Ideiglenes változat
DEAN SPIELMANN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. április 16.(1)
C‑254/25. sz. ügy
A. A.
kontra
Wojewoda Śląski
(a Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach [gliwicei vajdasági közigazgatási bíróság, Lengyelország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Bevándorlási politika – A harmadik országbeli állampolgárok tanulmányok folytatása céljából történő beutazásának és tartózkodásának feltételei – (EU) 2016/801 irányelv – Eljárási garanciák – Harmadik országbeli állampolgárok által benyújtott, engedély iránti kérelmek elbírálására vonatkozó határidők felfüggesztése – Hatékony jogorvoslathoz való jog – Az egyenértékűség elve ”
Bevezetés
1.        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet A. A., harmadik országbeli állampolgár (a továbbiakban: felperes) és a Wojewoda Śląski (sziléziai vajda, Lengyelország; a továbbiakban: vajda) között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztette elő a Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (gliwicei vajdasági közigazgatási bíróság, Lengyelország). Az alapeljárás hátterében Ukrajnának az Orosz Föderáció általi 2022. februári megszállása áll, amelynek következtében lakóhelyüket elhagyni kényszerült személyek tömegesen áramoltak be Lengyelországba. A lengyel jogalkotó egyrészt – többek között tanulmányi célú – tartózkodási engedély iránti kérelmek ügyintézési határidejének felfüggesztésére, másrészt pedig az illetékes hatóság mulasztására vonatkozó nemzeti szabályok alkalmazásának kizárására irányuló rendelkezéseket fogadott el, ezért ezen hatósággal szemben semmilyen pénzbírság sem szabható ki a határozathozatalra előírt határidő be nem tartása miatt.
2.        Az alapügy arra vonatkozik, hogy az előírt határidőn belül nem hoztak döntést egy harmadik országbeli állampolgár által benyújtott tanulmányi célú, ideiglenes tartózkodási engedély iránti kérelemről, és hogy nem lehet a közigazgatási szervek késedelme miatt jogorvoslati kérelmet benyújtani vagy megfelelő vagyoni kártérítésben részesülni. Az ügyben tehát arra kérik a Bíróságot, hogy az uniós jogra tekintettel értékelje a nemzeti jogban előírt azon lehetőségnek az irányadó nemzeti jogszabály által történő kizárását, hogy harmadik országbeli állampolgárok jogorvoslati kérelmet nyújtsanak be valamely tanulmányi célú ideiglenes tartózkodási engedély iránti kérelemnek a lengyel közigazgatási hatóságok általi elbírálásának elhúzódása miatt, valamint hogy a bíróság a hatóság indokolatlan késedelem nélküli eljárásához való jog megsértése miatt megfelelő összegű kártérítést ítéljen meg, és másrészt a bíróság által előírt határidőn belüli döntéshozatalt rendeljen el.
3.        Ezt az értékelést többek között a harmadik országbeli állampolgárok kutatás, tanulmányok folytatása, gyakorlat, önkéntes szolgálat, diákcsereprogramok vagy oktatási projektek, és au pair tevékenység céljából történő beutazásának és tartózkodásának feltételeiről szóló, 2016. május 11‑i (EU) 2016/801 európai parlamenti és tanácsi irányelv(2) 34. cikke és az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 47. cikke alapján kell elvégezni.
Jogi háttér
Az uniós jog
A Charta
4.        A jelen ügyre a Chartának „A hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való jog” című 47. cikke vonatkozik.
A 2016/801 irányelv
5.        A 2016/801 irányelv „Alapelvek” című 5. cikke az (1) és (3) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Valamely harmadik országbeli állampolgár ezen irányelv alapján történő beutazásának és tartózkodásának feltétele azoknak az igazoló dokumentumoknak az ellenőrzése, amelyek bizonyítják, hogy a harmadik országbeli állampolgár megfelel:
a)      a 7. cikkben rögzített általános feltételeknek; és
b)      a 8., 11., 12., 13., 14. vagy a 16. cikkben megállapított vonatkozó különös feltételeknek.
[…]
(3)      Ha valamennyi általános és különös feltétel teljesül, a harmadik országbeli állampolgár jogosulttá válik arra, hogy engedélyt kapjon.
Ha egy tagállam kizárólag a saját területén állít ki tartózkodási engedélyt, és az ezen irányelvben meghatározott valamennyi beutazási és tartózkodási feltétel teljesül, az érintett tagállam kiállítja a szükséges vízumot a harmadik országbeli állampolgár számára.”
6.        Ezen irányelv „Eljárási garanciák és átláthatóság” című 34. cikke a következőket írja elő:
„(1)      Az érintett tagállam illetékes hatósága döntést hoz az engedély kiállítása vagy meghosszabbítása iránt előterjesztett kérelemről, és e döntésről – a nemzeti jogukban előírt közlési eljárásoknak megfelelően – a lehető leghamarabb, de legkésőbb a hiánytalan kérelem előterjesztésének napját követő 90 napon belül a kérelmezőt írásban értesíti.
[…]
(3)      Ha a kérelem alátámasztására benyújtott információk vagy dokumentumok hiányosak, az illetékes hatóságok a kérelmezőt észszerű határidőn belül tájékoztatják, hogy milyen további információkra van szükség, és ezek benyújtására észszerű határidőt állapítanak meg. Amíg az illetékes hatóságok nem kapják meg a kért további információkat, az (1) […] bekezdésben említett határidőt fel kell függeszteni. Ha e további információkat vagy dokumentumokat nem nyújtják be a határidőn belül, a kérelem elutasítható.
[…]
(5)      A kérelem befogadhatatlannak nyilvánításáról vagy elutasításáról, illetve az engedély meghosszabbításának megtagadásáról vagy az engedély visszavonásáról hozott döntéssel szemben az érintett tagállamban – a nemzeti joggal összhangban – jogorvoslati lehetőséget kell biztosítani. Az írásbeli értesítésben pontosan meg kell jelölni azt a bíróságot vagy közigazgatási hatóságot, amelyhez jogorvoslat iránti kérelem nyújtható be, valamint a jogorvoslat iránti kérelem benyújtásának a határidejét.”
A 2022/382 végrehajtási határozat
7.        A lakóhelyüket elhagyni kényszerült személyek Ukrajnából való tömeges beáramlása tényének a 2001/55/EK irányelv 5. cikke értelmében történő megállapításáról és átmeneti védelem bevezetéséről szóló, 2022. március 4‑i (EU) 2022/382 tanácsi végrehajtási határozat(3) (3) és (7) preambulumbekezdése szerint Ukrajna Oroszországi Föderáció általi inváziója, amelyet az Európai Tanács 2022. február 24‑én elítélt, az Ukrajnából érkező, lakóhelyüket elhagyni kényszerült olyan személyek tömeges beáramlásához vezetett, akik az orosz katonai agresszió miatt nem képesek visszatérni származási országukba vagy régiójukba, és e beáramlás olyan mértékű, hogy a tagállamok menekültügyi rendszerei képtelenek lehetnek az érkezéseket anélkül kezelni, hogy az hátrányosan ne hatna e rendszerek hatékony működésére, valamint az érintett személyek és a védelemért folyamodó más személyek érdekeire.
