62023TJ0348_RES
T‑348/23. sz. ügy
Zalando SE
kontra
Európai Bizottság
A Törvényszék ítélete (kibővített hetedik tanács), 2025. szeptember 3.
„Digitális szolgáltatások – (EU) 2022/2065 rendelet – Online óriásplatformnak minősítés – Jogellenességi kifogás – A 2022/2065 rendelet 33. cikkének (1) és (4) bekezdése – Jogbiztonság – Egyenlő bánásmód – Arányosság – Indokolási kötelezettség”
Jogszabályok közelítése – A digitális szolgáltatások egységes piaca – 2022/2065 rendelet – Online óriásplatform – Minősítési szempontok – Online platform – Fogalom – Információk tárolása és nyilvános terjesztése a szolgáltatás igénybe vevőjének kérésére – Terjedelem – Az online platform aktív igénybe vevői – Fogalom – Terjedelem
2022/2065 európai parlamenti és tanácsi rendelet, (13), (18), (19), (41) és (77) preambulumbekezdés, 2. cikk, (1) és (2) bekezdés, 3. cikk, b), g), i) és p) pont, 7. és 8. cikk, 24. cikk, (2) bekezdés, 33. cikk, (1) és (4) bekezdés; 2000/31 európai parlamenti és tanácsi irányelv, (42) preambulumbekezdés, és 14. cikk)
(lásd: 25–46., 60–66. pont)
Jogszabályok közelítése – A digitális szolgáltatások egységes piaca – 2022/2065 rendelet – Online óriásplatform – Az online platform aktív igénybe vevői havi átlagos számának kiszámítására szolgáló különböző módszerek létezése – Az online platform aktív igénybe vevője – Fogalom – Az egyértelműség és a pontosság követelményei – A jogbiztonság elvének megsértése – Hiány
(2022/2065 európai parlamenti és tanácsi rendelet, (13) és (77) preambulumbekezdés, 2. cikk, (1) bekezdés, 3. cikk, p) pont, 24. cikk, (2) bekezdés, 33. cikk, (1), (3) és (4) bekezdés és 43. cikk; 2023/1127 bizottsági rendelet, 4. cikk, (1) és (2) bekezdés és 6. cikk, (3) bekezdés)
(lásd: 76–80., 84–101., 103., 104., 108., 110., 111., 113., 114., 117–119. pont)
Jogszabályok közelítése – A digitális szolgáltatások egységes piaca – 2022/2065 rendelet – Az online platformot üzemeltető szolgáltatókra vonatkozó átláthatósági jelentési kötelezettségek – A szolgáltatás Unión belüli aktív igénybe vevőinek havi átlagára vonatkozó információk közzétételére vonatkozó kötelezettség – Az online óriásplatformnak minősített piacterek szolgáltatóival szemben előírt további kötelezettségek – Az egyenlőség elvének megsértése – Hiány
(Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 20. és 38. cikk; 2022/2065 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 3. cikk, h) pont, 24. cikk, (2) és (3) bekezdés, 33. cikk, (1) bekezdés és 34–43. cikk)
(lásd: 123., 124., 126., 129., 130., 135–147. pont)
Jogszabályok közelítése – A digitális szolgáltatások egységes piaca – 2022/2065 rendelet – Online óriásplatform – Minősítési szempontok – Az online platform aktív igénybe vevőinek havi átlagos száma – Az arányosság elvének megsértése – Hiány
(2022/2065 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 24. cikk, (2) bekezdés, és 33. cikk, (1) bekezdés)
(lásd: 154–164. pont)
Jogszabályok közelítése – A digitális szolgáltatások egységes piaca – 2022/2065 rendelet – A Zalando platformot online óriásplatformnak minősítő bizottsági határozat – Az indokolási kötelezettség megsértése – Hiány
(EUMSZ 296. cikk; 2022/2065 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 3. cikk, g) pont, iii. alpont és i) pont és 24. cikk, (2) bekezdés)
(lásd: 173–175. pont)
Összefoglalás
A Zalando SE által az Európai Bizottság azon határozata ellen benyújtott megsemmisítési kereset elutasításával, amely e társaság platformját online óriásplatformnak minősítette, (
1
) a Törvényszék első alkalommal alkalmazta a digitális szolgáltatásokról szóló 2022/2065 rendeletet. (
2
) Ebben az összefüggésben egyértelművé teszi az online óriásplatformnak történő minősítésre irányadó kritériumok terjedelmét, tisztázva az „online platform” és a „szolgáltatás aktív igénybe vevője” fogalmát, valamint a szolgáltatást igénybe vevők havi átlagos számának (a továbbiakban: NMM) értékelési szempontjait.
