62003CC0405
GENERALINIO ADVOKATO
F. G. JACOBS IŠVADA,
pateikta 2005 m. gegužės 26 d. (
1
)
Byla C‑405/03
Class International BV
prieš
Unilever NV ir kt.
1.
Šiame Gerechtshof te’s-Gravenhage (Hagos regioninis apeliacinis teismas) prašyme Teisingumo Teismo iš esmės prašoma išaiškinti žodžius „(žymens) naudojimas prekyboje“ Prekių ženklų direktyvos 5 straipsnyje (
2
). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar i) originalių ne Bendrijos prekių įvežimas į Bendriją, taikant išorinio tranzito muitinės procedūrą, šių prekių sandėliavimas Bendrijos muitinės sandėlyje ar siūlymas pirkti taip sandėliuojamas prekes arba tokių prekių pardavinėjimas be prekių ženklo savininko sutikimo turi būti laikomas „(žymens) naudojimu prekyboje“ 5 straipsnio prasme ir ii) kuri šalis turi įrodinėjimo pareigą dėl tokiose situacijose prekių ženklui padarytos žalos.
2.
Prekių ženklo savininko sutikimas atlikti minėtus sandorius yra svarbus dėl Bendrijos prekių ženklo suteikiamų teisių išnaudojimo principo. Šis principas, iš pradžių išaiškintas Teisingumo Teismo, remiantis EB sutarties 30 ir 36 straipsniais (dabar – EB 28 ir 30 straipsniai), dabar yra išdėstytas Prekių ženklų direktyvos 7 straipsnyje. Šio principo esmė yra ta, kad prekių ženklo savininkas negali reikalauti pripažinti savo teisių prekių, jo paties arba su jo sutikimu pateiktų į Bendrijos rinką ir turinčių prekių ženklą, atžvilgiu (
3
).
Susijusios Bendrijos nuostatos
Prekių ženklų teisės aktai
3.
Prekių ženklų direktyvos 5 straipsnyje nustatyta:
4.
Reglamento dėl Bendrijos prekių ženklo (
4
) 9 straipsnio 1 dalies a punktas ir 9 straipsnio 2 dalies b bei c punktai pateikia tas pačias nuostatas dėl Bendrijos prekių ženklų kaip ir Prekių ženklų direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punktas bei 3 dalies b ir c punktai.
Muitinės teisės aktai
5.
EB 24 straipsnyje nustatoma:
6.
Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (
5
), 37 straipsnio 1 dalyje nurodoma, kad į Bendrijos muitų teritoriją įvežtos prekės nuo jų įvežimo momento yra prižiūrimos muitinės. Jos gali būti tikrinamos muitinės. 38 straipsnio 1 dalies a punkte numatoma, kad asmuo, gabenantis jas į Bendriją, turi jas nedelsdamas pristatyti muitinės nustatytą muitinės įstaigą. 48 straipsnyje reikalaujama, kad muitinei pateiktoms ne Bendrijos prekėms turi būti įforminti muitinės sankcionuoti veiksmai.
7.
Pagal Reglamento Nr. 2913/92 4 straipsnio 15 dalį „Muitinės sankcionuoti veiksmai su prekėmis“ apima muitinės procedūros įforminimą prekėms. Pagal 4 straipsnio 16 dalį „Muitinės procedūra“ apima „tranzitą“ ir „muitinį sandėliavimą“.
8.
59 straipsnyje nustatoma:
Išorinio tranzito procedūra
9.
Išorinio tranzito procedūra yra susijusi su prekėmis iš trečiųjų šalių, kurios nėra laisvoje Bendrijos apyvartoje. Teisingumo Teismas taip paaiškino teisinę fikciją, kuri pagrindžia procedūrą:
10.
Reglamento Nr. 2913/92 91 straipsnio 1 dalis numato, kad taikant išorinio tranzito procedūrą „iš vienos Bendrijos muitų teritorijos vietos į kitą gali būti gabenamos <…> ne Bendrijos prekės, kurios neapmokestinamos importo muitais bei kitais privalomaisiais mokėjimais ir kurioms netaikomos prekybos politikos priemonės“.
11.
92 straipsnyje nustatoma, kad išorinio tranzito procedūra baigiama, „kai prekės ir atitinkami dokumentai pateikiami paskirties muitinės įstaigai, vadovaujantis atlikimo tvarką reglamentuojančiomis nuostatomis“. Paskirties muitinės įstaiga yra muitinės įstaiga, kuriai turi būti pateiktos prekės, norint užbaigti Bendrijos tranzito operaciją (
7
).
Muitinis sandėliavimas
12.
Muitinis sandėliavimas yra procedūra, suteikianti teisę importuotojams sandėliuoti importuojamas prekes, kai importavimo metu nežinoma, kada prekės bus galutinai parduotos. Vėliau jos gali būti reeksportuojamos, o tokiu atveju nereikia mokėti importo mokesčių, arba paleistos į laisvą apyvartą, kai importo mokesčiai yra mokami. Teisingumo Teismas patvirtino, kad „esminis muitinio sandėliavimo tikslas yra prekių saugojimas“ ir neleisti prekėms pereiti iš vieno prekybos etapo į kitą (
8
).
13.
Kadangi muitinis sandėliavimas yra muitinės procedūra, turinti ekonominį poveikį (
9
), jos naudojimas yra sąlygojamas muitinės įstaigos išduoto leidimo (
10
). Toks leidimas išduodamas tik tiems asmenims, kurie pateikia visas garantijas, būtinas tinkamam operacijų atlikimui užtikrinti, ir tik kai muitinė gali prižiūrėti ir kontroliuoti atitinkamos procedūros vykdymą, nenaudodama administracinių priemonių, kurių apimtys neproporcingos, palyginti su siekiama ekonomine nauda (
11
).
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
14.
SmithKline Beecham plc, įmonė, įsteigta Didžiojoje Britanijoje, yra dviejų Beniliukso prekių ženklų 3 klasės prekėms savininkė (dantų pasta ar milteliai). Beecham Group plc, įmonė, įsteigta Didžiojoje Britanijoje, yra Beniliukso ir Bendrijos prekių ženklų visoms 3 klasės prekėms savininkė. Prekių ženklai yra vaizdiniai prekių ženklai Aquafresh, kuriuos sudaro raudonai, baltai ir mėlynai dryžuota stilizuota dantų pasta. SmithKline Beecham plc ir Beecham Group plc bendrai vadinsiu „atsakovėmis“ (
12
).
15.
Class International BV (toliau – ieškovė), įmonė, įsteigta Nyderlanduose, 2001–2002 m. iš Pietų Afrikos įmonės nupirko keletą prekių konteinerių. Ši byla susijusi su minėtu prekių ženklu pažymėta dantų pasta pakrautu konteineriu. 2002 m. vasario mėn. ieškovės prašymu prekės buvo nugabentos į Roterdamą iš ne Europos ekonominės erdvės (toliau – EEE) ir padėtos į muitinės sandėlį. Prekės yra originalios, bet atsakovės nepritarė ir vis dar nepritaria jų įvežimui į EEE.
16.
2002 m. kovo 5 d. atsakovių prašymu muitinė sulaikė minėtą konteinerį. Iš ieškovės rašytinių pastabų matyti, kad šis sulaikymas atliktas pagal Bendrijos teisės aktus, draudžiančius suklastotoms ir piratinėms prekėms taikyti, inter alia, muitinės sandėliavimo arba išorinio tranzito procedūras (
13
), pagal kurias muitinės įstaiga gali sulaikyti suklastotas arba piratines prekes, jei tariamai pažeisto prekių ženklo savininkas gavo sprendimą iš kompetentingos muitinės. Vėliau tapo aišku, kad minėtos prekės nebuvo suklastotos ar piratinės šių teisės aktų prasme.
