios papildomos sąlygos turi būti įvykdytos siekiant vykdyti šio asmens baudžiamąjį persekiojimą pagal Belgijos teisę. Šiuo klausimu procureur des Konings (Karališkasis prokuroras) patikslina, kad Belgijos teismas neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl baudžiamosios bylos ir juo labiau nustatyti perdavimo ar ekstradicijos prašymą pateikusiai institucijai šios institucijos nacionalinei teisei nebūdingas sąlygas.
23.
Iš tikrųjų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui hof van beroep te Brussel (Briuselio apeliacinis teismas) tenka nagrinėti du prieštaringus teismo sprendimus dėl to, ar šešiolikmetis nepilnametis gali būti perduotas vykdant Europos arešto orderį, ar ne.
24.
Iš tiesų 2013 m. vasario 6 d. sprendimu (
7
)Hof van Cassatie (Kasacinis Teismas, Belgija) bylas prancūzų kalba nagrinėjanti antroji kolegija iš esmės konstatavo, kad jeigu kitos valstybės valdžios institucijų persekiojamam asmeniui netaikoma atsisakymo nagrinėti bylą procedūra, ši procedūra negali būti taikoma vykdant Europos arešto orderį, išduotą dėl nepilnamečio. Todėl šis nepilnametis negali būti perduotas.
25.
Vis dėlto 2013 m. birželio 11 d. sprendimu (
8
)Hof van Cassatie (Kasacinis Teismas), nagrinėdamas bylą plenarinėje asamblėjoje, iš esmės nusprendė, kad tarpusavio pripažinimo principas, kuriuo grindžiamas Europos arešto orderis, reiškia, kad vykdančiosios valstybės narės teismas negali priimti sprendimo dėl prokuroro ieškinio. Todėl Belgijos teismas negali iš anksto vertinti globos, priežiūros ar auklėjamosios priemonės tinkamumo, kiek tai susiję su tuo, ar reikia taikyti familie- en jeugdrechtbank (šeimos ir nepilnamečių bylų teismas) atsisakymo nagrinėti bylą priemonę. Dėl šios priežasties asmens, kuris nusikaltimo (šiuo atveju tai buvo nužudymas) padarymo metu buvo 16 metų ar vyresnis, perdavimas nepriklauso nuo sprendimo atsisakyti nagrinėti bylą, tad šiam asmeniui negali būti taikoma baudžiamoji atsakomybė, kaip tai suprantama pagal Įstatymo dėl Europos arešto orderio 4 straipsnio 3 punktą.
26.
Kilus šių abejonių, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė kreiptis į Teisingumo Teismą.
III. Dėl prejudicinių klausimų
27.
Abejodamas, kaip aiškinti Pagrindų sprendimą 2002/584, hof van beroep te Brussel (Briuselio apeliacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Pagrindų sprendimo [2002/584] 3 straipsnio 3 punktą reikia aiškinti taip, kad asmenį galima perduoti tik tuomet, jeigu jis pagal vykdančiosios valstybės narės teisę yra pilnametis, o gal pagal minėtą straipsnį vykdančiajai valstybei narei leidžiama perduoti ir nepilnamečius, kurie pagal nacionalinės teisės nuostatas nuo tam tikro amžiaus (ir prireikus, jei įvykdytos tam tikros sąlygos) gali būti patraukti baudžiamojon atsakomybėn?
2.
Jeigu pagal [šio] pagrindų sprendimo 3 straipsnio 3 punktą draudžiama perduoti nepilnamečius, ar šią nuostatą reikia aiškinti taip, kad:
a)
(teorinė) galimybė pagal nacionalinę teisę nepilnamečius bausti nuo tam tikro amžiaus yra pakankamas kriterijus leidžiant perduoti (kitaip tariant, atliekant abstraktų vertinimą remiantis amžiaus, nuo kurio asmuo gali būti patrauktas baudžiamojon atsakomybėn, kriterijumi ir neatsižvelgiant į kitas galimas papildomas sąlygas), o gal
b)
nei pagal Pagrindų sprendimo [2002/584] 1 straipsnio 2 dalyje įtvirtintą abipusio pripažinimo principą, nei pagal jo 3 straipsnio 3 punktą vykdančiajai valstybei narei nedraudžiama atlikti konkretaus atvejo vertinimo, pagal kurį gali būti reikalaujama, kad, kiek tai susiję su prašomu perduoti asmeniu, būtų įvykdytos tos pačios baudžiamosios atsakomybės sąlygos, kokios taikomos vykdančiosios valstybės narės piliečiams atsižvelgiant į jų amžių veikos padarymo momentu, inkriminuojamos veikos pobūdį ir galimus ankstesnius teistumus išduodančiojoje valstybėje narėje, dėl kurių paskirtos auklėjamosios priemonės, net jei išduodančiojoje valstybėje narėje tokios sąlygos netaikomos?
