Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PRIIT PIKAMÄE
esitatud 3. veebruaril 2022(1)
Kohtuasi C‑121/21
Tšehhi Vabariik
versus
Poola Vabariik
Liikmesriigi kohustuste rikkumine – ELTL artikkel 259 – Tšehhi piiri ääres Poolas asuva Turówi kaevanduse käitamise loa pikendamine – Erimeelsus Tšehhi Vabariigi ja Poola Vabariigi vahel, mis puudutab keskkonnamõju Tšehhi Vabariigis – Direktiiv 2011/92/EL – Teatavate projektide keskkonnamõju hindamine – Riigisiseste õigusaktide, keskkonnamõju hindamise otsuse ja käitamisloa vastuolu liidu õigusega
I.      Sissejuhatus
1.        Tšehhi Vabariik, keda toetab Euroopa Komisjon, palub ELTL artikli 259 alusel esitatud hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et Poola Vabariik on rikkunud mitut liidu keskkonnakaitsealast õigusnormi, võttes haldusmenetluse raames meetmed, mille eesmärk on pikendada Turówi (Poola) pruunsöekaevandust puudutavat kaevandamiskontsessiooni kuni 2026. aastani.
2.        Vaidluse esemeks on käsitletaval juhul piiriülene mõju, mis tuleneb Poola ettevõtja kaevandustegevusest eespool nimetatud kaevanduses ja kujutab endast küsimust, milles need kaks liikmesriiki on eri arvamustel. Tšehhi Vabariik kinnitab ühelt poolt, et tema piiri lähedal asuvad kodanikud peavad põhjendamatult kannatama tagajärgede all, mida kaevandustegevus põhjustab keskkonnale ning milleks on põhjavee taseme märkimisväärne langus ja maapinna vajumine. Poola Vabariik teiselt poolt väidab, et kaevanduse sulgemine tõi kaasa raskeid majanduslikke kahjusid nii energiavarustuse kui ka töökohtade poolest.
3.        Et tegemist on esimese riikidevahelise erimeelsusega, mis kuulub ainult liidu keskkonnaõiguse valdkonda ja mida peab arutama Euroopa Kohus, võib kohtuotsus, mille viimane käesolevas kohtuasjas teeb, olla oluliseks panuseks rahvusvaheliste kohtute praktikasse.(2) Seejuures tuleb loota, et see, mida Euroopa Kohus selles kohtuotsuses tuvastab, moodustab aluse, mille põhjal suudavad need kaks liikmesriiki saavutada sõbraliku kokkuleppe, mis võimaldab neil oma vastavad huvid heanaaberlikult lepitada, tagades samas liidu õiguse täieliku järgimise.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Liidu õigus
1.      Direktiiv 2000/60/EÜ
4.        Direktiivi 2000/60/EÜ(3) artikli 4 lõigetes 1, 4 ja 5 on sätestatud:
„1.      Vesikonna majandamiskavas nimetatud meetmeprogrammide elluviimisel:
a)      pinnavee puhul
[…]
ii)      kaitsevad, parandavad ja taastavad liikmesriigid kõiki pinnaveekogusid, kui alapunkti iii kohaldamisest tehis- ja oluliselt muudetud veekogude suhtes ei tulene teisiti, eesmärgiga saavutada pinnavee hea seisund hiljemalt 15 aastat pärast käesoleva direktiivi jõustumist vastavalt V lisa sätetele, järgides seejuures lõike 4 kohaselt kindlaks määratud tähtajapikendusi ja lõigete 5, 6 ja 7 kohaldamist ning ilma et see piiraks lõike 8 kohaldamist;
[…]
b)      põhjavee puhul
[…]
ii)      kaitsevad, parandavad ja taastavad liikmesriigid kõiki põhjaveekogumeid ning tagavad põhjavee võtmise ja taastumise tasakaalu, eesmärgiga saavutada põhjavee hea seisund hiljemalt 15 aasta möödumisel käesoleva direktiivi jõustumisest vastavalt V lisa sätetele, järgides seejuures lõike 4 kohaselt kindlaks määratud tähtajapikendusi ja lõigete 5, 6 ja 7 kohaldamist, ilma et see piiraks lõike 8 kohaldamist ning kui artikli 11 lõike 3 punktist j ei tulene teisiti;
[…]
4.      Lõike 1 alusel kindlaksmääratud tähtaegu võib pikendada veekogu eesmärkide järkjärguliseks saavutamiseks, tingimusel et veekogu seisundis ei toimu edasist halvenemist ning kui on täidetud kõik järgmised tingimused:
a)      liikmesriigid teevad kindlaks, et kõiki vajalikke parandusi veekogude seisundis ei ole võimalik saavutada nimetatud lõikes sätestatud tähtaja jooksul vähemalt ühel järgmistest põhjustest:
i)      vajalikke parandusi on tehniliste võimaluste tõttu kogu ulatuses võimalik saavutada üksnes etappidena, mis ületavad tähtaja;
ii)      paranduste lõpuleviimine tähtaja jooksul oleks ebaproportsionaalselt kulukas;
iii)      looduslikud tingimused ei võimalda veekogu seisundi parandamist tähtajaks;
b)      tähtaja pikendamine ja selle põhjused on konkreetselt esitatud artikli 13 kohaselt nõutavas vesikonna majandamiskavas;
c)      tähtajapikendus piirdub maksimaalselt kahe ajakohastusega vesikonna majandamiskavas, välja arvatud juhtudel, kus looduslike tingimuste tõttu ei saa eesmärke selle tähtaja jooksul saavutada;
d)      vesikonna majandamiskavas sätestatakse kokkuvõte artikli 11 alusel nõutavatest meetmetest, mida peetakse vajalikuks, et viia veekogu pikendatud tähtaja jooksul järk-järgult nõutavasse seisundisse, oluliste viivituste põhjused nende meetmete elluviimisel ning nende rakendamise eeldatav ajakava. Vesikonna ajakohastatud majandamiskavasse lisatakse kõnealuste meetmete rakendamise ülevaade ning kokkuvõte täiendavatest meetmetest.
5.      Liikmesriigid võivad seada eesmärgiks saavutada konkreetsete veekogude jaoks lõikes 1 nõututest leebemad keskkonnaalased eesmärgid, kui artikli 5 lõike 1 alusel on kindlaks tehtud, et nad on inimtegevusest nii mõjutatud, või kui nende looduslik seisund on selline, et nende eesmärkide saavutamine oleks võimatu või ebaproportsionaalselt kulukas, ning kui on täidetud kõik järgmised tingimused:
a)      keskkonnaalaseid või sotsiaalmajanduslikke vajadusi, mida selline inimtegevus rahuldab, ei ole võimalik rahuldada muude vahenditega, mis oleksid keskkonna seisukohalt oluliselt paremad ega tooks kaasa ebaproportsionaalselt suuri kulutusi;
b)      liikmesriigid tagavad:
–        pinnavee puhul parima võimaliku ökoloogilise ja keemilise seisundi saavutamise, võttes arvesse mõju, mida inimtegevuse või reostuse iseloomu tõttu ei oleks olnud võimalik ära hoida;
–        põhjavee puhul vähimad võimalikud muutused põhjavee seisundis, võttes arvesse mõju, mida inimtegevuse või reostuse iseloomu tõttu ei ole olnud võimalik ära hoida;
c)      vastava veekogu seisundis ei toimu edasist halvenemist;
d)      leebemate keskkonnaalaste eesmärkide kehtestamine ja selle põhjendused on konkreetselt esitatud artikli 13 kohaselt nõutavas vesikonna majandamiskavas ja need eesmärgid vaadatakse iga kuue aasta järel üle.“
2.      Direktiiv 2003/4/EÜ
5.        Direktiivi 2003/4/EÜ(4) artikli 7 lõigetes 1 ja 2 on nähtud ette:
„1.      Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid tagamaks, et riigiasutused korrastavad nende ülesannetega seotud, nende valduses oleva või nende nimel hoitava keskkonnateabe nii, et seda oleks võimalik korrapäraselt üldsusele levitada, eelkõige arvutikaugside ja/või selle olemasolul muu elektroonilise tehnoloogia abil.
[…]
2.      Kättesaadavaks tehtavat ja levitatavat teavet tuleb asjakohasel viisil ajakohastada ja see sisaldab vähemalt järgmist:
[…]
f)      olulise keskkonnamõjuga load ja keskkonnaalased kokkulepped või viited kohtadele, kust niisugust teavet võib artikli 3 raames taotleda või leida;
[…]“
3.      Keskkonnamõju hindamise direktiiv
6.        Direktiivi 2011/92/EL(5) artiklis 1 on nähtud ette:
„1.      Käesolevat direktiivi kohaldatakse tõenäoliselt olulise keskkonnamõjuga riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise suhtes.
2.      Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)      „projekt“:
–        ehitiste või muude käitiste püstitamine või kavade teostamine,
–        muu sekkumine looduskeskkonda ja maastikku, kaasa arvatud maavarade kaevandamine;
[…]
c)      „teostusluba“ – pädeva asutuse või pädevate asutuste otsus, mis annab arendajale õiguse projekti teostamiseks;
[…]“
7.        Selle direktiivi artikli 2 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.      Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed tagamaks, et enne teostusloa andmist nõutakse keskkonda muu hulgas oma laadi, mahu või asukoha tõttu tõenäoliselt oluliselt mõjutavatelt projektidelt teostusluba ja hinnatakse nende keskkonnamõju. Sellised projektid on määratletud artiklis 4.
2.      Keskkonnamõju hindamise võib lisada liikmesriikide projektide teostusloamenetlusse või kui see ei ole võimalik, muudesse menetlustesse või käesoleva direktiivi eesmärkide täitmiseks kehtestatud menetlustesse.“
8.        Selle direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti c kohaselt tehakse keskkonnamõju hindamisel kindlaks projekti otsene ja kaudne oluline mõju muu hulgas veele ning kirjeldatakse ja hinnatakse seda sobival viisil, võttes arvesse iga üksikjuhtumi asjaolusid.
9.        Selle direktiivi artikkel 4 on järgmine:
„1.      Kui artikli 2 lõikest 4 ei tulene teisiti, hinnatakse I lisas loetletud töid artikli 5–10 kohaselt.
2.      Kui artikli 2 lõikest 4 ei tulene teisiti, teevad liikmesriigid II lisas loetletud projektide puhul kindlaks, kas projekti hinnatakse artiklite 5–10 kohaselt. Liikmesriigid teevad selle kindlaks järgneva abil:
a)      üksikjuhtumite uurimine
või
b)      endi kehtestatud künnised või tingimused.
Liikmesriigid võivad teha otsuse kohaldada mõlemaid alapunktides a ja b nimetatud võimalusi.
[…]
4.      Kui liikmesriigid otsustavad nõuda II lisas loetletud projektide puhul kindlakstegemist, esitab arendaja teavet projekti laadi ja selle tõenäoliselt olulise keskkonnamõju kohta. Esitatava teabe täpne loetelu on esitatud IIA lisas. Arendaja võtab asjakohasel juhul arvesse muude liidu õigusaktide alusel kui käesolev direktiiv läbiviidud keskkonnamõju hindamiste kättesaadavaid tulemusi. Arendaja võib ka kirjeldada projekti erisusi ja/või meetmeid, mis on ette nähtud muidu ilmneda võiva olulise kahjuliku keskkonnamõju vältimiseks või ennetamiseks.
5.      Pädev asutus teostab kindlakstegemise arendaja lõike 4 kohaselt esitatud teabe põhjal ja võttes vajaduse korral arvesse muude liidu õigusaktide alusel kui käesolev direktiiv läbiviidud keskkonnamõju esialgsete kontrollimiste või hindamiste tulemusi. Kindlakstegemine tehakse üldsusele kättesaadavaks ning
a)      juhul kui otsustati nõuda keskkonnamõju hindamist, tuuakse välja sellise hindamise nõudmise peamised põhjused viitega asjakohastele III lisas loetletud tingimustele, või
b)      juhul kui otsustati keskkonnamõju hindamist mitte nõuda, tuuakse välja sellise hindamise nõudmisest loobumise peamised põhjused viitega asjakohastele III lisas loetletud tingimustele ning kui arendaja selleks ettepaneku teeb, tuuakse välja, millised projekti erisused ja/või meetmed on ettenähtud muidu ilmneda võiva olulise kahjuliku keskkonnamõju vältimiseks või ennetamiseks.
6.      Liikmesriigid tagavad, et pädev asutus teostab kindlakstegemise võimalikult kiiresti ja hiljemalt 90 päeva jooksul alates kuupäevast, mil arendaja esitas kogu lõike 4 kohaselt nõutava teabe. Erakorralistel juhtudel, näiteks seoses projekti laadi, keerukuse, asukoha või mahuga, võib pädev asutus kõnealust kindlakstegemise tähtaega pikendada; sellisel juhul teatab pädev asutus arendajale kirjalikult tähtaja pikendamise põhjused ja kindlakstegemise eeldatava kuupäeva.“
10.      Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 5 lõiked 1 ja 2 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Kui nõutakse projekti keskkonnamõju hindamist, koostab ja esitab arendaja keskkonnamõju hindamise aruande. Arendaja peab esitama vähemalt järgmise teabe:
[…]
2.      Arendaja taotlusel esitab pädev asutus arvamuse arendaja poolt keskkonnamõju hindamise aruandes käesoleva artikli lõike 1 kohaselt esitatava teabe ulatuse ja üksikasjalikkuse astme kohta, võttes arvesse arendajalt saadud teavet projekti erisuste, sealhulgas selle asukoha ja tehnilise võimsuse, ning tõenäolise keskkonnamõju kohta. Pädev asutus konsulteerib enne arvamuse esitamist artikli 6 lõikes 1 osutatud asutustega.
Liikmesriigid võivad samuti nõuda, et pädevad asutused esitaksid esimeses lõigus osutatud arvamuse olenemata sellest, kas arendaja seda taotleb.“
11.      Selle direktiivi artiklis 6 on sätestatud:
„1.      Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et asutustel, kes eriomaste keskkonnaülesannete või kohaliku ja piirkondliku pädevuse tõttu on tõenäoliselt projektiga seotud, võimaldatakse avaldada arvamust arendaja esitatud teabe ja teostusloa taotluse kohta, võttes seejuures asjakohasel juhul arvesse artikli 8a lõikes 3 osutatud juhtumeid. Selleks määravad liikmesriigid asutused, kellega tuleb konsulteerida kas üldiselt või juhtumipõhiliselt. Artikli 5 kohaselt kogutud teave edastatakse kõnealustele asutustele. Konsulteerimise üksikasjaliku korra kehtestavad liikmesriigid.
2.      Selleks et tagada asjaomase üldsuse tõhus osalemine otsustusprotsessides, teavitatakse üldsust artikli 2 lõikes 2 osutatud keskkonnaalaste otsustusprotsesside korral aegsasti ja hiljemalt siis, kui on mõistlikult võimalik teavet anda, elektrooniliselt, avalike teadete või muude sobivate vahendite kaudu järgmisest:
[…]
3.      Liikmesriigid tagavad, et üldsusele tehakse mõistlike tähtaegade piires kättesaadavaks järgmine:
[…]
c)      [direktiivi 2003/4] sätete kohaselt muu kui käesoleva artikli lõikes 2 nimetatud teave, mis on vajalik otsuse tegemiseks vastavalt käesoleva direktiivi artiklile 8 ja mis saab kättesaadavaks alles pärast seda, kui asjaomast üldsust on käesoleva artikli lõike 2 kohaselt teavitatud.
4.      Asjaomasele üldsusele antakse õigeaegsed ja tõhusad võimalused võtta osa artikli 2 lõikes 2 nimetatud keskkonnaalaste otsuste tegemise korrast ning selleks antakse üldsusele õigus esitada pädevale asutusele või pädevatele asutustele märkusi ja arvamusi, kui selleks on enne teostusloa taotluse kohta otsuse tegemist veel võimalus.
5.      Üldsuse teavitamise üksikasjaliku korra, näiteks müürilehtede kasutamine teatavas ümbruskonnas või avaldamine kohalikes ajalehtedes, ning asjaomase üldsusega konsulteerimise üksikasjaliku korra, näiteks kirjalike esildiste või avalike küsitluste teel, määravad kindlaks liikmesriigid. Liikmesriigid võtavad sobival haldustasandil vajalikud meetmed asjaomase teabe üldkättesaadavuse tagamiseks elektrooniliselt, kas vähemalt keskse portaali või hõlpsasti ligipääsetavate kontaktpunktide kaudu.
6.      Menetluse eri etappideks nähakse ette mõistlikud tähtajad, jättes piisavalt aega
a)      lõikes 1 osutatud asutuste ja üldsuse teavitamiseks ning
b)      lõikes 1 osutatud asutusele ja asjaomasele üldsusele, et valmistada ette keskkonnaalaseid otsuseid ja nende tegemises tõhusalt osaleda vastavalt käesoleva artikli sätetele.
7.      Asjaomase üldsusega artikli 5 lõikes 1 osutatud keskkonnamõju hindamise aruande asjus konsulteerimise tähtaeg ei või olla lühem kui 30 päeva.“
12.      Direktiivi artiklis 7 on nähtud ette:
„1.      Kui liikmesriik teab, et mõni projekt tõenäoliselt avaldab olulist keskkonnamõju mõnes teises liikmesriigis, või kui tõenäoliselt oluliselt mõjutatav liikmesriik seda taotleb, esitab liikmesriik, kelle territooriumil kavatsetakse projekti teostada, mõjutatavale liikmesriigile võimalikult kiiresti ja hiljemalt oma üldsuse teavitamise ajal muu hulgas:
a)      projekti kirjelduse ja kogu olemasoleva teabe selle võimaliku piiriülese mõju kohta;
b)      teabe võimaliku otsuse laadi kohta.
Liikmesriik, kelle territooriumil kavatsetakse projekti teostada, jätab teisele liikmesriigile piisavalt aega teatada oma soovist osaleda artikli 2 lõikes 2 nimetatud keskkonnaalase otsuse tegemise menetluses, kusjuures ta võib esitada ka käesoleva artikli lõikes 2 osutatud teabe.
2.      Kui lõike 1 kohaselt teavet saav liikmesriik teatab oma soovist osaleda artikli 2 lõikes 2 nimetatud keskkonnaalase otsuse tegemise menetluses, esitab liikmesriik, kelle territooriumil kavatsetakse projekti teostada, kui ta seda juba teinud ei ole, mõjutatavale liikmesriigile artikli 6 lõike 2 kohaselt nõutava ja artikli 6 lõike 3 punktide a ja b kohaselt kättesaadavaks tehtud teabe.
[…]
5.      Käesoleva artikli lõigete 1–4 rakendamise üksikasjaliku korra, sealhulgas konsulteerimistähtajad, määravad kindlaks asjaomased liikmesriigid artikli 6 lõigetes 5–7 osutatud korra ja tähtaegade põhjal ning see peab võimaldama asjaomasel üldsusel mõjutatava liikmesriigi territooriumil võtta tõhusalt osa projektiga seotud artikli 2 lõikes 2 osutatud keskkonnaalaste otsuste tegemise menetlustest.“
13.      Sama direktiivi artiklis 8 on nähtud ette:
„Teostusloa menetlemisel tuleb nõuetekohaselt arvesse võtta konsultatsioonide tulemusi ja artiklite 5–7 kohaselt kogutud teavet.“
14.      Keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklis 8a on sätestatud:
„1.      Projektile teostusloa andmise otsus hõlmab vähemalt järgmist teavet:
[…]
b)      otsusele lisatud keskkonnaalased tingimused, projekti erisuste ja/või meetmete kirjeldus, mis on ette nähtud olulise kahjuliku keskkonnamõju vältimiseks, ennetamiseks või vähendamiseks ja võimaluse korral leevendamiseks, ning asjakohasel juhul ka seiremeetmed.
[…]
3.      Juhul kui liikmesriigid kasutavad muid artikli 2 lõikes 2 osutatud menetlusi kui teostusloa andmise menetlus, loetakse käesoleva artikli lõigetes 1 ja 2 sätestatud asjakohased nõuded täidetuks, kui nende menetluste käigus väljastatud otsus sisaldab asjaomastes lõigetes osutatud teavet ning on loodud mehhanism, mis võimaldab käesoleva artikli lõikes 6 sätestatud nõuete täitmist.
[…]“
15.      Selle direktiivi artikkel 9 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Kui teostusloa andmise või selle andmisest keeldumise otsus on tehtud, teatab pädev asutus või teatavad pädevad asutused sellest siseriikliku korra kohaselt viivitamata üldsusele ja artikli 6 lõikes 1 osutatud asutustele ning tagavad, et üldsusele ja artikli 6 lõikes 1 osutatud asutustele on kättesaadav järgmine teave, võttes vajaduse korral arvesse artikli 8a lõikes 3 osutatud juhtumeid:
a)      otsuse sisu ja sellele lisatud tingimused, nagu on osutatud artikli 8a lõigetes 1 ja 2;
b)      otsuse aluseks olevad peamised põhjused ja kaalutlused, sealhulgas teave üldsuse osalemise kohta. See hõlmab ka kokkuvõtet konsultatsioonide tulemustest ja artiklite 5–7 kohaselt kogutud teavet ning seda, kuidas neid tulemusi, eelkõige artiklis 7 osutatud mõjutatavalt liikmesriigilt saadud kommentaare, on arvesse võetud või muul viisil käsitletud.
2.      Pädevad asutused teavitavad kõiki liikmesriike, kellega on artikli 7 kohaselt nõu peetud, ning edastavad neile käesoleva artikli lõikes 1 osutatud teabe.
Asjaomased liikmesriigid tagavad, et see teave tehtaks nende territooriumi asjaomasele üldsusele nõutaval viisil kättesaadavaks.“
16.      Selle direktiivi artikli 11 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.      Liikmesriigid tagavad, et kooskõlas siseriikliku õigussüsteemiga oleks asjaomasel üldsusel:
a)      kellel on küllaldane huvi või teisel juhul;
b)      kelle õigust on kahjustatud, kui liikmesriigi menetlusseadus seab selle eeltingimuseks,
juurdepääs kaebuste lahendamisele kohtus või mõnes muus sõltumatus ja erapooletus organis, mis on seaduslikult asutatud, et vaidlustada otsuste, seaduste ja tegevusetuse sisulist või protseduurilist seaduslikkust seoses käesoleva direktiivi sätete kohase üldsuse kaasamisega.
2.      Liikmesriigid määravad kindlaks, mis etapis võib otsuseid, seadusi või tegevusetust vaidlustada.“
17.      Keskkonnamõju hindamise direktiivi I lisa „Artikli 4 lõikes 1 osutatud projektid“ on punktis 19 mainitud „[p]ealmaakaevandami[st] aladel pindalaga üle 25 hektari või turba kaevandami[st] aladel pindalaga üle 150 hektari“ ning selle punktis 24 „[k]äesolevas lisas loetletud projektide mis tahes muudatus[i] või laiendami[st], kui niisugune muudatus või laiendamine ise ei ületa käesolevas lisas sätestatud võimalikke künniseid“.
18.      Selle direktiivi II lisas „Artikli 4 lõikes 2 osutatud projektid“ on punkti 2 alapunktis a mainitud „[p]ealmaakaevandami[st] ja turba kaevandami[st] (I lisaga hõlmamata projektid)“, punkti 2 alapunktis e „maapealse[i]d tööstusrajatis[i] söe, nafta, maagaasi ja maakide ning bituminoosse kilda väljamiseks“ ning punkti 13 alapunktis a „[j]uba loa saanud või valminud või käimasolevate I või käesolevas lisas loetletud projektide muutmi[st] või laiendami[st], kui see võib keskkonda oluliselt kahjustada (I lisaga hõlmamata muudatus või laiendus)“.