17.
Ieškovės prašymas panaikinti prekių areštą ir priteisti žalos atlyginimą iš atsakovių Rechtbank Rotterdam pirmininko buvo atmestas. Ieškovė pateikė apeliacinį skundą teismui; atsakovės pateikė priešpriešinį apeliacinį skundą. Apeliacinis skundas ir priešpriešinis apeliacinis skundas yra susiję su klausimu, ar laikinas originalių prekių sandėliavimas pagal Bendrijos muitinės procedūrą ir (arba) prekių tranzitas ne į EEE šalis turi būti laikomas prekės ženklo naudojimu Prekių ženklų direktyvos 5 straipsnio prasme.
18.
Gerechtshof te’s-Gravenhage konstatavo, kad nebuvo aišku, jog dantų pastą įvežant į Nyderlandus arba ją areštuojant jau buvo jos pirkėjas. Tiksliau tariant, Gerechtshof mano, kad nebuvo pakankamai parodyta, kaip teigia ieškovė, kad dantų pasta buvo parduota ir skirta klientui iš Ukrainos. Taip pat nebuvo aišku, kad dantų pasta buvo parduota ir bus pristatyta EEE įsisteigusiam klientui. Tačiau Gerechtshof neatmeta galimybės, kad pirmas dantų pastos pirkėjas gali būti įsisteigęs EEE.
19.
Gerechtshof te’s-Gravenhage nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar prekių ženklo savininkas gali prieštarauti (tiesioginiam ar netiesioginiam) trečiojoje valstybėje pagamintų prekių, žymimų prekių ženklu (direktyvos) ir (arba) (reglamento) prasme, įvežimui į valstybės narės teritoriją (šiuo atveju Nyderlandų ir Beniliukso valstybių teritorija) be jo sutikimo prekių vežimo tranzitu arba tranzitinės prekybos atveju toliau nurodyta prasme?
2.
Ar direktyvos 5 straipsnio 1 dalies pirmojo sakinio, 5 straipsnio 3 dalies b ir c punktų, reglamento 9 straipsnio 1 dalies pirmojo sakinio ir 9 straipsnio 2 dalies b ir c punktų nuostatų prasme žodžiai „naudoti žymenį komercinėje veikloje“ apima originalių prekių (žymimų prekių ženklu direktyvos, Beniliukso valstybių vienodo prekių ženklų įstatymo arba reglamento prasme), kurios į EEE buvo importuotos ne prekių ženklo savininko arba be jo sutikimo, kurios pagamintos ne EEE ir kurių muitų statusas yra ne Bendrijos prekės (pavyzdžiui, T1 arba administracinis lydimasis dokumentas), sandėliavimą muitinėje arba muitinės sandėlyje valstybės narės teritorijoje?
3.
Ar atsakant į pirmąjį ir antrąjį klausimus turi reikšmės tai, ar buvo nustatyta šių prekių galutinė paskirties vieta, arba – ar dėl šių prekių buvo sudaryta (pirkimo) sutartis su klientu trečioje valstybėje jų įvežimo į minėtą teritoriją momentu?
4.
Ar atsakant į pirmąjį, antrąjį ir trečiąjį klausimus yra svabios šios papildomos aplinkybės:
a)
aplinkybė, kad prekiautojas, kuris yra nagrinėjamų prekių savininkas arba gali jomis disponuoti ir (arba) verčiasi paraleline prekyba, įsikūręs valstybėje narėje;
b)
aplinkybė, kad valstybėje narėje įsikūręs prekiautojas siūlo pirkti arba pardavinėja minėtas prekes iš šios valstybės narės kitam prekiautojui, įsikūrusiam valstybėje narėje, kai pristatymo vieta (dar) nėra žinoma;
c)
aplinkybė, kad valstybėje narėje įsikūręs prekiautojas siūlo pirkti arba pardavinėja minėtas prekes iš šios valstybės narės kitam prekiautojui, įsikūrusiam valstybėje narėje, kai nustatyta siūlomų pirkti arba parduotų prekių pristatymo vieta, bet ne galutinė paskirties vieta, neatsižvelgiant į tai, yra ar nėra aiški nuoroda arba sutarties apribojimas, patikslinantys, kad tai ne Bendrijos (tranzitinės) prekės;
d)
aplinkybė, kad valstybėje narėje įsikūręs prekiautojas siūlo pirkti arba pardavinėja minėtas prekes ne EEE įsikūrusiam prekiautojui, kai prekių pristatymo vieta ir (arba) paskirties vieta nustatyta arba ne;
e)
aplinkybė, kad valstybėje narėje įsikūręs prekiautojas siūlo pirkti arba pardavinėja minėtas prekes ne EEE įsikūrusiam prekiautojui, kuris, remiantis (paralelinio) prekiautojo žiniomis arba pagrįstais įtarimais, šias prekes perparduos arba pristatys galutiniams vartotojams EEE?
5.
Ar, esant trečiajame ir ketvirtajame klausimuose nurodytoms aplinkybėms, pirmajame klausime minėtose nuostatose nurodytą žodį „siūlyti“ reikia suprasti ta prasme, kad jis nurodo taip pat ir siūlymą (pirkti) originalias prekes (nepažymėtas prekių ženklu direktyvos, Beniliukso valstybių vieningo prekių ženklų įstatymo arba reglamento prasme), kurios į EEE buvo importuotos ne prekių ženklo savininko arba be jo sutikimo, kurios pagamintos ne EEE, kurių muitų statusas yra ne Bendrijos prekės (pvz., T1 arba administracinis lydimasis dokumentas) ir kurios sandėliuojamas muitinės tarnyboje arba muitinės sandėlyje valstybės narės teritorijoje?
6.
Kuriai šaliai tenka įrodinėjimo pareiga dėl pirmajame, antrajame ir penktajame klausimuose nurodytų veiksmų?“
20.
Ieškovė, atsakovės ir Komisija pateikė rašytines pastabas.
21.
Kadangi Prekių ženklų direktyvos 5 straipsnis yra tapatus Reglamento dėl Bendrijos prekių ženklo 9 straipsniui, paprastumo sumetimais, nagrinėjant pateiktus klausimus, bus remiamasi tik direktyva.
Pirmasis klausimas
22.
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar prekių ženklo savininkas gali prieštarauti trečiojoje valstybėje pagamintų prekių, žymimų jo prekių ženklu, įvežimui į valstybės narės teritoriją be jo sutikimo prekių vežimo tranzito arba tranzitinės prekybos atveju.
23.
Atrodo, sutariama dėl to, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui „tranzitas“ reiškia ne Bendrijos prekių, kurioms taikoma išorinio tranzito procedūra, judėjimą valstybių narių teritorijoje, o „tranzitinė prekyba“ reiškia veiksmus, susijusius su ne Bendrijos prekėmis, kurių atžvilgiu nebuvo atlikti importo formalumai ir kurios dėl to formaliai nebuvo įvežtos į Bendriją ir, kol situacija nepasikeis, išsaugos savo kaip ne Bendrijos prekių statusą. Tranzitinė prekyba gali apimti prekes, kurioms taikoma Bendrijos muitinės sandėliavimo procedūra; klausimas, ar prekių sandėliavimas muitinės sandėlyje pažeidžia prekių ženklą, kuriuo pažymėtos prekės, yra antrojo klausimo objektas, o klausimas, ar siūlymas pirkti tokias prekes arba jų pardavimas pažeidžia prekių ženklą, yra penktojo ir ketvirtojo klausimų objektas.
24.