A 2024/1836 végrehajtási határozat
8.        Az (EU) 2022/382 végrehajtási határozattal bevezetett átmeneti védelem meghosszabbításáról szóló, 2024. június 25‑i (EU) 2024/1836 tanácsi végrehajtási határozat(4) (7) és (8) preambulumbekezdése szerint a háború folytatódása, a nehéz humanitárius helyzet, az instabilitás és eszkaláció kockázata következtében nem zárható ki, hogy nagy számban további személyek érkeznek, és még mindig fennáll a nemzeti menekültügyi rendszerek hatékony működését fenyegető kockázat is, ezért meg kell hosszabbítani az átmeneti védelmet az alaki követelmények csökkentésével az azonnali védelem nyújtása és harmonizált jogok biztosítása érdekében, és el kell kerülni, hogy az átmeneti védelem megszűnése a nemzetközi védelem iránti kérelmek egyidejű és tömeges benyújtását idézze elő, ami túlterhelheti ezeket a rendszereket.
A lengyel jog
A 2022. március 12‑i törvény
9.        A 2022. március 12‑i ustawa o pomocy obywatelom Ukrainy w związku z konfliktem zbrojnym na terytorium tego państwat (az Ukrajna területén zajló fegyveres konfliktussal összefüggésben ukrán állampolgároknak nyújtott segítségről szóló törvény)(5) a 2022/382 végrehajtási határozatot követően fogadták el. E törvény megállapítja a Lengyelország területére érkezett ukrán állampolgárok tartózkodásának jogszerűvé tételére vonatkozó különös szabályokat. E törvénynek(6) az elfogadását követő módosításokkal egységes szerkezetbe foglalt szövege tartalmazza az alapügy tényállására alkalmazandó 100d. cikket, amely a következőképpen rendelkezik:
„(1)      2025. szeptember 30‑ig a következőkel kapcsolatos ügyek elbírálásának határideje:
1)      külföldi állampolgár részére a következő engedélyek megadása:
a)      határozott időre szóló tartózkodási engedély,
b)      állandó tartózkodási engedély,
c)      a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy EU tartózkodási engedélye,
2)      az alábbi engedélyek módosítása:
a)      határozott időre szóló tartózkodási és munkavállalási engedély,
b)      magas szintű képzettséget igénylő munkavállalás céljából kiadott, határozott időre szóló tartózkodási engedély,
3)      külföldi állampolgár következő engedélyeinek visszavonása:
a)      határozott időre szóló tartózkodási engedély,
b)      állandó tartózkodási engedély,
c)      a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy EU tartózkodási engedélye,
– a vajda által folytatott eljárásokban nem kezdődik meg, a már megkezdett eljárások esetén pedig az említett időszakra felfüggesztésre kerül.
(2)      Az (1) bekezdésben említett időszak alatt az (1) bekezdésben említett ügyekben indított eljárásokban végzett cselekmények hatályosak.
(3)      Az (1) bekezdésben említett időszakban:
1)      nem alkalmazandók a hatóság mulasztására és az (1) bekezdésben említett ügyekben az eljárást lefolytató hatóság azon kötelezettségére vonatkozó rendelkezések, hogy a felet vagy az eljárásban részt vevő személyeket értesítse arról, hogy ügyüket határidőben nem bírálják el;
2)      az (1) bekezdésben említett ügyekben az eljárást lefolytató hatósággal szemben nem szabható ki pénzbírság, és az utóbbi nem kötelezhető pénzösszegeknek a felperesek részére történő megfizetésére amiatt, hogy a határozatokat nem a jogszabályokban előírt határidőn belül hozta meg.
(4)      Ha az (1) bekezdésben említett ügyekben az eljárást lefolytató szerv az (1) bekezdésben említett határidőn belül nem végez cselekményeket vagy azokat késedelmesen teljesíti, az nem alapozhatja meg a mulasztással, az eljárás elhúzódásával vagy a felet megillető, az ügyének indokolatlan késedelem nélküli elbírálásához való jog megsértésével kapcsolatos jogorvoslati kérelem előterjesztését.”
10.      Ezen 100d. cikk 2023. január 1‑jén lépett hatályba és többször módosításra került, így a határidők felfüggesztése 2023. augusztus 24‑ig, 2024. március 4‑ig, majd 2024. június 30‑ig tartott. Az említett cikknek ugyanezen törvény 100c. cikke lépett a helyébe, amely 2022. december 31‑ig volt alkalmazandó.
A külföldiekről szóló törvény
11.      A 2013. december 12‑i ustawa o cudzoziemcach (a külföldiekről szóló törvény)(7) 3. cikke szerint:
„E törvény alkalmazásában:
[…]
(2)      külföldi: az a személy, aki nem rendelkezik lengyel állampolgársággal;
[…]”
12.      A külföldiekről szóló törvény 112a. cikke a következőket írja elő:
„(1)      A külföldi határozott időre szóló tartózkodási engedélyének megadására vonatkozó határozatot 60 napon belül kell meghozni.
(2)      Az (1) bekezdésben meghatározott határidő azon időponttól kezdődik, amikor az alábbi tények közül az utolsó bekövetkezett:
1)      a külföldi személyesen határozott időre szóló tartózkodási engedély iránti kérelmet nyújtott be, vagy az említett kérelem benyújtását követően személyesen megjelent a vajda hivatalában, kivéve, ha a külföldi esetében a személyes megjelenési kötelezettség nem áll fenn, vagy
2)      a külföldi alakilag szabályszerű vagy szabályossá tett, határozott időre szóló tartózkodási engedély iránti kérelmet nyújtott be, vagy
3)      a külföldi benyújtotta a 106. cikk (2) bekezdésének 2. pontjában említett dokumentumokat, vagy a vajda által megadott, a 106. cikk (2a) bekezdésében említett határidő lejárt.
(3)      A 139a. cikk (1) bekezdésében és a 139o. cikk (1) bekezdésében említett, határozott időre szóló tartózkodási engedély megadásával kapcsolatos eljárás esetén az (1) bekezdésben rögzített határidő azon időponttól kezdődik, amikor az alábbi tények közül az utolsó bekövetkezett:
1)      a fogadó szervezet a 139a. cikk (1) bekezdésében vagy a 139o. cikk (1) bekezdésében említett, határozott időre szóló tartózkodási engedély iránti, alakilag szabályszerű vagy szabályossá tett kérelmet nyújtott be, vagy
2)      a fogadó szervezet benyújtotta a 106. cikk (2) bekezdésének 2. pontjában említett dokumentumokat, vagy a vajda által megadott, 106. cikk (3) bekezdésében említett határidő lejárt.
(4)      A külföldi határozott időre szóló tartózkodási engedélyének megadásával kapcsolatos jogorvoslati eljárást 90 napon belül be kell fejezni.
(5)      Amennyiben a jogorvoslati kérelem nem felel meg a jogszabályban előírt követelményeknek, a (4) bekezdésben említett határidő a jogorvoslati kérelem hiánypótlásának napján kezdődik.”
A közigazgatási perrendtartásról szóló törvény
13.      A 2002. augusztus 30‑i ustawa – Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi (a közigazgatási perrendtartásról szóló, 2002. augusztus 30‑i törvény)(8) 53. cikkének 2b. §‑a értelmében:
„A mulasztás megállapítása iránti vagy az eljárás elhúzódása miatti kereset a felszólításnak az illetékes hatósághoz történő benyújtását követően bármikor benyújtható.”
