Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
ANDREA BIONDI
esitatud 21. mail 2026(1)
Kohtuasi C‑459/24 P
Ideella föreningen Svenska Bankföreningen med firma Svenska Bankföreningen, Näringsverksamhet
versus
Euroopa Komisjon
Apellatsioonkaebus – Riigiabi – Rootsi maksuõigusnormid – Riskimaks – Euroopa Komisjoni otsus jätta vastuväited esitamata – Valikulisus – Meetme eesmärk
I.      Sissejuhatus
1.        Riigiabi ja maksustamise kontekstis on valikulisus küsimus, mis paratamatult „põhjustab […] märkimisväärseid raskusi“, kui tsiteerida kohtujurist Kokott’i parimat näidet alahindamiskunstist.(2)
2.        Tõepoolest on selge, et maksustamine ei ole pelgalt vahend, mille abil koguda tulu avaliku sektori kulude rahastamiseks. Sellel on ka palju laiemaid eesmärke, nagu tulude ümberjaotamine, rahvusvahelise konkurentsivõime edendamine, võla haldamine ja paraku ka teatavate kategooriate maksumaksjatele põhjendamatute eeliste andmine. Selles kontekstis on valikulisuse kohaldamine diskrimineerimiskeelu põhimõtte järgimise vahendina eriti oluline ja loomuldasa keeruline, kuna küsimuse all on riigisisesed õigusnormid, millega kaasneb juba olemuslikult eristamine ja kaalutlusõiguse kasutamine.
3.        Need raskused ei tohiks aga põhjendamatult takistada liidu riigiabialase õiguse väljakujunenud põhimõtete kohaldamist. Juba kohtuasjas Itaalia vs. komisjon – mis minu mäletamist mööda on esimene kohtuasi, milles käsitleti riigiabi kontekstis maksumeedet – tehtud kohtuotsuses sõnastas Euroopa Kohus riigiabi kontrolli kaks aluspõhimõtet. Esiteks on abi mõiste objektiivne ega sõltu sellest, millises riigi reguleerimispädevusalas seda käsitletakse. Teiseks ei tähenda riiklik pädevus teatavas valdkonnas, sealhulgas maksustamisel, seda, et selle pädevuse teostamise suhtes ei kohaldata liidu õiguse järgmise kontrolli.(3)
4.        Sellised järeldused ei oma tähtsust pelgalt ajaloolises või teoreetilises mõttes. Need on endiselt otseselt ja vägagi asjakohased ka käesoleva apellatsioonkaebuse seisukohast, võimaldades tõstatada küsimuse, kas maks, mida kohaldatakse ainult üheksale krediidiasutusele konkurentsiturul, kus tegutseb üle 100 ettevõtja, on ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses valikuline.
5.        Ideella föreningen Svenska Bankföreningen med firma Svenska Bankföreningen, Näringsverksamhet (edaspidi „apellatsioonkaebuse esitaja“) – Rootsi pankade ühendus, kes esindab oma 31 liiget ühist huvi pakkuvates kohtuasjades nii riiklikul kui ka rahvusvahelisel tasandil –
nõuab 17. aprilli 2024. aasta kohtuotsuse Svenska Bankföreningen ja Länsförsäkringar Bank vs. komisjon(4) (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“) tühistamist. Selle otsusega jättis Üldkohus rahuldamata hagi, mille olid esitanud apellant ja üks tema liikmetest –
Länsförsäkringar Bank AB – ning milles paluti tühistada Euroopa Komisjoni 24. novembri 2021. aasta
otsus COM(2021) 8637 (final)
riigiabi SA.56348 (2021/N) kohta – Rootsi: Rootsi krediidiasutuste maks (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
II.    Vaidluse taust, vaidlusalune otsus ja vaidlustatud kohtuotsus
6.        Rootsi Kuningriik edastas 3. septembril 2021 ELTL artikli 108 lõike 3 alusel komisjonile krediidiasutuste poolt tasumisele kuuluva riskimaksu seaduse eelnõu ja välisriigi maksukrediidi seaduse muutmise eelnõu (edaspidi koos „seaduseelnõu“).(5) Rootsi Kuningriik leidis siiski, et kehtestatud maks (edaspidi „riskimaks“) ei vasta ELTL artikli 107 lõikes 1 sätestatud valikulisuse kriteeriumidele ja et seega ei ole tegemist riigiabiga. Seaduseelnõu võeti vastu ja seadus jõustus 1. jaanuaril 2022.
7.        Vastustatud kohtuotsuse punktide 5–9 põhjal võib seaduseelnõu sisu käesoleva apellatsioonkaebuse seisukohast kokku võtta järgmiselt.
8.        Seaduseelnõu punkti 2.1 1. jao kohaselt on krediidiasutused kohustatud maksma riigile maksu.
9.        Seaduseelnõu punkti 2.1 4. jao järgi tasuvad Rootsi krediidiasutused riskimaksu siis, kui nende võlgade summa majandusaasta alguses ületab seaduseelnõus ette nähtud künnise.(6) Seaduseelnõu seda jagu puudutavates põhjendustes määratletakse krediidiasutused – kelleks on Rootsi pangad ja krediiditurul tegutsevad Rootsi äriühingud –, välisriigi pangad ja välisriigi krediidiasutused Rootsi õiguse alusel. Sellest tuleneb, et maksu pidid maksma üheksa krediidiasutust (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 5 ja 6).
10.      Seaduseelnõu punkti 2.1 5. jaos on 2022. aastal algavate majandusaastate jaoks künniseks kehtestatud 150 miljardit Rootsi krooni (SEK) (ligikaudu 13,3 miljardit eurot). 2023. aastal või hiljem algavate majandusaastate jaoks on künnis 150 miljardit krooni, mis korrutatakse arvuga, mis näitab 2022. aasta hinna baassumma ja selle aasta hinna baassumma vahelist suhet, mil kõnealune majandusaasta algas, väljendatuna protsendina, mis on ümardatud kahe kümnendkohani allapoole, millele lisandub kaks protsendipunkti (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 7).
11.      Seaduseelnõu punkti 2.1 6. jaos on sätestatud erinormid, mis käsitlevad krediidiasutuste kontserni kuuluvate krediidiasutuste olukorda (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 8).
12.      Seaduseelnõu punkti 2.1 9. jaos määratakse maksumäär 0,05% maksukohustuslasest krediidiasutuse võlgade summast. Seaduseelnõu punktis 2.2 on ette nähtud, et määra suurendatakse 2023. majandusaastaks 0,06%-ni (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 9).
13.      Vaidlusaluses otsuses, mis võeti vastu pärast määruse (EL) 2015/1589(7) artikli 4 lõike 3 kohast esialgset uurimist, tegi komisjon järelduse, et maks ei kujuta endast riigiabi EL toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses, kuna see ei vasta selles sättes ette nähtud selektiivsuse kriteeriumile.
14.      Apellatsioonkaebuse esitaja ja üks tema liikmetest (edaspidi ühiselt „esimese kohtuastme hagejad“) esitasid Üldkohtule hagi vaidlusaluse otsuse tühistamiseks. Hagi põhjenduseks esitasid hagejad üheainsa väite, mille kohaselt oli rikutud nende menetlusõigusi. Nad väitsid, et komisjonil oleks pidanud riskimaksu analüüsimise käigus tekkima tõsiseid raskusi ja ta oleks pidanud algatama määruse 2015/1589 artikli 4 lõike 4 kohase ametliku uurimismenetluse, andes neile võimaluse teha teatavaks oma seisukohad. Selles kontekstis vaidlesid nad vastu maksu valikulisuse kohta antud komisjoni hinnangutele. Rootsi Kuningriik astus menetlusse komisjoni toetuseks.
15.      Vaidlustatud otsuses leidis Üldkohus, et esimese kohtuastme hagejad ei ole tõendanud, et komisjonil oleks pidanud tekkima kahtlusi riskimaksu liigitamise suhtes EL toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses, mis oleks pidanud viima ametliku uurimismenetluse algatamiseni. Seetõttu jättis ta hagi tervikuna rahuldamata ja mõistis kohtukulud välja neilt.
III. Analüüs
A.      Sissejuhatavad märkused
16.      Kooskõlas eespool punktis 3 sätestatud põhimõtetega on Euroopa Kohus järjekindlalt rõhutanud, et liikmesriikide meetmed valdkondades, mida ei ole liidu õigusega ühtlustanud, jäävad EL toimimise lepingu riigiabi järelevalvet käsitlevate sätete kohaldamisalasse. Liikmesriigid peavad seega hoiduma mis tahes niisuguse maksumeetme kehtestamisest, mis võib kujutada endast siseturuga kokkusobimatut riigiabi.(8) See ei ole tühi sõnakõlks, vaid laiema ja väljakujunenud põhimõtte konkreetne väljendus: liikmesriikide pädevus on piiratud, kui see mõjutab negatiivselt liidu õiguse rakendamist või kohaldamist.
17.      Riigiabi eeskirju ei saa seega käsitada eraldiseisva „süsteemina“. Need moodustavad liidu siseturu haldamise olulise osa. Olgugi et komisjonil ei ole vaja üksikasjalikult hinnata igat liidu õigusnormi, mida riigisisene meede võib mõjutada, on Euroopa Kohus korduvalt kinnitanud, et riigiabi, mis on vastuolus liidu õiguse või selle üldpõhimõtetega, ei saa pidada siseturuga kokkusobivaks.(9)
18.      Käesoleval juhul ei ole Rootsi riskimaksul mitte ainult selge potentsiaal mõjutada riigiabiõiguse kohaldamist, vaid see puudutab nähtavalt ka liiduõiguse valdkonda, mis on juba – märkimisväärses ulatuses – ühtlustatud, nimelt liidupangandusalast õigusraamistikku, mille eesmärk on finantssüsteemi stabiilsuse säilitamine („liidu pangandusalane õigusraamistik“).
19.      Liidu pangandusalane õigusraamistik hõlmab muu hulgas(10) pankade finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse raamistikku, st pankade finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse direktiivi(11), usaldatavusnõuete raamistikku, nimelt kapitalinõuete määrust(12) ja kapitalinõuete direktiivi(13), ning hoiuste tagamise skeemi raamistikku, mille moodustab hoiuste tagamise skeemi direktiiv(14). See hõlmab ka määrust (EL) nr 806/2014, mida kohaldatakse pangandusliidus asutatud krediidiasutuste suhtes.(15)
20.      Kapitalinõuete määrus moodustab koos kapitalinõuete direktiiviga kapitaliga seotud usaldatavusnõuete raamistiku,(16) mis käsitleb eelkõige krediidiasutuste usaldatavusnõudeid. Pärast 2008. aasta ülemaailmset finantskriisi leidis liidu seadusandja, et panganduskeskkonda liidus tuleb kaitsta, kehtestades krediidiasutustele kapitalinõuded, mis on proportsionaalsed maandatavate riskidega.(17) Hoiuste tagamise skeemi direktiivi eesmärk on tugevdada siseturgu, soodustades asutamisvabadust ja finantsteenuste osutamise vabadust, suurendades samal ajal pangandussüsteemi stabiilsust ja tagades hoiustajate kaitse.(18) Ühtse kriisilahenduskorra määrusega soovis seadusandja anda ametiasutustele usaldusväärsed vahendid piisavalt varaseks ja kiireks sekkumiseks ebaterve või maksejõuetu finantsinstitutsiooni puhul, et tagada finantsinstitutsiooni kriitiliste finants- ja majandusfunktsioonide jätkuv toimimine, muutes finantsinstitutsiooni maksejõuetuse mõju majandusele ja finantssüsteemile samal ajal võimalikult väikeseks.(19)
21.      See pikk kõrvalepõige liidu pangandusalase õigusraamistiku teemale on vajalik vaid selleks, et öelda, et minu arvates – olgugi et ükski sellega sätestatud normidest ei piira otseselt liikmesriikide õigust võtta vastu niisuguseid maksualaseid meetmeid nagu riskimaks – ei tohi selliste meetmete vastuvõtmine õõnestada selle raamistiku eesmärke.(20) Mulle tundub, et hoolimata liikmesriikide autonoomiast maksuküsimustes oleks liidu pangandusalase õigusraamistiku terviklikkuse kaitsmise vajadus pidanud olema piisav põhjus, mille alusel komisjon peaks olema eriti hoolikas selliste riiklike maksumeetmete läbivaatamisel, millega võidakse asjaomaseid õigusnorme rikkuda, sealhulgas nende valikulisuse hindamise etapis.
