62003CC0165_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Direktiiv 69/335/EMÜ
–
Kapitali koondumise kaudne maksustamine
–
Ametnikust notari tasu
I. Sissejuhatus
1. Käesolev kohtuasi käsitleb eelotsuse küsimust, mille Landgericht Stuttgart (Saksamaa) esitas Euroopa Kohtule EÜ artikli 234 alusel nõukogu 17. juuli 1969. aasta direktiivi 69/335/EMÜ kapitali suurendamise kaudse maksustamise kohta(2) [mõiste „kapitali suurendamine” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „kapitali koondumine”], mida on muudetud nõukogu 10. juuni 1985. aasta direktiiviga 85/303/EMÜ(3) (edaspidi „direktiiv”), tõlgendamise kohta.
2. Sisuliselt palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul sedastada, kas määrusest kohtuasjas Gründerzentrum(4) (edaspidi „Gründerzentrumi määrus”), mis puudutab Oberlandesgericht Karlsruhe (edaspidi „OLG Karlsruhe”) tööpiirkonna notarite tegevust, tulenevaid põhimõtteid saab kohaldada ka kohtuasjas, mis käsitleb Oberlandesgericht Stuttgarti (edaspidi „OLG Stuttgart”) ametnikest notareid.
II. Õiguslik raamistik
Ühenduse õigus
3. Direktiivi eesmärk on soodustada kapitali vaba liikumist, arvestades, et see on üks olulisi tingimusi kodumaise turuga sarnanevate omadustega majandusliidu loomisel (esimene põhjendus). Nimetatud eesmärgi saavutamine eeldab kapitali koondumisele kohaldatavate kaudsete maksude ühtlustamist (teine põhjendus).
4. Direktiivi artiklis 4 on sätestatud:
„1. Kapitalimaksuga maksustatakse järgmised tehingud:
a) kapitaliühingu moodustamine;
b) sellise äriühingu, ühistu või muu juriidilise isiku ümberkujundamine kapitaliühinguks, mis varem kapitaliühing ei olnud;
c) kapitaliühingu kapitali suurendamine mis tahes varalise sissemaksega;
d) kapitaliühingu kapitali suurendamine mis tahes varalise sissemakse abil, mille puhul vastu ei saada osa ühingu kapitalist või varadest, vaid liikmetega samaväärsed õigused, näiteks hääleõigus, õigus osale kasumist või likvideerimise puhul osale ülejäägist;
[…].
2. Järgmisi tehinguid võib […] maksustatud kapitalimaksuga:
a) kapitaliühingu kapitali suurendamine kasumi või alaliste või ajutiste reservide kapitaliseerimise teel;
b) kapitaliühingu vara suurendamine ühingu liikme poolt teenuste osutamise kaudu, mis ei too kaasa äriühingu kapitali suurendamist, kuid toovad kaasa õiguste muutumise äriühingus või võivad suurendada äriühingu osade või aktsiate väärtust;
[…].
3. Moodustamine lõike 1 punkti a tähenduses ei hõlma kapitaliühingu asutamisakti või -lepingu muutmist […].”
5. Direktiivis on viimase põhjenduse kohaselt ette nähtud ka muude kapitalimaksuga samaväärsete kaudsete maksude kaotamine. Maksude, mille võtmine on keelatud, on loetletud direktiivi 69/335 artiklis 10, milles on sätestatud:
„Kapitalimaksule lisaks ei võta liikmesriigid tulunduslikelt äriühingutelt, ühistutelt või muudelt juriidilistelt isikutelt mistahes muid makse:
a) artiklis 4 nimetatud tehingutelt;
b) artiklis 4 nimetatud tehingutega hõlmatud sissemaksetelt, laenudelt või teenustelt;
c) majandustegevusele eelneva registreerimise või mistahes muu formaalsuse eest, mille alusel tekib tulundusliku äriühingu, ühistu või muu juriidilise isiku õiguslikust vormist tulenevalt selle õigus- ja teovõime.”
