ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA19. ledna 1982 (*)„Účinek směrnic“Ve věci 8/81_jejímž
předmětem je žádost předložená Soudnímu dvoru na základě článku 177
Smlouvy o EHS Finanzgericht (finanční soud) v Münsteru
směřující k získání, ve sporu probíhajícím před tímto soudem meziUrsulou Becker,
zprostředkovatelkou úvěrů, jako osobou samostatně výdělečně činnou,
s bydlištěm v Münsteru,
aFinanzamt Münster-Innenstadt (Finanční úřad Münster- střed)rozhodnutí
o předběžné otázce týkající se výkladu čl. 13 části B písm. d)
bodu 1 šesté směrnice Rady 77/388 ze dne 17. května 1977
o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní
z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný
základ daně_SOUDNÍ DVŮR_ve
složení J. Mertens de Wilmars, předseda, G. Bosco, A. Touffait
a O. Due, předsedové senátů, P. Pescatore, Mackenzie Stuart,
A. O’Keeffe, T. Koopmans, U. Everling, A. Chloros
a F. Grévisse, soudci_generální advokát: Sir Gordon Slynn_vedoucí soudní kanceláře: A. Van Houttevydává tentoRozsudek1        Usnesením
ze dne 27. listopadu 1980, došlým Soudnímu dvoru dne 14. ledna 1981,
položil Finanzgericht Münster na základě článku 177 Smlouvy o EHS
předběžnou otázku týkající se výkladu čl. 13 části B
písm. d) bodu 1 šesté směrnice Rady 77/388 ze dne
17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských
států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně
z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145,
s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), s cílem určit, zda
toto ustanovení může být považováno za přímo použitelné ve Spolkové
republice Německo od 1. ledna 1979, s ohledem na to, že tento
členský stát nepřijal ve stanovené lhůtě opatření nezbytná k tomu,
aby bylo zajištěno jeho provedení. Skutečnosti předcházející sporu2        Je
třeba připomenout, že šestá směrnice byla přijata dne 17. května 1977
a že podle jejího článku 1 měly členské státy nejpozději do
1. ledna 1978 přijmout právní a správní předpisy nezbytné
k uvedení svých systémů daně z přidané hodnoty do souladu
s požadavky směrnice. Vzhledem k tomu, že několik členských
států, mezi nimi i Spolková republika Německo, nebylo schopno
provést ve stanovené lhůtě nezbytné úpravy, Rada prodloužila těmto
státům prostřednictvím deváté směrnice 78/583 ze dne 26. června
1978 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se
daní z obratu (Úř. věst. L 194, s. 16;
Zvl. vyd. 09/01, s. 69) tuto lhůtu stanovenou článkem 1
šesté směrnice do 1. ledna 1979.3        Spolková
republika Německo zajistila provedení šesté směrnice teprve zákonem ze
dne 26. listopadu 1979 (Bundesgesetzblatt I, s. 1953),
s účinností od 1. ledna 1980.4        Z
předkládacího usnesení vyplývá, že žalobkyně v původním řízení,
která vykonává samostatně výdělečnou činnost zprostředkovatelky úvěrů,
požádala ve svých měsíčních přiznáních daně z obratu za období od
března do června 1979 o osvobození svých operací od daně, když
uplatnila, že šestá směrnice, jejíž čl. 13 část B
písm. d) bod 1 ukládá členským státům povinnost osvobodit od
daně z přidané hodnoty mimo jiné i „poskytnutí a sjednání
úvěrů“, již byla součástí vnitrostátního práva od 1. ledna 1979.5        Ze
spisu vyplývá, že žalobkyně informovala Finanzamt o částce svého
obratu a o daních zaplacených na vstupu, přičemž se ve svůj
prospěch dovolávala osvobození od daně podle čl. 13 části B
písm. d) směrnice. V důsledku toho pokaždé přiznala částku
„0“, pokud jde o částku daně, kterou byla povinna odvést,
a odpočet daní zaplacených na vstupu.6        Finanzamt
nepřijal tato přiznání a v předběžných daňových výměrech za
předmětné měsíce podrobil z moci úřední v souladu s dosud
nezměněnými vnitrostátními právními předpisy operace žalobkyně dani
z obratu s odpočtem daní zaplacených na vstupu.7        Po
zamítnutí své stížnosti podala žalobkyně proti těmto daňovým výměrům
žalobu k Finanzgericht, na jejíž podporu uplatňuje uvedené
ustanovení směrnice.8        Finanzamt
se hájil před Finanzgericht tím, že uplatňoval, že v dané době
nebyla ještě šestá směrnice provedena ve Spolkové republice Německo.
