62020CO0504
EUROOPA KOHTU MÄÄRUS (kaheksas koda)
14. aprill 2021 (
*1
)
Apellatsioonkaebus – Euroopa Kohtu kodukorra artikkel 181 – Euroopa Liidu finantshuvide kaitse – Pettusevastane võitlus – Euroopa Ülemkogu kohtumised – Mitmeaastane finantsraamistik – Tšehhi Vabariigi esindaja osalemise välistamise taotlus väidetava huvide konflikti tõttu – Vastus, mis kinnitab pädevuse puudumist – Tegevusetushagi – Euroopa Ülemkogu väidetav tegevusetus – Vastuvõetamatus – Seisukoha määratlemine – Õigus esitada hagi – Põhjendatud huvi
Kohtuasjas C‑504/20 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 28. septembril 2020 esitatud apellatsioonkaebus,
Lukáš Wagenknecht, elukoht Pardubice (Tšehhi Vabariik), esindaja: advokátka A. Koller,
apellant,
teine menetlusosaline:
Euroopa Ülemkogu,
kostja esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (kaheksas koda),
koosseisus: koja president N. Wahl, kohtunikud F. Biltgen (ettekandja) ja J. Passer,
kohtujurist: H. Saugmandsgaard Øe,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 181 pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi põhistatud määrusega,
on teinud järgmise
määruse
1
Lukáš Wagenknecht palub oma apellatsioonkaebuses esiteks tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 17. juuli 2020. aasta määrus Wagenknecht vs. ülemkogu (T‑715/19, edaspidi vaidlustatud kohtumäärus, EU:T:2020:340), millega Üldkohus jättis vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja igal juhul ilmselgelt õiguslikult põhjendamatuse tõttu rahuldamata tema ELTL artikli 265 alusel esitatud tegevusetushagi nõudega tuvastada, et Euroopa Ülemkogu jättis õigusvastaselt tegemata tema taotletud toimingu eesmärgiga välistada Tšehhi Vabariigi peaministri Andrej Babiši osalemine Euroopa Ülemkogu 20. juuni 2019. aasta kohtumisel ja tulevastel kohtumistel, mis puudutavad finantsperspektiivide läbirääkimisi, tulenevalt peaministri väidetavast huvide konfliktist, ning teiseks Üldkohtu presidendi 23. juuli 2020. aasta määrus Wagenknecht vs. ülemkogu (T‑715/19 R, ei avaldata, edaspidi ajutisi meetmeid käsitlev kohtumäärus, EU:T:2020:358), milles on otsustatud, et apellandi ELTL artikli 279 alusel esitatud ajutiste meetmete taotluse kohta ei ole enam vaja otsust teha.
Vaidluse taust
2
Käesoleva apellatsioonkaebuse jaoks võib vaidluse tausta, nagu see on esitatud vaidlustatud kohtumääruse punktides 1–3, kokku võtta järgmiselt.
3
Apellant, kes on Senát Parlamentu České republiky (Tšehhi Vabariigi parlamendi senat) liige, taotles 5. juuni 2019. aasta kirjaga, mis saabus Euroopa Ülemkogusse 10. juunil 2019, et ülemkogu välistaks Tšehhi Vabariigi peaministri osalemise Euroopa Ülemkogu 20. juuni 2019. aasta kohtumisel ja tulevastel kohtumistel, mis puudutavad finantsperspektiivide (mitmeaastane finantsraamistik 2021–2027) läbirääkimisi (edaspidi „5. juuni 2019. aasta üleskutse teha toiming“), kuna väidetavalt on sellel Tšehhi Vabariigi esindajal huvide konflikt, mis tuleneb isiklikest ja perekondlikest huvidest kontserni Agrofert ettevõtjates, mis on tegevad eeskätt põllumajandusliku toidutööstuse valdkonnas.