6. Direktiivi artikli 12 lõike 1 punkt e sätestab:
„1. Olenemata artiklitest 10 ja 11 võivad liikmesriigid võtta:
[…]
e) lõive või tasusid;
[…]”.
Siseriiklik õigus
7. Vastavalt Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung’i (Saksamaa osaühingute seadus), § 2 ja järgmised ning § 53 lõikele 2 peavad GmbH (osaühing) asutamislepingu muudatused olema notariaalselt tõestatud.(5)
8. Bundesnotarordnung’i (liidu notariaadi seadustik; edaspidi „BNotO”),(6) § 116, koosmõjus Landesgesetz über die freiwillige Gerichtsbarkeit’i (liidumaa vabatahtliku kohtualluvuse seadus)(7) § 3 lõikega 2 tuleneb, et vastupidi liidumaa osale, mis vastab OLG Karlsruhe tööpiirkonnale, võivad OLG Stuttgarti tööpiirkonnas notari ametit pidada nii liidumaa ametnikest notarid kui ka vabakutselised notarid.
9. Notari poolt võetavate tasude suurus on määratud kindlaks Gesetz über die Kosten in Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeitis(8) (Kostenordnung) (seadus vabatahtliku kohtualluvuse lõivude kohta) redaktsioonis, mis tuleneb Drittes Gesetz zur Änderung der Bundesnotarordnung und anderei Gesetze’st(9) (kolmas seadus, millega muudetakse liidu notariaadi seadustikku ja teisi seadusi; edaspidi „KostO”). Neid tasusid kohaldatakse ühetaolistena kogu Saksamaa territooriumil nii vabakutselistele notaritele kui ka ametnikest notaritele.
10. KostO § 12 lõike 1 teise lause ja § 14 lõike 1 kohaselt on OLG Stuttgarti tööpiirkonna notarid erinevalt OLG Karlsruhe tööpiirkonna notaritest ise nende summade võlausaldajateks, mida tõestamistasu võlgnikud peavad maksma. Vastavalt piirkondlikele eeskirjadele peavad nad seejärel ise kindla summa tasust maksma liidumaa riigikassasse. KostO § 15 lõike 2 kohaselt võib riigikassa tasu maksmist otse nõuda ainult juhul, kui tasu sissenõudmine ei õnnestu hoiatuskirjast hoolimata.
11. Seoses kaebemenetlusega, mille võib algatada toimingu tõestanud notari poolt esitatud arve peale, tuleb mainida KostO §156 lõiget 1, mis on sõnastatud järgmiselt:
„Vastuväited tasu ja tõestamise kulude arvestamise, sh vastuväited maksmise kohustuse ning selle täitepealdise alusel täitmiseks pööramise suhtes tuleb esitada kaebuse vormis Landgerichtile, mille tööpiirkonnas notar töötab. Enne otsuse langetamist peab Landgericht kuulama ära pooled ning ametiasutuse, mille alluvuses notar töötab. Juhul kui võlgnik notari koostatud tasu ja tõestamise kulude arvestuse vaidlustab, võib notar paluda asja lahendada Landgerichtil.
[…].”
12. KostO § 156 lõige 6 sätestab:
„6. Ametiasutus, mille alluvuses notar töötab, võib igal juhul soovitada notaril pöörduda vastava otsuse saamiseks Landgerichti poole ja esitada selle otsuse peale hagi. Kohtuotsusega, mis hagi lahendab, võidakse ka arves näidatud tasu ja tõestamise kulude summat suurendada.”
III. Asjaolud ja eelotsuse küsimused
13. M. Längst (ametnikust notar OLG Stuttgarti piirkonnas) tõestas riikliku notarina teatud otsuseid seoses äriühinguga SABU Schuh & Marketing GmbH (edaspidi SABU), mis puudutasid ühingu osade liitmist üheks osaks, osakapitali ning ühingu osade suuruse ümberarvestamist eurodesse, kapitali suurendamist ühingu omavahendite arvelt ning ühingu ärinime muutmist.
