61995CC0041_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
Inledning
1 Den aktuella talan väcker frågor angående utarbetandet av gemenskapens budget och kompetensfördelningen mellan de två institutioner som utgör budgetmyndighet, nämligen parlamentet och rådet. Domstolen har att ta ställning till om den ena eller den andra av dessa institutioner, på de punkter som tvisten rör, lagligt har utövat sina befogenheter under det förfarande som avslutades genom parlamentets ordförandes förklaring att 1995 års budget hade antagits.
Bakgrunden i målet
2 Rådet vänder sig genom sin talan, väckt den 17 februari 1995, emot parlamentets ordförandes beslut av den 15 december 1994 om att förklara att Europeiska unionens budget för budgetåret 1995 blivit slutgiltigt antagen(1). Rådet begär att domstolen, enligt artikel 173 i EG-fördraget och artikel 146 i Euratomfördraget(2), skall ogiltigförklara det påtalade beslutet och följaktligen förklara 1995 års budget ogiltig, men bibehålla de rättsakter för verkställighet av denna budget som tillkommit fram till dagen för en eventuell dom i vilken talan bifalles.
3 Bakgrunden till det aktuella målet kan snabbt sammanfattas som följer.
Parlamentet gjorde ändringar i vissa poster i 1995 års budget, vilken vid en första läsning godtogs av rådet. Rådet ansåg att posterna i fråga rörde obligatoriska utgifter. Parlamentet ändrade i sin tur beteckningen av dessa utgifter till icke obligatoriska utgifter och fann det lämpligt att på dessa punkter, i enlighet med artikel 203 i fördraget, anta ändringar och inte ändringsförslag, vilka måste avse obligatoriska utgifter. Som jag kommer att förklara längre fram har rådet å sin sida fortsatt att anse de ifrågavarande utgifterna som obligatoriska utgifter och har följaktligen inte behandlat de ändringar som parlamentet har beslutat om som ändringar, utan som ändringsförslag, och detta just på grund av utgifternas art.
De budgetposter som är omtvistade är 131 till antalet och hör - utom en enda som hör till undersektion B7 (internationella fiskeavtal) - till undersektion B1 (EUGFJ "garantisektionen"). För varje budgetpost som hör till undersektion B1, har till de förändringar som parlamentet har röstat igenom som ändringar fogats kommentarer avsedda att visa att utgifterna i fråga var icke obligatoriska, detta genom hänvisning till det "utrymme för eget skön" eller "flexibilitet" som givits kommissionen i "grundförordningarna" vad gäller förvaltningen av denna verksamhet. Vad gäller den budgetpost som hör till undersektion B7, innebär den ändring som parlamentet har godkänt en ändring av medföljande kommentar, så att ett anslag på en miljon ecu införs för att täcka de utgifter som följer av det fiskeavtal som gemenskapen skall framförhandla med Ryssland angående finansieringen av sillfisket. För de budgetposter som är föremål för den aktuella talan, har parlamentet även i vissa fall modifierat de anslagsbelopp som fanns upptagna i det budgetförslag som rådet ursprungligen hade utarbetat.
Vid sin andra läsning av budgetförslaget den 16 november 1994 avslog rådet, vad avsåg de omtvistade budgetposterna, de "ändringar" som parlamentet hade antagit vid första läsningen, med motiveringen att ändringarna i själva verket utgjorde ändringsförslag angående utgifter som enligt institutionernas budgetpraxis och klassificeringen i den gemensamma förklaringen från år 1982(3) var obligatoriska [vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå].
Motiveringen till att parlamentets föreslagna ändringar avslogs finns i protokollet från rådets sammanträde, och har återgivits i sammanfattningen av resultaten av rådets andra läsning av gemenskapens budget. Detta dokument sändes till parlamentet den 16 november 1994.
Rådets tjänstgörande ordförande bekräftade senare rådets ståndpunkt till klassificeringen av de omstridda budgetposterna i en skrivelse som den 2 december 1994 avsändes till parlamentets ordförande, där han erinrade om att det var rådets uppfattning att de utgifter som omfattas av huvudlinjerna för den gemensamma jordbrukspolitiken, i enlighet med 1982 års förklaring [vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå] och 1993 års interinstitutionella avtal(4) [vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå], skulle anses som obligatoriska utgifter.
Rådet stod fast vid sin ovan beskrivna ståndpunkt vid den andra läsningen i parlamentet. Rådets tjänstgörande ordförande förklarade vid parlamentets session den 13 december 1994 att vad avsåg de omtvistade budgetposterna kunde rådet inte "godta" den förändring som parlamentet hade gjort av indelningen av utgifterna, eftersom det "i förhandlingarna inför den gemensamma förklaringen" hade träffats en överenskommelse att "samtliga utgifter under rubrikerna 2 och 3" hädanefter skulle betecknas som icke obligatoriska utgifter, medan beteckningen av alla övriga utgifter - däri inbegripet de under rubrik 1 - däremot skulle förbli oförändrade.