3.
Jei vykdančioji valstybė narė gali atlikti konkretų vertinimą, ar, siekiant išvengti nebaudžiamumo, nereikia daryti skirtumo tarp perdavimo siekiant patraukti baudžiamojon atsakomybėn ir perdavimo siekiant įvykdyti bausmę?“
IV. Analizė
28.
Pirmiausia reikėtų nurodyti, jog, mano nuomone, nekyla jokių abejonių, kad Pagrindų sprendimo 2002/584 3 straipsnio 3 punkte numatytas Europos arešto orderio privalomojo nevykdymo pagrindas netaikomas vien todėl, kad nusikaltimą padaręs asmuo, dėl kurio išduotas šis orderis, yra nepilnametis.
29.
Iš tiesų iš šio pagrindų sprendimo priėmimo parengiamųjų darbų matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas atsižvelgė būtent į nepilnamečių asmenų situacijas, per teisėkūros procedūrą įtraukdamas pakeitimą, pagal kurį numatyta, kad valstybė narė gali neperduoti nepilnamečio, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, jeigu jam dėl jo amžiaus pagal vykdančiosios valstybės narės teisę negali būti taikoma baudžiamoji atsakomybė. Kalbant konkrečiau, šį pakeitimą pateikęs Europos Parlamentas grindė jį tuo, kad „jeigu prašomas perduoti asmuo vykdančiojoje valstybėje narėje laikomas nepilnamečiu, ši valstybė narė turi turėti galimybę atsisakyti vykdyti arešto orderį“ (
9
).
30.
Šis nevykdymo pagrindas, kuris iš pradžių buvo neprivalomas, tapo vienu iš privalomojo nevykdymo pagrindų ir šiuo metu yra įtvirtintas minėto pagrindų sprendimo 3 straipsnio 3 punkte.
31.
Pridurčiau, kad amžiaus, nuo kurio taikoma baudžiamoji atsakomybė, nereikia painioti su minimaliu amžiumi, nuo kurio atsiranda baudžiamoji atsakomybė, nes tai yra dvi skirtingos sąvokos. Nepilnamečiai gali būti patraukti baudžiamojon atsakomybėn už jų padarytus nusikaltimus. Tačiau minimalaus amžiaus, nuo kurio atsiranda baudžiamoji atsakomybė, sąvoka apibrėžia amžių, nuo kurio asmeniui taikomos bendrosios teisės normos dėl baudžiamosios atsakomybės.
32.
Taigi akivaizdu, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas, šioje nuostatoje patikslindamas, kad vykdančiosios valstybės narės teisminė institucija atsisako perduoti išduodančiosios valstybės narės valdžios institucijoms asmenį, kuriam už jo padarytą veiką „dėl jo amžiaus <…> negali būti taikoma baudžiamoji atsakomybė“, turėjo omenyje ne asmenis, kuriems dar nėra suėjęs minimalus amžius, nuo kurio atsiranda baudžiamoji atsakomybė, o nepilnamečius, kuriems negali būti taikoma baudžiamoji atsakomybė pagal vykdančiosios valstybės narės teisę.
33.
Taigi manau, kad Pagrindų sprendimo 2002/584 3 straipsnio 3 punktą reikia aiškinti taip, kad šioje nuostatoje numatytas Europos arešto orderio privalomojo nevykdymo pagrindas netaikomas vien todėl, kad nusikaltimą padaręs asmuo, dėl kurio išduotas šis orderis, yra nepilnametis.
34.