14. M. Längsti esitatud arve kohaselt pidi SABU nende tehingute tõestamise eest maksma tasu ning hüvitama kulusid summas 2892,46 eurot. See summa hõlmab tõestamise tasu suuruses 1584 eurot – arvutatuna tehingute väärtuselt 484 007 eurot – kapitali suurendamise ning põhikirja muutmise eest. Riigile makstav osa sellest summast oli 1183,83 eurot ja notarile jääv osa 400,17 eurot.
15. Arvestades Euroopa Kohtu määrust kohtuasjas Gründerzentrum leidis Landgericht Stuttgarti esimees, notari otsene ülemus, et tõestamistasu arvutus oli osaliselt vastuolus direktiiviga 69/335, kuna tema hinnangul olid kapitali suurendamise ning põhikirja muutmise eest nõutud tasud nimetatud direktiivi kohaselt keelatud maksud. Seega andis ta M. Längstile korralduse korrigeerida tasu suurust, et nõuda SABU‑lt vaid 1465,66 euro suurune summa ja pöörduda vastavalt KostO § 156 lõikele 6 vaidlusaluse arve õiguspärasuse kohta otsuse saamiseks Landgericht Stuttgarti poole.
16. M. Längst täitis omalt poolt korralduse edastada dokumendid Landgericht Stuttgarti kaebuste osakonnale, olles siiski seisukohal, et tema poolt tehtud kulude arvestus oli täies ulatuses õige.
17. Vastakuti erinevate seisukohtadega ja kaheldes Euroopa Kohtu eespool nimetatud määruse tõlgendamises, otsustas Landgericht Stuttgart tema ees oleva menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas õigussüsteemis, nagu see kehtib Baden-Württembergi liidumaa Württembergi osas (Oberlandesgericht Stuttgarti tööpiirkond), kus erinevalt [eespool viidatud] kohtuasjas [...] Gründerzentrum tehtud määruse asjaoludest võivad notari ülesandeid täita nii ametnikest notarid kui ka vabakutselised notarid, kes on mõlemad neile makstava notari tasu suhtes võlausaldajad, kuid kus juhul, kui ülesannet teostab ametnikust notar, peab ta liidumaa seaduse kohaselt maksma kindla osa sellest tasust riigile, kes on notari tööandja ning kes kasutab neid sissetulekuid oma ülesannetega kaasnevate kulude katmiseks, tuleb ametnikust notari poolt direktiivi 69/335 (muudetud redaktsioonis) kohaldamisalasse kuuluva tehinguga seoses tõestatud dokumendi eest tasu võtmist käsitleda maksustamisena selle direktiivi mõttes?
2. Kui vastus on jaatav, kas siis juhul, kui liikmesriik loobub oma osast ning seega ei kohaldata enam liidumaa seaduse sätet, mille kohaselt tuleb osa notari tasust maksta riigile, ei ole nimetatud tasu võtmine enam käsitletav maksustamisena direktiivi 69/335 mõttes?”
IV. Menetlus Euroopa Kohtus
18. Algatatud menetluses esitasid Saksamaa ja Hispaania valitsus ning komisjon kirjalikud märkused.
19. Euroopa Kohus nõudis menetlustoimingute raames kodukorra artikli 104 lõike 5 alusel Landgericht Stuttgartilt teatud selgitusi selles kohtus poolelioleva menetluse käigu ja olemuse kohta.
20. 25. novembri 2004. aasta istungil esitasid kohtukõned M. Längst, Landgericht Stuttgarti president ja Bezirkrevisor (tööpiirkonna revident) Landgericht Stuttgarti juures, Hispaania valitsus ning komisjon.