Ieškovė teigia, kad į pirmąjį klausimą turėtų būti atsakyta neigiamai. Jei ne Bendrijos prekių įvežimas į Bendriją tranzitinės prekybos būtų laikomas „(žymens) naudojimu prekyboje“ Prekių ženklų direktyvos 5 straipsnio 1 dalies prasme, tai smarkiai apribotų valstybių narių ekonomiką, nes bet koks prekių ženklu pažymėtų prekių tranzitas ar tranzitinė prekyba, nesant prekių ženklo savininko sutikimo, būtų laikomi prekių ženklo pažeidimu. Toks negali būti nei Bendrijos teisės aktų tikslas, nei poveikis. Be to, iš sprendimų Komisija prieš Prancūziją (
14
) ir Rioglass (
15
) aišku, kad tokio apribojimo nepateisina Bendrijos teisė.
25.
Atsakovės mano priešingai. Jos teigia, kad „naudojimas prekyboje“ apima bet kokį komercinį arba profesinį (kitokį nei mokslinis) naudojimą. Prekių ženklais pažymėtų prekių importavimas Prekių ženklų direktyvos 5 straipsnio 3 dalies c punkto prasme reiškia prekių įvežimą į valstybės narės teritoriją. Importavimu – bent jau šioje byloje – siekiama ekonominės naudos. Faktas, kad importo formalumai dar nebuvo atlikti ir kad todėl prekės dar neišleistos į laisvą apyvartą, yra nesvarbus. Daugeliui tranzito procedūrų būdinga rizika, kad prekės bus išleistos į laisvą apyvartą EEE be prekių ženklo savininko, galinčio dėl to net ir laikinai prieštarauti prekių įvežimui ir jų laikymui, sutikimo.
26.
Komisija mano, kad „importuoti <...> žymeniu paženklintas prekes“ Prekių ženklų direktyvos 5 straipsnio 3 dalies c punkto prasme nereiškia įvežti jas į Bendriją, taikant tranzito procedūrą. Nors 5 straipsnio 3 dalies c punktas nėra visiškai aiškus, parengiamieji dokumentai rodo, kad tikslas buvo prekių ženklo savininkui suteikti galimybę pasipriešinti tik importavimui siekiant prekiauti Bendrijoje. Šis išaiškinimas taip pat atitinka EB 24 straipsnyje pateiktą prekių, esančių laisvoje apyvartoje, apibrėžimą, nes importo formalumai neatliekami, o privalomi sumokėti muitai nesumokami, kai prekės vežamos tranzitu.
27.
Mano požiūriu, pirmuoju klausimu, nors išdėstytu bendromis sąvokomis, faktiškai siekiama Prekių ženklų direktyvos 5 straipsnio, nurodančio prekių ženklo suteikiamas teises, išaiškinimo. 5 straipsnio 1 dalyje nustatoma, kad prekių ženklas suteikia savininkui išimtinę teisę į jį. Pagal 5 straipsnio 1 dalies a punktą ši išimtinė teisė leidžia savininkui uždrausti trečiosioms šalims be jo sutikimo naudoti prekybos veikloje žymenį, tapatų prekių ženklui, kuriuo žymimos prekės tapačios toms prekėms, kurioms prekių ženklas yra įregistruotas. Šiuo atveju savininkas siekia prieštarauti jo autentišku prekių ženklu pažymėtų prekių įvežimui į Bendriją be jo sutikimo, jei įvežama Bendrijos išorinio tranzito būdu. Todėl šiuo klausimu iš esmės klausiama, ar prekių ženklu pažymėtų prekių, kurios pagamintos trečiosiose valstybėse, įvežimas į Bendriją taikant išorinio tranzito procedūrą be prekių ženklo savininko sutikimo pažeidžia Prekių ženklų direktyvos 5 straipsnio 1 dalimi prekių ženklo savininkui suteiktą išimtinę teisę ir visų pirma ar tai reiškia „(prekių ženklo) naudojimą prekyboje“ 5 straipsnio 1 dalies a punkto prasme.
28.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad tapataus prekių ženklui žymens naudojimas yra naudojimas prekyboje, jei tai vyksta komercinės veiklos, kuria siekiama ekonominės naudos, kontekste, o ne privačiai (
16
). Jis taip pat nurodė, kad 5 straipsnio 1 dalies a punktu prekių ženklo savininkui išimtinė teisė suteikiama tam, kad jis galėtų apsaugoti savo kaip prekių ženklo savininko specifinius interesus, t. y. užtikrinti, kad prekių ženklas galėtų atlikti savo funkcijas. Todėl šia teise turi būti naudojamasi tik tais atvejais, kai trečiajai šaliai naudojant žymenį kenkiama arba gali būti pakenkta prekių ženklo funkcijoms, ypač esminei prekės kilmės užtikrinimo vartotojams funkcijai (
17
). Todėl savininkas negali uždrausti naudoti žymenį, tapatų prekių ženklui, kuriuo žymimos prekės tapačios toms prekėms, kurioms prekių ženklas yra įregistruotas, jei toks naudojimas negali pažeisti jo kaip prekių ženklo savininko interesų prekių ženklo funkcijų atžvilgiu (
18
).
29.
Aš negaliu suprasti, kaip esminei prekių ženklo funkcijai gali pakenkti aplinkybė, kad originalioms prekėms taikoma išorinio tranzito procedūra ir kad todėl, remiantis apibrėžimu, jos nėra išleistos į laisvą apyvartą Bendrijoje. Tokia situacija, mano nuomone, nekenkia ir negali kenkti esminėms prekių ženklo funkcijoms.
30.
Teisingumo Teismas patvirtina šį požiūrį analogiškame kontekste byloje Rioglass (
19
). Šioje byloje nagrinėjama situacija, kai prekių ženklu pažymėtos prekės, teisėtai pagamintos Ispanijoje, buvo eksportuojamos iš Ispanijos į Lenkiją, prisidengiant Bendrijos tranzito dokumentu, kuris leidžia joms judėti tarp dviejų taškų Bendrijos muitų teritorijoje ir Lenkijoje, netaikant importo muitų, mokesčių ir prekybos politikos priemonių. Prancūzijos muitinės pareigūnai sulaikė prekes įtarus prekių klastojimą. Prekių gamintojas ir vežėjas prašė panaikinti areštą. Teisingumo Teismo buvo paklausta, ar nacionalinės prekių arešto priemonės tokiomis aplinkybėmis neprieštarauja EB 28 straipsniui, kuriame nustatoma, jog valstybių narių tarpusavio prekyboje uždraudžiami kiekybiniai importo apribojimai ir visos lygiaverčio poveikio priemonės.
31.
Kadangi byla nebuvo susijusi su Prekių ženklų direktyva, Teisingumo Teismas rėmėsi ankstesne savo praktika, susijusia su prekių ženklais, kuri yra pirmesnė nei direktyva. Nusprendęs, kad priemonės prieštarauja EB 28 straipsniui, Teisingumo Teismas nagrinėjo galimo pagrindimo pagal EB 30 straipsnį klausimą. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką specifinis prekių ženklų teisės objektas yra būtent užtikrinti savininkui išimtinę teisę naudoti prekių ženklą prekei, kuri patenka į rinką pirmą kartą. Teisingumo Teismas teigė, kad tokios apsaugos vykdymas yra susijęs su prekyba prekėmis, ir nusprendė, kad tokia procedūra kaip pagrindinėje byloje, kurią sudaro valstybėje narėje teisėtai pagamintų prekių vežimas į trečiąją valstybę, kertant vienos ar kelių valstybių narių teritoriją, nėra prekyba minėtomis prekėmis ir todėl negali pakenkti specifiniam prekių ženklų teisės objektui (
20
).
32.
