62021CJ0245_RES
Liidetud kohtuasjad C‑245/21 ja C‑248/21
Bundesrepublik Deutschland
versus
MAjaPBjaLE
(eelotsusetaotlused, mille on esitanud Bundesverwaltungsgericht)
Euroopa Kohtu (esimene koda) 22. septembri 2022. aasta otsus
Eelotsusetaotlus – Määrus (EÜ) nr 604/2013 – Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramine – Artiklid 27 ja 29 – Asjaomase isiku üleandmine tema taotluse läbivaatamise eest vastutavale liikmesriigile – Üleandmise peatamine COVID‑19 pandeemia tõttu – Üleandmise võimatus – Kohtulik kaitse – Tagajärjed üleandmistähtajale
Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Varjupaigapoliitika – Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramise kriteeriumid ja mehhanismid – Määrus nr 604/2013 – Vastuvõtmise ja tagasivõtmise menetlus – Rahvusvahelise kaitse taotleja üleandmiseks ette nähtud tähtaeg – Liikmesriigi pädevate asutuste poolt hilisema kehtetuks tunnistamise võimaluse jätmisega otsuse üleandmisotsuse täitmise peatamiseks vastuvõtmine – Otsus, mida põhjendatakse võimatusega üleandmist COVID‑19 pandeemia tõttu tegelikkuses läbi viia – Üleandmistähtaja katkemine – Lubamatus
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 604/2013, artikli 27 lõige 4 ja artikli 29 lõige 1)
(vt punktid 47–50, 57, 59–62 ja 68–71 ning resolutsioon)
Kokkuvõte
Rahvusvahelise kaitse taotleja vastutavale liikmesriigile üleandmise otsuse täitmise COVID‑19 pandeemia tõttu peatamine ei too kaasa kuuekuulise üleandmistähtaja katkemist
Tähtaja möödumisel vastutab varjupaigataotluse läbivaatamise eest palve esitanud liikmesriik
LE, MA ja PB esitasid 2019. aastal Saksamaal varjupaigataotlused. Samas oli LE varem esitanud rahvusvahelise kaitse taotluse Itaalias ning MA ja PB olid saabunud ebaseaduslikult nimetatud liikmesriigi territooriumile, kus nad registreeriti rahvusvahelise kaitse taotlejana. Sellest tulenevalt esitas Saksamaa pädev asutus Dublini III määrusele (
1
) tuginedes Itaalia ametiasutustele palve LE tagasi võtta ning MA ja PB vastu võtta. Seejärel jättis Saksamaa pädev asutus asjasse puutuvate isikute varjupaigataotlused rahuldamata ja andis korralduse nende väljasaatmiseks.
Itaalia ametiasutused teatasid 2020. aasta veebruaris Saksamaa ametiasutustele, et COVID‑19 pandeemia tõttu ei toimu enam Dublini III määruse alusel üleandmisi Itaaliale ja Itaaliast. 2020. aasta märtsis ja aprillis tehtud otsustega peatas Saksamaa ametiasutus muu hulgas nimetatud määruse (
2
) alusel asjasse puutuvate isikute väljasaatmiskorralduste täitmise kuni edasise teateni, põhjendades seda sellega, et COVID‑19 pandeemia arengu tõttu ei ole võimalik neid üleandmisi läbi viia.
2020. aasta juunis ja augustis kuulutatud kohtuotsustega tühistas Verwaltungsgericht (halduskohus, Saksamaa) otsused, millega ametiasutus oli asjasse puutuvate isikute varjupaigataotlused vastuvõetamatuks tunnistanud ja andnud korralduse nende väljasaatmiseks. See kohus tõdes, et isegi eeldusel, et asjasse puutuvate isikute varjupaigataotluste läbivaatamise eest vastutas Itaalia Vabariik, läks see vastutus Dublini III määruses (
3
) sätestatud üleandmistähtaja lõppemise tõttu üle Saksamaa Liitvabariigile, sest selle tähtaja kulgemist ei katkestanud eespool osutatud peatamisotsused.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus, kellele esitati nende kohtuotsuste peale kassatsioonkaebus, kahtleb, kas asjasse puutuvate isikute suhtes tehtud väljasaatmiskorralduste täitmise peatamise otsused võivad kaasa tuua üleandmistähtaja katkemise.
Euroopa Kohus leidis, et Dublini III määruses (
4
) ette nähtud üleandmistähtaeg ei katke, kui liikmesriigi pädevad asutused teevad sellele määrusele (
5
) tuginedes hilisema kehtetuks tunnistamise võimaluse jätmisega otsuse üleandmisotsuse täitmise peatamiseks põhjusel, et selline täitmine on COVID‑19 pandeemia tõttu tegelikkuses võimatu.
Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohus täpsustas kõigepealt, et kui üleandmisotsuse vaidlustamisele on pädevate asutuste otsusega antud peatav toime vastavalt Dublini III määruses (
6
) ette nähtud tingimustele, hakkab üleandmistähtaeg kulgema alates hetkest, mil tehti lõplik otsus vaidlustamise suhtes, nii et üleandmisotsus tuleb täita hiljemalt kuue kuu jooksul alates hetkest, mil selle otsuse vaidlustamise suhtes tehti lõplik otsus. Selline lahendus eeldab siiski, et pädevad asutused on teinud üleandmisotsuse täitmise peatamise otsuse selle sätte kohaldamisala piirides, mis niisuguse peatava toime ette näeb (
7
).