Under den parlamentsdebatt som följde framfördes vitt skilda åsikter vad gällde beteckningen av de utgifter som är i fråga i den aktuella tvisten. Den 15 december 1994 antog parlamentet trots allt en förklaring [vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå] med följande innehåll: "[parlamentet] beslutar mot denna bakgrund att vid en andra läsning stå fast vid de ändringar som rådet har ansett vara 'ändringsförslag', och som rör budgetposter för vilka kommissionen, enligt gällande bestämmelser och inom ramen för sitt utrymme för skönsmässig bedömning, skall iaktta det belopp som angetts i budgeten."
4 Den 15 december 1994, antogs det sista beslutet i det komplexa förfarandet för antagande av gemenskapens budget.
Under debatten i parlamentet och efter den omröstning i vilken parlamentets beslut antogs, gjorde rådets tjänstgörande ordförande, Haller, följande förklaring:
"Rådet har för parlamentet redogjort för sin ståndpunkt i frågan genom skrivelse av den 2 december 1994 från rådets tjänstgörande ordförande och genom min egen förklaring av den 13 december 1994. Jag ser mig därför tvingad att markera att rådet förbehåller sig rätten att göra gällande samtliga sina rättigheter i denna fråga. På samma gång vill jag anmärka att rådet ger sitt medgivande till den nya maximala procentsatsen för icke obligatoriska utgifter på grundval av sin angivna ståndpunkt."
På uppmaning av ordföranden för parlamentets budgetutskott och efter flera inlägg från andra ledamöter, gjorde parlamentets ordförande följande förklaring:
"Jag konstaterar att trots skilda åsikter på vissa punkter har ett avtal enligt artikel 203 i EG-fördraget kunnat träffas med rådet om en ny maximal procentuell ökning. Budgetförfarandet kan således avslutas med framgång."
Efter denna förklaring undertecknade parlamentets ordförande således budgeten i mitten av sessionssalen i närvaro av rådets tjänstgörande ordförande Haller, kommissionsledamoten Schmidhuber, referenterna och ordföranden för parlamentets budgetutskott.
Rättsreglerna
5 De rättsregler i gemenskapsrätten som är i fråga i det aktuella målet återfinns i artikel 203.4-203.10 i fördraget(5). Dessa bestämmelser rör, som vi vet, de två institutionernas behörighet i budgetarbetet, föreskrivna majoriteter och förfarandets gång.
Upptagande till sakprövning
6 Parlamentet har för det första gjort gällande att talan inte kan upptas till prövning i den del som domstolen uppmanas att förklara 1995 års budget ogiltig. Detta yrkande kan enligt svaranden inte upptas till prövning, eftersom det är onödigt med beaktande av att om domstolen meddelar att avgörande genom vilket parlamentets ordförandes beslut att förklara budgeten antagen ogiltigförklaras, kommer detta avgörande, hur som helst, medföra att budgeten i sig blir ogiltig.
Rådet har svarat att om yrkandet att budgeten skall förklaras vara ogiltig endast är en direkt och naturlig konsekvens av ogiltigförklaringen av parlamentets ordförandes beslut, och att rådet därför inte förstår skälet till - eller som det sägs "räckvidden av" - parlamentets invändning om rättegångshinder.
7 På denna punkt finner man enligt min mening ett klart svar i domstolens rättspraxis. Jag kommer att hänvisa till denna i den mån som det är nödvändigt, endast för att erinra om att det har fastställts att "en ogiltigförklaring av parlamentets ordförandes beslut har till följd att hela budgeten ... blir ogiltig"(6). Mot denna bakgrund finns det ingen anledning att domstolen, som den har angett i nämnda mål, tar ställning "till rådets yrkanden med syfte att" - såsom här är fallet - "få budgeten i sin helhet ogiltigförklarad".