Atsakovės siekia atskirti šios bylos situaciją nuo situacijos pagrindinėje byloje remdamosi tuo, kad ji susijusi tik su valstybėje narėje teisėtai pagamintų Bendrijos prekių tranzitu. Tai, be abejo, yra tiesa. Tačiau mano nuomonės nesusilpnina argumentas, išplaukiantis iš Teisingumo Teismo sprendimo, kad vien tik aplinkybė, jog prekės vežamos tranzitu per valstybę narę, „nereiškia jokios prekybos minėtomis prekėmis ir todėl negali pakenkti specifiniam prekių ženklų teisės objektui“. Iš tikrųjų galima pagalvoti, kad jei Teisingumo Teismas šios nuomonės laikėsi prekių, esančių laisvoje apyvartoje Bendrijoje, atžvilgiu, jis jos laikysis a fortiori ir prekių, dėl kurių importo formalumai nebuvo atlikti, atžvilgiu.
33.
Atsakovės taip pat remiasi Teisingumo Teismo sprendimu Polo prieš Lauren (
21
) ir ypač jo teiginiu, jog „yra rizika, kad suklastotos prekės, kurioms taikoma išorinio tranzito procedūra, gali apgavikiškai patekti į Bendrijos rinką“. Atsakovės remiasi šiuo teiginiu pagrįsdamos argumentą, jog išorinio tranzito procedūra negali užtikrinti, kad vežamos prekės nepaklius į laisvą apyvartą.
34.
Tačiau Teisingumo Teismo teiginys sprendime Polo prieš Lauren buvo pateiktas esant kitokiam kontekstui nei dabartinėje byloje ir, mano nuomone, net ir pagal analogiją atsakovės juo negali remtis pagrįsdamos savo tvirtinimą. Teisingumo Teismas šioje byloje nagrinėjo, ar EB sutarties 113 straipsnis (po pakeitimo – EB 133 straipsnis) dėl bendros prekybinės politikos yra pakankamas teisinis pagrindas reglamentui (
22
), kuris taikomas suklastotoms arba piratinėms prekėms, rastoms tikrinant prekes, kurioms taikoma, inter alia, išorinio tranzito procedūra. Žinoma, rizika, kad suklastotos prekės, kurioms taikoma išorinio tranzito procedūra, gali apgavikiškai patekti į Bendrijos rinką, yra svarbus argumentas nagrinėjant galiojimą reglamento, kuriuo siekiama muitinėms suteikti teisę imtis priemonių, kai tokių prekių randama tikrinant prekes, kurioms taikoma išorinio tranzito procedūra. Tačiau šioje byloje nagrinėjamas visiškai kitoks klausimas: ar prekių ženklo savininkas gali prieštarauti prekių, pažymėtų jo prekių ženklu, įvežimui į Bendriją iš trečiųjų valstybių be jo sutikimo, jei įvežta taikant išorinio tranzito procedūrą.
35.
Bet kuriuo atveju Teisingumo Teismo teiginys sprendime Polo prieš Lauren nesuteikia pagrindo pasinaudoti prekių ženklo suteikiamomis teisėmis remiantis tik ne Bendrijos prekių, kurioms taikoma tranzito procedūra, įvežimu.
36.
Dėl atsakovių susirūpinimo, kad tokios prekės, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, gali būti išleistos į laisvą apyvartą Bendrijoje be jų sutikimo, tuo pažeidžiant prekių ženklo jiems suteikiamas teises, reikia nurodyti išsamias Muitinės kodekso (
23
) ir jį įgyvendinančios priemonės (
24
) nuostatas, skirtas užtikrinti, kad ne Bendrijos prekėms, kurioms taikoma išorinio tranzito procedūra, būtų taikoma muitinės kontrolė nuo to momento, kai jos įvežamos į Bendriją, iki tol, kol jos palieka Bendriją (
25
). Jei prekės iš tikrųjų nepalieka Bendrijos, bet yra išleidžiamos į laisvą apyvartą, prekių ženklo savininkas gali prieštarauti jų „importavimui“ pagal Prekių ženklo direktyvos 5 straipsnio 3 dalies c punktą. Reikia pažymėti, jog TRIP sutarties (
26
) 50 straipsnio 1 dalies a punkte reikalaujama, kad nacionalinės teisminės institucijos būtų kompetentingos „paskirti tikslias ir veiksmingas laikinas priemones <…> kurios neleidžia atsirasti intelektinės nuosavybės pažeidimui ir ypač neleidžia prekėms, įskaitant tuoj pat po muitinės procedūrų atlikimo importuotas prekes, patekti į jų jurisdikcijos prekybos kanalus“. Pripažįstu, jog prekių ženklo savininkas savo teises gali įgyvendinti tik jei žino, kad jos pažeidžiamos, tačiau neaišku, kuo remiantis šios teisės gali būti išplečiamos prekių, kurioms taikoma išorinio tranzito procedūra, atveju. Šių teisių įgyvendinimas tiesioginio prekių importo atveju priklauso ir nuo išankstinio prekių ženklo savininko žinojimo.
37.
Todėl laikausi nuomonės, kad prekių ženklo savininkas negali prieštarauti prekių, pažymėtų jo prekių ženklu, įvežimui į Bendrijos muitų teritoriją be jo sutikimo, jei įvežta taikant išorinio tranzito procedūrą, remdamasis tuo, kad toks įvežimas yra „naudojimas prekybos veikloje“ Prekių ženklų direktyvos 5 straipsnio 1 dalies prasme.
38.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmuoju klausimu taip pat klausia, ar prekių ženklo savininkas gali prieštarauti ne Bendrijos prekių, pažymėtų jo prekių ženklu, įvežimui į Bendriją be jo sutikimo tranzito prekybos atveju, būtent veiksmams, susijusiems su ne Bendrijos prekėmis, kurioms taikoma išorinio tranzito procedūra arba muitinio sandėliavimo procedūra. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tokie veiksmai yra prekių ženklų, kuriais pažymėtos prekės, pažeidimas. Taigi šią problemą nagrinėsiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo penktojo ir ketvirtojo klausimų, kurie iš esmės susiję su tokių veiksmų statusu pagal Prekių ženklų direktyvą, kontekste.
Antrasis klausimas
39.
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar „naudojimas prekyboje“ Prekių ženklų direktyvos 5 straipsnio prasme apima originalių ne Bendrijos prekių, kurios į EEE buvo įvežtos be prekių ženklo savininko sutikimo, sandėliavimą muitinės sandėlyje.
40.
Ieškovė teigia, kad iš pirmojo prejudicinio klausimo analizės seka, jog ne Bendrijos prekių sandėliavimas tokiomis aplinkybėmis taip pat turi būti leistinas, nes priešingu atveju tranzitas ir tranzitinė prekyba taptų neįgyvendinami, o tai negalėjo būti Bendrijos įstatymų leidėjo ketinimas.
41.
Atsakovės iš esmės pakartoja savo pastabas dėl pirmojo klausimo, kad bet koks komercinis naudojimas, išskyrus mokslinį, yra žymens naudojimas prekybos veikloje, ir teigia, kad reikia manyti, jog prekių sandėliavimo muitinėje ar muitinės sandėlyje tikslas yra ekonominė nauda.
42.
Komisija pažymi, kad Prekių ženklų direktyvos 5 straipsnio 3 dalies b punkte aiškiai teigiama: „siūlyti prekes, išleisti jas į rinką arba tuo tikslu jas sandėliuoti“ (
27
). Tai reiškia, kad prekių ženklo savininkas gali prieštarauti tik prekių sandėliavimui prekybos Bendrijoje tikslais. Tačiau jei nustatyta, kad prekės nebus išleidžiamos į Bendrijos rinką, prekių ženklo savininkas negali prieštarauti jų sandėliavimui muitinės sandėliuose.
43.
Mano požiūriu, antrasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas panašus į pirmąjį. Esminė prekių ženklo funkcija negali atsidurti pavojuje tiesiog dėl originalių ne Bendrijos prekių sandėliavimo Bendrijos muitinės sandėlyje. Toks sandėliavimas negali pakenkti prekių ženklo funkcijoms.
