Ideiglenes változat
JEAN RICHARD DE LA TOUR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. május 13.(1)
C‑227/25. P. sz. ügy
DR,
DS
kontra
Európai Biztosítás– és Foglalkoztatóinyugdíj–hatóság (EIOPA)
„ Fellebbezés – Közszolgálat – Az Európai Unió szerződésen kívüli felelősségének megállapítása iránti kereset, amelyet azért nyújtottak be, mert valamely intézmény nem teljesítette a személyes adatok védelmének biztosítására vonatkozó kötelezettségét – Az alkalmazottat és házastársát ért nem vagyoni kár – Az alkalmazott házastársa által benyújtott kereset jogalapja – Az EUMSZ 268. és EUMSZ 340. cikken alapuló kereset elfogadhatatlansága – A családtag azon joga vagy kötelezettsége, hogy keresetét az EUMSZ 270. cikk alapján nyújtsa be ”
I.      Bevezetés
1.        A jelen fellebbezés az Európai Unió Törvényszékének 2025. január 17‑i DR és DS kontra EIOPA végzése(2) ellen irányul, amelyben a Törvényszék mint elfogadhatatlant elutasította az Európai Unió szerződésen kívüli felelősségének megállapítására irányuló keresetet, amelyet egy uniós tisztviselő, DR, valamint házastársa, DS nyújtott be arra hivatkozva, hogy az Európai Biztosítás– és Foglalkoztatóinyugdíj–hatóság (EIOPA) állítólag hozzáférhetővé tette személyes adataikat a DR‑rel szemben folytatott etikai és igazgatási vizsgálat során.
2.        E fellebbezésben arra kérik a Bíróságot, hogy foglaljon állást azoknak a következtetéseknek a tekintetében, amelyeket a Törvényszék a 2022. május 5‑i Bizottság kontra Missir Mamachi di Lusignano ítéletben(3) a Bíróság által lefektetett elvekből levont a tisztviselők vagy alkalmazottak családtagjai által az e tisztviselő vagy alkalmazott és az érintett intézmény közötti munkaviszonyból eredő jogvita keretében benyújtott kártérítési keresetek elfogadhatósági feltételeire vonatkozóan.
3.        Azt fogom javasolni a Bíróságnak, hogy adjon helyt az említett fellebbezésnek, és helyezze hatályon kívül a megtámadott végzést annyiban, amennyiben a Törvényszék a DS által benyújtott keresetet azzal az indokkal, hogy téves jogalap alapján nyújtották be, mint elfogadhatatlant elutasította. Kifejtem azokat az okokat, amelyek miatt e végzés véleményem szerint ezen ítélet szövegének téves értelmezésén alapul, mivel a Bíróság által a tisztviselő vagy alkalmazott családtagjai számára biztosított azon lehetőség, hogy az EUMSZ 270. cikk alapján járjanak el, az említett végzésben olyan kötelezettséggé válik, amelynek be nem tartása a kereset elfogadhatatlanság miatti elutasítását vonja maga után.
II.    A jogvita előzményei
4.        A jelen fellebbezés szempontjából a jogvitának a megtámadott végzés 2–30. pontjában említett előzményei a következőképpen foglalhatók össze.
5.        2017. szeptember 16‑án DR‑t az összeférhetetlenségi nyilatkozat kitöltését követően alkalmazottként felvették az EIOPA „Felügyeleti” osztályába. DR, miután 2018. december 7‑én etikai vizsgálati eljárás indult vele szemben, a 2019. január 14‑i és a 2019. március 10‑i elektronikus levelében információkat közölt az A, B és C társaságra vonatkozóan,(4) hivatkozva a továbbított adatok bizalmas jellegére, és pontosítva, hogy azok az előzetes hozzájárulása nélkül nem közölhetők az EIOPA‑n belüli más személyekkel. Az etikai tisztviselő által az EIOPA‑nak továbbított értékelő jelentést követően e hatóság ügyvezető igazgatója 2019. július 22‑én igazgatási vizsgálatot indított DR‑rel szemben a külső tevékenységei jellegének megállapítása érdekében. 2019. szeptember 30‑án az e vizsgálattal megbízott külső vizsgáló továbbította a jelentését, DR‑t pedig a 2019. december 17‑i határozattal felmentették az EIOPA‑nál betöltött tisztségéből.
6.        DR 2020. január 13‑án nyújtotta be első panaszát az európai ombudsmanhoz, amelyben kifogásolta elbocsátásának jogellenes jellegét. Ez utóbbi e kérelmet mint elfogadhatatlant azzal az indokkal utasította el, hogy DR nem merítette ki az összes belső jogorvoslati lehetőséget. DR ezt követően 2020. február 3‑án panaszt nyújtott be az EIOPA‑hoz az elbocsátásról szóló határozattal szemben, amelyben először is vitatta a más szervezeti egységhez történő áthelyezésének és az elbocsátásról szóló határozatnak a jogszerűségét, másrészt több, a személyes adatai kezelésével kapcsolatos szabálytalanságot kifogásolt, harmadrészt a vele szemben folytatott zaklatás fennállására hivatkozott, végül pedig az állítólagosan elszenvedett kár megtérítése címén pénzbeli kártérítés megfizetését kérte.
7.        2020. június 2‑i határozatával az EIOPA elutasította az elbocsátásról szóló határozatra vonatkozó panaszt.
8.        2020. szeptember 16‑án DR egy második panaszt nyújtott be az ombudsmanhoz, amely, arra való hivatkozással, hogy nem állt rendelkezésére elegendő indok a vizsgálat megindításához, elutasította ezt a panaszt.
9.        2020. szeptember 30‑án DR az európai adatvédelmi biztoshoz fordult a saját, DS, valamint a szóban forgó társaságok személyes adatainak az EIOPA általi jogellenes kezelésére hivatkozva.
10.      2021. december 1‑jén DR egy harmadik panaszt nyújtott be az ombudsmanhoz.
11.      2022. szeptember 9‑i határozatában az európai adatvédelmi biztos megállapította, hogy az EIOPA megsértette az (EU) 2018/1725 rendelet(5) 4. cikke (1) bekezdésének a) pontját és 15. cikke (1) bekezdésének c) pontját, mivel az igazgatási vizsgálat során nem tájékoztatta megfelelően DR‑t a személyes adatai kezelésének jogalapjáról. Következésképpen az európai adatvédelmi biztos úgy határozott, hogy e rendelet 58. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján elmarasztalja az EIOPA‑t.
12.      DR harmadik panaszát követően az ombudsman 2023. május 25‑i határozatában megállapította, hogy DR felvételekor az EIOPA nem kezelte kellő gondossággal az összeférhetetlenségével kapcsolatos kérdést, ami hivatali visszássághoz vezetett. Az ombudsman megjegyezte továbbá, hogy az EIOPA nem végezte gondosan és szigorúan az etikai és az igazgatási vizsgálatot.
III. Az uniós bíróságok előtti eljárás
A.      A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott végzés
13.      A Törvényszék Hivatalához 2024. április 4‑én benyújtott keresetlevelükkel a fellebbezők az EUMSZ 268. cikk és az EUMSZ 340. cikk második bekezdése alapján keresetet indítottak azon nem vagyoni kár megtérítése iránt, amelyet álláspontjuk szerint az EIOPA által a személyes adataiknak a DR‑re vonatkozó etikai és igazgatási vizsgálat keretében történő kezelésével kapcsolatban megvalósított jogellenes magatartás miatt szenvedtek el.
14.      A Törvényszék Hivatalához 2024. július 2‑án benyújtott külön beadványában az EIOPA elfogadhatatlansági kifogást emelt. Ez utóbbi különösen arra hivatkozott, hogy a DR és házastársa, DS által benyújtott kereset DR munkaviszonyából ered, így e kereset tárgya nyilvánvalóan az EUMSZ 270. cikk, valamint az Európai Unió tisztviselőinek személyzeti szabályzata(6) 90. és 91. cikkének hatálya alá tartozik, nem pedig az EUMSZ 268. cikk és az EUMSZ 340. cikk második bekezdésének hatálya alá. Az ezen elfogadhatatlansági kifogással kapcsolatban benyújtott észrevételek keretében a fellebbezők a 2018/1725 rendelet szövegére tekintettel megismételték és kifejezetten fenntartották e jogalap megválasztását.
15.      A Törvényszék az eljárási szabályzata 130. cikkének (1) és (7) bekezdése alapján elfogadott megtámadott végzésben mind a DR, mind a DS által benyújtott keresetet elfogadhatatlannak minősítette és elutasította.
B.      A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
16.      2025. március 24‑én a fellebbezők fellebbezést nyújtottak be a megtámadott végzéssel szemben. Fellebbezésben foglalt kérelmeikben azt kérik, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül ezt a végzést, adjon helyt a Törvényszék előtti kérelmeiknek, állapítsa meg, hogy az EIOPA a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogszabályokat – különösen az Európai Unió Alapjogi Chartájának 8. és 41. cikkét, valamint a 2018/1725 rendeletet – érintő kellően súlyos jogsértést követett el, állapítsa meg, hogy az ez utóbbi által elkövetett jogsértésekből eredően nem vagyoni kár érte őket, rendelje el e kár megtérítését, az EIOPA‑t kötelezze mindkét eljárás költségeinek viselésére, vagy ennek hiányában érdemi határozathozatal céljából utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé.
17.      Az EIOPA azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére.
IV.    Elemzés
18.      Fellebbezésük alátámasztása érdekében a fellebbezők két jogalapra hivatkoznak, amelyek közül az első a megtámadott végzés 74. pontjának hiányos indokolásán, a második pedig a személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése(7) értelmében vett „személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó” személyek fogalmának terjedelmével kapcsolatos téves jogalkalmazáson alapul.
19.      Mivel e végzés rendelkező része – a DS által benyújtott kereset tekintetében – azon alapul, hogy DS „a személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó személynek” minősül, elsőként a fellebbezés második jogalapját vizsgálom meg.
A.      A személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó” személyek fogalmának téves értelmezésére alapított második jogalapról
1.      A megtámadott végzés
20.      A megtámadott végzés 38. pontjában a Törvényszék előzetesen megállapította, hogy a fellebbezők keresetüket az EUMSZ 268. cikkre és az EUMSZ 340. cikk második bekezdésére alapítják.
21.      E végzés 39–47. pontjában a Törvényszék többek között a Bizottság kontra Missir Mamachi di Lusignano ítéletre hivatkozva idézte fel az EUMSZ 270. cikk hatályára vonatkozó elveket és releváns ítélkezési gyakorlatot.
22.      Így az említett végzés 43. pontjában a Törvényszék emlékeztetett arra, hogy ezen ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy amennyiben a jogvita a tisztviselő vagy alkalmazott és valamely uniós intézmény közötti munkaviszonyból ered, nemcsak e tisztviselő vagy alkalmazott, hanem a személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése értelmében a személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely más személy is „keresetet nyújthat be az EUMSZ 270. cikk alapján valamely uniós intézménnyel szemben a neki sérelmet okozó aktus jogszerűségének vitatása érdekében”.
23.      A „személyzeti szabályzat hatálya alá tartozónak” tekinthető tisztviselőktől vagy alkalmazottaktól eltérő személyek meghatározása céljából a Törvényszék a megtámadott végzés 44. pontjában megállapította, hogy az említett ítélkezési gyakorlat szerint a személyzeti szabályzat és az Európai Unió egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételek (a továbbiakban: egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek) célja az uniós intézmények és azok tisztviselői vagy alkalmazottai közötti jogviszonyok szabályozása, és hogy e cél elérése érdekében nemcsak ezen intézmények és azok tisztviselői vagy alkalmazottai vonatkozásában állapítanak meg kölcsönös jogokat és kötelezettségeket, hanem ez utóbbiak bizonyos családtagjai számára is jogokat és kedvezményeket biztosítanak.
24.      Így e végzés 45. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a tisztviselő vagy alkalmazott házastársát illetően a személyzeti szabályzat 42b. és 55a. cikke, valamint az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 16. cikke lehetővé teszi e házastárs számára, hogy súlyos betegség vagy súlyos fogyatékosság esetén a tisztviselő vagy alkalmazott segítségében részesüljön azáltal, hogy az utóbbi számára lehetővé teszi a családi okokkal indokolt szabadsághoz vagy a részmunkaidős foglalkoztatáshoz való jog gyakorlását. Ezenkívül a személyzeti szabályzat 70. cikke és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 35. cikke a tisztviselő vagy alkalmazott halála esetén bizonyos feltételek mellett a túlélő házastársnak ellátásokra való jogosultságot biztosít.
25.      Ebből az említett végzés 46. pontjában a Törvényszék azt a következtetést vonta le, hogy a tisztviselő vagy alkalmazott házastársa a személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése értelmében a személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó személynek minősül, és ennélfogva az idézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően „jogosult” – ugyanúgy, mint az a tisztviselő vagy alkalmazott, akinek a házastársa – az EUMSZ 270. cikk alapján kártérítési keresetet indítani valamely uniós intézménnyel szemben, amennyiben a jogvita az e tisztviselő vagy alkalmazott és az adott intézmény közötti munkaviszonyból ered.
26.      E tekintetben a Törvényszék a megtámadott végzés 47. pontjában megállapította, hogy ezen ítélkezési gyakorlat értelmében „a személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó személyeket az EUMSZ 270. cikk alapján megillető keresetindítási jog nem függ attól a feltételtől, hogy e személyek az egyes konkrét esetekben ténylegesen rendelkeznek‑e a személyzeti szabályzat és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek által számukra biztosított jogokkal és kedvezményekkel. Elegendő ugyanis, ha a tisztviselőhöz vagy alkalmazotthoz fűződő kapcsolatuk alapján e személyek a személyzeti szabályzat hatálya alá tartoznak.”
27.      A Törvényszék ezekre, a többek között a Bizottság kontra Missir Mamachi di Lusignano ítéletben kifejtett elvekre tekintettel állapította meg e végzés 48. pontjában, hogy „amennyiben a tisztviselő vagy egyéb alkalmazott, valamint annak házastársa által benyújtott kártérítési kereset az e tisztviselő vagy alkalmazott és az Unió valamely intézménye közötti munkaviszonyból ered, e kereset – elfogadhatatlanság terhe mellett – a személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése által végrehajtott EUMSZ 270. cikk hatálya alá tartozik, és nem alapítható az EUMSZ 340. cikk második bekezdésére”.
28.      Következésképpen a Törvényszék annak megállapítása céljából, hogy a kereset akár DR, akár DS vonatkozásában elfogadható‑e, a megtámadott végzés 51–61. pontjában megvizsgálta a jogvita eredetét annak meghatározása céljából, hogy az a DR és az EIOPA közötti munkaviszonyban gyökerezik‑e. A Törvényszék, miután megállapította, hogy valóban ez a helyzet, e végzés 62. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a keresetet elfogadhatatlannak kell tekinteni annyiban, amennyiben az EUMSZ 340. cikk második bekezdésén alapul.
29.      Az említett végzés 63. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy „[m]indenesetre”, még ha a keresetet úgy is lehetne értelmezni, hogy az EUMSZ 270. cikken alapul, és annak tárgya akár egybeesik a DR elbocsátásáról szóló határozattal kapcsolatos panasz tárgyával, akár nem, e keresetet elfogadhatatlannak kellene nyilvánítani annyiban, amennyiben a fellebbezők nem indítottak a személyzeti szabályzat 90. és 91. cikkének megfelelően pert megelőző eljárást az EIOPA előtt.
30.      A megtámadott végzés 64. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy e következtetést nem kérdőjelezhetik meg a fellebbezők által az elfogadhatatlansági kifogásra vonatkozó észrevételeikben előadott érvek.
2.      A felek érvei
31.      Második jogalapjukban a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy DS‑t a személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó személynek” kell tekinteni, és e minőségében kártérítési keresetét az EUMSZ 270. cikk alapján kellett volna benyújtania.
32.      A fellebbezők a Bizottság kontra Missir Mamachi di Lusignano ítélet 52. pontjára hivatkozva azt állítják, hogy a személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó” személyeknek a Bíróság által értelmezett fogalma magában foglalja azokat a családtagokat is, akikre a személyzeti szabályzat hivatkozik, mivel számukra meghatározott jogokat és kedvezményeket biztosít, és jogosultak e jogok és kedvezmények érvényesítésére függetlenül attól, hogy kérelmük megalapozott‑e vagy sem. Az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben a személyzeti szabályzat így kifejezetten jogokat és kedvezményeket biztosított az elhunyt tisztviselő családtagjai számára. Márpedig DS esetében nem ez a helyzet. DS semmilyen, a személyzeti szabályzat által számára biztosított jogra vagy kedvezményre nem hivatkozik, és nem is állítja, hogy ilyenben részesülne; keresete pedig személyes adatainak a 2018/1725 rendeletbe ütköző jogellenes kezelése kifogásolására irányul.
33.      Az EIOPA azt állítja, hogy e jogalap nyilvánvalóan megalapozatlan. Először is, az EIOPA volt ideiglenes alkalmazottjának házastársaként DS‑t a személyzeti szabályzat alapján számos pénzbeli jogosultság illeti meg, így például a tisztviselők és egyéb alkalmazottak közös egészségbiztosítási rendszerének hatálya alá tartozik. Másodszor, nincs jelentősége annak, hogy a jelen ügyben DS a személyzeti szabályzat alapján érvényesít‑e jogokat és kedvezményeket, mivel annak 13. cikke kifejezetten a tisztviselők házastársaira utal.(8)
3.      Értékelés
34.      Úgy vélem, hogy ez a jogalap megalapozott. Úgy gondolom ugyanis, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor DS‑t „a személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó személynek” minősítette, ami ez utóbbit arra kötelezte, hogy az EUMSZ 270. cikk alapján nyújtsa be a felelősség megállapítása iránti keresetét.
35.      Megjegyzem, hogy a megtámadott végzés 43., 44. és 47. pontjában a Bizottság kontra Missir Mamachi di Lusignano ítélet 46–48. és 51–55. pontjára való hivatkozást megelőzi az „ebben az értelemben” kifejezés. Mindazonáltal megállapítom, hogy ebben a végzésben a Törvényszék túlmegy ezen ítélet egyszerű különös alkalmazásán, mivel kiterjeszti a „személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó” személyeknek a Bíróság által meghatározott fogalmát, és azáltal, hogy a Törvényszék előtti perindítást az EUMSZ 270. cikk alapján teszi kötelezővé, elfogadhatósági feltételt állapít meg az ilyen személyek által az Unióval szemben indított, szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti keresetek tekintetében. Az említett végzés e két aspektusának együttes hatása az, ami nehézséget okoz, mivel a Törvényszék ezen ítéletből észszerűtlen eljárásjogi következményeket von le, holott sem rendelkezés, sem ítélkezési gyakorlat nem írja elő, hogy a tisztviselő vagy alkalmazott házastársa keresetét ilyen jogalapra alapítsa. Noha a fellebbezők második jogalapjuk alátámasztása érdekében e két aspektus közül a másodikat nem fejtik ki részletesen, az szorosan kapcsolódik ahhoz a kifogásukhoz, amelyet fellebbezésük 47. pontjában fogalmaztak meg.
36.      Amint arra a fellebbezők rámutatnak, a jelen ügyben szóban forgó helyzet különbözik a Bizottság kontra Missir Mamachi di Lusignano ítélet alapjául szolgáló helyzettől. Amint az ezen ítélet 48., 51., 52. és 54. pontjából kitűnik, a Bíróság a „személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó” személyek fogalmát különösen azon „jogok és kedvezmények” alapján határozza meg, amelyeket a személyzeti szabályzat e személyek számára biztosít, mivel a tisztviselő családtagjait annak halála esetén ténylegesen meghatározott vagyoni jellegű jogok és kedvezmények illetik meg. A Bíróság hozzátette, hogy nem szükséges meghatározni, hogy e személyek az adott ügyben ténylegesen rendelkeznek‑e ezekkel a jogokkal és kedvezményekkel, és ezáltal a bírósági hatáskör megállapításához a kereset megalapozottságának előzetes vizsgálatára sincs szükség(9). A Bíróság azonban éppen azért tekinthette őket a „személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó” személyeknek, mert a személyzeti szabályzat alapján pénzbeli juttatásokban részesülhettek a tisztviselő halála miatt.
37.      Márpedig az alapügyben a személyzeti szabályzat nem biztosít a tisztviselő vagy alkalmazott házastársa számára semmilyen olyan jogot vagy kedvezményt, amely személyes adatainak kezeléséhez kapcsolódna. A megtámadott végzés 45. pontjában a Törvényszék a személyzeti szabályzat azon rendelkezéseire hivatkozik, amelyek lehetővé teszik a tisztviselő vagy alkalmazott számára, hogy a házastárs súlyos betegsége vagy fogyatékossága esetén családi okokkal indokolt szabadságra vagy részmunkaidőre jogosult legyen, vagy hogy a tisztviselő vagy alkalmazott halála esetén ellátásban részesüljön. E rendelkezések semmilyen kapcsolatban nem állnak olyan esetleges joggal vagy kedvezménnyel, amelyet a személyzeti szabályzat a tisztviselő vagy alkalmazott házastársa számára személyes adatainak jogellenes kezelése esetén biztosítana. Hasonlóképpen, válaszbeadványában az EIOPA a személyzeti szabályzat 13. cikkére hivatkozik, amelynek értelmében a tisztviselő köteles bejelenteni a házastársa által hivatásszerűen végzett jövedelemszerző tevékenységet. Mindazonáltal e cikk a tisztviselőt vagy alkalmazottat terhelő, a személyzeti szabályzatból eredő kötelezettséget ír elő, amelyet meg kell különböztetni az érintett családtagok javára biztosított olyan jogtól vagy kedvezménytől, amelyen a Bíróság ítélkezési gyakorlata alapul.
38.      A „személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó” személyek fogalmának ilyen tág értelmezése és az EUMSZ 270. cikk személyi hatályának ebből eredő kiterjesztése nem feltétlenül vetne fel különösebb nehézségeket, ha ahhoz a megtámadott végzésben nem társulna a tisztviselő vagy az alkalmazott családtagjai által benyújtott kártérítési keresetek elfogadhatósági feltételeinek szigorítása.(10) A Bíróság által a tisztviselő vagy alkalmazott családtagjai számára biztosított azon lehetőség ugyanis, hogy az EUMSZ 270. cikk alapján indítsanak keresetet, a Törvényszék számára már kötelezettséggé válik, miáltal e végzésben a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot.
39.      Bár a Törvényszék a megtámadott végzés 46. pontjában helyesen állapította meg, hogy a tisztviselő vagy alkalmazott házastársa az EUMSZ 270. cikk alapján kártérítési keresetet „indíthat” abban az esetben, ha a jogvita az e tisztviselő vagy alkalmazott és az intézmény közötti munkaviszonyból ered, továbbá e végzés 47. pontjában helyesen hivatkozott „a személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó személyek azon jogára, hogy az EUMSZ 270. cikk alapján keresetet indítsanak”, közvetlenül ezt követően azonban e végzés 48. pontjában megállapította, hogy az ilyen típusú kereset lényegében elfogadhatatlannak minősül, ha azt nem e cikk alapján nyújtják be. Márpedig e két állítás ellentmond egymásnak: vagy lehetőségről, vagy kötelezettségről van szó. Mivel a Bíróság a Bizottság kontra Missir Mamachi di Lusignano ítéletben egyértelműen egyszerűen lehetőséget biztosított a tisztviselő családtagjai számára, a Törvényszék – amely e lehetőséget indokolás nélkül kötelezettséggé alakította – nem tartotta tiszteletben a Bíróság ítélkezési gyakorlatát, és ezáltal megsértette az EUMSZ 270. cikket, valamint a személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdését.
40.      E következtetést véleményem szerint alátámasztja az a tény is, hogy a Bíróság – amikor tágan értelmezte a tisztviselő vagy alkalmazott családtagjainak az EUMSZ 270. cikk alapján fennálló kereshetőségi jogát – nem kívánt elfogadhatósági feltételt teremteni az e személyek által indított kártérítési keresetek tekintetében. Ha nem tévedek, a Bizottság kontra Missir Mamachi di Lusignano ítélet 55. és 62. pontjában használt megfogalmazások kizárólag arról tanúskodnak, hogy az uniós bíróság a tisztviselő vagy egyéb alkalmazott családtagjai számára lehetőséget kívánt biztosítani arra, hogy az EUMSZ 270. cikk alapján kártérítési keresetet indítsanak, amennyiben a jogvita az e tisztviselő vagy alkalmazott és az érintett intézmény közötti munkaviszonyból ered, és nem arról, hogy teljes mértékben kizárja annak lehetőségét, hogy e keresetet az EUMSZ 268. cikk és az EUMSZ 340. cikk második bekezdése alapján nyújtsák be.
41.      Ezen ítélet megfogalmazása nem kötelező érvényű, amint azt a többször is használt kifejezés is bizonyítja: „[…] kártérítési keresetet nyújthatnak be” („eine Schadensersatzklage erheben können” németül, „may […] bring an action” angolul, vagy „possono […] proporre un ricorso” olaszul [kiemelés tőlem]). Ez a kifejezés a választás lehetőségének elismerését feltételezi. Bár a tisztviselő vagy alkalmazott családtagjainak lehetőségük van arra, hogy az EUMSZ 270. cikk alapján kártérítési keresetet nyújtsanak be, amennyiben a jogvita a tisztviselő és az érintett intézmény közötti munkaviszonyból ered, e kereset ilyen jogalapon történő benyújtása egyáltalán nem minősül kötelezettségnek, mivel ez utóbbiak e tekintetben mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek. Ezért az EUMSZ 268. és EUMSZ 340. cikk alapján is benyújthatják a keresetüket. Amint arra a Törvényszék a közelmúltban emlékeztetett, „[a] személyzeti szabályzat olyan önálló jogi eszköz, amelynek egyedüli célja az intézmények és tisztviselőik közötti jogviszonyoknak kölcsönös jogok és kötelezettségek meghatározásával történő szabályozása”(11). Más szóval, a személyzeti szabályzat relatív hatályú: kizárólag a felek között keletkeztet kötelezettségeket, és kizárja, hogy olyan harmadik személyekkel szemben, akik a szerződésnek nem részesei, ez alapján ilyen kötelezettségeket lehessen előírni.
42.      A bírósághoz benyújtott keresetek elfogadhatósági feltételeit megszorítóan kell értelmezni – tekintettel arra, hogy ezek határozzák meg a bírósághoz forduláshoz való jog és a hatékony bírói jogvédelem érvényesülésének feltételeit –, valamint feltétlenül szükség van az e területre vonatkozó egyértelmű szabályokra, ami kizárja, hogy a „lehet” igét e körben a „kell” igével azonosítsák, és úgy értelmezzék, mint amely előírja, hogy a tisztviselő vagy alkalmazott családtagjai a keresetüket – elfogadhatatlanság terhe mellett – az EUMSZ 270. cikk alapján indítsák meg. Az ítélkezési gyakorlat ilyen továbbfejlesztése legalábbis minimális magyarázatot igényelt volna, mivel a magánszemélyek által a Törvényszékhez benyújtott keresetek elfogadhatósági feltételeinek értelmezésére vonatkozik, amelyek helyes értelmezése elengedhetetlen a bírói jogvédelem hatékonyságának biztosításához.
43.      A Bizottság kontra Missir Mamachi di Lusignano ítélet alapjául szolgáló ügy sajátos körülményei között az uniós bíróságot az EUMSZ 270. cikk alapján benyújtott kártérítési keresetek vonatkozásában megillető hatáskor ilyen tág értelmezése azt a célt szolgálta, hogy a tisztviselő családtagjai az intézményt terhelő gondossági és gondoskodási kötelezettségre tekintettel fokozott védelemben részesüljenek. Ezen értelmezés célja továbbá annak biztosítása volt, hogy a tisztviselő és az őt alkalmazó vagy korábban alkalmazó intézmény közötti munkaviszonyból eredő ugyanazon eseményhez kapcsolódó kereseteket ugyanazon bíróság előtt, egyetlen bírósági eljárásban lehessen összefogni.
44.      Bár egyetértek az e jogviták összességének központosítására irányuló törekvéssel, megállapítom, hogy a jelen ügyben DS a családi jogállása miatt végül elveszítette a lehetőséget, hogy a személyesen őt ért kár megtérítése iránti kérelme megvizsgálásra kerüljön. Ez a megoldás különösen szigorúnak bizonyulhat ahhoz képest, ahogyan eljárási szempontból a Törvényszék azokat a kártérítési kereseteket kezelte, amelyeket ugyanazon a napon, ugyanazon cselekmény elkövetése miatt indított egyrészt az a vállalkozás, amelynek DR a tulajdonosa, alapítója, törvényes képviselője és ügyvezető igazgatója, másrészt pedig az e vállalkozás tulajdonában álló másik társaság(12). E keresetet – amellyel e jogi személyek a DR‑rel szemben folytatott etikai és igazgatási vizsgálat során állítólagosan elszenvedett károk megtérítését kérték az EUMSZ 268. cikk és az EUMSZ 340. cikk alapján – a Törvényszék érdemben a 2026. március 25‑i DP és DQ kontra EIOPA ítéletében(13) vizsgálta meg.
45.      E tényezőkre tekintettel úgy vélem, hogy a megtámadott végzésben a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amennyiben a Törvényszék a DS által benyújtott keresetet elfogadhatatlannak nyilvánította azzal az indokkal, hogy az az EUMSZ 340. cikk második bekezdésén alapult.
46.      E körülmények között tehát nem szükséges megvizsgálni az első jogalapot, amely azon alapul, hogy e végzés indokolása a DS által benyújtott kereset jogalapját illetően hiányos.
47.      Mindazonáltal azt javaslom, hogy a Bíróság ezt az első jogalapot ne csak elsődlegesen vizsgálja meg, amennyiben az a megtámadott végzés indokolásának hiányán alapul a DR által benyújtott kereset jogalapját illetően, hanem másodlagosan is, amennyiben úgy ítélné meg, hogy a személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó” személyek fogalmának téves értelmezésére alapított második jogalap megalapozatlan.
B.      A megtámadott végzésnek a DR és DS által benyújtott kereset jogalapjára vonatkozó hiányos indokolására alapított első jogalapról
1.      A megtámadott végzés
48.      A megtámadott végzés 64–78. pontjában a Törvényszék megvizsgálta a fellebbezők által az észrevételeikben az elfogadhatatlansági kifogással kapcsolatban felhozott különböző érveket.
49.      Közelebbről, e végzés 72–75. pontjában a Törvényszék megvizsgálta a második érvet, amely azon alapul, hogy az ítélkezési gyakorlatban olyan precedensek állnak fenn, amelyekben a Törvényszék elismerte a 2018/1725 rendelet megsértése(14) miatt benyújtott keresetek elfogadhatóságát, annak ellenére, hogy azokat nem az EUMSZ 270. cikk alapján nyújtották be.
50.      Az említett végzés 74. pontjában a Törvényszék kimondta, hogy „a 2021. december 1‑jei JR kontra Bizottság ítélet (T‑265/20, EU:T:2021:850) alapjául szolgáló ügyben a felperes, aki a Bizottságon belül belső versenyvizsgára jelentkezett […], és akit nem vettek fel a tartaléklistára, a Bizottság azon határozatainak megsemmisítését kérte, amelyekben megtagadták tőle az említett versenyvizsgára vonatkozó információkhoz való hozzáférést. Így ez az ítélet egy, az EUMSZ 263. cikk alapján benyújtott megsemmisítés iránti keresetre vonatkozik, és nem releváns annak értékelése szempontjából, hogy a jelen ügyben a fellebbezők jogosultak‑e az EUMSZ 340. cikk második bekezdése alapján keresetet indítani az EIOPA‑val szemben”.
2.      A felek érvei
51.      Első jogalapjukkal a fellebbezők a megtámadott végzés indokolásának hiányára hivatkoznak.
52.      Kifejtik, hogy e végzés 74. pontja nem teszi lehetővé számukra azon okok megértését, amelyek miatt a Törvényszék által az említett végzés 39–41. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében az EUMSZ 270. cikk minősülne a közszolgálati jogviták tekintetében alkalmazandó jogorvoslati útnak. Ezzel összefüggésben azt állítják, hogy az uniós bíróság az e 74. pontban említett 2021. december 1‑jei JR kontra Bizottság ítéletben(15) egy hasonló jogvita keretében – amely a tisztviselő és az érintett intézmény közötti munkaviszonyból ered, és amely a 2018/1725 rendelet megsértésére vonatkozik – elismerte az EUMSZ 263. cikken alapuló megsemmisítés iránti kereset elfogadhatóságát.
53.      Közelebbről, bár a fellebbezők jelzik, hogy tisztában vannak azzal, hogy az EUMSZ 263. cikken alapuló megsemmisítés iránti kereset jellege és tárgya eltér az EUMSZ 268. cikken és az EUMSZ 340. cikk második bekezdésén alapuló kártérítési keresettől, álláspontjuk szerint azonban a Törvényszék nem indokolta kellőképpen, hogy az eljárások közötti ilyen különbség miért jár eltérő eljárásjogi következményekkel e keresetek elfogadhatósága tekintetében, noha mindkettőt a 2018/1725 rendelet megsértése miatt indították tisztviselők vagy alkalmazottak olyan jogvitákban, amelyek az érintett intézménnyel fennálló munkaviszonyból erednek.
54.      A fellebbezők a megtámadott végzés 70. pontjában említett 2022. július 6‑i OC kontra EKSZ ítéletre(16) is hivatkoznak, amelyben a Törvényszék lényegében azt rótta fel a felperesnek mint az Európai Külügyi Szolgálat (EKSZ) tisztviselőjének, hogy nem nyújtott be az EUMSZ 263. cikk alapján megsemmisítés iránti keresetet a Bizottság azon határozatával szemben, amely – a 2018/1725 rendelet megsértésével – a személyes adatokat tartalmazó egyes dokumentumoknak csupán összefoglaló változatát továbbította.
55.      Az EIOPA azt állítja, hogy e jogalap hatástalan, és mindenesetre nyilvánvalóan megalapozatlan.
3.      Értékelés
56.      Elöljáróban emlékeztetek arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Törvényszéknek az Európai Unió Bírósága alapokmányának 53. cikkével összhangban értelmezett 36. cikke alapján fennálló indokolási kötelezettsége olyan lényeges eljárási szabálynak minősül, amelyet külön kell választani az indokolás megalapozottságának kérdésétől(17). Ezenkívül a megtámadott ítélet indokolásából világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a Törvényszék érvelésének oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott határozat indokait, a Bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét(18). Ugyanakkor rámutatok, hogy az indokolási kötelezettség nem írja elő a Törvényszékkel szemben, hogy olyan magyarázatot adjon, amely egyenként és kimerítően követi a jogvitában részt vevő felek által előadott összes érvet, az indokolás így lehet hallgatólagos is, feltéve hogy lehetővé teszi az érdekeltek számára, hogy megismerjék azon indokokat, amelyek miatt a Törvényszék nem fogadta el az érvelésüket, illetve a Bíróság számára, hogy elegendő információval rendelkezzen ahhoz, hogy gyakorolni tudja felülvizsgálati jogkörét(19).
57.      A jelen ügyben úgy vélem, hogy a megtámadott végzés indokolása elégtelen, mivel a végzés nem foglal kifejezetten állást a fellebbezők által az elfogadhatatlansági kifogással kapcsolatos észrevételeik 42. pontjában előadott érvről. Ez utóbbiak ugyanis éppen azért hivatkoztak a 2021. december 1‑jei JR kontra Bizottság ítéletre(20), mert az megsemmisítés iránti keresetre vonatkozott.(21) Az ezen érvre adott szűkszavú válasz nem teszi lehetővé azon indokok értékelését, amelyek alapján a Törvényszék a megtámadott végzés 40 pontjában arra az elvre hivatkozik velük szemben, amely szerint az EUMSZ 270. cikk a közszolgálati jogvitákra igénybe vehető jogorvoslat, amely különbözik az általános jogorvoslatnak minősülő EUMSZ 263. cikk által szabályozott megsemmisítés iránti keresettől, jóllehet léteznek olyan ítélkezési precedensek, amelyek arra utalnak, hogy e különös jogorvoslat nem kizárólagos jellegű.(22)
58.      Az indokolás e hiányossága azonban nincs hatással a megtámadott végzésnek a DR, illetve a DS által benyújtott keresetre vonatkozó rendelkező részére, következésképpen e jogalapot hatástalannak kell nyilvánítani.
59.      Az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően, ha a Törvényszék által elfogadott valamelyik indok elegendő az ítélete rendelkező részének megalapozására, akkor az érintett ítéletben szereplő valamely más indokot érintő esetleges hibák nincsenek hatással az említett rendelkező részre, ezért az e hibákra hivatkozó jogalap hatástalan, és azt el kell utasítani(23).
60.      Egyébiránt a megtámadott végzés 74. pontja annak az érvelésnek a részét képezi, amelyet a Törvényszék e végzés 63. pontjában a „mindenesetre” fordulattal vezet be. Márpedig ez a kifejezés azt jelzi, hogy ez az érvelés e végzés szükségtelen indokolását jelenti, mivel a Törvényszék a DR és DS által benyújtott kereset elfogadhatatlanságát az említett végzés 39–42., illetve 51–61. pontjában kifejtett jogi indokokra és ténybeli megállapításokra alapította, amelyeket a fellebbezők a fellebbezésükben nem vitattak.
V.      Végkövetkeztetés
61.      A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül az Európai Unió Törvényszékének 2025. január 17‑i DR és DS kontra EIOPA végzését (T‑182/24, EU:T:2025:62) annyiban, amennyiben a Törvényszék a DS által benyújtott kártérítési kereset elfogadhatatlanságát azzal az indokkal állapította meg, hogy azt az EUMSZ 270. cikk alapján lett volna köteles benyújtani, és utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé.
1      Eredeti nyelv: francia.
2      T‑182/24, a továbbiakban: megtámadott végzés, EU:T:2025:62.
3      C‑54/20 P, a továbbiakban: Bizottság kontra Missir Mamachi di Lusignano ítélet, EU:C:2022:349.
4      DR volt a tulajdonosa és vezérigazgatója A‑nak, amely a 2018‑ban egyesült B és C tőkéjében 100%‑os részesedéssel rendelkezett.
5      A természetes személyeknek a személyes adatok uniós intézmények, szervek, hivatalok és ügynökségek általi kezelése tekintetében való védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról, valamint a 45/2001/EK rendelet és az 1247/2002/EK határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2018. október 23‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2018. L 295., 39. o.; helyesbítés: HL 2019. L 290., 42. o.).
6      A jogvitára alkalmazandó változatában (a továbbiakban: személyzeti szabályzat).
7      A személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy „[a]z Európai Unió Bírósága rendelkezik hatáskörrel az Unió és az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy között keletkező minden olyan jogvita tekintetében, amely az adott személyt a 90. cikk (2) bekezdésének értelmében hátrányosan érintő intézkedés jogszerűségére vonatkozik. A Bíróság a pénzügyi természetű jogviták terén teljes körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik.”
8      A személyzeti szabályzat 13. cikke többek között előírja, hogy „[a]mennyiben a tisztviselő házastársa jövedelemszerző tevékenységet folytat, a tisztviselő erről köteles tájékoztatni intézményének kinevezésre jogosult hatóságát”.
9      Lásd: Bizottság kontra Missir Mamachi di Lusignano ítélet (52. és 61. pont). Ezen ítélet 52. pontjának szövege a következő: „Az a tény, hogy a személyzeti szabályzat ilyen módon figyelembe veszi a tisztviselő ezen családtagjait, azt jelenti, hogy e személyek a személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése értelmében »a személyzeti szabályzat hatálya alá tartoznak«, függetlenül attól, hogy a jelen ügyben a felperes ténylegesen élvez‑e a személyzeti szabályzat által biztosított […] jogot vagy előnyt, [az említett ítélet angol nyelvi változatában e fordulat a következőképpen szerepel: „irrespective of whether an applicant does in fact have, in the particular case under consideration, a right or benefit”] […]. Az EUMSZ 270. cikk és a személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése alapján az uniós bíróságok ratione personae hatáskörének meghatározása független attól a kérdéstől, hogy a személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó, a bíróságokhoz keresetet benyújtó személynek ténylegesen biztosítanak‑e jogot vagy kedvezményt [az ítélet angol nyelvi változatában: „actual grant”]. Kiemelés tőlem.
10      Egyetértek azzal a törekvéssel, hogy az ugyanazon eseményhez kapcsolódó, a tisztviselő és az érintett intézmény közötti szolgálati jogviszonyból eredő keresetek ugyanazon bíróság előtt, egyetlen bírósági eljárás keretében összpontosuljanak.
11      Lásd: 2025. március 13‑i RY kontra Bizottság végzés (T‑246/24, EU:T:2025:299, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
12      A Törvényszékhez ugyanazon – egyrészt a személyes adatok védelmére vonatkozó szabályok (T‑182/24), másrészt pedig a bizalmas üzleti adatok védelmére vonatkozó szabályok (T‑183/24) megsértését megvalósító – cselekmény elkövetése miatt két, szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti keresetet nyújtottak be egyidejűleg.
13      T‑183/24, EU:T:2026:221.
14      Vagy a 2018/1725 rendelet által felváltott, a személyes adatok közösségi intézmények és szervek által történő feldolgozása tekintetében az egyének védelméről, valamint az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló, 2000. december 18‑i 45/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletet (HL 2001. L 8., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 26. kötet, 102. o.) megsértése.
15      T‑265/20, EU:T:2021:850.
16      T‑681/20, EU:T:2022:422.
17      Lásd: 2024. október 4‑i UPL Europe és Indofil Industries (Netherlands) kontra Bizottság ítéletet (C‑262/23 P, EU:C:2024:862, 134. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
18      Lásd: 2026. február 26‑i Martinair Holland kontra Bizottság ítélet (C‑386/22 P, EU:C:2026:131, 78. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
19      Lásd: 2026. február 26‑i Martinair Holland kontra Bizottság ítélet (C‑386/22 P, EU:C:2026:131, 79. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
20      T‑265/20, EU:T:2021:850.
21      Észrevételeik 42. pontjában a fellebbezők a következő érvet hozták fel: „Ezen túlmenően [a 2021. december 1‑jei JR kontra Bizottság ítélet (T‑265/20, EU:T:2021:850) alapját képező] ügyben a Bizottságnak azt rótták fel, hogy megsértette a 2018/1725 rendelet több rendelkezését, többek között a 14. és 17. cikkét, mivel nem közölt bizonyos személyes adatokat, amelyek egy versenyvizsga keretében elért pontszámokra vonatkoztak. A Bizottság tisztviselője mint felperes által benyújtott megsemmisítés iránti kereset az EUMSZ 263. cikken alapult, és azt a Törvényszék nem nyilvánította elfogadhatatlannak.”
22      2026. február 24‑i RY kontra Bizottság végzésében (C‑336/25 P, EU:C:2026:138) a Bíróság emlékeztetett arra, hogy „ítélkezési gyakorlatának folytonosságában ismételten megállapította, hogy az EUMSZ 270. cikk […] a közszolgálati jogvitákra vonatkozóan az általános jogorvoslati lehetőségektől – mint például az EUMSZ 263. cikk szerinti megsemmisítés iránti kereset, valamint az EUMSZ 268. cikk és az EUMSZ 340. cikk második és harmadik bekezdése szerinti kártérítési kereset – elkülönülő jogorvoslati lehetőséget teremt” (36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
23      Lásd: 2025. november 13‑i Al‑Assad kontra Tanács ítélet (C‑779/24 P, EU:C:2025:880, 94. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).