Dabar reikia nustatyti tai, ko iš esmės klausia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, t. y. ar sąvoka „taikoma baudžiamoji atsakomybė“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, leidžia vykdančiajai valstybei narei, siekiant perduoti nepilnametį išduodančiajai valstybei narei, išanalizuoti šio nepilnamečio situaciją siekiant nustatyti, ar yra įvykdytos visos jo nacionalinėje teisėje reikalaujamos sąlygos, kad jam būtų taikoma baudžiamoji atsakomybė.
35.
Pateikti prejudiciniai klausimai susiję su nepilnamečiams taikoma baudžiamąja teise. Todėl į juos galima atsakyti tik atsižvelgiant į šios teisės ypatumus, kurie, viena vertus, susiję su klasikiniais baudžiamosios atsakomybės mechanizmais, tačiau, kita vertus, nustatomos taisyklės, kuriomis iš esmės pakeičiamas šių mechanizmų veikimas ir požiūris į juos.
36.
Pirmiausia, kalbant apie klasikines baudžiamosios atsakomybės mechanizmo taisykles, reikia priminti, jog tam, kad asmuo būtų baudžiamąja tvarka pripažintas atsakingu už veiką, kuri pagal šios veikos padarymo vietos teisę laikoma baudžiamuoju nusikaltimu, jis turi:
–
suprasti tai, ką padarė,
–
žinoti, kad ši veika yra draudžiama, ir
–
vis vien norėti ją padaryti.
37.
Šie požymiai (žinojimas, supratimas, ką padarė, ir valia) vertinami konkrečiai, atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį, ir pagal teisingo bylos nagrinėjimo taisykles išreiškia tyrimą atliekančių ir sprendimą priimančių teisminių institucijų funkciją. Kalbama apie išduodančiosios valstybės narės institucijas.
38.
Kalbant apie esminius nepilnamečių teisės ypatumus, svarbiausia reikėtų pažymėti, kokie jie yra.
39.
Atsižvelgiant į bendrąsias baudžiamosios atsakomybės sąvoką reglamentuojančias taisykles atrodo suprantama, kad jas nustatyti tuo sunkiau, kuo nepilnametis jaunesnis. Siekdamos palengvinti šią užduotį vienos valstybės narės laikosi požiūrio in concreto, kurį apibūdinau šios išvados 36 ir 37 punktuose, o kitos yra nustačiusios sistemą, pagal kurią jokia baudžiamoji atsakomybė iki teisės aktuose nustatyto amžiaus negalima.
40.
Be to, atsižvelgiant į taikytiną sankciją, yra esminis skirtumas, susijęs su nepilnamečiams nusikaltėliams taikytina teise, iš tikrųjų pasireiškiantis tuo, kad atskiriama atsakomybė ir baudžiamumas. Taigi nepilnametis nusikaltėlis gali būti laikomas atsakingu, tačiau dėl savo amžiaus pagal teisės aktus jam draudžiama taikyti bausmę.
41.
Šiuo sprendimu, kuris gali atrodyti savitas arba savitai sudėtingas, iš tikrųjų sukonkretinamas vienas iš pagrindinių principų, kuriuo grindžiama nepilnamečių teisė, t. y. principas, pagal kurį pirmenybė teikiama auklėjamosioms priemonėms.
42.
Šis principas atsirado istoriškai vystantis šiai baudžiamosios teisės šakai, kurios raida paspartėjo po Antrojo pasaulinio karo, atsiradus vadinamosioms „socialinės apsaugos“ teorijoms, pagal kurias imta pabrėžti prevenciją, auklėjimą ir reintegraciją.
43.
Dabar nepilnamečių baudžiamosios teisės specifiką perteikia daug tarptautinių priemonių, prie kurių yra prisijungusios valstybės narės arba kurias kuriant jos bendradarbiavo. Kaip vieną iš šių priemonių galima paminėti Vaiko teisių konvenciją (
10
), taip pat visas būtinąsias Jungtinių Tautų taisykles dėl su nepilnamečiais susijusio teisingumo vykdymo (Pekino taisyklės) (
11
).
44.