Uvedl navíc, že podle jednotného pojetí všech členských států nelze
čl. 13 část B považovat za článek zakládající přímo
uplatnitelné právo, jelikož toto ustanovení vyhrazuje posuzovací
pravomoc členským státům.9        Za
účelem rozhodnutí v tomto sporu položil Finanzgericht Soudnímu
dvoru otázku v tomto znění:„Je
ustanovení týkající se osvobození operací sjednávání úvěrů od daně
z obratu podle kapitoly X, čl. 13 části B
písm. d) bodu 1 šesté směrnice Rady ze dne 17. května
1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se
daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty:
jednotný základ daně (77/388/EHS) – přímo použitelné ve Spolkové
republice Německo od 1. ledna 1979?“10      Žalobkyně
v původním řízení se nenechala zastupovat v řízení před
Soudním dvorem. Její tvrzení bylo podporováno Komisí, která předložila
Soudnímu dvoru argumentaci určenou k prokázání toho, že nároku
plynoucího z čl. 13 části B písm. d) bodu 1
šesté směrnice by se mohli domáhat jednotlivci.11      Žalovaný
úřad a vláda Spolkové republiky Německo naopak uvedly řadu
argumentů určených k prokázání toho, že nebylo možné se sporného
ustanovení dovolávat během období – a sice daňového období 1979 –
kdy ve Spolkové republice Německo ještě nenabyly účinnosti náležité
prováděcí předpisy. Stejné stanovisko hájila vláda Francouzské
republiky. K věci samé 12      Žalovaný
úřad, vláda Spolkové republiky Německo a vláda Francouzské
republiky nezpochybňují, že ustanovení směrnic se za určitých okolností
mohou dovolávat jednotlivci, jak to vyplývá z judikatury Soudního
dvora, ale tvrdí, že takový účinek nelze přiznat ustanovení dotčenému ve
sporu v původním řízení.13      Podle
francouzské vlády směřují směrnice v daňové oblasti
k postupné harmonizaci různých vnitrostátních daňových systémů,
nikoli však k nahrazení těchto systémů daňovým režimem
Společenství. Tak je tomu rovněž v případě šesté směrnice, která
obsahuje soubor ustanovení, jejichž podmínky použití jsou v široké
míře ponechány na úvaze členských států. Jelikož jsou volby, které tato
směrnice poskytuje členským státům, mimořádně četné, má francouzská
vláda za to, že směrnice jako celek nemůže mít jakýkoli účinek
v členských státech před přijetím náležitých vnitrostátních
legislativních opatření.14      V
každém případě, a tento názor sdílí také vláda Spolkové republiky
Německo, ustanovením článku 13 nelze přiznat žádný přímý účinek
s ohledem na prostor pro uvážení, možnosti a volbu.15      Žalovaný
úřad, který je podporován Spolkovou republikou Německo, upozorňuje
navíc na soudržnost daňového systému, na který se vztahuje směrnice,
a konkrétně na problémy vyplývající z provázanosti daní, což
je charakteristické pro daň z přidané hodnoty. Úřad má za to, že
není možné osvobození od daně, jak je popsáno v čl. 13
části B písm. d) bodě 1, izolovat od jeho kontextu, aniž
by byl narušen celý mechanismus dotčeného daňového systému.16      Na
základě těchto argumentů je třeba přezkoumat problém jak na úrovni
samotné směrnice, tak na úrovni dotčeného daňového režimu ve světle
judikatury Soudního dvora týkající se účinku směrnic. K účinku směrnic obecně17      Podle
čl. 189, třetího pododstavce Smlouvy, „směrnice je závazná pro každý
stát, kterému je určena, pokud jde o výsledek, jehož má být
dosaženo, přičemž volba formy a prostředků se ponechává