Det är således ostridigt att om domstolen bifaller huvudyrkandet att parlamentets ordförandes beslut om att förklara att budget har antagits skall ogiltigförklaras, innefattar detta beslut indirekt att budgeten i sin helhet är ogiltig. Detta innebär enligt min mening att om rådet, såsom här är fallet, även genom sin talan mot ordförandens beslut har yrkat att budgeten skall förklaras ogiltig, skall denna begäran inte avvisas. Detta eftersom yrkandet inte är självständigt, utan med nödvändighet knutet till huvudyrkandet, vars upptagande till prövning ingen har ifrågasatt. Med beaktande av att ogiltigförklaringen av budgeten är en nödvändig följd av ogiltigförklaringen av ordförandens beslut, skall yrkandet att domstolen bekräftar denna indirekta verkan anses ha bifallits, om huvudyrkandet bifalles i domen. Dessutom är det så att om invändningen om rättegångshinder, såsom parlamentet har formulerat den, skulle bifallas av domstolen och om ordförandens påtalade beslut befinns vara ogiltigt och ogiltigförklaras, skulle även ett sådant beslut ha till följd att budgeten blir ogiltig i sin helhet. Det är svårt att se vad invändningen har för praktiskt intresse. Det är knappast mödan värt att vad gäller det anknutna yrkandet tillägga att detta med nödvändighet skall anses som avvisat i det motsatta fallet, nämligen om domstolen skulle besluta att rådets talan inte var grundad.
I saken
Parternas argument
8 Jag övergår till talan i sak. Ordförandens beslut att förklara att budgeten har antagits har ifrågasatts av rådet i den mån som denna budget inte har utarbetats på korrekt sätt. Enligt sökanden har parlamentet, med överskridande av sina befogenheter, ändrat bestämmelser i budgeten avseende obligatoriska utgifter, för vilka det inte har rätt att göra ändringar, utan endast att föreslå ändringar som rådet sedan kan godkänna, vilket inte har skett i det aktuella fallet.
9 Rådets anmärkning kan delas upp i två delar. Parlamentet har åsidosatt både de regler som ger rådet dess behörighet på området och de interinstitutionella avtalen om att, i enlighet med dessa regler och med verkställande av dem, beteckna de utgifter som hör till de omtvistade budgetposterna som obligatoriska utgifter. Åsidosättandet av bestämmelserna i dessa avtal innebär dessutom en underlåtenhet att uppfylla institutionernas skyldighet att uppträda lojalt.
10 Mot dessa anmärkningar har parlamentet för det första invänt att parlamentet vid den andra läsningen skulle beteckna utgifterna som icke obligatoriska, om utgifternas art hade tolkats på olika sätt av budgetmyndighetens två grenar.
Vad gäller påståendet att 1993 års avtal har åsidosatts, har parlamentet bekräftat att i detta avtal betecknas utgifter som rör budgetposter som hör till rubrikerna 2 och 3 som icke obligatoriska utgifter, utan att det avgörs hur utgifter som hör till rubrik 1 skall betecknas. Omständigheten att avtalet saknar uppgifter om de sistnämnda utgifterna betyder enligt parlamentet inte att det är fråga om obligatoriska utgifter. Förhållandet att institutionerna inte har uttalat sig visar enligt parlamentet bara att det inte finns något avtal som rör utgifternas art.
Enligt parlamentet skall å andra sidan utgifterna betecknas som obligatoriska eller icke obligatoriska beroende på vad den rättsakt som de följer av har för karaktär objektivt sett. Det handlar således om att konkret kontrollera, post för post, om rättsakten binder kommissionen vid förvaltningen av utgifterna eller tvärtom ger den utrymme att skönsmässigt beteckna utgiften som icke obligatorisk. Parlamentet anser att den beteckning som antogs år 1982 är förlegad, antingen eftersom det numera inte finns någon överenstämmelse mellan 1995 års budget och de budgetposter som berörs i den gemensamma förklaringen från år 1982, eller eftersom 1993 års avtal i vilket fall som helst har till följd att beteckningen av utgifter enligt denna förklaring upphävs.
11 Mot parlamentets påstående har rådet för sin del invänt att beteckningen av utgifter inte kan ske ensidigt, utan måste vara resultatet av ett avtal mellan budgetmyndighetens två grenar. Vad beträffar det aktuella målet har avtalen från år 1988 och år 1993 inte upphävt den gemensamma förklaringen från år 1982. Enligt rådet är det nämligen inte möjligt att, på grundval av att 1993 års avtal saknar uppgifter om utgifter som hör under rubrik 1, hävda att dessa utgifter inte längre är obligatoriska utgifter, vilket de var enligt den gemensamma förklaringen från år 1982. Om utgifterna under rubrik 1 skulle likställas med icke obligatoriska utgifter, skulle detta enligt svaranden leda till att 1993 års avtal töms på innehåll. I bilaga II till detta avtal föreskrivs ett speciellt förfarande för samråd mellan de tre institutionerna angående de obligatoriska utgifternas storlek. Detta förfarande skulle vara ändamålslöst om utgifterna under rubrik 1 inte längre var obligatoriska, vilket de för närvarande är de enda som är.