14.      E törvény 149. cikke a következőképpen rendelkezik:
„1. §      A bíróság, amennyiben helyt ad a 3. cikk 2. §‑ának 1–4. pontjában meghatározott ügyekben a hatóságok mulasztása vagy a hatósági eljárás elhúzódása miatti keresetnek, illetve a 3. cikk 2. §‑ának 4a. pontjában meghatározott ügyekben a hatósági eljárás elhúzódása miatti keresetnek:
1)      kötelezi a hatóságot, hogy meghatározott határidőn belül fogadjon el jogi aktust, adjon értelmezést vagy végezzen el cselekményt;
2)      kötelezi a hatóságot, hogy állapítsa meg vagy ismerje el a jogszabály szerinti jogosultságot vagy kötelezettséget;
3)      megállapítja, hogy a hatóság mulasztást követett el vagy eljárásának időtartama elhúzódott.
1a. §      A bíróság megállapítja, hogy a hatóság mulasztása vagy a hatósági eljárás elhúzódása súlyos jogsértést valósított‑e meg.
1b. §      Ezenfelül a bíróság a 1. § 1. és 2. pontjában említett esetben határozhat jog vagy kötelezettség fennállásáról vagy hiányáról, ha az ügy jellege, valamint a ténybeli és jogi elemek észszerű kétségre okot nem adó körülményei ezt lehetővé teszik.
2. §      Ezenfelül az 1. §‑ban említett esetben a bíróság hivatalból vagy valamely fél kérelmére dönthet úgy, hogy a hatósággal szemben a 154. § 6. pontjában meghatározott összegű bírságot szab ki, vagy a hatóságot kötelezi arra, hogy a 154. § 6. pontjában meghatározott összeg felének megfelelő pénzösszeget fizessen meg a felperes részére.”
15.      Az említett törvény 153. §‑a szerint:
„A bíróság határozatában szereplő jogi értékelés és az eljárás további folytatásával kapcsolatos utasítások kötik azokat a hatóságokat, amelyek eljárása, mulasztása vagy lefolytatott eljárásának elhúzódása a kereset tárgyát képezte, valamint a bíróságokat, kivéve ha a jogszabályok módosultak.”
Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
16.      2024. április 17‑én a felperes – harmadik országbeli állampolgár – határozott időre szóló tartózkodási engedély iránti kérelmet nyújtott be a vajdához egyetemi tanulmányok Lengyelországban való folytatása céljából. Mivel a hatóság a nemzeti jogban előírt határidőn belül nem hozott határozatot, a felperes 2024. október 25‑én felszólítást nyújtott be a vajdához.
17.      Mivel a kérelméről még ezután sem döntöttek, a felperes 2024. november 22‑én ezen hatósággal szemben mulasztás megállapítása iránti keresetet indított a kérdést előterjesztő bíróság, a Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (gliwicei vajdasági közigazgatási bíróság) előtt. A felperes keresetében azt kifogásolta, hogy a vajda jelentősen túllépte a határozott időre szóló tartózkodási engedély iránti kérelem elbírálásának határidejét, és kérte, hogy a közigazgatási hatóságot kötelezzék arra, hogy tizennégy napon belül állítsa ki ezt az engedélyt, és a felperes részére fizessen kártérítést, vagy másodlagosan pénzbírságot.
18.      A sziléziai vajda ellenkérelmében a kereset elutasítását kérte többek között a 2022. március 12‑i törvény 100d. cikkére hivatkozva. Ez utóbbi cikk szerint a vajda által folytatott eljárásokban a kérelmek elbírálására vonatkozó határidők csak 2025. szeptember 30‑án kezdődnek, vagy ezen időpontig felfüggesztésre kerülnek, amit az indokol, hogy az Orosz Föderáció Ukrajna elleni, 2022. február 24‑i katonai agressziója következtében a tartózkodási engedély iránti kérelmek száma tovább növekedett. E felfüggesztés végét eredetileg 2022. december 31‑ére tűzték ki, azonban ezt több alkalommal meghosszabbították. A vajda azt is kiemelte, hogy ez a 100d. cikk előírja, hogy 2025. szeptember 30‑ig nem alkalmazandók a hatóság mulasztására és hatóság azon kötelezettségére vonatkozó rendelkezések, hogy a felet értesítenie kell arról, hogy az ügy az előírt határidőben nem kerül elbírálásra, és bírság vagy pénzösszeg nem ítélhető meg a kérelmezők részére a jogszabályokban rögzített határidők be nem tartása miatt.
19.      A Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (gliwicei vajdasági közigazgatási bíróság) – mivel kétségei támadtak azzal kapcsolatban, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal a határidők említett felfüggesztése és a harmadik országbeli állampolgárok azon lehetőségének hiánya, hogy a közigazgatási hatóságok mulasztása esetén hatékony jogorvoslatot nyújtsanak be – úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Ellentétes‑e a Szerződésben foglalt következő elvekkel:
a)      a jogállamiság és az emberi jogok tiszteletben tartásának elvével az ([EUSZ] 2. cikk és az [EUSZ] 6. cikk (3) bekezdése);
b)      az arányosság elvével (a Charta 52. cikkének a Charta 51. cikkének (1) bekezdésével és az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésével összhangban értelmezett (1) bekezdése);
c)      az uniós jog elsőbbségének és tényleges érvényesülésének elvével (az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése);
d)      a »megfelelő ügyintézéshez való jog« elvével (amely az Európai Unió elvének minősül [a Charta 41. cikkének a Charta 51. cikkének (1) bekezdésével és az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésével összhangban értelmezett (1)–(4) bekezdése], és amelyet a Bíróság ítélkezési gyakorlatából vezettek le)
a nemzeti jogban a külföldiek (harmadik országbeli állampolgárok) azon jogának szervezeti vagy gazdasági okokból történő, hosszú ideig tartó és több alkalommal meghosszabbított kizárása, hogy a közigazgatási hatóságok késedelme esetén hatékony jogorvoslatot nyújtsanak be (felszólítás, mulasztás megállapítása iránti vagy eljárás elhúzódása miatti kereset) többek között a [2016/801] irányelv 34. cikkének (1) és (3) bekezdésében foglalt követelményekkel összefüggésben?;
2)      Az olyan rendelkezéseket, amelyek a nemzeti jogban hosszú időn át, több meghosszabbítással, az 1. pontban felvázolt módon kizárják annak a lehetőségét, hogy külföldiek (harmadik országbeli állampolgárok) a közigazgatási hatóságok késedelme esetén hatékony jogorvoslatot nyújtsanak be, valamint kizárják annak a lehetőségét, hogy a nemzeti közigazgatási bíróságok kártérítésként megfelelő pénzösszeget ítéljenek meg a hatóságok indokolatlan késedelem nélküli eljárásához való jog megsértése miatt, és a közigazgatási aktusnak a bíróság által előírt határidőn belüli meghozatalára kötelezzenek – miközben a lengyel állampolgárokat közigazgatási eljárásuk keretében nem fosztották meg ezektől a jogoktól – úgy kell‑e értelmezni, hogy:
a)      nem felelnek meg a közérdek követelményeinek, és túlzott mértékben korlátozzák az Európai Unió alapvető jogai által védett szférát (az EUSZ 2. cikk; a Charta 52. cikkének (1)–(3) bekezdésével összefüggésben értelmezett EUSZ 6. cikk (1) és (3) bekezdése);
b)      a külföldiekkel (harmadik országbeli állampolgárokkal) szembeni hátrányos megkülönböztetésnek minősülnek (az EUSZ 2. cikk, az EUMSZ 10. és EUMSZ 18. cikk, a Charta 20. cikke és 21. cikkének (1) és (2) bekezdése);
c)      sértik az igazságosság elvét (az EUSZ 2. cikk);
d)      akadályozzák az igazságszolgáltatáshoz való tényleges és hatékony hozzáférést (az EUSZ 2. cikk, az EUMSZ 67. cikk (4) bekezdése, a Charta 51. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 47. cikke)?”