22.      Seejuures tuletan meelde, et hoolimata liikmesriigi maksumeetmetega seotud eriprobleemidest, tuleb hinnata valikulisust EL toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses alati Euroopa Kohtu kohtupraktikas väljatöötatud kindlaks kujunenud kolmeetapilise testi alusel.(21) See test toimib erinevate riiklike meetmete puhul ühtemoodi, sõltumata sellest, milline on liikmesriigi asjaomane eripädevus, ning on piisavalt kohandatav, et võtta arvesse maksumeetmete eripära.
23.      Vastavalt kolmeetapilise valikulisuse testile peab komisjon riigisisese maksumeetme „valikuliseks“ kvalifitseerimisel kõigepealt kindlaks tegema, milline on asjaomases liikmesriigis kohaldatav võrdlussüsteem, s.o „tavapärane“ maksustamissüsteem, ja seejärel näitama, et vaidlusalune maksumeede kaldub võrdlussüsteemist kõrvale, kuna see eristab ettevõtjaid, kes võrdlussüsteemi eesmärgi seisukohast on sarnases faktilises ja õiguslikus olukorras. Meetmed, mis eristavad asjaomase õiguskorra eesmärgi seisukohast sarnases faktilises ja õiguslikus olukorras olevaid ettevõtjaid ja mis on seega a priori valikulised, ei ole siiski mõistega „riigiabi“ hõlmatud, kui asjaomane liikmesriik suudab tõendada (esimene etapp), et vahetegemine on põhjendatud, kuna see tuleneb selle süsteemi olemusest või ülesehitusest, millesse meetmed kuuluvad.(22)
24.      Euroopa Kohus on rõhutanud, et võrdlussüsteemi määratlemine valikulisuse testi esimese etapi raames on maksumeetmete puhul eriti oluline, kuna majandusliku eelise olemasolu ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses saab kindlaks teha üksnes võrdluses nn tavapärase maksustamise süsteemiga.(23) Sellega seoses on Euroopa Kohus selgitanud, et kui maksumeede ei ole eraldatav asjaomase liikmesriigi üldisest maksusüsteemist, tuleb lähtuda sellest üldisest süsteemist. Seevastu juhul, kui ilmneb, et see meede on kõnealusest üldisest süsteemist selgelt eristatav, ei saa välistada, et võrdlussüsteem, mida tuleb arvesse võtta, on kitsam kui üldine süsteem või on isegi samastatav meetme endaga, kui meede kujutab endast normi, millel on iseseisev õiguslik loogika, ja kui väljaspool seda meedet on võimatu kindlaks teha ühtset normatiivset tervikut.(24)
25.      Loomulikult on iga maksu põhitunnuste üle otsustamine liikmesriigi pädevuses. Nende hulka kuuluvad maksumäär, maksubaas, arvutusmeetodid, maksustatavad sündmused ja künnised. Ühes hiljutises kohtuotsuses selgitas Euroopa Kohus, et ka maksuvabastusi tuleb käsitada sellise põhitunnusena.(25) Need põhitunnused määravad põhimõtteliselt võrdlussüsteemi ehk „tavapärase“ maksusüsteemi, mille alusel analüüsida valikulise tingimust.(26) See ei mõjuta siiski võimalust tuvastada, et võrdlusraamistik ise, nagu see tuleneb riigisisesest õigusest, on riigiabi käsitleva liidu õigusega vastuolus, kuna kõnealune maksusüsteem kujundati ilmselgelt diskrimineerivate parameetrite alusel, mille eesmärk oli nimetatud õigusest kõrvale hoida.(27)
B.      Apellatsioonkaebus
26.      Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitab apellatsioonkaebuse esitaja neli väidet.
27.      Apellatsioonkaebuse esimene väide, selle teise väite esimene osa ja selle neljas väide on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 39–43 vastu, milles Üldkohus lükkas tagasi esimese kohtuastme hagejate argumendid riskimaksu eesmärgi kindlaksmääramise kohta. Analüüsin neid seega koos.
1.      Apellatsioonkaebuse esimene väide, teise väite esimene osa ja neljas väide
28.      Apellatsioonkaebuse esimeses väites väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et Üldkohus määratles riskimaksu eesmärgi vääralt ja seega rikkus õigusnormi EL toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 kohaldamisel seoses valikulisuse kriteeriumiga. Apellatsioonkaebuse esitaja väidab, et Üldkohtu määratluse kohaselt on riskimaksu eesmärk „endast süsteemset riski kujutavate krediidiasutuste“ maksustamine, kuid Rootsi ja komisjon on vastavalt kõnealuses seaduseelnõus ja vaidlusaluses otsuses määratlenud selle eesmärgina „suurte“ ja muude kui „süsteemselt oluliste“ krediidiasutuste maksustamise. Apellatsioonkaebuse esitaja sõnul muudab see õigusnormi rikkumine kogu võrdlussüsteemi analüüsi ebaseaduslikuks ja et sellest iseenesest juba piisab vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise põhjendamiseks.
29.      Teise väite esimeses osas väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et komisjon ja seega ka Üldkohus nõustusid Rootsi Kuningriigi sageli läbipaistmatu ja ebamäärase arutluskäiguga, mille viimane esitas riskimaksu eesmärgi ja põhjuse selgitamisel. Ta väidab, et selline ebakonkreetsus oleks pidanud ajendama komisjoni algatama meetmest parema arusaama saamiseks EL toimimise lepingu artikli 108 lõike 2 kohase ametliku uurimismenetluse. Apellatsioonkaebuse esitaja sõnul tähendab see, et vaidlustatud kohtuotsus on õigusnormi rikkumise tõttu ebaseaduslik, sõltumata sellest, kas Euroopa Kohus nõustub esimese väitega.
30.      Apellatsioonkaebuse neljandas väites väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et Üldkohus moonutas asjaolusid ja tõendeid, määratledes vaidlustatud kohtuotsuse punktides 40 ja 41 kõnealuse maksu eesmärgi vääralt. Apellatsioonkaebuse esitaja viitab oma apellatsioonkaebuse esimeses väite põhjendamiseks esitatud argumentidele.
31.      Hindan apellatsioonkaebuse esitaja argumentide põhjendatust pärast seda, kui olen kõigepealt käsitlenud kontrollistandardit, mida tuleb kohaldada riskimaksu eesmärki käsitlevate Üldkohtu järelduste suhtes.
a)      Riskimaksu eesmärki käsitlevate Üldkohtu järelduste suhtes kohaldatav kontrollistandard
32.      Apellatsioonkaebuse esitaja väidab, et Üldkohus tõlgendas valesti seaduseelnõu osa, milles Rootsi seadusandja selgitab riskimaksu kehtestamise põhjuseid ja selle eesmärke. Komisjon väidab, et selleks, et kõnealune väide oleks Euroopa Kohtus vastuvõetav, peab apellatsioonkaebuse esitaja asjaolude moonutamist tõendama.
33.      Sellega seoses tuleb meeles pidada, et EL toimimise lepingu artikli 256 lõike 1 teise lõigu kohaselt võib Üldkohtu otsuse edasi kaevata üksnes õigusküsimustes „vastavalt põhikirjas sätestatud tingimustele ning ulatusele“. Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimeses lõigus esitatud nende põhjuste ammendavas loetelus, mille alusel saab otsuse edasi kaevata, on sätestatud, et apellatsioonkaebuse aluseks võib olla liidu õiguse rikkumine Üldkohtu poolt.(28)
34.      Tõepoolest, kui
Euroopa Kohtul tuleb hinnang anda Üldkohtu poolt liikmesriigi õiguse kohta
tuvastatu – mis riigiabi valdkonnas tähendab faktiliste asjaolude tuvastamist – edasikaebamise kontekstis, on ta üldjuhul pädev kontrollima üksnes seda, kas liikmesriigi õigust on moonutatud.(29)
35.      Euroopa Kohtult ei saa siiski võtta võimalust kontrollida, ega sellised hinnangud ise ei kujuta endast liidu õiguse rikkumist.(30) 5. detsembri 2023. aasta kohtuotsuse Luksemburg jt vs. komisjon punktis 78(31) esitatud Euroopa Kohtu selgituse kohaselt „on argumendid, mille eesmärk on seada kahtluse alla [võrdlussüsteemi] valik või selle tähendus valikulise eelise olemasolu analüüsi esimeses etapis, vastuvõetavad, kuna see analüüs põhineb liidu õigusnormi alusel riigisisese õiguse õiguslikul kvalifitseerimisel“.
36.      Komisjon väidab, et see selgitus puudutab üksnes võrdlussüsteemi kindlaksmääramist valikulisuse testi esimeses etapis ega kehti riigiabi eeskirjade alusel hinnatava maksu eesmärgi kindlaksmääramise suhtes. Selle väitega ei saa nõustuda.
37.      Esiteks kehtib kohtuotsuse Luxembourg jt vs. komisjon punktis 78 esitatud Euroopa Kohtu järeldus selgelt valikulisuse analüüsi kohta üldiselt ja seega ka iga selle kolme etapi suhtes.
38.      Teiseks ei toeta komisjoni väidetav piiratud kehtivus Euroopa Kohtu põhjenduste aluseks olevat loogikat, mis on sätestatud kohtuotsuse Luxembourg jt vs. komisjon punktis 79. Selles punktis märkis Euroopa Kohus, et „kui nõustuda sellega, et Euroopa Kohtul ei ole võimalik kindlaks teha, ega Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta nõustus asjakohase võrdlusraamistiku piiramisega, selle tõlgendamise ja kohaldamisega kui otsustava teguriga valikulise eelise olemasolu hindamisel, tähendaks see nõustumist võimalusega, et Üldkohus on olenevalt olukorrast rikkunud liidu esmase õiguse sätet, nimelt ELTL artikli 107 lõiget 1, ilma et selle rikkumise saaks apellatsioonimenetluses tuvastada, mis oleks vastuolus ELTL artikli 256 lõike 1 teise lõiguga“.(32)
39.      Kooskõlas kohtuotsuse Luxembourg jt vs. komisjon punktide 78 ja 79 põhjendustega leian seega, et Euroopa Kohus on pädev kontrollima Üldkohtu järeldusi riigisisese õiguse kohta, mis käsitleb maksumeetme eesmärgi määratlust, et analüüsida valikulisust EL toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses.
40.      Sellest järeldub, et apellatsioonkaebuse esitaja esimese väitega seoses esitatud argumentide analüüsimisel ei tuleks piirduda küsimusega, kas seaduseelnõu asjaomase osa moonutamise kohta on esitatud tõendid.
b)      Apellatsioonkaebuse esimene väide
41.      Apellatsioonkaebuse esitaja väidete analüüsimiseks käsitlen järgemööda riskimaksu eesmärgi määratlust, nagu see on esitatud vaidlustatud kohtuotsuses, vaidlusaluses otsuses ja seaduseelnõus.
1)      Riskimaksu eesmärk vaidlustatud kohtuotsuses
42.      Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41 leidis Üldkohus, et „[s]eaduseelnõu nendest põhjendustest nähtub, et maksu eesmärk on tugevdada riigi rahandust nii seda parandades
kui ka säilitades valitsemissektori võla madalal tasemel, et luua varu tulevaste finantskriiside ohjamiseks, kohustades maksu tasuma suuri krediidiasutusi, kelle maksejõuetus või tõsine häire tekitaks individuaalselt ning nende suuruse ja olulisuse tõttu finantssüsteemi toimimisele süsteemse riski ning avaldaks sellele süsteemile ja majandusele üldiselt väga negatiivset mõju, tekitades seega ühiskonnale märkimisväärseid kaudseid kulusid“. Sama väga lai määratlus on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 58, 80, 81, 93 ja 120. Kuigi Üldkohus täpsustas vaidlustatud otsuses veel, et „[riskimaksu] eesmärk ei ole krediidiasutustega kaasnevate riskide ennetamine“,(33) on rõhuasetus selgelt „süsteemsel riskil“, mida maksukohustuslastest krediidiasutused võivad oma „suuruse ja olulisuse“ tõttu „finantssüsteemi toimimisele“ kujutada.
2)      Riskimaksu eesmärk vaidlusaluses otsuses
43.      Vaidlusaluse otsuse põhjendustes 6–8 on riskimaks määratletud kui „Rootsis tegutsevatele suurtele krediidiasutustele kohaldatav aastapõhine maks“, mille eesmärk on „tugevdada riigi rahandust suurte krediidiasutuste – kes võivad tekitada ühiskonnale märkimisväärseid kaudseid kulusid – maksete abil, luues nii võimaluse kanda selliseid kaudseid kulusid, mis võivad kaasneda tulenevaste finantskriisidega“. Riskimaksuga maksustatavaid isikuid kirjeldatakse kui „suuri krediidiasutusi“, kes „oma suurusest ja olulisusest tingituna võivad põhjustada ühiskonnale märkimisväärseid kaudseid kulusid finantskriisi korral“. Nendes põhjendustes esitatud riskimaksu eesmärgi määratluses ei viidata „süsteemse riski“ ega krediidiasutuste „süsteemse olulisuse“ mõistele.