12 Parlamentets invändningar mot rådets påståenden rör inte bara de abstrakta kriterierna för beteckning av utgifter. Enligt svaranden har rådet redan i vilket fall som helst gått med på att ändra beteckningen av de aktuella utgifterna till icke obligatoriska utgifter genom att, i enlighet med artikel 203 i fördraget, avtala om överskridande av den maximala procentuella ökningen. Den maximala procentuella ökningen och den kategori av icke obligatoriska utgifter på vilken den skall tillämpas är starkt knutna till varandra; det finns ett avtal om bestämning av maximal procentuell ökning, just om rådet har förklarat sig vara överens med parlamentet om den kategori av utgifter på vilken en bestämd procentsats skall tillämpas. Enligt artikel 203.9 fjärde och femte stycket, rör den maximala procentuella ökningen, det vill säga den nya procentsats som parlamentet och rådet skall fastställa genom gemensamt avtal, endast icke obligatoriska utgifter, i den mån som den överstiger den tidigare överenskomna procentsatsen. Det kriterium som avgör lösningen av den aktuella tvisten består således i att avgöra om de två grenarna av budgetmyndigheten har träffat ett avtal om maximal procentuell ökning eller inte.
Parlamentet har i det aktuella fallet - för att visa att det fanns avtal både om den maximala procentuella ökningen och följaktligen om den beteckning av utgifter som icke obligatoriska som ökningen bygger på - i sin svarsinlaga formulerat anmärkningar av olika slag. Först och främst skulle rådets tjänstgörande ordförande ha anslutit sig till parlamentets ståndpunkt i den förklaring som han gjorde inför församlingen vid debatten rörande den andra läsningen av budgeten och som jag har citerat här ovan. Dessutom har rådets ordförande, enligt parlamentet, under parlamentets arbete intagit en hållning av vilken man lätt kunde dra slutsatsen att han anslöt sig till parlamentets ordförandes förklaring att budgeten blivit slutgiltigt antagen. Praxis för förhållandet mellan de två institutionerna i budgetarbetet ger stöd för parlamentets påståenden. Enligt parlamentet har rådet nämligen en skyldighet - vilken det tidigare alltid har uppfyllt - att i tid och utan tvetydighet påpeka eventuella felaktigheter som medför att beslutet att budgeten blivit slutgiltigt antagen är ogiltigt, vilket tillhör parlamentets ordförandes behörighet. Enligt parlamentet har det dock inte gått till på det viset i det aktuella fallet. Rådet har inte uttryckligen förkastat parlamentets ståndpunkt, som det tidigare har gjort vid andra tillfällen, utan deltog tvärtom, genom sin tjänstgörande ordförande, i de uttryck för godkännande som följde efter det att budgeten antogs och ordföranden hade fastslagit detta. Parlamentet ser i rådets hållning ett uttryck för god ton mellan institutionerna och ett uttryck för ett självständigt organs hövlighet gentemot ett annat, vilket enligt svaranden ger upphov till rättsliga verkningar, som framgår av internationella domstolens rättspraxis(7) på folkrättens område. Rådet har på denna punkt invänt att den tjänstgörande ordföranden Haller inte hade behörighet att ompröva sin institutions ståndpunkt och således inte hade möjlighet att godta den maximala procentuella ökning som var resultatet av den nya beteckning av utgifterna ifråga som gjorts av parlamentet, men ifrågasatts av rådet. Parlamentet anser emellertid att det ändå ankom på rådets tjänstgörande ordförande att tolka, uttrycka och verkställa viljan hos den institution som han företrädde. Parlamentets ordförande borde således enligt parlamentet helt kunna lita till den förklaring som rådets ordförande Haller hade gjort i rådets namn i sessionssalen och hade ingen anledning att tvivla på att denna institutions vilja att godta den nya maximala procentuella ökningen.
13 Sökanden vill emellertid påpeka att avtalet om den maximala procentuella ökningen endast kan anses ha tillkommit på rätt sätt, om budgetmyndighetens två grenar kommit överens om beteckningen av icke obligatoriska utgifter, på vilka denna procentsats skall tillämpas. Oenigheten om bestämningen av icke obligatoriska utgifter gjorde följaktligen att rådet inte kunde sluta ett avtal om maximal procentuell ökning.
Enligt rådet finns det hur som helst inte något avtal om maximal procentuell ökning i det aktuella fallet. Ordföranden Haller har tillställt parlamentet skrivelsen av den 2 december 1994 och uttalade sig vid sessionen den 13 december samma år för att vid dessa två tillfällen protestera mot den beteckning av obligatoriska utgifter som icke obligatoriska utgifter som utgör bakgrunden till den aktuella talan. Han har med kraft varnat parlamentet för alla konsekvenser som detta förhållande kan få.
