62023CJ0460_RES
Věc C‑460/23 [Kinsa] (
i
)
OB
v.
Procura della Repubblica
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Tribunale di Bologna)
Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 3. června 2025
„Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Směrnice 2002/90/ES – Obecné protiprávní jednání spočívající v napomáhání k nepovolenému vstupu, přechodu a pobytu – Článek 1 odst. 1 písm. a) – Výklad v souladu s Listinou základních práv Evropské unie – Článek 7 – Respektování soukromého a rodinného života – Článek 24 – Práva dítěte – Článek 52 odst. 1 – Zásah do podstaty základních práv – Článek 18 – Právo na azyl – Osoba, která zajistí nepovolený vstup nezletilých státních příslušníků třetích zemí, kteří ji doprovázejí a které má ve skutečné péči, na území členského státu“
Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Přistěhovalecká politika – Zabránění napomáhání k nepovolenému vstupu, přechodu a pobytu – Obecné protiprávní jednání spočívající v napomáhání k nepovolenému vstupu – Pojem – Osoba, která zajistí nepovolený vstup nezletilých státních příslušníků třetích zemí, které má ve skutečné péči, na území členského státu – Vyloučení – Vnitrostátní právní předpisy, které trestně postihují toto jednání – Nepřípustnost – Právo na respektování rodinného života – Povinnost zohlednit nejvlastnější zájem dítěte
[Listina základních práv Evropské unie, články 7, 18, 24 a čl. 52 odst. 1; směrnice Rady 2002/90, čl. 1 odst. 1 písm. a)]
(viz body 43–73, výrok)
Shrnutí
Velký senát Soudního dvora, na který se obrátil Tribunale di Bologna (soud v Boloni, Itálie), upřesnil, že výklad čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 (
1
) v souladu s články 7 a 24 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) má za následek vyloučení jednání osoby, která v rozporu s pravidly upravujícími překračování hranic zajistí vstup nezletilých státních příslušníků třetích zemí, kteří ji doprovázejí a které má ve skutečné péči, na území členského státu, z působnosti protiprávního jednání spočívajícího v napomáhání k nepovolenému vstupu ve smyslu tohoto ustanovení. Soudní dvůr dále rozhodl, že tyto články brání vnitrostátním právním předpisům, které trestně postihují takové jednání.
Dne 27. srpna 2019 se OB, státní příslušnice třetí země, se dvěma nezletilými státními příslušnicemi téže třetí země dostavila s padělanými cestovními pasy na letištní hranici v Boloni (Itálie) po příletu ze třetí země. Tyto děti byly její dcera a neteř, která jí byla po smrti své matky svěřena do péče.
Dne 28. srpna 2019 byla OB zatčena a obě děti byly umístěny do přijímacího zařízení. Proti OB bylo u soudu v Boloni, který je předkládajícím soudem, zahájeno řízení pro trestný čin napomáhání k nepovolenému vstupu státních příslušníků třetích zemí podle čl. 12 odst. 1 konsolidovaného znění právních předpisů v oblasti přistěhovalectví (
2
), které do italského právního řádu provádí čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 (
3
), v souběhu s trestným činem držení falešných dokladů totožnosti upraveným italským trestním zákoníkem. OB naproti tomu není trestně stíhána pro nepovolený vstup na italské území.
Dne 29. srpna 2019 OB na jednání za účelem potvrzení jejího zatčení před vyšetřujícím soudcem soudu v Boloni prohlásila, že uprchla ze své země původu, aby unikla výhrůžkám smrtí, kterým byla vystavena ze strany svého bývalého partnera, a že se obávala o fyzickou nedotknutelnost nezletilých osob, které ji doprovázely.
Vyšetřující soudce potvrdil zatčení OB, ale zamítl návrh státního zastupitelství na její vzetí do vazby.
Dne 9. října 2019 podala OB žádost o mezinárodní ochranu.
Ze zjištění předkládajícího soudu vyplývá, že nezletilé osoby byly svěřeny do „odpovědnosti“ OB a pod její „ochranu“. Tento soud konstatoval, že jednání OB spadá pod trestný čin uvedený v čl. 12 odst. 1 konsolidovaného znění právních předpisů v oblasti přistěhovalectví a nevztahuje se na něj výjimka stanovená v odstavci 2 tohoto článku (
4
). Klade si otázku, zda takové jednání může být přesto kvalifikováno jako čin spáchaný za účelem „humanitární pomoci“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2002/90 (
5
), a nespadat pod obecné protiprávní jednání spočívající v napomáhání k nepovolenému vstupu podle čl. 1 odst. 1 písm. a) této směrnice, jelikož jeho cílem je usnadnit dotyčným nezletilým osobám výkon jejich práv zaručených Listinou (
6
).
