Esialgne tõlge
EUROOPA KOHTU OTSUS (esimene koda)
30. aprill 2026(*)
Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausad kaubandustavad – Direktiiv 2005/29/EÜ – Reguleerimisala – Selle direktiivi sätete suhe ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte reguleerivate muude liidu eeskirjadega – Artikli 3 lõige 4 – Toidualast teavet puudutavad ebaausad kaubandustavad – Määrus (EL) nr 1169/2011 – Kollisiooni
esinemine – Üksteist täiendavad kaitsekorrad
Kohtuasjas C‑301/25,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) 22. aprilli 2025. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 24. aprillil 2025, menetluses
Lidl Italia Srl
versus
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (AGCM),
menetluses osalesid:
Wiise Srl,
Associazione per la Difesa e l’Orientamento dei Consumatori (ADOC Aps),
EUROOPA KOHUS (esimene koda),
koosseisus: koja president F. Biltgen, kohtunikud I. Ziemele, A. Kumin, S. Gervasoni ja M. Bošnjak (ettekandja),
kohtujurist: M. Szpunar,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–        Lidl Italia Srl, esindajad: avvocati F. Capelli, U. Corea ja M. Valcada,
–        Itaalia valitsus, esindaja: S. Fiorentino, keda abistasid avvocati dello Stato I. Fresu ja
E. Manzo,
–        Poola valitsus, esindajad: B. Majczyna ja D. Lutostańska,
–        Euroopa Komisjon, esindajad: P. Kienapfel D. Recchia ja B. Rous Demiri,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1        Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada:
–        Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta määruse (EL) nr 1169/2011, milles käsitletakse toidualase teabe esitamist tarbijatele ning millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusi (EÜ) nr 1924/2006 ja (EÜ) nr 1925/2006 ning tunnistatakse kehtetuks komisjoni direktiiv 87/250/EMÜ, nõukogu direktiiv 90/496/EMÜ, komisjoni direktiiv 1999/10/EÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2000/13/EÜ, komisjoni direktiivid 2002/67/EÜ ja 2008/5/EÜ ning komisjoni määrus (EÜ) nr 608/2004 (ELT 2011, L 304, lk 18; parandus ELT 2016, L 266, lk 7), artiklit 7 ning
–        Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv) (ELT 2005, L 149, lk 22), artikleid 6 jj ning artiklit 13.
2        Taotlus on esitatud Lidl Italia Srl‑i ja Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (AGCM) (Itaalia konkurentsi- ja turujärelevalveamet (AGCM)) vahelises kohtuvaidluses rahalise halduskaristuse üle, mille AGCM määras Lidl Italiale ebaausate kaubandustavade eest durumnisujahust pastatoodete turuleviimisel.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2005/29
3        Direktiivi 2005/29 põhjendused 7, 8, 11, 13 ja 14 on sõnastatud järgmiselt:
„(7)      Käesolev direktiiv käsitleb kaubandustavasid, mis on otseselt seotud tarbija poolt toodete suhtes tehtavate tehinguotsuste mõjutamisega. […]
(8)      Käesolev direktiiv kaitseb otseselt tarbijate majandushuve ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausate kaubandustavade eest. Sellega kaitseb direktiiv kaudselt ka seaduskuulekaid ettevõtjaid konkurentide eest, kes käesolevas direktiivis sätestatud eeskirju ei järgi, ning garanteerib seega direktiiviga ühtlustatud valdkonnas ausa konkurentsi. […]
[…]
(11)      Käesoleva direktiivi abil siseriiklike õigusnormide ühtlustamisega saavutatud lähenemise kõrge tase tagab tarbijakaitse ühtse kõrge taseme. Käesoleva direktiiviga kehtestatakse tarbijate majanduskäitumist moonutavate ebaausate kaubandustavade ühtne üldine keeld. […]
[…]
(13)      Ühenduse eesmärkide saavutamiseks siseturu tõkete eemaldamise kaudu tuleb liikmesriikide kehtivad, üksteisest erinevad üldklauslid ja õiguslikud printsiibid asendada. Käesoleva direktiiviga kehtestatud ühtne üldine keeld hõlmab seetõttu tarbijate majanduskäitumist moonutavaid kaubandustavasid. Tarbijate usalduse suurendamiseks tuleks nimetatud üldist keeldu kohaldada võrdselt nii väljaspool ettevõtja ja tarbija vahelist lepingulist suhet järgitavate ebaausate kaubandustavade suhtes kui pärast lepingu sõlmimist ja lepingu täitmise ajal järgitavate ebaausate kaubandustavade suhtes. Üldist keeldu täpsustatakse eeskirjadega enimlevinud kahte tüüpi kaubandustavade kohta, nimelt eksitavate kaubandustavade ja agressiivsete kaubandustavade kohta.