44.
Dėl atsakovių susirūpinimo, kad be jų sutikimo tokios prekės, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, gali būti išleistos į laisvą apyvartą, tuo pažeidžiant prekių ženklo jiems suteikiamą teisę, reikia nurodyti išsamias Muitinės kodekso (
28
) nuostatas, skirtas užtikrinti, kad Bendrijos muitinės sandėlyje saugomoms ne Bendrijos prekėms nebūtų taikoma muitinės kontrolė (
29
). Kaip jau buvo minėta, prekes išleidus į laisvą apyvartą, prekių ženklo savininkas įgyja teisę prieštarauti jų „importui“ pagal Prekių ženklų direktyvos 5 straipsnio 3 dalies c punktą. Dar kartą pakartosiu, kad pripažįstu, jog prekių ženklo savininkas savo teises gali įgyvendinti tik jei žino, kad jos pažeidžiamos, tačiau neaišku, kuo remiantis šios teisės gali būti išplečiamos prekių, kurios saugomos muitinės sandėlyje, atveju.
Trečiasis klausimas
45.
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pasikeistų atsakymai į pirmąjį ir antrąjį klausimus, jei įvežimo į Bendrijos muitų teritoriją momentu i) galutinė prekių paskirties vieta būtų nustatyta arba ii) šių prekių atžvilgiu nebūtų buvusi sudaryta pirkimo sutartis su vartotoju trečiojoje valstybėje.
46.
Tiek ieškovė, tiek atsakovės teigia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paminėtos aplinkybės neturi reikšmės pirmojo ir antrojo klausimų analizei.
47.
Aš taip pat manau, kad šios aplinkybės neturi reikšmės mano siūlomiems atsakymams į pirmąjį ir antrąjį klausimus. Šiais klausimais norima sužinoti tik tai, ar prekių ženklo savininkas gali prieštarauti ne Bendrijoje pagamintų prekių, žymimų prekių ženklu, įvežimui į Bendrijos muitų teritoriją taikant tranzito arba muitinės sandėliavimo procedūrą. Aš paaiškinau, kodėl manau, kad toks įvežimas negali pakenkti prekių ženklo funkcijoms. Mano nuomone, taip yra, bet su viena išlyga, ir tada, kai galutinė prekių paskirties vieta yra nustatyta arba šių prekių atžvilgiu nebuvo sudaryta pirkimo sutartis su vartotoju trečiojoje valstybėje. Situacija būtų kitokia, tik jei galutinė nurodyta paskirties vieta būtų EEE teritorijoje. Tuo atveju būtų reali rizika, kad prekės bus išleistos į laisvą apyvartą Bendrijoje, o tai yra aplinkybė, kurią aš nagrinėsiu penktojo prejudicinio klausimo kontekste.
Ketvirtasis klausimas
48.
Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pirmųjų trijų klausimų atžvilgiu svarbios tokios papildomos aplinkybės: a) prekių savininkas yra įsisteigęs vienoje valstybių narių; b) valstybėje narėje įsikūręs prekiautojas siūlo pirkti arba pardavinėja minėtas prekes iš šios valstybės narės kitam prekiautojui, įsikūrusiam valstybėje narėje, kai pristatymo vieta (dar) nėra žinoma; c) valstybėje narėje įsikūręs prekiautojas siūlo pirkti arba pardavinėja minėtas prekes iš šios valstybės narės kitam prekiautojui, įsikūrusiam valstybėje narėje, kai nustatyta siūlomų pirkti arba parduotų prekių pristatymo vieta, bet ne galutinė paskirties vieta, neatsižvelgiant į tai, yra ar nėra aiški nuoroda arba sutarties apribojimas, patikslinantys, kad tai ne Bendrijos (tranzitinės) prekės; d) valstybėje narėje įsikūręs prekiautojas siūlo pirkti arba pardavinėja minėtas prekes ne EEE įsikūrusiam prekiautojui, kai prekių pristatymo vieta ir (arba) paskirties vieta nustatyta arba ne; ir e) valstybėje narėje įsikūręs prekiautojas siūlo pirkti arba pardavinėja minėtas prekes ne EEE įsikūrusiam prekiautojui, kuris, remiantis (paralelinio) prekiautojo žiniomis arba pagrįstais įtarimais, šias prekes perparduos arba pristatys galutiniams vartotojams EEE.
49.
Ieškovė pripažįsta, kad aplinkybė, jog ne Bendrijos prekėms taikoma nurodyta muitinės procedūra, pati savaime nėra pakankama, kad būtų galima daryti išvadą, jog prekių ženklas nepažeistas, jei ženklo savininkas gali pateikti pakankamai įtikinančių įrodymų, kad aiškus prekių savininko tikslas yra išleisti prekes į Bendrijos rinką. Tačiau ieškovė nemano, kad ketvirtajame prejudiciniame klausime išdėstyta hipotezė yra lemiama.
50.
Atsakovės taip pat teigia, kad nė viena iš ketvirtajame prejudiciniame klausime nurodytų aplinkybių nedaro įtakos atsakant į pirmuosius tris klausimus, nors jos mano, kad a, b, c ir e punktuose paminėtos aplinkybės gali būti susijusios su atsakymu į penktąjį klausimą.
51.
Komisija teigia, kad ketvirtame klausime minimos aplinkybės gali būti naudingos nustatant, ar prekės iš tikrųjų galėtų būti pardavinėjamos Bendrijoje; esant rimtai tokiai prielaidai, prekių ženklo savininkas galėtų sulaikyti prekes. Tačiau nacionalinis teismas turi įvertinti faktus ir nustatyti, ar aiškiai numatyta, kad prekės nebus išleistos į laisvą apyvartą Bendrijoje.
52.
Mano požiūriu, atsakymas į ketvirtąjį nacionalinio teismo klausimą turi išplaukti, kaip ir atsakymai į ankstesnius klausimus, iš Prekių ženklo direktyvos 5 straipsnio 1 dalies formuluotės ir apimties. Ši nuostata suteikia prekių ženklo savininkui teisę sukliudyti trečiajai šaliai be jo sutikimo „naudoti (prekių ženklą) prekyboje“. Tam, kad būtų galima tokį naudojimą apskųsti, jis turi, kaip jau buvo nurodyta nagrinėjant pirmąjį klausimą, kenkti prekių ženklo funkcijoms. Aš jau paaiškinau, kodėl nemanau, kad paprasčiausias faktas, jog prekių ženklu pažymėtos ne Bendrijos prekės, kurioms taikoma Bendrijos tranzito ar muitinės sandėliavimo procedūra, yra šio prekių ženklo naudojimas prekyboje 5 straipsnio 1 dalies prasme. Nacionalinis teismas iš esmės klausia, ar ši išvada yra paveikta konkrečių aplinkybių, paminėtų a–e punktuose.
53.
Kalbant apie a punktą, aš sutinku su ieškove, kad prekių ženklu pažymėtų prekių savininko įsisteigimo vieta yra nesvarbi klausimui, ar muitinės sandėliavimo arba išorinio tranzito procedūros taikymas prekėms yra ženklo naudojimas prekyboje.
54.
Aplinkybės, nurodytos b–e punktuose, susijusios su siūlomomis pirkti arba parduodamomis prekėmis. Prekių ženklo direktyvos 5 straipsnio 3 dalies b punkte „prekių siūlymas“ patenka tarp veiksmų, kurie gali būti draudžiami pagal 5 straipsnio 1 dalį. Kadangi penktajame klausime ypač nagrinėjama žodžio „siūlyti“ apimtis 5 straipsnio 3 dalies b punkto prasme, šio klausimo kontekste aptarti b–e punktus tinkama tiek, kiek juose numatytos aplinkybės apima siūlomas pirkti prekes. Tiek, kiek šios aplinkybės susijusios su prekių pardavimu, prekių ženklo savininko teisių apimtis priklauso nuo to, ar toks pardavimas lemia minėtų prekių išleidimą į laisvą apyvartą Bendrijoje. Kadangi ši problema taip pat kyla penktojo klausimo kontekste, aš ją nagrinėsiu vėliau.