4
Euroopa Ülemkogu vastas sellele kirjale 24. juunil 2019. Ta täpsustas, et ta ei määratle oma seisukohta apellandi esitatud väidete kohta, kinnitades samas apellandile, et ta peab väga oluliseks pettuse ja Euroopa Liidu finantshuve mõjutava muu õigusvastase tegevuse vastast võitlust, ja märkis, et ELL artikli 15 lõikes 2 on sätestatud Euroopa Ülemkogu koosseis, nähes ette, et see „koosneb liikmesriikide riigipeadest või valitsusjuhtidest koos ülemkogu eesistuja ja [Euroopa K]omisjoni presidendiga“, mistõttu ei saa koosseisu muuta, kuna aluslepingutes ei ole sätet, milles oleks sellise muudatuse võimalus ette nähtud. Lisaks selgitas Euroopa Ülemkogu, et küsimus, milline isik, kas siis riigipea või valitsusjuht, peab iga liidu liikmesriiki esindama, kuulub üksnes liikmesriigi riigiõiguse kohaldamisalasse, mistõttu ei kuulunud Euroopa Ülemkogu ega selle eesistuja kaalutlusõiguse raamesse selle otsustamine, kes peab selles institutsioonis olema iga liikmesriigi esindaja, ega otsustamine selle üle, kelle – kas riigipea või valitsusjuhi – peab Euroopa Ülemkogu eri kohtumistele kutsuma.
5
Apellant pöördus 2. juulil 2019 Euroopa Ülemkogu poole e‑kirjaga, paludes selle institutsiooni peasekretärilt selgitusi talle 24. juunil 2019 antud vastuse kohta. E‑kirjale ei vastatud.
Hagi Üldkohtus, vaidlustatud kohtumäärus ja ajutisi meetmeid käsitlev kohtumäärus
6
Üldkohtu kantseleisse 21. oktoobril 2019 saabunud hagiavaldusega esitas apellant ELTL artikli 265 alusel hagi, paludes tuvastada Euroopa Ülemkogu tegevusetus, kuna nimetatud institutsioon jättis vastusena 5. juuni 2019. aasta üleskutsele teha toiming selle õigusvastaselt tegemata.
7
Euroopa Ülemkogu esitas 19. märtsil 2020 Üldkohtu kodukorra artikli 130 lõike 1 alusel vastuvõetamatuse vastuväite, millega ta palus Üldkohtul jätta hagi ilmselge vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja mõista kohtukulud välja apellandilt.
8
Üldkohtu kantseleisse 27. mail 2020 saabunud eraldi dokumendiga palus apellant Üldkohtu presidendil võtta ELTL artikli 279 alusel ajutine meede, mis seisnes selles, et Euroopa Ülemkogu järeldustesse lisatakse tekst, milles on sisuliselt märgitud, et kõigil Tšehhi Vabariigi peaministriga seotud juriidilistel isikutel on keelatud saada mitmeaastase finantsraamistiku 2021–2027 kontekstis rahalisi vahendeid.
9
Vaidlustatud kohtumäärusega, mis tehti Üldkohtu kodukorra artiklite 126 ja 130 alusel, jättis Üldkohus hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, olles esiteks otsustanud kohtumääruse punktides 25–27, et apellandil puudub põhjendatud huvi ja õigus esitada hagi, ning teiseks sama kohtumääruse punktides 28–33, et Euroopa Ülemkogu määratles oma 24. juuni 2019. aasta kirjas seisukoha 5. juuni 2019. aasta üleskutse kohta teha toiming. Üldkohus pidas vaidlustatud kohtumääruse punktides 34–38 siiski otstarbekaks analüüsida ka hagi sisuliselt ja jättis selle kui igal juhul ilmselgelt õiguslikult põhjendamatu rahuldamata.
10
Üldkohtu president otsustas ajutisi meetmeid käsitlevas kohtumääruses, et ajutise meetme kohaldamise taotluse kohta ei ole enam vaja otsust teha.