(14)      On soovitav, et eksitavad kaubandustavad hõlmaksid neid tavasid, sealhulgas eksitavat reklaami, mis tarbijat eksitusse viies takistavad teda tegemast teadlikke ja seega tõhusaid valikuid. […]“.
4        Direktiivi artiklis 1 „Eesmärk“ on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on aidata kaasa siseturu nõuetekohasele toimimisele ja tarbijakaitse kõrge taseme saavutamisele, lähendades tarbijate majandushuve kahjustavad ebaausaid kaubandustavasid käsitlevad liikmesriikide õigus- ja haldusnormid.“
5        Direktiivi artiklis 2 „Mõisted“ on ette nähtud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
d)      ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud kaubandustavad (edaspidi ka kaubandustavad) – ettevõtjapoolne tegevus, tegevusetus, teguviis või esitusviis, kommertsteadaanne, sealhulgas reklaam ja turustamine, mis on otseselt seotud toote reklaamimise, müügi või tarnimisega tarbijatele;
[…]“.
6        Direktiivi artikli 3 „Reguleerimisala“ lõigetes 1, 3 ja 4 on sätestatud:
„1.      Käesolevat direktiivi kohaldatakse artiklis 5 sätestatud ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausate kaubandustavade suhtes enne ja pärast tootega seonduva äritehingu sõlmimist ja selle ajal.
[…]
3.      Käesolev direktiiv ei piira toodete tervisekaitse- ja ohutusnõudeid käsitlevate ühenduse või siseriiklike eeskirjade kohaldamist.
4.      Kui käesoleva direktiivi sätted on vastuolus ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte reguleerivate muude [liidu] eeskirjadega, siis on viimati nimetatud eeskirjad ülimuslikud ning neid kohaldatakse kõnealuste konkreetsete aspektide suhtes.“
7        Direktiivi 2005/29 artiklis 5 „Ebaausate kaubandustavade keeld“ on sätestatud:
„1.      Ebaausad kaubandustavad on keelatud.
[…]
4.      Eelkõige on ebaausad need kaubandustavad, mis:
a)      on eksitavad vastavalt artiklitele 6 ja 7
[…]“.
8        Direktiivi artiklis 6 „Eksitav tegevus“ on sätestatud:
„1.      Kaubandustava loetakse eksitavaks, kui see sisaldab valeandmeid ja on seetõttu ebaõige või muul moel, sealhulgas oma üldise esitusviisi tõttu, petab või tõenäoliselt petab keskmist tarbijat ühe või mitme alltoodud punkti osas, isegi kui teave on faktiliselt õige, ning kui see mõlemal juhul paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud:
[…]
b)      toote põhiomadused, näiteks selle […] koostis […], geograafiline või kaubanduslik päritolu […];
[…]“.
9        Direktiivi artiklis 13 „Karistused“ on ette nähtud:
„Liikmesriigid näevad käesoleva direktiivi kohaldamisel vastuvõetud siseriiklike õigusnormide rikkumise eest ette karistused ja võtavad nende rakendamiseks kõik vajalikud meetmed. Kehtestatud karistused peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.“
Määrus nr 1169/2011
10      Määruse nr 1169/2011 põhjendused 5 ja 20 on sõnastatud järgmiselt:
„(5)      [Direktiiv 2005/29] hõlmab tarbijatele teabe esitamise teatavaid aspekte, eelkõige eesmärgiga hoida ära eksitavat tegevust ja teabe esitamata jätmist. Ebaausaid kaubandustavasid käsitlevaid üldpõhimõtteid tuleks täiendada erieeskirjadega, mis käsitlevad toidualase teabe esitamist tarbijatele.
[…]
(20)      Toidualast teavet käsitlevad õigusaktid peaksid keelama sellise teabe kasutamise, mis võib tarbijaid eksitada, eelkõige toidu tunnuste, mõju või omaduste osas, või omistada toidule raviomadusi. Et kõnealune keeld oleks tõhus, tuleks seda kohaldada ka toidu reklaamile ja esitlemisele.“
11      Määruse artiklis 1 „Sisu ja kohaldamisala“ on sätestatud:
„1.      Käesoleva määrusega luuakse alus kõrgetasemelise tarbijakaitse tagamiseks toidualase teabe valdkonnas, võttes arvesse tarbijate seisukohtade ja teabevajaduse erinevusi ning tagades samas siseturu sujuva toimimise.
2.      Käesolevas määruses sätestatakse toidualast teavet, eelkõige toidu märgistamist reguleerivad üldpõhimõtted, nõuded ja vastutus. Samuti sätestatakse selles vahendid, mille abil tagada tarbijate õigus teavet saada, ning toidualase teabe esitamise kord, võttes arvesse vajadust tagada piisav paindlikkus uutele arengusuundadele ja teabega seotud nõuetele reageerimiseks.