20.      Írásbeli észrevételeket a lengyel kormány és az Európai Bizottság nyújtott be a Bírósághoz.
Elemzés
21.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseivel – amelyeket együttesen fogok vizsgálni – az előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy az uniós joggal, többek között a 2016/801 irányelv 34. cikkének (1) és (3) bekezdésével ellentétes‑e a 2022. március 12‑i törvény, mivel adminisztratív vagy gazdasági korlátokon alapuló okokból huzamos ideig és több alkalommal meghosszabbította a nemzeti jogban annak kizárását, hogy harmadik országbeli állampolgárok a közigazgatási hatóságok hallgatása miatt hatékony jogorvoslattal éljenek, valamint kizárta annak lehetőségét, hogy a nemzeti közigazgatási bíróságok egyrészt a hatóságok indokolatlan késedelem nélküli eljárásához való jog megsértése miatt kártérítésként megfelelő pénzösszeget ítéljenek meg, másrészt pedig azt, hogy a bíróság által előírt határidőn belüli döntéshozatalra kötelezzenek.
22.      E kérdések megválaszolása érdekében, amelyek arra irányulnak, hogy a Bíróság értékelje a jogorvoslati lehetőségek ilyen kizárásának az uniós joggal, különösen a 2016/801 irányelv vonatkozó rendelkezéseivel és a Charta 47. cikkével(9) való összeegyeztethetőségét, álláspontom szerint több tényezőt kell egymást követően vizsgálni. Először is, emlékeztetni kell a 2016/801 irányelv céljára az e jogi aktus hatálya alá tartozó tartózkodási engedély kiállítására irányuló eljárás funkciójának és hatályának megvilágítása érdekében. Másodszor, az ezen irányelv 34. cikkével és a Charta 47. cikkében biztosított hatékony bírói jogvédelemhez való joggal összefüggésben értékelni kell azon nemzeti szabályozást, amely a harmadik országbeli állampolgárok által Lengyelország területén tanulmányok folytatása céljából benyújtott tartózkodási engedély iránti kérelmek ügyintézési határidejét alkalmazhatatlanná tette vagy felfüggesztette. Ennek érdekében meg kell vizsgálni, hogy ez a szabályozás sérti‑e, és ha igen, milyen mértékben a 2016/801 irányelv hatékony érvényesülését, többek között az egyenértékűség és tényleges érvényesülés elvére való tekintettel. Harmadszor, elemezni kell a lengyel kormánynak a vis maior helyzet fennállására alapított érvét, és értékelni kell, hogy az Oroszországi Föderáció Ukrajna elleni agressziója következtében lakóhelyüket elhagyni kényszerült személyek tömeges beáramlása képezhet‑e vis maior helyzetet, és igazolhatja‑e a szóban forgó uniós jogtól való eltérést.
A 2016/801 irányelv célja és a 34. cikkének (1) bekezdésében a tartózkodási engedély iránti kérelmekre vonatkozóan előírt elbírálási határidő
23.      Először is a vizsgálat kiindulópontját a 2016/801 irányelv 34. cikke (1) bekezdésének szövege képezi, amelynek értelmében „[a]z érintett tagállam illetékes hatósága döntést hoz az engedély kiállítása vagy meghosszabbítása iránt előterjesztett kérelemről, és e döntésről – a nemzeti jogukban előírt közlési eljárásoknak megfelelően – a lehető leghamarabb, de legkésőbb a hiánytalan kérelem előterjesztésének napját követő 90 napon belül a kérelmezőt írásban értesíti”.
24.      A „lehető leghamarabbi” elbírálásra való hivatkozás, a legfeljebb 90 napos határidő rögzítésével(10) együtt, magát az irányelv rendszerét tükrözi, amely irányelv célja a beutazási és tartózkodási feltételek javítása és egyszerűsítése többek között annak lehetővé tétele érdekében, hogy az érdekeltek időben megkezdhessék a tanévet, és hogy ténylegesen kidolgozhassák oktatási projektjüket.(11) Másként fogalmazva, a tanulmányi célú tartózkodási engedély iránti kérelemre vonatkozó döntés gyorsasága a 2016/801 irányelvvel bevezetett rendszer meghatározó alkotóeleme.
25.      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy ezen irányelv 5. cikkének (3) bekezdése értelmében a tagállamok kötelesek tanulmányi célú tartózkodási engedélyt kiállítani annak a kérelmezőnek, aki megfelel az irányelv 7. és 11. cikkében előírt követelményeknek. Amint arra a Bizottság észrevételeiben rámutatott, a „kiállítás” fogalma azt jelenti, hogy 90 napon belül az illetékes nemzeti hatóságok a kérelmet megvizsgálják, határozatot hoznak, és amennyiben a feltételek teljesülnek, az engedélyt kiállítják, ellenkező esetben pedig a kérelmet elutasítják.(12)
26.      Másodsorban, azon kérdést illetően, hogy az uniós jog meghatároz‑e olyan okokat, amelyek lehetővé teszik e maximális határidő felfüggesztését, meg kell állapítani, hogy a 2016/801 irányelv 34. cikkének (3) bekezdése csak egyetlen felfüggesztési okot ír elő, a kérelem hiányosságát, amikor az illetékes hatóságok további információkat kérnek a kérelmezőtől. Ebben az esetben e hatóságok észszerű határidőt állapítanak meg a kért információk benyújtására, ami az e cikk (1) bekezdésében előírt határidőt ezen információk kézhezvételéig felfüggeszti. Ebből következik, hogy – amint azt a Bizottság kiemeli – a 2016/801 irányelv nem írja elő a tagállamok számára eltérésként azt a lehetőséget, hogy az említett, pontosan körülhatárolt eseten kívül a tartózkodási engedélyekkel kapcsolatos döntéshozatali határidőt felfüggesszék vagy meghosszabbítsák.
27.      A fentiekből következik, hogy mivel a szóban forgó nemzeti jogszabály előírja, hogy a vajda által lefolytatott eljárásokban az ideiglenes tartózkodási engedéllyel kapcsolatos eljárási határidők nem kezdődnek meg, vagy ha már megkezdődtek, az adott időszakra felfüggesztésre kerülnek, a 2016/801 irányelv 34. cikkének (3) bekezdésében említett eseten túlmenően akadályozza az ezen irányelv 34. cikkének (1) bekezdésében rögzített határidő múlását. Az ilyen szabályozás – főszabály szerint – az uniós jogalkotó által kívánt harmonizált keretbe ütközhet. Ugyanis a 2016/801 irányelvnek többek között a (3) és (14) preambulumbekezdésből következő célkitűzései sérülnének, ha a kérelmek vizsgálatának késedelme ahhoz vezetne, hogy az érintett hallgatók nem tudnák elkezdeni tanulmányaikat a tanév elején, sőt akár még beiratkozni sem tudnának. Az ilyen helyzetben még a gondossággal eljáró harmadik országbeli állampolgár sem élvezhetné az ezen irányelv által számára biztosított jogoknak teljes körű érvényesülését a tanulmányi célú tartózkodási engedély iránti kérelmek elbírálásának egymást követő felfüggesztései alatt.