44.      Hinnates, kas maksukohustuslasest isikute valimisel ja nende isikute kindlaksmääramiseks kasutatud parameetrite puhul kohaldati ilmselgelt diskrimineerivaid elemente, märgib komisjon, et suured krediidiasutused võivad olla „süsteemselt olulised“ ning et võlatase on „sobiv parameeter kajastama süsteemset riski, mida krediidiasutused võivad põhjustada“ ning samuti „asjakohane näitaja kirjeldama nii krediidiasutuse olulisust kui ka tema panust riski, mida tema maksejõuetus võib endast kujutada“.(34) On tõsi, et neid hinnanguid andes märkis komisjon, et riskimaksu eesmärk oli maksustada krediidiasutusi, kes võivad tekitada märkimisväärseid kaudseid kulusid.(35) Vaidlusaluse otsuse teised põhjendused on aga ebamäärasemad. Kuigi komisjon ei kinnita avalikult, et Rootsi seadusandja eesmärk oli maksustada krediidiasutusi, kes kujutavad endast finantssüsteemile süsteemset riski, paistab mõni tema hinnang olevat raskesti ühitatav selle eesmärgi teistsuguse määratlusega,(36) mis näitab selguse puudumist selles küsimuses.
3)      Riskimaksu eesmärk seaduseelnõus
45.      Selgitused, mille Rootsi seadusandja on esitanud seaduseelnõus, suurendavad riskimaksu tegeliku eesmärgi ja põhjenduse ebaselgust veelgi.
46.      Üldkohtu toimikus olevatest ettevalmistavatest materjalidest, mis viisid kõnealuse maksu vastuvõtmiseni,(37) selgub, et kava kehtestada finantssektorile maks pärineb 2015. aastast.(38) Ettepanek suurendada selliste krediidiasutuste maksustamist, kes võivad finantskriisi korral põhjustada ühiskonnale märkimisväärseid kaudseid kulusid, tehti 2020. aastal, kui Rootsi rahandusminister esitas memorandumi „Riskimaks teatavatele krediidiasutuste“, mis vaadati läbi 2021. aastal ja millest seejärel teatati komisjonile.
47.      Seaduseelnõu punktis 5.1, milles täpsustatakse riskimaksu kehtestamise seaduseelnõu põhjuseid, selgitatakse, et suured finantsinstitutsioonid on finantssüsteemi niivõrd oluline osa, et nende maksejõuetus või tegevuse tõsine häire avaldaks negatiivset mõju finantssüsteemile või majandusele. Selle punkti kohaselt on need institutsioonid „süsteemselt olulised“ ja nende maksejõuetus kujutab endast „süsteemset riski“, mis on määratletud kui oht finantsstabiilsusele.(39) Selles selgitatakse, et finantssüsteem on haavatav ja et hoolimata krediidiasutusi reguleerivatest eeskirjadest – näiteks kapitali adekvaatsust ja kriisilahendust käsitlevad eeskirjad – ning krediidiasutuste üle tehtavast järelevalvest on siiski võimalik finantskriiside tekkimine tulevikus. Seaduseelnõus rõhutatakse, et finantskriisid võivad olla väga kulukad ja avaldada pikaajalist negatiivset mõju leibkondadele, ettevõtetele ja avalikule sektorile. Finantskriisi järgse väiksema majanduskasvuga kaasnevad omakorda kaudsed kulud majandusele.(40) Neid tagajärgi arvestades on seaduseelnõu punkti 5.1 kohaselt mõistlik suurendada selliste krediidiasutuste maksustamist, kes finantskriisi korral võivad põhjustada ühiskonnale märkimisväärseid kaudseid kulusid. Seaduseelnõu selles punktis märgitakse veel, et risk, et finantsinstitutsioon tekitab kriisiolukorras ühiskonnale kaudseid kulusid, sõltub ka asutuse suurusest ja olulisusest. See tähendab, et väikesed institutsioonid ei mõjuta makromajanduslikke suundumusi samas ulatuses kui suured institutsioonid. Seega peaksid krediidiasutused, kes on oma suuruse tõttu finantsturu toimimise ja makromajandusliku arengu jaoks olulised ja seega „võivad põhjustada finantskriisi korral märkimisväärseid kaudseid kulusid“, maksma lisamaksu.
48.      Seaduseelnõu punktis 6, mis sisaldab Rootsi ametiasutuste hinnangut selle kohta, kas kavandatav riskimaks on kooskõlas liidu riigiabiõigusega, märgitakse, et kõnealuse maksu eesmärk on selle riski korvamine, mida teatavad krediidiasutused kujutavad endast Rootsi makromajanduslikule olukorrale tulenevalt nende suurusest ja finantsseisundist. Niisugused krediidiasutused on „olulised“ ja seetõttu tuleb neid maksustada. Selles punkti analüüsi raames rõhutatakse veel, et liidu pangandusalase õigusraamistiku kohaselt sõltub see, kui olulist mõju krediidiasutus finantssüsteemile avaldab, tema suurusest ja keerukusest ning ka tema tegevuse ulatusest. Memorandumi kohaselt tuleb maksustada ainult neid krediidiasutusi, kelle puhul on oht, et nad tekitavad oma suurusest tulenevalt ühiskonnale märkimisväärseid kaudseid kulusid. Veel kord märgitakse, et kõnealuse maksu eesmärk on maksustada krediidiasutusi, kes võivad finantskriisi korral põhjustada ühiskonnale märkimisväärseid kaudseid kulusid.
49.      Hoolimata seaduseelnõu ebaselgusest seoses riskimaksu tegeliku eesmärgi ja eelkõige seoses maksukohustuslaste valikuga, pean asjakohaseks teha järgmised märkused.
50.      Esiteks viitavad Rootsi ametiasutused krediidiasutuste „süsteemsele olulisusele“ üksnes seaduseelnõu punktis 5.1.(41) Seaduseelnõu muudes osades viidatakse krediidiasutuste „olulisusele“ või üldisemalt nende „suurusele ja olulisusele“.
51.      Teiseks käsitletakse seaduseelnõu eespool nimetatud punktis mõisteid „süsteemselt olulised krediidiasutused“ ja „süsteemne risk“ viisil, mis kajastab liidu pangandusalase õigusraamistiku vastavaid määratlusi.(42) Neid mõisteid kasutatakse aga üksnes selleks, et teha vahet „suurtel krediidiasutustel“ ja „väikestel krediidiasutustel“, rõhutades esimeste olulisust finantssüsteemi seisukohast võrreldes viimastega. Rootsi ametiasutused kasutavad sama asja tähistamiseks vaheldumisi omadussõnu „süsteemselt oluline“, „oluline“ ja „suur“.
52.      Kolmandaks viidatakse kogu seaduseelnõu ulatuses selle kriteeriumi puhul, mille alusel tehakse kindlaks, millised krediidiasutused on kohustatud riskimaksu tasuma, nende „suurusele ja olulisusele“ finantssüsteemi toimimise seisukohast, mitte sellele, kas nad kujutavad endast süsteemset riski.
53.      Neljandaks rõhutatakse seaduseelnõus korduvalt, et riskimaksu eesmärk on maksustada krediidiasutusi, kes võivad finantskriisi korral põhjustada märkimisväärseid „kaudseid kulusid“ Rootsi ühiskonnale.
4)      Vahejäreldus
54.      Hoolimata seaduseelnõu ebaselgusest ja vaidlusaluses otsuses esinevatest teatavatest vasturääkivustest võib teha järelduse, et mis puudutab maksukohustuslasi, siis –
vastupidi sellele, mida Üldkohus väitis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41 ja kordas kogu oma analüüsi ulatuses –, ei olnud nimetatud õigusaktides sätestatud riskimaksu eesmärk maksustada finantssüsteemile süsteemset ohtu kujutavaid krediidiasutusi, vaid neid krediidiasutusi, kelle võlatase ületab eelnevalt kindlaksmääratud künnist ja kellele viidatakse kui „suurtele krediidiasutustele“.
55.      Komisjoni ja Rootsi püüdlused oma vastavates kirjalikes märkustes tõendada, et Üldkohus tõlgendas riskimaksu eesmärki kooskõlas vaidlusaluse otsuse ja seaduseelnõuga, ei ole veenvad ning näitavad tegelikult selgelt, kui raske on sellist kooskõla tõendada.(43)
56.      Püüdes selgitada seaduseelnõu mitmetimõistetavaid nüansse, ühendas Üldkohus mõned selles mainitud mõisted ja formuleeris ise riskimaksu eesmärgi määratluse, mis ei vasta Rootsi seadusandja poolt kavandatule. Nagu ma allpool näitan, võimaldas see Üldkohtul kasutada esimese kohtuastme hagejate argumentide tagasi lükkamiseks mõneti väärtõestust ja tugineda vaheldumisi kas ühele või teisele neist mõistetest.
57.      Eespool esitatud põhjustel olen arvamusel, et riskimaksu eesmärgi kindlaksmääramisel tõlgendas Üldkohus asjakohast riigisisest õigust vääralt ja seega määratles selle eesmärgi valesti.
5)      Järeldus esimese väite kohta
58.      Eeltoodut silmas pidades teen ettepaneku apellatsioonkaebuse esimese väitega nõustuda.
c)      Apellatsioonkaebuse teise väite esimene osa
59.      Nagu juba mainitud, väidab apellatsioonkaebuse esitaja oma kaebuse teise väite esimeses osas, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et riskimaksu eesmärgi kindlaksmääramine ei tekitanud tõsiseid raskusi, mis põhjendaks EL toimimise lepingu artikli 108 lõike 2 kohase ametliku uurimismenetluse algatamist. Apellatsioonkaebuse esitaja väidab, et sellise järelduse tegemisel ei võrrelnud Üldkohus nõuetekohaselt vaidlusaluse otsuse põhjendusi teabega, mis oli kättesaadav komisjoni otsuse tegemise ajal.
60.      Olgu märgitud, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale, mida kajastab määruse 2015/1589 artikli 4 lõige 4, on komisjonil kohustus algatada EL toimimise lepingu artikli 108 lõike 2 kohane menetlus, kui tal tekib esialgse uurimise tulemusena kahtlusi seoses kõnealuse riikliku meetme kvalifitseerumisega „abiks“ EL toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses või, kui see liigitub abiks, seoses sellega, kas see abi on kooskõlas siseturuga, ilma et tal oleks selles küsimuses kaalutlusõigust.(44)
61.      Seega peab liidu kohus selle üle otsustamisel, kas rahuldada nõue tühistada komisjoni otsus jätta vastuväited esitamata, kindlaks tegema, kas asjaomase meetme esialgse uurimise etapis oleks komisjoni käsutuses oleva teabe ja asjaolude hindamise tulemusena pidanud objektiivselt tekkima kahtlusi selle meetme abiks kvalifitseerimise suhtes, kuivõrd selliste kahtluste tõttu tuleb algatada ametlik uurimismenetlus.(45)
62.      Käesoleva juhtumi puhul kritiseerisid esimese kohtuastme hagejad Rootsi ametiasutuste formuleeritud ja komisjoni kinnitatud riskimaksu eesmärgi määratluse läbipaistmatust. Nad väitsid, et see eesmärk on i) juba iseenesest erapoolik, kuna see on liiga kitsas ja suunatud ebaühtlasele ettevõtjate kategooriale, nimelt „suurtele krediidiasutustele“, kes määratakse kindlaks nende võla suuruse alusel, ii) ebamäärane, kuna tugineb ebaselgetele mõistetele, nagu „märkimisväärsed kaudsed kulud“, ja iii) ebajärjekindel, kuna seaduseelnõu ei sisaldanud mingeid eeskirju selle kohta, kuidas riskimaksust saadavat tulu kasutatakse.
63.      Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 39–43 ei käsitlenud Üldkohus neid argumente vaidlusaluse otsuse hinnangu kohase riskimaksu eesmärgi alusel, vaid sõnastas selle eesmärgi ümber, tuginedes oma tõlgendusele seaduseelnõust, püüdes selles esitatud erinevaid väiteid selgitada ja ühitada. Selliselt toimides ei täitnud Üldkohus nõuet hinnata, kas komisjonil oleks pidanud (esimese astme) hagejate esitatud argumente silmas pidades tekkima kahtlusi seoses Rootsi ametiasutuste kirjeldatud riskimaksu eesmärgi heakskiitmisega.
64.      Seega on apellatsioonkaebuse esitajal õigus, kui ta väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, jättes hindamata, kas riskimaksu eesmärgi määratlusega seoses tekkis tõsiseid raskusi, näiteks selliseid, mis põhjendaks ametliku uurimismenetluse algatamist.