Vzhledem k tomu, že směrnice 2002/90 se omezuje na stanovení práva, a nikoli povinnosti členských států nepovažovat za trestný čin jednání směřující k poskytnutí pomoci při nepovoleném vstupu na jejich území, pokud je cílem tohoto jednání poskytnout „humanitární pomoc“, klade si předkládající soud zejména otázku platnosti jejího článku 1 z hlediska Listiny, jakož i jejího výkladu za účelem určení, zda tato směrnice brání vnitrostátním prováděcím ustanovením.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr připomněl, že akt Evropské unie musí být vykládán v co největším možném rozsahu v souladu s veškerým primárním právem, zejména s ustanoveními Listiny. S ohledem na skutkový stav v původním řízení mají články 7, 18 a 24 Listiny (
7
) rozhodující význam pro zodpovězení položených otázek. Mimoto tyto otázky vycházejí z předpokladu, že jednání dotčené ve věci v původním řízení spadá pod obecné protiprávní jednání spočívající v napomáhání k nepovolenému vstupu ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90.
Soudní dvůr tak zkoumal, zda čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90, vykládaný zejména ve světle článků 7, 18 a 24 Listiny, musí být vykládán v tom smyslu, že jednání osoby, jež v rozporu s pravidly upravujícími překračování hranic zajistí vstup nezletilých státních příslušníků třetích zemí, kteří ji doprovázejí a které má ve skutečné péči (
8
), na území členského státu, nespadá do působnosti obecného protiprávního jednání spočívajícího v napomáhání k nepovolenému vstupu.
Vzhledem k otevřenému znění lze výše uvedené ustanovení směrnice 2002/90 vykládat různě. I když se výslovně netýká jednání dotčeného ve věci v původním řízení, nevylučuje ani jako takový výslovně výklad, podle kterého takové jednání spadá pod obecné protiprávní jednání, jež stanoví.
Tento posledně uvedený výklad však nelze přijmout.
Zaprvé je v rozporu s cíli směrnice 2002/90. Takové jednání, jako je jednání OB, totiž nepředstavuje napomáhání k nepovolenému přistěhovalectví, ale vyplývá z toho, že tato osoba převzala osobní odpovědnost, která jí náleží jako osobě vykonávající péči o nezletilé osoby.
Zadruhé s ohledem na články 7 a 24 Listiny, v jejichž světle musí být čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90 vykládán, nemůže dotčené jednání spadat pod obecné protiprávní jednání spočívající v napomáhání k nepovolenému vstupu, a to ani v případě, že tato osoba sama nepovoleně vstoupila na toto území.
Jakýkoliv jiný výklad by vedl k zvlášť závažnému zásahu do práva na respektování rodinného života a práv dítěte zakotvených ve výše uvedených článcích Listiny, a to natolik, že by zasahoval do podstaty těchto základních práv ve smyslu čl. 52 odst. 1 Listiny.
Připustit, že osoba může být potrestána za to, že pouze pomohla nezletilým osobám, které má ve skutečné péči, nepovoleně vstoupit na území členského státu, by totiž zasahovalo do této podstaty.
Takovým jednáním osoba, jako je OB, v zásadě pouze konkrétně plní povinnost vyplývající z její osobní odpovědnosti založené na jejím rodinném vztahu s těmito nezletilými osobami s cílem zajistit jim ochranu a péči nezbytnou pro jejich blaho a rozvoj. Jednání této osoby je konkrétním projevem její obecné odpovědnosti vůči těmto nezletilým osobám.
Nemá-li být tudíž narušena podstata práv zakotvených v článcích 7 a 24 Listiny, nemůže být cílem čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90, aby takové jednání, jako je jednání OB, bylo kvalifikováno jako „napomáhání k nepovolenému vstupu“ na toto území a bylo z tohoto důvodu trestně stíháno.
Konečně tento výklad platí rovněž s ohledem na článek 18 Listiny (
9
), který je relevantní, pokud stejně jako OB dotčená osoba po vstupu na území dotčeného členského státu podala žádost o mezinárodní ochranu.
V tomto ohledu každý státní příslušník třetí země má právo učinit žádost o mezinárodní ochranu na území členského státu, a to i na jeho hranicích nebo v jeho tranzitních prostorách, i když na tomto území pobývá neoprávněně, přičemž toto právo mu musí být přiznáno bez ohledu na to, jakou má taková žádost naději na úspěch. Od učinění takové žádosti nelze žadatele v zásadě považovat za osobu pobývající na území dotčeného členského státu neoprávněně, dokud o ní nebylo rozhodnuto v prvním stupni, jinak by tím byla ohrožena účinnost práva na azyl, jak je zaručeno v článku 18 Listiny. Účinnost práva na azyl mohou narušit i opatření, která bez rozumného odůvodnění odradí státního příslušníka třetí země od podání žádosti o mezinárodní ochranu k příslušným orgánům.
V projednávaném případě požívá OB práv vyplývajících z učinění takové žádosti a nemůže být vystavena trestním sankcím ani z důvodu nepovoleného vstupu na italské území, ani z důvodu, že byla při tomto vstupu doprovázena svou dcerou a svou neteří, které má ve skutečné péči.
