62021CJ0110_RES
Věc C‑110/21 P
Universität Bremen
v.
Evropská výkonná agentura pro výzkum (REA)
Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. července 2022
„Kasační opravný prostředek – Žaloba na neplatnost – Článek 19 statutu Soudního dvora Evropské unie – Zastupování neprivilegovaných účastníků řízení v řízení o přímé žalobě před soudy Evropské unie – Vysokoškolský učitel – Vysokoškolský učitel na univerzitě zastoupené v rámci řízení o této žalobě, jenž vykonává funkci koordinátora a vedoucího týmu v projektu, který je předmětem sporu – Podmínka nezávislosti – Existence bezprostředního a osobního zájmu na rozhodnutí sporu“
Soudní řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální náležitosti – Podmínky týkající se osoby, která návrh podepsala – Postavení třetí osoby vůči účastníkům řízení – Univerzita zastupovaná vysokoškolským učitelem, jenž je na tuto univerzitu vázán na základě služebního poměru řídícího se veřejným právem – Přípustnost s ohledem na požadavek nezávislosti – Vysokoškolský učitel, jenž vykonává funkci koordinátora a vedoucího týmu v projektu, který je předmětem sporu – Neexistence vlivu
(Statut Soudního dvora, článek 19)
(viz body 55–58, 61–64, 66, 67)
Shrnutí
Univerzita Brémy byla určena coby koordinátorka výzkumného konsorcia, které zahrnuje několik evropských univerzit a provádí interdisciplinární komparativní právní výzkum v oblasti nájemního práva a politiky bydlení v celé Unii.
Dne 17. března 2019 v návaznosti na výzvu k předkládání návrhů Univerzita Brémy předložila návrh projektu Evropské výkonné agentuře pro výzkum (REA). Tento návrh projektu získal známku, díky níž se umístil na desátém místě z podaných žádostí. Rozhodnutím ze dne 16. července 2019 (
1
) REA uvedený návrh zamítla, neboť vzhledem k omezenému rozpočtu mohly být vybrány pouze návrhy projektů, které se umístily na prvním až třetím místě. Dne 25. září 2019 podala Univerzita Brémy žalobu na neplatnost tohoto rozhodnutí.
Svým usnesením ze dne 16. prosince 2020 (
2
) odmítl Tribunál tuto žalobu jako zjevně nepřípustnou (
3
) z důvodu, že vysokoškolský učitel zastupující Univerzitu Brémy není ve vztahu k této univerzitě třetí osobou, a v důsledku toho nesplňuje podmínku nezávislosti stanovenou statutem Soudního dvora (
4
).
V rámci kasačního opravného prostředku podaného Univerzitou Brémy Soudní dvůr toto usnesení Tribunálu zrušil s tím, že posledně uvedený dospěl k nesprávnému závěru o zjevné nepřípustnosti žaloby. Při této příležitosti upřesnil podmínku nezávislosti uloženou neprivilegovaným účastníkům řízení (
5
) v řízení o přímé žalobě před unijními soudy.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr nejprve připomíná, že v případě, kdy unijní soud uplatňuje podmínku nezávislosti, kterou unijní právo ukládá zástupcům neprivilegovaných účastníků řízení, vykonává omezený přezkum, v němž se omezuje na sankcionování žalob, které mu byly předloženy, nepřípustností v případech, kdy je zjevné, že dotyčný zástupce není schopen plnit svůj úkol hájit svého klienta v jeho nejlepším zájmu, takže tento zástupce musí být v zájmu tohoto klienta vyloučen.
Soudní dvůr dále zkoumá, zda se podmínka nezávislosti rozvinutá judikaturou ve vztahu k advokátům vztahuje rovněž na vysokoškolské učitele oprávněné zastupovat účastníka řízení před soudem.
V tomto ohledu má za to, že obě povolání nejsou srovnatelná, pokud jde o popis úkolů, jelikož advokát má zajistit ochranu a obranu zájmů svého klienta, zatímco vysokoškolský učitel má vyučovat a provádět výzkum zcela nezávisle s ohledem na akademickou svobodu, kterou se řídí toto povolání. Pokud vysokoškolský učitel zastupuje účastníka řízení před unijními soudy, nevykonává již sice své povolání učitele a vědeckého pracovníka, avšak plní stejný úkol jako advokát, a to úkol zastupování neprivilegovaných účastníků řízení. Kromě toho vysokoškolští učitelé, jimž právo jejich členského státu přiznává právo vystupovat před soudy, požívají stejných práv, jako jsou práva, která jsou statutem Soudního dvora přiznána advokátům (
6
).
Z toho podle Soudního dvora vyplývá, že v souladu s cílem poslání spočívajícího v zastupování, jímž je především chránit a co nejlépe bránit zájmy klienta, musí vysokoškolští učitelé splňovat stejná kritéria nezávislosti, která jsou uplatňována na advokáty. Tato kritéria jsou definována negativně, neexistencí zaměstnaneckého poměru mezi zástupcem a jeho klientem, a pozitivně odkazem na stavovskou etiku zahrnující zejména neexistenci vazby, která by zjevně narušovala schopnost advokáta plnit jeho úkol chránit a co nejlépe hájit zájmy jeho klienta v souladu se zákonem a profesními pravidly.