Penktasis klausimas
55.
Penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar žodį „siūlyti“ Prekių ženklo direktyvos 5 straipsnio 3 dalies b punkte reikia suprasti ta prasme, kad jis nurodo taip pat ir siūlymą pirkti prekių ženklu pažymėtas ne Bendrijos prekes, kurios buvo įvežtos be prekių ženklo savininko sutikimo ir yra sandėliuojamos muitinės sandėlyje.
56.
Ieškovė teigia, kad siūlymas pirkti ne Bendrijos prekes Bendrijoje arba ne Bendrijoje negali būti laikomas prekių ženklo naudojimu prekyboje Bendrijoje, jei nei jo tikslas, nei rezultatas nėra prekių ženklu pažymėtų prekių išleidimas į rinką Bendrijoje. Yra įvairių tarptautinės prekybos ne Bendrijos prekėmis būdų; jei siūlymas pirkti tokias prekes yra uždraustas Bendrijos prekių ženklų teisės aktuose, Bendrijoje įsisteigę ir čia dirbantys prekiautojai nebegalės prekiauti prekių ženklais pažymėtomis prekėmis, o tai negalėjo būti įstatymo leidėjo tikslas.
57.
Atsakovės teigia, kad dėl ankstesniuose klausimuose pateiktų priežasčių į penktąjį klausimą reiktų atsakyti teigiamai.
58.
Komisija teigia, kad penktajame klausime apibūdintas siūlymas pirkti nebūtinai reiškia „siūlymą pirkti“ 5 straipsnio 3 dalies b prasme, jei prekių ženklais pažymėtų prekių savininkas siūlo jas pirkti galimam pirkėjui Bendrijoje, kuris beveik neabejotinai neišleis jų į rinką Bendrijoje.
59.
Norint išaiškinti sąvoką „siūlymas pirkti“ pirmiausia reikia atsižvelgti į Prekių ženklų direktyvos sistemą ir tikslus. Ši direktyva pagrįsta EB sutarties 100a straipsniu (po pakeitimo – EB 95 straipsnis). Pirmoje konstatuojamojoje dalyje nurodomi nacionalinių prekių ženklų teisės aktų, kurie gali apsunkinti laisvą prekių ir paslaugų judėjimą, skirtumai. Trečioje konstatuojamojoje dalyje teigiama, kad teisės aktai, įgyvendinantys direktyvą, ribojami vidaus rinką tiesiogiai veikiančių nacionalinių teisės nuostatų. Devintoje konstatuojamojoje dalyje teigiama, kad svarbiausia užtikrinti vienodą prekių ženklo apsaugą visose valstybėse narėse tam, kad būtų palengvinta laisva prekių ir paslaugų apyvarta.
60.
Todėl 5 straipsnis turi būti aiškinamas laisvo prekių judėjimo kontekste. Tačiau šis principas taikomas trečiųjų valstybių prekėms tik tuomet, jei jos yra laisvoje apyvartoje Bendrijoje (
30
). Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, kad „prekės, esančios laisvoje apyvartoje“, yra tokios prekės iš trečiųjų valstybių, kurios buvo tinkamai įvežtos į vieną iš valstybių narių pagal dabartinio EB 24 straipsnio (
31
) reikalavimus, ir kad „ne Bendrijos prekės, kurių išleidimas į laisvą apyvartą deklaruojamas, Bendrijos prekės statusą įgyja tik nuo to momento, kai pritaikomos prekybos politikos priemonės, atliekami visi kiti prekių importo formalumai ir jos ne tik apmokestinamos privalomais sumokėti muitais, bet šie muitai sumokami arba užtikrinami“ (
32
).
61.
Todėl tam, kad galėtų laisvai judėti, ne Bendrijos prekės turi būti tinkamai importuotos į Bendriją. Mano nuomone, tai paaiškina, kodėl 5 straipsnio 3 dalies c punkte kaip „(prekių ženklo) naudojimo prekyboje“ pavyzdys nurodomas „žymeniu pažymėtų prekių importavimas ar eksportavimas“. Teisingumo Teismas taip pat teigė, kad „priimdamas (Prekių ženklų) direktyvos 7 straipsnį, kuris apriboja prekių ženklo suteikiamų teisių išnaudojimą tais atvejais, kai prekių ženklu pažymėtos prekės išleistos į (EEE) rinką, Bendrijos teisės aktų leidėjas aiškiai nurodė, kad tokias prekes išleidžiant į rinką už šios teritorijos ribų savininko teisės (pagal 5 straipsnį) prieštarauti tokių prekių importavimui be jo sutikimo ir taip kontroliuoti pradinį ženklu pažymėtų prekių pardavimą (EEE) neišnaudojamos“ (
33
), patvirtindamas požiūrį, jog importavimas yra būtinas, kad prekių ženklo savininkas galėtų naudotis savo teisėmis pagal 5 straipsnį.
62.
Tačiau tol, kol prekės išlaiko ne Bendrijos prekių statusą, nemanau, kad siūlymas jas pirkti paprastai bus prekių ženklo naudojimas prekyboje, kurią gali drausti prekių ženklo savininkas Bendrijos teisės požiūriu.
63.
Jei iš esmės siūlymo pirkti prekes pasekmė yra tokia, kad jos išleidžiamos į laisvą apyvartą Bendrijoje, prekių ženklo savininko teisės, be abejo, pažeidžiamos, ir jis iš esmės turi teisę sukliudyti tokį veiksmą. Vėl primenu, jog TRIP sutarties (
34
) 50 straipsnio 1 dalies a punkte reikalaujama, kad nacionalinės teisminės institucijos būtų kompetentingos „paskirti tikslias ir veiksmingas laikinas priemones <…> kurios neleidžia atsirasti intelektinės nuosavybės pažeidimui ir ypač neleidžia prekėms, įskaitant tuoj pat po muitinės procedūrų atlikimo importuotas prekes, patekti į jų jurisdikcijos prekybos kanalus“.
64.
Manydamas, kad siūlymas pirkti ne Bendrijos prekes, sandėliuojamas muitinės sandėlyje, kai jos įvežtos į EEE be prekių ženklo savininko sutikimo, iš esmės nėra prekių ženklo naudojimas prekybos veikloje, aš nagrinėsiu, kokį poveikį šiai išvadai gali turėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo ketvirtojo klausimo b–e punktuose nurodytos papildomos aplinkybės.
65.
b punkte nurodyta aplinkybė, kad valstybėje narėje įsikūręs prekiautojas siūlo pirkti arba pardavinėja minėtas prekes iš šios valstybės narės kitam prekiautojui, įsikūrusiam valstybėje narėje, kai pristatymo vieta (dar) nėra žinoma; c punkte nurodyta aplinkybė, kad valstybėje narėje įsikūręs prekiautojas siūlo pirkti arba pardavinėja minėtas prekes iš šios valstybės narės kitam prekiautojui, įsikūrusiam valstybėje narėje, kai nustatyta siūlomų pirkti arba parduotų prekių pristatymo vieta, bet ne galutinė paskirties vieta, neatsižvelgiant į tai, yra ar nėra aiški nuoroda arba sutarties apribojimas, patikslinantys, kad tai ne Bendrijos (tranzitinės) prekės.
66.