A felperes egy német jog szerinti társaság, amely többek között a „www.zalando.de” internetes oldalon, valamint más országok legfelső szintű doménneveit viselő megfelelő URL‑címeken érhető el. A webáruház vevői megvásárolhatnak olyan termékeket, amelyeket vagy közvetlenül a felperes értékesít a „Zalando Retail” elnevezésű értékesítési szolgáltatás útján, vagy amelyeket a „Partner Programm” elnevezésű programban részt vevő harmadik személy eladók értékesítenek.
2023. február 17‑én a felperes a 2022/2065 rendelet 24. cikke (2) bekezdésének megfelelően közzétette a Zalando platform – amely magában foglalta a Zalando Retailt és a Partner Programmot – NMM‑jét, amely 83,341 millió felhasználó volt. A Partner Programm keretében forgalmazott termékek bruttó értéke az összes forgalmazott termék értékének 37%‑ának felelt meg, a felperes mindazonáltal úgy ítélte meg, hogy a platform NMM‑jét a felhasználók teljes száma 37%‑ában, azaz 30,836 millióban kell megállapítani.
A megtámadott határozatban a Bizottság a Zalando platformot a 2022/2065 rendelet 33. cikkének (4) bekezdése szerinti online óriásplatformnak minősítette, mivel annak NMM‑je elérte a 83,341 milliót, tehát meghaladta az említett cikkben meghatározott 45 milliós küszöbértéket. Úgy ítélte meg ugyanis, hogy a 2022/2065 rendeletből (
3
) az tűnik ki, hogy az „online platform aktív igénybe vevőjének” fogalma magában foglalja az érintett platformot ténylegesen használó valamennyi igénybe vevőt, különösen azáltal, hogy találkozik a platformon terjesztett információkkal, és nem korlátozódik azokra, akik ott ügyleteket bonyolítanak. Márpedig a jelen esetben a felperes által közvetlenül forgalmazott termékeket a harmadik személy eladók által forgalmazott termékekkel együtt tüntették fel, és az interfészen nem lehet különbséget lehetne tenni a kettő között. A Bizottság tehát úgy ítélte meg, hogy a szolgáltatás igénybe vevői között nem lehetett elkülöníteni azokat, akik csak a felperes termékeire vonatkozó információkkal találkoznak azoktól, akik csak a harmadik személy eladók termékeire vonatkozó információkkal.
A Bundesverband E‑Commerce und Versandhandel Deutschland eV (bevh) szakmai egyesület által támogatott Zalando SE megsemmisítés iránti keresetet nyújtott be a Törvényszékhez e határozattal szemben.
A Törvényszék álláspontja
Először is a Törvényszék megjegyzi, hogy a Zalando platform online platform, mivel ott a Partner Programm keretében harmadik személy eladók forgalmaznak termékeket. Emlékeztet arra, hogy a 2022/2065 rendelet 3. cikkének i) pontja értelmében az online platform olyan „tárhelyszolgáltatás, amely a szolgáltatás igénybe vevőjének kérésére információkat tárol és nyilvánosan terjeszt […]”. Az e rendelet 3. cikkének g) pontjában említett közvetítő szolgáltatások egyik alkategóriájáról van szó.