28.      Márpedig az alapügyben a határidők felfüggesztése a 2022. március 12‑i törvény 100d. cikkének (3) bekezdésében említett jogorvoslatok alkalmazhatatlanságával jár együtt. Azt kell tehát vizsgálni, hogy a jogorvoslati lehetőségek ezen kizárása összhangban áll‑e a 2016/801 irányelvvel, valamint a Charta 47. cikkével.
A 2016/801 irányelv 34. cikkének (5) bekezdése és a hatékony bírói jogvédelemhez való jog
29.      A továbbiakban a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések lényegére fogok rátérni, azaz arra, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal – az ideiglenes tartózkodási engedély ügyintézési határidejének felfüggesztésével összefüggésben – a közigazgatási szerv mulasztása miatti jogorvoslat alkalmazhatatlansága, valamint annak kizárása, hogy az illetékes hatósággal szemben bírságot lehessen kiszabni, vagy a hatóságot arra lehessen kötelezni, hogy pénzösszeget fizessen kérelmező részére.
30.      E tekintetben először is megjegyzem, hogy a 2016/801 irányelv 34. cikkének (5) bekezdése értelmében a kérelem befogadhatatlannak nyilvánításáról vagy elutasításáról, valamint az engedély meghosszabbításának megtagadásáról vagy az engedély visszavonásáról hozott döntéssel szemben az érintett tagállamban – a nemzeti joggal összhangban – jogorvoslati lehetőséget kell biztosítani.
31.      Ebből következik, hogy a valamely tagállam területére tanulmányok folytatása céljából történő beutazás és az e területen való tartózkodás iránti kérelem elutasítása esetén e 34. cikk (5) bekezdése kifejezetten lehetőséget biztosít az érintett harmadik országbeli állampolgár számára, hogy a határozatot meghozó tagállam nemzeti jogrendszerében előírt szabályoknak megfelelően jogorvoslati kérelmet terjesszen elő.(13)
32.      A Bíróság kimondta, hogy az uniós jogalkotó annak megállapításával, hogy e jogorvoslati kérelmet a nemzeti jognak megfelelően kell benyújtani, a tagállamokra bízta a 2016/801 irányelv hatálya alá tartozó kérelmezők rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőségek jellegének és eljárási szabályainak a meghatározását. Ezen irányelv 34. cikkének (5) bekezdésében említett jogorvoslat jellegét és konkrét részletszabályait azonban a Charta 47. cikkének tiszteletben tartásával kell meghatározni.(14)
33.      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a tagállamok eljárását illetően a Charta alkalmazási körét a Charta 51. cikkének (1) bekezdése határozza meg, amelynek értelmében a Charta rendelkezéseinek a tagállamok csak annyiban címzettjei, amennyiben az Unió jogát hajtják végre, és ez a rendelkezés megerősíti a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatát, amely szerint az uniós jogrendben biztosított alapvető jogokat az uniós jog által szabályozott valamennyi helyzetre alkalmazni kell, az ilyen helyzeteken kívül azonban nem.(15) Mivel az alapügy a 2016/801 irányelv hatálya alá tartozik, a Charta 47. cikke alkalmazandó rá.
34.      Amint arra a Bíróság a Darvate ítéletben(16) emlékeztet, ebből az következik, hogy jóllehet az adott területre vonatkozó uniós szabályozás hiányában az egyes tagállamok belső jogrendjének feladata kijelölni a hatáskörrel rendelkező bíróságokat és meghatározni az uniós jogrendből származó egyéni jogok védelmének biztosítására irányuló jogorvoslatok eljárási szabályait, a tagállamok felelőssége, hogy minden esetben biztosítsák e jogokkal kapcsolatban a Charta 47. cikkében biztosított hatékony bírói jogvédelemhez való jog tiszteletben tartását.
35.      A Bíróság már pontosította a 2016/801 irányelv 34. cikke (5) bekezdésének hatályát többek között a Perle ítéletben és a Darvate ítéletben. A Darvate ítéletből egyrészt kitűnik, hogy a Charta 47. cikkével összefüggésben értelmezett ezen rendelkezés nem követeli meg, hogy a harmadik országbeli állampolgár a tanulmányok folytatása céljából történő beutazás és tartózkodás iránti kérelmét elutasító határozat vitatása érdekében rendelkezzen valamely sürgősségi eljárás keretébe tartozó rendkívüli jogorvoslattal, még akkor sem, ha a rendes eljárásra vonatkozó határidők betartása megakadályozhatja tanulmányai folytatását, és azt sem követeli meg, hogy olyan jogorvoslattal rendelkezzen, amely alapján a bíróság ideiglenes intézkedéseket rendelhet el annak érdekében, hogy a hatóságokat a kért tartózkodási engedély kiadása céljából új határozat meghozatalára kötelezze, vagy hogy a bíróság hatáskörrel rendelkezzen arra, hogy a közigazgatási szervek értékelését a sajátjával váltsa fel, vagy új határozatot hozzon.
36.      Másrészt a Perle ítéletből kitűnik, hogy a Charta 47. cikkével összefüggésben értelmezett ezen rendelkezéssel nem ellentétes, ha az elutasító határozat elleni jogorvoslat kizárólag megsemmisítés iránti kereset formájában nyújtható be, és a bíróságnak nincs jogköre arra, hogy az értékelést saját értékelésével helyettesítse, vagy új határozatot hozzon, feltéve hogy a jogorvoslat benyújtásának feltételei, és adott esetben a megsemmisítést kimondó ítélet végrehajtási szabályai lehetővé teszik a bíró értékelésével összhangban lévő új határozat rövid időn belüli meghozatalát oly módon, hogy biztosítsák a kellően gondos harmadik országbeli állampolgár számára a 2016/801 irányelvből eredő jogainak teljes körű érvényesülését.(17)
37.      Megállapítom azonban, hogy jelentős különbség van ezen ítéletek és az alapügy között. A fent hivatkozott ügyekben a Bíróság elé terjesztett kérdések az érintett nemzeti jogrendekben meglévő jogorvoslati lehetőségek jellegére és elégséges voltára vonatkoznak, valamint arra, hogy az uniós jog – ideértve a Charta 47. cikkét is – előírja‑e a tagállamok számára további jogorvoslatok létrehozását.(18) Másként fogalmazva, annak értékeléséről volt szó, hogy elegendő‑e a megsemmisítés iránti kereset, vagy azt ki kell‑e egészíteni rendkívüli jogorvoslattal, ideiglenes intézkedésekkel vagy pedig a bíró azon jogkörének elismerésével, hogy az értékelést saját értékelésével helyettesítse.
38.      Az alapügyben nem ez a helyzet áll fenn. A kérdést előterjesztő bíróság előtt nem az a kérdés merült fel, hogy a 2016/801 irányelv 34. cikkének (5) bekezdésében foglalt követelményeknek való megfelelés érdekében milyen jogorvoslati lehetőségeket kellene létrehozni, hanem az, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal az olyan nemzeti szabályozás, amely egy meghosszabbított időszakra alkalmazhatatlanná teszi a belső jogrendben már megállapított azon jogorvoslati lehetőségeket, amelyek rendszerint a tanulmányi célú ideiglenes tartózkodási engedélyt kérelmező harmadik országbeli állampolgárok rendelkezésére állnak.