Poolte nõuded ja menetlus Euroopa Kohtus
11
Apellatsioonkaebuses palub apellant Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtumäärus;
–
rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud nõuded;
–
tühistada ajutisi meetmeid käsitlev kohtumäärus.
Apellatsioonkaebus
12
Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 181 on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on tervikuna või osaliselt ilmselgelt vastuvõetamatu või ilmselgelt põhjendamatu, võib Euroopa Kohus ettekandja-kohtuniku ettepanekul ja pärast kohtujuristi ärakuulamist igal ajal jätta apellatsioonkaebuse põhistatud määrusega tervikuna või osaliselt rahuldamata.
13
Käesoleva apellatsioonkaebuse puhul tuleb kohaldada seda sätet.
14
Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks ühelt poolt viisteist väidet, millest esimese kohaselt on rikutud liidu institutsioonide õiguspärase käitumisega seotud ootuse kaitse põhimõtet; teise kohaselt Üldkohtu kodukorra artikli 130 lõikeid 3 ja 7 ning Roomas4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artiklit 6; kolmanda kohaselt ELTL artikli 265 kolmandat lõiku koostoimes ELTL artikli 263 neljanda lõiguga; neljanda kohaselt ELL artikli 4 lõiget 2 ning liikmesriikide ühiseid põhiseaduslikke norme; viienda kohaselt EIÕK artiklit 2 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklit 2; kuuenda kohaselt EIÕK artiklit 6 ja harta artiklit 47; seitsmenda kohaselt ELL artiklit 13; kaheksanda kohaselt ELL artikli 15 lõiget 2; üheksanda kohaselt ELTL artikli 325 lõiget 1; kümnenda kohaselt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuli 2018. aasta määruse (EL, Euratom) 2018/1046, mis käsitleb liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantsreegleid ja millega muudetakse määrusi (EL) nr 1296/2013, (EL) nr 1301/2013, (EL) nr 1303/2013, (EL) nr 1304/2013, (EL) nr 1309/2013, (EL) nr 1316/2013, (EL) nr 223/2014 ja (EL) nr 283/2014 ja otsust nr 541/2014/EL ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EL, Euratom) nr 966/2012 (ELT 2018, L 193, lk 1), artiklit 61; üheteistkümnenda kuni neljateistkümnenda kohaselt ELL artiklit 2 ning viieteistkümnenda kohaselt õigusliku ettenähtavuse põhimõtet seoses temalt kohtukulude väljamõistmisega.
15
Teiseks esitab apellant oma kuueteistkümnenda väitega apellatsioonkaebuse ajutisi meetmeid käsitleva kohtumääruse peale ja ajutiste meetmete kohaldamise taotluse.
16
Kõigepealt tuleb käsitleda esimest, kolmandat, viiendat, kuuendat, üheteistkümnendat ja kaheteistkümnendat väidet, mis puudutavad vaidlustatud kohtumääruse põhjendusi hagi vastuvõetavuse kohta, ning seejärel teisi apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitatud väiteid.
Esimene väide
17
Esimene väide on suunatud vaidlustatud kohtumääruse punktide 29–33 vastu, milles Üldkohus leidis, et Euroopa Ülemkogu 24. juuni 2019. aasta kiri kujutas endast selle institutsiooni seisukoha määratlemist 5. juuni 2019. aasta üleskutse kohta teha toiming, mistõttu hagi ei vasta tegevusetushagi vastuvõetavuse tingimustele, mis on kindlaks määratud ELTL artiklis 265.
Poolte argumendid
18
Apellant väidab esiteks, et rikutud on liidu institutsioonide õiguspärase käitumisega seotud ootuse kaitse põhimõtet, kuna Üldkohus märkis ühemõtteliselt, et ta ei oleks pidanud ootama, et Euroopa Ülemkogu tegutseb vastavalt määruse 2018/1046 artiklile 61 ja ELTL artiklile 325, kuna see institutsioon märkis oma 24. juuni 2019. aasta kirjas vastuoluliselt, et ta täidab pettuse ja korruptsiooniga võitlemise kohustust, kuid tal ei ole pädevust seda teha.