Enligt rådet har vidare samme ordförande Hallers förklaring i sessionssalen den 15 december 1994 vid slutet av budgetdebatten ingen annan innebörd. Denna gång har rådet återigen förklarat att det endast kunde godta den maximala procentuella ökningen "på grundval av sin angivna ståndpunkt". Rådet hade således inte lämnat sitt medgivande och ville endast ge det om de utgifter som parlamentet hade betecknat som icke obligatoriska, tvärtom skulle anses vara obligatoriska, så att den nya maximala procentuella ökningen kunde beräknas och tillämpas på ett underlag bestående av de utgifter som blev resultatet av rådets beteckning.
Rådet har även anmärkt att det i den franska översättningen av den förklaring som gjordes på tyska av ordföranden Haller står: "Le Conseil donne son accord", medan originaltexten lyder: "die Zustimmung des Rates ... erfolgt". Eftersom förklaringen av rådets ordförande var underställd villkor som ännu inte hade uppfyllts, borde originaltexten ha översatts med verbet i futurum: "l'accord du Conseil interviendra". Parlamentet ser i det faktum att presens har använts i den franska versionen ett bevis på att rådet gett ett verkligt och ovillkorat godkännande av den maximala procentuella ökningen. Rådet menar emellertid att även svaranden själv är tvungen att erkänna att det nödvändiga villkoret för ett sådant avtal inte är uppfyllt, eftersom man fortfarande inte var överens om beteckningen av utgifterna i fråga. Även om man skulle ansluta sig till den tolkning av förklaringen i fråga som parlamentet föreslår, är den självmotsägande. Det enda sätt på vilket detta kan tolkas är att anse ordförande Hallers hänvisning till rådets uttalade ståndpunkt vara klar och sammanhängande: ett godkännande kunde komma att lämnas, men skulle endast lämnas om parlamentet godkände denna ståndpunkt vad avser de ifrågasatta utgifternas art.
Rådet har slutligen förnekat att ordförande Haller på något sätt skulle ha samtyckt till parlamentets beteende och särskilt till dess ordförandes beteende när denne förklarade att budgeten hade antagits. Ordförande Haller har handlat som han borde, eftersom rådet inte är skyldigt att ingripa i de handlingar som enligt artikel 203.7 i fördraget är förbehållna parlamentets ordförande. Uttrycken för interinstitutionell hövlighet kan enligt rådet inte heller prövas av domstolarna.
Analys
14 Hur skall nu dessa motsatta påståenden från rådet och parlamentet bedömas? Med en förenkling av den fråga som skall avgöras kan man säga att i centrum för den aktuella kontroversen står beteckningen av vissa budgetposter som hör till huvudlinjerna för den gemensamma jordbrukspolitiken och en budgetpost rörande fiskeavtal. Om de utgifter som där föreskrivs inte är obligatoriska, skall parlamentet, i enlighet med artikel 203, ha behörighet att slutgiltigt anta de ändringar som här ifrågasätts och budgeten skall således anses som korrekt antagen. Om utgifterna betecknas som obligatoriska, är däremot den talan som här prövas grundad.
Då problemet formuleras på detta sätt, vill jag omedelbart påpeka att det i de domar som hittills har meddelats angående utarbetandet av gemenskapens budget inte direkt har prövats och fastställts(8) vad som kännetecknar obligatoriska utgifter och icke obligatoriska utgifter. Domstolen har emellertid haft tillfälle att precisera vilket kriterium eller snarare vilket rättsligt instrument som skall användas för att skilja mellan de två kategorierna av utgifter.
15 Det som jag mot bakgrund av rättspraxis kan fastslå är att "problemen med begränsning av icke obligatoriska utgifter i förhållande till obligatoriska utgifter är föremål för ett interinstitutionellt samrådsförfarande som har införts genom 'den gemensamma förklaringen' av Europaparlamentet, rådet och kommissionen av den 30 juni 1982 ... och de är av sådan art att de skall lösas inom denna ram"(9).
Domstolens ståndpunkt är klar: det måste finnas ett avtal mellan de institutioner som berörs av lösningen på problemet med beteckningen. Saken kan nämligen endast avgöras genom avtal mellan rådet och parlamentet. Det finns för närvarande en serie avtal av denna typ. En första beteckning av utgifter finns i 1982 års förklaring(10). De tre institutioner som deltar i förfarandet för utarbetande av budgeten ingick därefter den 29 juni 1988 ett "interinstitutionellt avtal om budgetdisciplin och förbättring av budgetförfarandet"(11) och den 29 oktober 1993 det redan omnämnda 1993 års avtal.
Det första av de båda sistnämnda avtalen behandlar inte distinktionen mellan de två kategorierna av utgifter. Det andra gör det, men bestämmelserna i detta avtal har tolkats på olika sätt av parlamentet och rådet(12).