V. Õiguslik analüüs
A. Hagi vastuvõetavus
21. Menetluse käigus on kaheldud, kas Landgericht Stuttgartis on pooleli üldse vaidlus ja kas nimetatud kohtult taotletud otsusel on kohtuotsuse omadused või mitte, ning sellest tulenevalt, kas Euroopa Kohus on esitatud küsimustele vastamiseks pädev. Enne arvamuse avaldamist küsimuste sisu osas analüüsin seega lühidalt seda probleemi.
22. Kahtlused tekivad põhiliselt selle tõttu, et M. Längst algatas kõnealuse menetluse oma ülemuse korraldusel, et kontrollida enda väljastatud arve õiguspärasust. Seega võiks arvata, et a quo
kohtule ei ole lahendada antud vaidlust selle sõna tavapärases tähenduses, nagu vaidlus notari tasu võlausaldaja ja võlgniku vahel, vaid lihtsalt avalik-õigusliku asutuse siseküsimus, millega ei kaasne võistlevat menetlust.
23. Sellega seoses tuletan esmalt meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt „tuleneb EÜ artiklist 234, et siseriiklikel kohtutel on õigus Euroopa Kohtu poole pöörduda üksnes juhul, kui nendes kohtutes on vaidlus pooleli ja kui neid kohtuid on palutud langetada otsus menetluses, mille lõpptulemus on kohtuotsus ”.(10) Seega on otsustav asjaolu, nagu Euroopa Kohus on samuti täpsustanud, et küsimused esitab kohus, kes peab „vaidlust lahendama”, (11) sõltumata sellest, „ kas [põhikohtuasja] menetlus on võistlev või mitte”. (12)
24. Käesolevas asjas võib aga vaidluse olemasolu kergesti tuletada põhikohtuasja menetluse olemusest. Nimelt selgub toimikust, et KostO § 156 tuginevat menetlust saab algatada vaid notariaalselt tõestatud dokumendi eest võlgnetava tasu seaduspärasuse ja/või summa vaidlustamise puhul. See säte reguleerib ainukest vaidlustamise moodust, mida on võimalik esitada notari väljastatud arve peale. Sellest tuleneb, et põhikohtuasja eesmärk on just vaidluse lahendamine.
25. Ma ei nõustu, et asjaolust, et käesolevas asjas vaidlustas M. Längsti küsitud tasu notari ülemus ja mitte kõnealuse tasu võlgnik, võib tuletada teistsuguse järelduse. M. Längst ja tema ülemus esitavad vastupidiseid argumente ja pakuvad välja vastupidised lahendused selles osas, mis puudutab ühenduse õigust ja eriti Gründerzentrumi määruse kohaldamist käesolevas asjas. Nagu mainitud, leidis Landgericht Stuttgarti president, et osa nõutud tasust on direktiivi kohaselt keelatud maks, samas kui notar selle välistab. Hinnates kõnealuse tasu seaduspärasust, peab siseriiklik kohus seega valima kahe täiesti vastandliku võimaluse vahel.
26. Teiseks, otsusel, mille eelotsusetaotlus e esitanud kohus peab langetama, on minu arvates ilmselgelt „kohtuotsusele” iseloomulikud jooned. Nimelt, nagu rõhutati Euroopa Kohtule esitatud selgitustes, kuulub see tasu maksmise otsus võlausaldaja ja võlgniku vahelises suhtes täitmisele ning ta omandab lõpliku otsuse mõju. Lisaks võib selle peale esitada kaebuse OLG Stuttgartile, kuid ainult õigusliku küsimuse suhtes ning pärast loa saamist kohtult, mille kaudu kaebus esitatakse.
27. Eeltoodut arvestades leian, et Euroopa Kohus on pädev vastama käesolevas kohtuasjas esitatud küsimustele, mida asun järgmiseks analüüsima.