19
Teiseks väidab apellant, et Euroopa Ülemkogu rikkus oma 24. juuni 2019. aasta kirjas, mille apellant luges „vastuse puudumiseks“, oma kohustust suhelda selgelt ja arusaadavalt ning et selle kirja peale ELTL artikli 263 alusel tühistamishagi esitamine, millele Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 32 viitas, oleks osutunud tarbetuks.
Euroopa Kohtu hinnang
20
Nagu nähtub Euroopa Kohtu praktikast, on Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktides 29–31 õigesti märkinud, et ELTL artiklis 265 kindlaks määratud tegevusetushagi vastuvõetavuse tingimused ei ole täidetud, kui institutsioon, kellel toiming paluti teha, määratles selle üleskutse suhtes seisukoha enne hagi esitamist (8. veebruari 2018. aasta kohtumäärus CBA Spielapparate- und Restaurantbetrieb vs. komisjon, C‑508/17 P, ei avaldata, EU:C:2018:72, punkt 15, ja 3. detsembri 2019. aasta kohtumäärus WB vs. komisjon, C‑270/19 P, ei avaldata, EU:C:2019:1038, punkt 13), ning et sellise akti vastuvõtmine, mis erineb asjaomase isiku soovitud või vajalikuks peetud aktist ning milleks on näiteks nõuetekohaselt põhjendatud keeldumine tegutseda vastavalt üleskutsele teha toiming, kujutab endast seisukoha määratlemist, mis lõpetab tegevusetuse (vt selle kohta 19. novembri 2013. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu, C‑196/12, EU:C:2013:753, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika).
21
Viimane järeldus kehtib konkreetselt siis, kui asjaomane institutsioon keeldub tegutsemast vastavalt üleskutsele teha toiming, kuna tal puudub pädevus (vt selle kohta 3. detsembri 2019. aasta kohtumäärus WB vs. komisjon, C‑270/19 P, ei avaldata, EU:C:2019:1038, punkt 12).
22
Käesoleva kohtumääruse punktis 20 viidatud kohtupraktika kohaselt leidis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 32 sisuliselt, et Euroopa Ülemkogu 24. juuni 2019. aasta kiri, mis saadeti vastuseks 5. juuni 2019. aasta üleskutsele teha toiming ja mis sisaldab selle institutsiooni otsust mitte astuda samme selles üleskutses väljapakutud viisil, lõpetab tegevusetuse, muutes seega ELTL artikli 265 alusel esitatud apellandi hagi vastuvõetamatuks. Üldkohus lisas, et apellant oleks saanud esitada ELTL artikli 263 alusel selle otsuse peale hagi tingimusel, et ta suudab tõendada oma õigust hagi esitada.
23
Oluline on aga märkida, et ELTL artikli 265 teise lõigu tähenduses „seisukoha määratlemise“ puhul peab asjaomane isik selgelt ja lõplikult võtma seisukoha taotleja taotluse kohta ning et selle institutsiooni vastuse kvalifitseerimine „seisukoha määratlemisena“, mis lõpetab väidetava tegevusetuse, on õigusküsimus, mille võib apellatsioonkaebuse raames esitada (vt selle kohta 16. juuni 2020. aasta kohtumäärus CJ vs. Euroopa Liidu Kohus, C‑634/19 P, ei avaldata, EU:C:2020:474, punktid 29 ja 31 ning seal viidatud kohtupraktika).
24
Käesoleval juhul ei sea argumendid, mille apellant esitas oma esimese väite raames, kahtluse alla Euroopa Ülemkogu 24. juuni 2019. aasta kirja kvalifitseerimist „seisukoha määratlemiseks“ ega seega ka Üldkohtu järeldust, et hagi on selles suhtes vastuvõetamatu.