3.      Käesolevat määrust kohaldatakse toidukäitlejatele toiduahela kõigis etappides, mille puhul nende tegevus on seotud toidualase teabe esitamisega tarbijatele. Seda kohaldatakse igasuguse lõpptarbijatele ette nähtud toidu suhtes, sealhulgas toitlustusettevõtete poolt tarnitava toidu ja toitlustusettevõtetele tarnimiseks ette nähtud toidu suhtes.
[…]“.
12      Määruse artikli 3 „Üldeesmärgid“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Toidualase teabe esitamisega püütakse tagada tarbijate tervise ja huvide kõrgetasemeline kaitse, luues vahendi, mille alusel lõpptarbijad saaksid teha teadlikke valikuid ja toitu turvaliselt tarbida, eelkõige pidades silmas tervisealaseid, majanduslikke, keskkonnaalaseid, sotsiaalseid ja eetilisi kaalutlusi.“
13      Määruse artiklis 7 „Õiglane teavitamine“ on ette nähtud:
„1.      Toidualane teave ei tohi olla eksitav, eelkõige:
a)      toidu selliste iseloomulike tunnuste osas nagu toidu olemus, määratletus, omadused, koostis, kogus, säilivus, päritoluriik või lähtekoht, valmistamis- või tootmismeetod;
[…]
2.      Toidualane teave peab olema täpne, selge ja tarbijatele kergesti arusaadav.
[…]
4.      Lõikeid 1, 2 ja 3 kohaldatakse samuti:
[…]
b)      toidu esitlemise, eelkõige selle kuju, välimuse või pakendamise, kasutatud pakendamismaterjalide, järjestus- ja väljapanemisviiside suhtes.“
Itaalia õigus
Tarbijakaitseseadustik
14      6. septembri 2005. aasta seadusandliku dekreediga nr 206 tarbijakaitseseadustiku kohta (decreto legislativo n. 206 –
Codice del consumo) (GURI
nr 235, 8.10.2005, regulaarne lisa nr 162), põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „tarbijakaitseseadustik“), võetakse Itaalia õigusesse üle muu hulgas direktiiv 2005/29.
15      Tarbijakaitseseadustiku artiklis 21 „Eksitav tegevus“ on sätestatud:
„1.      Kauplemisvõte
loetakse eksitavaks, kui see sisaldab valeandmeid või petab või tõenäoliselt petab keskmist tarbijat muul moel, sealhulgas oma üldise esitusviisi tõttu, ühe või mitme alltoodud punkti osas, isegi kui teave on faktiliselt õige, ning kui see mõlemal juhul paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud:
[…]
b)      toote põhiomadused, nagu […] selle koostis, […] geograafiline päritolu […];
[…]“.
Seadusandlik dekreet nr 231/2017
16      15. detsembri 2017. aasta seadusandliku dekreedi nr 231, milles sätestatakse eeskirjad karistuste kohta määruse (EL) nr 1169/2011 sätete rikkumise eest (decreto legislativo n. 231 –
Disciplina sanzionatoria per la violazione delle disposizioni del regolamento (UE) n. 1169/2011) (GURI
nr 32, 8.2.2018), põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „seadusandlik dekreet nr 231/2017») on artikli 1 „Kohaldamisala“ lõikes 1 sätestatud:
„Käesolevas dekreedis sätestatakse eeskirjad karistuste kohta, mis kuuluvad kohaldamisele [määruse nr 1169/2011] sätete rikkumise korral, ilma et see piiraks [tarbijakaitseseadustikus] sätestatud karistusi käsitlevate eeskirjade kohaldamist.“
17      Seadusandliku dekreedi nr 231/2017 artikli 3 „Määruse [nr 1169/2011] artiklis 7 sätestatud õiglase teavitamise tavade rikkumine“ lõikes 1 on sätestatud:
„Välja arvatud juhul, kui tegu kujutab endast kuritegu ja kui tegemist ei ole juhtumitega, mille puhul on käesoleva dekreedi muudes sätetes ette nähtud
konkreetne karistus, toob määruse [nr 1169/2011] õiglase teavitamise tavasid käsitleva artiklis 7 sätestatu
rikkumine kaasa selle, et toidukäitlejale määratakse haldustrahv 3000 –
24 000 eurot.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
18      AGCM määras 20. detsembri 2019. aasta otsusega Lidl Italiale 1 000 000 euro suuruse rahalise haldustrahvi selle eest, et see äriühing viis turule durumnisujahust pastatooted, kasutades pakendeid, millel rõhutati asjaomase toote Itaalia päritolu ja märgiti, et nisu jahvatati Itaalias, samas kui püüli valmistamiseks kasutatud nisu oli pärit „EList ja väljastpoolt ELi“ ning seega valmistati kõnealused pastatooted nisusegudest, mis sisaldasid märkimisväärses osas nisu, mis ei olnud toodetud Itaalias.