65.      Peale selle ei käsitlenud Üldkohus üldse argumenti komisjoni poolt heaks kiidetud riskimaksu eesmärgi määratluse erapooliku „ulatuse“ kohta. Esimese kohtuastme hagejad väitsid sisuliselt, et finantskriisi korral tekitavad tõenäoliselt kaudseid kulusid kõik krediidiasutused, mistõttu tuleks neid käsitada võrdsetena sellise maksu kohaldamisel, mille eesmärk on tulla toime niisuguste kaudsete kulude katmisega. Asjaolu, et kõigi turuosaliste hulgast määrati eelnevalt kindlaks ja hõlmati riskimaksu eesmärgi määratlusega väga väike arv krediidiasutusi, võis seega moonutada kogu valikulisuse analüüsi ja oleks pidanud tekitama kahtlusi seoses selle määratluse õigsusega. Üldkohus lükkas selle argumendi tagasi, märkides vaid, et „suured krediidiasutused“ kui maksumaksjad tehti kindlaks kooskõlas vaidlustatud kohtuotsuses esitatud ümbersõnastatud riskimaksu eesmärgiga, jättes seega kõnealuse argumendi tuuma käsitlemata.
66.      Apellatsioonkaebuse esitaja tõstatatud küsimus oli aga oluline.
67.      Eriotstarbelised maksud, nagu käesolevas apellatsioonkaebuses käsitletav maks, mida kohaldatakse laiemast maksusüsteemist väljaspool, nõuavad sihipärast analüüsi, milles on kesksel kohal eespool punktis 23 osutatud kolmeetapilise valikulisuse testi teine etapp. Valikulisust tuleb hinnata täpsete kriteeriumide alusel, mis tagavad, et ad hoc maksustamise saab lugeda riigiabiks ka selge üldise võrdlussüsteemi puudumise korral, hoides samal ajal ära selle, et ainuüksi sellisest süsteemist kõrvalekaldumist käsitatakse automaatselt valikulisusena.
68.      Selles kontekstis on eraldiseisva maksu eesmärgi nõuetekohane määratlus – mille alusel hinnatakse valikulisuse analüüsi esimeses etapis võrdlussüsteemi ja tehakse teises etapis võrreldavuse test – väga oluline ning veelgi olulisem asümmeetriliste maksude puhul,(46) nagu riskimaks, mille korral peab maksukohustuse eristavalt kohaldamine olema põhjendatud meetme üldise eesmärgiga.
69.      Viimaks olgu öeldud, et minu arvates on õige ka apellatsioonkaebuse esitaja kriitika Rootsi ametiasutuste formuleeritud ja komisjoni kinnitatud määratluse kohase riskimaksu eesmärgi läbipaistmatuse ja ebamäärasuse kohta. Selles aspektis viitan uuesti apellatsioonkaebuse esimest väidet käsitlevale analüüsile, kus ma tõin esile seaduseelnõu ebaselguse ja vaidlusaluses otsuses esinevad vasturääkivused seoses kõnealuse eesmärgi kindlaksmääramisega.
70.      Eespool märgitut silmas pidades tuleb minu arvates ka apellatsioonkaebuse teise väite esimese osaga nõustuda, sõltumata apellatsioonkaebuse esimesele väitele antavast hinnangust.
d)      Apellatsioonkaebuse neljas väide
71.      Apellatsioonkaebuse neljanda väite puhul väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et asjaolusid ja tõendeid on moonutatud, tuginedes samadele argumentidele, mis esitati apellatsioonkaebuse esimese väite toetuseks. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab moonutamine toimiku materjalidest selgelt ilmnema, ilma et oleks vaja fakte ja tõendeid uuesti hinnata.(47)
72.      Nagu eespool punktides 32–40 märgitud, ei pidanud apellatsioonkaebuse esitaja vaidlustatud kohtuotsuses esitatud riskimaksu eesmärgi määratluse vaidlustamiseks tõendama asjaomase riigisisese õiguse moonutamist. Minu arvates moonutas komisjon seda õigust, kui ta sõnastas ümber riskimaksu eesmärgi ja jättis tuvastamata seaduseelnõu ebaselguse, nagu on selgitatud apellatsioonkaebuse esimese väite analüüsis. Samuti tõlgendas ta vaidlusalust otsust selles küsimuses vääralt.(48)
e)      Järeldus esimese väite, neljanda väite ja teise väite esimese osa kohta
73.      Eespool esitatud põhjustel asun seisukohale, et vaidlustatud kohtuotsus on apellatsioonkaebuse esitaja kaebuse esimeses ja neljandas väites ning kaebuse teise väite esimese pooles kirjeldatud õigusnormide rikkumise tõttu ebaseaduslik. Arvestades, et maksumeetme eesmärgi nõuetekohane kindlaksmääramine on EL toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 kohase valikulisuse üldise analüüsi puhul keskse tähtsusega, peab niisugune õigusnormide rikkumine minu arvates tooma kaasa kohtuotsuse tühistamise.
74.      Järgmisena analüüsin apellatsioonkaebuse ülejäänud osa puhuks, kui Euroopa Kohus minu ettepanekuga ei nõustu.
2.      Apellatsioonkaebuse teine väide
75.      Oma kaebuse teises väites väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et Üldkohtus rikkus ELTL artiklite 107 ja 108 kohaldamisel õigusnormi, kui ta leidis, et esimese kohtuastme hagejad ei ole tõendanud, et komisjonil oleks pidanud riskimaksu hindamisel tekkima tõsiseid raskusi, mille tõttu tulnuks algatada ametlik uurimismenetlus.
76.      Apellatsioonkaebuse teine väide koosneb kolmest osast. Esimene osa käsitleb riskimaksu eesmärgi kindlaksmääramist. Väite seda osa juba analüüsiti. Väite teine ja kolmas osa puudutavad vastavalt riskimaksu võrdlussüsteemi ja sellest süsteemist erandi tegemise hindamist.
77.      Enne väite teise ja kolmanda osa käsitlemist märgin, et mõned apellatsioonkaebuse teise väite toetuseks esitatud argumentidest tuginevad eeldusele, et Euroopa Liidu Kohus peab korrektseks riskimaksu eesmärgi määratlust, mille kohaselt on see maksustada süsteemse riski tekitajaid, ent sellele eeldusele ei tugine kõik nendest argumentidest. Nagu ma järgmiseks kirjeldan, kritiseeritakse enamikuga neist argumentidest lõppkokkuvõttes Üldkohtu arutluskäiku, sõltumata sellest, kuidas riskimaksu eesmärki määratletakse.
a)      Apellatsioonkaebuse teise väite teine osa
78.      Apellatsioonkaebuse teise väite teises osas väidab kaebuse esitaja, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 44–99, et komisjonil ei tekkinud tõsiseid raskusi riskimaksu võrdlussüsteemi hindamisel.
79.      Vaidlusaluses otsuses määratles komisjon valikulisuse tingimuse analüüsimise võrdlussüsteemina üksnes riskimaksu, nimelt eriotstarbelise riskimaksu suhtes kohaldatava süsteemi, mis põhineb järgmistel elementidel: i) krediidiasutuste võlgadel põhinev maksubaas, ii) 0,05% maksumäär 2022. aastal algavaks majandusaastaks, iii) maksukohustuslased, kelleks on Rootsis asutatud krediidiasutused või krediidiasutused, kes tegutsevad Rootsis filiaali kaudu, iv) künnise olemasolu ja v) konsolideerimismehhanism kontsernisiseste olukordade puhul künnise ja maksubaasi arvutamiseks (vt kõnealuse otsuse põhjendust 38).
80.      Apellatsioonkaebuse esitaja esitab oma kaebuse teise väite teise osa põhjendamiseks kolm etteheidet, mis puudutavad vastavalt maksubaasi, maksukohustuslaste ja maksukünnise valikut.
1)      Maksubaas
81.      Apellatsioonkaebuse esitaja väidab, et kui riskimaksu eesmärk oli maksustada süsteemse riski tekitajaid – nagu väitis Üldkohus – siis ei ole võlgade kogusumma hea näitaja, kuna süsteemse riski kindlakstegemine eeldab keerulist hindamist ega saa tugineda üheleainsale parameetrile. Samuti väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et Üldkohus lihtsalt nõustus komisjoni sellekohase hinnanguga, ilma et ta oleks teinud nõuetekohast kontrolli.
82.      Olgu märgitud, et vaidlusaluses otsuses leidis komisjon, et võlgade kogusumma kui näitaja, mille alusel määratakse kindlaks, milliseid krediidiasutusi tuleks riskimaksuga maksustada, on võrdlussüsteemi seisukohast loomulik, vastab selle maksu eesmärgile ega kujuta endast ilmselgelt diskrimineerivat maksustamise elementi.(49)
83.      Esimese kohtuastme hagejad väitsid, et erinevalt varadest ei ole võlad seotud riskiga ning et sama kehtib ka krediidiasutuste suuruse suhtes. Nad väitsid veel, et kaudsed kulud – või selliste kulude tekkimise risk – ei ole otseselt proportsionaalne krediidiasutuse võla suurusega, ning et komisjoni tähelepanu oli sellele asjaolule juhitud. Seega ei olnud komisjon nõuetekohaselt uurinud, kas Rootsi Kuningriigi valitud maksubaas tähendas võrdlussüsteemi ilmselgelt diskrimineeriva parameetri hõlmamist. Samuti väitsid nad, et vastupidi sellele, mis on nõutav hiljutise maksumeetmeid ja valikulist käsitleva kohtupraktika kohaselt, oleks teatatud meede pannud kas märkimisväärse maksukoormuse kogu ettevõtjate maksubaasile või poleks pannud üldse mingit maksukoormust.(50)
84.      Tuginedes 16. märtsi 2021. aasta kohtuotsustele komisjon vs. Poola(51) ja komisjon vs. Ungari(52), leidis Üldkohus, et liidu õigus ei takista krediidiasutuste võlgade kogusummal põhinevat mitteprogresseeruvat maksustamist ning et asjaolu, et olemas on ka sellest asjakohasemaid või täpsemaid näitajaid, ei oma riigiabi valdkonnas tähtsust, kuna selle valdkonna liidu õigus käsitleb üksnes nende valikuliste eeliste kaotamist, mida teatud ettevõtjad võivad saada teiste sarnases olukorras olevate ettevõtjate kahjuks (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 57). Üldkohus lisas, et maksu eesmärk ei olnud krediidiasutustega kaasnevate riskide ennetamine ega maandamine, mis tähendab, et Rootsi ametiasutustel ei olnud eesmärgist tulenevat kohustust kasutada spetsiaalselt nende riskide käsitlemiseks ette nähtud näitajaid (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 58). Veel võttis Üldkohus arvesse stsenaariumi, kus krediidiasutused on vastastikku võtnud võlakohustusi, ning jõudis järeldusele, et mida suuremad on võlakohustused, seda suurem on risk finantssüsteemile, kui krediidiasutus ei ole võimeline oma kohustusi täitma. Võttes aluseks selle stsenaariumi, järeldas komisjon, et võla suurusega seotud tingimuse kohaldamine eesmärgiga eristada krediidiasutusi selle alusel, kas neil on finantssüsteemile suurem või väiksem mõju, on taotletava eesmärgiga kooskõlas.
85.      Apellatsioonkaebuse esitaja esitatud argumendid kohtuotsuse punktide 57, 58 ja 59 vaidlustamiseks on minu arvates allpool esitatud põhjustel põhjendatud.
86.      Kõigepealt olgu öeldud, et käesoleva juhtumi ja nende juhtumite vahel, mis viisid kohtuotsuseni komisjon vs. Poola ja Komisjon vs. Ungari, on vähe sarnasusi.
87.      Esiteks puudutavad need kohtuotsused väga konkreetselt käibemaksu, mille puhul seotud koormus langes ühtlaselt, ent progresseeruvalt brutokäibele. Riskimaksu küsimus on väga erinev. Maksukohustus tekib künnise saavutamisel ja puudub mehhanism kohaldatava maksumäära muutmiseks.(53) Teiseks ei olnud kohtuotsustes komisjon vs. Poola ja komisjon vs. Ungari käsitletud maksude puhul erinevalt riskimaksust ette nähtud maksuvabastusi.(54) Kolmandaks on käive ja võlatase kaks sellist näitajat, mida ei saa omavahel võrrelda: esimene väljendab maksukohustuslase maksevõimet, teine aga on näitaja tema võlakoormuse arvutamiseks. Neljandaks ei olnud kõnealuste kohtuotsusteni viinud juhtumite puhul küsimuse all kehtiva liidu õigusraamistiku rikkumine.