25
Esimesena olgu märgitud, et seega tuleneb väide, mille kohaselt Üldkohus märkis, et apellant ei oleks pidanud Euroopa Ülemkogult ootama, et viimane tegutseb kooskõlas määruse 2018/1046 artikliga 61 ja ELTL artikliga 325, ilmselgelt vaidlustatud kohtumääruse väärast tõlgendamisest. Nimelt piirdus Üldkohus selle kohtumääruse otsuse punktis 32 tõdemisega, et Euroopa Ülemkogu selgitas oma 24. juuni 2019. aasta kirjas selgelt põhjuseid, miks ta ei saanud tegutseda apellandi taotletud viisil, tegemata sellest siiski järeldust, mida apellant püüab talle omistada.
26
Juhul kui apellandi argumente tuleb mõista nii, et nendega heidetakse Üldkohtule ette, et viimane ei otsustanud, et nimetatud kirja põhjendused on vastuolulised, siis tuleb tõdeda, et esiteks samas kirjas väljendatud kinnituse, mille kohaselt Euroopa Ülemkogu peab väga oluliseks liidu finantshuve kahjustava pettuse ja muu õigusvastase tegevuse vastast võitlust, ning teiseks selle institutsiooni keeldumise vahel teha apellandi taotluse kohaselt toiming ei ole ilmselgelt vastuolu.
27
Sellest järeldub, et need argumendid on ilmselgelt põhjendamatud.
28
Teisena, mis puudutab apellandi argumenti, et Euroopa Ülemkogu rikkus oma 24. juuni 2019. aasta kirjas oma kohustust suhelda selgelt ja arusaadavalt, siis tuleneb ELTL artiklist 256, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 169 lõikest 2, et apellatsioonkaebuses tuleb näidata täpselt selle otsuse kritiseeritavad aspektid, mille tühistamist nõutakse, ja argumendid, millega seda nõuet konkreetselt põhjendatakse (16. septembri 2020. aasta kohtuotsus BP vs. FRA, C‑669/19 P, ei avaldata, EU:C:2020:713, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika).
29
Käesoleval juhul piirdub apellant sellega, et esitab väga üldise väite, esitamata õiguslikke põhjendusi, et näidata, miks ei ole Euroopa Ülemkogu 24. juuni 2019. aasta kirjas esitatu selge või arusaadav, ning veelgi vähem, kuidas on Üldkohus sellega seoses õigusnormi rikkunud. Seega tuleb see argument ilmselge vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
30
Lisaks olgu märgitud, et tegevusetushagi vastuvõetavuse tingimuste küsimus on eraldiseisev küsimusest, kas akti peale, mida liidu institutsioonilt on taotletud ja millega lõpetatakse tema tegevusetus, võib esitada tühistamishagi (vt selle kohta 16. juuni 2020. aasta kohtumäärus CJ vs. Euroopa Liidu Kohus, C‑634/19 P, ei avaldata, EU:C:2020:474, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika). Järelikult jääb edutuks apellandi argument, et ELTL artikli 263 alusel Euroopa Ülemkogu kirja peale hagi esitamine on väidetavalt tarbetu.
31
Sellest tuleneb, et esimene väide tuleb osaliselt ilmselge vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata ja osaliselt ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas, viies ja kaheteistkümnes väide
32
Kolmandas väites kinnitab apellant, et mis puudutab vaidlustatud kohtumääruse punkte 25–27, siis Üldkohus lisas selleks, et teha kindlaks apellandi õigus esitada hagi, õigusvastaselt kaks tingimust, mida ei ole sätestatud ELTL artikli 265 kolmandas lõigus koostoimes ELTL artikli 263 neljanda lõiguga, ning rikkus õigusnormi, kui ta järeldas, et apellandil puudub õigus hagi esitada ja põhjendatud huvi.