Europos Sąjunga jau yra atsižvelgusi į šią specifiką ir užtikrina, kad į ją būtų atsižvelgta vykdant bet kurią Sąjungos politikos kryptį. Taigi Europos Sąjungos vaiko teisių darbotvarkėje (
12
) Komisija paaiškino, kad „vaiko interesus labiau atitinkančios teisingumo sistemos Europoje kūrimas – pagrindinis uždavinys pagal [šią] darbotvarkę“ ir patikslino, kad „vaikų sulaikymas turėtų būti kraštutinė priemonė ir atitinkamai taikoma kuo trumpiau“ (
13
). 2016 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje (ES) 2016/800 dėl procesinių garantijų vaikams, kurie baudžiamajame procese yra įtariamieji ar kaltinamieji (
14
), konkrečiai pabrėžiama būtinybė atsižvelgti į šią nepilnamečių baudžiamosios teisės specifiką Sąjungos teisėje.
45.
Tą pačią būtinybę pabrėžė Europos Taryba savo ataskaitoje „Vaikams pritaikytas nepilnamečių baudžiamasis teisingumas: retorika ir tikrovė“ (
15
). Šioje ataskaitoje Europos Taryba yra dar konkretesnė ir ragina valstybes nares, be kita ko, nustatyti minimalų baudžiamosios atsakomybės amžių bent nuo 14 metų, apibrėždama galimus sprendimus, kurie yra tinkami jauniesiems nusikaltėliams, siekiant jais pakeisti tradicinį baudžiamąjį persekiojimą ir užtikrinti, kad nepilnamečių sulaikymas būtų tik kraštutinė priemonė ir truktų kuo trumpiau, ypač pabrėždama alternatyvias priemones ir sankcijas, nesusijusias su laisvės atėmimu, taikomas vietoj kardomojo kalinimo ir laisvės atėmimo pasibaigus bylos nagrinėjimui, pavyzdžiui, įspėjimą, papeikimą, auklėjamąsias, priežiūros priemones, profesinio rengimo programas ir kt. Visose šiose rekomendacijose iš esmės pakartojamos Vaiko teisių konvencijoje (
16
) ir Pekino taisyklėse (
17
) nustatytos taisyklės.
46.
Iš to, kas nurodyta, matyti, kad nepilnamečių baudžiamosios teisės srityje bausmė yra tik subsidiari priemonė ir kad pirmenybę reikia teikti auklėjamosioms priemonėms. Būtent todėl kalbama apie „pirmenybės teikimą auklėjamosioms priemonėms“.
47.
Ši specifika yra tokia reikšminga, kad, mano nuomone, ji susijusi su pagrindinių teisių sąvoka. Tai patvirtina Chartijos 24 straipsnio 2 dalis, pagal kurią „visuose valstybės ar privačių institucijų veiksmuose, susijusiuose su vaikais, pirmiausia turi būti vadovaujamasi vaiko interesais“.
48.
Be to, būtent šis vaiko interesas pateisina ir įpareigoja pakeisti tradicinę baudžiamosios teisės atsako schemą pagal reikalavimą atsižvelgti į vaiko interesus dėl jo amžiaus ir siektino tikslo, t. y. pasirūpinti, kad represinis teismo atsakas leistų kuo labiau užtikrinti vaiko reintegraciją ir auklėjimą.
49.
Kalbant apie žmogų, kurio asmenybė dėl jo amžiaus dar formuojasi, paminėtina, kad atsižvelgimas į šį interesą, kuris, be to, atitinka visos visuomenės interesą, suteikia pagrindą imtis ypatingų priemonių, susijusių ir su tyrimo procedūromis, ir su teismo sprendimu, ir kad galimo atsako įvairovė būtų tokia, kad, jeigu tai leidžiama pagal teisės aktus, kaip baudžiamąją sankciją būtų galima skirti auklėjamąją priemonę.
50.
Iš tiesų pagal teisės aktus baudžiamąją sankciją galima uždrausti, laikantis požiūrio, kad iki tam tikro amžiaus pati baudžiamosios sankcijos sąvoka yra netinkama ir kad nepilnamečio atžvilgiu taikoma priemonė turi būti išskirtinai auklėjamojo pobūdžio, nederinant sankcijos su auklėjamąja priemone, nors taip kyla grėsmė iškreipti jos reikšmę, pakenkti nepilnamečio dalyvavimui taikant šią priemonę, taigi ir jos veiksmingumui.
51.