B. Põhiküsimused
Esimene küsimus
28. Nagu mainitud, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus esimese küsimusega teada, kas tuleb, arvestades määrust kohtuasjas Gründerzentrum, mis puudutas notari tegevust OLG Karlsruhe tööpiirkonnas, OLG Stuttgarti tööpiirkonna ametnikust notari võetud tasu direktiivis ette nähtud toimingu tõestamise eest samuti käsitleda maksustamisena.
29. Sellele küsimusele vastamiseks peab kõigepealt meenutama, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu viidatud määruses sedastas Euroopa Kohus selle kohta, väljakujunenud kohtupraktikat kohaldades,(13) et olukorras, kus i) notarid on ametnikud ja ii) notari tasu makstakse osaliselt ametiasutusele, kes seda haldab ja kasutab talle seatud ülesannete rahastamiseks, on tasu notariaalse akti koostamise eest direktiivis ette nähtud toimingu tõestamiseks maks selle direktiivi mõttes.(14)
30. Euroopa Kohus leidis järgmiseks, et kirjeldatud tingimustes äriühingu asutamist tõestava notariaalse akti koostamise eest võetud tasu on keelatud maks direktiivi artikli 10 tähenduses, kuna i) kõnealuse toimingu tõestamine notariaalse aktiga on kohustuslik, ii) võetud tasu ei ole töötasu st see ei ole konkreetse teenuse maksumusega kuidagi seotud.(15)
31. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ja Saksamaa valitsuse väitel ei saa nimetatud lahendust käesolevale asjale kohaldada. OLG Stuttgarti tööpiirkonnas praktiseerivate ametnikest notarite õiguslik olukord erineb nende OLG Karlsruhe kolleegide olukorrast kahel põhjusel.
32. Ühelt poolt, erinevalt OLG Karlsruhe tööpiirkonnast, on OLG Stuttgarti tööpiirkonnas võimalik pöörduda mitte ainult ametnikest notarite, vaid ka vabakutseliste notarite poole. Selline valikuvõimalus välistab maksu kohustuslikkuse. Nimelt, kuna eraisikud saavad pöörduda vabakutseliste notarite poole, ei saa notariaalse akti koostamise eest võlgnetavat tasu tingimata riik.
33. Teiselt poolt, kui OLG Karlsruhe tööpiirkonnas on tasu võlausaldaja alati riigikassa ja ametnikest notarid saavad tasu, mis vastab osale nende poolt koostatud dokumentide eest võetud tasust, on kõnealuses tööpiirkonnas notar see, kes saab tasu põhimõtteliselt otse ja maksab alles pärast seda riigile kindla summa. Selles mõttes on OLG Stuttgarti tööpiirkonnas tegutseva ametnikust notari olukord palju lähedasem vabakutselise olukorrale.
34. Seega, võttes arvesse kahte nimetatud erinevust, väidavad eelotsusetaotluse esitanud kohus ja Saksamaa valitsus, et OLG Stuttgarti tööpiirkonna notarite võetud tasu ei ole maks direktiivi artikli 10 mõttes.
35. Ütlen kohe, et ma ei jaga seda seisukohta. Leian nimelt, nagu Hispaania valitsus ja komisjon, et eespool viidatud erinevused kahe tööpiirkonna notarite olukordade vahel ei õigusta tasu maksuna määratlemise osas teistsugust lahendust.
36. Esiteks märgiksin selle kohta, et OLG Stuttgarti piirkonnas eksisteerivad kõrvuti ametnikest notarid ja vabakutselised notarid,
et sarnane olukord esines juba asjaolude puhul, mis olid aluseks määrusele kohtuasjas Gründerzentrum. Nimelt täpsustas Euroopa Kohus selles määruses, et „BNotO artiklist 20 tuleneb, et dokumendi tõestamiseks võib pöörduda iga Saksamaa territooriumil tegutseva notari, nii ametnikust notari kui ka vabakutselise poole, ja selliselt tõestatud akti tuleb tunnustada kogu Saksamaa territooriumil” (16) . Teisiti öeldes, vastupidi sellele, mida kinnitavad eelotsusetaotluse esitanud kohus ja Saksamaa valitsus, oli isegi selles asjas valikuvõimalus kahte tüüpi notarite vahel. See aga ei takistanud kuidagi Euroopa Kohut tuvastamast, et OLG Karlsruhe ametnikest notarite võetud tasu on maks, nagu eespool mainitud.