88.      Sellises olukorras ei piisa viitamisest kohtuotsustele komisjon vs. Poola ja komisjon vs. Ungari ning liikmesriikide ulatuslikule kaalutlusõigusele, et põhjendada Üldkohtu järeldust, mille kohaselt ei olnud komisjonil tekkinud tõsiseid raskusi Rootsi seadusandja poolt valitud ja komisjoni poolt heaks kiidetud nende näitajate hindamisel, mida kasutati riskimaksu puhul maksubaasi kindlaksmääramiseks.
89.      Piirdudes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57 – kohtuotsuseid komisjon vs. Poola ja komisjon vs. Ungari parafraseerides – selle märkimisega, „et liidu õigus ei takista krediidiasutuste võlgade kogusummal põhinevat mitteprogresseeruvat maksustamist“, keeldus Üldkohus – nagu apellatsioonkaebuse esitaja õigesti väidab – tegemast selliste tõsiste raskuste esinemise nõuetekohast kontrolli. Niisuguse analüüsi käigus oleks tulnud uurida, kas komisjon võis esialgse menetluse ajal kättesaadava teabe põhjal ja riskimaksu eripära arvesse võttes kõhklematult järeldada, et võlgade kogusumma kasutamine maksubaasina on kooskõlas selle maksu mis tahes määratluse kohase eesmärgiga ja kujutab endast Rootsi maksusuveräänsuse õiguspärast väljendust.
90.      Käesoleva juhtumi puhul oli põhjalik analüüs veelgi olulisem. Nagu ma juba mainisin, tuleb juhul, kui maksumeede võib tähendada kehtivate liidu õigusraamistike normide rikkumist – nagu see on riskimaksu puhul, olenemata sellest, kuidas selle eesmärk on määratletud –, hoolikalt kaaluda selle mõju nende nõuetekohasele toimimisele. Kuigi maksustamine eesmärgiga olla valmis juhul, kui liiduõigusega kehtestatud ennetavad meetmed, näiteks need, mis on kehtestatud liidu pangandusalase õigusraamistiku alusel, ei suuda finantskriisi ära hoida, ei ole iseenesest keelatud, tuleb liikmesriikide maksualase pädevuse teostamist selles valdkonnas siiski analüüsida selle õiguskeskkonna taustal, milles seda kohaldatakse.
91.      Teiseks, seoses Üldkohtu väitega, et riskimaksu eesmärk ei olnud süsteemse riski ennetamine ega selle maandamine, piisab selle märkimisest, et niisugune asümmeetriline maks – nagu seda on riskimaks –, mis paneb maksukoormuse vaid väikesele hulgale (süsteemselt olulistele ja/või suurtele) krediidiasutustele nende võlataseme alusel, võib ajendada krediidiasutusi hoidma seda taset madalana.
92.      Kolmandaks, seoses vaidlustatud kohtuotsuse punktiga 59, olgu märgitud, et Üldkohus kordas lihtsalt seda, mida mainitakse seaduseelnõu punktis 5.1, milles Rootsi seadusandja kirjeldab tüüpilist stsenaariumi, kus finantsasutuste vaheline finantsseotus avaldab negatiivset mõju finantsstabiilsusele. Selgusetuks jääb aga, kuidas Üldkohus jõudis ainuüksi selle stsenaariumi alusel järeldusele, et võlatase on usaldusväärne mõõdik, mille alusel „eristada krediidiasutusi olenevalt sellest, kas nende mõju finantssüsteemile on suurem või väiksem“. Seaduseelnõus täpsustatud riskimaksu maksubaasi puhul ei võeta sõnaselgelt arvesse võlakirjadel põhineva seotuse taset. Pealegi ei ilmne seaduseelnõust – nagu apellatsioonkaebuse esitaja õigesti märgib –, et Rootsi seadusandja lähtus eeldusest, et riskimaksuga maksustatavatel krediidiasutustel on märkimisväärses mahus vastastikku võetud võlakohustusi. Viimaks olgu öeldud, et komisjon ise ei tuginenud vaidlusaluses otsuses maksubaasi hindamisel vastastikuse seotuse aspektile.
93.      Eeltoodut silmas pidades asun seisukohale et apellatsioonkaebuse teise väite teise osa esimese etteheitega tuleb nõustuda.
2)      Riskimaksuga maksustatavad isikud
94.      Apellatsioonkaebuse teise väite teise osa teine etteheide on tehtud seoses vaidlustatud kohtuotsuse punktidega 73–82, milles Üldkohus jõudis järeldusele, et apellatsioonkaebuse esitaja ei ole tõendanud, et komisjonil oleks pidanud tekkima tõsiseid raskusi riskimaksuga maksustatavate isikute ringi analüüsimisel.
95.      Apellatsioonkaebuse esitaja esitab oma etteheite toetuseks neli väidet.
96.      Esiteks vaidlustab apellatsioonkaebuse esitaja vaidlustatud kohtuotsuse punkti 73, milles Üldkohus lükkas tagasi esimese kohtuastme hagejate argumendi, et riskimaksuga maksustatavate krediidiasutuste loetelu ja Riksgäldskontoreti (Rootsi võlaamet) poolt kindlaksmääratud süsteemselt oluliste finantsinstitutsioonide loetelu ei ole täielikult kattuvad. Apellatsioonkaebuse esitaja juhib tähelepanu sellele, et riskimaksuga maksustatakse üheksat krediidiasutust, kellest kahte ei käsitata kriisilahendusraamistikku ülevõtvate Rootsi õigusaktide kohaldamisel süsteemselt olulisena, ning et kolme panka, keda käsitatakse süsteemselt olulisena, riskimaksuga ei maksustata. Apellatsioonkaebuse esitaja sõnul näitavad need kahe loetelu vahelised vastuolud, millest komisjon oli esialgse uurimismenetluse ajal teadlik, selgelt riskimaksuga maksustatavate isikute ringi ja Üldkohtu määratluse kohase maksu eesmärgi vahelist ebakõla.
97.      Vastupidi komisjoni väitele ei ole see etteheide puhtalt faktiline küsimus, vaid seab kahtluse alla Üldkohtu poolse faktiliste asjaolude õigusliku kvalifitseerimise ning on seega vastuvõetav.
98.      Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73–75 leidis Üldkohus sisuliselt, et need kaks loetelu – pankade finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse direktiivi kohaste süsteemselt oluliste finantsinstitutsioonide loetelu ning riskimaksuga maksustatavate krediidiasutuste loetelu – koostati erinevate kriteeriumide alusel. Üldkohus rõhutas ka riskimaksu ja liidu pangandusalase õigusraamistiku eesmärkide vahelisi erinevusi. Eelkõige juhtis ta tähelepanu sellele, et pankade finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse direktiivi eesmärk on minimeerida märkimisväärseid otseseid kulusid, mitte kaudseid kulusid, ning et kapitalinõuete määrus käsitleb otseseid kulusid, tagades, et krediidiasutused ei muutu maksejõuetuks. Mis puudutab hoiuste tagamise skeemi direktiivi, siis märkis Üldkohus, et selle eesmärk on hoida ära hoiustajate hoiuste kaotamine krediidiasutuste maksejõuetuse korral. Viimaks märkis Üldkohus veel, et Euroopa Pangandusjärelevalve Asutuse (EBA) poolt 2021. aastal läbi viidud stressitestid,(55) millele esimese kohtuastme hagejad tuginesid,(56) puudutasid krediidiasutuse maksejõuetuse riski.
99.      Võttes arvesse, et riskimaks põhineb finantsnäitajal (krediidiasutuse võlg) ja et selle eesmärk on maksustamise abil vähendada finantskriisidega seotud riske – olgu siis tegu finantsstabiilsusega seotud riskidega või riskiga, et finantskriiside tulemusena tekivad kaudsed kulud –, ei ole Üldkohtu põhjendus minu arvates rahuldav. Asjaolu, et kõnealused kaks loetelu – riskimaksuga maksustatavate krediidiasutuste loetelu ning pankade finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse direktiivi kohaste süsteemselt oluliste asutuste loetelu – on koostatud erinevate kriteeriumide alusel, on iseenesestmõistetav ega saa põhjendada vastuolusid, mille esimese kohtuastme hagejad välja tõid. Seda enam, et need vastuolud on seotud kohustusega teha sissemakseid fondi, mis on loodud konkreetselt eesmärgiga vähendada pankade maksejõuetusega seotud riske.(57)
100. Samuti ei ole määrav asjaolu, millele Üldkohus osutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 74, nimelt see, et riskimaksu ei kohaldata nende krediidiasutuste suhtes, kelle puhul risk maksejõuetuks muutuda on suurem, vaid nende krediidiasutuste suhtes, kelle maksejõuetusega võivad kaasneda märkimisväärsed kaudsed kulud. Ainuüksi asjaolust, et riskimaksu ning pankade finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse direktiivi eesmärgid ei lange täielikult kokku – isegi juhul, kui need on vähemalt üksteist täiendavad –, ei tulene, et võimaliku rikkumise võiks täiendavat analüüsi tegemata täielikult välistada olukorras, kus krediidiasutused, kes peavad nende kahe instrumendi alusel tegema makseid, kattuvad osaliselt ja asümmeetriliselt.
101. Peale selle näivad Üldkohtu viited liidu pangandusalasele õigusraamistikule olevat osalised. Näiteks viited panga maksejõuetuse tagajärgedele, kuna pankade finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse direktiivis ning kapitalinõuete määruses ei osutata konkreetselt otsestele või kaudsetele kuludele. Mis puudutab hoiuste tagamise skeemi direktiivi, siis mainitakse selle põhjenduses 3 sõnaselgelt „krediidiasutuse maksejõuetuse kulusid majandusele tervikuna“. Ei ole ilmne, et kõnealuste õigusaktide eesmärk on üksnes „minimeerida ühiskonnale tekkivaid märkimisväärseid otseseid kulusid“, nagu Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 74 ja 75, eriti kui arvestada seaduseelnõus esitatud „kaudsete kulude“ ebamäärast määratlust.
102. Sellises olukorras ei oma suurt tähtsust Rootsi Kuningriigi väide, mille kohaselt on seaduseelnõus selgelt sätestatud, et kavandatud riskimaksu eesmärk ei ole asendada kehtivat liidu õigusraamistikku. Asjaomased liidu pankade kriisilahenduse ja usaldatavusnõuete raamistikud moodustasid osa riiklikust võrdlusraamistikust, mida Üldkohus oleks pidanud arvesse võtma, et kontrollida komisjoni hinnangut selle kohta, kas Rootsi seadusandja tehtud valik riskimaksuga maksustatavate isikute ringi osas on sidus.
103. Seega on apellatsioonkaebuse teine väide minu arvates põhjendatud.
104. Teiseks väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 tagasi esimese kohtuastme hagejate väite, mille kohaselt üks maksustatavatest krediidiasutustest annab laenu ainult Rootsi omavalitsustele ega tekita seega mingeid kaudseid kulusid. Üldkohus märkis, et kohtupraktika kohaselt võib komisjon abikava puhul piirduda vaid asjaomase kava üldiste tunnuste kaalumisega, ilma et ta peaks analüüsima iga konkreetset juhtumit, mille suhtes seda kava kohaldatakse.
105. Selline argument puudutab sisuliselt komisjoni analüüsi põhjalikkust. On tõsi, et Euroopa Kohtu praktika(58) kohaselt ei ole komisjon kohustatud abikava raames analüüsima igal üksikjuhul antud abi. Samas aga võib küsida, kas tuginemine kohtupraktikale, mis puudutab sadade või tuhandete maksumaksjate suhtes kohaldatavaid maksusüsteeme, on käesoleval juhtumi puhul asjakohane. Riskimaksu kohaldatakse üheksa krediidiasutuse suhtes. Tundub, et komisjon oli esialgse uurimismenetluse ajal teadlik (või igatahes oleks pidanud olema teadlik), et maksukohustuslaste arv on väga väike ning et enamik neist jääb ka liidu pangandusalase õigusraamistiku reguleerimisalasse. Märgin siiski, et apellatsioonkaebuse esitaja ei näi vaidlustavat vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 esitatud Üldkohtu järeldust, et esimese kohtuastme hagejad ei vaidlustanud komisjoni ja Rootsi Kuningriigi argumente, mille kohaselt ei olnud vaadeldud krediidiasutuse maksejõuetuse risk täielikult välistatud. Seega võib apellatsioonkaebuse esitaja teine väide olla ainetu.
106. Kolmandaks vaidlustab apellatsioonkaebuse esitaja vaidlustatud kohtuotsuse punkti 80, milles Üldkohus lükkas tagasi esimese kohtuastme hagejate väite, et kuna kaudseid kulusid tekitavad kõik krediidiasutused, ei ole vaja krediidiasutusi maksustamise seisukohast eristada.