33
Viiendas väites leiab apellant, et rikutud on EIÕK artiklit 2 ja harta artiklit 2, kuna Üldkohus asus vaidlustatud kohtumääruse punktis 39 seisukohale, et väidetav tegevusetus ei puuduta apellanti otseselt ega isiklikult, vaatamata sellele, et Tšehhi Vabariigi peaministri poolt apellandi kohta öeldud sõnade tõttu on ähvardatud rikkuda apellandi kehalist puutumatust.
34
Oma kaheteistkümnenda väitega heidab apellant vaidlustatud kohtumääruse punkte 27 ja 38 kritiseerides ette, et on rikutud ELL artikliga 2 tagatud seaduse ees võrdsuse põhimõtet. Tema arvates tuleneb nendest kahest punktist, et ainult neil, kes on saanud liidu poolt liikmesriikidele eraldatud vahendite raames makseid, on õigus nende nõuetekohasust vaidlustada.
35
Seega seab nende kolme väitega apellant sisuliselt kahtluse alla Üldkohtu järelduse, et tema hagi on vastuvõetamatu, kuna tal puudub õigus esitada hagi ja põhjendatud huvi.
36
Kuna aga Üldkohus ei rikkunud käesoleva kohtumääruse punktides 20–31 esitatud põhjustel õigusnormi, kui ta tunnistas hagi vastuvõetamatuks põhjusel, et Euroopa Ülemkogu oli enne hagi esitamist määratlenud seisukoha 5. juuni 2019. aasta üleskutse kohta teha toiming, siis ei ole vaja analüüsida, kas eelmises punktis mainitud Üldkohtu järeldus on õiguslikult väär. Neil asjaoludel ei mõjutaks selline võimalik õigusnormi rikkumine nimelt vaidluse lahendust ega vaidlustatud kohtumääruse resolutsiooni, kuna hagi jäeti vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata (vt analoogia alusel 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punkt 74, ning 25. oktoobri 2016. aasta kohtumäärus VSM Geneesmiddelen vs. komisjon, C‑637/15 P, ei avaldata, EU:C:2016:812, punktid 54 ja 55).
37
Seega tuleb kolmas, viies ja kaheteistkümnes väide edutuse tõttu tagasi lükata.
Kuues ja üheteistkümnes väide
38
Apellant väidab oma kuuendas väites, et rikutud on EIÕK artiklit 6 ja harta artiklit 47, ning üheteistkümnendas väites, et rikutud on õigluse põhiväärtust, mis on kaitstud ELL artikliga 2, kuna Üldkohus jõudis järeldusele, et tema hagi on vaidlustatud kohtumääruses esitatud põhjustel vastuvõetamatu.
39
Sellega seoses on piisav, kui märkida, et kuigi Euroopa Kohtusse esitatud hagi vastuvõetamatuse tingimusi tuleb tõlgendada koostoimes liidu õiguse väärtuste ja põhiõigustega, siis need ei saa siiski viia aluslepingutes ette nähtud kohtuliku kontrolli süsteemi ja eelkõige otse Euroopa Liidu kohtule esitatavate hagide vastuvõetavusega seotud normide muutmiseni (vt selle kohta 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punkt 97, ja 8. veebruari 2018. aasta kohtumäärus CBA Spielapparate- und Restaurantbetrieb vs. komisjon, C‑508/17 P, ei avaldata, EU:C:2018:72, punkt 20).
40
Järelikult tuleb kuues ja üheteistkümnes väide ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Neljas, seitsmes kuni kümnes, kolmeteistkümnes ja neljateistkümnes väide
41
Neljas, seitsmes kuni kümnes, kolmeteistkümnes ja neljateistkümnes väide on esitatud vaidlustatud kohtumääruse punktides 34–38 sisalduvate põhjenduste kohta, mis käsitlevad Üldkohtusse esitatud hagi sisu.
42
Kuna aga käesoleva kohtumääruse punktidest 20–31 tuleneb, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtumääruse punktis 39 õigesti, et talle esitatud hagi on vastuvõetamatu, on need põhjendused täiendavad.