16 Jag skall nu klargöra vad som blir den första och uppenbara följden av en enligt min uppfattning nödvändig tillämpning av ett kriterium som har formulerats klart i rättspraxis. Ett avtal mellan institutionerna är ett rättsligt instrument för konkret beteckning av utgifter och är ett förfarande för att verkställa fördragets bestämmelser på området. Om det är på det viset, är det uteslutet att parlamentet ensidigt skulle kunna avgöra utgifternas art vad avser sådana utgifter där parlamentet har rätt att lämna förslag till ändringar.
I avtalet skall det genom en bestämning av utgifternas art närmare anges vad som är det materiella tillämpningsområdet - förutsättningarna, skulle man kunna säga - för den behörighet som vid utarbetandet av budgeten, sett för varje budgetår, som skall ankomma på rådet eller parlamentet. Som vi redan har sett i punkterna 10 och 11 ovan, har parterna föreslagit vitt skilda tolkningar av de interinstitutionella avtalen, i vilka utgifterna i fråga borde ha betecknats. Enligt min uppfattning är det inte nödvändigt att domstolen analyserar bestämmelserna i dessa avtal. För att avgöra frågan räcker det enligt min mening att inrikta analysen på en annan aspekt av det aktuella fallet, för att se om det har träffats eller inte träffats ett avtal om den nya maximala procentuella ökningen i enlighet med artikel 203.9 femte stycket i fördraget.
Det är just på detta sätt som man vid närmare granskning ser hur sökanden och svaranden har lagt fram saken för att göra gällande sina motstridiga påståenden. Det är nämligen uppenbart att ett avtal om en maximal procentsats endast föreligger om det har träffats ett avtal om såväl den procentuella ökningen som den sammanlagda summan av utgifter på vilken denna procentsats skall tillämpas. Procentsatsen fastställs för ett budgetår i taget. Enligt fördraget skall den utgöra basen för beräkningen. Basen består av samtliga utgifter som inte har betecknats som obligatoriska. Enighet om procentsatsen förutsätter således att det har avgjorts hur många och vilka av dessa icke obligatoriska utgifter som skall avskiljas från de övriga utgifterna i budgeten. Om det inte finns något avtal, till följd av oenighet angående beteckningen av utgifter, och om frågan inte har lösts genom ett avtal mellan rådet och parlamentet, kan budgeten inte ha tillkommit på korrekt sätt. Detta har fastslagits i rättspraxis(13) och det finns ingen anledning att på nytt ta ställning i frågan.
17 Det skall därför undersökas om och på vilket sätt rådet i det aktuella fallet har lämnat sitt godkännande eller om det tvärtom har vägrat att lämna det.
Jag skall först undersöka det beslut som har angripits i den aktuella talan. Detta beslut, i vilket parlamentets ordförande förklarade att budgeten för år 1995 hade antagits, har följande lydelse: "Jag konstaterar att trots skilda åsikter på vissa punkter har ett avtal enligt artikel 203 i EG-fördraget kunnat träffas med rådet om en ny maximal procentuell ökning. Budgetförfarandet kan således avslutas med framgång". Ordföranden angav inte på vilka punkter de två institutionerna hade skilda åsikter eller vilka följder dessa kunde ha haft. Han nöjde sig med att förklara att trots skillnaderna mellan parlamentets och rådets ståndpunkter, hade ett avtal om den maximala procentuella ökningen träffats. Det skall undersökas på vilken grundval denna förklaring skulle kunna vara berättigad. Svaranden har till stöd för sitt påstående anfört att parlamentets ordförande - med stöd av den förklaring som gjordes i sessionssalen av rådets ordförande under sessionen den 15 december 1994 - korrekt förklarade att budgeten hade antagits. Innehållet i denna förklaring skall därför närmare undersökas.
Den viktiga punkten här är att rådet - genom den person som företrädde det i parlamentets sessionssal - återupprepat sin uppfattning om de omtvistade utgifternas art och förbehållit sig rätten att göra gällande samtliga sina rättigheter vad avser försvaret av sin ståndpunkt, däri inbegripet rätten att väcka talan vid domstolen. Ordförande Haller förklarade nämligen också: "Gleichzeitig möchte ich darauf hinweisen, daß die Zustimmung des Rates zu dem neuen Satz für die nicht obligatorischen Ausgaben auf der Grundlage der dargelegten Haltung des Rates erfolgt"(14). Parterna har i sina inlagor och vid sammanträdet debatterat innehållet i denna förklaring.
18 Svaranden har givit den franska översättningen av ordförande Hallers ord den innebörden att ordföranden gav sitt samtycke till den maximala procentuella ökningen när han avgav denna förklaring, utan att på denna punkt hänvisa till ett senare beslut. Faktum är dock att rådets godkännande av den maximala procentuella ökningen uttryckligen var underordnat villkor som inte var uppfyllda vid detta tillfälle, vilket parlamentet självt har erkänt när det har sagt att beteckningen av de omtvistade utgifterna inte kunde anses som avgjord på grundval av 1993 års avtal och således skulle definieras. Detta förutsatte - domstolens avgöranden är otvetydiga på denna punkt(15) - ett nytt avtal mellan de två budgetmyndigheterna. Inget sådant avtal har emellertid träffats.