19      AGCM märkis, et niisuguste pakendite kasutamine, mis juhivad selgelt tähelepanu asjaomase toote Itaalia päritolule, pani või võis panna tarbija uskuma, et see märge kehtib ka toote tootmisel kasutatud tooraine päritolu kohta. Selleks, et tagada tarbijate nõuetekohane teavitamine, tuleks välismaalt pärit tooraine võimalikku kasutamist esile tuua sama selgelt elementide abil, mis on paigutatud nende märgete lähedale, mis viitavad asjaomase toote Itaalia päritolule. Niisugune märge peaks olema vähemalt pakendi samal küljel kui toote Itaalia päritolule viitavad märked.
20      AGCM leidis, et Lidl Italia esitatud teabe ebatäpsus kujutab endast ebaausat kauplemisvõtet
tarbijakaitseseadustiku tähenduses, kuna selline tegevus võis tarbijat eksitada asjaomase toote olulise omaduse ehk kasutatud durumnisu päritolu suhtes. Tarbijakaitseseadustiku alusel trahvisumma kindlaksmääramisel võttis AGCM arvesse puudutatud tarbijate suurt arvu, asjaolu, et ainuüksi 2018. aastal müüs Lidl Italia kümneid miljoneid pakke pastat, ning kõnealuse võtte kasutamise
kestust – sellega alustati vähemalt alates 2017. aasta jaanuarist.
21      Kuna Lidl Italia 20. detsembri 2019. aasta kaebus AGCMi otsuse vastu jäeti esimeses kohtuastmes rahuldamata, esitas see äriühing apellatsioonkaebuse Consiglio di Statole (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus. Selles kohtus väidab Lidl Italia eelkõige, et määruse nr 1169/2011 reguleerimisalasse kuuluvate kauplemisvõtete suhtes kohaldatakse üksnes seda määrust, kuna ebaausate kauplemisvõtete
eest karistamine direktiivi 2005/29 ja tarbijakaitse seadustiku alusel ei ole lubatud.
22      Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Lidl Italia tegevust, mis seisneb niisuguse teabe esitamises, mis ei ole küll väär
ega valelik, kuid mis võib asjaomase toote tarbijat eksitada selle toote tootmiseks toorainena kasutatud nisu päritolu suhtes, võib käsitada nii ebaausa kaubandustavana, mille eest karistatakse direktiivi 2005/29 artikli 6 ja tarbijakaitseseadustiku artikli 21 alusel, kui ka tegevusena, mis on keelatud määruse nr 1169/2011 artikli 7 alusel ja karistatav seadusandliku dekreedi nr 231/2017 kohaselt.
23      Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates võib neid kahte õigusnormi pidada üksteist täiendavateks, kuid see tekitab õigusnormide kollisiooni probleemi. Selles osas ei oleks kohaldatav direktiivi 2005/29 artikli 3 lõikes 4 ette nähtud kollisiooninorm, mis annab esimuse
ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte reguleerivatele muudele liidu eeskirjadele, kui
mõlemad õigusaktid on suunatud tarbijate kaitsmisele tegevuste eest, mis võivad neid toidualaselt eksitada. Selles kontekstis märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et karistus, mis on määruse nr 1169/2011 artikli 7 rikkumiste eest ette nähtud seadusandlikus dekreedis
nr 231/2017, on palju leebem kui see, mis on ette nähtud tarbijakaitseseadustikus, millega võeti üle direktiiv 2005/29.
24      Neil asjaoludel otsustas Consiglio di Stato (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [määruse nr 1169/2011] artiklis 7 osutatud tegevused kujutavad endast ebaausate kaubandustavade erijuhtu, mis kuulub siiski [direktiivi 2005/29] artiklite 6 jj kohaldamisalasse ning sellisena ka nimetatud direktiivi artiklite 11 jj ja neid üle
võtvate riigisiseste õigusaktide kohaldamisalasse, või kujutavad need endast hoopis sõltumatut
süsteemi, mille kohaldamisel – st jõustamisel (enforcement) – ei saa tugineda nimetatud direktiivile, vaid Itaalia puhul üksnes viidatud [seadusandlikule dekreedile nr 231/2017]?
2.      Kas määruse nr 1169/2011 artiklis 7 osutatud tegevusi puudutavad sätted kujutavad endast toidu ostmise raamistikus ainsat tarbijakaitse vormi, mistõttu direktiivist 2005/29/EÜ tulenevat üldist kaitset ei saa kohaldada, või aitavad need hoopis tarbijakaitsele kaasa koos direktiivi 2005/29 sätetega ja riigisiseste õigusaktidega, millega see direktiiv üle võetakse?