43
Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et apellatsioonkaebuse raames Üldkohtu lahendi täiendavate põhjenduste kohta esitatud väited tuleb edutuse tõttu tagasi lükata, kuna need ei saa kaasa tuua lahendi tühistamist (vt selle kohta 12. novembri 2020. aasta kohtuotsus Gollnisch vs. parlament, C‑676/19 P, ei avaldata, EU:C:2020:916, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
44
Järelikult tuleb neljas, seitsmes kuni kümnes, kolmeteistkümnes ja neljateistkümnes väide, mis on esitatud vaidlustatud kohtumääruse sisuliste põhjenduste kohta, mille kohta ei olnud vaja otsust teha, edutuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide
45
Teises väites kinnitab apellant, et Üldkohus rikkus oma kodukorra artikli 130 lõikeid 3 ja 7 ning EIÕK artiklit 6, kui ta lisas vaidlustatud kohtumääruse punktidesse 34–38 tema hagi sisulisi küsimusi puudutavaid kaalutlusi, mille kohta oleks tulnud teha kohtuotsus.
46
Nagu nähtub käesoleva kohtumääruse punktidest 41–43, analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse nimetatud punktides hagi sisu vaid täiendavalt.
47
Järelikult tuleb teine väide edutuse tõttu tagasi lükata.
Kuueteistkümnes väide
48
Apellant soovib oma kuueteistkümnenda väitega esitada apellatsioonkaebuse ajutiste meetmete kohaldamise määruse peale ja ajutiste meetmete kohaldamise taotluse.
49
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklitest 39 ja 57 koostoimes Euroopa Kohtu kodukorra artikli 160 lõikega 4 ja artikli 190 lõikega 1 tuleneb siiski, et selline apellatsioonkaebus ja ajutiste meetmete kohaldamise taotlus tuleb esitada eraldi dokumendiga.
50
Kuna käesolevas asjas seda ei tehtud, on apellatsioonkaebus ja ajutiste meetmete kohaldamise taotlus ilmselgelt vastuvõetamatud.
Viiteistkümnes väide
51
Apellant väidab oma viieteistkümnendas väites, et Üldkohus rikkus õigusliku ettenähtavuse põhimõtet, kui mõistis temalt välja kohtukulud, kuigi vaidlustatud kohtumääruses ei ole kohtukulude summat märgitud ning Üldkohtu kodukorra artiklites 133–141, mis käsitlevad kohtukulusid, ei ole ette nähtud materiaalõigusnormi kohtukulude kindlaksmääramiseks.
52
Sellega seoses piisab, kui meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb juhul, kui apellatsioonkaebuse kõik teised väited on tagasi lükatud, väited Üldkohtu kohtukulusid puudutava otsuse väidetava õigusvastasuse kohta jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, kohaldades Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 teist lõiku, mille kohaselt ei saa apellatsioonkaebuse aluseks olla üksnes see, kumba poolt on kohustatud neid tasuma, või kohtukulude summa (12. jaanuari 2017. aasta kohtumäärus Europäischer Tier- und Naturschutz ja Giesen vs. komisjon, C‑343/16 P, ei avaldata, EU:C:2017:10, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
53
Kuna apellatsioonkaebuse teised väited on tagasi lükatud, tuleb viieteistkümnes väide ilmselge vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
54
Eeltoodust tuleneb, et apellatsioonkaebus tuleb tervikuna jätta osaliselt ilmselge vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja osaliselt ilmselge põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
Kohtukulud
55
Vastavalt kodukorra artiklile 137, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluse suhtes, tehakse kohtumääruses otsus kohtukulude kohta.
56
Kuna käesolev kohtumäärus tehakse enne apellatsioonkaebuse kättetoimetamist vastustajale ja seega enne, kui viimasel on saanud kohtukulud tekkida, tuleb otsustada, et apellant kannab ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus osaliselt ilmselge vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja osaliselt ilmselge põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
2.
Jätta Lukáš Wagenknechti kohtukulud tema enda kanda.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.