Jag är inte heller övertygad av parlamentets argument avseende ordförande Hallers beteende i sessionssalen, när denne avstod från att ifrågasätta att budgeten hade antagits på korrekt sätt eller till och med visat yttre tecken på att ha anslutit sig till eller godkänt parlamentets ståndpunkt. Parlamentet kan inte rätteligen kräva att ordföranden för en annan institution skall gå utanför sin behörighet(16). Rådets ordförande har i sessionssalen reserverat sig mot parlamentets beslut och hade inte anledning eller möjlighet att hindra denna institution och dess ordförande från att handla som de gjorde.
Man kan inte heller rimligen hävda att rådets ordförande borde undvika att handla i enlighet med reglerna för interinstitutionell hövlighet i sin hållning gentemot parlamentet. Det faktum att han iakttog reglerna bevisar i vilket fall som helst inte att han anslöt sig till den ståndpunkt som svaranden har gjort gällande i det aktuella fallet. Vidare styrs förhållandena mellan gemenskapens institutioner uteslutande av reglerna i fördraget(17). De regler, som svaranden har åberopat, som kan tillämpas på viljeyttringar som binder självständiga stater enligt folkrätten, kan inte tillämpas på förhållandena mellan institutionerna inom gemenskapen(18).
Det återstår att påpeka att ordförande Haller i sessionssalen inte heller skulle ha kunnat uttrycka en annan ståndpunkt än den som rådet hade intagit vad avser de behandlade frågorna. Han uppträdde endast som språkrör för institutionen och uttryckte den ståndpunkt som denna hade antagit, och hade inte under några omständigheter befogenhet att ändra denna ståndpunkt(19). Jag kan inte heller dela parlamentets uppfattning att rådet borde ha väckt den aktuella talan omedelbart efter den officiella kungörelsen av budgeten. Rådet har väckt talan vid domstolen inom den tidsfrist som föreskrivs i fördraget, och det är den enda som är relevant i det aktuella målet.
19 Slutligen skall resultatet av ovanstående sammanfattas.
Den uttryckliga hänvisningen till de villkor som avtalet om maximal procentuell ökning förutsatte, såsom den framgår av ordförande Hallers förklaring, gör det objektivt sett uteslutet att rådet hade kunnat acceptera parlamentets beteckning av de omtvistade utgifterna. Rådet anslöt sig inte till parlamentets ståndpunkt avseende den beteckning på grundval av vilken den maximala procentuella ökningen skulle beräknas och tillämpas.
Felet i det beslut som rådet för talan mot liksom i budgeten i dess helhet kommer som sagt av åsidosättandet av principen att beteckningen av utgifter som obligatoriska eller icke obligatoriska bara kan ske genom ett avtal mellan de två berörda institutionerna. Denna omständighet gör att samtliga andra grunder som sökanden har åberopat till stöd för att artikel 203 i fördraget har åsidosatts blir ändamålslösa. Så länge det inte finns ett avtal om att de utgifter som parlamentet har ändrat inte är obligatoriska, är villkoret för att denna institution skall kunna ändra budgetposterna inte uppfyllt. Det finns således stöd för den första grunden för talan.
20 Parlamentet har slutligen gjort gällande att rådet har åsidosatt skyldigheten för institutionerna att lojalt samarbeta. Parlamentet tycks således kritisera rådet för att å ena sidan ha gett sitt medgivande till procentsatsen, men å andra sidan ha vägrat att ge det, då det inte har anslutit sig till parlamentets ståndpunkt avseende utgiftsunderlaget som den maximala procentuella ökningen med nödvändighet skulle tillämpas på. Som vi har sett ovan har rådet med vederbörliga viljeyttringar visat att det inte godkände procentsatsen, eftersom det hade en annan ståndpunkt än parlamentet. Jag förkastar av samma anledning det påstående som parlamentet har anfört till sitt försvar, enligt vilket principen patere legem quam ipse fecisti [den som har stiftat en lag måste själv följa den] utgör hinder för att bifalla talan eller enligt vilken rådet inte hade ett berättigat intresse av att föra talan(20). Ett sådant åsidosättande av skyldigheten i fråga, på det sätt som det har presenterats av svaranden, skulle för övrigt inte kunna föreligga annat än om reglerna i fördraget om utarbetande av budgeten och om behörigheten för parlamentet respektive rådet har åsidosatts(21). Genom att vägra att godta beteckningen av utgifterna, har rådet utövat en behörighet som det utan tvekan har. Dess hållning är således lagenlig och inte illojal. I det aktuella fallet är det inte nödvändigt att kontrollera om, som rådet har hävdat i sin andra grund, parlamentets ensidiga beteckning av icke obligatoriska utgifter står i strid med bestämmelserna i avtalen mellan de berörda institutionerna. Endast om man skulle behandla svarandens påståenden med den största välvilja, skulle det sista av avtalen, det vill säga det från år 1993, lämna frågan om beteckningen av de omtvistade utgifterna och budgetposterna olöst. Ett avtal var således nödvändigt, men har inte träffats, varken med avseende på en ny maximal procentuell ökning eller på den anknutna frågan om fastställande av obligatoriska utgifter. Det påtalade beslutet är ogiltigt, för att det har antagits i strid med principen att det skall föreligga ett avtal, snarare än i strid med ett bestämt avtal.