Soudní dvůr konstatoval, že za těchto podmínek není třeba zkoumat platnost článku 1 směrnice 2002/90 ani vykládat odstavec 2 tohoto článku, který se týká zproštění trestní odpovědnosti v případech, kdy je cílem daného jednání poskytnout dotčené osobě humanitární pomoc.
Kromě toho s ohledem na otázky předkládajícího soudu ohledně slučitelnosti vnitrostátního ustanovení, kterým byl do italského právního řádu proveden zejména čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90, s unijním právem, Soudní dvůr připomněl, že při uplatňování opatření provádějících směrnici musí soudy členských států nejen vykládat své vnitrostátní právo v souladu s touto směrnicí, ale rovněž dbát na to, aby se neopíraly o její výklad, který by byl v rozporu se základními právy chráněnými unijním právním řádem nebo s jinými obecnými zásadami uznanými v tomto právním řádu.
Při provádění čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2002/90, jehož cílem je přesně vymezit protiprávní jednání napomáhání k nepovolenému přistěhovalectví, tudíž členské státy nemohou zavést do vnitrostátního práva pravidla, která by překračovala rámec tohoto protiprávního jednání, jak je definováno v tomto ustanovení, tím, že by do něj zahrnuly jednání, na která se toto ustanovení nevztahuje, a to v rozporu s články 7 a 24 a s čl. 52 odst. 1 Listiny.
Kromě toho jsou články 7 a 24 samy o sobě dostačující a nemusí být upřesňovány ustanoveními unijního nebo vnitrostátního práva k tomu, aby byla jednotlivcům přiznána práva uplatnitelná jako taková. Kdyby tedy předkládající soud dospěl k závěru, že nemůže vyložit vnitrostátní právo v souladu s unijním právem, byl by povinen v rámci svých pravomocí zajistit soudní ochranu vyplývající pro jednotlivce z těchto článků a zajistit jejich plný účinek tím, že v případě potřeby upustí od uplatnění článku 12 konsolidovaného znění právních předpisů v oblasti přistěhovalectví.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
(
1
) – Směrnice Rady ze dne 28. listopadu 2002, kterou se definuje napomáhání k nepovolenému vstupu, přechodu a pobytu (Úř. věst. 2002, L 328, s. 17; Zvl. vyd. 19/06, s. 64). Článek 1 této směrnice, nadepsaný „Obecné protiprávní jednání“, v odst. 1 písm. a) stanoví, že každý členský stát musí přijmout vhodné sankce vůči „každé osobě, která úmyslně napomůže osobě, která není státním příslušníkem členského státu, vstoupit na území členského státu nebo přejít přes území takového státu v rozporu s právními předpisy dotyčného státu o vstupu nebo přechodu cizinců“.
(
2
) – Decreto legislativo n. 286 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero (legislativní nařízení č. 286, konsolidované znění právních předpisů v oblasti přistěhovalectví a pravidel týkajících se postavení cizince) ze dne 25. července 1998 (GURI č. 191 ze dne 18. srpna 1998, běžný dodatek č. 139), ve znění rozhodném z hlediska skutkového stavu v původním řízení.
(
3
) – Jakož i čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí Rady 2002/946/SVV ze dne 28. listopadu 2002 o posílení trestního rámce s cílem zabránit napomáhání k nepovolenému vstupu, tranzitu a pobytu (Úř. věst. 2002, L 328, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 61).
(
4
) – Toto ustanovení stanoví, že trestný čin nepředstavují „záchranné a humanitární činnosti poskytované v Itálii cizincům v nouzi, kteří se však nacházejí na území státu“.
(
5
) – Podle tohoto ustanovení „[k]aždý členský stát může rozhodnout, že neuloží sankce, pokud jde o jednání stanovené [v čl. 1 odst. 1 písm. a)], a použije své vnitrostátní právní předpisy a postupy, jestliže cílem daného jednání bylo poskytnout dotčené osobě humanitární pomoc“.
(
6
) – A sice zaprvé jejich práva na život, fyzickou nedotknutelnost, jakož i svobodu a bezpečnost, pokud jsou tato práva v jejich zemi původu ohrožena, zadruhé jejich práva na respektování rodinného života s ohledem na rodičovské a příbuzenské vztahy mezi OB a těmito nezletilými osobami a zatřetí jejich práva na azyl v souvislosti se žádostí o mezinárodní ochranu podanou OB.
(
7
) – Které zakotvují právo na respektování rodinného života, právo na azyl a práva dítěte.
(
8
) – Dále jen „takové jednání“.
(
9
) – Podle tohoto ustanovení je právo na azyl zaručeno při dodržování Ženevské úmluvy a v souladu se Smlouvou o EU a Smlouvou o FEU. Dodržování těchto pravidel je pro členské státy závazné při provádění jak směrnice 2002/90, tak rámcového rozhodnutí 2002/946.