39.      E tekintetben emlékeztetni kell arra az ítélkezési gyakorlatra, amely szerint bár az uniós jog, ideértve a Charta rendelkezéseit is, nem írja elő a tagállamok számára a nemzeti jogban megállapítottaktól eltérő jogorvoslati lehetőségek bevezetését, a nemzeti jogrend egészéből mégis ki kell tűnnie, hogy létezik olyan bírósági jogorvoslat, amellyel – akár közvetett módon – biztosítható a jogalanyok uniós jogból eredő jogainak tiszteletben tartása.(19)
40.      Márpedig a jelen ügyben – amint arra a Bizottság rámutat, és figyelemmel a kérdést előterjesztő bíróság által teendő megállapításokra – az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből nem következik, hogy az érdekeltek a 2022. március 12‑i törvény 100d. cikkének alkalmazási idejében rendelkeznek az e rendelkezés által alkalmazhatatlanná tett jogorvoslati lehetőségeken túl más olyan jogorvoslati lehetőséggel, amely alapján kérhetik az illetékes közigazgatási hatóság mulasztásának megállapítását és az őket ért kár megtérítését. Számomra pedig úgy tűnik, hogy a 2016/801 irányelv 34. cikkének (1) bekezdésében előírthoz hasonló, harmonizált maximális határidőnek már magához a gondolatához is hozzátartozik az, hogy a kérelmező a közigazgatási szerv hallgatásának és az eljárás határidőt kiüresítő elhúzódásának kifogásolása érdekében a nemzeti jogban hatékony eszközökkel rendelkezzen.
41.      Egyébiránt emlékeztetek arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az adott területre vonatkozó uniós szabályozás hiányában a jogalanyok számára biztosított jogok védelmének biztosítására irányuló bírósági jogorvoslatra vonatkozó eljárási szabályok meghozatala az eljárási autonómia elve alapján az egyes tagállamok belső jogrendjébe tartozik, azzal a feltétellel azonban, hogy e szabályok nem lehetnek kedvezőtlenebbek a hasonló jellegű belső jogi helyzetekre vonatkozóknál (az egyenértékűség elve), és nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jog által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve).(20)
42.      Úgy vélem, hogy az alapügyben probléma merül fel az egyenértékűség elvének szempontjából, mivel a nemzeti jogalkotó olyan jogorvoslati lehetőségeket tesz alkalmazhatatlanná, amelyek a 2022. március 12‑i törvény 100d. cikke (1) bekezdésének 1. pontja értelmében – az alapügyben szereplőhöz hasonló esetben – főszabály szerint egy olyan személyi kör – nevezetesen a külföldiek – rendelkezésére állnának, akik panaszt kívánnak benyújtani a tanulmányi célú ideiglenes tartózkodási engedély iránti kérelmükre vonatkozó közigazgatási döntéshozatal elmulasztása miatt, miközben e jogorvoslati lehetőségek továbbra is elérhetőek azon lengyel állampolgárok számára, akik a közigazgatás hallgatását valamely, kizárólag a belső jog hatálya alá tartozó kérelemről szóló döntéshozatal közigazgatási hatóságok általi elmulasztásának egyéb eseteiben kívánják vitatni.
43.      Figyelembe kell azonban még venni a vitatott rendelkezés meghozatalának különleges körülményeit, azaz az Oroszországi Föderáció Ukrajna elleni agresszióját és a személyek Lengyelországba történő tömeges beáramlását. Meg kell tehát vizsgálni a kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett és a lengyel kormány által hivatkozott ezen tényezőnek az uniós jog szempontjából történő értékelésre, és ebből kifolyólag az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre adandó válaszra gyakorolt hatását.
A vis maiorra alapított érv
44.      Úgy vélem, hogy nehezen lenne megindokolható, ha a 2022. március 12‑i törvény 100d. cikkének az uniós joggal való összeegyeztethetőségét azon körülmények figyelembevétele nélkül értékelnénk, amelyekre a lengyel kormány e rendelkezés elfogadásának indokaként hivatkozik. A lengyel kormány álláspontja szerint az orosz agresszió következtében lakóhelyüket elhagyni kényszerült személyek Ukrajnából való tömeges beáramlása megbénította a közigazgatási szervezetet, és olyan vis maior helyzetnek minősült,(21) amely kivételes és ideiglenes intézkedések meghozatalát – például az e törvény 100d. cikkében említett jogorvoslatok alkalmazhatatlanságát – igazolta.
45.      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a „vis maior” fogalma rendkívüli és előreláthatatlan, az arra hivatkozón kívül álló körülményekre vonatkozik, amelyek következményeit a legnagyobb gondosság mellett sem lehetett volna elkerülni.(22) Hozzá kell tenni, hogy mivel e fogalom az uniós jog valamennyi területén nem bír azonos tartalommal, terjedelmét mindig arra a jogi háttérre tekintettel kell meghatározni, amelyben az joghatással jár.(23)
46.      Az ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy az EUMSZ 258. cikk szerinti kötelezettségszegési kereset keretében a Bíróság kivételesen elfogadhatja a vis maior helyzet fennállását az uniós jogból eredő kötelezettségek valamely tagállam általi megszegését igazoló indokként, feltéve, hogy a vis maiorra jellemző feltételek teljesülnek. Az a tagállam, amely „pillanatnyilag leküzdhetetlen” nehézségekkel szembesül, csak az e nehézségek orvoslásához szükséges időszak tekintetében hivatkozhat ezen összefüggésben vis maiorra.(24)
47.      Ennek alapján, ahogyan arra Medina főtanácsnok a Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth és társai ügyre vonatkozó indítványában rámutatott,(25) az ilyen igazolás bizonyításának rendkívül szigorú követelményei vannak. A vis maiorra való hivatkozás csak abban az esetben fogadható el, ha megfelelően bizonyítják, hogy az uniós jognak való megfelelés objektíve lehetetlen. Még rendkívüli és előre nem látható körülmények esetén is köteles a tagállam minden tőle telhető intézkedést megtenni az uniós jognak való megfelelés érdekében.
48.      Az ítélkezési gyakorlatból különösen az következik, hogy valamely vis maior helyzet hatásai nem tarthatnak tovább, mint amely időtartam egy szokásos gondossággal eljáró közigazgatási szerv számára a helyzet kezeléséhez és az ahhoz való alkalmazkodáshoz szükséges.(26) Ezen túlmenően, a tagállamnak elő kell adnia azokat a konkrét és pontos bizonyítékokat, amelyek alkalmasak a vis maior helyzet fennállásának,(27) és annak igazolására, hogy a hivatkozott események feltételezhetően rövid időtartamúak és korlátozott hatásúak.(28)
49.      Ezen megfontolásokból az következik, hogy az a tagállam, amely pillanatnyilag leküzdhetetlen nehézségekkel szembesül, hivatkozhat vis maior helyzetre, de csak azon időszakra vonatkozóan, amely e nehézségek leküzdéséhez szükséges.(29)
50.      Az alapügyben a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak meghatározása, hogy a releváns körülményekre tekintettel az Oroszországi Föderáció Ukrajna elleni, 2022. február óta tartó agressziója következtében lakóhelyüket elhagyni kényszerült személyek Lengyelországba való tömeges beáramlása minősülhet‑e olyan vis maior helyzetnek, amely igazolhatja olyan kivételes és ideiglenes intézkedések elfogadását, mint például a 2022. március 12‑i törvény 100d. cikkében említett jogorvoslatok alkalmazhatatlansága.