B.      Poola õigus
1.      Keskkonnateabe seadus
19.      3. oktoobri 2008. aasta seaduse keskkonda ja selle kaitsmist, üldsuse osalemist keskkonnakaitses ja keskkonnamõjude hindamist käsitleva teabe kättesaadavaks tegemise kohta (ustawa o udostępnianiu informacji o środowisku i jego ochronie, udziale społeczeństwa w ochronie środowiska oraz o ocenach oddziaływania na środowisko) (Dz. U. nr 199, jrk nr 1227; edaspidi „keskkonnateabe seadus“) § 72 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.      Otsus keskkonnatingimuste kohta tehakse enne, kui saadakse:
[…]
4)      […] luba mineraalide kaevandamiseks maardlates […];
[…]
2.      Keskkonnatingimuste otsuse nõuet ei kohaldata muudatustele, mis puudutavad:
[…]
2)      kaevandamisluba või lõike 1 punktides 4 ja 5 nimetatud otsust, sealhulgas:
[...]
k)      pruunsöe kaevandamise loa kehtivusaja ühekordne pikendamine kuni kuus aastat, kui kaevandamisloa pikendamise põhjuseks on maardla mõistlik haldamine ja selle loa ulatust ei laiendata;
[…]“
2.      Kaevandamisseadustik
20.      9. juuni 2011. aasta seaduse, millega kehtestatakse geoloogia‑ ja kaevandusseadustik, (ustawa Prawo geologiczne i górnicze; Dz. U. nr 163, jrk nr 981; edaspidi „kaevandamisseadustik“) §‑s 33 on nähtud ette:
„[…] Kui enne loa andmist tehti otsus, millega määrati kindlaks keskkonnakaitsetingimused ja seda menetluse kohaselt, milles osaleb üldsus, ei kohaldata sätteid, mis käsitlevad avalik-õiguslike organisatsioonide osalemist, loa andmise menetluse suhtes.“
3.      Haldusmenetluse seadus
21.      30. augusti 2002. aasta haldusmenetluse seaduse (ustawa Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi) (Dz. U. nr 150, jrk nr 1270) § 50 lõikes 1 on sätestatud:
„Kaebuse esitamise õigus on igal isikul, kellel on õiguslik huvi, prokuratuuril, ombudsmanil, laste ombudsmanil ja igal avalik-õiguslikul asutusel oma seadusliku tegevuse raames asjades, mis puudutavad kolmandate isikute huve, kui nad osalesid haldusmenetluses.“
22.      Poola Vabariik mainib oma kostja vastuses eelmistes punktides viidatud õigusaktide muudatusi, mis tehti 30. märtsi 2021. aasta seadusega, millega muudetakse keskkonnateabe seadust. Nende muudatuste eesmärk on võimaldada asjaomasel üldsusel paremini kasutada keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklis 11 ette nähtud õigusi. See üldsus võib nüüd saada teavet teatavate otsuste tegemise kohta, ilma et peaks pöörduma organi poole, kes need tegi. Üldsus on väidetavalt saanud uusi õigusi esitada kaebus lubade peale, mis on antud pärast keskkonnatingimusi puudutavat menetlust ja otsust, milles ta osales. Kaevandusseadustiku § 33 muudeti väidetavalt selleks, et neid uusi keskkonnateabe seadusest tulenevaid õigusi kohaldataks ka loa andmise menetluse suhtes, mida selle seadustiku alusel läbi viiakse ja millele eelnes keskkonnatingimuste otsus.
III. Vaidluse taust ja kohtueelne menetlus
23.      Turówi pruunsöe pealmaakaevandus asub Poola territooriumil Tšehhi Vabariigi ja Saksamaa Liitvabariigi piiri lähedal.
24.      Pädevad Poola ametiasutused andsid 27. aprillil 1994 loaga nr 65/94 PGE Elektrownia Bełchatów S.A.‑le, hiljem PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna S.A. (edaspidi „ettevõtja“), kaevandamisloa selle kaevanduse käitamiseks 26 aastaks, s.o kuni 30. aprillini 2020.
25.      Ettevõtja palus 2. märtsil 2015 Wrocławi (Poola) keskkonnakaitse piirkondlikul direktoril teha keskkonnatingimuste otsus selleks, et saaks viia ellu projekti, mida määratleti kui Turówi pruunsöesoone käitamise pikendamist 2044. aastani. Nii Tšehhi Vabariik kui ka Saksamaa Liitvabariik osalesid menetluses, mille see taotlus esile kutsus.
26.      Ettevõtja esitas 24. oktoobril 2019 keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkti k alusel taotluse pikendada kaevandamisluba kuue aasta võrra.
27.      Wrocławi keskkonnakaitse piirkondlik direktor võttis 21. jaanuaril 2020 vastu teatavate projektide keskkonnamõju hindamise otsuse (edaspidi „keskkonnamõju hindamise otsus“) ja tunnistas 23. jaanuaril 2020 selle otsuse viivitamatult täitmisele pööratavaks. Ettevõtja lisas 24. jaanuaril 2020 keskkonnamõju hindamise otsuse 24. oktoobril 2019 esitatud kaevandamisloa pikendamise taotlusele.
28.      Poola Vabariigi kliimaminister andis 20. märtsi 2020. aasta otsusega pruunsöe kaevandamise loa kuni 2026. aastani (edaspidi „otsus 2026“).
29.      Mitu Tšehhi Vabariigi isikut, sh valitsusvälist organisatsiooni, esitasid vaided või kaebused eelmises kahes punktis nimetatud otsuste peale.
30.      Kuna Tšehhi Vabariik leidis, et Poola Vabariik on selle loa andmisel mitmes aspektis rikkunud liidu õigust, pöördus ta 30. septembril 2020 ELTL artikli 259 alusel komisjoni poole.
31.      Poola Vabariik edastas 30. oktoobril 2020 oma seisukohad. Mõlema liikmesriigi suulised seisukohad kuulati ära komisjoni korraldatud arutelul 13. novembril 2020.
32.      Komisjon esitas 17. detsembril 2020 põhjendatud arvamuse, milles ta heitis Poola Vabariigile ette mitut liidu õiguse rikkumist. Täpsemalt leidis komisjon, et kuna liikmesriik võttis vastu keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkti k, mis võimaldab pikendada pruunsöe kaevandamise luba kuue aasta võrra, ilma et viidaks läbi keskkonnamõju hindamist, on ta rikkunud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikeid 1 ja 2.
33.      28. aprillil 2021 tehti otsus pikendada loa nr 65/94 kehtivust kuni 2044. aastani (edaspidi „otsus 2044“).
IV.    Menetlus Euroopa Kohus ja poolte nõuded
34.      Tšehhi Vabariik esitas 26. veebruaril 2021 liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi. Poole Vabariik palub jätta hagi rahuldamata ja mõista kohtukulud välja Tšehhi Vabariigilt.
35.      Kui Tšehhi Vabariik esitas ajutiste meetmete kohaldamise taotluse, kohustas Euroopa Kohtu asepresident 21. mai 2021. aasta kohtumäärusega(6) Poola Vabariiki lõpetama viivitamata ja kuni kohtuotsuse kuulutamiseni kohtuasjas C‑121/21 pruunsöe kaevandamine Turówi kaevanduses.
36.      Euroopa Kohtu president andis 1. juuli 2021. aasta otsusega komisjonile loa astuda menetlusse Tšehhi Vabariigi nõuete toetuseks.
37.      Euroopa Kohtu president rahuldas 14. juuli 2021. aasta otsusega Poola Vabariigi taotluse kohaldada selle hagi suhtes Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 133 ette nähtud kiirendatud menetlust.
38.      Euroopa Kohtu kantselei 20. juuli 2021. aasta kirjadega kodukorra artikli 62 lõikes 1 ette nähtud menetlust korraldavate meetmete raames paluti Poola Vabariigil võtta seisukoht komisjoni põhjendatud arvamuse kohta ning sellel institutsioonil paluti esitada see arvamus kohtumenetluse keeles, st poola keeles ning võtta seisukoht teatavate nõuete kohta hagiavalduses. Nende palvete adressaadid vastasid nõuetekohaselt.
39.      Euroopa Kohtu asepresident, kellele Tšehhi Vabariik esitas ajutiste meetmete kohaldamise taotluse, mõistis 20. septembri 2021. aasta kohtumäärusega(7) Poola Vabariigilt komisjonile välja sunniraha 500 000 eurot päevas alates selle kohtumääruse teatavakstegemisest nimetatud liikmesriigile kuni kuupäevani, mil viimane Euroopa Kohtu asepresidendi 20. mai 2021. aasta kohtumääruse täidab. Sama otsusega jättis asepresident rahuldamata Poola Vabariigi kodukorra artikli 163 alusel esitatud taotluse see kohtumäärus tühistada.
40.      Kohtuistung toimus 9. novembril 2021 nõuetekohaselt esindatud Tšehhi Vabariigi, Poola Vabariigi ja komisjoni osavõtul.
41.      Kui Tšehhi Vabariigile esitati kohtuistungil selle kohta küsimus, täpsustas ta, et ei loobu oma nõudest, mis puudutab väidetavate rikkumiste lõpetamist.
V.      Õiguslik analüüs
A.      Sissejuhatavad märkused
42.      Enne Tšehhi Vabariigi väidete ükshaaval analüüsimist pean vajalikuks meenutada ühiseid sätteid, mis reguleerivad ELTL artiklites 258 ja 259 kirjeldatud liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust, mille eesmärk on lasta tuvastada, et liikmesriigi tegevusega rikutakse liidu õigust, ja saavutada sellise tegevuse lõpetamine.(8) Selles küsimuses tuleb märkida, et hoolimata menetluslikul tasandil eksisteerivatest erinevustest konkreetsetes aspektides, mis sõltuvad hagejast, kes liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitas – kas see on komisjon või liikmesriik –, on olemas ühised sätted, mida menetlusosaliste suhtes ilma eranditeta kohaldatakse ning mille hulgas on tõendamiskoormist käsitlevad sätted ja need, mis puudutavad kuupäeva, mis võetakse rikkumise konkreetsel juhul esinemise hindamisel aluseks.
43.      Nende sätete mainimine tundub mulle eriti asjakohane käesoleva analüüsi raames, arvestades seda, et käesoleva kohtuasja faktilised asjaolud on keerukad ning et rikkumised, millele Tšehhi Vabariik viitab, puudutavad suurt hulka Poola õiguskorra aspekte, st õigusaktide vastuvõtmist, aga ka haldusotsuste tegemist – aspektid, mida on aja jooksul muudetud. Niisuguste ühiste sätete kohaldamise eesmärk on tagada see, et analüüsitakse täpselt ja ühetaoliselt riigisiseste õigusaktide vastavust liidu õigusele, mille esimust kõik liikmesriigid on kohustatud austama.(9)
1.      Tõendamiskoormist käsitlevad õigusnormid liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi raames
44.      Et menetlust Euroopa Kohtus ELTL artiklites 258 ja 259 kirjeldatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi raames iseloomustab võistlevuse põhimõte, peab hageja väidetava rikkumise olemasolu tõendama, esitades Euroopa Kohtule teabe, mida viimane selle rikkumise esinemise kontrollimiseks vajab. Menetluslikult ei tohi seega teha mingit vahet, mis puudutab nende kahe aluslepingutes ette nähtud korra käsitamist.(10)
45.      Lisaks tuleneb Euroopa Kohtu kodukorra artikli 120 punktist c ja seda sätet käsitlevast kohtupraktikast, et hagiavalduses peab olema selgelt ja täpselt märgitud hagi ese ja see peab sisaldama lühiülevaadet väidetest, et võimaldada kostjal enda kaitseks valmistuda ning Euroopa Kohtul kontrolli teostada. Sellest tuleneb, et põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, mis on hagi aluseks, peavad ühtselt ja arusaadavalt järelduma hagiavalduse tekstist endast ning haginõuded peavad olema esitatud üheselt mõistetavalt, et vältida seda, et Euroopa Kohus teeb otsuse ultra petita või jätab mõne väite kohta seisukoha võtmata.(11) Seevastu kostjast liikmesriigi ülesanne on end esitatud andmete ja nendest tulenevate järelduste vastu sisuliselt ja üksikasjalikult kaitsta.(12)
46.      Argumente, mille menetlusosalised on käesolevas kohtuasjas esitanud, on seega rangelt analüüsitud, lähtudes tõendamiskoormist käsitlevatest õigusnormidest, mida ma eelmises punktis täpsustasin.
2.      Kuupäev, mis rikkumise esinemise hindamisel aluseks võetakse
47.      Teine oluline aspekt, mida analüüsi raames tuleb arvestada, puudutab kuupäeva, mis rikkumise esinemise hindamisel aluseks võetakse. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast ilmneb, et mis puudutab ELTL artiklis 258 ette nähtud menetlust, siis aluseks võetakse kuupäev, mil möödub tähtaeg, mille komisjon on põhjendatud arvamuses selle sätte kohaselt kindlaks määranud. Vajadus tugineda rikkumise esinemise hindamisel niisugusele aluseks võetavale kuupäevale on eriti ilmne siis, kui juhtumi asjaolud on menetluse käigus edasi arenenud, väga sageli rikkumise toime pannud liikmesriigi sekkumise tulemusena, näiteks seeläbi, et muudeti riigisiseseid õigusakte, mida peeti liidu õigusega vastuolus olevaks.
48.      Tuleb teha kindlaks kuupäev, mis võetakse aluseks menetluse teatavas etapis, vältimaks seda, et liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi muutub niisuguse asjaolude muutumise tõttu esemetuks. Vajadus määrata selgelt kindlaks vaidluse ese on ilmne, kui võtta arvesse liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi eesmärki, milleks on võimaldada Euroopa Kohtul tuvastada, et liikmesriik on rikkunud liidu õigust. Lisaks on niisugusel lähenemisel see eelis, et see tagab, et järgitakse liikmesriikide menetluslikke õigusi, kui komisjon sekkub, et teha niisugusele liidu õiguse rikkumisele lõpp – mis oleks raske, kui liikmesriigid oleksid oma kaitse puhul kohustatud võtma seisukoha vaidluse eseme igasuguse muutuse kohta, mille on tekitanud asjaolude muutumine.
49.      On ilmne, et selle kohtupraktika otsene kohaldamine ELTL artiklis 259 ette nähtud menetluse suhtes ei ole mõeldav, sest menetluse kutsub esile liikmesriik ise, mitte komisjon. Tekib seega küsimus, milline kuupäev võetakse liikmesriigi kohustuste rikkumise esinemise hindamisel niisuguse menetluse raames aluseks. Selles küsimuses tuleb märkida, et viimati viidatud artikli teises lõigus ette nähtud eelnev pöördumine komisjoni poole kujutab endast menetluslikku nõuet, mis tuleb täita, et saaks hiljem esitada hagi Euroopa Kohtule. Ei tohi nimelt unustada, kui tähtis see menetluslik etapp on, võttes arvesse selle õiguslikke tagajärgi, st komisjoni kohustust kuulata ära mõlemad pooled, kes peavad esitama oma kirjalikud ja suulised seisukohad, ning et sellest alates hakatakse arvestama kolmekuulist tähtaega, mille lõpul võib liikmesriik pöörduda Euroopa Kohtu poole juhul, kui komisjon ei ole esitanud oma põhjendatud arvamust.
50.      Mulle näib, et võistlevuse põhimõtte järgimine, mis seda menetluse etappi iseloomustab – nagu näitab sõnaselgelt selle artikli kolmas lõik – nõuab, et hagejast liikmesriik esitab kõik väited, mis põhinevad liidu õiguse väidetaval rikkumisel, ja kõik vastavad tõendid juba oma komisjoni poole pöördumise kirjas. Lisaks peab sellest selgelt ilmnema, et hagejast liikmesriik kavatseb esitada ELTL artikli 259 alusel hagi, mitte lihtsalt paluda komisjonil algatada menetlus ELTL artikli 258 alusel. Eelnevast tuleneb, et vaidluse ese määratakse kindlaks selles etapis.(13)
51.      Et esiteks ei ole hagejast liikmesriik seotud sellega, mida komisjon oma põhjendatud arvamuses tuvastas, ning teiseks ei ole ta kohustatud läbima menetluse teisi etappe – erinevalt komisjonist ELTL artikli 258 alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi raames –, tundub mulle loogiline määrata kuupäev, mil hagejast liikmesriik komisjoni poole pöördus, selleks kuupäevaks, mis võetakse rikkumise esinemise hindamisel menetlusõiguse tähenduses aluseks.(14) Euroopa Kohtu praktika kohaldamine analoogia alusel, võttes samas arvesse ELTL artiklis 259 ette nähtud menetluse eripärasid, näib mulle seda asjakohasem, et niisugune lähenemine on nõutav nendesamade kaalutluste seisukohast, mis käsitlevad ELTL artiklis 258 kirjeldatud menetlust ja on esitatud eelmistes punktides, st vajaduse tõttu määrata piisavalt täpselt kindlaks vaidluse ese, olenemata asjaolude võimalikust muutusest, ja kohustuse tõttu austada liikmesriikide menetluslikke õigusi.
52.      Eespool esitatud põhjustel tundub mulle, et käesoleva vaidluse ese peab piirduma põhimõtteliselt regulatiivse ja haldusliku olukorraga, mis eksisteeris hetkel, mil Tšehhi Vabariik komisjoni poole pöördus. See ei välista, et asjakohaseks võib pidada teatavaid sellest kuupäevast hilisemaid faktilisi asjaolusid. Pean siiski vajalikuks meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale on niisugune hilisemate faktiliste asjaolude arvessevõtmine võimalik ainult erandkorras, st juhul kui need faktilised asjaolud on sama laadi nagu etteheidetav tegevus ega muuda sisuliselt etteheidetava asjaolu olemust.(15) See kohtupraktika rajaneb loogiliselt argumendil, et liikmesriik ei saa liidu õiguse rikkumisel põhinevast hagist kõrvale hiilida mingi formaalse trikiga, st muutes õigusakte või võttes vastu uue otsuse, mis siiski sisaldab edasi samu liidu õigusega vastuolus olevaid asjaolusid.
B.      Esimene väide, mille kohaselt on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikeid 1, 2, 4 ja 6, artikli 5 lõikeid 1 ja 2 ning artikleid 6–9 (pruunsöe kaevandamise loa pikendamine kuueks aastaks keskkonnamõju hindamist läbi viimata)
1.      Poolte argumendid
53.      Esimese väitega kinnitab Tšehhi Vabariik, et kuna keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunktiga k on välistatud keskkonnamõju igasugune hindamine juhul, kui kaevandamisluba pikendatakse ühekordselt kuue aasta võrra, on sellega rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikeid 1 ja 2, sest selle kohaselt on niisugune pikendamine lubatud, võtmata ette kas keskkonnamõju täielikku hindamist või nn „eelneva kontrollimise“ menetlust, mis on nendes sätetes ette nähtud. Lisaks toob niisugune hindamise puudumine kaasa selle, et asjaomane üldsus ning vastaval juhul naaberliikmesriigid, kelle territooriumi projekt võib puudutada, ei saa selle direktiivi artikli 4 lõigetes 4–6 ning artiklites 5–9 ette nähtud menetlustes osaleda.
54.      Nimetatud liikmesriigi sõnul on seda Poola õigusnormi ilmselgelt kasutatud selleks, et pikendada lube, mis anti pruunsöe kaevandamiseks kahes teises kaevanduses Poolas. See oli tegelikult aluseks pruunsöe Turówis kaevandamise loale kuni 2026. aastani.
55.      Poola Vabariik arvab, et see väide on muutunud esemetuks, sest 28. aprillil 2021 tehti otsus 2044. Selle kestuse tõttu ei oleks seda saanud teha keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkti k alusel. Lisaks tehti otsus 2044 keskkonnamõju hindamise otsuse põhjal, mille ettevõtja oma taotlusele lisas.
56.      Kostjast liikmesriigi sõnul on see väide lisaks ilmselgelt põhjendamatu. Esiteks leiab see riik, et hagiavalduses esitatud nõuetest ilmneb, et hagi ulatus on piiratud pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa kehtivuse küsimusega ja puudutab seega Poola õiguse vastuolu keskkonnamõju hindamise direktiiviga ainult osas, milles seda õigust kohaldati konkreetselt selle loa raames.
57.      See liikmesriik kinnitab, et keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkti k ei kohaldatud selle loa vastuvõtmisel, sest loa andnud asutusel oli selle loa andmisel kohustus võtta arvesse keskkonnamõju hindamise otsust võimaluse tõttu, et kõnesolev projekt mõjutab oluliselt keskkonda, nagu see asutus selle loa põhistuses selgitas.
58.      Poola Vabariik märgib selles küsimuses, et Poola õiguses on „teostusloa“ andmine keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 1 lõike 2 punkti c tähenduses menetlus, mis sisaldab mitut etappi, sh keskkonnatingimuste otsuse tegemine. See viimane otsus on siduv organitele, kes teevad hilisemaid investeerimisotsuseid. See on otseselt siduv ka ettevõtjale, nagu ka luba ise, ning seega – vastupidi eeldusele, millest lähtub Tšehhi Vabariik, – ei ole vaja, et see oleks lisatud sellesse teostusloasse.
59.      Käsitletaval juhul tehti keskkonnamõju hindamise otsus, mida ettevõtja oli palunud, et viia ellu projekt, mida määratleti kui pruunsöesoone käitamise jätkamist Turówi kaevanduses kuni 2044. aastani, 21. jaanuaril 2020 keskkonnamõju hindamise direktiivis ette nähtud üldsusega konsulteerimiste ja üldsuse osalemise tulemusena. 24. jaanuaril 2020 lisati see taotlusele pikendada kaevandamisluba kuue aasta võrra. Loa andmine lühemaks ajaks kui keskkonnamõju hindamise otsuses ette nähtud periood on Poola õiguses aga lubatud ning on lisaks kooskõlas põhimõttega a maiori ad minus. Seega eelnes pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa andmisele keskkonnamõju hindamine ning järelikult ei kaasnenud sellega nende keskkonnamõju hindamise direktiivi sätete rikkumist, millele on esimeses väites tuginetud.
2.      Õiguslik hinnang
a)      Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõigete 1 ja 2 rikkumine
60.      Oma esimese väitega tugineb Tšehhi Vabariik konkreetselt keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõigete 1 ja 2 rikkumisele sellega, et keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunktiga k on välistatud keskkonnamõju hindamine kaevandamisloa pikendamise korral ühekordselt kuue aasta võrra.
61.      Kohe alguses tuleb täpsustada, et see väide puudutab õigusakti vastuvõtmist, mitte halduspraktikat. Seega vastupidi Poola Vabariigi vihjele ei puuduta see eelmises punktis mainitud õigusliku aluse kohaldamist konkreetse juhtumi suhtes. Tema argument, et see väide on ilmselgelt põhjendamatu, sest seda riigisisest sätet ei kohaldatud pruunsöe Turówis kuni 2026. aastani kaevandamise loa andmisel, tundub mulle seega asjakohatu.
62.      Selle väite analüüsi keskmes on pigem õiguslik küsimus, kas liikmesriik võib õigusloome teel lubada pädevatel asutustel hoiduda võtmast teatavat hulka haldusmeetmeid, mis on seotud loa andmisega kaevandamisprojektidele. Sellele küsimusele vastamiseks on vaja kõigepealt selgeks teha, kas liidu õigus ja käsitletaval juhul keskkonnamõju hindamise direktiiv kohustab liikmesriiki võtma niisuguseid haldusmeetmeid. Jaatava vastuse korral on liikmesriik kahtlemata oma kohustusi rikkunud.