Atsižvelgiant į nurodytus principus, manau, reikėtų susitarti, kad bet kuria sistema, kurioje nedaroma skirtumo tarp pilnamečiams ir nepilnamečiams nusikaltėliams taikomų bausmių, iš tikrųjų pažeidžiamos pagrindinės atitinkamo nepilnamečio teisės, todėl bausmės individualizavimas, kuris, atsižvelgiant į principą, pagal kurį pirmenybė teikiama auklėjamosioms priemonėms, yra būtina sąlyga, būtų neįmanomas, nes šiuo atveju teismo diskrecija būtų suvaržyta paties įstatymo.
52.
Iš tikrųjų lyginamojoje teisėje teigiama, kad bent jau Sąjungos valstybių narių teisėje šios valstybės narės yra įdiegusios sistemą, kuri leidžia teismui užtikrinti tokį individualizavimą, taikant du vienas kitą papildančius požiūrius. Pirma, leidžiama numatyti skirtingas bausmes, kurias gali paskelbti teismas, ir, antra, neleidžiama skirti tokių bausmių, kurios prilyginamos klasikinėms laisvės atėmimo bausmėms ar baudoms, taikomoms tik nuo tam tikro amžiaus.
53.
Taigi iki tam tikro amžiaus negali būti skiriama jokios bausmės. Jeigu nusikaltimą padaro šiek tiek vyresnis nepilnametis, kaip sankcija gali būti skiriama tik auklėjamoji priemonė. Vyresnio amžiaus nepilnamečių grupėje įprastai skiriamos bausmės, kurios laikomos subsidiariomis, atsižvelgiant į principą, pagal kurį pirmenybė teikiama auklėjamosioms priemonėms, yra privalomai mažinamos, ir taikomas principas, pagal kurį bausmė skiriama atsižvelgiant į konkretų atvejį, konkrečiai ją motyvuojant. Būtent vienas po kito einančiais etapais, atitinkančiais tam tikras amžiaus grupes, nepilnametis nusikaltėlis laipsniškai artėja prie statuso – minimalaus baudžiamosios atsakomybės atsiradimo amžiaus.
54.
Laikantis šio požiūrio, kalbama apie sritį, kurioje atsižvelgimas į amžių yra suderintas visose valstybėse narėse. Viena vertus, kiekvienai valstybei narei paliekama laisvė pasirinkti būdą, kaip ji ketina nustatyti nepilnamečių baudžiamąją atsakomybę, tačiau ji įpareigojama pripažinti kitų valstybių narių taikomą būdą; kita vertus, atsižvelgiant į paskirtą ar paskelbtą bausmę, leidžiama nustatyti objektyvų atitikties kriterijų, kuris lemia atsisakymą arba sutikimą perduoti asmenį.
55.
Tuo remiantis darytina išvada, kad Pagrindų sprendimo 2002/584 3 straipsnio 3 punktą reikia aiškinti būtent taip. Jame esanti nuoroda į amžių susijusi su amžiumi, kuriam esant nepilnamečiui nusikaltėliui gali būti taikoma bausmė. Iš tiesų negalima teigti, kad kai kurios valstybės narės, motyvuodamos tuo, kad jų nacionalinėje teisėje taikoma nepilnamečių baudžiamosios atsakomybės vertinimo kiekvienu konkrečiu atveju technika, siekiant konkrečiai nustatyti, ar yra kartu tenkinami visi trys šios išvados 36 ir 37 punktuose nurodyti kriterijai, gali taikyti šią analizę kaip vykdančiosios valstybės narės. Iš tiesų taip būtų atkurta griežta ekstradicijos sistema, pagal kurią reikalaujama, kad vykdančioji valstybė narė pateiktų visą informaciją apie baudžiamąjį persekiojimą ar nuosprendį ir patikrintų, ar visi jos aspektai atitinka jos pačios nacionalinį procesą.
56.
Tokia situacija būtų nesuderinama su tarpusavio pripažinimo principu. Pagal jį reikalaujama, kad vykdančioji valstybė narė pripažintų išduodančiosios valstybės narės analizę, susijusią su kalte, kuri yra galima baudžiamojo persekiojimo atveju arba patvirtinta, jei išduodančiojoje valstybėje narėje priimtas nuosprendis. Tačiau šis pagrindų sprendimas grindžiamas tarpusavio pripažinimo principu (
18
). Todėl jo negalima aiškinti paneigiant šį principą.
57.