107. Ka selles küsimuses ei paista Üldkohtu põhjendus olevat piisav.(59) Riskimaks kehtestati eesmärgiga tugevdada riigi rahandust maksutulu suurendamise abil, et tulla toime tulevaste finantskriisidega kaasneda võivate kaudsete kulude kandmisega. Põhimõtteliselt puudutab see kõiki krediidiasutusi, kes võivad selliseid kulusid tekitada. Nendest mõne maksukohustusest vabastamine tundub vastuoluline ja kajastab Rootsi seadusandja kavatsust panna tulevaste finantskriisidega kaasneda võivate kõigi kaudsete kulude katmise koorem vaid väikese rühma valitud asutuste õlule. Selline krediidiasutuste eristamine – millele osutasid esimese kohtuastme hagejad ja mida Üldkohus eiras, viidates hoopis sellele, et maksukohustusest vabastatud krediidiasutused ei kujuta endast süsteemset riski, või sellele, et maksustatavad asutused võivad tekitada märkimisväärseid kaudseid kulusid, – tekitab tõsist muret seoses riskimaksu valikulise kohaldamise küsimusega ning seda oleks minu arvates tulnud hoolikalt uurida.
108. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 80 viitas Üldkohus 26. aprilli 2018. aasta kohtuotsusele ANGED(60) ja lisas, et „ei saa vastu vaielda sellele, et mõju krediidiasutuste finantssüsteemile sõltub suuresti nende ettevõtjate suurusest ja nende võlgade suurusest“. Sellega seoses märgin kõigepealt, et Üldkohus osutas krediidiasutuste „suurusele“ ja „nende võlatasemele“ kui kahele eraldi kriteeriumile, millele Rootsi seadusandja tugines. Maksustatavate „suurte krediidiasutuste“ „suurus“ määratakse aga kindlaks üksnes nende võlataseme alusel. See tase on seega ainus arvesse võetav näitaja. Mis puudutab Üldkohtu viidet kohtuotsusele ANGED I, siis pean tunnistama, et paralleeli tõmbamine jaemüügiettevõtjate keskkonnamõju ja krediidiasutuste võlatasemest tuleneva finantssüsteemi ja kogu majandust ohustava riski vahel mõjub üsna pingutatuna. Samas leidis Euroopa Kohus kohtuotsuseni ANGED I viinud kohtuasjas, et müügipinna suuruse ja keskkonnamõju vahel on otsene seos.(61) Käesolevas asjas aga ei ole selgelt kindlaks tehtud, et riskimaksuga maksustatavate krediidiasutuste võlatase on otseselt seotud nende võimega tekitada ühiskonnale kaudseid kulusid, eriti kui jätta nende asutuste maksejõuetuse risk arvesse võtmata.
109. Eespool toodud põhjustel kaldun arvama, et apellatsioonkaebuse esitaja kolmas etteheide on põhjendatud.
110. Viimasena vaidlustab apellatsioonkaebuse esitaja vaidlustatud kohtuotsuse punkti 81, milles Üldkohus leidis, et esimese kohtuastme hagejad ei olnud seadnud kahtluse alla „üksnes suurte krediidiasutuste võimet põhjustada oma maksejõuetusega individuaalselt süsteemset riski, avaldada väga negatiivset mõju finantssüsteemile ja majandusele üldiselt ning põhjustada ühiskonnale märkimisväärseid kaudseid kulusid“. Apellatsioonkaebuse esitaja väidab sisuliselt, et Üldkohtu põhjendusest tuleneb, et Rootsi seadusandja võib kehtestada süsteemse riski tekitamise maksu, mille kohaldamisel koheldakse süsteemselt olulisi krediidiasutusi erinevalt.
111. Samadel, eespool juba käsitletud põhjustel asun seisukohale, et apellatsioonkaebuse esitaja neljanda etteheitega tuleks nõustuda, sõltumata sellest, kuidas riskimaksu eesmärki määratletakse.
112. Eeltoodut silmas pidades pean apellatsioonkaebuse teise väite teise osas esitatud teist etteheidet põhjendatuks.
3)      Künnis
113. Apellatsioonkaebuse teise väite teise osa kolmandas etteheites väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta hindas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 89–98 riskimaksu kohustuse tekkimise künnist ja järeldas punktis 99 riskimaksu kindlaksmääratud eesmärki silmas pidades, et esimese kohtuastme
hagejad ei olnud tõendanud, et komisjonil oleks pidanud tekkima selle künnise hindamisel tõsiseid raskusi.
114. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 89–91 leidis Üldkohus, tuginedes oma otsustele, mida Euroopa Kohus kinnitas kohtuotsustes(62) komisjon vs. Poola ja komisjon vs. Ungari, et Rootsi Kuningriiki ei saa takistada ühelt poolt kehtestamast maksu, millega kaasneb maksustamiskünnis, ja teiselt poolt kehtestamast diferentseerimissüsteemi, mis viib nimetatud künnisest allapoole jäävate krediidiasutuste maksuvabastuseni, tingimusel et need asjaolud ei lähe vastuollu maksu eesmärgiga. Tuginedes 26. aprilli 2018. aasta otsuse ANGED(63) punktile 43, märkis Üldkohus veel, et maksustamiskünnise suuruse ja maksustatava väärtuse arvutamise korra kindlaksmääramisel on liikmesriigi seadusandjal kaalutlusruum ning see nõuab ka tehnilist ja kompleksset hindamist, mida liidu kohus saab õiguslikult kontrollida üksnes piiratud ulatuses. Nende põhimõtete alusel analüüsis Üldkohus, ega Rootsi seadusandja kehtestatud künnis ei ole vastuolus riskimaksu eesmärgiga või ega see ei ole ilmselgelt diskrimineeriv, ning jõudis järeldusele, et ei ole.
115. Apellatsioonkaebuse esitaja vaidlustab minu arvates õigesti Üldkohtu viidatud kohtupraktika asjakohasuse ja tema tehtud järelduse põhjendatuse.
116. Mainisin juba käesoleva ettepaneku punktis 87, et kohtuasjades, mis viisid kohtuotsusteni Komisjon vs. Poola ja Komisjon vs. Ungari, käsitleti maksumeetmeid, mis on riskimaksust vägagi erinevad. Kõnealuste kohtuotsusteni viinud kohtuasjades oli küsimuse all kõnealuste maksumeetmete progressiivne laad ja täpsemalt maksumäärade progressiivsusest tulenev keskmise maksumäära erinevus. Riskimaksu puhul ei ole ette mingit „diferentseerimissüsteemi“ mida kohaldada pärast seda, kui künnis on ületatud ja tekib maksukohustus.
117. Kohtuotsustes komisjon vs. Poola ja komisjon vs. Ungari käsitletud maksumeetmete puhul oli ette nähtud maksuvabastus teatavast summast allapoole jääva käibeosa suhtes.(64) Sellise maksuvabastuse said aga kõik asjaomased ettevõtjad oma käibe selle osa suhtes, mis ei ületanud maksuvabastuse vahemiku ülempiiri. Seega ei olnud komisjon kõnealuste maksumeetmete selle elemendi suhtes vastuväiteid esitanud.(65) Samamoodi olid kohtuasjade ANGED I ja ANGED II puhul maksude mehhanismiga ette nähtud üldised vabastused, mille korral ükski ettevõtja ei maksnud maksu allapoole teatavat künnist jäävalt summalt.(66)
118. Riskimaksu puhul sellist üldist maksuvabastust ei kohaldata. Maksumäära kohaldatakse maksustatavate krediidiasutuste kõigi võlgade summa suhtes, mitte ainult maksu kohaldamise künnist ületava võlasumma suhtes. Teiste sõnadega laieneb riskimaksu kohustus ka sellele summale, mis jääb allapoole piiri, mis jagab krediidiasutused maksustatavateks „suurteks“ või „süsteemselt olulisteks“ krediidiasutusteks ja krediidiasutusteks, kelle suurus on nende võlataseme alusel niisugune, mis põhjendab nende maksukohustusest vabastamist.
119. See oleks pidanud tekitama suuri kahtlusi seoses künnise valikulise olemuse ja maksustatava summa arvutamiseks kasutatavate meetoditega, samuti seoses sellega, kas need on päriselt kooskõlas riskimaksu mis tahes määratluse kohase eesmärgiga.
120. Täielikkuse huvides tasub meenutada, et kohtuasjas Prezydent Miasta Mielca(67) selgitas Euroopa Kohus, et otsese maksuga kaasnev üldine ja abstraktne maksuvabastus ei saa anda valikulist eelist EL toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses, kuna eeldatakse, et see on „tavapärase“ maksustamissüsteemi lahutamatu osa. „Erandina“ sellest normist „ei saa otsese maksuga kaasnevat üldist ja abstraktset maksuvabastust pidada „tavapärase“ maksustamissüsteemi osaks, kui asjaomaste õigusnormidega kehtestatud maksuvabastuse saamise tingimused on õiguslikult või faktiliselt seotud selle üheainsa ettevõtjate kategooria ühe või mitme eriomadusega, kellele maksuvabastust võidakse kohaldada, kuna need omadused on lahutamatult seotud ettevõtjate või nende tegevuse olemusega“.(68) Asjaolu, et maksuvabastuse võib saada ainult selline ühtne ettevõtjate kategooria, võib kinnitada maksuvabastuse võimalikku diskrimineerivat ja konkurentsivastast olemust, kuigi võrdlusraamistikku ennast ei ole kujundatud ilmselgelt diskrimineerivate parameetrite järgi.
121. Sõltumata sellest, kas kohtuotsuses Prezydent Miasta Mielca esitatud selgitused on kohaldatavad niisuguste asümmeetriliste maksude puhul, nagu riskimaks, moodustavad käesolevas asjas riskimaksu tasumise kohustusest vabastatud krediidiasutused ühtse ettevõtjate rühma, mille ettevõtjad tehakse kindlaks nende tegevuse olemusest tulenevate konkreetsete tunnuste alusel (krediidiasutused, kelle võlatase jääb allapoole kohaldatavat künnist) ning kuuluvad nimetatud kohtuotsusega kehtestatud erandi kohaldamisalasse.
122. Eespool esitatud põhjustel tuleks minu arvates ka apellatsioonkaebuse teise väite teise osa kolmanda etteheitega nõustuda.
4)      Järeldused teise väite teise osa kohta
123. Eeltoodud põhjendusi silmas pidades asun seisukohale et apellatsioonkaebuse teise väite teine osa on põhjendatud.
b)      Apellatsioonkaebuse teise väite kolmas osa
124. Apellatsioonkaebuse esitaja väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kuna ta ei järeldanud kohtuotsuse punktides 116–127, et komisjonil oleks pidanud tekkima tõsiseid raskusi võrdlussüsteemist erandi tegemise hindamisel.
125. Nendes punktides leidis Üldkohus, et hagejad ei olnud tõendanud niisuguse kooskõlaliste kaudsete tõendite kogumi olemasolu, mis tõendaks, et krediidiasutused, kelle võlad ületasid künnise, olid vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41 kirjeldatud maksu eesmärki silmas pidades faktiliselt ja õiguslikult võrreldavas olukorras nende krediidiasutustega, kelle võlad seda künnist ei ületanud.
126. Selle järelduse toetamisel tugines Üldkohus peaaegu eranditult põhjendustele, mille alusel ta oli esimese kohtuastme hagejate esitatud väited võrdlussüsteemi kohta varem tagasi lükanud. Seetõttu kordab apellatsioonkaebuse esitaja apellatsioonkaebuse teise väite kolmanda osa raames oma etteheiteid, millega ta kõnealused väited vaidlustab.
127. Neil asjaoludel viitan omakorda eespool punktides 78–122 esitatud põhjendustele, toetamaks oma järeldust, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leides, et riskimaksu võrdlussüsteemi erinevad aspektid ei tekitanud kahtlusi seoses nende diskrimineeriva ja seega valikulise laadiga. Nagu ma juba mainisin, ei näi Rootsi seadusandja üldine eesmärk – nimelt eesmärk tugevdada riigi rahandust, et tulla toime ühiskonnale tulevaste finantskriiside korral tekkivate kulude katmisega – õigustavat asümmeetrilise maksukoormuse kõhklemata kehtestamist krediidiasutustele, kes kõik võivad vähemal või rohkemal määral nende kulude tekkimisele kaasa aidata.
128. Samas väärib märkimist, et Üldkohtu põhjendused vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119, kus ta lükkas tagasi esimese kohtuastme hagejate argumendid, viidates oma järeldusele, et riskimaksu võrdlussüsteemi ei olnud kavandatud ilmselgelt diskrimineerival viisil, on murettekitavad, kuna need võivad takistada valikulisuse testi teise etapi õiget kohaldamist.