63.      Selles küsimuses tuleb meenutada, et „projektide“ puhul keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 1 lõike 2 punkti a tähenduses tuleb enne neile teostusloa andmist hinnata vastavalt selle direktiivi artikli 2 lõikele 1 nende keskkonnamõju, kui need võivad oma laadi, mahu või asukoha tõttu oluliselt mõjutada keskkonda. Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõikes 1 ei ole nimelt nõutud, et iga projekti suhtes, mis võib oluliselt mõjutada keskkonda, kohaldataks selles direktiivis ette nähtud hindamismenetlust, vaid ainult nende suhtes, mida on mainitud selle direktiivi artiklis 4, milles on nimetatud selle I ja II lisas loetletud projekte.
64.      Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõikest 1 koostoimes artikli 4 lõikega 1 tuleneb, et projektid, mis kuuluvad selle direktiivi I lisa kohaldamisalasse, kujutavad juba oma olemuselt endast märkimisväärset ohtu keskkonnale ja nende puhul tuleb kindlasti hinnata nende keskkonnamõju. Selles kontekstis on vaja kõigepealt märkida, et selle direktiivi artikli 1 lõike 2 punktis c on viidatud mõistele „teostusluba“, mis on selles määratletud kui „pädeva asutuse või pädevate asutuste otsus, mis annab arendajale õiguse projekti teostamiseks“. Teiseks tuleb juhtida tähelepanu, et I lisa punktis 19 on mainitud „pealmaakaevandusi pindalaga üle 25 hektari“, st kaevandusi, mille pindala sarnaneb Turówi kaevanduse pindalale. Selle lisa punkt 24 on analüüsis oluline, sest selles on nähtud ette, et eespool nimetatud hindamismenetlust tuleb kohaldada „[k]äesolevas lisas loetletud projektide mis tahes muudatus[e] või laiendami[se suhtes], kui niisugune muudatus või laiendamine ise ei ületa käesolevas lisas sätestatud võimalikke künniseid“ (kohtujuristi kursiiv). Teiste sõnadega ei ole keskkonnamõju hindamise direktiivis piirdutud sellega, et on kehtestatud nõue viia läbi keskkonnamõju hindamine, kui tuleb anda esialgne teostusluba projektile, vaid seda nõutakse ka siis, kui tehakse teatavaid sellega seotud otsuseid.
65.      Keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkt k – mida käsitleb esimene väide – võib kuuluda keskkonnamõju hindamise direktiivi I lisa punkti 24 kohaldamisalasse, sest see riigisisene õigusnorm puudutab kaevandamisloa pikendamist. Tekib seega küsimus, kas niisugust „loa pikendamist“ võib mõista kui „projekti laiendamist“ keskkonnamõju hindamise direktiivi tähenduses. Põhimõtteliselt võib lihtsa grammatilise tõlgendamise põhjal terminit „laiendamine“ mõista kui teatava projekti „territoriaalse ulatuse suurendamist“, aga ka kui „pikendamist ajas“.
66.      Minu arvates tuleb sellele küsimusele selgelt vastata jaatavalt. Nagu Euroopa Kohus otsustas kohtuotsuses Inter-Environnement Wallonie ja Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen(16), kuuluvad meetmed, mis toovad kaasa selle, et projektile antud teostusluba pikendatakse, ja mida oli nimetatud juba keskkonnamõju hindamise direktiivi I lisas, selle lisa punkti 24 kohaldamisalasse. Sellest kohtuotsusest ilmneb, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikes 1 sätestatud õigusnormi kohaldatakse isegi siis, kui asjaomase loa kestust ei pikendata rohkem kui kuue aasta võrra,(17) nagu see on just kõnesolevates Poola õigusaktides nimetatud juhul. Sellest järeldub, et kaevandamisloa ühekordne pikendamine kuue aasta võrra kujutab endast projekti, mille puhul tuleb vastavalt keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikele 1 hinnata, milline on selle mõju keskkonnale.
67.      Eelneva põhjal tuleb tuvastada, et keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 punkt k ei ole liidu õigusega kooskõlas, sest selles riigisiseses õigusnormis on nähtud ette täpselt vastupidine sellele, mida nõuab keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõige 1.
68.      Seejärel tuleb analüüsida, kas esineb ka keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõike 2 rikkumine.
69.      Selles küsimuses tuleb kõigepealt märkida, et see säte sisaldab viidet II lisale, milles on punkti 2 alapunktis a projektide hulgas, mille keskkonnamõju võib hinnata, mainitud „pealmaakaevandamist“, kui tegemist on „I lisaga hõlmamata projektidega“. Nagu ma aga juba selgitasin, on samasuguse pindalaga kaevandusi nagu Túrowi kaevandus nimetatud juba I lisas. Seega kuulub seda liiki kaevandus juba keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõike 1 kohaldamisalasse, mis toob kaasa selle, et vähemalt selle kaevandustekategooria puhul on direktiivi artikli 4 lõike 2 kohaldamine välistatud.
70.      See märgitud, näib keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõige 2 mulle siiski asjakohane, mis puudutab alla I lisa punktis 19 nimetatud suuruse jäävaid kaevandusi, st väiksemaid kui 25 hektari suuruseid kaevandusi. Tundub, et kõnesolevate Poola õigusaktide eesmärk on reguleerida ka väiksema pindalaga projektide haldamist. Selles kontekstis tuleb märkida, et keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkt k on esiteks sõnastatud üsna üldiselt, mis puudutab keskkonnamõju hindamise kohustusest vabastatud projektiliike, ning teiseks ei ole selles sugugi samamoodi nagu keskkonnamõju hindamise direktiivis eristatud projekte, mida tuleb, ja projekte, mida saab ehk niiviisi hinnata. Analüüsi selles etapis on seega vaja asuda seisukohale, et selle riigisisese sätte kohaldamisala on väga lai.
71.      Teiseks tuleb märkida, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõige 2 lubab sõnaselgelt liikmesriikidel endal kindlaks teha, kas asjaomase projekti puhul tuleb hinnata selle keskkonnamõju.(18) Vastavalt selle direktiivi põhjendusele 9, [ei tarvitse m]uud liiki projektidel“, st II lisas loetletud projektidel „alati olla olulist keskkonnamõju“, mis tähendab, et neid projekte hinnatakse ainult siis, „kui liikmesriigid leiavad, et need avaldavad keskkonnale tõenäoliselt olulist mõju“ (kohtujuristi kursiiv). Nagu ilmneb direktiivi artikli 4 lõikest 2, teevad liikmesriigid selle kindlaks iga üksikjuhtumit eraldi analüüsides või liikmesriigi kindlaks määratud künniste või kriteeriumide põhjal. Liikmesriigid võivad otsustada kohaldada mõlemat mainitud menetlust. Artikli 4 lõikes 3 on nõutud, et üksikjuhtumeid uurides või künniseid või tingimusi kehtestades võetakse arvesse asjakohaseid III lisas sätestatud valikutingimusi. Need märkused näitavad selgelt, et liikmesriikidel on selle sätte riigisisesesse õigusesse ülevõtmisel märkimisväärne kaalutlusruum.
72.      Siinses kontekstis ei tohi siiski unustada, et kuigi keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikega 2 on pädevale asutusele jäetud mõningane vabadus ise otsustada, kas teatava projekti puhul tuleb hinnata selle keskkonnamõju või mitte, ilmneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast(19), et sellel kaalutlusõigusel on piirid, mille seab keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõikes 1 sätestatud kohustus teha enne teostusloa andmist „mõju-uuring“ keskkonda muu hulgas oma laadi, mahu või asukoha tõttu oluliselt mõjutada võivate projektide puhul. Seega ületab liikmesriik, kes määrab kriteeriumid ja künnised kindlaks, võtmata arvesse projektide asukohta, või kes määrab need kindlaks niisugusel tasemel, et praktikas on terve projektiliik juba ette vabastatud kohustusest viia läbi mõju hindamine, oma kaalutlusruumi.
73.      Euroopa Kohtu sõnul ei piisa ainuüksi asjaolust, et liikmesriigil on kaalutlusruum, et välistada teatava projekti puhul hindamismenetlus keskkonnamõju hindamise direktiivi tähenduses. Kui oleks teisiti, võiksid liikmesriigid kaalutlusruumi, mis on neile keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikega 2 jäetud, kasutada selleks, et konkreetne projekt jääks väljapoole hindamiskohustust, ehkki oma laadi, mahu või asukoha tõttu võib projekt oluliselt mõjutada keskkonda. Seega ükskõik missugune ka ei oleks meetod, mille liikmesriik valib, et teha kindlaks, kas konkreetse projekti puhul on hindamine vajalik või mitte, st kas konkreetse projekti puhul on see ette nähtud õigusaktidega või osutub vajalikuks projekti individuaalse hindamise tulemusena, ei tohi see meetod kahjustada keskkonnamõju hindamise direktiivi eesmärki, mille kohaselt ei peaks ükski projekt, millel on tõenäoliselt oluline keskkonnamõju selle direktiivi tähenduses, hindamisest kõrvale jääma, välja arvatud juhul, kui teatavat kõrvalejäetud projekti võiks üldise kontrolli alusel pidada selliseks, mis keskkonnale tõenäoliselt mõju ei avalda.(20)
74.      Need kaalutlused on veelgi õigemad riigisiseste meetmete puhul, mis puudutavad terveid projektide kategooriaid. Konkreetsemalt on Euroopa Kohus leidnud, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikega 2 ei ole antud liikmesriikidele õigust „välistada üldiselt ja lõplikult“ hindamise võimalus ühe või mitme selles sättes esitatud projektikategooria puhul, sest kõnesolevate kriteeriumide ja/või künniste eesmärk ei ole vabastada juba ette hindamiskohustusest mõned II lisas loetletud projektide kategooriad tervikuna, mille elluviimist liikmesriigi territooriumil võidakse kavandada, vaid ainult hõlbustada projekti konkreetsete omaduste hindamist selleks, et teha kindlaks, kas projekti puhul on see kohustus.(21)
75.      Siinses kontekstis tekib seega küsimus, kas kõnesolevad Poola õigusaktid nõuavad niisugust „mõju-uuringut“, nagu on nähtud ette Euroopa Kohtu praktikas, kui niisugune lähenemine tundub õigustatud, võttes arvesse teatavate projektide omadusi, ja konkreetsemalt nende laadi, mahu või asukoha tõttu. Leian, et sellele küsimusele tuleb selgelt vastata eitavalt, sest keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkti k kohaldatakse ilma diskrimineerimiseta kõikide kaevanduste suhtes. Et selle riigisisese õigusnormiga on kõik kaevandused üldiselt ja lõplikult vabastatud niisuguse „mõju-uuringu“ kohustusest, ilma et võetaks nõuetekohaselt arvesse iga projekti omadusi, mis võivad oluliselt mõjutada keskkonda, tuleb seda õigusnormi pidada sätteks, mis on vastuolus keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikest 2 koostoimes artikli 2 lõikega 1 – niisugusena, nagu neid on tõlgendatud kohtupraktikas, – tulenevate nõuetega.
76.      Seda tuleb tuvastada ka näilise võimatuse kohta kohaldada kaevanduste suhtes, mis kuuluvad „muud liiki“ projektide hulka keskkonnamõju hindamise direktiivi põhjenduse 9 tähenduses, kas individuaalset hindamist või hindamist sobivate künniste või valikukriteeriumide abil – nagu on nähtud ette selle direktiivi artikli 4 lõike 2 punktides a ja b –, et teha kindlaks, kas II lisas nimetatud projektide puhul tuleb hinnata nende keskkonnamõju. Pean vajalikuks rõhutada, et eespool viidatud Poola õigusnorm vabastab pädevad asutused kohustusest teha see kindlaks kõikide kaevanduste puhul, võimaldamata neil siiski arvesse võtta iga juhtumi eripära. On niisiis ilmne, et selline jäik ja iga kaevandusega kaasnevaid keskkonnaprobleeme ebapiisavalt arvestav lähenemine ei saa kujutada endast keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõike 2 nõuetekohast ülevõtmist õigusaktidesse.
77.      Tuleb seega järeldada, et Poola Vabariik on ületanud kaalutlusruumi, mis tal keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõike 2 alusel koostoimes artikli 2 lõikega 1 on, sest riigisiseste õigusaktidega ei ole järgitud menetlusi, mis on nähtud ette selle direktiivi II lisa kohaldamisalasse kuuluva kaevanduse keskkonnamõju hindamiseks.
78.      Eelnevates punktides esitatud põhjustel arvan, et Poola Vabariik on keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkti k vastuvõtmisega rikkunud ka keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõiget 2.
b)      Menetluslike nõuete rikkumine keskkonnamõju hindamise alal
79.      Asjaolu, et käesolevas analüüsis on tuvastatud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõigete 1 ja 2 rikkumine, tekitab paratamatult küsimuse, kuidas käsitada seda väidet õiguslikust seisukohast, sest selles on viidatud ka direktiivi artikli 5 lõigete 1 ja 2 ning artiklite 6–9 rikkumisele. Selles küsimuses tuleb meenutada, et nendes õigusnormides on sätestatud menetlusnormid, mida liikmesriigid peavad järgima, kui nad viivad I lisas loeteletud projektide puhul läbi keskkonnamõju hindamise. Konkreetsemalt on tegemist muu hulgas arendaja kohustusega valmistada ette ja esitada hindamisaruanne, kohustusega konsulteerida asutustega, keda projekt võib puudutada, ja tagada üldsuse juurdepääs teabele projekti kohta, sh otsuste tegemise protsessi kohta.
80.      Arvan nagu ka komisjon, et see, kui tuvastatakse, et on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikes 1 ette nähtud kohustust hinnata projekti puhul selle keskkonnamõju, hõlmab loogiliselt nende konkreetsete menetluslike nõuete järgimata jätmist, millele niisugune hindamine peab vastama. Mulle näib, et see ilmneb ka Tšehhi Vabariigi hagiavalduse hoolikal lugemisel, sest neid õigusnorme, milles on sätestatud niisuguse hindamise menetluslikud nõuded, on ilmselgelt mainitud ainult täielikkuse huvides.
81.      Pealegi pean vajalikuks märkida, et keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunktis k on piirdutud sellega, et on vabastatud teatav kaevandamistegevus üldiselt liidu õigusega kehtestatud kohustusest viia läbi keskkonnamõju hindamine, puudutamata siiski konkreetseid kohustusi, mis on seotud hindamismenetlusega ning sätestatud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 5 lõigetes 1 ja 2 ning artiklites 6–9, – mis oleks võinud õigustada eraldi vastavuse analüüsi, lähtudes igast eespool viidatud sättest. Niisugune lähenemine ei tundu mulle aga olevat vajalik käsitletaval juhul, sest sellise vastavuse analüüsi tingimused ei ole selgelt täidetud.
82.      Et õigusnormid, millele Tšehhi Vabariik viitab, sisaldavad peamiselt menetluslikke nõudeid, mida tuleb keskkonnamõju hindamise raames järgida, tuleb seepärast järeldada, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõigete 1 ja 2 rikkumine toob paratamatult kaasa nende menetluslike nõuete rikkumise.
c)      Hagi esitamisest hilisemad muudatused õigusaktides
83.      Ammendavuse huvides tuleb juhtida tähelepanu hiljutistele muudatustele Poola õigusaktides, eelkõige keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkti k tühistamisele. Nagu märgib komisjon oma 13. augusti 2021. aasta seisukohtades, tundub, et tulevikus ei ole pruunsöe kaevandamise loa ühekordne pikendamine kuue aasta võrra Poola õigusaktide järgi võimalik, kui eelnevalt ei ole viidud läbi keskkonnamõju hindamist. Komisjoni esitatud teabe põhjal analüüsib ta praegu, kas see õigusaktide muudatus võib teha lõpu keskkonnamõju hindamise direktiivi väära kohaldamise juhtumitele, mis tulenevad eespool viidatud seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkti k kohaldamisest.
84.      Selles küsimuses piisab, kui märkida, et kuna õigusaktide muudatused võeti vastu 2021. aasta juulis, st pärast seda, kui Tšehhi Vabariik komisjoni poole pöördus, ei saa neid käesolevas menetluses arvesse võtta, muutmata põhjendamatult vaidluse eset.(22) Arvan seega, et Euroopa Kohus ei saa neid hilisemaid õigusaktide muudatusi arvesse võtta, kui hindab Poola Vabariigi rikkumist.
C.      Teine väide, et on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 6 lõikeid 2–7, artikli 7 lõiget 5, artikleid 8 ja 9 ning artikli 11 lõiget 1 (asjaomase üldsuse kõrvalejätmine kaevandamisloa andmise menetlusest)
1.      Poolte argumendid
85.      Tšehhi Vabariik väidab, et keskkonnamõju hindamise direktiivi nende sätetega kehtestatud kohustusi, mis puudutavad üldsuse osalemist selles direktiivis ette nähtud menetlustes ning nendest tulenevate otsuste kontrolli, kohaldatakse nende menetluste kõikides etappides, sh viimane etapp, st projektile teostusloa andmise menetlus ja selle tulemus.
86.      See tuleneb esiteks asjaolust, et keskkonnamõju hindamise direktiivi mõnes sättes, eelkõige artikli 6 lõike 2 punktides a, c ja d, on mainitud kas „teostusluba“ selle artikli 1 lõike 2 punkti c tähenduses või kõiki selle loa andmise menetluse raames tehtud otsuseid. Teiseks ei ole selles direktiivis ette nähtud mingit erandit sellega kehtestatud kohustustest sel põhjusel, et need täideti menetluse eelnevas etapis. Kolmandaks on eesmärk, milleks on üldsuse osalemine pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa andmise menetluses, erinev eesmärgist, milleks on üldsuse osalemine keskkonnamõju hindamise menetluses, sest teostusloa andmise menetluses osalemise eesmärk on teha kindlaks, kas lõplik luba hõlmab nõuetekohaselt keskkonnamõju hindamise tulemusi. Ka keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklis 11 ette nähtud võimalus esitada kaebus kaotaks oma kasuliku mõju, kui seda kaasamist ei saaks kontrollida.
87.      Tšehhi Vabariik arvab seega, et kaevandusseadustiku § 33, mille kohaselt jääb asjaomane üldsuse projektile teostusloa andmise menetlusest ja selle menetluse kohtulikust kontrollist kõrvale, kui keskkonnamõju hindamise otsus tehti selle projekti puhul üldsuse osalemisel läbi viidud keskkonnamõju hindamise menetluse tulemusena, on keskkonnamõju hindamise direktiivi eespool viidatud sätetega vastuolus.
88.      Poola Vabariik väidab vastu, et lähtudes keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõikest 2, milles on nähtud ette võimalus kohaldada projektile teostusloa andmise integreeritud menetlust, on liikmesriikidel õigus kindlaks määrata menetlused, mille kohaselt tuleb üldsuse osalemine tagada selle loa andmise etapis, mille raames analüüsitakse küsimusi, millist mõju avaldab kavandatav projekt keskkonnale. Niisugust osalemist ei oleks siiski vaja tagada loa andmise menetluse järgnevates etappides, mille raames arutatakse kavandatava projekti toimimise muid aspekte.
89.      Poolas sisaldab projektile teostusloa andmise menetlus mitut etappi ning alles pärast seda, kui eelnevalt on saavutatud keskkonnatingimuste otsus, võib ettevõtja saada niisuguse loa, mille puhul on see otsus siduv. Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale, mille kohaselt on nii, et juhul kui riigisisese õigusega nähakse ette mitmeetapiline teostusloa andmise menetlus ning esimeses etapis tehakse peamine otsus ja teises etapis rakendusotsus, mis ei või väljuda peamise otsusega määratletud piiridest, siis tuleb mõju, mida projekt võib keskkonnale avaldada, kindlaks määrata ja hinnata peamise otsuse tegemise menetluses.
90.      Järelikult ei olnud menetluses, mis puudutas loa andmist pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamiseks, nõutav tagada uuesti üldsuse osalemine ega viia taas läbi piiriüleseid konsulteerimisi, sest vastavaid kohustusi järgiti keskkonnamõju hindamise otsusega lõppenud menetluses. Komisjon kinnitas niisugust lähenemist oma põhjendatud arvamuses, leides, et keskkonnamõju hindamise direktiivi asjaomaste sätete rikkumist ei ole.
91.      Mis puudutab hagejast liikmesriigi väidet, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõikes 1 on nõutud võimalust kohtulikult kontrollida seda, kas teostusloa andmise menetluse raames võeti keskkonnamõju hindamise tulemusi arvesse, siis Poola Vabariik väidab esiteks, et Poola õiguses on põhimõtteliselt tagatud asjaomase üldsuse võimalus niisugune kaebus esitada. Niisugused organisatsioonid nagu Greenpeace ČR esitasid kaebused pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa peale, mille raames analüüsiti sisuliselt selle loa peatamise küsimust.
92.      Teiseks tuleneb selle artikli lõikest 2 – mille kohaselt määravad liikmesriigid kindlaks, missuguses etapis võib otsuseid vaidlustada, –, et nad võivad tagada kaebuse esitamise võimaluse ainult keskkonnatingimuste otsuse etapis, kui on välistatud, et loaotsuses jäetakse see esimene otsus arvesse võtmata. Nii ongi see Poolas, sest keskkonnateabe seaduse §‑s 86 on nähtud ette, et see otsus on siduv ametiasutustele, kes teevad selle seaduse § 72 lõikes 1 nimetatud otsuse. Et keskkonnamõju hindamise otsus on otseselt kohaldatav, on põhjendamatu ja esemetu tagada valitsusvälistele organisatsioonidele võimalus pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa andmine vaidlustada.
93.      Poola Vabariik lisab, et igal juhul on väide, et on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõiget 1, muutunud esemetuks, sest kaevandusseadustiku § 33 on muudetud ja see võimaldab nüüd asjaomastel pooltel esitada kaebuse investeerimisotsuse peale, et kontrollida selle vastavust keskkonnatingimuste otsusele.
2.      Õiguslik hinnang
94.      Teise väitega leiab Tšehhi Vabariik, et kaevandusseadustiku §‑ga 33, milles on nähtud sisuliselt ette, et avalik-õiguslikud organisatsioonid ei osale teostusloa andmise menetluses, kui need organisatsioonid osalesid keskkonnamõju hindamise menetluses, on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi mitut sätet. See väide puudutab samuti õigusakti, mitte teatavat halduspraktikat.