A Törvényszék megállapítja, hogy a Partner Programm keretében a Zalando SE harmadik személy eladóktól származó információkat, különösen azok termékeinek képeit és leírásait használja fel termékeik értékesítéséhez. Noha a felperes módosíthatja azok megjelenítését, vagy kiegészítheti azokat, ez a körülmény nem kérdőjelezi meg azt, hogy ezek az információk – legalábbis részben – az említett eladóktól származnak. Ugyanis sem a 2022/2065 rendeletből, sem pedig az e rendelettel módosított 2000/31 irányelvből (
4
) nem tűnik ki, hogy az információknak az e rendelet 3. cikkének i) pontja értelmében vett tárolása és terjesztése kizárná az olyan információk tárolását és terjesztését, amelyek megjelenítését az online platform szolgáltatója módosította vagy kiegészítette.
E tekintetben a Törvényszék megállapítja, hogy az „információ” fogalmát tágan kell értelmezni a 2000/31 irányelv értelmében vett tárhelyszolgáltatások vonatkozásában. Így a felperesnek lehetősége van arra, hogy harmadik személy eladóktól származó információkat közöljön, miközben azok szövegét úgy módosítja, hogy azok megfeleljenek a saját kereskedelmi követelményeinek, amelyek célja kizárólag „egy olyan egyedi vásárlási élmény biztosítása, amely eltér a versenytársaknál tapasztalható vásárlási élményektől”.
Ezenfelül a Törvényszék emlékeztet arra, hogy a harmadik személy eladók által forgalmazott termékekre vonatkozó ajánlatokkal kapcsolatos adatok „információnak” minősülnek, ami többek között a „jogellenes tartalom” 2022/2065 rendeletben szereplő meghatározásából kitűnik. Ebből a rendeletből (
5
) az következik, hogy e fogalom kiterjed a jogellenes termékek értékesítésével vagy szolgáltatások nyújtásával kapcsolatos „információkra”, legyen szó akár nem megfelelő vagy hamisított termékek értékesítéséről, akár a fogyasztóvédelmi jogszabályokba ütköző termékek értékesítéséről vagy ilyen szolgáltatások nyújtásáról. Következésképpen egy termék puszta megjelenítése annak forgalmazása céljából jogellenes tartalomnak minősülhet, különösen akkor, ha maga a termék jogellenes, és ezért azt az említett rendelet értelmében információnak kell tekinteni. Ebből következik, hogy a Partner Programm keretében a harmadik személy eladók termékekre vonatkozó ajánlatait e rendelet 3. cikkének i) pontja értelmében a szolgáltatás igénybe vevői által szolgáltatott információnak kell tekinteni.
A Törvényszék hozzáteszi, hogy a felperes állításával ellentétben a Bíróságnak a 2000/31 irányelv 14. cikkében említett tárhelyszolgáltatókat megillető felelősség alóli mentességekre vonatkozó ítélkezési gyakorlata nem teszi lehetővé a 2022/2065 rendelet 3. cikkének g) pontja értelmében vett „közvetítő szolgáltatás” fogalmának meghatározását.
A 2000/31 irányelv 14. cikke ugyanis előírja, hogy a tárhelyszolgáltató többek között akkor nem tehető felelőssé a szolgáltatás igénybe vevőjének kérésére tárolt információért, ha nincs tényleges tudomása „jogellenes tevékenységről vagy információról”.