129. Nagu ma juba mainisin, on ad hoc maksustamise puhul väga oluline testi teine etapp, milles hinnatakse maksumeetme erandlikku laadi ja selle prima facie valikulisust. Vaidlustatud kohtuotsusest selgub, et selline hindamine on suures osas lõimitud asjaomase süsteemi olemusliku valikulisuse hindamise testi esimese etapi raames. Esiteks põhineb viimati nimetatud hindamine aga kvantitatiivselt erineval „ilmselge diskrimineerimise“ kriteeriumil. Teiseks on Euroopa Kohus selgitanud, et isegi juhtudel, kus maksu ainus eesmärk on saada maksutulu teatavaks konkreetseks otstarbeks, tuleb täielikult läbi viia valikulisuse testi teine etapp.(69)
130. Eelnevat silmas pidades tuleb apellatsioonkaebuse teise väite kolmanda osaga nõustuda.
c)      Järeldused teise väite kohta
131. Kõiki eeltoodud kaalutlusi silmas pidades tuleb minu arvates apellatsioonkaebuse teise väitega nõustuda.
3.      Apellatsioonkaebuse kolmas väide
132. Apellatsioonkaebuse kolmandas väites, millega vaidlustatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktid 40–43, 80–83, 93, 94 ja 121, väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et Üldkohus ei võtnud arvesse esimeses kohtuastmes esitatud argumente ja rikkus seega oma põhjendamiskohustust.
133. Märgin, et apellatsioonimenetluses on Euroopa Kohtu ülesanne muu hulgas kontrollida seda, kas Üldkohus on kõigile apellatsioonkaebuse esitaja esitatud argumentidele õiguslikult piisavalt vastanud. Väide, et Üldkohus ei vastanud esimeses kohtuastmes esitatud argumentidele, on sisuliselt väide põhjendamisnõude rikkumise kohta.(70)
134. Apellatsioonkaebuse esitaja väidab esiteks, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 42, 43, 81, 93 ja 121 leidis Üldkohus ekslikult, et esimese kohtuastme hagejad ei olnud tõendanud, et nende krediidiasutuste maksejõuetus, kelle võlgade kogusumma jääb allapoole asjaomast künnist, kujutab endast süsteemset riski. Apellatsioonkaebuse esitaja väidab veel, et Üldkohus ei võtnud arvesse asjaolu, et esimese kohtuastme hagejad olid toonud konkreetse näite ainsast Rootsi pangast, kes 2008. aasta finantskriisi ajal raskustest välja aidati ja kelle võlatase jäi oluliselt allapoole künnist. Nad olid juba viidanud asjaolule, et kolme panka, kelle võlatase jääb allapoole künnist, käsitatakse liidu pangandusalase õigusraamistiku alusel süsteemselt olulisena.
135. Sellega seoses märgin, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei nõua Üldkohtu põhjendamiskohustus, et Üldkohus esitaks ülevaate, milles ta käsitleb ammendavalt ja ühekaupa kõiki menetluspoolte esitatud argumente. Nii võib Üldkohtu põhjendus olla tuletatav, tingimusel et see võimaldab huvitatud isikutel teada saada, miks Üldkohus nende argumendid tagasi lükkas, ja anda Euroopa Kohtule tema kontrolli teostamiseks piisavalt teavet.(71) Ainuüksi asjaolust, et Üldkohus ei lükanud sõnaselgelt tagasi esimese kohtuastme hagejate argumente, mida on mainitud eespool punktis 134, ei saa järeldada, et ta ei võtnud neid argumente oma hinnangus arvesse. Väites, et hagejad (esimeses astmes) ei olnud tõendanud, et nende krediidiasutuste maksejõuetus, kelle võlgade kogusumma jääb allapoole künnist, kujutab endast süsteemset riski, tegi Üldkohus oma ainupädevuse raames asjaomaste asjaolude kindlakstegemisel ja hindamisel ning tõendite uurimisel selgeks, et esimese kohtuastme hageja esitatud tõendid ei olnud niisuguse tõendamise jaoks piisavad. Seega tuleb see väide tagasi lükata.
136. Teiseks väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et üldkohus tõlgendas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 83 valesti esimese kohtuastme hagejate argumenti, mille kohaselt kannaksid majanduslanguse korral kõik kaudsed kulud suured krediidiasutused. Kuna Üldkohus seda väidet ei käsitlenud, jäi tal käsitlemata põhiargument, et kaudseid kulusid tekitaksid kõik pangad, kuid nende eest tuleks maksta vaid mõnel neist pankadest.
137. Kaldun nõustuma apellatsioonkaebuse esitajaga, et sellel argumendil oli esimese kohtuastme hagejate esitatud põhjendustes keskne roll ja et Üldkohus ei käsitlenud seda nõuetekohaselt.
138. Üldkohus, olles määratlenud vääralt riskimaksu eesmärgi, ei käsitlenud nõuetekohaselt mitut esimese kohtuastme hagejate argumenti ja rikkus seega oma põhjendamiskohustust. Mis puutub maksustatavatesse isikutesse ja künnisesse, siis on kõige kõnekam see, et Üldkohus ei hinnanud punktides 80, 81, 93, 94 ja 121 nõuetekohaselt väidet, mille kohaselt võivad kõik krediidiasutused põhjustada ühiskonnale kaudseid kulusid, mistõttu ei ole suurte ja väikeste krediidiasutuste eristamine põhjendatud.
139. Ka selles osas leian, et apellatsioonkaebuse esitajal on õigus. Üldkohtu tehtud vead riskimaksu eesmärgi kindlaksmääramisel mõjutasid kogu tema põhjenduskäiku, sealhulgas seda, kuidas ta hindas esimese kohtuastme hagejate väidete asjakohasust ja põhjendatust ning nende tagasilükkamise põhjuseid.
140. Eelnevale tuginedes leian, et apellatsioonkaebuse kolmas väide on osaliselt põhjendatud.
4.      Järeldus apellatsioonkaebuse kohta
141. Eespool esitatud põhjustel teen järelduse, et apellatsioonkaebus tuleb tervikuna rahuldada ja vaidlustatud kohtuotsus tühistada.
C.      Üldkohtule esitatud hagi
142. Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 kohaselt võib Euroopa Kohus siis, kui ta Üldkohtu otsuse tühistab, teha asja suhtes ise lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab.
143. Sellega seoses olen seisukohal, et kui Euroopa Kohus leiab, et vaidlustatud kohtuotsus tuleb tühistada, on tal kogu vajalik teave, et teha otsus esimese astme kohtus esitatud ainsa väite kohta, mille kohaselt oleks komisjonil pidanud tekkima riskimaksu valikulisuse analüüsimisel tõsiseid raskusi.
144. Nagu apellatsioonkaebuse analüüsi raames käsitletud kaalutlustest ilmneb, tuleb minu arvates selle väitega nõustuda ja kõnealune kohtuotsus tühistada.
D.      Kulud
145. Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise.
146. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1 ja artikli 140 lõikele 1, mida selle kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste lahendamisel, teen Euroopa Kohtule ettepaneku jätta komisjoni kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja kohtukulud, mida Ideella föreningen Svenska Bankföreningen med firma Svenska Bankföreningen, Näringsverksamhet on kandnud seoses käesoleva apellatsioonkaebusega, ning jätta Rootsi Kuningriigi kohtukulud tema enda kanda.
IV.    Ettepanek
147. Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule järgmise ettepaneku:
–        tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 17. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Svenska Bankföreningen ja Länsförsäkringar Bank vs. komisjon (T‑112/22, EU:T:2024:250);
–        tühistada Euroopa Komisjoni 24. novembri 2021. aasta
otsus COM(2021) 8637 (final)
riigiabi SA.56348 (2021/N) kohta – Rootsi: Rootsi krediidiasutuste maks;
–        jätta komisjoni kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja kohtukulud, mida Ideella föreningen Svenska Bankföreningen med firma Svenska Bankföreningen, Näringsverksamhet on kandnud seoses käesoleva apellatsioonimenetlusega, ning jätta Rootsi Kuningriigi kohtukulud tema enda kanda.
1      Algkeel: inglise.
2      Kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas ANGED, C‑233/16, EU:C:2017:852, punkt 76.
3      2. juuli 1974. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon (173/73, EU:C:1974:71, ingliskeelse versiooni punkt 13).
4      T‑112/22, EU:T:2024:250.
5      Lagrådsremissen Riskskatt för kreditinstitut (nõukogule esitatud ettepanek krediidiasutuste riskimaksu käsitleva õigusakti kohta – „seadusandlik ettepanek”), millele viidatakse vaidlustatud otsuses kui seaduseelnõule.
6      Välisriigi krediidiasutused on kohustatud maksma riskimaksu siis, kui majandusaasta alguses on neil oma Rootsi filiaali majandustegevusest tulenevad võlad, mille summa ületab seaduseelnõus ette nähtud künnise.
7      Nõukogu 13. juuli 2015. aasta määrus, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 108 kohaldamiseks (ELT 2015, L 248, lk 9).
8      10. septembri 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa jt (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, punkt 73) ja 29. aprilli 2025. aasta kohtuotsus Prezydent Miasta Mielca (C‑453/23, EU:C:2025:285, punkt 41, edaspidi „otsus kohtuasjas Prezydent Miasta Mielca“).
9      22. septembri 2020. aasta kohtuotsus Austria vs. komisjon (C‑594/18 P, EU:C:2020:742, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
10      Loetelu ei ole ammendav, kuna see hõlmab ainult käesoleva juhtumi seisukohast asjakohast liidu õigust.
11      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiiv 2014/59/EL, millega luuakse krediidiasutuste ja investeerimisühingute finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse õigusraamistik ning muudetakse nõukogu direktiivi 82/891/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 2001/24/EÜ, 2002/47/EÜ, 2004/25/EÜ, 2005/56/EÜ, 2007/36/EÜ, 2011/35/EL, 2012/30/EL ja 2013/36/EL ning määruseid (EL) nr 1093/2010 ja (EL) nr 648/2012 (ELT 2014, L 173, lk 190), mida on hiljuti muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. aprilli 2024. aasta direktiiviga
(EL) 2024/1174 (ELT L, 2024/1174).
12      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta
määrus (EL) nr 575/2013 finantsinstitutsioonide suhtes kohaldatavate usaldatavusnõuete kohta ja määruse (EL) nr 648/2012 muutmise kohta (ELT 2013, L 176, lk 1), mida on hiljuti muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2025. aasta määrusega (EL) 2025/1215 (ELT L, 2025/1215).
13      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv 2013/36/EL, mis käsitleb krediidiasutuste tegevuse alustamise tingimusi ning krediidiasutuste ja investeerimisühingute usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet, millega muudetakse direktiivi 2002/87/EÜ ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiivid 2006/48/EÜ ja 2006/49/EÜ (ELT 2013, L 176, lk 338).
14      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. aprilli 2014. aasta direktiiv 2014/49/EL hoiuste tagamise skeemide kohta (ELT 2014, L 173, lk 149).
15      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. juuli 2014. aasta määrus, millega kehtestatakse ühtsed eeskirjad ja ühtne menetlus krediidiasutuste ja teatavate investeerimisühingute kriisilahenduseks ühtse kriisilahenduskorra ja ühtse kriisilahendusfondi raames ning millega muudetakse määrust (EL) nr 1093/2010 (ELT 2014, L 225, lk 1) (edaspidi „ühtse kriisilahenduskorra määrus“). Ühtse kriisilahenduskorra määrust kohaldatakse ka nendes liikmesriikides asutatud pankade suhtes, mille rahaühik ei ole euro, kuid mis on sisse seadnud tiheda koostöö (vt ühtse kriisilahenduskorra määruse põhjendus 15). Rootsi Kuningriik ühtses kriisilahenduskorras ei osale.
16      Nagu on märgitud kapitalinõuete määruse põhjenduses 5.
17      Vt eelkõige kapitalinõuete määruse põhjendused 32 ja 72.
18      Vt hoiuste tagamise skeemi direktiivi põhjendus 3.
19      Vt ühtse kriisilahenduskorra määruse põhjendus 5.
20      Vt analoogia alusel 16. aprilli 2026. aasta kohtuotsus Nitrogénművek (C‑519/24, EU:C:2026:297, punkt 33).
21      Vt muu
hulgas 8. septembri 2011. aasta kohtuotsus Paint Graphos jt (C‑78/08–C‑80/08, EU:C:2011:550, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
22      Vt muu hulgas 10. septembri 2024. aasta otsus komisjon vs Iirimaa jt (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, punkt 76).