Nemanau, kad viena iš šių aplinkybių turi įtakos mano pasiūlytam atsakymui į penktąjį klausimą. Jei tai, kad prekių pirkėjas yra įsisteigęs valstybėje narėje, gali suponuoti nuomonę, jog prekės bus išleistos į laisvą apyvartą, dėl ko, kaip minėta, prekių ženklo savininkas gali pasinaudoti savo teisėmis, tokia išvada yra vis tiek teorinė, kol nenustatyta galutinė paskirties vieta, nes pirkėjas taip pat gali ketinti parduoti prekes už EEE ribų.
67.
d punkte nurodyta aplinkybė, kad valstybėje narėje įsikūręs prekiautojas siūlo pirkti arba pardavinėja minėtas prekes ne EEE įsikūrusiam prekiautojui, kai prekių pristatymo vieta ir (arba) paskirties vieta nustatyta arba ne.
68.
Dėl su b ir c punktais susijusių nurodytų priežasčių aš manau, su viena išlyga, kad d punkte numatyta situacija taip pat neturi įtakos mano siūlomam atsakymui į penktąjį klausimą. Tačiau jei galutinė prekių paskirties vieta yra nustatyta ir ši vieta yra EEE, akivaizdu, jog minėtos prekės turi būti išleistos į laisvą apyvartą prieš pristatymą, ir prekių ženklo savininkas, mano požiūriu, gali pasinaudoti savo teisėmis, kad sukliudytų šiam išleidimui ar pristatymui.
69.
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas e punkte nurodo aplinkybę, kad valstybėje narėje įsikūręs prekiautojas siūlo pirkti arba pardavinėja minėtas prekes ne EEE įsikūrusiam prekiautojui, kuris, remiantis (paralelinio) prekiautojo žiniomis arba pagrįstais įtarimais, šias prekes perparduos arba pristatys galutiniams vartotojams EEE.
70.
Šiomis aplinkybėmis labai tikėtina, kad siekiant pristatyti prekės bus išleistos į laisvą apyvartą, o prekių ženklo savininkas, mano nuomone, gali pasinaudoti savo teisėmis, kad sukliudytų šiam išleidimui ar pristatymui.
71.
Įrodinėjimo pareiga tokiame procese yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo šeštojo ir paskutinio klausimo objektas.
Šeštasis klausimas
72.
Šeštuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, kuri šalis turi įrodinėjimo pareigą dėl pirmajame, antrajame ir penktajame klausimuose paminėtų veiksmų.
73.
Pirmajame klausime nurodomas prekių ženklu pažymėtų ne Bendrijos prekių įvežimas be prekių ženklo savininko sutikimo „prekių vežimo tranzitu arba tranzitinės prekybos atveju toliau nurodyta prasme“. Aš paaiškinau, kodėl manau, kad šiuo klausimu iš esmės klausiama, ar prekių ženklu pažymėtų trečiosios valstybės prekių įvežimas į Bendriją taikant išorinio tranzito procedūrą, be prekių ženklo savininko sutikimo, yra „(prekių ženklo) naudojimas prekybos veikloje“ Prekių ženklų direktyvos 5 straipsnio 1 dalies prasme. Antrajame klausime iš esmės klausiama, ar tokių prekių sandėliavimas muitinės sandėlyje reiškia šį naudojimą. Penktajame klausime iš esmės klausiama, ar siūlymas pirkti tokias prekes yra „prekių siūlymas“ 5 straipsnio 3 dalies b punkto prasme ir, vadinasi, „(prekių ženklo) naudojimas prekybos veikloje“ 5 straipsnio 1 dalies prasme. Šeštajame klausime klausiama, kas turi įrodinėjimo pareigą procesuose, susijusiuose su prekių ženklo pažeidimu nurodytomis aplinkybėmis.
74.
Ieškovė teigia, kad tas, kuris, remdamasis konkrečiomis aplinkybėmis, tvirtina, jog tranzitas arba tranzitinė prekyba yra neteisėti, turi įrodyti šias aplinkybes, nes jo teiginiai yra pagrindinės taisyklės dėl laisvo tranzito išimtis (
35
). Be to, turi būti įrodyta, kad muitinės dokumentai, pagrindžiantys prekių kaip ne Bendrijos prekių statusą, neturi reikšmės. Tačiau tai, kad kalbama apie tranzitą ar tranzitinę prekybą, remdamasis muitinės dokumentais paprastai turi patvirtinti prekių savininkas arba laikytojas.
75.
Atsakovės teigia, kad prekių ženklo savininkas turi įrodyti, jog prekių ženklo jam suteiktos teisės buvo pažeistos, jei tuo remdamasis jis pareiškia ieškinį, t. y. įrodyti, kad jis yra prekių ženklo savininkas atitinkamoje teritorijoje, kad prekės pagamintos ne EEE ir kad jos buvo įvežtos į šią teritoriją. Jei prekių ženklo savininkas tai įrodo, šalis, kaltinama pažeidusi prekių ženklą, turi įrodyti nenaudojusi žymens prekybos veikloje ir neketinanti to daryti.
76.
Komisija teigia, kad įrodinėjimo pareigą reguliuojančios taisyklės nebuvo suderintos nei Prekių ženklų direktyva, nei Reglamentu dėl Bendrijos prekių ženklo. Be to, iš direktyvos konstatuojamųjų dalių, ypač iš aštuntosios ir dešimtosios, aišku, kad tokie klausimai yra reguliuojami nacionalinių procedūros taisyklių. Iš teismų praktikos, ypač sprendimų Sebago (
36
) ir Zino Davidoff (
37
), aišku, kad prekių savininkas turi pateikti įrodymų, jog prekių ženklo savininkas neprieštaravo išleidimui į laisvą apyvartą. Analogiškai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytomis aplinkybėmis prekių savininkas turi įrodyti, kad prekės buvo įvežtos ne siekiant parduoti jas Bendrijoje, o kad tai yra logiškas transportavimo į trečią valstybę etapas.
77.
Sutinku su Komisija, kad iš konstatuojamųjų dalių yra aišku, jog prekių ženklo pažeidimo atvejais įrodinėjimo pareigą reglamentuoja nacionalinės procedūros taisyklės.
78.
Tačiau nepritariu tam, kad teismų praktika, kuria remiasi Komisija, yra susijusi su šioje byloje keliamu klausimu.
79.
Man neaišku, kodėl Komisija remiasi minėtu sprendimu Sebago, kuriame įrodinėjimo pareiga nenagrinėjama. Sprendime Zino Davidoff tai aiškiai daroma. Šioje byloje nagrinėjama Prekių ženklų direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta teisių išnaudojimo taisyklė. Ši nuostata, kuri yra taisyklės, nustatytos 5 straipsnio 1 dalyje, leidžiančios savininkui uždrausti trečiosioms šalims „be jo sutikimo“ importuoti jo prekių ženklu pažymėtas prekės (
38
), išimtis, numato, kad prekių ženklo savininko teisės išnaudojamos, kai prekės išleidžiamos į rinką EEE savininko arba su „jo sutikimu“. Byloje Zino Davidoff Teisingumo Teismas nusprendė, kad būtent prekiautojas, kuris remiasi tuo, jog yra sutikimas, turi tai įrodyti, o ne prekių ženklo savininkas turi įrodyti, kad tokio sutikimo nėra (
39
).
80.