A Bíróság a L’Oréal és társai ítéletben (
6
) valóban kimondta, hogy ahhoz, hogy az internetes szolgáltatás nyújtója a 2000/31 irányelv 14. cikkének hatálya alá tartozzon, „elengedhetetlen, hogy »közvetítő szolgáltató« legyen a jogalkotó szándéka szerint az említett irányelv II. fejezetének 4. szakaszában meghatározott értelemben”. A Bíróság tehát úgy ítélte meg, hogy az internetes szolgáltatás nyújtója nem minősül ilyen közvetítő szolgáltatónak, ha ahelyett, hogy a szolgáltatást pusztán semleges módon, az ügyfelei által szolgáltatott adatok tisztán technikai és automatikus feldolgozása révén nyújtaná, olyan aktív szerepet tölt be, amely révén tudomást szerezhet ezen adatokról, vagy ellenőrzést gyakorolhat felettük. Mindazonáltal azáltal, hogy ilyen módon korlátozta az „közvetítő szolgáltató” fogalmának terjedelmét, a Bíróság korlátozni kívánta azon felelősség alóli mentességek terjedelmét, amelyekben a szóban forgó szolgáltatások nyújtói részesülhetnek. Egyébiránt a Bíróság a 2000/31 irányelv II. fejezetének 4. szakasza értelmében vett „közvetítő szolgáltató” fogalmának meghatározása érdekében a Google France és Google ítéletre (
7
) hivatkozott. Márpedig ezen ítéletből az következik, hogy e fogalom értelmezése az említett irányelv (42) preambulumbekezdésén alapul, amely szerint „[a] [többek között ezen irányelv 14. cikkében] megállapított, felelősség alóli mentességek csak azokra az esetekre vonatkoznak, amelyekben az információs társadalommal összefüggő szolgáltatást nyújtó tevékenysége […] a működtetés[…] technikai folyamatára korlátozódik”, hozzátéve, hogy „[e]z a tevékenység pusztán technikai, automatikus és passzív jellegű”.
Ebből következik, hogy a „közvetítő szolgáltató” fogalmának a Bíróság általi értelmezése „a [2000/31] irányelv II. fejezete 4. szakaszában a jogalkotó szándéka szerinti jelentésre” (
8
) korlátozódik, és hogy ez az értelmezés nem használható a 2022/2065 rendelet alkalmazása céljából, amely saját felelősségi rendszert ír elő. Ez annál is inkább így van, mivel az említett rendelet 89. cikkének (1) bekezdése hatályon kívül helyezte a 2000/31 irányelv II. fejezetének 4. szakaszát, amely a Bíróság értelmezésének tárgyát képezte.
Ráadásul a felperes állításával ellentétben a jogalkotó nem utalt arra, hogy a „közvetítő szolgáltatások” fogalmát, amelyet a Bíróság a 2000/31 irányelv (42) preambulumbekezdése alapján határozott meg, fenn kellene tartani a 2022/2065 rendelet alkalmazása céljából.
Másodszor, a Törvényszék megállapítja, hogy a 2022/2065 rendelet 3. cikkének p) pontja szerint ahhoz, hogy a szolgáltatás igénybe vevője valamely online platform aktív igénybe vevőjének minősüljön, a szolgáltatás igénybe vevőjének csupán kapcsolatba kellett kerülnie e platformmal, különösen azáltal, hogy az online platformon tárolt és az annak online interfészén keresztül terjesztett információkkal találkozik. Megjegyezte azonban, hogy a felperes és a harmadik személy eladók által egyaránt értékesített termékek megjeleníthetők ugyanazon az internetes oldalon. Megállapítja továbbá, hogy a fogyasztók tudomást szerezhetnek a kizárólag harmadik személy eladók által forgalmazott termékekkel kapcsolatos információkról, mielőtt végül a felperes által közvetlenül értékesített másik termék megvásárlása mellett döntenének. Amennyiben a felperes azt állítja, hogy nem tudta elkülöníteni az NMM kiszámításához figyelembe vett 83,341 millió személy közül azokat, akik ténylegesen találkoztak a harmadik személy eladóktól származó információkkal, azoktól, akik az információkkal nem találkoztak, a Törvényszék úgy ítéli meg, hogy a Bizottság megalapozottan feltételezte, hogy az említett személyek mindegyike ténylegesen találkozott ezekkel az információkkal.