37. See on seletatav asjaoluga, et küsimus tasu määratlemisest maksuna tõusetub vaid seoses ametnikest notaritega, sõltumata sellest, kas vabakutseliste notarite poole on või ei ole võimalik pöörduda. Niisugune küsimus tõusetub iga kord, kui riik kogub oma esindajate kaudu direktiivis ette nähtud toimingute eest tasu. Kokkuvõttes on direktiivi ja täpsemalt artiklis 10 sätestatud keelu kohaldamisel määrav ainuüksi asjaolu, et ametnikud töötavad notarina.
38. Selles osas on aga OLG Stuttgarti tööpiirkonnas kehtiv olukord täpselt samasugune kui see, millest tulenes Gründerzentrumi kohtuasi. Nimelt on mõlemas tööpiirkonnas lubatud ametnikel notarina töötada ja saada tasu direktiivis sätestatud toimingute eest.
39. Teiseks ei arva ma, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt mainitud teine asjaolu, et OLG Stuttgarti tööpiirkonna notarid on oma tasu suhtes ise võlausaldajad, võib mõjutada tasu määratlust.
40. Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleb sel puhul ainukese asjakohase kriteeriumina kontrollida, kas eraisikute poolt makstud tasu „kantakse vähemalt osaliselt üle riigile avalike kulude katmiseks.”(17) Seega ei ole oluline, kas see tasu maksmine toimub otse nagu OLG Karlsruhe tööpiirkonnas või kaudselt nagu käesolevas kohtuasjas. Oluline on nimelt asjaolu, et mõlemal juhul, nagu tuleneb eelotsusetaotlusest, kantakse osa tasust üle riigikassale.
41. Kokkuvõttes võib öelda, et ametnikest notarite olukord kahes kõnealuses tööpiirkonnas on sarnane ja et seetõttu saab Euroopa Kohtu Gründerzentrumi määruses väljendatud põhimõtteid kohaldada ka käesolevas kohtuasjas. Tuleb märkida, et just nende sarnasuste tõttu algatas komisjon rikkumise tuvastamise menetluse Saksamaa Liitvabariigi vastu kogu Baden‑Würtenbergi liidumaa, st nii OLG Karlsruhe kui ka OLG Stuttgarti ametnikest notaritele kohaldatavate õigusnormide osas.
42. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele küsimusele, et nõukogu direktiivi 69/335/EMÜ, mida on muudetud nõukogu direktiiviga 85/303/EMÜ, tuleb tõlgendada selliselt, et niisuguse süsteemi raames, nagu kehtib OLG Stuttgartis, on tasu direktiivi kohaldamisalasse kuuluva tehinguga seotud dokumendi notariaalse tõestamise eest käsitletav maksustamisena sama direktiivi mõttes, kui on tegemist olukorraga, kus notarid on ametnikud ja tasu kantakse osaliselt üle riigile avalike kulude katteks.
Teine küsimus
43. Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult teada, kas ametnikest notarite võetav tasu lakkaks olemast maks, kui liikmesriik loobuks oma osast notarite tasust ning seega ei kohaldataks liidumaa seaduse sätet, mille kohaselt tuleb osa sellest tasust maksta riigikassale.