Pokud jde o otázku neexistence zaměstnaneckého poměru mezi zástupcem a jeho mandantem, Soudní dvůr konstatuje, že dotyčný vysokoškolský učitel je vázán na univerzitu, kterou zastupuje, na základě služebního poměru řídícího se veřejným právem. Toto postavení mu v souladu s podmínkami a pravidly vnitrostátního práva přiznává nezávislost nejen jako učiteli a výzkumnému pracovníkovi, ale rovněž jako zástupci neprivilegovaných účastníků řízení před unijními soudy. Vzhledem k tomu, že zastupování před soudem nepatří mezi úkoly, které má tento vysokoškolský učitel vykonávat na univerzitě jako vyučující nebo vědecký pracovník, toto zastoupení nijak nesouvisí s jeho akademickými funkcemi, a je tedy zajišťováno mimo rámec jakéhokoli vztahu podřízenosti, i kdyby měl zastupovat tuto univerzitu.
Kromě toho má Soudní dvůr za to, že ve světle jeho judikatury (
7
) existence služebního poměru řídícího se veřejným právem mezi vysokoškolským učitelem a univerzitou, kterou zastupuje, nepostačuje k tomu, aby bylo možné mít za to, že se tento profesor nachází v situaci, která mu brání hájit zájmy této univerzity.
Konečně Soudní dvůr dodává, že jelikož statut Soudního dvora přiznává vysokoškolským učitelům stejná práva, jako jsou práva přiznaná advokátům (
8
), presumuje se, že vysokoškolský učitel, který je podle vnitrostátního práva oprávněn vystupovat před soudy, splňuje v zásadě podmínku nezávislosti, a to i tehdy, když tento vysokoškolský učitel zastupuje univerzitu, na které vykonává akademickou činnost.
Pokud jde o otázku neexistence vazby narušující schopnost zástupce zajistit jeho úkol obhajoby tak, aby co nejlépe sloužil zájmům svého klienta, Soudní dvůr rozhodl, že se Tribunál dopustil pochybení tím, že měl vzhledem k tomu, že zástupce Univerzity Brémy byl koordinátorem navrhovaného projektu, jakož i vedoucím týmu tohoto projektu, a že v rámci tohoto projektu plnil klíčové úkoly a funkce, za to, že jeho osobní vztah k předmětu sporu narušil jeho schopnost poskytovat právní pomoc, kterou tato univerzita potřebovala.
Podle Soudního dvora je pravda, že funkce vykonávané dotyčným zástupcem v rámci projektu, který je předmětem sporu, znamenaly, že tento zástupce měl společné zájmy s Univerzitou Brémy. Takové zájmy však nemohou postačovat k prokázání nezpůsobilosti tohoto zástupce k tomu, aby řádně zajistil zastupování, které mu bylo svěřeno.
Vzhledem k tomu, že kromě toho nebyla uvedena žádná skutečnost, která by umožňovala dospět k závěru, že tyto zájmy brání uvedenému zástupci v zastupování Univerzity Brémy před soudy, Tribunál překročil meze svého přezkumu stanovené v judikatuře Soudního dvora.
Za těchto podmínek Soudní dvůr rozhodl, že Tribunál dospěl k nesprávnému závěru o zjevné nepřípustnosti žaloby z důvodu, že Univerzita Brémy nebude dotyčným univerzitním profesorem řádně zastoupena.
(
1
) – Rozhodnutí REA Ares (2019) 4590599 ze dne 16. července 2019.
(
2
) – Usnesení ze dne 16. prosince 2020, Universität Bremen v. REA (T‑660/19, nezveřejněné, EU:T:2020:633).
(
3
) –, Ve smyslu článku 126 jednacího řádu Tribunálu
(
4
) – Viz článek 19 statutu Soudního dvora Evropské unie (dále „statut Soudního dvora“).
(
5
) – Privilegovanými účastníky řízení jsou účastníci řízení uvedení v čl. 19 prvním a druhém pododstavci statutu Soudního dvora, a sice členské státy, unijní orgány, státy, které jsou stranami Dohody o Evropském hospodářském prostoru, a nejsou členskými státy, jakož i Kontrolní úřad ESVO uvedený v zmíněné dohodě.
(
6
) – Článek 19 třetí pododstavec jednacího řádu Soudního dvora
(
7
) – Rozsudek ze dne 4. února 2020, Uniwersytet Wrocławski a Polsko v. REA (C‑515/17 P a C‑561/17 P, EU:C:2020:73, body 66 a 67).
(
8
) – Ve smyslu čl. 19 třetího a sedmého pododstavce statutu Soudního dvora.