Harmadszor, ami a jogbiztonság elvének a 2022/2065 rendelet pontatlansága miatti megsértésére alapított érvelést illeti, a Törvényszék egyrészt megállapítja, hogy a Zalando SE a 2022/2065 rendelet 2. cikke (1) bekezdésének német nyelvi változatát veszi alapul, amelyből kitűnik, hogy az NMM kiszámítása során csak azokat az aktív igénybe vevőket kell figyelembe venni, akik esetében a „Sitz” (lakóhely) az Unióban található. E tekintetben emlékeztet arra, hogy egy uniós jogi rendelkezés valamely nyelvi változatának megfogalmazása nem szolgálhat e rendelkezés értelmezésének kizárólagos alapjául, illetve e tekintetben nem élvezhet elsőbbséget. Megállapítja azonban, hogy a 2022/2065 rendelet 2. cikke (1) bekezdésének más nyelvi változataiból kitűnik, hogy kizárólag az a hely releváns, ahol a szóban forgó szolgáltatás igénybe vevői tartózkodnak, amikor az online platformon tárolt információkkal találkoznak, függetlenül attól, hogy hol van a lakóhelyük vagy szokásos tartózkodási helyük. Így ebből azt a következtetést vonja le, hogy a jogalkotónak e rendelkezés alkalmazása céljából nem kellett meghatároznia a „lakóhely” fogalmát. Egyébiránt a Törvényszék megállapítja, hogy maga a Zalando SE is helyesen értelmezte az említett rendelkezést a platformja NMM‑jének kiszámítása során, mivel csak azt a helyet vette figyelembe, ahonnan az e platformra vonatkozó internetes oldalakat és alkalmazásokat megtekintették.
Másrészt a Törvényszék elutasítja a Zalando SE annak bizonyítására irányuló érvét, hogy a 2022/2065 rendelet lehetővé teszi valamely online platform NMM‑jének alulbecslését, különösen akkor, ha a felhasználók elutasítják a sütik (cookies) használatát, vagy ha a megtekintéseket botok generálják. Úgy véli, hogy a 2022/2065 rendelet (77) preambulumbekezdéséből az következik, hogy az online platformot üzemeltető szolgáltatók egyrészt kénytelenek lehetnek a botokat is számításba venni, ha azokat a személyes adatok további kezelése vagy nyomon követés nélkül nem tudják kizárni, másrészt ugyanazon aktív igénybe vevőt többször is számításba venni, bár a cél az, hogy az aktív igénybe vevőket „lehetőség szerint”, csak egyszer vegyék számításba. Ezzel szemben úgy véli, hogy ebből a preambulumbekezdésből nem lehet arra következtetni, hogy az online platformot üzemeltető szolgáltatók az NMM kiszámításakor figyelmen kívül hagyhatnak bizonyos aktív igénybe vevőket amiatt, hogy egyesek megtagadják a sütik használatát, és hogy a botokat nem kell számításba venni. Következésképpen, bár e szolgáltatók bizonyos körülmények között e rendeletnek megfelelően kénytelenek lehetnek túlbecsülni az online platformjuk NMM‑jét, e rendelet nem jogosítja fel őket arra, hogy alulbecsüljék az említett számot. Az említett szolgáltatók feladata többek között, hogy olyan megbízható módszert válasszanak, amely alkalmas e követelmény tiszteletben tartásának biztosítására. Az a tény, hogy az említett rendelet 33. cikkének (1) bekezdése az NMM‑re, nem pedig az érintett online platform havi átlagos látogatásainak számára utal, nem alkalmas arra, hogy ezt a következtetést megkérdőjelezze. E rendelkezés ugyanis, az említett rendelet (77) preambulumbekezdésének fényében értelmezve, nem vezet az összes ilyen látogatás számításba vételéhez, jóllehet az érintett online platform aktív igénybe vevői számának túlbecslését eredményezheti.
Negyedszer, a Törvényszék elutasítja a felperes azon érvelését, amely szerint a 2022/2065 rendelet 33. cikkének (1) bekezdése sérti az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét, mivel az online óriásplatformnak való minősítés során csak az NMM‑et veszi figyelembe, nem pedig az érintett online platformok jellegét, sem pedig az általuk a társadalomra nézve esetlegesen jelentett kockázatokat.