51.      Mindazonáltal annak érdekében, hogy kérdést előterjesztő bíróságnak hasznos választ lehessen adni, célszerűnek tartok kiemelni több olyan tényezőt, amelyeket e bíróság figyelembe vehet a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében vett vis maior helyzet fennállásának értékelésekor.
52.      Először is a kérdést előterjesztő bíróság: figyelembe veheti az időbeli tényezőt. Bár a beáramlás a 2022‑ben bekövetkezett eseményekhez kapcsolódik, értékelni kell, hogy milyen mértékben lehet rendkívüli és előre nem látható esemény következményének tekinteni a harmadik országbeli állampolgároknak a 2022. március 12‑i törvény 100d. cikkének (3) bekezdése szerinti jogorvoslatokból való kizárásának 2025. szeptember 30‑ig tartó, egymást követő meghosszabbításait.
53.      Másodsorban, meg kell vizsgálni, hogy az illetékes hatóságok terveztek‑e kevésbé radikális intézkedést, például a határidők célzott szabályozását, bizonyos ügyiratok rangsorolását, átmeneti rendelkezéseket, vagy pedig a szóban forgó intézkedés alkalmazásának időbeli fokozatosságát.
54.      Harmadsorban, értékelni kell, hogy a nemzeti jogalkotó konkrét és ellenőrizhető elemekkel alátámasztotta‑e a vitatott intézkedés szükségességét és meghosszabbítását. A kérdést előterjesztő bíróság különösen azt vizsgálhatja, hogy a törvény vagy annak indokolása alapul‑e olyan adatokon, amelyek például a kérelmek számának növekedésével, a tényleges ügyintézési kapacitással, az adminisztratív terhek elosztásával vagy más megoldások bizonyított alkalmazhatatlanságával kapcsolatosak. Az ilyen adatok hiánya vagy az ezen elemeknek és az érintett jogorvoslati lehetőségek általános kizárásának összekapcsolására vonatkozó indokolás hiánya álláspontom szerint gyengítheti a vis maiorra alapított érvet.
55.      A fentiekre figyelemmel úgy vélem, hogy az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a 2016/801 irányelv 34. cikkének a Charta 47. cikkével összefüggésben értelmezett (1) és (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében vett vis maior helyzet hiányában kizárja a nemzeti jogban előírt azon lehetőséget, hogy egy harmadik országbeli állampolgár hatékony jogorvoslattal éljen az illetékes közigazgatási hatóságnak valamely tanulmányi célú tartózkodási engedély iránti kérelem elbírálásával kapcsolatos mulasztása vagy késedelme esetén, és elérje, hogy ezen kérelmét meghatározott határidőn belül elbírálják.
Végkövetkeztetés
56.      A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (gliwicei vajdasági közigazgatási bíróság, Lengyelország) által feltett kérdésekre a következőképpen válaszoljon:
A harmadik országbeli állampolgárok kutatás, tanulmányok folytatása, gyakorlat, önkéntes szolgálat, diákcsereprogramok vagy oktatási projektek, és au pair tevékenység céljából történő beutazásának és tartózkodásának feltételeiről szóló, 2016. május 11‑i (EU) 2016/801 európai parlamenti és tanácsi irányelv 34. cikkének az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkével összefüggésben értelmezett (1) és (3) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében vett vis maior helyzet hiányában kizárja a nemzeti jogban előírt azon lehetőséget, hogy egy harmadik országbeli állampolgár hatékony jogorvoslattal éljen az illetékes közigazgatási hatóságnak valamely tanulmányi célú tartózkodási engedély iránti kérelem elbírálásával kapcsolatos mulasztása vagy késedelme esetén, és elérje, hogy ezen kérelmét meghatározott határidőn belül elbírálják.
1      Eredeti nyelv: francia.
2      HL 2016. L 132., 21. o.
3      HL 2022. L 71., 1. o.
4      HL L, 2024/1836.
5      Dz U 2022, poz. 583.
6      Dz U 2025, poz. 337 (a továbbiakban: 2022. március 12‑i törvény).
7      Dz U 2024, poz. 769.
8      Dz U 2024, poz. 935.
9      Bár a kérdést előterjesztő bíróság a jogállamiság és emberi jogok tiszteletben tartásának elvére (az EUSZ 2. cikk és EUSZ 6. cikk (3) bekezdése), az arányosság elvére (a Charta 52. cikkének az 51. cikkének (1) bekezdésével és az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésével összhangban értelmezett (1) bekezdése), az uniós jog elsőbbségének és tényleges érvényesülésének elvére (az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése), valamint a megfelelő ügyintézéshez való jogra (a Charta 41. cikkének a Charta 51. cikkének (1) bekezdésével és az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésével összhangban értelmezett (1)–(4) bekezdése), az EUMSZ 10. cikkre és EUMSZ 18. cikkre, a Charta 20. cikkére és 21. cikkének (1) és (2) bekezdésére, továbbá az EUMSZ 67. cikk (4) bekezdésére hivatkozik, azon a véleményen vagyok, hogy a Bíróság válasza kizárólag a 2016/801 irányelvnek a Charta 47. cikkével összefüggésben értelmezett 34. cikkére irányulhat. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a nemzeti bíróságok és a Bíróság között az EUMSZ 267. cikkel bevezetett együttműködési eljárás keretében a Bíróság feladata, hogy a nemzeti bíróságnak az előtte folyamatban lévő ügy eldöntéséhez hasznos választ adjon. Ebből a szempontból a Bíróság az elé terjesztett kérdéseket újrafogalmazhatja, értelmezését adott esetben az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyát képező rendelkezések közül kizárólag a relevánsakra korlátozva. Lásd például: 2023. január 26‑i Ministerstvo na vatreshnite raboti (A biometrikus és genetikai adatok rendőrség általi nyilvántartásba vétele) ítélet (C‑205/21, EU:C:2023:49, 77. pont), amelyben a Bíróság átfogalmazza a kérdést előterjesztő bíróság által előzetes döntéshozatal céljából feltett harmadik kérdést.
10      A Lengyel Köztársaság ezt a kötelezettséget a külföldiekről szóló törvény 112a. cikkének (1) bekezdésébe ültette át, amely 60 napos határidőt ír elő.
11      Lásd a 2016/801 irányelv (14) preambulumbekezdését. Egyébiránt ezen irányelv (3) preambulumbekezdése szerint „[a]z Unión kívülről érkező bevándorlás az egyik forrása a magasan képzett munkaerőnek, és egyre nagyobb igény mutatkozik különösen a hallgatók és a kutatók iránt is. Fontos szerepet töltenek be az alapvető uniós eszköz, a humán tőke kialakításában, és az intelligens, fenntartható és inkluzív növekedés biztosításában, valamint ezáltal hozzájárulnak az Európa 2020 stratégia célkitűzéseinek eléréséhez.” A 2016/801 irányelv céljára vonatkozóan, amint az a (3) és (14) preambulumbekezdésből kitűnik, lásd: 2024. július 29–i Perle ítélet (C‑14/23, a továbbiakban: Perle ítélet, EU:C:2024:647, 45. pont).