Vis dėlto reikia išsiaiškinti esminį aspektą – ar nepilnamečiui dėl jo amžiaus gali būti taikoma bausmė. Šis esminis klausimas kyla iš minėto pagrindų sprendimo 3 straipsnio 3 punkto, nes tuo atveju, jei atsakymas neigiamas, atsiranda automatinis pagrindas atsisakyti perduoti asmenį. Šioje nuostatoje užtikrinama, kad visos valstybės narės absoliučiai laikytųsi vienos iš pagrindinių nepilnamečių teisės koncepcijų. Taip ja paisoma pagrindinių teisių, kylančių, be kita ko, iš Chartijos 24 straipsnio 2 dalies.
58.
Išsamumo sumetimais reikėtų pridurti, jog nepilnamečių teisės pobūdis (ji daugiausia orientuota į auklėjimo prioritetą) reiškia, kad priėmus sprendimą atsisakyti perduoti pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 3 straipsnio 3 punktą neturi nutikti taip, kad nepilnametis tiesiog paleidžiamas „į niekur“. Kaip tik priešingai, pagal atsižvelgimo į nepilnamečio interesus logiką kyla pareiga pasirūpinti juo kitaip, t. y. suteikiant auklėjamąją pagalbą. Tai yra pasirūpinimo nepilnamečiu ir jo apsaugos būdas, atitinkantis jo interesą, kiekvieną kartą, kai kyla grėsmė jo sveikatai, saugumui ir moralei.
59.
Vis dėlto šiuo atveju perdavimo klausimas kyla būtent todėl, kad kalbama apie išduodančiojoje valstybėje narėje padarytą nusikaltimą, už kurį baudžiamosios atsakomybės netaikymas, nepaisant to, kaip apibrėžiama ši sąvoka, negali išnykti. Todėl negalima teigti, kad tam tikro sunkumo draudžiamos veikos, atitinkančios Europos arešto orderio išdavimo kriterijus, padarymas laikomas normaliu. Šiuo atveju vykdančiajai valstybei narei tenka pareiga pasirūpinti, atsižvelgiant, pasikartosiu, į pagrindines vaiko teises. Be to, primintina, kad kalbama apie atsisakymą perduoti, nes nepilnametis yra per jaunas, kad jam būtų paskirta bausmė, nesvarbu, ar tai būtų auklėjamoji priemonė vykdančiojoje valstybėje narėje. Todėl šiai valstybei tenkanti priežiūros pareiga yra dar svarbesnė.
60.
Man atrodo, toks aiškinimas, grindžiamas įvairių nepilnamečių teisės aspektų tarpusavio papildomumu, atitinka specialiųjų nepilnamečių teisės normų esmę, kuri pirmiausia išreiškia esminį kartų ir tautų solidarumą. Iš esmės manau, kad taisyklės, kurios leidžia sukurti laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę, negali būti aiškinamos paneigiant šį idealą, atvirkščiai, jas reikia aiškinti šio idealo naudai.
61.
Šioje byloje nagrinėjamu atveju prašymas perduoti taikomas nepilnamečiui, kuriam pagal Belgijos teisę neatmetama sankcijos paskyrimo galimybė. Tačiau tam vykdančiosios valstybės narės valdžios institucijos turėtų išanalizuoti nepilnamečio asmenybę, aplinkybes ir tai, ar nusikaltimo padarymo metu jis suprato, ką daro, ar ne. Šie klausimai ir, be kita ko, klausimas, kokią sankciją galima taikyti nepilnamečiui, atsižvelgiant į jo asmenybę ir amžių, kyla ir išduodančiojoje valstybėje narėje. Todėl diskreciją atsakyti į šiuos klausimus turi tik šios valstybės teismas. Atsisakius tai padaryti, vertinant kitu požiūriu, būtų atsisakyta taikyti tarpusavio pasitikėjimo principą.
62.
Taigi dėl visų pirmiau nurodytų priežasčių laikausi nuomonės, kad Pagrindų sprendimo 2002/584 3 straipsnio 3 punktas, atsižvelgiant į Chartijos 24 straipsnio 2 dalį, turi būti aiškinamas taip, kad vykdančioji valstybė narė gali atsisakyti perduoti nepilnametį, jeigu jam, atsižvelgiant į jo amžių nusikaltimo padarymo metu, pagal šios valstybės teisę negali būti taikoma jokia bausmė. Tačiau vykdančioji valstybė narė turi perduoti nepilnametį visais atvejais, jeigu, atsižvelgiant į jo amžių nusikaltimo padarymo metu, išduodančiojoje valstybėje narėje paskirta bausmė pagal savo pobūdį ir dydį atitinka bausmę, kuri jau galėjo būti paskirta arba paskelbta vykdančiojoje valstybėje narėje.