Tačiau šis sprendimas priimtas kitokiame nei šios bylos kontekste. Byloje Zino Davidoff Teisingumo Teismas tvirtino, kad prekių ženklo savininko sutikimas, jog jo prekių ženklu pažymėtos prekės būtų išleistos į rinką, yra „tolygus savininko išimtinės teisės uždrausti trečiosioms šalims importuoti jo prekių ženklu pažymėtas prekės pagal direktyvos 5 straipsnį atsisakymui“ ir, vadinasi, toks sutikimas yra „lemiama aplinkybė šios teisės pasibaigimui“ (
40
). Teisingumo Teismas pažymėjo šiomis aplinkybėmis turintis pateikti vienodą sąvokos „sutikimas“ išaiškinimą 7 straipsnio 1 dalies prasme. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paklausė, ar toks sutikimas gali būti numanomas arba netiesioginis. Teisingumo Teismas nusprendė, kad atsižvelgiant į „jo poveikio – išimtinės (prekių ženklo savininko) teisės pasibaigimo – reikšmę, sutikimas turi būti taip pareikštas, kad ketinimas atsisakyti šios teisės būtų akivaizdus“ (
41
). Toliau Teisingumo Teismas nurodė, kad dėl to prekiautojas, kuris remiasi tuo, jog yra sutikimas, turi tai įrodyti (
42
).
81.
Šioje byloje, atvirkščiai, nagrinėjama situacija, kai prekių ženklo savininkas siekia uždrausti prekiautojui naudoti savo prekių ženklą prekybos veikloje.
82.
Minėtoje byloje Zino Davidoff buvo būtina nustatyti taisykles dėl įrodinėjimo pareigos dėl šioje byloje keliamų konkrečių klausimų. Šioje byloje taip nėra. Nesant nenuginčijamų priežasčių, įrodinėjimo pareigai taikytinos nacionalinės taisyklės.
Išvada
83.
Todėl manau, kad į Gerechtshof te’s Gravenhage pateiktus klausimus reikėtų atsakyti taip:
1.
Prekių ženklo savininkas negali prieštarauti ne Bendrijos prekių, pažymėtų jo prekių ženklu, įvežimui į Bendrijos muitų teritoriją be jo sutikimo, jei šioms prekėms taikoma išorinio tranzito arba muitinės sandėliavimo procedūra, remdamasis tuo, kad toks įvežimas yra „(prekių ženklo) naudojimas prekyboje“1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti 5 straipsnio 1 dalies prasme.
2.
Kol prekės išlaiko ne Bendrijos prekių statusą, siūlymas jas pirkti arba prekiavimas tokiomis prekėmis nėra „(prekių ženklo) naudojimas prekyboje“ Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies prasme.
3.
Prekių ženklo, kuriuo pažymėtos šios prekės, savininkas pagal Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalį turi teisę prieštarauti jų išleidimui į laisvą apyvartą Europos ekonominėje erdvėje.
4.
Dabartinėje Bendrijos teisėje, kai prekių ženklo savininkas pareiškia ieškinį dėl prekių ženklo pažeidimo, nacionalinėse procedūros taisyklėse nustatoma, kuriai šaliai tenka įrodinėjimo pareiga, išskyrus klausimą, ar prekės buvo pardavinėjamos Europos ekonominėje erdvėje pažymėtos prekių ženklu be prekių ženklo savininko sutikimo.
(
1
)   Originalo kalba: anglų.
(
2
)   1988 m. gruodžio 21 d. Pirmoji Tarybos direktyva 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1).
(
3
)   Remiantis 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo (OL L 1, 1994, p. 1) 65 straipsnio 2 dalimi kartu su XVII priedo 4 punktu, 7 straipsnio 1 dalis buvo iš dalies pakeista žodžių junginį „Bendrijoje“ pakeičiant į „Susitariančiojoje Šalyje“.
(
4
)   1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1).
(
5
)   1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 2913/92 (OL L 302, 1992, p. 1).
(
6
)   2000 m. balandžio 6 d. Sprendimas Polo prieš Lauren Company LP (C‑383/98, Rink. p. I‑2519, 34 punktas).
(
7
)   1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, 1993, p. 1), iš dalies pakeisto 2000 m. gruodžio 15 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2787/2000 (OL L 330, 2000, p. 1), 340b straipsnio 3 dalis.
(
8
)   1983 m. balandžio 20 d. Sprendimas Komisija prieš Nyderlandus (49/82, Rink. p. 1195, 10 punktas).
(
9
)   Reglamento Nr. 2913/92 84 straipsnio 1 dalies b punktas.
(
10
)   Reglamento Nr. 2913/92 85 straipsnis.
(
11
)   Reglamento Nr. 2913/92 86 straipsnis.
(
12
)   Iš prašymo pateikti prejudicinį sprendimą neaišku, kaip kiti atsakovai (Colgate-Palmolive Company ir Unilever NV) yra susiję su nacionaline byla.
(
13
)   1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 3295/94, nustatantis priemones, skirtas uždrausti suklastotas ir piratines prekes išleisti į laisvą apyvartą, jas eksportuoti, reeksportuoti ar taikyti sąlyginio neapmokestinimo procedūrą (OL L 341, 1994, p. 8).
(
14
)   2000 m. rugsėjo 26 d. Sprendimas (C‑23/99, Rink. p. I‑7653).
(
15
)   2003 m. spalio 23 d. Sprendimas
Rioglass ir Transremar (C‑115/02, Rink. p. I‑12705).
(
16
)   2002 m. lapkričio 12 d. Sprendimas
Arsenal Football Club (C‑206/01, Rink. p. I‑10273, 40 punktas).
(
17
)   Sprendimo Arsenal Football Club 51 punktas. Taip pat žr. 2002 m. gegužės 14 d. Sprendimą
Hölterhoff (C‑2/00, Rink. p. I‑4187, 15 punktas).
(
18
)   Sprendimo Arsenal Football Club 54 punktas.
(
19
)   Minėta 15 išnašoje.
(
20
)   25–27 punktai.
(
21
)   Minėta 6 išnašoje, 34 punktas.
(
22
)   Reglamentas Nr. 3295/94, minėtas 13 išnašoje.
(
23
)   Reglamentas Nr. 2913/92, minėtas 5 išnašoje.
(
24
)   Reglamentas Nr. 2454/93, minėtas 7 išnašoje.
(
25
)   Ypač Kodekso 94 ir 96 straipsniai bei Reglamento Nr. 2454/93 345, 349, 356, 357, 361, 365 ir 366 straipsniai.
(
26
)   Sutartis dėl su intelektinės nuosavybės teisėmis susijusių prekybos aspektų, nurodytų Pasaulio Prekybos Organizacijos steigimo sutarties (toliau – PPO sutartis) 1C priede; 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimas 94/800/EB dėl daugiašalių derybų Urugvajaus raunde (1986–1994 m.) priimtų susitarimų patvirtinimo Europos bendrijos vardu jos kompetencijai priklausančių klausimų atžvilgiu (OL L 336, 1994, p. 1).
(
27
)   Pažymėta mano.
(
28
)   Minėta 5 išnašoje.
(
29
)   Ypač Reglamento Nr. 2913/92 85 ir 86 (minėti pirmiau 12 punkte), 101 ir 105 straipsniai.
(
30
)   EB 23 straipsnio 2 dalis.
(
31
)   1976 m. gruodžio 15 d. Sprendimas Donckerwolke (C‑41/76, Rink. p. 1921, 16 punktas).
(
32
)   2001 m. vasario 1 d. Sprendimas
D. Wandel (C‑66/99, Rink. p. I‑873, 36 punktas).
(
33
)   1999 m. liepos 1 d. Sprendimas
Sebago ir Maison Dubois (C‑173/98, Rink. p. I‑4103, 21 punktas).
(
34
)   Minėta 26 išnašoje.
(
35
)   Sprendimas Rioglass, minėtas 15 išnašoje.
(
36
)   Minėtas 33 išnašoje.
(
37
)   2001 m. lapkričio 20 d. Sprendimas (C‑414/99–C‑416/99, Rink. p. I‑8691).
(
38
)   Žr. sprendimo Zino Davidoff 40 punktą.
(
39
)   54 punktas.
(
40
)   41 punktas.
(
41
)   45 punktas.
(
42
)   54 punktas.