95.      Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 6 lõigete 2–7, artikli 7 lõike 5, artiklite 8 ja 9 ning artikli 11 lõikega 1 kehtestatud kohustused puudutavad asjaomase üldsuse ja niisuguste teiste liikmesriikide osalemist, kelle territooriumil võib projekt avaldada olulist mõju, keskkonnamõju hindamise direktiivis ette nähtud menetlustes, sh nendest tulenevate otsuste kontrollimises. Need kohustused puudutavad keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõike 2 tähenduses mõistetud „otsustusprotsessi“ läbiviimist ja lõpuleviimist – protsess, mille eesmärk on anda „teostusluba“, kusjuures see termin hõlmab keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 1 lõike 2 punkti c kohaselt otsust, mis annab arendajale õiguse projekti teostamiseks.
a)      Üldsuse ja teiste liikmesriikide teostusloa andmise menetlusele juurdepääsemise õiguse rikkumine
96.      Kõigepealt sooviksin rõhutada, et mind ei veena Tšehhi Vabariigi tõlgendus, mille kohaselt on keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklite 6–9 eesmärk tagada üldsuse ja teiste liikmesriikide absoluutne ja piiramatu õigus pääseda ligi teostusloa andmise menetluse kõikidele etappidele. Minu arvates tuleb seda seisukohta käsitada nüansirikkalt, meenutades menetlusautonoomiat, mis on keskkonnamõju hindamise direktiiviga liikmesriikidele jäetud. Nagu Poola Vabariik õigesti märgib, on keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõikes 2 ette nähtud liikmesriigi võimalus lõimida keskkonnamõju hindamine olemasolevatesse projektidele teostusloa andmise menetlustesse või nende puudumise korral muudesse menetlustesse või menetlustesse, mis tuleb luua, et täita selle direktiivi eesmärke.
97.      Teiste sõnadega ei ole projektidele teostusloa andmisele eelnevate menetluste ühtlustamist liidu õigusnormidega läbi viidud. Liikmesriikidel on pigem valikuvabadus vormi ja vahendite osas, mis arvatakse aitavat saavutada keskkonnamõju hindamise direktiivi eesmärke. Järelikult võivad erinevate liikmesriikide riigisisesed õigusaktid üksteisest oluliselt erineda, mis puudutab viisi, kuidas on korraldatud haldusmenetlused otsuse alal, millega antakse luba viia ellu keskkonda oluliselt mõjutada võivaid projekte.
98.      Poola Vabariigi esitatud teabe kohaselt on tema riigisiseses õiguskorras ette nähtud mitmeetapiline teostusloa andmise menetlus, mis algab projekti keskkonnamõju hindamisega. Poola Vabariik seletab, et projektide puhul, mis seisnevad kivimite soonest kaevandamises, on ettevõtja, kes kavandab seda liiki tegevust, kohustatud saavutama selle projekti elluviimise suhtes kohaldatavate keskkonnatingimuste otsuse ja siis ainult kivimi soonest kaevandamise loa. Poola Vabariik rõhutab, et keskkonnatingimuste otsus on siduv haldusasutusele, kes kivimi soonest kaevandamise loa annab.
99.      Seejuures tuleb meenutada, et Euroopa Kohus tunnustab sõnaselgelt liikmesriigi vabadust näha ette mitmeetapiline teostusloa andmise menetlus. Euroopa Kohtu praktika kohaselt on nii, et juhul kui riigisisese õigusega nähakse ette mitmeetapiline teostusloa andmise menetlus ning esimeses etapis tehakse peamine otsus ja teises etapis rakendusotsus, mis ei või väljuda peamise otsusega määratletud piiridest, siis tuleb mõju, mida projekt võib keskkonnale avaldada, kindlaks määrata ja hinnata peamise otsuse tegemise menetluses.(23) Ainult juhul, kui mõju on võimalik kindlaks määrata alles rakendusotsuse vastuvõtmise menetluses, tuleb hindamine läbi viia selle menetluse raames.(24) Euroopa Kohus on täpsustanud, et projekti keskkonnamõju hindamine tuleb üldjuhul läbi viia niipea, kui on võimalik kindlaks määrata ja hinnata kõiki mõjusid, mida see projekt võib keskkonnale avaldada.(25) Keskkonnamõju tuleb hinnata eelnevalt, mis on põhjendatud vajadusega, et otsustamisel võtaks pädev asutus kogu tehnilise kavandamise ja otsustamise protsessi keskkonnamõju arvesse võimalikult varajases etapis, et pigem vältida reostuse või saaste tekkimist kui võidelda hiljem nende tagajärgedega.(26)
100. Niisugune riigisiseses õiguses ette nähtud loa andmise menetlus, nagu on kirjeldanud Poola Vabariik, tundub mulle olevat kooskõlas Euroopa Kohtu praktikas kindlaks määratud nõuetega, mida on nimetatud käesoleva ettepaneku eelmises punktis. Konkreetselt ei saa Poola Vabariigile mitmeetapilise loa andmise menetluse kehtestamist ette heita, eelkõige arvestades menetlusautonoomiat, mis on keskkonnamõju hindamise direktiiviga liikmesriikidele jäetud. Sellest vaatevinklist näib, et Poola Vabariik on kehtestanud vajalikud sätted selleks, et keskkonda oma laadi, mahu või asukoha tõttu oluliselt mõjutada võivate projektide suhtes kohaldataks enne teostusloa andmist loa küsimise menetlust ja keskkonnamõju hindamist vastavalt kohustusele, mis on talle kehtestatud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõikega 1.
101. Selle põhjal näib mulle loogiline, et kui projekti keskkonnamõju hinnati juba teostusloa andmisele eelneva haldusmenetluse etapis, järgides seejuures keskkonnamõju hindamise direktiiviga kehtestatud menetluslikke nõudeid, ei ole mingit objektiivset põhjendust, mis võimaldaks nõuda, et liikmesriik kordab seda etappi teostusloa andmise staadiumis. Niisuguse nõudega eirataks liikmesriikide autonoomiat haldusmenetluste kehtestamisel ning see kujutaks endast tarbetut formalismi, mis võib tekitada ülemääraseid takistusi projekti elluviimisel. Nõustun seega komisjoni seisukohaga, et kui üldsus ja vastaval juhul teised liikmesriigid said keskkonnamõju hindamise menetluses osaleda, ei näi olevat vaja, et see osalemine korduks teostusloa andmise etapis. Järelikult ei olnud Turówi kaevanduse käitamise loa kuni 2026. aastani pikendamise raames nõutav tagada uuesti üldsuse osalemist ega viia taas läbi piiriüleseid läbirääkimisi, sest nimetatud valdkonda puudutavaid kohustusi oli järgitud juba menetluse raames, mille tulemusena tehti keskkonnamõju hindamise otsus.
102. Tšehhi Vabariigi argumendid, millega vihjatakse, et kaevandusseadustiku § 33 on keskkonnamõju hindamise direktiiviga vastuolus, ei tundu mulle veenvad, sest need rajanevad lihtsalt keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 6 lõike 2 grammatilisel tõlgendusel, mis arvatakse viitavat lõplikule „teostusloale“, selgitamata siiski täpselt ja üksikasjalikult, miks ei ole Poola õiguskorras ette nähtud mitmeetapiline haldusmenetlus keskkonnamõju hindamise direktiivi nõuetega kooskõlas. Niisuguse argumendi toetamine tähendaks, et mitmeetapilist haldusmenetlust, mille eesmärk on hinnata projekti keskkonnamõju, ei tohigi ette näha, – mis läheb selgelt vastuollu sellega, mida Euroopa Kohus on oma praktikas leidnud. Need argumendid tuleb seega tagasi lükata.
b)      Kaebuse esitamise õiguse rikkumine
103. Keskkonnamõju hindamise direktiivi kaebuse esitamise õigust käsitleva artikli 11 lõike 1 väidetava rikkumise kohta tuleb kõigepealt märkida, et tundub, et niisuguse kaebuse esitamist teostusloa andmise otsuse peale ei välista juhul, kui asjaomane isik ei osalenud selle teostusloa andmisega lõppenud menetluses, mitte kaevandusseadustiku § 33, vaid haldusmenetluse seaduse § 50 lõige 1, nagu Tšehhi valitsus isegi oma seitsmenda väite raames märgib.
104. Lisaks tuleb meenutada, et kohtuotsuse Flausch(27) kohaselt ei puuduta kaebused ainult teostusloa andmise otsuste peale põhimõtteliselt üldsuse otsustusprotsessis osalemise küsimusi, aga teisiti on siis, kui võimalikele puudustele, mis puudutavad üldsuse osalemist, tuleb viidata lõpliku teostusloa andmise otsuse peale esitatava kaebuse raames.
105. Sellest järeldub loogiliselt, et kui riigisiseses õiguses on nähtud ette mitmeetepiline menetlus, mis koosneb keskkonnamõju hindamise etapist ja projektile teostusloa andmise etapist – nagu Poola õiguskorras –, võivad liikmesriigid ette näha, et puudustele, mis puudutavad üldsuse osalemist, tuleb viidata esimeses etapis.
106. Nagu ilmneb selgelt keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõikest 2, määravad liikmesriigid kindlaks, millises etapis võib otsuseid, akte või tegevusetust vaidlustada. Teiste sõnadega – vastupidi sellele, mida väidab Tšehhi Vabariik, – ei ole liikmesriik kohustatud tagama, et võimalikke puudusi, mis puudutavad üldsuse osalemist, saaks vaidlustada veel kord teostusloa andmise etapis.
107. Tšehhi Vabariigi mainitud ohu kohta, et keskkonnamõju hindamise menetluse tulemusi ei võeta hiljem arvesse, leian, et ei keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõige 1 ega ükski teine liidu õigusnorm, mis annab samaväärse õiguse, ei takista kehtestada riigisisest menetlust ja riigisiseseid õigusnorme, mis näevad ette, et kaebuse esitamise võimalus tagatakse üksnes keskkonnatingimuste otsuse etapis, kui on välistatud, et teostusloa andmise otsuses jäetakse kekskonnamõju hindamise menetluse tulemused arvesse võtmata.
108. Selles küsimuses tuleb märkida, et Poola Vabariigi esitatud teabe kohaselt(28) on tema riigisiseses õiguses põhimõtteliselt tagatud asjaomase üldsuse võimalus esitada haldusmenetluse raames vaided ja halduskohtutele kaebused teostusloa andmise otsuste peale, eelkõige selleks, et kontrollitaks nende vastavust varasemates keskkonnatingimuste otsustes kindlaks määratud tingimustele.
109. Et puuduvad konkreetsed märgid, mis kinnitaksid väidet, et Poola õigus ei võimalda nõuda projektile teostusloa andmise otsuse kohtulikku kontrolli sel põhjusel, et selles ei ole võetud arvesse keskkonnamõju hindamise menetluse tulemusi, tuleb see argument tagasi lükata.
110. Eelneva põhjal teen ettepaneku lükata teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi.
D.      Kolmas väide, et on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõiget 1 (keskkonnamõju hindamise otsuse kohene täitmisele pööratavus)
1.      Poolte argumendid
111. Kolmanda väitega kinnitab Tšehhi Vabariik, et keskkonnamõju hindamise otsuse koheselt täitmisele pööratavaks tunnistamisega on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõiget 1, sest sellega on võetud viidatud sättelt kasulik mõju. Nimetatud liikmesriik väidab, et kuigi seda otsust saab Poola õiguses kohtulikult kontrollida, toob selle kohene täitmisele pööratavus kaasa selle, et asjaomaseks projektiks saab anda teostusloa ja selle seejärel ellu viia enne, kui saab teha kohtuotsuse keskkonnamõju hindamise otsuse õiguspärasuse küsimuses, – probleem, mida võimendab esiteks asjaolu, et üldsusel ei ole võimalik saavutada kohtult ajutisi meetmeid kaitseks selle kohese täitmisele pööratavuse eest, ning teiseks asjaolu, et projektile antud teostusluba ei saa tühistada, kui tegevuse algusest on möödunud aasta.
112. Sellega seoses kinnitab Tšehhi Vabariik, et keskkonnamõju hindamise otsuse peale esitatud kaebused ja selle otsuse kohene täitmisele pööratavus on veel nende halduslikus etapis, samas kui kaevandamistegevus Turówi kaevanduses jätkub. Ta väidab ka, et põhjavee tase alaneb tunduvalt kiiremini kui eelduste korral, millel see otsus rajaneb, ning et vastupidi selles otsuses märgitule on Tšehhi Vabariigi territooriumil aset leidnud märkimisväärne elamutega kaetud maapinna vajumine.
113. Poola Vabariik märgib, et Poola õiguses võib otsuse, mis ei ole jõustunud, tunnistada otsekohe täitmisele pööratavaks juhtudel, kui see osutub vajalikuks inimeste tervise ja elu kaitsmiseks, et vältida märkimisväärseid kahjusid rahvamajandusele, või muu avaliku või ühele poolele erakordselt olulise huvi tõttu. Kui otsus tunnistatakse kohaselt täitmisele pööratavaks aga eraldi aktiga, võib selle peale esitada vaide ja seejärel kohtule kaebuse. Lisaks võib teise astme organ haldusmenetluse seadustiku § 135 kohaselt otsuse koheselt täitmisele pööratavuse peatada kas omal algatusel või menetlusosaliste taotlusel.
114. See liikmesriik kinnitab ka, et käsitletaval juhul ei ole esiteks esitatud mingit taotlust selle § 135 alusel. Teiseks kestis keskkonnamõju hindamise otsuse menetlus ligi viis aastat, kuni 21. jaanuarini 2020, kusjuures suurem osa sellest ajavahemikust tegeldi piiriülese mõjuga Tšehhi asutuste ja üldsuse sekkumise tõttu ning ajavahemik, mille jooksul võis ettevõtja teostusloa saada, lühenes märkimisväärselt – mis mõjutas otsust tunnistada keskkonnamõju hindamise otsus otsekohe täitmisele pööratavaks. Kolmandaks esitati selle viimase otsuse peale tõesti vaided ja seejärel kaebused, mis on halduskohtus veel menetlemisel.
115. Poola Vabariik kinnitab veel, et kolmas väide on esemetu, sest tänu õigusliku raamistiku muutmisele 30. märtsil 2021 leevendavad üldsusele antud õigused väidetavat tegelikku kohtuliku kontrolli puudumist seetõttu, et keskkonnamõju hindamise otsus tunnistati koheselt täitmisele pööratavaks. Teise astme organ võib nüüd taotluse korral ja põhjendatud juhtudel kohese täitmisele pööratavuse selle otsuse peale esitatud kaebuse raames peatada.
2.      Õiguslik hinnang
116. Kolmanda väitega, mis on suunatud keskkonnamõju hindamise otsuse kohese täitmisele pööratavuse vastu, kinnitab Tšehhi Vabariik, et on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõiget 1, sest väidetavalt on koheselt täitmisele pööratavaks tunnistamise vastu Poola õiguskorras ette nähtud kohtumenetlused ebatõhusad, võttes arvesse asjaolu, et see kohene täitmisele pööratavus võib viia kiiresti projekti elluviimiseni, hoolimata kaebuse esitamisest keskkonnamõju hindamise otsuse peale – probleem, mida süvendab see, et puudub võimalus taotleda ajutisi meetmeid selle täitmise suhtes. Näib, et see väide on suunatud pigem riigisisese õiguse pihta – nagu ka kaks esimest väidet – kui koheselt täitmisele pööratavaks tunnistamise kui niisuguse pihta.
117. Tundub vajalik meenutada kohe Euroopa Kohtu praktikat, millest tuleneb liikmesriikide kohustus tagada tõhusad õiguskaitsevahendid riigisiseste haldusotsuste peale, mis võivad avaldada kahjulikku ja pöördumatut mõju keskkonnale. Euroopa Kohus on leidnud, et õiguskaitsevahendite tõhusus sõltub eelkõige asjaomase üldsuse liikmete võimalusest paluda liikmesriigi kohtul, kes peab lahendama vaidluse, mida reguleerib liidu õigus, määrata ajutised meetmed, mis võivad loa kohaldamise ajutiselt peatada kuni tulevase lõpliku otsuse tegemiseni.(29) Vajadus tagada tõhus kohtulik kaitse on eriti oluline siis, kui niisugune otsus nagu keskkonnamõju hindamise otsus tunnistatakse koheselt täitmisele pööratavaks. Et analüüsida seda väidet, mille kohaselt on Poola riigisiseses õiguskorras ette nähtud kohtumenetlused ebatõhusad, tundub mulle vajalik hinnata riigisisest õiguslikku raamistikku ja poolelioleva menetluse praegust etappi.
a)      Riigisisene õiguslik raamistik
118. Riigisisese õigusliku raamistiku kohta selgitab Poola Vabariik, et Poola õigusnormid võimaldavad tunnistada jõustumata otsuse koheselt täitmisele pööratavaks erijuhtudel, st kui see on vajalik inimeste tervise või elu kaitseks, et vältida suuri rahvamajanduslikke kahjusid, või isegi muu üldsuse huvi või ühe poole erakordselt olulise huvi tõttu. Esimese astme organ võib tunnistada oma otsuse otseselt täitmisele pööratavaks juba selle tekstis või pärast selle tegemist. Teisel juhul tunnistatakse otsus koheselt täitmisele pööratavaks määrusega, mille peale võivad pooled esitada vaide ja seejärel kaebuse halduskohtule. Poola Vabariik märgib, et Poola õiguses on nähtud ette teistsugune vahend, mis võimaldab vaidlustada otsese täitmisele pööratavuse: haldusmenetluse seadustiku § 135 kohaselt võib teise astme organ peatada otsuse otsese täitmisele pööratavuse omal algatusel. See organ võib seda teha ka pärast seda, kui on läbi vaadanud menetlusosaliste taotluse.
b)      Pooleliolevate menetluste praegune etapp
119. Menetluste praeguse etapi kohta kinnitab Tšehhi Vabariik, et mitu Tšehhi isikut on esitanud kaebuse keskkonnamõju hindamise otsuse peale ning vaide 23. jaanuari 2020. aasta otsuse peale, mille kohaselt on keskkonnamõju hindamise otsus koheselt täitmisele pööratav. Seda infot kinnitab Poola Vabariik, kes selgitab, et mitu keskkonnakaitseorganisatsiooni esitasid keskkonnakaitse peadirektorile kaebuse 21. jaanuari 2020. aasta keskkonnamõju hindamise otsuse peale, mille tegi Wrocławi keskkonnakaitse piirkondlik direktor. Poola Vabariigi selgituste kohaselt on nii, et kui esimene nimetatud isik teeb oma otsuse teise astmena, on asjaomastel organisatsioonidel õigus esitada kaebus Varssavi Wojewódzki Sąd Administracyjnyle (vojevoodkonna halduskohus).
120. Konkreetselt keskkonnamõju hindamise otsuse kohese täitmisele pööratavuse otsuse kohta väidab Poola Vabariik, et keskkonnakaitse piirkondlik direktor otsustas pärast seda, kui analüüsis Tšehhi poole argumente vaidemenetluses, 14. aprillil 2021 jätta selle otsuse jõusse. Poola Vabariik juhib tähelepanu asjaolule, et tänaseks on mitu keskkonnakaitseorganisatsiooni esitanud selle viimase otsuse peale kaebuse Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawiele (Varssavi vojevoodkonna halduskohus). Seejuures pean vajalikuks märkida, et Tšehhi Vabariik teatas Euroopa Kohtule kohtuistungil, et see menetlus on praegu pooleli ning et kohtuistung peaks toimuma 2021. aasta lõpul.
121. Mõlema poole esitatud argumentide hindamine viib mind järeldusele, et Poola õiguskorras on tõesti õiguskaitsevahendid, mis võimaldavad saavutada selle, et haldusasutused ja kohtud kontrollivad haldusotsuste, sh keskkonnamõju hindamise otsuste õiguspärasust. Konkreetselt on asjast huvitatud isikutel võimalus lasta otsuse otsene täitmisele pööratavus peatada. Et kaalukad tõendid puuduvad, ei saa ma jagada Tšehhi Vabariigi kahtlusi, et olemasolevad õiguskaitsevahendid on tõhusad. Asjaolu, et eespool nimetatud keskkonnakaitseorganisatsioonid ei võitnud oma kaebuste puhul kohtuvaidlusi, ei ole iseenesest piisav tõend, mis võimaldaks järeldada, et need õiguskaitsevahendid ei ole tõhusad, seda enam, et need ei ole veel ammendatud.
122. Eelnevate kaalutluste põhjal kaldun kolmanda väite põhjendamatuse tõttu tagasi lükkama.
E.      Neljas väide, et on rikutud direktiivi 2000/60 artikli 4 lõike 1 punkti a alapunkti ii ja punkti b alapunkti ii (keskkonnamõju hindamise otsusesse ei ole kaasatud võimalikku menetlust juhuks, kui asjaomaste veekogude puhul ei tehta erandeid)
1.      Poolte argumendid
123. Tšehhi Vabariigi sõnul ei taga keskkonnamõju hindamise otsus direktiivi 2000/60 artikli 4 lõike 1 punkti a alapunktist ii ja punkti b alapuntist ii tulenevate kohustuste järgimist pinna‑ ja põhjavee osas, mida Turówi kaevanduses toimuv kaevandamistegevus puudutab, selle tegevuse kogu ettenähtud ajavahemiku jooksul kuni 2044. aastani, ning seega on neid sätteid rikutud.
124. See liikmesriik märgib, et direktiivi 2000/60 artikli 4 lõigetes 4 ja 5 on nähtud ette nende eesmärkide saavutamise erandid, mis kehtivad maksimaalselt 2021. või 2027. aastani, ning et muu hulgas peetakse mõeldavaks lõikes 5 ette nähtud erandite kestuse pikendamine lõike 4 kohaselt, võtmata arvesse võimalust, et niisuguse pikendamise luba keeldutakse andmast seetõttu, et ei ole järgitud tingimusi, mis on selles lõikes 5 nimetatud erandite tegemiseks vajalikud.
125. Ehkki Poola Vabariik nõustub keskkonnamõju hindamise dokumentides, et enne Turówi kaevanduse maardlas kaevandamise lõpetamist 2044. aastal ei ole võimalik saavutada veekogude head seisukorda, ei näita keskkonnamõju hindamise otsus, mil viisil kavatseb see liikmesriik nende erandite tegemisest keeldumise korral saavutada vastavuse liidu õigusele. Konkreetselt ei ole selles otsuses keeldu kaevandamist niisugusel juhul jätkata.
126. Poola Vabariik ei nõustu seisukohaga, et on rikutud direktiivi 2000/60 artikli 4 lõike 1 punkti a alapunkti ii ja punkti b alapunti ii. Ta rõhutab, et selle direktiivi artikli 4 lõigetes 4 ja 5 ette nähtud erandeid ei hinnata ja kohaldata mitte konkreetsete investeeringulubade abil, vaid konkreetsete vesikonna majandamiskavade ajakohastamise raames, mis toimub selle direktiivi artikli 13 alusel. Niisugused ajakohastamised viiakse vesikondade puhul läbi aastatel 2021–2027, sh Oderi vesikonna puhul. Selle kavade ajakohastamise raames tehaksegi seoses hetkeolukorraga otsused nende erandite säilitamise või konverteerimise või nendest loobumise kohta.
127. See liikmesriik arvab – viidates ka komisjoni põhjendatud arvamusele –, et direktiivis 2000/60 ei ole nõutud, et projektile teostusloa andmise otsuses keskkonnamõju hindamise direktiivi tähenduses oleksid kindlaks määratud kohustused, mis tulenevad võimalikest tulevatest otsustest, mis käsitlevad konkreetsete veekogude puhul keskkonnaalastest eesmärkidest tehtavad erandeid. Seda seisukohta ei sea kahtluse alla kohtupraktika, millele Tšehhi Vabariik viitab ning milles on ainult märgitud, et enne teostusloa andmist konsulteerimiseks üldsuse käsutusse antavad dokumendid peavad sisaldama andmeid, mis on vajalikud, et hinnata selle projekti mõju vetele, lähtudes direktiivi 2000/60 artikli 4 lõikest 1. Küll aga ei ole selles kohtupraktikas märgitud, et projektile teostusloa andmise otsuses tuleb siduvalt lahendada küsimus, kas selle projekti võib ellu viia, lähtudes tulevastest otsustest, kas eespool nimetatud erandeid teha või mitte.