Kohaldamisala kohta rõhutas Euroopa Kohus esiteks, et selle sätte kohaldamine on tihedalt seotud üleandmisotsuse vaidlustamisega asjaomase isiku poolt, kuna pädevate asutuste otsustatud peatamine peab kestma „kuni vaidlustamise tulemuse selgumiseni“.
Teiseks, mis puudutab selle sätte konteksti, siis kuulub see jakku „Menetluslikud tagatised“. Lisaks asub kõnealune säte artiklis „Õiguskaitsevahendid“ (
8
) ja järgneb lõikele, mis käsitleb üleandmisotsuse vaidlustamise peatavat toimet, täiendades seda lõiget sellega, et annab liikmesriikidele õiguse lubada pädevatel asutustel üleandmisotsuse täitmine peatada juhul, kui täitmise peatamine pärast kaebuse esitamist ei tulene seadusest ega kohtulahendist.
Mis puudutab viimaseks Dublini III määruse eesmärke, siis on selles määruses kindlaks määratud kuuekuulise üleandmistähtaja eesmärk tagada, et asjaomane isik antakse tõepoolest võimalikult kiiresti üle tema rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutavale liikmesriigile. Võttes aga arvesse üleandmisotsuse täitmise peatamise katkestavat mõju üleandmistähtaja suhtes, võib see, kui kõnealust sätet tõlgendada nii, et see annab liikmesriikidele õiguse lubada pädevatel asutustel peatada üleandmisotsuste täitmine asjaomase isiku kohtuliku kaitsega otseselt mitteseotud põhjusel, jätta üleandmistähtaja ilma soovitavast toimest muuta liikmesriikide vahel Dublini III määrusest tuleneva vastutuse jagamist ja pidevalt pikendada rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamist.
Seega leidis Euroopa Kohus, et pädevad asutused võivad määrata üleandmisotsuse täitmise peatamise Dublini III määruses selleks kindlaks määratud raamistikus vaid juhul, kui täitmisega seotud asjaolud viitavad sellele, et tõhusa kohtuliku kaitse tagamiseks peab asjaomasele isikule olema antud luba jääda kõnealuse otsuse teinud liikmesriigi territooriumile kuni selle otsuse vaidlustamise suhtes lõpliku otsuse tegemiseni. Järelikult ei saa hilisema kehtetuks tunnistamise võimaluse jätmisega tehtud otsust peatada üleandmisotsuse täitmine põhjusel, et täitmine on tegelikkuses võimatu, pidada sellesse raamistikku kuuluvaks otsuseks. Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et üleandmisotsuse tegelikkuses täitmise võimatus võib asjaomase liikmesriigi õiguse kohaselt kaasa tuua selle otsuse õigusvastasuse. Nimelt, ühelt poolt välistab üleandmisotsuse täitmise peatamise otsuse hilisem kehtetuks tunnistamise võimalus seisukoha, et peatamine määrati kuni üleandmisotsuse vaidlustamise tulemuste selgumiseni ja eesmärgil tagada asjaomase isiku kohtulik kaitse, kuna ei ole välistatud, et peatamine võidakse tühistada enne vaidlustamise tulemuste selgumist. Teisalt tuleneb Dublini III määruse mitmest sättest, et liidu seadusandja ei leidnud, et üleandmisotsuse tegelikkuses täitmise võimatusega peaks saama üleandmistähtaja katkemist või peatamist põhjendada.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrus (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest (ELT 2013, L 180, lk 31; edaspidi „Dublini III määrus“).
(
2
)	Otsused tehti Dublini III määruse artikli 27 lõike 4 alusel, mille kohaselt võivad liikmesriigid ette näha, et pädevad asutused võivad ex officio otsustada peatada üleandmisotsuse rakendamise kuni selle otsuse vaidlustamise või läbivaatamise tulemuse selgumiseni.
(
3
)	Vt Dublini III määruse artikli 29 lõige 1, mille kohaselt annab palve esitanud liikmesriik taotleja pärast asjaomaste liikmesriikide omavahelist nõupidamist vastutavale liikmesriigile üle kooskõlas oma riigi õigusega esimesel võimalusel ja hiljemalt kuue kuu jooksul ajast, mil teine liikmesriik rahuldas vastuvõtmis‑ või tagasivõtmispalve või tehti lõplik otsus vaidlustamise või uuesti läbi vaatamise suhtes, kui sellel oli peatav toime vastavalt artikli 27 lõikele 3.
(
4
)	Vt Dublini III määruse artikli 29 lõige 1.
(
5
)	Otsuse aluseks on seega Dublini III määruse artikli 27 lõige 4.
(
6
)	Vastavalt Dublini III määruse artikli 27 lõikele 4.
(
7
)	Selleks sätteks on Dublini III määruse artikli 27 lõige 4.
(
8
)	Dublini III määruse VI peatüki IV jagu.