vnitrostátním orgánům“.18      Z
tohoto textu vyplývá, že státy, kterým je směrnice určena, mají podle
směrnice povinnost dosáhnout výsledku, která musí být splněna na konci
lhůty stanovené samotnou směrnicí.19      Z
toho vyplývá, že ve všech případech, v nichž je směrnice řádně
provedena, se její účinky dotýkají jednotlivců prostřednictvím
prováděcích opatření, přijatých dotyčným členským státem (rozsudek ze
dne 6. května 1980, Komise v. Belgie, 102/79, Recueil,
s. 1473).20      Naopak
zvláštní problémy nastanou v případě, kdy členský stát neprovedl
řádně směrnici, a především pak v případě, kdy ustanovení
směrnice zůstala neprovedena po uplynutí lhůty stanovené pro její
provedení.21      Z
ustálené judikatury Soudního dvora, naposledy z rozsudku ze dne
5. dubna 1979 (Ratti, 148/78, Recueil, s. 1629), vyplývá, že
podle ustanovení článku 189 jsou sice nařízení přímo použitelná,
a tedy mohou svou povahou vyvolat přímé účinky, avšak nevyplývá
z toho, že jiné kategorie aktů, kterých se tento článek týká,
nemohou nikdy vyvolat obdobné účinky.22      Bylo
by totiž neslučitelné se závaznou povahou, kterou článek 189 směrnici
přiznává, aby byla v zásadě vyloučena možnost dotčených osob
dovolávat se povinnosti, kterou tato směrnice ukládá.23      Zvláště
v případech, kdy orgány Společenství uložily směrnicemi členským
státům povinnost určitého chování, užitečný účinek takového aktu by byl
oslaben, pokud by procesním subjektům bylo bráněno se jej soudně domáhat
a vnitrostátním soudům by bylo bráněno brát jej v úvahu jako
prvek práva Společenství.24      V
důsledku toho členský stát, který nepřijal ve stanovené lhůtě prováděcí
opatření uložená směrnicí, nemůže namítat vůči jednotlivcům nesplnění
jeho povinností obsažených ve směrnici.25      Ve
všech případech, v nichž je patrné, že ustanovení směrnice jsou
z hlediska svého obsahu bezpodmínečná a dostatečně přesná, lze
se těchto ustanovení dovolávat, pokud nebyla ve lhůtách přijata
prováděcí opatření, vůči jakémukoliv vnitrostátnímu ustanovení, které
není v souladu se směrnicí, nebo z důvodu, že definují práva,
která jednotlivci mohou uplatňovat vůči státu.26      Svojí
otázkou se Finanzgericht snaží zjistit, zda taková povaha může být
přiznána čl. 13 části B písm. d) bodu 1 směrnice,
podle něhož „členské státy osvobodí od daně, a to za podmínek,
které samy stanoví k zajištění správného a jednoznačného
uplatňování těchto osvobození a k zamezení jakýchkoli daňových
úniků, vyhýbání se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu:
[...] d) následující operace: 1. poskytnutí a sjednání úvěrů
[...]“. K systému směrnice a ke kontextu27      Jelikož
toto ustanovení stanoví operace osvobozené od daně a osobu, která
může uplatnit nárok na osvobození od daně, je toto ustanovení,
posuzované jako takové dostatečně přesné, aby se jej mohl dovolávat
procesní subjekt a aby mohlo být uplatněno soudcem. Přesto však
zbývá přezkoumat, zda právo na osvobození od daně, které toto ustanovení
uděluje, může být považováno za bezpodmínečné, s ohledem na obecný
systém směrnice a kontext článku 13, jakož i na
zvláštnosti daňového režimu, v jehož rámci se osvobození od daně má
uplatnit.28      Pokud
jde o obecný systém směrnice, je třeba nejprve přezkoumat argument
vycházející z toho, že ustanovení uvedené vnitrostátním soudem je