63.
Jeigu vykdančioji valstybė narė atsisako perduoti nepilnametį, ji šio nepilnamečio atžvilgiu privalo vykdyti pareigas, susijusias su priežiūra teikiant auklėjamąją pagalbą, į kurią jis turi teisę.
V. Išvada
64.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismui siūlau taip atsakyti į hof van beroep te Brussel (Briuselio apeliacinis teismas, Belgija) pateiktus prejudicinius klausimus :
1.
2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos, iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 26 d. Pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR, 3 straipsnio 3 punktas, atsižvelgiant į Chartijos 24 straipsnio 2 dalį, turi būti aiškinamas taip, kad:
–
šioje nuostatoje nurodytas privalomasis Europos arešto orderio nevykdymo pagrindas netaikomas vien todėl, kad nusikaltimą padaręs asmuo, dėl kurio išduotas šis orderis, yra nepilnametis,
–
vykdančioji valstybė narė gali atsisakyti perduoti nepilnametį, jeigu jam, atsižvelgiant į jo amžių nusikaltimo padarymo metu, pagal šios valstybės teisę negali būti taikoma jokia bausmė,
–
tačiau vykdančioji valstybė narė turi perduoti nepilnametį visais atvejais, jeigu, atsižvelgiant į jo amžių nusikaltimo padarymo metu, išduodančiojoje valstybėje narėje paskirta bausmė pagal savo pobūdį ir dydį atitinka bausmę, kuri jau galėjo būti paskirta arba paskelbta vykdančiojoje valstybėje narėje.
2.
Jeigu vykdančioji valstybė narė atsisako perduoti nepilnametį, ji šio nepilnamečio atžvilgiu privalo vykdyti pareigas, susijusias su priežiūra teikiant auklėjamąją pagalbą, į kurią jis turi teisę.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	OL L 190, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 34.
(
3
)	OL L 81, 2009, p. 24.
(
4
)	Toliau – Chartija.
(
5
)	Belgisch Staatsblad, 2003 m. gruodžio 22 d., p. 60075.
(
6
)	Belgisch Staatsblad, 1965 m. balandžio 15 d., p. 4014.
(
7
)	Sprendimas Nr. P.13.0172.F, pateikiamas internete adresu http://jure.juridat.just.fgov.be/pdfapp/download_blob?idpdf=F-20130206-3.
(
8
)	Sprendimas Nr. P.13.0780.N, pateikiamas internete adresu http://jure.juridat.just.fgov.be/pdfapp/download_blob?idpdf=F-20130611-2.
(
9
)	Žr. 2001 m. lapkričio 14 d. Europos Parlamento pranešimą dėl Komisijos pasiūlymo dėl Pagrindų sprendimo dėl kovos su terorizmu (A5-0397/2001, 72 pakeitimas), skelbiamą internete adresu http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//NONSGML+REPORT+A5-2001-0397+0+DOC+PDF+V0//FR (išskirta mano).
(
10
)	Konvenciją, kurią Jungtinių Tautų Generalinė Asamblėja priėmė savo 1989 m. lapkričio 20 d. Rezoliucijoje 44/25 ir kuri įsigaliojo 1990 m. rugsėjo 2 d.
(
11
)	Generalinė Asamblėja priėmė ją 1985 m. lapkričio 29 d. Rezoliucijoje 40/33.
(
12
)	Komisijos komunikatas Europos Parlamentui, Tarybai, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui, COM(2011) 60 final.
(
13
)	Žr. šio komunikato p. 6 ir paskesnius.
(
14
)	OL L 132, 2016, p. 1.
(
15
)	2014 m. gegužės 19 d. ataskaita, dok. 13511.
(
16
)	Žr. šios konvencijos 40 straipsnį.
(
17
)	Žr., be kita ko, šių taisyklių 17 straipsnį.
(
18
)	Žr. 2017 m. birželio 29 d. Sprendimą Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, 19 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).