3.      Kas juhul, kui määruse nr 1169/2011 artiklis 7 osutatud tegevused tuleb kvalifitseerida ebaausateks kaubandustavadeks ja nende suhtes kuulub kohaldamisele direktiiv 2005/29, on seadusandliku dekreedi nr 231/2017 artiklis 3 ette nähtud karistuste korra abil võimalik tagada ebaseaduslikku tegevust ärahoidev mõju, kindlustades ELTL artiklis 169 sätestatud tarbijakaitse, ning kas see on igal juhul kooskõlas direktiivi 2005/29 artikliga 13?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene ja teine küsimus
25      Kõigepealt olgu märgitud, et ELTL artiklis 267 sätestatud liikmesriigi kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses on Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel poolelioleva kohtuasja lahendada. Seda silmas pidades tuleb Euroopa Kohtul vajaduse korral temale esitatud küsimused ümber sõnastada, ja kui tarvis, võtta arvesse neid liidu õigusnorme, millele liikmesriigi kohus oma küsimuses ei ole viidanud (30. jaanuari 2025. aasta kohtuotsus Caronte & Tourist, C‑511/23, EU:C:2025:42, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
26      Käesoleval juhul põhinevad eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused – mis puudutavad direktiivis 2005/29 ja määruses nr 1169/2011 sätestatud kaitsekordade omavahelist suhet – eeldusel, et Lidl Italiale etteheidetav tegevus seoses pastapakenditel toote teatavate iseloomulike tunnuste kohta teabe esitamisega kuulub nii eksitavate kaubandustavade keelu alla selle direktiivi artikli 6 lõike 1 alusel kui ka toidualase teabe esitamisel ebaausate kaubandustavade keelu alla nimetatud määruse artikli 7 lõike 1 alusel. Direktiivi 2005/29 artikli 3 lõikes 4 on aga sõnaselgelt ette nähtud selle direktiivi reguleerimisala piiritlemise reegel, mis võimaldab kindlaks teha juhud, mil selles direktiivis ette nähtud eeskirjade ees prevaleerivad ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte reguleerivad
muud liidu eeskirjad.
27      Esimest ja teist küsimust, mida tuleb analüüsida koos, tuleb neil asjaoludel mõista nii, et nende eesmärk on sisuliselt kindlaks teha, kas direktiivi 2005/29 artikli 3 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui ettevõtja tegevuse eest, mis loetakse eksitavaks kaubandustavaks selle direktiivi artikli 6 lõike 1 tähenduses, võidakse karistada nimetatud direktiivi ülevõtvate riigisiseste õigusnormide alusel, juhul kui see tegevus kuulub ühtlasi ka määruse nr 1169/2011 artiklis 7 sätestatud toidualase teabega seotud ebaausate kaubandustavade keelu alla ja seda määrust rakendavate riigisiseste õigusnormide kohaldamisalasse.
28      Direktiivi 2005/29 artikli 3 lõikes 4 on sätestatud, et kui selle direktiivi sätted on vastuolus ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte reguleerivate muude ühenduse eeskirjadega, siis on viimati nimetatud eeskirjad ülimuslikud ning neid kohaldatakse kõnealuste konkreetsete aspektide suhtes. Võttes arvesse selle sätte sõnastust, kuuluvad need konkreetsed aspektid ainult määruse nr 1169/2011 kohaldamisalasse üksnes juhul, kui on täidetud kaks tingimust: esiteks, et
toidualase teabe kontekstis reguleerib ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte määruse nr 1169/2011 artikli 7 lõige 1 ning teiseks, et kõnealuse sätte ja direktiivi 2005/29 sätete vahel esineb
kollisioon.
29      Sellega seoses tuleb esimesena märkida, et vastavalt direktiivi 2005/29 artikli 3 lõikele 1 kohaldatakse seda direktiivi artiklis 5 sätestatud ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausate kaubandustavade suhtes enne ja pärast tootega seotud äritehingu sõlmimist ja selle ajal. Selle direktiivi artikli 2 punktis d on mõistet „kaubandustava“ määratledes kasutatud eriti laia sõnastust, kusjuures ainus selles sättes seatud kriteerium on see, et ettevõtja kaubandustava peab olema otseselt seotud kauba reklaamimise, müügi või tarnimisega tarbijale (vt selle kohta 5. detsembri 2024. aasta kohtuotsus Guldbrev, C‑379/23, EU:C:2024:1002, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
30      Direktiivi 2005/29 artikli 6 lõike 1 punkti b kohaselt loetakse eksitavaks niisugust kaubandustava, mis ühelt poolt, sealhulgas oma üldise esitusviisi tõttu, petab või tõenäoliselt petab keskmist tarbijat eelkõige toote põhiomaduste osas – nagu toote koostis ja geograafiline või kaubanduslik päritolu – ning teiselt poolt paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud. Niisugused kaubandustavad kuuluvad direktiivi artikli 5 lõike 1 ja lõike 4 punkti a alusel keelatud ebaausate kaubandustavade konkreetsesse kategooriasse (vt selle kohta 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Trento Sviluppo ja Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
31      Määruse nr 1169/2011 artikli 1 lõike 2 kohaselt sätestatakse selles määruses toidualast teavet ja eelkõige toidu märgistamist reguleerivad üldpõhimõtted, nõuded ja vastutus. Nii on selle määruse artikli 7 lõike 1 punktis a ja lõikes 2 ette nähtud, et toidualane teave peab olema esitatud täpselt, selgelt ja tarbijale kergesti arusaadaval viisil nii, et tarbijaid ei eksitata asjaomase toidu iseloomulike tunnuste, eelkõige selle koostise, päritoluriigi, lähtekoha või valmistamis- või tootmismeetodi osas. Nimetatud määruse artikli 7 lõike 4 kohaselt kohaldatakse eespool nimetatud nõudeid toidu esitlemise ja eelkõige selle pakendamise suhtes.