44. Seda küsimust esitades viitas eelotsusetaotluse esitanud kohus eriti Baden‑Würtenbergi liidumaa justiitsministri Gründerzentrumi määruse järgsele 22. mai 2002. aasta ringkirjale, millega paluti notareid mitte nõuda nende tasude maksmist, mida käsitletakse maksudena direktiivi mõttes. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul võib riigikassa Gründerzentrumi määruse tõttu loobuda talle kuuluva tasu osa sissenõudmisest, kui otsustatakse, et see tasu on ühenduse õigusega vastuolus.
45. Omalt poolt meenutan eelkõige, et ühenduse väljakujunenud kohtupraktika kohaselt „eelotsusetaotluse, seega ka Euroopa Kohtu pädevuse mõte ei ole anda juhendavaid arvamusi üldiste või hüpoteetiliste küsimuste kohta, vaid taotlus esitatakse vajaduse tõttu vaidluse tõhusa lahenduse järele.”(18)
46. Neil tingimustel piisab märkusest, et käesolev küsimus tugineb hüpoteetilisele ja juhuslikule asjaolule, st vaid eeldusele, et liidumaa võimud otsustavad kõnealusest tasust loobuda. Teisisõnu on tegemist vaid juhusega, mis sõltub ametiasutuse vabast kaalutlusest.
47. Kuid toimikust ei tulene isegi seda, et liidumaal oleks kavatsus nimetatud võimalust kasutada. Lisaks, nagu ka Saksamaa valitsus ise märkis, ei eksisteerinud faktiliste asjaolude hetkel õigusnorme, mis oleksid sätestanud riigipoolse loobumise sellest tasust, vaid ainult sellealane muutmisseaduse eelnõu.
48. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu mainitud teate puhul on kerge tuvastada, et see käsitleb käesoleval juhul tõusetunust erinevat küsimust. See teade puudutab vaid tasu võtmist ametnikest notarite poolt ning palub neid mitte nõuda tasusid, mis on vastuolus direktiiviga. Antud juhul aga nõuti põhikohtuasjas vaidluse esemeks oleva tasu maksmist.
49. Minu arvates tuleneb eeltoodust, et käesolev küsimus ei ole siseriikliku kohtu ees oleva vaidluse lahendamisel oluline ja et Euroopa Kohus ei pea niisiis sellele vastama.
50. Juhul kui Euroopa Kohus peab sellele küsimusele vastamist siiski asjakohaseks, leian, et riigi loobumine tasust üksnes oma osa sissenõudmisest ei oleks piisav selleks, et see tasu lakkaks olemast maks direktiivi mõttes.
51. Nimelt kuna notar on ametnik, kes kuulub haldusasutuste süsteemi ja kes saab töötasu riigilt avalik-õiguslike ülesannete täitmise eest, oleks sellele notarile makstud tasu igal juhul vähemalt kaudselt üle kantud riigile ja kujutaks endast seega maksu.
VI. Ettepanek
52. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Landgericht Stuttgarti eelotsuse küsimustele järgnevalt:
Nõukogu 17. juuli 1969. aasta direktiivi 69/335/EMÜ kapitali koondumise kaudse maksustamise kohta, mida on muudetud nõukogu 10. juuni 1985. aasta direktiiviga 85/303/EMÜ, tuleb tõlgendada selliselt, et niisuguse reeglistiku/süsteemi raames, nagu kehtib OLG Stuttgartis, on tasu direktiivi kohaldamisalasse kuuluva tehinguga seotud dokumendi notariaalse tõestamise eest käsitletav maksustamisena sama direktiivi mõttes, kui on tegemist olukorraga, kus notarid on ametnikud ja tasu kantakse osaliselt üle riigile avalike kulude katteks.
(1) .
(2)
,	EÜT L 249, lk 25; ELT eriväljaanne 09/01, lk 11.
(3)
–	EÜT L 156, lk 23; ELT eriväljaanne 09/01, lk 122.
(4)
–	21. märtsi 2002. aasta määrus kohtuasjas C‑264/00: Gründerzentrum-Betriebs-GmbH v . Land Baden-Württemberg, EKL 2002, lk I‑3333.