128. Poola Vabariik vaidleb vastu ka Tšehhi Vabariigi väitele, et selles õigusnormis silmas peetud kohustuste järgimist ei tagata kuidagi teisiti. Ta kinnitab, et Poola õiguses on olemas süsteemid, mis käsitlevad põhja‑ või pinnavett mõjutada võivate tegevuste neid kolme aspekti, mis tagavad direktiivi 2000/60 artikli 4 lõike 1 järgimise kõnesolevate erandite tegemisest keeldumise korral. Need süsteemid puudutavad esiteks menetlusi seoses niisuguse otsuse saavutamisega, mis võimaldab sellise tegevusega tegelda; teiseks selle kontrollimist, millist mõju avaldab tegevus vetele, ning kolmandaks karistusi negatiivse mõju eest vetele, mida avaldavad isikud, kes tegelevad mõne tegevusega varem saadud loa alusel. Lisaks on see, kui ettevõtja rikub keskkonnakaitsetingimusi, loa ilma hüvitist maksmata tühistamise alus.
129. Lisaks märgib Poola Vabariik esiteks, et neljas väide puudutab keskkonnamõju hindamise otsuse sisu. Et selle otsuse peale on esitatud vaie, millele võib järgneda kaebus halduskohtule, ja nende menetluste tulemusena võidakse see otsus tühistada, rikutaks Euroopa Kohtu otsusega küsimuses, kas keskkonnamõju hindamise otsus on direktiiviga 2000/60 kooskõlas, rollijaotust Euroopa Kohtu ja liikmesriigi kohtute vahel.
130. Teiseks tuleneb ELTL artikli 259 sõnastusest, et selle sätte alusel esitatud hagiavalduses tuleb tõendada, et asjaomane liikmesriik on juba jätnud täitmata liidu õigusest tuleneva kohustuse, mitte et esineb niisuguse kohustuse hüpoteetiline rikkumine, mis võib aset leida tulevikus. Selles mõttes on neljas väide vastuvõetamatu.
2.      Õiguslik hinnang
131. Neljanda väitega kinnitab Tšehhi Vabariik sisuliselt, et keskkonnamõju hindamise otsusega on rikutud direktiivi 2000/60 artikli 4 lõike 1 punkti a alapunkti ii ja punkti b alapunti ii, mis käsitlevad keskkonnaalaseid eesmärke, mis tuleb pinna‑ ja põhjavee puhul saavutada, sest selles otsuses ei ole kindlaks määratud meetmeid, mis on vaja võtta juhul, kui selle direktiivi artikli 4 lõigetes 4 ja 5 ette nähtud nende sätete erandeid, mida praegu kohaldatakse, ei pikendata projekti kestuse jooksul. See väide erineb eespool analüüsitud väidetest sel põhjusel, et see ei käsitle mitte õigusakti, vaid pigem konkreetset haldusakti.
132. Vastupidi Poola Vabariigi väitele ei leia ma, et see väide oleks vastuvõetamatu sel põhjusel, et puudutab hüpoteetilist rikkumist tulevikus. Rikkumine, millele Tšehhi Vabariik viitab, tundub mulle aset leidvat praegusel hetkel ja olevat piisavalt konkreetne, sest ta heidab Poola ametiasutustele sisuliselt ette seda, et need ei järginud kohustusi, mis on neile kehtestatud direktiiviga 2000/60, st ei teinud kõike, mis on vajalik, et saavutada selle direktiiviga püstitatud keskkonnaalased eesmärgid ettenähtud tähtaegade jooksul, vaid tuginesid pigem eranditele, ehkki ei ole kindel, et need erandid tehakse.
133. Tšehhi Vabariigi väite sisu kohta tuleb kõigepealt meenutada, et direktiiv 2000/60 on raamdirektiiv, mis on vastu võetud EÜ artikli 175 lõike 1 (hiljem ELTL artikli 192 lõige 1) alusel. See direktiiv sätestab vee kaitsmiseks ühised põhimõtted ja üldise tegevusraamistiku ning tagab Euroopa Liidus üldiste vee kaitse ja säästva kasutuse põhimõtete ja struktuuride kooskõlastamise ja integreerimise ning kaugemas perspektiivis ka edasiarendamise. Direktiiviga sätestatud ühiseid põhimõtteid ja üldist tegevusraamistikku peavad liikmesriigid edasi arendama, võttes direktiivis sätestatud tähtaegade jooksul vastu konkreetsed meetmed. Siiski ei ole direktiivi eesmärk liikmesriikide veevaldkonda reguleerivate õigusaktide täielik ühtlustamine.(30)
134. Direktiivi 2000/60 artikli 4 lõike 1 punkti a alapunkti ii ja punkti b alapunkti ii järgi kaitsevad, parandavad ja taastavad liikmesriigid kõiki pinnaveekogusid ja põhjaveekogumeid, kui alapunkti iii kohaldamisest tehis‑ ja oluliselt muudetud veekogude suhtes ei tulene teisiti, eesmärgiga saavutada pinnavee ja põhjavee hea seisund. Vastavalt keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 3 lõike 1 punktile c kuulub keskkonnamõju hindamise hulka ka selle hindamine, millist mõju avaldab projekt veele. Selles mõttes on vajalik, et keskkonnamõju hindamise menetluse järeldused – mis siin esinevad keskkonnamõju hindamise otsuse vormis – hõlmaksid ka kohustusi, mis tulenevad direktiivist 2000/60, mis kujutab võrreldes keskkonnamõju hindamise direktiiviga endast eriregulatsiooni veepoliitika alal.(31)
135. See märgitud, pean vajalikuks juhtida tähelepanu, et vastavalt direktiivi 2000/60 artikli 4 lõikele 7 ei riku liikmesriigid seda direktiivi, kui on täidetud kõik punktides a–d sätestatud tingimused. Nagu Euroopa Kohus hiljuti kohtuotsuses Land Nordrhein-Westfalen otsustas, võib projekt, mis võib tuua veele kaasa kahjulikke tagajärgi, saada loa üksnes siis, kui on täidetud kõik need nõuded. Enne loa andmist peavad projekti heakskiitmiseks pädevad liikmesriigi ametiasutused kontrollima, kas need nõuded on täidetud, ilma et see piiraks võimalikku kohtulikku kontrolli.(32) Seega on siis, kui analüüsitakse ükskõik missugust väidet, et liikmesriik on rikkunud direktiivi 2000/60, põhimõtteliselt nõutav, et kontrollitakse, kas arvesse on võetud eespool nimetatud tingimusi.
136. Väide, millele tugineb Tšehhi Vabariik, puudutab aga teistsugust aspekti, mida on vaja selgitada. Hagejast liikmesriik ei väida, et oleks rikutud kohustust võtta arvesse direktiivi 2000/60 artikli 4 lõikes 7 sätestatud tingimusi. Tšehhi Vabariik heidab Poola ametiasutustele ette seda, et nad lähtusid eeldusest, et erandid, mis on Poola Vabariigi suhtes direktiivi 2000/60 artikli 4 lõigete 4 ja 5 alusel tehtud, on säilinud.
137. Tuleb märkida, et selle argumendiga eiratakse asjaolu, et direktiivi 2000/60 artikli 4 lõigetes 4 ja 5 ette nähtud erandeid ei kohaldata keskkonnamõju hindamise otsuse abil, vaid konkreetsete vesikonna majandamiskavade ajakohastamise raames, mida tehakse direktiivi 2000/60 artiklite 13–15 alusel.(33) Nendes majandamiskavades on kindlaks määratud eesmärgid kõikide veekogude puhul. Veekogude puhul, mis ei ole veel saavutanud keskkonnaalast eesmärki „hea seisund“ või „potentsiaalselt hea seisund“, peab majandamiskavades olema vastavalt selle direktiivi artikli 4 lõikele 4 ette nähtud selle eesmärgi saavutamise tähtaeg. Kui seda eesmärki ei ole teatava veekogu puhul võimalik saavutada, võib püüda saavutada leebemat keskkonnaalast eesmärki, tingimusel et on täidetud artikli 4 lõikes 5 sätestatud kriteeriumid.(34)
138. Komisjoni ja Poola Vabariigi esitatud teabe kohaselt võetakse järgmine vesikonna majandamiskava direktiivi 2000/60 artikli 13 lõike 7 järgi vastu enne 22. detsembrit 2021. Poola Vabariik märgib, et selle kava ajakohastamise tööd on praegu käimas ning et on võetud kõik haldusmeetmed, mis on asjaomaste erandite säilitamiseks vajalikud. Poola ametiasutused viivad praegu läbi konsulteerimisi üldsusega kava projektide teemal vastavalt direktiivis 2000/60 sätestatud nõuetele.
139. Seega tuleb järeldada, et Poola ametiasutused ei olnud keskkonnamõju hindamise otsuse tegemise ajal kohustatud võtma arvesse võimalust, et direktiivi 2000/60 artikli 4 lõigetes 4 ja 5 ette nähtud erandid säilivad. Küll aga olid nad kohustatud hindama, kas on veekogude kahjustamise oht, mille tekitab kaevandustegevus, mis võib olla selle direktiivi artikli 4 lõikes 7 ette nähtud tingimustest lähtudes aktsepteeritav.
140. Lisaks tundub mulle vajalik juhtida tähelepanu Poola Vabariigi selgitustele, et Poola õiguses on nähtud ette tõhusad süsteemid, mis tagavad vastavuse direktiivi 2000/60 artikli 4 lõike 1 punkti a alapunktile ii ja punkti b alapunktile ii asjaomaste erandite tegemisest keeldumise korral. Konkreetsemalt lubavad need süsteemid Poola ametiasutustel antud teostusload uuesti läbi vaadata või need tühistada. Seega vastupidi Tšehhi Vabariigi väidetele näivad Poola ametiasutuste käsutuses olevat sobivad vahendid selle tagamiseks, et järgitakse liidu õigusest tulenevaid kohustusi.
141. Eespool esitatud põhjustel teen ettepaneku see väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
F.      Viies väide, milles kohaselt on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 6 lõikeid 2–7, artikli 7 lõikeid 1, 2 ja 5 ning artiklit 8 (asjaomase üldsuse ja Tšehhi Vabariigi kõrvalejätmine pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa andmise menetlusest)
1.      Poolte argumendid
142. Viienda väitega kinnitab Tšehhi Vabariik, et välistades asjaomase üldsuse ja selle liikmesriigi osalemise pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa andmise menetluses, on Poola Vabariik rikkunud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 6 lõikeid 2–7, artikli 7 lõikeid 1, 2 ja 5 ning artiklit 8.
143. Nagu ka oma teise väite puhul, mille kohaselt on neid sätteid rikutud kaevandusseadustiku §‑ga 33, on Tšehhi Vabariik arvamusel, et selle teostusloa andmise menetlus on „otsustusprotsess“, mis kuulub keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõike 2 kohaldamisalasse ning seega kohaldatakse selle direktiivi artikli 6 lõigetes 2–7, artikli 7 lõigetes 1, 2 ja 5 ning artiklis 8 sätestatud kohustusi ka selle menetluse suhtus. Asjaomase üldsuse ja selle liikmesriigi osalemine oleks olnud vajalik, et kontrollida, kas sellesse loasse kaasati keskkonnamõju hindamise otsuse tingimused. Pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamiseks loa andmise menetluses, mis toimus ilma üldsuse osalemiseta, ei järgitud aga ühtegi nendest kohustustest.
144. Poola Vabariik leiab, et see väide on põhjendamatu, viidates oma teist väidet käsitlevatele argumentidele. Ta rõhutab, et keskkonnamõju hindamise direktiivi asjassepuutuvates sätetes silmas peetud kohustused täideti juba selle menetluse etapis, mille tulemusena tehti keskkonnamõju hindamise otsus.
145. Lisaks ei ole nendes sätetes nõutud võimalust kontrollida, kas investeerimisotsuse (loa) puhul võeti arvesse keskkonnamõju hindamise otsuse tingimusi, teades, et asjaomase üldsuse ja liikmesriigi osalemine menetlustes, milles tehakse keskkonnamõjuga otsused, seisneb keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 6 lõike 4 kohaselt seisukohtade ja arvamuste esitamises ametiasutustele enne, kui tehakse teostusloa andmise otsus. Võttes arvesse seda eesmärki, on niisugune osalemine teostusloa andmise menetluse etapis üleliigne ning seda enam, et keskkonnamõju hindamise otsus oli siduv asutusele, kes seda menetlust läbi viis.
146. Poola Vabariik väidab lisaks, et otsuse 2044 vastuvõtmine ja nende Poola õigusnormide muutmine, mis näevad ette võimaluse esitada kaebus teostusloa andmise otsuste peale, millele eelnesid keskkonnamõju hindamise otsused, mille menetluses sai üldsus osaleda, viisid selleni, et viies väide muutus esemetuks.
2.      Õiguslik hinnang
147. Viies väide puudutab keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 6 lõigetest 2–7, artikli 7 lõigetest 1, 2 ja 5 ning artiklist 8 tulenevate kohustuste järgimata jätmist sellega, et Poola Vabariik muutis asjaomase üldsuse ja Tšehhi Vabariigi osalemise pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa andmise menetluses väidetavalt võimatuks.
148. Kõigepealt tundub mulle vajalik lükata tagasi Poola Vabariigi argument, mille kohaselt on see väide muutunud esemetuks sel põhjusel, et Poola ametiasutused tegid uue otsuse, millega pikendati luba kuni 2044. aastani. Selles küsimuses piisab vastuväitest, et see otsus tehti alles 28. aprillil 2021, st pärast kuupäeva, mis võetakse ELTL artiklis 259 kirjeldatud menetluse raames aluseks selle hindamisel, kas eksisteerib rikkumine.(35)
149. Et võib tõmmata paralleele õiguslike küsimustega, mille Tšehhi Vabariik tõstatas oma teise väite raames, viitan oma käesoleva ettepaneku punktis 96 jj esitatud analüüsile, milles ma selgitasin, et eespool viidatud õigusnormides ette nähtud kohustusi järgiti projekti keskkonnamõju hindamise etapis, mille tulemusena tehti keskkonnamõju hindamise otsus, ning et keskkonnamõju hindamise direktiiviga ei ole vastuolus niisugune õiguslik konstruktsioon, nagu on nähtud ette Poola õiguskorras ning mille raames täidetakse need kohustused projektile teostusloa andmise menetluse ühes eelnevas etapis, st projekti keskkonnamõju hindamise etapis, ning et lõppetapp, st projekti puudutava otsuse tegemise etapp toimub ilma asjaomase üldsuse ja puudutatud liikmesriigi osaluseta.
150. Tšehhi Vabariigi argumendi kohta, et on vaja täiendavat osalemist teostusloa andmise etapis, et „kontrollida“ hiljem, kas projektile teostusloa andmisel võeti arvesse keskkonnamõju hindamise otsuse tingimusi, tuleb täpsustada, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikkel 11 annab õiguse esitada kaebus ainult selleks, „et vaidlustada otsuste, seaduste ja tegevusetuse sisulist või protseduurilist seaduslikkust seoses käesoleva direktiivi sätete kohase üldsuse kaasamisega“.(36) Seevastu ei anna artikkel 11 õigust nõuda keskkonnamõju hindamise otsuseni viinud kaalutluste järgimise kohtulikku kontrolli.
151. Sellega seoses pean muide vajalikuks rõhutada, et ükski säte, millele Tšehhi Vabariik oma teise väite põhjenduseks viitab, ei anna niisugust õigust. Vastupidi, nagu ilmneb keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 6 lõikest 4, on nende sätete eesmärk pigem anda asjaomasele üldsusele „õigus esitada […] pädevatele asutustele märkusi ja arvamusi“ enne, kui teostusloa taotluse kohta tehakse otsus. Lisaks ilmneb selle direktiivi artiklist 8, et „[t]eostusloa menetlemisel tuleb arvesse võtta nõupidamise tulemusi ja artiklite 5, 6 ja 7 kohaselt kogutud teavet“ (kohtujuristi kursiiv). See liikmesriigi ametiasutustele kehtestatud kohustus ei tekita siiski asjaomasele üldsusele õigust otsust „kontrollida“, nagu vihjab Tšehhi Vabariik. Teine väide tundub mulle seega rajanevat keskkonnamõju hindamise direktiivi sätete vääral tõlgendusel.
152. Keskkonnamõju hindamise direktiivi kohaldatavuse kohta tuvastatu kehtib ilma, et see piiraks asjaomase üldsuse võimalust – mis on Poola Vabariigi esitatud teabe kohaselt tema riigisiseses õiguses olemas – esitada teostusloa andmise otsuste peale kaebusi haldusmenetluse raames ja halduskohtutele, eelkõige selleks, et kontrollitaks nende otsuste vastavust varasemates keskkonnatingimuste otsustes kindlaks määratud tingimustele.(37)
153. Eelnevate kaalutluste põhjal arvan, et viies väide, et ei ole järgitud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 6 lõigetest 2–7, artikli 7 lõigetest 1, 2 ja 5 ning artiklist 8 tulenevaid kohustusi, sest Poola Vabariik muutis asjaomase üldsuse ja Tšehhi Vabariigi osalemise pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamiseks loa andmise menetluses väidetavalt võimatuks, on põhjendamatu.
G.      Kuues väide, mille kohaselt on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõikeid 1 ja 2 (pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa avaldamata jätmine ja selle Tšehhi Vabariigile mõistetavas vormis edastamata jätmine)
1.      Poolte argumendid
154. Tšehhi Vabariigi sõnul jättis Poola Vabariik pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa raames täitmata teavitamiskohustused, mis tal on keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 kohaselt ning mille eesmärk on muu hulgas see, et asjaomasel üldsusel oleks võimalus analüüsida, kas keskkonnamõju hindamise otsuses sätestatud tingimused kaasati nõuetekohaselt sellesse loasse.
155. Mis puudutab selle direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti a, siis loa andmise otsuse sisu ja selle tingimusi ei avaldatud. Arvestades, et selle loaga muudeti luba nr 65/94, mida oli juba mitu korda muudetud, oleks tulnud avaldada loa konsolideeritud versioon, et täita selles sättes ette nähtud kohustused, ning oleks tulnud ära tuua kogu selle direktiivi artiklis 8a ette nähtud teave. Üldsusele edastatud luba sisaldas resolutsioonis aga ainult teavet esialgse loa pikendamise kohta. Asjaolu, et seejärel edastati Tšehhi Vabariigile kõik otsused, millega seda luba oli muudetud, ei võimaldanud selgelt mõista, missugune loa redaktsioon hetkel kehtib. Pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loas ei ole näidatud kaevandamisala praegust ulatust ning see ei sisalda iseenesest selget ja siduvat viidet keskkonnamõju hindamise otsuses sätestatud tingimustele.
156. Mis puudutab keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti b, siis keskkonnamõju hindamise otsus peaks loogiliselt kujutama endast „[teostusloa andmise] otsuse aluseks olevate peamiste põhjuste ja kaalutluste“ põhielementi, kuid luba ei sisalda mingit hinnangut küsimuses, kas lubatud kaevandamistegevus on keskkonnamõju hindamise otsusega kooskõlas.
157. Mis puudutab keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõiget 2, siis selle direktiivi eesmärgi saavutamiseks on nõutav teave asjaomasele liikmesriigile vaja edastada nii kiiresti kui võimalik. Poola Vabariik edastas aga pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa Tšehhi Vabariigile alles viis kuud pärast selle andmist ning edastatud dokument ei vastanud selle direktiivi artikli 9 lõikes 1 sätestatud nõuetele.
158. Poola Vabariik vastab, et avalikud teated, mis tehakse kättesaadavaks asjaomase linnavalitsuse talituste avaliku teabe bülletääni veebisaidil ning loaandjast ametiasutuse veebisaidil, puudutavad loa nr 65/94 pikendamise menetluse kõiki etappe, mis võimaldas üldsusel ja Tšehhi Vabariigi sellega tutvuda.
159. Mis puudutab väidet, et oleks tulnud edastada selle loa konsolideeritud redaktsioon, siis Poolas vastu võetud lubade ajakohastamise süsteem välistab niisuguse edastamise, sest selline konsolideeritud redaktsioon kujutaks endast uut haldusotsust, mille ulatus ületaks esitatud muutmistaotluse – mis oleks vastuolus Poola haldusõigusega. Selles kontekstis on Poola Vabariik arvamusel, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikliga 9 ei ole teostusloa andmise otsustele kehtestatud konkreetset vormi.
160. See liikmesriik arvab, et keskkonnamõju hindamise otsuse ja selle koheselt täitmisele pööratavaks tunnistamise määruse avaldamisega, eriti Tšehhi Vabariigi keskkonnaministeeriumi ametlikul saidil ja Saksamaal järgiti kohustust esitada üldsusele selle direktiivi artiklis 8a ja artikli 9 lõike 1 punktis b teises lauses nimetatud teave.
161. Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõike 2 kohta leiab Poola Vabariik, et nõutav teave edastati Tšehhi Vabariigile õigeaegselt, et asjaomane üldsus saaks kasutada oma õigust esitada selle direktiivi artikli 11 lõike 1 alusel kaebus kohtule.
162. Lõpuks leiab Poola Vabariik, et kuues väide on esemetu, sest otsus 2044 avaldati vastavalt keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõigetele 1 ja 2.
2.      Õiguslik hinnang
163. Kuuenda väite raames heidab Tšehhi Vabariik Poola Vabariigile ette esiteks seda, et rikkudes keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõiget 1, ei avaldanud Poola Vabariik kuni 2026. aastani kaevandustegevusega tegelda lubava otsuse ja sellele otsusele lisatud tingimuste sisu ega aluseid ja asjaolusid, millel see luba rajaneb, ning teiseks seda, et rikkudes keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõiget 2, edastas ta selle otsuse teksti Tšehhi Vabariigile hilinemisega ning et edastatud dokument ei vastanud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõike 1 punktides a ja b sätestatud nõuetele. See väide puudutab konkreetseid halduslikku laadi meetmeid, st avaldamis‑ ja edastamismeetmeid, mis on keskkonnamõju hindamise direktiiviga liikmesriikide ametiasutustele kehtestanud.
164. Kohe alguses tuleb tagasi lükata Poola Vabariigi argument, et see väide on muutunud esemetuks sel põhjusel, et Poola ametiasutused võtsid vastu uue otsuse, millega luba pikendatakse kuni 2044. aastani. Nagu ma viienda väite analüüsi raames juba selgitasin, tehti see otsus alles pärast kuupäeva, mis võetakse rikkumise esinemise hindamisel aluseks.(38)
165. Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõikest 1 ilmneb, et kui teostusloa andmise või andmata jätmise otsus on tehtud, teatab pädev asutus või teatavad pädevad asutused sellest üldsusele ja ametiasutustele, keda projekt võib nende ametikohustuste tõttu puudutada, vastavalt riigisisestele menetlustele, ning tagavad, et üldsusele ja nendele asutustele avalikustatakse vajalik teave, st otsuse sisu ja kõik sellele lisatud tingimused ning otsuse aluseks olevad peamised põhjused ja kaalutlused, sealhulgas teave üldsuse kaasamise korra kohta. See teave hõlmab ka konsulteerimiste ja vastavalt keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklitele 5–7 kogutud teabe tulemusi ning viisi, kuidas need tulemused on üle võetud või arvesse võetud, eelkõige kommentaare, mis on saadud puudutatud liikmesriigilt. Selle direktiivi artikli 9 lõike 2 kohaselt teavitavad pädevad asutused kõiki liikmesriike, kellega on artikli 7 kohaselt nõu peetud, ning edastavad neile eespool nimetatud teabe.