nedílnou součástí směrnice o harmonizaci, která vyhrazuje členským
státům v různých ohledech prostor k uvážení s možnostmi
a volbami.29      Ačkoli
šestá směrnice nesporně obsahuje pro členské státy určitý, více či méně
velký prostor pro uvážení ohledně provádění některých svých ustanovení,
nelze však odepřít jednotlivcům právo dovolávat se těch ustanovení,
která s ohledem na svůj vlastní předmět mohou být oddělena od celku
a uplatněna jako taková. Tato minimální záruka ve prospěch
procesních subjektů poškozených neprovedením směrnice vyplývá ze závazné
povahy povinnosti uložené členským státům čl. 189 třetím
pododstavcem Smlouvy. Tato povinnost by ztratila veškerou svou účinnost,
pokud by členským státům bylo umožněno svojí nečinností zrušit
i ty účinky, které mohou podle svého obsahu vyvolat některá
ustanovení určité směrnice.30      Nelze
se tedy dovolávat obecného charakteru dotčené směrnice nebo volnosti,
kterou tato směrnice členským státům ponechává, za účelem odepření
jakéhokoli účinku těm ustanovením, kterých se lze užitečně dovolávat
před soudem s ohledem na jejich předmět, navzdory tomu, že směrnice
nebyla provedena ve svém celku.31      Pokud
jde o kontext článku 13, žalovaný úřad, podporovaný vládou
Spolkové republiky Německo a francouzskou vládou, upozorňuje
zvláště na prostor pro uvážení vyhrazený členským státům úvodní formulí
části B tohoto článku, kde je upřesněno, že osvobození od daně
mohou členské státy povolit „za podmínek, které samy stanoví“
k „zajištění správného a jednoznačného uplatňování těchto
osvobození“ a „k zamezení jakýchkoli daňových úniků, vyhýbání se
daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu“. Uvádí se, že
s ohledem na tato ustanovení nebudou ustanovení o osvobození
od daně článku 13 bezpodmínečná; nelze se jich tedy dovolávat
předtím, než jsou stanoveny uvedené podmínky.32      V
tomto ohledu je nejprve třeba podotknout, že uvedené „podmínky“ se
nijak netýkají vymezení obsahu stanoveného osvobození od daně.33      Jednak
mají uvedené „podmínky“ zajistit správné a jednoznačné uplatňování
osvobození od daně. Členský stát nemůže vůči daňovému poplatníku, který
je schopen prokázat, že jeho daňová situace spadá skutečně do jedné
z kategorií osvobození od daně uvedených ve směrnici, namítat, že
nebyla přijata ustanovení určená právě k tomu, aby bylo usnadněno
uplatnění tohoto osvobození od daně.34      Krom
toho se „podmínky“ týkají opatření určených k zamezení jakýchkoli
daňových úniků, vyhýbání se daňovým povinnostem či zneužití daňového
režimu. Členský stát, který za tímto účelem nepřijal nezbytná opatření,
se nemůže dovolávat vlastního opomenutí, aby odepřel daňovému poplatníku
nárok na osvobození od daně, jehož se tento poplatník může oprávněně
domáhat podle směrnice, a  to tím spíše, že nic nebrání tomuto
státu využít při neexistenci zvláštních ustanovení v dané oblasti
veškerých použitelných ustanovení svých obecných daňových právních
předpisů, určených k potírání daňových úniků.35      Je tedy patrné, že argument vycházející z úvodní věty článku 13 části B nelze přijmout.36      Žalovaný
úřad, vláda Spolkové republiky Německo a francouzská vláda mimoto
uplatňují na podporu stanoviska, že se dotčeného ustanovení nelze
dovolávat, část C článku 13 následujícího znění: „Volba.