(5)
–	20. aprilli 1892. aasta seadus, RGBl ., lk 477, muudetud 20. mai 1898. aasta arvamusega ( RGBl.,
lk 846).
(6)
–	24. veebruari 1961. aasta seadustik, BGBl . 1961 I, lk 98.
(7)
–	12. veebruari 1975. aasta seadus, GBl . Lk 116.
(8)
–	26. juuli 1957. aasta seadus, BGBl . 1957 I, lk 960.
(9)
–	31. augusti 1998. aasta seadus, BGBl . 1998 I, lk 2585.
(10) –	Vt 19. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑111/94: Job Centre, tuntud kui kohtuotsus Job Centre I (EKL 1995, lk I‑3361 punkt 9); 12. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑134/97: Victoria Film (EKL 1998, lk I-7023, punkt 14), ja 14. juuni 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑178/99: Salzmann, (EKL 2001, lk  I‑4421, punkt 14), ning 22. jaanuari 2002. aasta määrus kohtuasjas C‑447/00: Holto (EKL 2002, lk I‑735, punkt 17). Kohtujuristi kursiivid.
(11) –	Vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsust Job Centre I, milles Euroopa Kohus tõdes, et tal puudub pädevus vastata Tribunale di Milano esitatud küsimustele, leides, et giuridizione volontaria
menetluse raames, mis puudutas äriühingu asutamislepingu kinnitamist äriregistrisse kandmiseks, teostab viimati nimetatud kohus „oma halduspädevust ilma samal ajal vaidlust lahendamata ” (punkt 11). Kohtujuristi kursiivid.
(12) –	21. veebruari 1974. aasta otsus kohtuasjas 162/73: Birra Dreher (EKL 1974, lk 201, punkt 3). Vt hilisemad 18. juuni 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑266/96: Corsica Ferries France (EKL 1998, lk I‑3949, punkt 23) ja 15. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑182/00: Lutz jt (EKL 2002, lk I‑547, punkt 13).
(13) –	Vt eriti 29. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑56/98: Modelo SGPS (EKL 1999, lk I‑6427), ja 21. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑19/99: Modelo Continente SGPS, EKL 2000, lk I‑7213).
(14) –	Eespool viidatud Gründerzentrumi määrus, punktid 27 ja 28.
(15)
–	Eespool viidatud Gründerzentrumi määrus, punktid 29-33.
(16) –	Eespool viidatud Gründerzentrumi määrus, punkt 13. Kohtujuristi kursiiv. Lisaks väitis selles kohtuasjas üks menetlusse astunud pooltest (tööpiirkonna revident Fribourgi kohtu juures), et nimetatud tasu ei saa käsitleda maksuna direktiivi mõttes nimelt seetõttu, et kohtuasjas „Modelo vaadeldav siseriiklik õigussüsteem erineb oluliselt Saksamaal kehtivast õigussüsteemist, kuna viimases eksisteerib lisaks ametnikest notaritele veel kahte tüüpi notareid, kes praktiseerivad vabakutselistena” (punkt 22).
(17)
–	Eespool viidatud kohtuotsused Modelo I, punkt 22 ja Modelo II, punkt 22. Tuleb märkida, et nagu OLG Stuttgartis kohaldatavas süsteemis, nõudsid kohtuasjas Modelo tasu sisse ametnikest notarid, kes kandsid seejärel sellest osa riigile. Vt ka Gründerzentrumi määrus, punkt 28.
(18) –	Vt paljude seas 16. detsembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 244/80: Foglia (EKL 1981, lk 3045, punkt 18), 15. juuni 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑422/93 – C‑424/93: Zabala Erasun jt (EKL 1995, lk I‑1567, punkt 29), ja 12. märtsi 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑314/96: Djabali (EKL 1998, lk I‑1149, punkt 19).