166. Poola Vabariik väidab, et eespool viidatud sätte järgi nõutav teave avaldati, eelkõige ametlikel veebisaitidel. Mulle näib siiski, et Tšehhi Vabariik kritiseerib sisuliselt seda, et avaldatud teave oli mõistetamatu ja ebatäielik. Konkreetselt võttes arvesse seda, et kõnesolev luba on viimane loa nr 65/94 mitmest muudatusest, oleks tema sõnul tulnud talle edastada selle loa konsolideeritud redaktsioon, et ta võinuks saada aru, missugused selle sätted kehtivad. Lisaks tundub, et varasemaid pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa muutmise otsuseid ei tehtud üldsusele kättesaadavaks.
167. Pean vajalikuks tõdeda, et Poola Vabariik ei vaidle vastu Tšehhi Vabariigile avaldatud ja edastatud teabe sisule. Pigem väidab ta ainult, et konsolideeritud redaktsiooni kättesaadavaks tegemine ei ole vajalik, et täita keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõikes 1 sätestatud nõuded. Poola Vabariik kinnitab, et viis, kuidas liikmesriikide haldusasutused haldusotsuseid koostavad, ei kuulu liidu pädevusse. Ta selgitab, et tema riigisiseses halduspraktikas kehtestatud lubade ajakohastamise süsteem on samalaadne õigusakti muutmise süsteemiga, mille kohaselt on siduv õigusakt oma esialgses redaktsioonis, kuid võttes arvesse selle hilisemaid muudatusi.
168. Poola Vabariik selgitab, et Poola haldusõiguses kohaldatakse põhimõtet, et varem tehtud otsust muutva haldusotsuse vastuvõtmisel ei ole muutmisotsust tegema pädev haldusasutus kohustatud ega isegi ei tohi korrata kogu muudetavat otsust otsuses, mille ta vastu võttis. Muutmisotsuses tuleb näidata täpselt muudetava otsuse elemendid, mida muudetakse. Kui muudetava otsuse ülejäänud osa on endiselt kehtiv, ei tohi muutmisotsust tegev asutus korrata oma otsuses elemente, mida ei muudeta. Teistsugune praktika viiks selleni, et hoolimata varasema otsuse muutmise taotluse piiratud ulatusest tehakse tegelikult uus haldusotsus.
169. Pruunsöe kaevandamise loa kestust kuni 2026. aastani pikendava vaidlusaluse otsuse tõlgendamine kinnitab käesoleva ettepaneku eelmises punktis kirjeldatud Poola Vabariigi halduspraktikat. Tundub, et muudeti ainult punkti, milles on määratud kindlaks selle loa kestus, et võtta arvesse loa pikendamist. See märgitud, näib mulle, et Poola Vabariigi seisukohad ei ole selles kontekstis asjakohased, sest kahtluse alla ei seata sugugi teatavat riigisisest halduspraktikat. Küsimus, mis on kuuenda väite analüüsimise keskmes, puudutab pigem selle teabe täpset sisu, mis tuleb teha üldsusele kättesaadavaks ja edastada liikmesriigile, kes osales keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklis 7 ette nähtud konsulteerimistes.
170. Kui Poola ametiasutused tunnevad oma haldusõiguse eripära, siis üldsusega üldiselt ja teiste liikmesriikide ametiasutustega ei ole see nii. Nagu käesolevas ettepanekus juba mainitud, võivad erinevate liikmesriikide riigisisesed regulatsioonid oluliselt erineda viisi osas, kuidas on korraldatud haldusmenetlused otsuse puhul, mis võimaldab viia ellu olulise keskkonnamõjuga projekte.(39) Järelikult tundub mulle mitte üksnes sobimatu, vaid solidaarsuse, koostöö ja vastastikuse toetuse vaimuga, millest on keskkonnamõju hindamise direktiivi artikkel 9 kantud, lausa kokkusobimatu esitada puudulik teave, nõudes nii üldsuselt ja naaberliikmesriikide ametiasutustelt, keda konkreetse projekti keskkonnamõju puudutab, et nad teeksid ise uuringu võõra riigisisese õiguse alal, et saada vajalikku teavet selleks, et kasutada neile liidu õigusega antud õigusi.
171. Minu arvates ei ole mingit kahtlust, et kuna avaldamiskohustuste eesmärk on teha võimalikuks tegelikud õiguskaitsevahendid asjaomaste otsuste peale, peab teave, mis antakse üldsuse ja nende naaberliikmesriikide käsutusse, keda konkreetse projekti keskkonnamõju puudutab, olema täielik ja mõistetav. Teiste sõnadega tuleb teave esitada piisavalt täpselt ja adressaatide konkreetsetele vajadustele kohandatult, et tagada avalikustamise efekt. Seepärast arvan, et Turówi kaevanduses kaevandustegevust lubava „otsuse sisu“, mis tuleb üldsusele ja nendele liikmesriikide ametiasutustele vastavalt keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõike 1 punktile a edastada, ei saa seisneda ainult pikendamisotsuses, vaid peab tingimata hõlmama kõiki dokumente, mis moodustavad selle loa olemuse. Ainult niisugune meede võimaldab üldsusel ja naaberliikmesriikide ametiasutustel aduda selle haldusotsuse ulatust ning vajadusel adekvaatselt ja õigeaegselt reageerida.
172. Selles küsimuses tuleb lisada, et nagu ilmneb sõnaselgelt keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõike 1 punktist b, peab asjaomane teave hõlmama „otsuse aluseks olevaid peamisi põhjuseid ja kaalutlusi“ – mis välistab minu arvates selle, et niisugune liikmesriik nagu Poola Vabariik saab jätta tegemata üldsusele ja naaberliikmesriikidele kättesaadavaks asjakohaseid teostusluba puudutavaid dokumente, milles on täpsustatud selle andmise ja pikendamise põhjuseid, ning seda seetõttu, et tema riigisiseses õiguskorras ei ole niisugust halduspraktikat ette nähtud. Et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 eesmärk on selgelt kehtestada kõrged läbipaistvuse ja liidu liikmesriikide koostöö standardid niisuguses eriti tundlikus valdkonnas nagu keskkonnakaitse, mis – nagu näitavad muide käesoleva kohtuasja asjaolud(40) – ületab riikide piire, leian, et liikmesriik ei saa tugineda ettekäändena oma riigisisestele haldusnormidele ja ‑tavadele selleks, et vabaneda asjaomase üldsuse ees avalikustamis‑ ja edastamiskohustustest.
173. Eespool esitatud põhjustel leian, et Poola Vabariik on rikkunud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõiget 1.
174. Konkreetselt väite kohta, et on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõiget 2 sellega, et Poola Vabariik edastas kõnesoleva loa Tšehhi Vabariigile alles viis kuud pärast selle vastuvõtmist ja siis ka ebatäielikuna, pean vajalikuks korrata, et ma selgitasin eelmistes punktides, kui oluline on naaberliikmesriigile, keda konkreetse projekti keskkonnamõju puudutab, et tal oleks kogu teave projektile antud teostusloa kohta, mis on vajalik, et reageerida vajadusel adekvaatselt ja õigeaegselt.
175. See tähendab eelkõige võimalust kasutada keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõike 1 alusel õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, mis – võttes arvesse möödunud aega ja asjaolu, et riigisiseses menetlusõiguses ette nähtud tähtaegu tuleb järgida, – võib muutuda eriti raskeks ja isegi võimatuks.(41) Kui üks asjast huvitatud pool tundis, et temalt on võetud võimalus oma õigusi liikmesriigi kohtutes kaitsta sel põhjusel, et kaebus esitataks liikmesriigi ametiasutuste käitumise tõttu liiga hilja, siis arvan, et tuleb järeldada, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõiget 2 on rikutud.
176. Nii näib see olevat just olukorras, mis viis selle vaidluseni. Viis kuud lihtsalt kõnesoleva loa edastamise puhul kujutab endast märkimisväärset hilinemist, kui võtta arvesse esiteks olulisi huve, mis on mängus, ja teiseks asjaolu, et niisugune ülesanne on puhtalt halduslikku laadi, nõudes ainult dokumentide edastamist. Selline olukord on seda tõsisem, et Tšehhi Vabariigi nõutud teave tehti kättesaadavaks ainult tema pealekäimisel ja osaliselt. Nagu märgib Tšehhi Vabariik, ei ole tal ikka konsolideeritud dokumenti, mis võimaldaks selgelt teada saada, missugune on projekti ulatus ja täpne sisu. Pean vajalikuks märkida, et Poola Vabariik ei ole esitanud mingit veenvat põhjendust sellele viivitusele nõutava teabe edastamisel.
177. Eelnevate kaalutluste põhjal arvan, et on rikutud ka keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõiget 2.
178. Eespool esitatud põhjustel teen ettepaneku pidada kuuendat väidet põhjendatuks.
H.      Seitsmes väide, mille kohaselt on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõiget 1 (pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa kohtuliku kontrolli välistamine)
1.      Poolte argumendid
179. Tšehhi Vabariik väidab, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõike 1 järgi peab asjaomane üldsus saama esitada kohtule kaebuse otsuse peale, millega anti projektile teostusluba, ükskõik missugune oli tema varasem osalus menetluses, mille tulemusena see luba anti. Ta väidab siiski, et Poola õiguse kohaselt ei saa asjaomane üldsus nõuda pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa kohtulikku kontrolli, kui ta selle loa andmise menetluses ei osalenud.
180. Lisaks piiras ka asjaolu, et seda luba ei avaldatud ametlikult, esiteks selle asjaomase üldsuse poolset kontrolli. Teiseks peatati kaebused, mille esitasid Poola kohtule Tšehhi valitsusvälised organisatsioonid selle loa kontrollimiseks, oodates otsust küsimuses, kas see, et nendel organisatsioonidel ei lastud loa andmise menetluses endas osaleda, oli õiguspärane, ning seega ei ole kindel, et tehakse otsus sisulistes küsimustes. Pealegi võtab keeld tühistada luba pärast ühe aasta möödumist keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõikelt 1 selle kasuliku mõju.
181. Vastuseks viitab Poola Vabariik oma argumentidele teise väite raames, kinnitades, et see, kui riigisisene menetlus on välja töötatud nii, et kaebuse esitamise võimalus on tagatud ainult keskkonnatingimuste otsuse etapis, ei ole keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõikega 1 vastuolus.
182. Ta leiab ka, et Tšehhi Vabariigi argumendid on vastuolulised: ühelt poolt kinnitab see liikmesriik, et asjaomasel üldsusel ei ole võimalust pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise luba vaidlustada; teisalt tunnistab ta, et valitsusvälised organisatsioonid on tegelikult kasutanud oma sellest sättest tulenevaid õigusi.
183. Asjaolu, et esitatud kaebused peatati, peegeldab asjaomase Poola kohtu vabadust valida menetluse korraldamise vahendite vahel ega piira kuidagi kaebajate õigusi.
184. Lisaks puudutab see, et luba ei ole võimalik tühistada pärast ühe aasta möödumist, vastavalt kaevandusseadustiku §‑le 42 ainult loa tühistamist teostusloa andmise menetluse uuesti algatamise tulemusena, mis on üks erakorralistest lõplike lubade tühistamise võimalustest. See ei puuduta seega loa tühistamist ettenähtud tähtaja jooksul esitatud kaebuse alusel algatatud tavapärase halduskontrolli tulemusena.
185. Poola Vabariik väidab ka, et seitsmes väide on muutunud esemetuks seetõttu, et langetati otsus 2044 ja Poola õiguses tehti muudatusi, mis võimaldavad asjaomasel üldsusel esitada vaideid ja kaebusi investeerimisotsuste peale.
2.      Õiguslik hinnang
186. Seitsmenda väitega kinnitab Tšehhi Vabariik, et Poola Vabariik on rikkunud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõiget 1 sellega, et ta ei võimaldanud algatada kohtumenetlust kaebuse alusel, mis on esitatud pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa peale. See väide puudutab kostjast liikmesriigi ametiasutuste praktikat ja õiguslikku raamistikku.
187. Kohe alguses tuleb tagasi lükata Poola Vabariigi argument, et see väide on muutunud esemetuks sel põhjusel, et Poola ametiasutused tegid uue otsuse, millega luba pikendati kuni 2044. aastani. Nagu juba selgitatud, tehti see otsus alles pärast kuupäeva, mis võetakse rikkumise esinemise hindamisel aluseks. Samamoodi on see õigusaktide muudatustega, mis tehti pärast seda aluseks võetavat kuupäeva ja võimaldavad Poola Vabariigi sõnul asjaomasel üldsusel nüüd esitada vaideid ja kaebusi investeerimisotsuste peale.(42)
188. Lõpuks tuleb meenutada, et mis puudutab keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 eesmärki, siis seda õigusnormi on Euroopa Kohtu praktikas tõlgendatud nii, et selle kohaldamisalasse kuuluvad ainult kohtuvaidluse need aspektid, mis puudutavad asjaomase üldsuse otsustamises osalemise õiguse maksmapanekut vastavalt direktiivis selles osas sätestatud täpsetele eeskirjadele. Seevastu ei kuulu selle artikli kohaldamisalasse kaebused, mis põhinevad selle direktiivi mis tahes muul eeskirjal, ja veelgi vähem kaebused, mis põhinevad mingitel muudel, kas liidu või liikmesriigi õigusnormidel.(43) Seega tuleb lähtuda eeldusest, et Tšehhi Vabariigi argumendid käsitlevad üksnes õiguspärasuse kontrolli, mis puudutab üldsuse osalemise õiguse järgimist.
189. Mis puudutab seda, kuidas liikmesriigid õiguskaitsevahendeid korraldavad, siis teise väite analüüsi raames on juba üksikasjalikult selgitatud, et ei keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõikega 1 ega ühegi teise liidu õigusnormiga, mis annab samaväärse õiguse, ei ole vastuolus niisuguse menetluse ja selliste riigisiseste õigusnormide kehtestamine, mis näevad ette, et võimalus esitada kaebus on tagatud ainult keskkonnatingimuste otsuse etapis, tingimusel et on välistatud, et teostusloa andmise otsuse puhul jäetakse keskkonnamõju hindamise menetluse tulemused arvesse võtmata.
190. Seega kui keskkonnamõju hindamise otsuse tegemise menetluses on tagatud keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklites 6–9 ette nähtud üldsuse osalemise õigus, piisab selle etapi õiguskaitsevahendi ettenägemisest. Teiste sõnadega ei ole liikmesriik kohustatud tagama, et võimalikke üldsuse osalemise puudusi saaks vaidlustada veel korra teostusloa andmise etapis.(44) Esitatud argumentidest piisab minu arvates, et lükata seitsmes väide põhjendamatuse tõttu tagasi.
191. Ammendavuse huvides soovin juhtida tähelepanu teatavale vastuolule Tšehhi Vabariigi argumentides. Ühelt poolt kinnitab ta, et asjaomasel üldsusel ei olnud võimalust kõnesolev luba vaidlustada, teisalt tunnistab ta ka ise, et kolm valitsusvälist organisatsiooni (Greenpeace ČR, Frank Bold ja Eko-Unia) kasutasid tegelikult õigusi, mis neil kui asjaomasel üldsusel keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõike 1 alusel on. Kuigi Tšehhi Vabariik märgib, et menetlused peatati seniks, kuni on tehtud lõplik otsus keeldumise kohta nende organisatsioonide osalemisest kuni 2026. aastani kaevandamisloa andmise menetluses, tuleb märkida, et ta ei saa välistada, et kohtuliku kontrolli saab läbi viia. Kui Euroopa Kohus esitas talle kohtuistungil vastava küsimuse, nõustus Tšehhi Vabariik, et Poola kohtud ei ole Tšehhi keskkonnaühingute kaebusi veel lõplikult rahuldamata jätnud.
192. Seejuures pean eriti kasulikuks selgitusi, mille on andud Poola Vabariik oma kostja vastuses Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Varssavi vojevoodkonna halduskohus) võimalike otsuste kohta, kui viimane peaks otsustama eespool nimetatud organisatsioonide kaebused rahuldada või rahuldamata jätta. Vastupidi sellele, mida Tšehhi Vabariik oma hagiavalduses väidab, ei näi kaevandusseadustiku § 42 kujutavat endast takistust, mis ei võimalda sellel halduskohtul kõnesolevat luba vajadusel tühistada. Poola Vabariigi teabe põhjal tundub, et selles sättes ei ole nähtud ette mingit piirangut muudes menetlustes kui Poola õiguses ette nähtud läbivaatamismenetluses tehtud otsuse tühistamise, muutmise või muutmata jätmise alal.
193. Et puuduvad veenvad tõendid, mis kinnitaksid väidet, et Poola Vabariigi õiguskorras ei ole mingit tõhusat õiguskaitsevahendit, mis tagaks üldsuse otsustusprotsessides osalemise õiguse konkreetselt käesoleva asja asjaoludel, näib mulle raske Tšehhi Vabariigi argumentidega nõustuda. Arvan, et asjaolu, et eespool nimetatud keskkonnakaitseorganisatsioonid ei võitnud oma kaebuste puhul kohtuvaidlust, ei kujuta endast üksi piisavat tõendit, mis võimaldaks järeldada, et puuduvad tõhusad õiguskaitsevahendid, seda enam, et õiguskaitsevahendid ei ole veel ammendatud.
194. Eelnevate kaalutluste põhjal leian, et seitsmes väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
I.      Kaheksas väide, mille kohaselt on rikutud direktiivi 2003/4 artiklit 7 (pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa avaldamata jätmine)
1.      Poolte argumendid
195. Tšehhi Vabariik märgib, et direktiivi 2003/4 artikli 7 lõike 2 punkti b järgi on liikmesriik kohustatud tegema olulise keskkonnamõjuga load üldsusele kättesaadavaks. Et pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise luba kujutab endast niisugust luba – sest selle suhtes tuleb keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõike 1 kohaselt kohaldada keskkonnamõju hindamise menetlust –, on Poola Vabariik rikkunud direktiivi 2003/4 artiklit 7, kuna ta ei avaldanud ei luba ennast ega kohta, kus seda saab küsida.
196. Poola Vabariik väidab vastu, et kliimaminister teavitas oma 20. märtsi 2020. aasta teatega, mis on avaldatud avaliku teabe bülletäänis tema veebilehel, kuvatud kliimaministri arvamuste tabelis ning avaldatud tavapäraselt Bogatynia (Poola) linna ja linnavalitsuse osakondades, üldsust pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa vastuvõtmisest ja võimalusest tutvuda selle sisu ja vastava dokumentatsiooniga.
197. See liikmesriik arvab niisiis, et direktiivi 2003/4 artikli 7 rikkumist ei olnud. Ta lisab, et see väide on esemetu, sest otsuse 2044 suhtes kehtisid uued õigusnormid, eriti avaldamise alal, sest selle sisu avaldatakse kliimaministri veebisaidil.
2.      Õiguslik hinnang
198. Kaheksanda väitega kinnitab Tšehhi Vabariik, et asjaolu, et seda luba ega kohta, kust võib seda küsida, ei avaldatud, on vastuolus direktiivi 2003/4 artikliga 7, samas kui Poola Vabariik rõhutab, et kliimaministri veebisaidil teatati loa vastuvõtmisest ja näidati ära sellega tutvumise võimalused.
199. Kõigepealt tuleb meenutada, et nagu on tõdetud kuuenda väite analüüsi raames, on Poola Vabariik rikkunud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõikeid 1 ja 2, sest ta ei avaldanud pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise luba ega edastanud seda Tšehhi Vabariigile mõistetavas vormis.(45) Nimetatud rikkumine seisnes selles, et Poola ametiasutused jätsid lisamata kõik dokumendid, mis moodustavad loa olemuse, piirdudes sellega, et avaldasid pigem dokumendi, milles teatati varasema loa kestuse pikendamisest, selgitamata Turówi kaevanduse ettevõtjale antud loa üksikasju.
200. Konkreetselt tekib selles kontekstis küsimus, kas see liidu õiguse rikkumine võib kujutada endast ka direktiivi 2003/4 sätete rikkumist. Vastavalt selle direktiivi artikli 2 punkti 1 alapunktile c kuuluvad selle direktiivi kohaldamisalasse tegevused, mis avaldavad või võivad avaldada mõju keskkonnateguritele, näiteks atmosfäär, vesi, pinnas, mullad, maastik ja loodusobjektid, sh niisked biotoobid, ranniku‑ ja merealad, bioloogiline mitmekesisus ja selle koostisosad. Nende tegevuste raames on liikmesriik kohustatud direktiivi 2003/4 artikli 7 alusel andma olulise keskkonnamõjuga teostusload üldsuse käsutusse ning seda kas otseselt nende avaldamisega või näidates ära koha, kust üldsus saab seda luba küsida.
201. Et Turówi kaevanduses kaevandamise tegevus kuulub nende tegevuste kategooriasse, mille suhtes kohaldatakse nende olulise keskkonnamõju tõttu vastavalt keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikele 1 kohustuslikku keskkonnamõju hindamise menetlust,(46) ei ole kahtlust, et tegemist on tegevusega, millel võib olla mõju keskkonnateguritele, ning et see kuulub seega direktiivi 2003/4 kohaldamisalasse.
202. Kuni 2026. aastani kaevandamise luba on lõplik luba selle tegevusega tegelemiseks ning niisugusena kujutab see endast „olulise keskkonnamõjuga luba“ direktiivi 2003/4 artikli 7 lõike 2 punkti f tähenduses. Selle suhtes kohaldatakse seega eespool viidatud sätteid, mis kohustavad liikmesriiki tegema niisuguse loa üldsusele kättesaadavaks. Et ei ole näidatud teisiti, ei kohaldata käsitletaval juhul ühtegi direktiivi 2003/4 artiklis 4 ette nähtud eranditest, mis lubab liikmesriikidel jätta keskkonnateabe päringud teatavatel asjaoludel rahuldamata.
203. Liidu õiguse ühetaolise tõlgendamise huvides leian, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõikeid 1 ja 2 ning direktiivi 2003/4 artikli 7 lõike 2 punkti f tuleb tõlgendada nii, et nende eesmärk on saavutada sama eesmärk, st tagada üldsuse õigus saada teavet nii selgelt ja täielikult kui võimalik, eelkõige kaevandamisloa pikendamise korral.
204. Esiteks tuleb märkida, et direktiivi 2003/4 artikliga 7 kaitstakse avalikku huvi ning see võimaldab igal kodanikul tutvuda avalik-õiguslike asutuste käsutuses oleva keskkonnateabega olenemata ükskõik missugusest individuaalsest huvist,(47) ning teiseks, et vastavalt selle direktiivi põhjendusele 16 tähendab õigus teabele, et teabe levitamine peab olema üldreegel.(48) On ilmne, et neid eesmärke kahjustatakse tõsiselt, kui direktiivi 2003/4 artikli 7 lõikes 2 nimetatud teave tehakse üldsusele kättesaadavaks ainult mõistetamatult ja lünklikult. Arvan seega, et need asjaolud kõnelevad ka niisuguse keskkonnateabe levitamise kasuks, mille puhul on võetud nõuetekohaselt arvesse kõrgeid läbipaistvuse‑ ja koostööstandardeid, mis on keskkonnamõju hindamise direktiiviga kehtestatud niisuguses valdkonnas nagu keskkonnakaitse, mis ületab riigipiire.(49)
205. Sellest vaatevinklist kaldun arvama nagu ka komisjon oma põhjendatud arvamuses, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõigete 1 ja 2 rikkumine toob kaasa direktiivi 2003/4 artikli 7 lõike 2 punkti f rikkumise.