32      Määruse nr 1169/2011 põhjendustest 5 ja 20 nähtub, et määrus täiendab direktiivi 2005/29 alusel ebaausate kaubandustavade suhtes kohaldatavaid üldpõhimõtteid erinormidega, mis käsitlevad toidualase teabe esitamist tarbijatele, keelates muu hulgas kasutada teavet, mis võib tarbijat eksitada, eelkõige mis puudutab toidu iseloomulikke tunnuseid. Seda silmas pidades võimaldavad määruse nr 1169/2011 artikli 7 lõike 1 punktist a ning lõigetest 2 ja 4 tulenevad erinõuded toidu põhiomadusi käsitleva toidualase teabe esitamise kohta kindlaks teha – nagu nähtub juba selle artikli pealkirjast –, kas niisugust toitu puudutav teave võib olla ebaaus ja seega keelatud. Sellest järeldub, et need määruse nr 1169/2011 sätted reguleerivad ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte direktiivi 2005/29 artikli 3 lõike 4 tähenduses.
33      Teisena tuleb märkida, et mõiste „vastuolu“ direktiivi 2005/29 artikli 3 lõike 4 tähenduses tähistab suhet nende sätete vahel, mille erinevus ületab pelga lahknevuse või lihtsa erinevuse, tuues ilmsiks kokkusobimatuse, mida on võimatu ületada kombineeritud tõlgenduse abil, mis võimaldaks mõlema reaalsuse kooseksisteerimist, ilma et oleks vaja neid eri osasid moonutada. Niisugune vastuolu esineb ainult siis, kui ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte reguleerivad sätted, mis ei kuulu direktiivi 2005/29 sätete hulka, kehtestavad ettevõtjatele ilma igasuguse tegutsemisvabaduseta kohustusi, mis on vastuolus selles direktiivis sätestatud nõuetega (vt selle kohta 13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Wind Tre ja Vodafone Italia, C‑54/17 ja C‑55/17, EU:C:2018:710, punktid 60 ja 61, ning 14. mai 2019. aasta kohtumäärus Acea Energia jt, C‑406/17–C‑408/17 ja C‑417/17, EU:C:2019:404, punkt 49).
34      Selles osas on direktiivi 2005/29 eesmärk tagada tarbijakaitse kõrge tase ja kindlustada sel eesmärgil, et ebaausate kaubandustavade vastu võideldakse tarbijate huvides tõhusalt (vt selle kohta 30. jaanuari 2025. aasta kohtuotsus Trenitalia, C‑510/23, EU:C:2025:41, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika). Kõnealuse direktiivi artikli 6 lõike 1 eesmärk on just nimelt tagada tarbijate asjakohane kaitse seoses kaubandustava kasutamisel esitatava teabe esitamise viisiga.
35      Samuti nähtub määruse nr 1169/2011 artikli 1 lõikest 1 tõlgendatuna koos artikli 3 lõikega 1, et selle määruse eesmärk on tagada kõrgetasemeline tarbijakaitse toidualase teabe valdkonnas, võttes arvesse tarbijate seisukohtade erinevusi ja luues vahendi, mille alusel lõpptarbijad saaksid teha teadlikke valikuid. Selleks on nimetatud määruse eesmärk takistada seda, et toidualane teave oleks tarbijate jaoks eksitav (vt selle kohta 1. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Groupe Lactalis, C‑485/18, EU:C:2020:763, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 1. detsembri 2022. aasta kohtuotsus LSI –
Germany, C‑595/21, EU:C:2022:949, punktid 29 ja 30).
36      Direktiivi 2005/29 artikli 6 lõikes 1 ja määruse nr 1169/2011 artiklis 7 kehtestatud kaitsekordadel on seega ühine eesmärk, milleks on tagada tarbijate kõrgetasemeline kaitse eksitava teabe eest ja seeläbi vältida tarbijate eksitamist eelkõige toote või täpsemalt toidu teatavate iseloomulike tunnuste osas. Isegi kui nende sätetega keelatud tegevuse koosseisu tunnused ei lange täielikult kokku, kehtestavad need sätted – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 29–31 – tarbijate teavitamisega seotud kohustused, mis on suures osas sarnased.