Členské státy mohou poskytnout osobám povinným k dani možnost volby
zdanění v případě: [...] b) plnění uvedených v části B
písm. d), [...] Členské státy mohou omezit rozsah volby; členské
státy stanoví podmínky jejího výkonu“.37      Německá
vláda zdůrazňuje, že volba stanovená tímto ustanovením je „vyhrazena
členským státům“ a že Spolková republika Německo využila této
možnosti pouze v článku 9 prováděcího zákona. Není přípustné
předjímat tuto právní volbu. S ohledem na tuto volbu vyhrazenou
členským státům a možnost, kterou obsahuje, omezit
rozsah práva
volby a stanovit jeho podmínky, nelze ustanovení, jehož se
žalobkyně v původním řízení dovolává, považovat za bezpodmínečné
pravidlo.38      Tato
argumentace spočívá na chybném posouzení smyslu článku 13 části C. Na
základě možnosti poskytnuté tímto ustanovením mohou členské státy
poskytnout osobám, kterým přísluší nárok na osvobození od daně stanovená
směrnicí, možnost vzdát se tohoto osvobození buď ve všech případech,
nebo v rámci určitých omezení, nebo za určitých podmínek. Je však
třeba zdůraznit, že podle uvedeného ustanovení v případě, že
členský stát využije této možnosti, uplatnění volby poskytnuté za těchto
podmínek přísluší pouze daňovému poplatníku, a nikoli státu.39      Z
toho vyplývá, že článek 13 část C neposkytuje členským státům možnost
podmiňovat nebo omezovat, a to jakýmkoliv způsobem, osvobození od
daní stanovená částí B; pouze státům vyhrazuje možnost v menší
či větší míře poskytnout osobám, které mají nárok na toto osvobození,
možnost, aby se samy rozhodly pro zdanění, pokud usoudí, že je to
v jejich zájmu.40      Je
tedy patrné, že ustanovení, jehož se dovolávají žalovaný úřad
a německá vláda, aby dokázaly podmíněný charakter osvobození od
daně, je irelevantní pro situaci daňového poplatníka, který projevil
přání využít osvobození od daně stanoveného směrnicí, jelikož vyjádření
této vůle nezbytně vylučuje výkon práva volby upraveného článkem 13
částí C. K systému daně z přidané hodnoty 41      Žalovaný
úřad, podporovaný vládou Spolkové republiky Německo, podrobně rozvíjí
různé argumenty směřující proti možnosti dovolávat se článku 13
části B písm. d) bodu 1, vycházející ze zvláštností
dotčeného daňového systému, a sice z typické provázanosti daně
z přidané hodnoty vyplývající z mechanismu práva na odpočet.
Podle úřadu by se přerušení tohoto řetězce v důsledku osvobození od
daně mohlo nepříznivě odrazit jak na zájmech samotné osoby, která
uplatnila nárok na osvobození od daně, tak na zájmech daňových
poplatníků, kterým poskytuje plnění, nebo dokonce těch, od nichž přijala
plnění. Finanzamt navíc upozorňuje na komplikace, které by mohly pro
finanční úřad nastat uplatněním ustanovení směrnice ještě před úpravou
použitelných vnitrostátních právních předpisů.42      V
tomto kontextu úřad zaprvé uplatňuje, že osvobození od daně stanovené
směrnicí by mohlo být podle okolností nepříznivé pro samotnou osobu,
která uplatnila nárok na osvobození od daně, a to pokaždé, když
tato osoba poskytuje služby osobám povinným k dani, které splňují
podmínky pro odpočet. Nevýhody by pro osobu, která uplatnila nárok na
osvobození od daně, mohly vyplynout rovněž z opravy odpočtů
týkajících se investičního majetku, kterou je možné provést podle
článku 20 směrnice po dobu pěti let. Úřad navíc zmiňuje potíže,
které mohou vyplynout z uplatnění ustanovení týkajících se
vystavování faktur podle čl. 22 odst. 3 písm. b)
směrnice, podle kterého faktury vztahující se na poskytování
zdanitelných služeb musí jednoznačně uvádět částku daně z přidané
hodnoty. Podle čl. 21 odst. 1 písm. c) by takové uvedení
částky vytvořilo, pokud jde o poskytování služeb osvobozených od
daní, samostatný daňový dluh; dlužná daň podle tohoto ustanovení by
nemohla být v žádném případě podle čl. 17 odst. 2
odpočtena osobou využívající těchto služeb jako daň na vstupu.