12      Lásd analógia útján: 2018. június 27‑i Diallo ítélet (C‑246/17, EU:C:2018:499, 34–38. pont). Lásd továbbá a 2016/801 irányelv (30) preambulumbekezdését, amely szerint „[a]mint az összes általános és különös beutazási és tartózkodási feltétel teljesült, a tagállamok a meghatározott határidőn belül engedélyt állítanak ki. Ha egy tagállam tartózkodási engedélyt kizárólag a saját területén állít ki, és az ezen irányelvben szereplő valamennyi beutazási és tartózkodási feltétel teljesült, a tagállam kiállítja a szükséges vízumot az érintett harmadik országbeli állampolgár számára, és gondoskodik arról, hogy az illetékes hatóságok e célból ténylegesen együttműködjenek. Abban az esetben, ha a tagállam nem állít ki vízumot, az érintett harmadik országbeli állampolgárnak azzal egyenértékű beutazási engedélyt állít ki.”
13      Lásd Perleítélet (61. pont), 2025. június 19‑i Darvate és társai ítélet (C‑299/23, a továbbiakban: Darvate ítélet, EU:C:2025:461, 27. pont).
14      Lásd: Darvate ítélet (28. és 29. pont).
15      Lásd: 2021. március 10‑i Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N. ítélet (C‑949/19, EU:C:2021:186, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
16      Darvate ítélet (30. pont). Lásd továbbá: 2020. május 14‑i Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság ítélet (C‑924/19 PPU és C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 142. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
17      Lásd: Perle ítélet (67. pont), Darvate ítélet (45. és 46. pont).
18      Lásd e tekintetben: Darvate ítélet (33. pont).
19      Lásd e tekintetben: Darvate ítélet (33. pont). Lásd továbbá: 2007. március 13‑i Unibet ítélet (C‑432/05, EU:C:2007:163, 40. pont); 2018. október 24‑i XC és társai ítélet (C‑234/17, EU:C:2018:853, 51. pont).
20      Lásd: 2017. december 13‑i El Hassani ítélet, C‑403/16, EU:C:2017:960, 26. pont); 2021. március 20‑i Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N. ítélet (C‑949/19, EU:C:2021:186, 43. pont).
21      E tekintetben a lengyel kormány a 2022/382 végrehajtási határozat (3) és (7) preambulumbekezdésére hivatkozik, amelyek az orosz agressziót előreláthatatlannak, provokáció nélkül indítottnak és indokolatlannak minősítették annak alátámasztására, hogy a lakóhelyüket elhagyni kényszerült személyek Ukrajnából való tömeges beáramlása megfelel a Bíróság ítélkezési gyakorlatában valamely eset vis maiorkénti minősítéséhez meghatározott feltételeknek. Hivatkozik a 2024/1836 végrehajtási határozat (7) preambulumbekezdésére is, amely szerint nem volt kizárt, hogy nagy számban további személyek érkeznek Ukrajnából, és hogy továbbra is fennáll a nemzeti menekültügyi rendszerek hatékony működését fenyegető kockázat. A magam részéről megjegyzem, hogy a fent hivatkozott preambulumbekezdések szövege önmagában nem minősíti sem az Ukrajna elleni orosz agressziót „előreláthatatlan” körülménynek, sem a lakóhelyüket elhagyni kényszerült személyek ezen országból való tömeges beáramlását „vis maiornak”.
22      Lásd: 2021. szeptember 30‑i Számvevőszék kontra Pinxten ítélet (C‑130/19, EU:C:2021:782, 781. pont).
23      Lásd: 2017. január 25‑i Vilkas ítélet (C‑640/15, EU:C:2017:39, 53. és 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
24      Lásd: 2024. január 25‑i Bizottság kontra Írország (Az ivóvízben lévő trihalometánok) ítélet (C‑481/22, EU:C:2024:85, 92. pont). Lásd e tekintetben: Medina főtanácsnok Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑97/24, EU:C:2025:269, 36. pont).
25      C‑97/24, EU:C:2025:269, 37. pont. Medina főtanácsnok indítványának ugyanezen pontjában hozzáteszi, hogy „miként a „pillanatnyilag leküzdhetetlen nehézségek” kifejezés is jelzi, a vis maior megszorító értelmezése azzal jár, hogy amennyiben a tagállami kötelezettségek teljesítését akadályozó esemény átmeneti, az uniós jogi kötelezettség csak annak időtartamára és észszerűen rövid időre felfüggeszthető”.
26      Lásd ebben az értelemben: 1985. július 11‑i Bizottság kontra Olaszország ítélet (101/84, EU:C:1985:330, 16. pont).
27      Lásd ebben az értelemben: 2012. december 19‑i Bizottság kontra Olaszország ítélet (C‑68/11, EU:C:2012:815, 65. pont).
28      Lásd ebben az értelemben: 2024. január 25‑i Bizottság kontra Írország (Az ivóvízben lévő trihalometánok) ítélet (C‑481/22, EU:C:2024:85, 93. pont).
29      Lásd: Medina főtanácsnok Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑97/24, EU:C:2025:269, 40. pont).
Egyébiránt célszerűnek tartom figyelembe venni az Emberi Jogok Európai Bíróságának (a továbbiakban: EJEB) ítélkezési gyakorlatát olyan hasonló ügyekben, amikor valamely állam az érdekeltek számára rendelkezésre álló hatékony jogorvoslatokba való beavatkozás igazolása érdekében migrációs nyomásra hivatkozik. Ez a hivatkozás annál is inkább releváns, mivel a Charta az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezményben (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény) biztosított jogoknak megfelelő jogokat rögzít, és a Charta 52. cikkének (3) bekezdése az e jogok közötti koherencia biztosítására irányul az uniós jog autonómiájának sérelme nélkül. Például az EJEB 2012. december 13‑i De Souza Ribeiro kontra Franciaország ítéletének (nagytanács) (CE:ECHR:2012:1213JUD002268907) alapjául szolgáló ügyben, amelynek tárgya egy brazil állampolgár Guyanából való kiutasítása volt, amelyet körülbelül 50 perccel a felfüggesztés iránti kérelem bírósághoz való benyújtását követően végrehajtottak, az EJEB megállapította, hogy a kizárólag a prefektúra döntésére alapított intézkedés különösen gyors végrehajtása a gyakorlatban hatástalanná, és így elérhetetlenné tette az elvben hozzáférhető jogorvoslati lehetőségeket (95. §), és hogy a kérelmezőnek nem volt lehetősége az ellene kiadott kiutasítási határozatot kellő alapossággal megvizsgáltatni egy olyan nemzeti hatósággal, amely a megkövetelt eljárási biztosítékokat nyújtani tudta volna (96. §). Az EJEB e tekintetben kimondta, hogy Guyana földrajzi helyzete, az ott jelentkező nagy migrációs nyomás, a bíróságok túlterhelése – amire az alperes állam hivatkozott – önmagában nem igazolja a szokványos törvényes eljárásokban tett kivételeket, és azoknak a helyi alkalmazási módjait. Emlékeztetett arra, hogy az a mérlegelési mozgástér, amely az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 13. cikkének végrehajtására vonatkozó részletes szabályokat illetően az államok rendelkezésére áll, nem vezethet ahhoz, hogy az érintetteket megfosszák az önkényes kiutasítással szembeni minimális eljárási biztosítékoktól (97. §). Kétségtelen, hogy ezen ügy a szabálytalan migrációra vonatkozott, nem pedig az alapügyben szóban forgó tanulmányi célú tartózkodással kapcsolatos eljárásra. Mindazonáltal úgy vélem, hogy azt az általános megfontolást illusztrálja, hogy a migrációs nyomás még akkor sem igazolhatja a hatékony bírói jogvédelemhez való jog kiüresítését, ha az a bírósági terhek jelentős növekedésének kockázatával jár együtt.