37      Lisaks tuleb märkida, et võttes arvesse direktiivi 2005/29 põhjendusi 7, 11, 13 ja 14 ning kuna selle direktiivi artikli 6 lõikega 1 tagatud kaitse nõuab, et kaubandustava paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud, kehtestatakse selle sättega tarbijate majanduskäitumist moonutavate ebaausate kaubandustavade üldine keeld (vt selle kohta 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Trento Sviluppo ja Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, punktid 31 ja 32, ning 19. septembri 2018. aasta kohtuotsus Bankia, C‑109/17, EU:C:2018:735, punkt 30).
38      Nagu tuleneb direktiivi 2005/29 artiklist 1, on selle direktiiviga tarbijatele tagatud kaitse seotud tarbijate majandushuvidega. Selle direktiivi sätted on niisiis välja töötatud peamiselt selleks, et kaitsta tarbijat kui ebaausate kaubandustavade adressaati ja potentsiaalset kannatanut, ning selle direktiivi eesmärk, mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 34 ja mis seisneb tarbijate täielikus kaitsmises ebaausate kaubandustavade eest, põhineb asjaolul, et võrreldes ettevõtjaga on tarbija ebasoodsamas olukorras, eeskätt mis puudutab kättesaadava teabe taset, kuna tarbija on tavaliselt majanduslikult nõrgemal positsioonil ja õigusküsimustes oma lepingupartnerist vähem kogenud (vt selle kohta 16. aprilli 2015. aasta kohtuotsus UPC Magyarország, C‑388/13, EU:C:2015:225, punktid 52 ja 53 ning seal viidatud kohtupraktika). Nimetatud direktiivi põhjenduses 8 on märgitud, et see eesmärk ise on osa laiemast plaanist tagada aus konkurents sama direktiivi kohaldamisalasse kuuluvates olukordades.
39      Mis puudutab määrust nr 1169/2011, siis selle artikli 3 lõikes 1 on ette nähtud, et toidualase teabe esitamisega püütakse tagada tarbijate tervise ja huvide kõrgetasemeline kaitse, luues vahendi, mille abil lõpptarbijad saaksid teha teadlikke valikuid ja toitu turvaliselt tarbida, eelkõige pidades silmas tervisealaseid, majanduslikke, keskkonnaalaseid, sotsiaalseid ja eetilisi kaalutlusi. Kõnealuse määruse artikli 1 lõike 3 kohaselt kohaldatakse seda määrust toidukäitlejatele toiduahela kõigis etappides, mille puhul nende tegevus on seotud toidualase teabe esitamisega tarbijatele.
40      Määruse nr 1169/2011 artiklis 7 sätestatud keeld kasutada ebaausaid kaubandustavasid
ei lähtu seega peamiselt ausa konkurentsi loogikast, vaid selle eesmärk on tervise ja toiduohutuse kaalutlustel ennetada tarbijate majanduslike või muude huvide kahjustamist, mis tuleneb konkreetse toote turustamisest siseturul.
41      Sellest järeldub, et direktiivi 2005/29 artikli 6 lõikega 1 ja määruse nr 1169/2011 artikliga 7 kehtestatud tarbijakaitse korrad
täiendavad teineteist, kuna nende eesmärk on karistada liidu õigusega vastuolus oleva sama tegevuse eri aspektide eest. Seda järeldust kinnitab ka direktiivi 2005/29 artikli 3 lõikes 3 sätestatud üldreegel, et seda direktiivi kohaldatakse, ilma et see piiraks toodete tervisekaitse- ja ohutusnõudeid käsitlevate liidu või riigisiseste eeskirjade kohaldamist.
42      Neil asjaoludel ei tekita nendest kahest kaitsekorrast
tulenevate kohustuste samaaegne kohaldamine ületamatut lahknevust ega järelikult ka vastuolu direktiivi 2005/29 artikli 3 lõike 4 tähenduses.
43      Siiski tuleb täpsustada, et tagamaks määruse nr 1169/2011 artikli 7 soovitav toime direktiivis 2005/29 ette nähtud eeskirjade suhtes ning nende kahe õigusakti järjepidev kohaldamine, ei või kõigile artiklist 7 tulenevatele nõuetele
vastav kaubandustava
toidualase teabe esitamise valdkonnas olla direktiiviga 2005/29 põhimõtteliselt keelatud.
44      Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2005/29 artikli 3 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui toiduainete valdkonnas saab ettevõtja tegevuse eest, mis kujutab endast eksitavat kaubandustava selle direktiivi artikli 6 lõike 1 tähenduses, karistada nimetatud direktiivi ülevõtvate riigisiseste õigusnormide alusel, juhul kui see tegevus kuulub ühtlasi ka määruse nr 1169/2011 artiklis 7 sätestatud keelu alla ja seda määrust rakendavate riigisiseste õigusnormide kohaldamisalasse.