Poskytnutí osvobození od daně by tedy znamenalo značnou nevýhodu pro
zprostředkovatele úvěrů, kteří vystavili faktury s uvedením částky
daně.43      Úřad
upozorňuje především na narušení vyvolané tím, že osvobození od daně by
mohlo být požadováno a posteriori buď na vstupu, nebo na
výstupu, k újmě daňových poplatníků, kteří jsou v obchodních
vztazích s osobou, která uplatnila nárok na osvobození od daně.44      V
tomto ohledu je třeba poznamenat, že ze systému směrnice jednak
vyplývá, že osoby, které uplatnily nárok na osvobození od daně, se tím,
že tohoto osvobození využily, nevyhnutelně vzdávají práva na uplatnění
odpočtu daní zaplacených na vstupu, a jednak že tyto osoby, jelikož
byly osvobozeny od daně, nejsou v takové pozici, aby mohly
přesunout jakoukoli zátěž na příjemce plnění, takže práva třetích osob
nemohou být v zásadě dotčena.45      Je
tedy patrné, že argumenty použité žalovaným úřadem a německou
vládou vycházející z narušení běžného modelu přesunu zátěže daně
z přidané hodnoty, nejsou opodstatněné v případě, kdy daňový
poplatník vyjádřil svoji vůli uplatnit nárok na osvobození od daně
stanovené směrnicí, a navíc nese důsledky své volby.46      Konečně,
pokud jde o argument úřadu vycházející z narušení způsobeného
tím,
že by daňoví poplatníci požádali na základě směrnice
o osvobození od daní a posteriori, je třeba
konstatovat, že tato námitka není relevantní v případě daňového
poplatníka, který požádal o osvobození od daně v okamžiku
odevzdání svého daňového přiznání a který následně nefakturoval
příjemcům svých služeb daň, takže práva třetích osob nejsou dotčena.47      Pokud
jde o administrativní potíže obecnějšího rázu, které by vyplývaly
z uplatnění osvobození od daně stanoveného směrnicí v situaci,
kdy daňové právní předpisy a správní praxe nebyly ještě
přizpůsobeny novým údajům plynoucím z práva Společenství, stačí
podotknout, že tyto potíže, pokud by vyvstaly, by byly důsledkem toho,
že členský stát nedodržel lhůtu stanovenou pro provedení dané směrnice.
Následky takové situace musí nést úřad a nemohou být přenášeny na
daňové poplatníky, kteří se dovolávají přesně stanovené povinnosti
příslušející státu podle práva Společenství od 1. ledna 1979.48      Z
výše uvedeného vyplývá, že rovněž nelze přijmout argumentaci
vycházející z daňového systému, který je předmětem směrnice.49      Je
tedy namístě odpovědět na položenou otázku tak, že ustanovení týkající
se osvobození od daně z obratu u sjednávání úvěrů, obsažené
v čl. 13 části B písm. d) bodu 1 šesté směrnice
Rady ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů
členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně
z přidané hodnoty: jednotný základ daně, se v případě
neprovedení směrnice mohl od 1. ledna 1979 dovolávat
zprostředkovatel úvěrů, pokud nepřenášel tuto daň na příjemce jeho
plnění, aniž by stát mohl toto neprovedení vůči němu namítat. K nákladům řízení50      Výdaje
vzniklé vládě Spolkové republiky Německo, vládě Francouzské republiky,
Radě a Komisi Evropských společenství, které předložily Soudnímu
dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má,
pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení
vzhledem ke sporu probíhajícímu před vnitrostátním soudem, je
k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.Z těchto důvodůSOUDNÍ DVŮRrozhodující
o otázce, která mu byla předložena usnesením Finanzgericht Münster
ze dne 27. listopadu 1980, rozhodl takto:Ustanovení
týkající se osvobození od daně z obratu u sjednávání úvěrů,
obsažené v čl. 13 části B písm. d) bodu 1 šesté
směrnice Rady 77/388 ze dne 17. května 1977 o harmonizaci
právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu –
Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, se
v případě neprovedení směrnice mohl od 1. ledna 1979 dovolávat
zprostředkovatel úvěrů, pokud nepřenášel tuto daň na příjemce jeho
plnění, aniž by stát mohl toto neprovedení vůči němu namítat.Mertens de WilmarsBoscoTouffaitDuePescatoreMackenzie StuartO’KeeffeKoopmansEverlingChloros       GrévisseTakto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 19. ledna 1982.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaA. Van Houtte       J. Mertens de Wilmars* Jednací jazyk: němčina.