Egyrészt a Törvényszék e tekintetben megjegyzi, hogy a 2022/2065 rendelet 34. cikkének (1) bekezdése tartalmazza azon rendszerszintű kockázatok listáját, amelyeket az online óriásplatformok okozhatnak. A jelen esetben a felperes nem vitatja, hogy a piacterek, különösen azok, amelyeknél az eladóknak nem kell kiválasztási folyamatban részt venniük, megkönnyíthetik a veszélyes vagy jogellenes termékek forgalmazását. Ezen túlmenően az a tény, hogy a piactér‑szolgáltatók, mint például a felperes, eddig körültekintően választották ki a piactereiken működő eladókat, nem zárja ki, hogy azok a jövőben lehetővé teszik az ilyen termékek forgalmazását az Unió lakosságának jelentős része számára, ha e piacterek NMM‑je továbbra is legalább 45 millió.
E körülmények között a Törvényszék megállapítja, hogy a piacterek összességükben alkalmasak arra, hogy a termékek értékesítésével összefüggésben jogellenes tartalmakat terjesszenek, és hogy negatív hatással legyenek a magas szintű fogyasztóvédelemhez való, az Európai Unió Alapjogi Chartája 38. cikkében foglalt alapvető jogra. Ebből következik, hogy a jogalkotó nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát, amikor úgy ítélte meg, hogy a piacterek a 2022/2065 rendelet 34. cikkének (1) bekezdése értelmében vett rendszerszintű kockázatokat okozhatnak. Egyébiránt az a tény – feltételezve, hogy megállapítást nyer –, hogy ez a rendelkezés olyan kockázatokra is vonatkozik, amelyeket a piacterek nem okozhatnak, nem bizonyítja, hogy a piacterek nem idézhetnék elő az e rendelkezésben említett kockázatok egyikét sem.
Másrészt az online platformok jellegének és az azokból eredő potenciális kockázatoknak a Bizottság általi figyelembevétele az online óriásplatformnak való minősítésük céljából az ilyen folyamatot hosszadalmassá és költségessé tenné. Így a Törvényszék megjegyzi, hogy a felperes által hivatkozott „minőségi” kritériumok alkalmasak voltak a 2022/2065 rendelet 33. cikkének (1) bekezdésében előírt kötelezettségek végrehajtásának késleltetésére, és arra, hogy a Bizottságot megfosszák a rendeletben ráruházott feladatok ellátásához szükséges források egy részétől. Következésképpen az ilyen kritériumok nem teszik lehetővé az említett célok ugyanolyan hatékony elérését, mint az NMM‑kritérium.
Ezért az online óriásplatformnak való minősítésre alkalmazott NMM‑kritérium nem tűnik nyilvánvalóan alkalmatlannak vagy helytelennek a 2022/2065 rendelet céljainak elérésére.
(
1
)	2023. április 25‑i C(2023) 2727 final bizottsági határozat (a továbbiakban: megtámadott határozat).
(
2
)	A digitális szolgáltatások egységes piacáról és a 2000/31/EK irányelv módosításáról szóló, 2022. október 19‑i (EU) 2022/2065 európai parlamenti és tanácsi rendelet (digitális szolgáltatásokról szóló rendelet) (HL 2022. L 277., 1. o.).
(
3
)	E rendelet (77) preambulumbekezdése és 3. cikkének b) és p) pontja.
(
4
)	A belső piacon az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások, különösen az elektronikus kereskedelem, egyes jogi vonatkozásairól szóló, 2000. június 8‑i 2000/31/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2000. L 178., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 25. kötet, 399. o.).
(
5
)	A 2022/2065 rendelet 3. cikkének h) pontja összefüggésben értelmezve e rendelet (12) preambulumbekezdésével.
(
6
)	2011. július 12‑i L’Oréal és társai ítélet (C‑324/09, EU:C:2011:474, 112. és 113. pont).
(
7
)	2010. március 23‑iGoogle France és Google ítélet (C‑236/08–C‑238/08, EU:C:2010:159, 112–116. pont).
(
8
)	2011. július 12‑i L’Oréal és társai ítélet (C‑324/09, EU:C:2011:474, 112. pont).