23      5. detsembri 2023. aasta kohtuotsus Luksemburg jt
vs. komisjon (C‑451/21 P ja C‑454/21 P, EU:C:2023:948, punkt 108).
24      6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus World Duty Free Group ja Hispaania vs. komisjon (C‑51/19 P ja C‑64/19 P, EU:C:2021:793, punkt 63).
25      Kohtuotsuse Prezydent Miasta Mielca punkt 49.
26      Vt 16. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (C‑562/19 P, EU:C:2021:201, punktid 38 ja 39) ning 16. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari (C‑596/19 P, EU:C:2021:202, punktid 44 ja 45).
27      Vt otsus kohtuasjas Prezydent Miasta Mielca, punkt 53, milles viidatakse 15. novembri 2011. aasta kohtuotsusele Komisjon ja Hispaania vs. Gibraltari valitsus ja Ühendkuningriik (C‑106/09 P ja C‑107/09 P, EU:C:2011:732).
28      Vt 5. juuli 2011. aasta kohtuotsus, Edwin vs. OHIM (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punkt 46).
29      Vt selle kohta 8. novembri 2022. aasta kohtuotsus Fiat Chrysler Finance Europe vs. komisjon (C‑885/19 P ja C‑898/19 P, EU:C:2022:859, punkt 82 ja seal viidatud kohtupraktika).
30      Vt 5. detsembri 2023. aasta kohtuotsus, edaspidi „kohtuotsus Luxembourg jt
vs. komisjon“ (C‑451/21 P ja C‑454/21 P, EU:C:2023:948, punkt 77).
31      C‑451/21 P ja C‑454/21 P, EU:C:2023:948.
32      ELTL artikli 256 lõike 1 teise lõigu kohaselt võib Üldkohtu otsuse Euroopa Kohtusse edasi kaevata „vastavalt põhikirjas sätestatud tingimustele ja ulatusele“. Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 58 on sätestatud, et apellatsioonkaebuse aluseks võib olla liidu õiguse rikkumine Üldkohtu poolt; vt kohtuotsuse Luxembourg jt
vs. komisjon punkt 76.
33      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 58.
34      Vt vaidlusaluse otsuse põhjendused 49 ja 50.
35      Vt vaidlusaluse otsuse põhjendus 51.
36      Vt näiteks vaidlusaluse otsuse põhjendus 68, milles komisjon leidis, et kuna finantsinstitutsioonidel, kes ei ole krediidiasutused, on väiksem võime tekitada süsteemseid riske ja lõppkokkuvõttes märkimisväärseid kaudseid kulusid, siis ei ole nad riskimaksu eesmärgi seisukohast sarnases faktilises ja õiguslikus olukorras krediidiasutustega.
37      See on seadusandlik ettepanek, mille apellatsioonkaebuse esitaja esitas Üldkohtule.
38      Algselt oli kavas vähendada maksusoodustust, mida finantssektor eeldatavasti võiks saada tänu finantsteenuste osutamise käibemaksust vabastamisele.
39      Mis puudutab krediidiasutuste süsteemset olulisust, siis selgitatakse seaduseelnõus veel, et „raske on kindlaks määrata, kuhu täpselt tõmmata piir seoses selle üle otsustamisega, kas asutus on süsteemselt oluline või mitte. Selles suhtes on määravad tegurid asutuse suurus, selle olulisus riigi majanduse seisukohast, selle keerukus ja selle seotus teiste asutustega. Kuna finantssüsteemi osalised on võtnud vastastikku rahalisi kohustusi, levib probleem kiiresti finantssüsteemi ühest osast teistesse ja ohustab seeläbi finantsstabiilsust“.
40      Seaduseelnõu kohaselt võivad need kaudsed kulud avalduda näiteks töötuskindlustuse ja muude sotsiaalkindlustussüsteemidega seoses tehtavate suuremate kulutustena või majandustulemuste halvenemisest tingitud väiksemate maksutuludena.
41      Mõistet „süsteemselt oluline“ kasutasid kavandatud riskimaksuga maksustatavate krediidiasutuste tähistamiseks mõned sidusrühmad, kellega konsulteeriti ja kelle arvamused on seaduseelnõus esitatud.
42      Näiteks kapitalinõuete direktiivi määratluse kohaselt on „süsteemselt oluline ettevõtja“
liidus emaettevõtjana tegutsev finantsinstitutsioon, liidus emaettevõtjana tegutsev finantsvaldusettevõtja, liidus emaettevõtjana tegutsev segafinantsvaldusettevõtja või finantsinstitutsioon, mille maksejõuetus või ebapiisav toimimine võib tuua kaasa süsteemse riski“ (vt selle direktiivi artikli 3 lõike 1 punkt 30). Samas direktiivis on „süsteemne risk“ määratletud kui „finantssüsteemi häire risk, millel võivad olla finantssüsteemile ja reaalmajandusele tõsised negatiivsed tagajärjed“ (vt selle direktiivi artikli 3 lõike 1 punkt 10).
43      Selleks et põhjendada „süsteemsele riskile“ viitamist vaidlustatud kohtuotsuses, väidab komisjon, et suured krediidiasutused kujutavad endast „teatavat süsteemset riski“, et „krediidiasutuse suurus ja tema üldine süsteemne olulisus on omavahel seotud“, et „krediidiasutus, millel on suur võlaportfell, on tavaliselt ka süsteemselt oluline“ ning et kui krediidiasutus on oma võlakohustuste kogusumma alusel klassifitseeritud suureks, tõstatub paratamatult ka „süsteemse olulisuse“ ja „süsteemse riski“ küsimus. Siiski selgitab komisjon, et pankade kriisilahendust ja usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet käsitlevate raamistike kohaselt ei ole „suured“ krediidiasutused tingimata „süsteemselt olulised“. Rootsi omakorda kinnitab üsna apodiktiliselt, et hoolimata Üldkohtu kasutatud terminitest ei erine selle kohtu formuleeritud eesmärgi määratlus komisjoni vastavast määratlusest.
44      Vt selle kohta muu hulgas 22. detsembri 2008. aasta kohtuotsus British Aggregates vs. komisjon (C‑487/06 P, EU:C:2008:757, punkt 113 ja seal viidatud kohtupraktika).
45      5. septembri 2024. aasta kohtuotsus Sloveenia vs. komisjon (C‑447/22 P, EU:C:2024:678, punktid 50 ja 51) ning 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Scandlines Danmark ja Scandlines Deutschland vs. komisjon (C‑174/19 P ja C‑175/19 P, EU:C:2021:801, punkt 67 ning seal viidatud kohtupraktika).
46      Asümmeetrilise maksukohustuse korral võib abi seisneda selles, et maksustatud ettevõtjate konkurendid ei pea seda maksu maksma; vt selle kohta 7. septembri 2006. aasta otsus Laboratoires Boiron (C‑526/04, EU:C:2006:528, punkt 34).
47      6. novembri 2018. aasta kohtuotsus Scuola Elementare Maria Montessori vs. komisjon, komisjon vs. Scuola Elementare Maria Montessori ning komisjon vs. Ferracci (C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, punkt 86 ja seal viidatud kohtupraktika).
48      Väited, millega soovitakse kahtluse alla seada Üldkohtu arusaam vaidlustatud komisjoni otsusest, on küsimused, millega seoses tõstatuvad õigusküsimused, mida Euroopa Kohus võib apellatsioonimenetluses kontrollida; vt 10. septembri 2024. aasta otsus, komisjon vs. Iirimaa jt (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, punktid 111 ja 112).
49      Vt vaidlusaluse otsuse põhjendus 50. Komisjon tugines 16. märtsi 2021. aasta otsusele komisjon vs. Ungari (C‑596/19 P, EU:C:2021:202, punkt 48).
50      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 54.
51      C‑562/19 P, EU:C:2021:201, edaspidi „otsus kohtuasjas Komisjon vs. Poola”, punkt 41.
52      C‑596/19 P, EU:C:2021:202, edaspidi „otsus kohtuasjas Komisjon vs. Ungari”, punkt 47.
53      Rootsi Kuningriik selgitab oma vastuses, et otsus kohaldada kindlamääralise protsendi meetodit tehti selleks, et Skatteverket (Rootsi maksuamet) ei peaks hindama, kui suurt riski iga üksik krediidiasutus endast teataval ajahetkel kujutab.
54      Maksu peavad maksma ainult need krediidiasutused, kelle võlgade kogusumma ületab künnist, ning need asutused, kelle võlakohustuste kogusumma selle künniseni ei küündi, on maksust vabastatud. Vt ka punktid 116 ja 117 allpool.
55      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. novembri 2010. aasta
määrus (EL) nr 1093/2010, millega asutatakse Euroopa Järelevalveasutus (Euroopa Pangandusjärelevalve), muudetakse otsust nr 716/2009/EÜ ning tunnistatakse kehtetuks komisjoni otsus 2009/78/EÜ (ELT 2010, L 331, lk 12), mida on hiljuti muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. oktoobri 2025. aasta määrusega (EL) 2025/2088 (ELT 2025, L 2088, lk 1). Selle määrusega volitatakse Euroopa Pangandusjärelevalve Asutus (EBA) jälgima ja hindama turusuundumusi oma pädevusvaldkonnas, sealhulgas tegema stressiteste, ning töötama välja kriteeriumid süsteemse riski kindlakstegemiseks ja mõõtmiseks ning asjakohase stressitestimise korra (vt selle määruse põhjendus 43 ning artiklid 23 ja 32).
56      Esimese kohtuastme hagejad väitsid, et stressitesti läbinud viis Rootsi panka saavutasid suurepärased tulemused.
57      Viitan pankade finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse direktiivis ette nähtud kriisilahendusfondile.
58      4. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Fútbol Club Barcelona (C‑362/19 P, EU:C:2021:169, punkt 65).
59      Olles osutanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41 määratletud riskimaksu eesmärgile, märkis Üldkohus, et isegi kui kõik krediidiasutused võivad tekitada teatavaid kaudseid kulusid selles mõttes, et nad võivad aidata kaasa nende kulude tekkimisele, ei tähenda see, et kõigi krediidiasutuste maksejõuetusega kaasnevad finantssüsteemile ja majandusele üldiselt tõenäoliselt samad tagajärjed.
60      C‑233/16, edaspidi „kohtuotsus ANGED I“, EU:C:2018:280, punkt 53.
61      Euroopa Kohus on täheldanud, et „[m]ida suurem on nimelt müügipind, seda rohkem käib kliente, mis omakorda suurendab keskkonnale põhjustatud kahju“; vt kohtuotsus ANGED I, punkt 53.
62      16. mai 2019. aasta kohtuotsus Poola vs. komisjon (T‑836/16 ja T‑624/17, EU:T:2019:338, punkt 89) ning 27. juuni 2019. aasta kohtuotsus Ungari vs. komisjon (T‑20/17, EU:T:2019:448, punkt 101).
63      C‑236/16 ja C‑237/16, EU:C:2018:291 (edaspidi „otsus ANGED II“). Kõnealune otsus käsitleb Hispaania piirkondlikku maksu, mida kohaldatakse suurte jaemüügiettevõtete suhtes ja mis on sarnane maksuga, mis oli vaidluse all kohtuotsuseni ANGED I viinud kohtuasjas.
64      Need olid „vabastused“, millele Üldkohus osutas vaidlustatud kohtuotsustes komisjon vs. Poola ja komisjon vs. Ungari, mida on mainitud allmärkuses 62 ning millele Üldkohus tugines vaidlustatud kohtuotsuse punktis 89.
65      Vt 16. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (C‑562/19 P, EU:C:2021:201, punkt 35) ja 16. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari (C‑596/19 P, EU:C:2021:202, punkt 41).
66      Esimesed 2000 m2 või 2500 m2 olid maksuvabad. Seega ei maksnud ükski ettevõtja maksu nendest künnistest väiksemate maa-alade puhul; vt kummagi kohtuotsuse punkt 8. Maksust olid vabastatud ka mõned teatava eritegevusala ettevõtjad.
67      Punkt 50.
68      Ibidem, punkt 54.
69      Vt 4. juuni 2015. aasta otsus Kernkraftwerke Lippe-Ems (C‑5/14, EU:C:2015:354, punktid 78 ja 79) ning 7. novembri 2019. aasta otsus UNESA jt (C‑105/18–C‑113/18, EU:C:2019:935, punktid 64–67).
70      28. septembri 2023. aasta kohtuotsus Changmao Biochemical Engineering vs. komisjon (C‑123/21 P, EU:C:2023:708, punkt 185 ja seal viidatud kohtupraktika).
71      13. veebruari 2025. aasta kohtuotsus komisjon jt
vs. Carpatair (C‑244/23 P–C‑246/23 P, EU:C:2025:87, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika).