62003CJ0181_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-181/03 P,
angående ett överklagande med stöd av artikel 56 i domstolens stadga, som ingavs den
25 april 2003
,
Albert Nardone, tidigare tjänsteman vid Europeiska gemenskapernas kommission, Piétrain (Belgien), företrädd av advokaten I. Kletzlen,
klagande,
i vilket den andra parten är:
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av  J. Currall, i egenskap av ombud,
svarande i första instans,
meddelar
DOMSTOLEN (första avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden P. Jann samt domarna A. Rosas, R. Silva de Lapuerta (referent), S. von Bahr och K. Schiemann,
generaladvokat: L. Poiares Maduro,
justitiesekreterare:
avdelningsdirektören M.-F. Contet,
med beaktande av det skriftliga förfarandet och efter att förhandling hållits den 6 maj 2004,
och efter att den
29 juni 2004
ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1. Albert Nardone har i sitt överklagande yrkat att Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts dom av den 26 februari 2003 i mål T-59/01, Nardone mot kommissionen (REGP 2003, s. I‑A‑55 och II‑323)(nedan kallad den överklagade domen), genom vilken förstainstansrätten avslog Albert Nardones yrkande om ogiltigförklaring av Europeiska gemenskapernas kommissions beslut av den 20 mars 2000 att avslå hans ansökan om invaliditetspension nedan kallat det omtvistade beslutet), skall upphävas.
Tillämpliga bestämmelser
2. I artikel 78 första stycket i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade tjänsteföreskrifterna) föreskrivs följande:
”En tjänsteman skall på de villkor som föreskrivs i artiklarna 13–16 i bilaga VIII ha rätt till invaliditetspension vid total bestående invaliditet som hindrar honom att utföra de arbetsuppgifter som en tjänst i hans tjänsteklass omfattar.”
3. Artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna har följande lydelse:
”Om inte annat följer av bestämmelserna i artikel 1.1 skall en tjänsteman, som inte fyllt 65 år och som när som helst under den tid då han förvärvar pensionsrättigheter av invaliditetskommittén bedöms lida av total bestående invaliditet som hindrar honom från att utföra sådana arbetsuppgifter som motsvarar en tjänst i hans tjänsteklass och som av dessa skäl är tvingad att tillfälligt upphöra med sin tjänstgöring inom gemenskaperna, ha rätt till en invaliditetspension enligt artikel 78 i tjänsteföreskrifterna, så länge hans oförmåga består.
Invaliditetspension och avgångspension får inte utgå samtidigt.”
Faktiska omständigheter och bakgrund till tvisten
4. Albert Nardone, som år 1963 i egenskap av lokalanställd trädde i tjänst hos EKSG:s Höga myndighet och senare blev tjänsteman hos kommissionen, sade i en skrivelse daterad den 18 oktober 1981 upp sig från sin tjänst med verkan från den 31 december 1981.
5. Den 18 november 1999 ansökte han om en invaliditetspension enligt artikel 78 andra stycket i tjänsteföreskrifterna.
6. Kommissionen avslog genom det omtvistade beslutet denna ansökan utan att överlämna fallet till invaliditetskommittén, med motiveringen att Albert Nardone inte uppfyllde de villkor för att beviljas pensionen som anges i artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna.
7. Den 23 maj 2000 anförde Albert Nardone i enlighet med artikel 90 i tjänsteföreskrifterna klagomål mot.det omtvistade beslutet. Klagomålet ledde till ett tyst avslagsbeslut den 23 september 2000. Ett uttryckligt avslagsbeslut fattades den 15 december 2000.
8. I en ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 13 mars 2001 väckte Albert Nardone talan och yrkade i huvudsak att det omtvistade beslutet skulle ogiltigförklaras.
Den överklagade domen
9. I sin ansökan hos förstainstansrätten gjorde Albert Nardone gällande att kommissionen hade gjort sig skyldig till maktmissbruk när den avslog hans ansökan av den 18 november 1999 om invaliditetspension utan att sammankalla invaliditetskommittén, som enligt artikel 53 i tjänsteföreskrifterna är den enda instans som är behörig att pröva en sådan ansökan.
10. Sökanden hänvisade vidare till domen av den 17 maj 1984 i mål 12/83, Bähr mot kommissionen (REG 1984, s. 2155), i vilken domstolen fann att en tjänsteman som har lämnat sin tjänst för flera år sedan och som har en sjukdom som skulle göra det omöjligt för honom att utföra sina arbetsuppgifter om han fortfarande utförde dem saknar rätt att endast av detta skäl begära att ett förfarande avseende invaliditet skall inledas. Av detta drog han slutsatsen att en invaliditetspension borde kunna beviljas en tidigare tjänsteman trots att han sagt upp sig från sin tjänst, om han kan tillhandahålla tillräcklig medicinsk bevisning.
11. Albert Nardone har vidare anfört att domstolen i samma dom funnit att kommissionen åsidosatt sin skyldighet att överlämna fallet till en invaliditetskommission när en tjänsteman säger upp sig, i ett fall där det är styrkt att den invaliditet som tjänstemannen slutligen drabbats av har ett direkt och omedelbart samband med hans hälsotillstånd vid den tidpunkt då han lämnade sin tjänst.
12. För att motivera varför beslutet var korrekt gjorde kommissionen gällande att de villkor för att bevilja en invaliditetspension som anges i artiklarna 78 i tjänsteföreskrifterna och 13 i bilaga VIII till samma tjänsteföreskrifter inte var uppfyllda i förevarande fall. Den anförde särskilt att enligt lydelsen av ovannämnda bestämmelser och den tolkning av dem som gjorts i domen i det ovannämnda målet Bähr mot kommissionen, samt i förstainstansrättens dom av den 3 juni 1999 i mål T-295/97, Coussios mot kommissionen (REGP 1999, s. I‑A‑103 och II‑577), så kan ”endast den tjänsteman som är tvingad att tillfälligt upphöra med sin tjänstgöring på grund av att han är hindrad att utföra sina arbetsuppgifter till följd av invaliditet utgöra föremål för ett förfarande avseende invaliditet”.
13. Förstainstansrätten påpekade vidare att även om invaliditetskommittén är den enda instans som har rätt att fastställa att det är fråga om ett invaliditetsfall i den mening som avses i artikel 78 i tjänsteföreskrifterna, så är den endast behörig att göra så under den tidsperiod som tjänstemannen är yrkesverksam.
14. Vad gällde kommissionens påstådda maktmissbruk konstaterade förstainstansrätten i punkt 29 i den överklagade domen att kommissionen hade avslagit Albert Nardones ansökan om en invaliditetspension av skäl som hade samband med det förhållandet att de rättsliga villkoren avseende hans administrativa – och inte medicinska – situation uppenbarligen inte var uppfyllda. Förstainstansrätten fann därför att kommissionen inte hade gjort sig skyldig till maktmissbruk när den avslog Albert Nardones ansökan utan att sammankalla invaliditetskommittén, eftersom denna kommitté inte är behörig att besvara rättsliga frågor utan endast medicinska frågor.
15. Vad gäller den grund som avser tolkningen av domen i det ovannämnda målet Bähr mot kommissionen, påpekade förstainstansrätten, i punkt 31 i den överklagade domen, att ”det följer av ordalydelsen av artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna att endast en tjänsteman som är tvingad att tillfälligt upphöra med sin tjänstgöring på grund av att han är hindrad att fortsätta att utföra sina arbetsuppgifter till följd av invaliditet kan utgöra föremål för ett förfarande avseende invaliditet” (domar i de ovannämnda målen Bähr mot kommissionen, punkt 12, och Coussios mot kommissionen, punkt 37).
16. I detta avseende erinrade förstainstansrätten, i punkt 32 i den överklagade domen, om att ”en tjänsteman som har upphört att utföra sina arbetsuppgifter för flera år sedan och som har en sjukdom som skulle göra det omöjligt för honom att utöva sin tjänst om han fortfarande utövade den saknar rätt att endast av detta skäl begära att ett förfarande avseende invaliditet skall inledas” (se domar i de ovannämnda målen Bähr mot kommissionen, punkt 13, och Coussios mot kommissionen, punkt 38). Förstainstansrätten konstaterade därefter att sökanden, som hade sagt upp sig år 1981 och lämnat in sin ansökan om invaliditetspension år 1999, befann sig i en sådan faktisk situation.
17. Förstainstansrätten fann vidare i punkt 33 i den överklagade domen att Albert Nardone inte heller uppfyllde det andra av de båda kumulativa villkor som anges i artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, enligt vilket en tjänsteman som ansöker om en invaliditetspension skall vara i färd med att förvärva pensionsrättigheter vid den tidpunkt då han av invaliditetskommittén bedöms lida av total bestående invaliditet, eftersom han sade upp sig från sin tjänst år 1981.
18. Förstainstansrätten fann följaktligen, i punkt 34 i den överklagade domen, att talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet i princip måste ogillas eftersom inte något av de båda villkor som anges i artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna var uppfyllt.
19. Förstainstansrätten konstaterade, i punkt 36 i den överklagade domen, vidare att omständigheterna i det mål som låg till grund för domen i det ovannämnda målet Bähr mot kommissionen var mycket annorlunda omständigheterna i förevarande mål. I det förstnämnda målet hade nämligen tjänstemannen Bähr bibehållit sin status som tjänsteman efter det att han lämnat sin tjänst, på grundval av rådets förordning (Euratom/EKSG/EEG) nr 2530/72 av den 4 december 1972 om införande av särskilda och tillfälliga åtgärder rörande rekrytering av Europeiska gemenskapernas tjänstemän till följd av nya medlemsstaters anslutning samt om definitivt upphörande av gemenskapstjänstemäns tjänster (EGT L 272, s. 1). Tjänstemannen Bähr hade således, i motsats till Albert Nardone, fortsatt att inbetala avgifter i syfte att förvärva pensionsrättigheter i enlighet med bestämmelserna i förordning nr 2530/72 (se dom i det ovannämnda målet Bähr mot kommissionen, punkterna 5 och 8) och därmed att uppfylla det tillämpningsvillkor som anges i artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna.
20. I punkt 37 i den överklagade domen fann förstainstansrätten att kommissionen i vart fall inte hade någon skyldighet att låta invaliditetskommittén kontrollera sökandens hälsotillstånd vid den tidpunkt då denne säger upp sig från sin tjänst och lämnar gemenskapstjänsten.
21. I detta avseende fann förstainstansrätten, i punkt 38 i den överklagade domen, att det varken av domen i det ovannämnda målet Bähr mot kommissionen eller av någon annan gemenskapsrättslig källa följer att det finns en allmän skyldighet för en gemenskapsinstitution att kontrollera en tjänstemans arbetsförmåga när denne frivilligt lämnar sin tjänst.
22. Förstainstansrätten erinrade i punkt 39 i den överklagade domen vidare om att frågan huruvida invaliditetskommittén borde ha sammankallats eller inte i sökandens fall skall bedömas endast mot bakgrund av de omständigheter som institutionen kände till vid tiden för sökandens uppsägning, det vill säga år 1981, mot bakgrund av att domstolen i domen i det ovannämnda målet Bähr mot kommissionen uttalat att det är vid den tidpunkt då tjänstemannen lämnar sin tjänst som institutionen i förekommande fall har en skyldighet att sammankalla en invaliditetskommitté.
23. Förstainstansrätten uttalade i detta avseende följande i punkterna 40 och 41 i den överklagade domen:
”40. Om en tjänsteman anser att hans hälsotillstånd gör det nödvändigt för honom att lämna sin tjänst, ankommer det på honom att före det att han lämnar tjänsten lämna in en ansökan enligt artikel 90 i tjänsteföreskrifterna om en invaliditetspension enligt artikel 78. I förevarande fall framgår det av ansökan att sökanden varit mycket orolig över sitt hälsotillstånd sedan 70‑talet samt att han lämnade sin tjänst år 1981, på grund av bland annat att hans hälsovådliga arbetsförhållanden skadade hans hälsa. Eftersom tjänstemännen antas känna till bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna (se exempelvis förstainstansrättens dom av den 17 oktober 2000 i mål T-27/99, Drabbe mot kommissionen, REGP 2000, s. I‑A‑213 och II‑955), måste en tjänsteman som befinner sig i en sådan situation använda sig av denna möjlighet om han vill erhålla en invaliditetspension. Han brister i omsorg om han underlåter att göra så, och så är än mer fallet mot bakgrund av att han vid tidpunkten för uppsägningen kan antas känna till sin medicinska bakgrund och sitt fysiska tillstånd bättre än den institution vid vilken han är anställd. En institution kan således inte, förutom i undantagsfall, kritiseras för att den underlåtit att ex officio ha sammankallat en invaliditetskommitté när den berörda parten inte själv har begärt att detta skall ske, i vart fall inte i ett fall där en tjänsteman frivilligt har lämnat institutionen utan att institutionen har begärt detta.
41. Tjänstemannen Bährs mycket allvarliga medicinska historik, och särskilt den första hjärtattack som han hade drabbats av sex år före det att han lämnade sin tjänst, var otvistig i det mål som rörde honom (dom i det ovannämnda målet Bähr mot kommissionen, punkt 14 in fine). Även om det i förevarande mål framgår av handlingarna att sökanden beklagat sig hos institutionens förtroendeläkare över sitt hälsotillstånd, särskilt över de återkommande bronkiter han drabbats av samt över hälsovådliga arbetsförhållanden, skall det konstateras att han enligt vad kommissionen kände till inte hade några tidigare medicinska problem som vad gäller graden av allvar kan jämföras med tjänstemannen Bährs första hjärtattack och som gör att förstainstansrätten kommer fram till slutsatsen att kommissionen ex officio borde ha sammankallat en invaliditetskommitté vid tidpunkten för Albert Nardones uppsägning, trots att han inte hade begärt detta (dom i det ovannämnda målet Bähr mot kommissionen, punkt 15). I detta avseende skall det märkas att sökandens advokat vid förhandlingen har bekräftat att sökanden år 1981 själv inte kände till vilken inverkan det damm som han inandats hade haft på hans hälsa och att han inte fick kännedom om detta förrän år 1992.”
24. Slutligen angav förstainstansrätten i punkt 42 i den överklagade domen att förekomsten av ett samband – om det antas att detta har styrkts – mellan sökandens hälsotillstånd vid den tidpunkt då han ingav sin ansökan av den 18 november 1999 och hans hälsotillstånd vid den tid då han lämnade sin tjänst, inte kan utgöra tillräckligt stöd för uppfattningen att kommissionen borde ha sammankallat invaliditetskommittén år 1981.
25. Mot bakgrund av det ovanstående beslutade förstainstansrätten att talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet skulle ogillas, eftersom den sökta invaliditetspensionen under de omständigheter som förelåg i det aktuella fallet inte kunde beviljas sökanden.
Förfarandet i domstolen och parternas yrkanden
26. I ansökan som inkom till kansliet den 25 april 2003 ansökte Albert Nardone om rättshjälp i enlighet med artikel 76 i domstolens rättegångsregler.
27. I beslut av den 6 februari 2004 beviljade domstolen ansökan.
28. Albert Nardone har yrkat att domstolen skall
i första hand
– förklara att överklagandet skall tas upp till sakprövning och bifallas,
– upphäva den överklagade domen i dess helhet,
i andra hand
– ogiltigförklara tillsättningsmyndighetens uttryckliga beslut av den 15 december 2000 att avslå det klagomål som Albert Nardone anfört den 23 maj 2000 rörande beviljandet av en invaliditetspension,
– ogiltigförklara det omtvistade beslutet att avslå Albert Nardones ansökan av den 18 november 1999, vilket rörde beviljandet av en invaliditetspension, med tillämpning av artikel 78 andra stycket i tjänsteföreskrifterna, samt
i vart fall
– fatta beslut om rättegångskostnaderna i enlighet med tillämpliga bestämmelser i rättegångsreglerna.
29. Kommissionen har yrkat att domstolen skall
– förklara att sökandens överklagande av den överklagade domen inte kan tas upp till sakprövning eller i vart fall skall avslås,
– förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
Överklagandet
Den första grunden
Parternas argument
30. Genom sin första grund har Albert Nardone kritiserat förstainstansrätten för att den funnit att han inte varit i den situation som avses i artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, närmare bestämt att han inte varit en tjänsteman som är tvingad att tillfälligt upphöra med sin tjänstgöring på grund av att han är förhindrad att utföra sina arbetsuppgifter till följd av invaliditet, eftersom han hade sagt upp sig år 1981 och lämnat in sin ansökan om invaliditetspension år 1999.
31. Han anser att förstainstansrätten inte har tolkat domen i det ovannämnda målet Bähr mot kommissionen korrekt och har gjort gällande att han nu har rätt att begära att ett förfarande avseende invaliditet skall inledas, eftersom vissa av hans patologiska problem – vilka dessutom ansetts utgöra yrkesskador – skulle göra det omöjligt för honom att utföra sina arbetsuppgifter om han fortfarande utförde dem.
32. Klaganden har gjort gällande att den avgörande rättsliga faktorn för att detta förfarande skall inledas utgörs av ett orsakssamband mellan tjänstemannens hälsotillstånd under den period han var i tjänst och hans hälsotillstånd vid en tidpunkt efter det att han definitivt lämnat sin tjänst, även om han, på grund av att han vid den tidpunkt då han lämnade sin tjänst inte hade kännedom om sitt hälsotillstånd, då inte inledde det förfarande avseende invaliditet som föreskrivs i artiklarna 78 i tjänsteföreskrifterna och 13 i bilaga VIII till samma tjänsteföreskrifter.
33. Kommissionen anser att klagandens argument står i strid med den klara och tydliga ordalydelsen av artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna. Enligt nämnda bestämmelse kan den invaliditetspension som avses i artikel 78 i samma tjänsteföreskrifter endast beviljas en tjänsteman som bedöms lida av en total bestående invaliditet som hindrar honom från att utföra sådana arbetsuppgifter som motsvarar en tjänst i hans tjänsteklass och som av dessa skäl är tvingad att tillfälligt upphöra med sin tjänstgöring inom gemenskaperna.
34. Kommissionen har påpekat att klaganden avslutade sin tjänstgöring år 1981 och har gjort gällande att det är omöjligt att anse att han nu är ”tvingad att tillfälligt upphöra med sin tjänstgöring inom gemenskaperna” eftersom denna tjänstgöring redan definitivt har upphört, även om det skulle vara fråga om en total bestående invaliditet.
35. Enligt kommissionen följer det av domen i det ovannämnda målet Bähr mot kommissionen jämförd med artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna att en tjänsteman som har lämnat sin tjänst för flera år sedan, och som har drabbats av en sjukdom som skulle göra det omöjligt för honom att utföra sina arbetsuppgifter om han fortfarande utövade dem, inte endast av detta skäl har rätt att begära att ett förfarande avseende invaliditet skall inledas. Det krävs nämligen dessutom att han är ”tvingad att tillfälligt upphöra med sin tjänstgöring inom gemenskaperna”.
36. Kommissionen har anfört att det är vid den tidpunkt som en person lämnar sin tjänst som institutionen i förekommande fall kan vara skyldig att sammankalla en invaliditetskommitté. Denna fråga borde därför i klagandens fall ha bedömts endast mot bakgrund av de omständigheter som institutionen kände till vid tiden för klagandens uppsägning, det vill säga under år 1981. Kommissionen har emellertid gjort gällande att den år 1981, det år då klaganden sade upp sig, varken borde eller kunde sammankalla en invaliditetskommitté, eftersom klagandens hälsotillstånd vid denna tidpunkt inte motiverade en sådan åtgärd. Den har i detta avseende anfört att klaganden själv har medgett att han år 1981 inte kände till de patologiska problem som kunde påverka hans hälsotillstånd. Kommissionen kunde a fortiori
inte känna till detta och hade inte någon anledning att vid den tidpunkten sammankalla en invaliditetskommitté.
Domstolens bedömning
37. Inledningsvis skall det konstateras att klaganden inte har ifrågasatt den överklagade domen i den del som det fastställts att kommissionen inte har åsidosatt en av sina skyldigheter när den avstått från att överlämna fallet till invaliditetskommittén vid den tidpunkt då klaganden lämnade sin tjänst, år 1981.
38. Frågan kvarstår huruvida fallet, på så sätt som klaganden anser, borde ha överlämnats till nämnda kommitté efter det att klaganden lämnade sin tjänst, vid den tidpunkt år 1999 då han ingav sin ansökan om invaliditetspension.
39. I detta avseende följer det av den otvetydiga ordalydelsen av artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, i vilken enligt artikel 78 i samma tjänsteföreskrifter de villkor enligt vilka en tjänsteman har rätt till en invaliditetspension fastställs, att endast en tjänsteman som är tvingad att tillfälligt upphöra med sin tjänstgöring på grund av att han är förhindrad att utföra sina arbetsuppgifter till följd av invaliditet kan utgöra föremål för ett förfarande avseende invaliditet (domen i det ovannämnda målet Bähr mot kommissionen, punkt 12).
40. Härav följer att en tjänsteman som har lämnat sin tjänst för flera år sedan, och som har drabbats av en sjukdom som skulle göra det omöjligt för honom att utföra sina arbetsuppgifter om han fortfarande utförde dem, saknar rätt att endast av dessa skäl begära att ett förfarande avseende invaliditet skall inledas (domen i det ovannämnda målet Bähr mot kommissionen, punkt 13).
41. I förevarande fall har förstainstansrätten konstaterat att Albert Nardone frivilligt har sagt upp sig från sin tjänst genom en skrivelse daterad den 18 oktober 1981, utan att nämna några hälsoproblem eller begära att hans hälsotillstånd skulle undersökas av invaliditetskommittén. Inte förrän 18 år senare, år 1999, ansökte klaganden om invaliditetspension.
42. Mot bakgrund av denna faktiska situation har förstainstansrätten haft fog för att i artiklarna 30–32 i den överklagande domen finna att sökanden inte varit i den situation som avses i artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, närmare bestämt att vara en tjänsteman som är tvingad att tillfälligt upphöra med sin tjänstgöring på grund av att han är förhindrad att utföra sina arbetsuppgifter till följd av invaliditet.
43. Mot denna bakgrund kan talan inte vinna bifall på den första grunden.
Den andra grunden
Parternas argument
44. Genom sin andra grund har Albert Nardone gjort gällande att förstainstansrätten felaktigt har funnit att han inte heller uppfyllde det andra av de två villkor som anges i artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, enligt vilket en tjänsteman som begär en invaliditetspension skall vara i färd med att förvärva pensionsrättigheter. Klaganden anser nämligen att han är i färd med att förvärva pensionsrättigheter i den mening som avses i artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, eftersom han erhöll ett avgångsvederlag enligt artikel 12 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna när han lämnade sin tjänst.
45. Kommissionen har anfört att denna grund inte kan prövas, eftersom den görs gällande för första gången i domstolen.
46. Kommissionen anser dessutom att talan inte kan vinna bifall på den grunden.
Domstolens bedömning
47. Det kan, i likhet med vad förstainstansrätten har gjort i punkt 33 i den överklagade domen, konstateras att två kumulativa villkor föreskrivs i artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna. Härav följer att förstainstansrättens prövning var överflödig i den del som den i nämnda punkt 33, efter att i punkterna 30–32 ha visat att sökanden inte uppfyllde det första villkoret, fann att sökanden inte uppfyllde det andra av dessa villkor.
48. Eftersom den andra grunden riktar sig mot ett överflödigt domskäl skall den avvisas som verkningslös (se bland annat dom av den 22 december 1993 i mål C‑244/91 P, Pincherle mot kommissionen, REG 1993, s. I‑6965, punkterna 25 och 31, och beslut av den 12 december 1996 i mål C-49/96 P, Progoulis mot kommissionen, REG 1996, s. I‑6803, punkt 27).
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
49. Enligt artikel 69.2 första stycket i rättegångsreglerna, som med stöd av artikel 118 är tillämplig i mål om överklagande, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om så har yrkats. Enligt artikel 70 i samma rättegångsregler skall institutionerna bära sina kostnader i tvister mellan gemenskaperna och deras anställda. Enligt artikel 122 andra stycket är dock artikel 70 inte tillämplig då en tjänsteman eller anställd vid en institution har överklagat en dom. Kommissionen har yrkat att klaganden skall ersätta rättegångskostnaderna. Klaganden har tappat målet och skall därför ersätta rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar domstolen (första avdelningen) följande dom:
1) Överklagandet ogillas.
2) Albert Nardone skall ersätta rättegångskostnaderna.