Kolmas küsimus
45      Kolmanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul selgitada, kas seadusandliku dekreedi nr 231/2017 artiklis 3 ette nähtud karistuste kord on kooskõlas direktiivi 2005/29 artikliga 13, mille kohaselt on liikmesriigid kohustatud ette nägema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad karistused, mida kohaldatakse selle direktiivi alusel vastu võetud riigisiseste õigusnormide rikkumise korral.
46      Itaalia valitsus ja Euroopa Komisjon kahtlevad kolmanda küsimuse vastuvõetavuses, märkides, et Lidl Italiale määratud karistus oli kehtestatud üksnes tarbijakaitseseadustiku alusel, millega võeti direktiiv 2005/29 Itaalia õigusesse üle, mitte seadusandliku dekreedi nr 231/2017 alusel, mistõttu viimane ei ole põhikohtuasja lahendamisel asjakohane.
47      Siinkohal olgu märgitud, et vajadus anda liidu õiguse tõlgendus, mis oleks liikmesriigi kohtule tarvilik, eeldab, et viimane järgib hoolsalt eelotsusetaotluse sisule esitatavaid nõudeid, mis on sõnaselgelt ära toodud Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 94, ning mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab ELTL artikli 267 alusel tehtava koostöö raames teadma. Need nõuded on ära toodud ka Euroopa Liidu Kohtu soovituste liikmesriikide kohtutele eelotsuse taotlemiseks (ELT C, C/2024/6008) punktides 13, 15 ja 16 (6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, punkt 68 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 11. septembri 2025. aasta kohtuotsus Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, punkt 82).
48      Seega – nagu on ette nähtud kodukorra artikli 94 punktis c – on tingimata vajalik, et eelotsusetaotlus ise sisaldaks selgitust selle kohta, millistel põhjustel liikmesriigi kohus tõstatas teatavate liidu õigusnormide tõlgendamise või kehtivuse küsimuse ning millist seost ta nende õigusnormide ja põhikohtuasjas kohaldatavate riigisiseste õigusnormide vahel näeb (6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, punkt 69 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 11. septembri 2025. aasta kohtuotsus Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, punkt 83).
49      Käesoleval juhul ei vasta eelotsusetaotlus kolmanda küsimuse osas käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis nimetatud nõuetele.
50      Nimelt esiteks
nähtub sellest taotlusest selgelt, et Lidl Italiale määrati üksnes karistus tarbijakaitseseadustiku alusel, millega direktiiv 2005/29 Itaalia õigusesse üle võeti. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole esitanud ühtegi viidet, mis annaks alust arvata, et põhikohtuasja lahendamiseks võib tal olla vaja teha otsus seadusandliku dekreedi nr 231/2017 artiklis 3 ette nähtud karistuste korra kohta, mis – nagu nähtub ühemõtteliselt selle sätte sõnastusest – on kohaldatav üksnes määruse nr 1169/2011 artikli 7 sätete rikkumise korral. Teiseks ei selgita eelotsusetaotluse esitanud kohus kuidagi põhjusi, miks ta leiab, et tuleb analüüsida seadusandliku dekreedi nr 231/2017 artikli 3 kooskõla direktiivi 2005/29 artikliga 13, samas kui viimati nimetatud säte reguleerib üksnes karistusi, mida kohaldatakse selle direktiivi alusel vastu võetud riigisiseste õigusnormide rikkumise korral.
51      Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole piisavalt selgitanud põhjusi, miks tal tekkis küsimus direktiivi 2005/29 artikli 13 tõlgendamise kohta, ega seost, mida ta selle sätte ja seadusandliku dekreedi nr 231/2017 vahel näeb.
52      Seega on kolmas eelotsuse küsimus vastuvõetamatu.
Kohtukulud
53      Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv), artikli 3 lõiget 4
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus see, kui toiduainete valdkonnas saab ettevõtja tegevuse eest, mis kujutab endast eksitavat kaubandustava direktiivi 2005/29 artikli 6 lõike 1 tähenduses, karistada nimetatud direktiivi ülevõtvate riigisiseste õigusnormide alusel, juhul kui see tegevus kuulub ühtlasi ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta määruse (EL) nr 1169/2011 (milles käsitletakse toidualase teabe esitamist tarbijatele ning millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusi (EÜ) nr 1924/2006 ja (EÜ) nr 1925/2006 ning tunnistatakse kehtetuks komisjoni direktiiv 87/250/EMÜ, nõukogu direktiiv 90/496/EMÜ, komisjoni direktiiv 1999/10/EÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2000/13/EÜ, komisjoni direktiivid 2002/67/EÜ ja 2008/5/EÜ ning komisjoni määrus (EÜ) nr 608/2004) artiklis 7 sätestatud ebaausate kaubandustavade keelu alla ja määrust nr 1169/2011 rakendavate riigisiseste õigusnormide kohaldamisalasse.
Allkirjad
*      Kohtumenetluse keel: itaalia.