206. Eespool nimetatud põhjustel teen ettepaneku kaheksanda väitega nõustuda.
J.      Üheksas väide, mille kohaselt on rikutud ELL artikli 4 lõiget 3 (täieliku teabe edastamata jätmine seoses pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa andmise menetlusega)
1.      Poolte argumendid
207. Tšehhi Vabariik meenutab, et ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõtte kohaselt on liikmesriigid kohustatud üksteist vastastikku abistama, et täita liidu õiguse, sh teisese õigusega kehtestatud eesmärke. Et pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise luba kuulub keskkonnamõju hindamise direktiivi ja direktiivi 2003/4 kohaldamisalasse ning võttes arvesse Turówi kaevanduse asukohta, tulenevad nendest direktiividest ka Tšehhi Vabariigile mõned kohustused, mille täitmisel on Poola Vabariik kohustatud abi osutama.
208. Hagejast liikmesriik heidab Poola Vabariigile ette, et viimane keeldus paljude kuude jooksul ja hoolimata korduvatest palvetest edastamast talle üksikasjalikumat teavet selle loa andmise menetluse kohta, sh loa teksti – mis muutis võimatuks selle, et tema täidab oma teavitamiskohustusi, mis tal on nende direktiivide kohaselt omaenese asjaomase üldsuse ees. Ta lisab, et käitumine, mille üle ta kurdab kuuenda väite raames, eelkõige sellesama loa edastamine hilinemisega takistas tal olukorras, kus ei olnud loa nr 65/94 konsolideeritud redaktsiooni, ka neid kohustusi täitmast.
209. Poola Vabariik kinnitab, et ta vastas Tšehhi Vabariigi teabepäringutele pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa kohta 13. jaanuari 2020. aasta, 5. märtsi 2020. aasta ja 28. mai 2020. aasta kirjadega. Ta esitas enda sõnul 28. augustil 2020 sellele liikmesriigile 17. aprillil 2020 küsitud dokumendid ning uuesti 24. juulil 2020, st loa kuni 2026. aastani ja loa nr 65/94. Võttes arvesse Covid‑19 epideemia levikut alates 2020. aasta märtsist, mis muutis kirjade vahetamise poolte vahel raskemaks, ilmutas ta küsitud teabe Tšehhi Vabariigile andmisel hoolikust.
210. Kostjast liikmesriik rõhutab lisaks, et Tšehhi Vabariik osaleb alates 2009. aastast keskkonnamõju hindamise menetlustes, mis puudutab Turówi kaevandust ja sellest sõltuvat elektrijaama.
211. Lõpuks on Poola Vabariik arvamusel, et üheksas väide on esemetu, sest Tšehhi Vabariigile teatati nõuetekohaselt otsuse 2044 tegemisest ja selle tegemise muudest olulistest asjaoludest.
2.      Õiguslik hinnang
212. Üheksanda väitega kinnitab Tšehhi Vabariik, et jättes andmata täieliku teabe selle otsuse tegemise menetluse kohta, millega anti luba kaevandustegevuseks kuni 2026. aastani, on Poola Vabariik rikkunud kohustusi, mis tal on ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõtte kohaselt.
213. Kohe alguses tuleb siiski tagasi lükata Poola Vabariigi argument, et see väide on muutunud esemetuks sel põhjusel, et on tehtud uus otsus, millega luba pikendatakse 2044. aastani ja mille sisu edastati Tšehhi Vabariigile. Nagu ma käesolevas ettepanekus juba selgitasin, leidsid need sündmused aset alles pärast kuupäeva, mis rikkumise esinemise hindamisel ELTL artikli 259 kohases menetluses arvesse võetakse. Järelikult ei ole need selle väite analüüsimisel asjakohased.
214. Kooskõlas ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõttega abistavad liit ja liikmesriigid üksteist liidu eesmärkide saavutamisel. Nagu ilmneb ELL artikli 4 lõike 3 teisest lõigust, tähendab see konkreetselt kohustust kasutada kõiki asjakohaseid üld- või erimeetmeid, et tagada teisesest õigusest tulenevate kohustuste täitmine, kuid ka hoiduda kõigist meetmetest, mis võiksid ohustada liidu eesmärkide saavutamist.
215. Kuuenda väite analüüsi raames(50) selgitasin, et kohustus, mis on keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõikega 2 kehtestatud igale liikmesriigile, kellel on kavas viia ellu olulise keskkonnamõjuga projekt, mis võib puudutada teisi liikmesriike, st kohustus teatada viimastele otsusest anda luba või keelduda loa andmisest, on kantud liikmesriikide solidaarsuse, koostöö ja vastastikuse toetamise ideaalist. Muide, võib märkida, et see koostöö algab juba varases etapis keskkonnamõju hindamise artiklis 7 ette nähtud kohustusega teatada puudutatud liikmesriikidele asjaomase projekti kavandamisest, millele järgneb kohustus kutsuda neid osalema keskkonnaalastes otsustusprotsessides. On niisiis ilmne, et teisese õigusega ette nähtud liikmesriikidevahelise koostöö eesmärk on kokkuvõttes kaitsta keskkonda ja teiste sõnadega tagada selle, muu hulgas ELL artikli 3 lõikes 3, ELTL artiklites 11 ja 191 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 37 sätestatud liidu eesmärgi saavutamine.
216. See liikmesriikidevahelise solidaarsuse, koostöö ja vastastikuse toetamise ideaal selle liidu olulise eesmärgi saavutamise huvides on ka direktiivi 2003/4 nende sätete aluseks, mis tagavad üldsuse juurdepääsu keskkonnaalasele teabele. Esiteks nagu juba kaheksanda väite analüüsi raames märgitud,(51) kohustavad selle direktiivi artikli 7 lõiked 1 ja 2 liikmesriike võtma meetmed, mis on vajalikud selle tagamiseks, et üldsuse hulgas levitataks asjakohast teavet, sh olulise keskkonnamõjuga lube. Teiseks on direktiivi 2003/4 artiklis 3 nõutud, et liikmesriigid tagavad, et riigiasutused peavad tegema nende valduses oleva või nende nimel hoitava keskkonnateabe kättesaadavaks igale taotlejale tema taotluse korral, ilma et ta peaks tõestama oma huvi.
217. Et liikmesriikidel, keda teatav projekt puudutab, on samuti õigus küsida ükskõik missugust asjakohast teavet – nagu on nähtud ette direktiivi 2003/4 artikli 7 lõikes 2 – niisuguse projekti kohta, tuleb neid pidada „isikuteks, kelle huvides“ eelmistes punktides mainitud teisesed õigusnormid on kehtestatud. Selle loogiline tagajärg on niisugune, et ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõte on nende kohustuste adressaatriigile siduv, kui teine liikmesriik palub teabepäringu vormis abi.
218. Mis puudutab käsitletava juhtumi asjaolusid, siis on teada, et Poola Vabariik edastas otsuse, mis lubab pruunsütt kaevandada kuni 2026. aastani, Tšehhi Vabariigile alles viis kuud pärast selle tegemist. Pealegi tuleb tõdeda, et hagejast liikmesriik pidi saatma Poola Vabariigile mitu teabepäringut sel põhjusel, et saadud teave oli ebatäielik, – päringud, millele Poola Vabariik alati ei vastanudki. Alles ELTL artiklis 259 kirjeldatud menetluse algatamise järel saatis Poola Vabariik Tšehhi Vabariigile küsitud dokumendid, st konkreetselt 1994. aasta esialgse kaevandamisloa taotluse. Tšehhi Vabariigil ei ole siiski ikka veel konsolideeritud dokumenti, mis võimaldaks mõista selgelt projekti ulatust ja täpset sisu.
219. Asjaolu, et Poola Vabariik edastas küsitud teabe hilinemisega ja ebatäielikult, koos keeldumisega vastata Tšehhi Vabariigi abipalvetele ei vasta liikmesriikide solidaarsuse, koostöö ja vastastikuse toetuse nõuetele, mis on liidu õigusega kehtestatud, et saaks saavutada tõhusa keskkonnakaitse eesmärgi.
220. Arvan seega, et niisugune suhtumine naaberliikmesriiki, mis on keskkonnaohtude seisukohast samas olukorras, kujutab endast ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõtte rikkumist.
221. Eelnevate kaalutluste põhjal arvan, et üheksas väide on põhjendatud.
K.      Kümnes väide, mille kohaselt on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõiget 1, tõlgendatuna koostoimes selle artikli 4 lõikega 1 (keskkonnamõju hindamise otsust ei võetud pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loas arvesse)
1.      Poolte argumendid
222. Tšehhi Vabariik väidab, et on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõiget 1, tõlgendatuna koostoimes selle artikli 4 lõikega 1, sest keskkonnamõju hindamise otsust ei võetud pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loas arvesse.
223. See liikmesriik meenutab, et viidatud artikli 2 lõike 1 järgi nõutakse keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklis 4 piiritletud projektidelt „teostusluba ja hinnatakse nende mõju“. See tähendab, et nende projektide teostusload peavad sisaldama niisugust hindamist või peab seda vähemalt olema nendes lubades arvesse võetud.
224. Poola ametiasutused ei kavatsenud selle loa puhul aga algusest peale niisuguse hindamist läbi viia. Kuigi keskkonnamõju hindamise otsus lisati ettevõtja taotlusele, ei peegeldatud seda kuidagi sellesama loa andmise menetluses või loas endas. Lisaks esitati see taotlus keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkti k alusel; ehkki sellega ei olnud kaasas keskkonnamõju hindamist, pidas pädev ametiasutus seda täielikuks; pärast keskkonnamõju hindamise otsuse hilisemat lisamist sellele taotlusele ei pidanud see asutus enam vajalikuks paluda asjaomastel isikutel oma seisukohti täiendada; pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loas ei mainitud mingit taotluse keskkonnamõju hindamise otsusele vastavuse analüüsi, sellesse loasse ei ole üle võetud ega seal ka analüüsitud keskkonnamõju hindamise otsuses sätestatud tingimusi ning selles ei ole mingit täpsustust kaevandamisala piiride kohta niisugusena, nagu see on selles otsuses ette nähtud.
225. Tšehhi Vabariik järeldab sellest, et keskkonnamõju hindamise otsuse sisu ei peegeldatud selle loa andmise menetluses. Ainult asjaolu, et keskkonnamõju hindamise otsus hõlmab luba nii loa kehtivuse kestuse kui ka kaevanduse pindala seisukohast, ei tähenda, et see põhineb tõesti keskkonnamõju hindamise otsusel. Tšehhi Vabariigi sõnul kujutavad need kaks dokumenti endast sõltumatuid otsuseid.
226. Viidates oma vastusele, mille ta andis esimesele ja teisele väitele, rõhutab Poola Vabariik veel kord, et keskkonnamõju hindamise otsus on ettevõtjale siduv ja et ta peab täitma sellega kehtestatud kohustused olenemata sellest, kas see on võetud üle pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa teksti, ning peab edastama teabe ja analüüsitulemused, mis puudutavad eelkõige hõljuvatest tahketest osakestest koosnevate ainete kontsentratsiooni, mürahäiringuid ja vee kvaliteeti. Ta leiab, et Tšehhi Vabariik jätab tähelepanuta Poola õigusest tulenevad kohustused ning teeb subjektiivseid järeldusi Poola ametiasutuste suhtumise ja arvamuste kohta.
227. Poola Vabariigi sõnul tähendab see, et ettevõtja lisas keskkonnamõju hindamise otsuse Turówi kaevanduse loa pikendamise taotlusele, et ta on kohustatud tegelema kaevandustegevusega seda otsust järgides. Tookordsetest asjaoludest ilmneb selgelt, et pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise luba hõlmab sama projekti, mida sellele eelnenud keskkonnamõju hindamise otsus.
228. Kriitika kohta, et selles loas ei ole mainitud projekti pindala, märgib kostjast liikmesriik, et kaevanduspaiga piirid määrati kindlaks kliimaministri 16. märtsi 2020. aasta otsusega enne selle loa vastuvõtmist ning on seega siduvad, mistõttu ei olnud neid vaja sellesse loasse lisada.
229. Selle liikmesriigi sõnul on ka see väide esemetu seetõttu, et tehti otsus 2044, mis rajanes keskkonnamõju hindamise otsusel.
2.      Õiguslik hinnang
230. Kümnenda väitega kinnitab Tšehhi Vabariik, et on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõiget 1, tõlgendatuna koostoimes selle artikli 4 lõikega 1. Konkreetsemalt vaidleb Tšehhi Vabariik vastu sellele, et projektile, mille kohta tehti kuni 2026. aastani kaevandamise lubamise otsus, eelnes keskkonnamõju hindamine, sest ta leiab, et keskkonnamõju hindamise otsust ei võetud arvesse ei menetluse raames, milles arutati loa nr 65/94 kehtivuse kuue aasta võrra pikendamise taotlust, ega selles otsuses 2026 endas.
231. Ehkki ma mõistan Tšehhi Vabariigi huvi selle vastu, et Euroopa Kohus analüüsiks seda väidet, tekib mul siiski küsimus, ega see ei kuulu pigem Poola kohtute pädevusse, kellel on niipea, kui asjaomase üldsuse liikmed esitavad neile kaebuse, võimalus analüüsida selle menetluse vormilisi aspekte, mille tulemusena tehti otsus, millega lubati kaevandamine kuni 2026. aastani, ning selle otsuse sisu, lähtudes keskkonnamõju hindamise otsusest tulenevatest kohustustest. Mulle näib a priori, et liikmesriigi kohtul on tänu sellele, et talle on faktiline kontekst ja riigisisene õiguslik raamistik teada, lihtsam teha otsus Tšehhi Vabariigi esitatud küsimustes. Ammendavuse huvides analüüsin neid siiski tagapool.
232. Kõigepealt tuleb lükata tagasi Poola Vabariigi argument, et see väide on muutunud esemetuks sel põhjusel, et on tehtud uus otsus, millega luba pikendatakse kuni 2044. aastani. Et need sündmused leidsid aset alles pärast kuupäeva, mis võetakse ELTL artikli 259 kohase menetluse raames rikkumise esinemise hindamisel aluseks, ei puutu need selle väite analüüsimisel asjasse.(52)
233. Õigusnormide kohta, mida Poola Vabariik on väidetavalt rikkunud, tuleb märkida, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõike 1 kohaselt nõutakse selle direktiivi artiklis 4 piiritletud projektidelt „teostusluba ja hinnatakse nende [keskkonna]mõju“. Nagu õigesti märgib Tšehhi Vabariik, tuleb seda väljendit mõista nii, et nende projektide teostusload peavad sisaldama nende keskkonnamõju hindamist või vähemalt peab seda olema nendes arvesse võetud.
234. Niisugune projekt nagu see, millele anti teostusluba otsusega pikendada kaevandamist kuni 2026. aastani, vastab keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikes 1 sätestatud kriteeriumidele (kaevandus pindalaga üle 25 hektari) (selle direktiivi I lisa punkt 19) ning nii on see ka asjaomaste projektide mis tahes muudatuse või laiendamisega, kui niisugune muudatus või laiendamine ise ei ületa selles lisas sätestatud võimalikke künniseid (selle direktiivi I lisa punkt 24).(53) Seega kohaldatakse keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõiget 1 niisuguse loa suhtes nagu kõnesolev.
235. Seoses Tšehhi Vabariigi väitega, et otsust, millega lubati kaevandustegevus kuni 2026. aastani, ei võetud keskkonnamõju hindamise otsuses arvesse, pean vajalikuks juhtida tähelepanu teabele, mille Poola Vabariik on sel teemal esitanud ja mille kohaselt on keskkonnatingimuste otsus vastavalt kehtivatele Poola õigusaktidele siduv muu hulgas ametiasutustele, kes teevad kaevandustegevuse lubamise otsuse, ning ettevõtjale, kes on selle otsuse adressaat.
236. Nagu selgitab Poola Vabariik, tähendab see, et Turówi kaevanduse ettevõtja lisas keskkonnamõju hindamise otsuse loa pikendamise menetluses, et ta on kohustatud tegelema oma kaevandustegevusega selle otsuse sätteid järgides. Sellest järeldub, et keskkonnamõju hindamise otsus on nagu iga teinegi Poola õiguskorras vastu võetud haldusotsus siduv selle adressaadile, kes saab selle otsuse alusel õigused ning on seotud selles otsuses kindlaks määratud kohustustega. Muide, Poola Vabariik tagab, et Turówi kaevanduse ettevõtja täidab tõesti keskkonnamõju hindamise otsusest tulenevaid kohustusi.
237. Et vastupidist teavet ei ole, ei ole mul mingit objektiivset põhjust oletada, et niisugune pädevate asutuste vastu võetud haldusotsus nagu keskkonnamõju hindamise otsus ei oleks siduv ettevõtjale, kes on saanud loa jätkata kaevandamistegevust. Pean vajalikuks märkida, et Tšehhi Vabariik ei sea samuti kahtluse alla selgitusi Poola õigusliku raamistiku kohta, mis on käesoleva ettepaneku eelmistes punktides ära toodud.
238. Mis puudutab lisaks Tšehhi Vabariigi väiteid, et keskkonnamõju hindamise otsuse ja kuni 2026. aastani kaevandustegevusega tegelemise loa andmise otsuse vahel ei ole mingit seost sel põhjusel, et nendes otsustes ei ole näidatud sama projekti pindala, siis arvesse tuleb võtta teatavaid olulisi faktilisi aspekte, mille ma tagapool esitan.
239. Esiteks tuleb märkida, et keskkonnamõju hindamise otsus tehti 24 aasta pikkuseks kaevandamisperioodiks, samas kui luba pikendati üksnes kuue aasta võrra. Seega on loogiline, et need otsused lahknevad, sest need puudutavad erinevaid ajavahemikke. Et keskkonnamõju hindamise otsus puudutab pikemat perioodi, kuulub kaevandamisluba selle ajalisse kohaldamisalasse.
240. Teiseks pean vajalikuks märkida, et ehkki kõnesolevad otsused on veidi erinevad pindala poolest, millel kaevandamistegevusega võib tegelda (31 014 698 m2 loas, samas kui otsuses on nimetatud umbes 30,9 km2 suurust pindala), ei ole vaieldud vastu sellele, et Poola ametiasutused võtsid 12. veebruaril 2020 vastu keskkonnamõju hindamise otsuse paranduse, milles nad määrasid sõnaselgelt kindlaks asjaomase ala koordinaadid. Need dokumendid näitavad, et kaevandamistegevuse loaga hõlmatud projekti asukoht paikneb keskkonnamõju hindamise otsuses ette nähtud geograafilistes piirides. Sellest järeldub, et kaevandamistegevus, milleks pädevad asutused on loa andnud, ei ületa keskkonnamõju hindamise otsuse ulatust.
241. Nendest märkustest tuleneb, et selles väites silmas peetud luba ei lahkne kavandatava kaevandamistegevuse kestuse ja asjaomase geograafilise ala poolest keskkonnamõju hindamise otsuses ette nähtust. Järelikult ei saa tõendite puudumise tõttu väita, et nende kahe haldusotsuse vahel ei ole mingit seost. Arvan seega, et Tšehhi Vabariigi argumendid tuleb tagasi lükata.
242. Eelnevate kaalutluste põhjal järeldan, et Poola Vabariik ei ole rikkunud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõiget 1, tõlgendatuna koostoimes selle artikli 4 lõikega 1.
243. Sellest järeldub, et kümnes väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
L.      Üheteistkümnes väide, mille kohaselt on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 8a lõike 1 punkti b (pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loas ei määratud kindlaks kõiki keskkonnatingimusi)
1.      Poolte argumendid
244. Tšehhi Vabariik väidab, et on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 8a lõike 1 punkti b, sest mõnda selles nimetatud keskkonnatingimust ei esine ei pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loas ega keskkonnamõju hindamise otsuses, nagu on nõutud selles õigusnormis, tõlgendatuna koostoimes sama artikli lõikega 3. Nii on see eelkõige kaevandamisala pindalaga, mida tuleb pidada keskkonnatingimuseks.
245. Lisaks ei ole selles loas nimetatud keskkonnamõju hindamise otsuses ette nähtud tingimusi, mis puudutavad loa saanud projekti. Ka tuleneb sellest otsusest, et mõnda tingimust tuleb käsitleda seepärast, et ajaline kestus ületab selle loa kehtivuse ning seega ei ole selge, mil viisil neid selle kehtivuse ajal kohaldatakse.
246. Poola Vabariik väidab esiteks, et keskkonnamõju hindamise otsus sisaldab koos selle 12. veebruari 2020. aasta parandusega koordinaate, mis piiritlevad täpselt projekti ala, ning et kavandatava kaevandustegevuse ala pindala niisugusena, nagu seda on täpsustatud kliimaministri 16. märtsi 2020. aasta otsuses, ei ületa keskkonnamõju hindamise otsuses kindlaks määratud pindala.
247. Tšehhi Vabariigi teise kriitilise väite kohta arvab kostjast liikmesriik, et – nagu on märgitud selle sõnastuses – on keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 8a lõike 1 punktis b kindlaks määratud minimaalnõuded projekti teostusloa sisule. Selles sõnastatud kohustuste üldise laadi tõttu on raske ennustada, missugune konkreetne teave kujutab endast kohustuslikku teavet, mida see luba peab sisaldama. Ei saa väita, et kõnesoleva loaga on seda sätet rikutud sel põhjusel, et selles ei ole konkreetselt näidatud võimalust kohaldada teatava ajalise kestusega seotud eritingimusi. Üksikasjalik teave erinevate tööetappide kohta, mis on seotud kaevandustegevuse edenemisega, saab selgeks hiljem, on rangelt seotud kaevandamistöö korraldamise ja selle tegemise viisidega ning peegeldub kaevandusrajatise töökavas – tehnilises dokumendis, mida reguleerivad kaevandusseadustiku §‑d 108–111.
248. Vastuses teistele väidetele esitatud põhjustel leiab Poola Vabariik, et üheteistkümnes väide on esemetu.
2.      Õiguslik hinnang
249. Üheteistkümnenda väitega kinnitab Tšehhi Vabariik, et kuna Poola Vabariik ei võtnud otsuses, millega lubati kaevandustegevus kuni 2026. aastani, piisavalt arvesse kõiki keskkonnaalaseid nõudeid, on Poola Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 8a lõikest 1.
250. See väide rajaneb kahel seisukohal. Esiteks leiab Tšehhi Vabariik, et teatavat teavet, mida projekti kohta nõutakse ja mida see otsus 2026 hõlmab, ei käsitletud ei selles otsuses ega keskkonnamõju hindamise otsuses, ning ta kvalifitseerib kaevandamisala pindala oluliseks keskkonnatingimuseks, mis määrab suures osas ära projekti keskkonnamõju. Teiseks ei ole keskkonnamõju hindamise otsuses Tšehhi Vabariigi sõnul konkreetselt näidatud võimalust kohaldada palju suurema projektiga seotud eritingimusi, võttes arvesse selle pikemat, 18‑aastast perioodi ning selle vastavat väärtust ja kaevandamisala pindala.
251. Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 8a lõikes 1 on kindlaks määratud minimaalnõuded teostuslubade sisule, mis puudutab peamiselt projekti keskkonnamõju hindamise järeldusi ja selle elluviimise keskkonnatingimusi. Need nõuded sisule võivad vastavalt keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 8a lõikele 3 olla muu hulgas täidetud ka seoses teise otsusega, mis on tehtud selle raames, mida nimetatakse otsustusprotsessiks keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõike 2 tähenduses. Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 8a lõike 1 punkti b kohaselt on nende nõuete hulgas ka otsusele lisatud võimalikud keskkonnaalased tingimused, projekti erisuste ja/või meetmete kirjeldus, mis on ette nähtud olulise kahjuliku keskkonnamõju vältimiseks, ennetamiseks või vähendamiseks ja võimaluse korral leevendamiseks, ning asjakohasel juhul ka seiremeetmed.
252. Mis puudutab esimest seisukohta, mille kohaselt jätsid Poola ametisutused kuni 2026. aastani kaevandamise loa tekstis väidetavalt kindlaks määramata kaevandamisala pindala, siis mulle näib, et see kujutab endast ainult kümnenda väite kordamist. Viitan seega oma märkustele selle väite analüüsi raames, käesoleva ettepaneku punktis 240. Nagu ma juba üksikasjalikult selgitasin, ei kaldu luba kui haldusotsus kõrvale sellest, mis on kavandatava kaevandustegevuse kestuse ja asjaomase geograafilise ala osas keskkonnamõju hindamise otsuses ette nähtud. Järelikult tuleb see väide tagasi lükata.
253. Teise seisukoha kohta, mille kohaselt on keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 8a lõike 1 punkti b väidetavalt valesti kohaldatud sel põhjusel, et kuni 2026. aastani kaevandamistegevusega tegelemise loas ei ole täpsustatud keskkonnamõju hindamise otsuses sätestatud tingimusi, mis puudutavad loa saanud projekti, tuleb märkida, et ehkki selles sättes on kindlaks määratud minimaalnõuded („vähemalt“) teabe osas, mis tuleb loa saanud projekti kohta esitada, on selles ainult sõnastatud kohustus lisada see teave teostusloasse ja seda pigem üldiselt („Projektile teostusloa andmise otsus hõlmab […]“), jättes nii pädevatele asutustele teatava kaalutlusruumi. Nagu see tuleneb selle õigusnormi sõnastusest endast („lisatud“), kohaldatakse lisamiskohustust ka võimalike keskkonnatingimuste suhtes, mille põhjal tehti teostusloa andmise otsus.
254. Niisugune lähenemine tundub mulle sobiv, arvestades, kui mitmekesised on projektid, mis võivad kuuluda keskkonnamõju hindamise direktiivi kohaldamisalasse. Mulle näib seega loogiline tõlgendada seda õigusnormi nii, et ei ole sugugi nõutav, et kõnesolev teave oleks esitatud konkreetses dokumendis ja ammugi mitte põhidokumendis, mis kuulub projekti tegevusloa hulka. Et tavaliselt on tegemist väga tehnilise teabega, võib olla vaja seda selgitada selleks eesmärgiks konkreetselt mõeldud dokumendis, mis lisatakse loale. Kõik dokumendid, mille alusel pädevad asutused haldusotsuse tegid ja mis eespool kirjeldatud viisil lisati, kujutavad endast seega „teostusluba“ keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 8a lõike 1 tähenduses.
255. Mulle näib, et just seda Poola Vabariik käsitletaval juhul tegigi. Ühelt poolt on olemas keskkonnamõju hindamise otsus, mis lisati loataotlusele ja mida Turówi kaevanduse ettevõtja on kohustatud kaevandamistegevuse raames Poola õigusaktide kohaselt järgima. Keskkonnamõju hindamise otsuses on täpselt piiritletud projekti ala ja määratud kindlaks selle elluviimise tingimused. Teisalt on olemas kaevandusrajatise töökava, millele Poola Vabariik viitab ning milles on täpsustatud kaevandamistööde korraldust ja nende tegemise viise. Nagu selgitab Poola Vabariik, on see kava tehniline dokument, milles on määratud üksikasjalikult kindlaks kaevandusrajatise töökord, sh soone ja projekti käitamine, mis on hädavajalik, et tagada muu hulgas üldine ohutus soones ja selle mõistuspärase kasutamise kaitse.
256. Tšehhi Vabariik väidab ka, et Poola ametiasutuste lähenemine ei võimalda teha kindlaks, mil viisil toimub eespool nimetatud tingimuste pidev kohaldamine projekti raames, mille elluviimise kestus on 18 aastat lühem. Vastupidi Tšehhi Vabariigi väitele ei mõista ma aga, mille poolest on asjaolu, et keskkonnamõju hindamise otsuses on nähtud ette pikem käitamisperiood kui projekti teostusloas endas, vastuolus keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 8a lõike 1 punktis b sätestatud nõuetega. Mulle ei tundu, et see õigusnorm – mis on muide sõnastatud üsna üldiselt – kehtestaks tingimata kohustuse esitada kava, milles on täpsustatud kuni viimse üksikasjani kaevandamistegevuse arengut ja eelkõige täpset viisi, kuidas kindlaksmääratud keskkonnatingimusi tuleb kohaldada. Vastupidi, mulle tundub, et keskkonnamõju hindamise otsus võimaldab põhimõtteliselt ette näha seda arengut kehtivusperioodil, sest ettevõtja on kohustatud järgima keskkonnatingimusi, mis on selle haldusaktiga talle Poola õiguse kohaselt kehtestatud.
257. Lisaks tunnistan, et kaldun nõustuma seisukohaga, mida Poola Vabariik on avaldanud Tšehhi Vabariigi üsna häguste seisukohtade kohta selle väite raames. Et väidetavaid rikkumisi ei ole täpsemalt põhjendatud, näib mulle, et üheteistkümnes väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
M.      Analüüsi kokkuvõte
258. Hagi analüüs viib mind järeldusele, et esimest, kuuendat, kaheksandat ja üheksandat väidet tuleb pidada põhjendatuks. Ülejäänud osas tuleb hagi jätta põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
VI.    Kohtukulud
259. Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kodukorra artikli 138 lõike 3 kohaselt jäävad kummagi poole kohtukulud tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks. Et käsitletaval juhul on nii Tšehhi Vabariik kui ka Poola Vabariik kohtuvaidluse teatavate väidete osas kaotanud, kannavad nad ise oma kohtukulud.
260. Vastavalt kodukorra artikli 140 lõikele 1, mille kohaselt kannavad menetlusse astuvad institutsioonid ise oma kohtukulud, tuleb komisjoni kohtukulud jätta tema enda kanda.
VII. Ettepanek
261. Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku langetada järgmine otsus:
1.      Võttes vastu õigusnormid, mis võimaldavad pädevatel haldusasutustel pikendada pruunsöe kaevandamise luba kuue aasta võrra ilma keskkonnamõju hindamata, on Poola Vabariik rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/92/EL teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. aprilli 2014. aasta direktiiviga 2014/52/EL) artikli 4 lõikeid 1 ja 2, tõlgendatuna koostoimes selle direktiivi artikli 4 lõigetega 4–6, artikli 5 lõigetega 1 ja 2 ning artiklitega 6–9.
2.      Jättes avaldamata kuni 2026. aastani kaevandustegevust lubava otsuse ja sellele otsusele lisatud tingimuste sisu ning alused ja asjaolud, millel nimetatud luba põhineb, ning edastades selle sisu Tšehhi Vabariigile alles viis kuud hiljem ja lisaks ebatäielikuna, on Poola Vabariik rikkunud direktiiviga 2014/52 muudetud direktiivi 2011/92 artikli 9 lõikeid 1 ja 2.
3.      Jättes avaldamata kuni 2026. aastani kaevandustegevust lubava otsuse sisu või koha, kust on võimalik seda küsida, on Poola Vabariik rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2003. aasta direktiivi 2003/4/EÜ keskkonnateabele avaliku juurdepääsu ja nõukogu direktiivi 90/313/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta artiklit 7.
4,      Jättes edastamata täieliku teabe kuni 2026. aastani kaevandustegevust lubava otsuse vastuvõtmise menetluse kohta, on Poola Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõttest.
5.      Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
6.      Jätta Tšehhi Vabariigi, Poola Vabariigi ja komisjoni kohtukulud nende endi kanda.
1      Algkeel: prantsuse.
2      Rahvusvahelist kohtupraktikat oli keskkonna valdkonnas kaua aega vähe. 1893. aasta Pribilofi saarte merikarude kohtuasi, millele järgnes 1941. aasta Traili sulatusvabriku kohtuasi, või teine näide, 1956. aasta Lanoux’ järve kohtuasi lõid rahvusvahelise keskkonnaõiguse aluse, eelkõige mis puudutab piiriülest saastet ja ühiseid loodusvarasid. Seevastu viimasel ajal on sellealastes kohtuvaidlustes toiminud märkimisväärne areng. 1997. aasta kohtuasjas, mis puudutas Gabčikovo-Nagymarose tammi Doonau jõel, etendas keskkond esmakordselt keskset rolli vaidluses, mis oli Haagi Rahvusvahelisele Kohtule lahendamiseks esitatud. See kohtuasi andis selle kohtu kohtunikele võimaluse määrata kindlaks rahvusvahelise keskkonnaõiguse teatavad aluspõhimõtted, eelkõige keskkonnale teistes riikides põhjustatava kahju ärahoidmise põhimõtte, koostööpõhimõtte ja vajaduse tõlgendada lepingusätteid arengut silmas pidades. Samasugust keskset rolli etendas keskkond 2010. aasta kohtuasjas, mis puudutas tselluloosivabrikuid Uruguay jõel (Argentina vs. Uruguay). Kohtuasjas, mis puudutas Nicaragua teatavat tegevust piiritsoonis (Costa Rica vs. Nicaragua), ja kohtuasjas, mis puudutas tee ehitamist Costa Ricas piki San Juani jõge (Nicaragua vs. Costa Rica), esines samuti tugev keskkonnamõõde. Kohtupraktika niisuguse kvantitatiivse arengu põhjus on peamiselt riikide keskkonnaalaste kohustuste tugevnemine.
3      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2000. aasta direktiiv, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik (EÜT 2000, L 327, lk 1; ELT eriväljaanne 15/05, lk 275).
4      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2003. aasta direktiiv keskkonnateabele avaliku juurdepääsu ja nõukogu direktiivi 90/313/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta (EÜT 2003, L 41, lk 26; ELT eriväljaanne 15/07; lk 375).
5      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiiv teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (ELT 2012, L 26, lk 1) (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. aprilli 2014. aasta direktiiviga 2014/52/EL (ELT 2014, L 124, lk 1) (edaspidi „keskkonnamõju hindamise direktiiv“)).
6      Euroopa Kohtu asepresidendi 21. mai 2021. aasta kohtumäärus Tšehhi Vabariik vs. Poola (C‑121/21 R, EU:C:2021:420)
7      Euroopa Kohtu asepresidendi 21. septembri 2021. aasta kohtumäärus Tšehhi Vabariik vs. Poola (C‑121/21 R, EU:C:2021:752).
8      Vt 6. detsembri 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa (C‑456/05, EU:C:2007:755, punkt 25) ja 16. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus Ungari vs. Slovakkia (C‑364/10, EU:C:2012:630, punkt 67), mis puudutab ELTL artiklites 258 ja 259 ette nähtud kahte menetluse korda. Vt ka minu ettepanek kohtuasjas Sloveenia vs. Horvaatia (C‑457/18, EU:C:2019:1067, punkt 99).
9      Liidu õiguse esimuse põhimõte, mis kehtestab liidu õiguse esmajärjekorras kohaldatavuse liikmesriikide õiguse ees, paneb kõigile liikmesriikide asutustele kohustuse tagada erinevate liidu õigusnormide täiemahuline toime, liikmesriikide õigus ei saa mõjutada erinevate liidu õigusnormide toimet nimetatud riikide territooriumil (vt selle kohta 4. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Minister for Justice and Equality ja Commissioner of An Garda Síochána (C‑378/17, EU:C:2018:979, punktid 35–38) ning 24. juuni 2019. aasta kohtuotsus Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, punktid 53 ja 54)).
10      Vt selle kohta Butler, G., „The Court of Justice as an Inter-State Court“, Yearbook of European Law, kd 36, nr 1, 2017, lk 189.
11      Vt 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus komisjon vs. Tšehhi Vabariik (C‑545/10, EU:C:2013:509, punkt 108), 23. veebruari 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari (C‑179/14, EU:C:2016:108, punkt 141), 22. septembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Tšehhi Vabariik (C‑525/14, EU:C:2016:714, punkt 16), 19. septembri 2017. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (registreerimismaks) (C-552/15, EU:C:2017:698, punkt 38), 31. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Madalmaad (C‑395/17, EU:C:2019:918, punkt 52) ning 28. mai 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Bulgaaria (raudtee uurimisorgan) (C-33/19, ei avaldata, EU:C:2020:405, punkt 82).
12      Vt 26. aprilli 2005. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (C‑494/01, EU:C:2005:250, punkt 44); 28. märtsi 2019. aasta komisjon vs. Iirimaa (reovee kogumise ja töötlemise süsteem) (C‑427/17, ei avaldata, EU:C:2019:269, punkt 39) ning 17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari (rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtmine) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, punkt 112).
13      Vt selle kohta Burgi, M., Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Union, Rengeling, H.-W, Middeke, A. ja Gellermann, M. (toim.)__ München, 2014, punkt 27; Frenz, W., Handbuch Europarecht, kd 5, Berlin, 2010, punkt 2685; Karpenstein, U., „Article 259 TFUE“, Das Recht der Europäischen Union, Grabitz, E., Hilf, M. ja Nettesheim, M. (toim.),  München, 2021, punkt 9; Pechstein, M., EU-Prozessrecht, Mohr Siebeck, Tubingue, 2011, punkt 312; Schwarze, J., « Article 259 TFUE », EU-Kommentar, Nomos, Baden-Baden, 2019, punkt 4, ning Thiele, A., Europaïsches Prozessrecht, C. H. Beck, München, 2014, § 5, punkt 29.
14      Vt selle kohta Burgi, M., Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Union, Rengeling, H.-W, Middeke, A. ja Gellermann, M. (toim.)__ München. 2014, punktid 27 ja 28; Frenz, W., Handbuch Europarecht, kd 5, Berlin, 2010, point 2684; Kotzur, M., „Article 259 TFUE“, EUV/AEUV, Geiger, R., Khan, D.-E ja Kotzur, M. (toim.), München, punkt 5; Pechstein, M., EU-Prozessrecht, punktid 313 ja 314, ning Schwarze, J., „Article 259 TFUE“, EU-Kommentar, Nomos, Baden-Baden, 2019, punkt 5.
15      Õigusaktide muutmise kohta vt 4. märtsi 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa (C‑241/08, EU:C:2010:114, punktid 12 ja 13); haldusakti muutmise kohta vt 18. mai 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (C‑221/04, EU:C:2006:329, punktid 28 ja 29).
16      29. juuli 2019. aasta kohtuotsus (C‑411/17, EU:C:2019:622).
17      29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Inter-Environnement Wallonie ja Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen (C‑411/17, EU:C:2019:622, punkt 79).
18      Vt selle kohta Messerschmidt, K., Europäisches Umweltrecht, C. H. Beck, München, 2011, lk 535, punkt 53; Arabadjieva, K., „Vagueness and Discretion in the Scope of the EIA Directive“, Journal of Environmental Law, 11/2017, kd 29, nr 3, 2017, lk 417 ja 425.
19      Vt 24. oktoobri 1996. aasta kohtuotsus Kraaijeveld jt (C‑72/95, EU:C:1996:404, punkt 50), 4. mai 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs Ühendkuningriik (C‑508/03, EU:C:2006:287, punkt 88), 28. veebruari 2008. aasta kohtuotsus Abraham jt (C‑2/07, EU:C:2008:133, punkt 37), 20. novembri 2008. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (C‑66/06, ei avaldata, EU:C:2008:637, punkt 61), 21. märtsi 2013. aasta kohtuotsus Salzburger Flughafen (C‑244/12, EU:C:2013:203, punktid 29 ja 30) ning 11. veebruari 2015. aasta kohtuotsus Marktgemeinde Straßwalchen jt (C‑531/13, EU:C:2015:79, punktid 40 ja 41).
20      Vt 16. septembri 1999. aasta kohtuotsus WWF jt (C‑435/97, EU:C:1999:418, punktid 44 ja 45).
21      Vt 2. mai 1996. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia (C‑133/94, EU:C:1996:181, punktid 42 ja 43).
22      Vt käesoleva ettepaneku punkt 52.
23      Vt 4. mai 2006. aasta kohtuotsus Barker (C‑290/03, EU:C:2006:286, punkt 47).
24      Vt 4. mai 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑508/03, EU:C:2006:287, punkt 104).
25      Vt 28. veebruari 2008. aasta kohtuotsus Abraham jt (C‑2/07, EU:C:2008:133, punkt 26).
26      29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Inter-Environnement Wallonie ja Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen (C‑411/17, EU:C:2019:622, punkt 83).
27      7. novembri 2019. aasta kohtuotsus (C‑280/18, EU:C:2019:928, punktid 46–49). Pean vajalikuks märkida, et Euroopa Kohus valis piiravama lähenemise kui kohtujurist Kokott, kes oli oma samas kohtuasjas esitatud ettepanekus väitnud, et „[k]eskkonnamõju hindamise direktiivi artiklis 11 ette nähtud kaebuse piiramine üldsuse kaasamise küsimustega, mis ei puuduta loa õiguspärasust, jätaks selle nimelt ilma oma mõttest ja soovitavast toimest“ (EU:C:2019:449, punkt 115. Kohtujuristi kursiiv). Tuleb aga tõdeda, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõikes 1 on sõnaselgelt viidatud asjaomase üldsuse liikmete võimalusele saavutada „kaebuste lahendami[ne], et vaidlustada otsuste, seaduste ja tegevusetuse sisulist või protseduurilist seaduslikkust seoses käesoleva direktiivi sätete kohase üldsuse kaasamisega“, mis välistab põhimõtteliselt selle, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklile 11 saab tugineda selleks, et nõuda teostusloa kohtulikku kontrollimist muudel põhjustel kui üldsuse osalemise õiguse rikkumine (kohtujuristi kursiiv).
28      Poola Vabariik viitab muudetud 14. juuni 1960. aasta seaduse, millega kehtestatakse haldusmenetluse seadustik, (ustawa z dnia 14 czerwca 1960 r. – Kodeks postępowania administracyjnego, edaspidi „halduskohtumenetluse seadustik“) (Dz. U. 2020, jrk nr 256; edaspidi „haldusmenetluse seadustik“) § 31 lõigetele 1 ja 3 ning muudetud 30. augusti 2002. aasta seaduse, millega nähakse ette menetlus halduskohtutes, (ustawa z dnia 30 sierpnia 2002 r. – Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi) (Dz. U. 2019, jrk nr 2325) § 50 lõikele 1.
29      15. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus Križan jt (C‑416/10, EU:C:2013:8, punkt 110).
30      Vt 1. juuli 2015. aasta kohtuotsus Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (C‑461/13, EU:C:2015:433, punkt 34) ja 24. juuni 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (Doñana looduskaitseala kahjustamine) (C‑559/19, EU:C:2021:512, punkt 35).
31      Vt 28. mai 2020. aasta kohtuotsus Land Nordrhein-Westfalen (C‑535/18, EU:C:2020:391, punktid 81, 84 ja 85).
32      28. mai 2020. aasta kohtuotsus (C‑535/18, EU:C:2020:391, punkt 75).
33      Vt selle kohta komisjoni 14. novembri 2012. aasta aruanne Euroopa Parlamendile ja nõukogule veepoliitika raamdirektiivi (2000/60/EÜ) rakendamise kohta – Veemajanduskavad COM(2012) 670 final, lk 7, millest ilmneb, et direktiivis 2000/60 „tunnistatakse, et mõne veekogu puhul võib hea seisundi saavutamine võtta rohkem aega. Seepärast võivad liikmesriigid kõnealuse direktiivi kohaselt kasutada veekogu looduslikke tingimusi arvestavat erandit ning pikendada tähtaega aastani 2027 või sealt edasi“. Selle aruande põhjal on nii, et kui kohaldatakse erandeid, „peavad nad [neid direktiivi 2000/60] kohaselt veemajanduskavades põhjendama ja selgitama. See tähendab, et selgitatakse, mille alusel looduslikke tingimusi, ülemäärast kulukust ja/või tehnilist teostamatust on hinnatud ning kuidas hea seisundi saavutamise poole on kavas edasi püüelda. Selline põhjendus on otsuste tegemise läbipaistvuse ja sellega seotud vastutuse seisukohalt väga tähtis“ (kohtujuristi kursiiv).
34      Vt direktiivis 2000/60 ette nähtud erinevat liiki erandite kohta, mis peavad olema vesikonna majandamiskavas näidatud ja selgitatud, Quevauviller, P., Protection des eaux souterraines – Législation européenne et avancées scientifiques, Lavoisier, Paris 2010, lk 63.
35      Vt käesoleva ettepaneku punkt 52.
36      Vt 7. novembri 2019. aasta kohtuotsus Flausch jt (C‑280/18, EU:C:2019:928, punkt 46), milles Euroopa Kohus tõlgendas keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklit 11 nii, et „selle kohaldamisalasse kuuluvad vaid kohtuvaidluse need aspektid, mis puudutavad [asjaomase üldsuse otsustamises osalemise õiguse] maksmapanekut vastavalt direktiivis selles osas sätestatud täpsetele eeskirjadele. Seevastu ei kuulu selle artikli kohaldamisalasse kaebused, mis põhinevad selle direktiivi mis tahes muul eeskirjal, ja veelgi vähem kaebused, mis põhinevad mingitel muudel, kas liidu või liikmesriigi õigusnormidel“ (kohtujuristi kursiiv), nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 104.
37      Vt käesoleva ettepaneku punkt 108.
38      Vt käesoleva ettepaneku punkt 148.
39      Vt käesoleva ettepaneku punkt 97.
40      Keskkonnamõju hindamise otsusest ilmneb, et kaevandamine Turówis avaldab keskkonnamõju kolme liikmesriigi territooriumil, st Poola Vabariigis, Tšehhi Vabariigis ja Saksamaa Liitvabariigis.
41      7. novembri 2019. aasta kohtuotsus Flausch jt (C‑280/18, EU:C:2019:928, punktid 50 ja 51).
42      Vt käesoleva ettepaneku punkt 52.
43      15. märtsi 2018. aasta kohtuotsus North East Pylon Pressure Campaign ja Sheehy (C‑470/16, EU:C:2018:185, punktid 36 ja 39) ning 7. novembri 2019. aasta kohtuotsus Flausch jt (C‑280/18, EU:C:2019:928, punkt 46). Vt ka käesoleva ettepaneku punktid 104 ja 150.
44      Vt käesoleva ettepaneku punkt 105.
45      Vt käesoleva ettepaneku punktid 163–178.
46      Vt käesoleva ettepaneku punkt 69.
47      Vt selle kohta kohtujurist Sharpstoni ettepanek kohtuasjas East Sussex County Council (C‑71/14, EU:C:2015:234, punkt 52).
48      28. juuli 2011. aasta kohtuotsus Office of Communications (C‑71/10, EU:C:2011:525, punkt 22) ja 20. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Land Baden-Württemberg (asutusesisene teabevahetus) (C‑619/19, EU:C:2021:35, punkt 33).
49      Vt käesoleva ettepaneku punkt 172.
50      Vt käesoleva ettepaneku punkt 170.
51      Vt käesoleva ettepaneku punkt 200 jj.
52      Vt käesoleva ettepaneku punkt 52.
53      Vt käesoleva ettepaneku punktid 62–67.