21 Det skall här framställas en sista anmärkning angående den grundläggande betydelsen av den princip som domstolen har fastslagit. I staternas rättsordningar kan avtal mellan myndigheter utgöra ett medel för författningssystemets självutfyllnad, särskilt vad avser tolkning, när det används för att avhjälpa eventuella luckor i de regler som avser kompetensfördelningen, speciellt lagstiftningskompetens, mellan de organ vars självständighet är garanterad redan genom den grundläggande normen.
I gemenskapernas rättsordning fyller det interinstitutionella avtalet en oundgänglig funktion i budgetarbetet och det har en avgörande och obestridlig betydelse för att institutionssystemet i sin helhet konkret skall kunna fungera. Det är ett avtal som närmare skall bestämma gränsen mellan den behörighet avseende utgifter som har getts till parlamentet respektive rådet. Även om avtalet inte kompletterar bestämmelserna i fördraget, bidrar det avgjort till deras verkställande. Den aktuella principen - och det rör sig om ett val som jag vågar mig på att definiera som författningsmässigt - innebär att de institutioner som skall tillämpa och iaktta den är likvärdiga och befinner sig i likställda situationer. Det föreligger således egentligen en form av medbeslutande.
Jag tänker för övrigt på budgetförfarandet i dess helhet, i vilket denna särskilda ordning för beteckning av utgifterna genom överenskommelse ingår. Förfarandet föregår begreppsmässigt - i den mån som det organ som företräder folket ges behörighet att förkasta budgetförslaget - den motsvarande befogenhet att slutligen avslå förslag som tillkommer parlamentet enligt det förfarande som senast har införts genom artikel 189 B i fördraget och som kallas just för medbeslutande. Det är sant att i det senare förfarandet ges ett större utrymme för avtalsprincipen. På sätt och vis framgår detta av att ordföranden för parlamentet och rådet var och en undertecknar de antagna besluten.
I budgetförfarandet är det bara parlamentets ordförande som kan fatta beslutet att förklara att budgeten slutgiltigt har antagits. Detta hindrar emellertid inte att avtalsprincipen skall anses vara en väsentlig faktor, eftersom den styr det avgörande momentet i förfarandet där utgifterna betecknas, särskilt vid fastställande av den maximala procentuella ökningen.
Om denna princip inte iakttas, sätts den balans som måste råda mellan rådet och parlamentet i budgetarbetet på spel. Det är denna brist som i det aktuella fallet undergräver lagenligheten av ordförandens beslut att förklara att budgeten har antagits. I mitt förslag till avgörande har jag följt de riktlinjer som redan fastslagits i rättspraxis för att bedöma det aktuella fallet mot bakgrund av denna tvingande princip.
22 Jag föreslår därför att det beslut i vilket parlamentets ordförande förklarade att 1995 års budget hade antagits ogiltigförklaras, med de konsekvenser som följer av ett sådant beslut. När budgeten är ogiltig, skall det aktuella förfarandet återupptas vid den tidpunkt då ordförandens påtalade beslut fattades.
Ogiltigförklaringens verkningar
23 Rådet har dessutom yrkat att domstolen skall utöva sin befogenhet enligt artikel 174 andra stycket i EG-fördraget(22) och har begärt att de beslut för verkställande av budgeten som har fattats fram till dagen för dom om ogiltigförklaring bibehålls(23). Under förfarandet har rådet utvidgat sitt yrkande och begärt att domstolen skall fastställa att samtliga verkningar av den ogiltiga budgeten skall bibehållas fram till den dag då parlamentet och rådet själva slutgiltigt antar gemenskapens budget för år 1995. Parlamentet har inte uttryckt sin ståndpunkt i detta avseende i sina inlagor.
Jag anser för min del att det är berättigat att bifalla rådets yrkande med hänsyn till den vikt som budgeten har för gemenskapens verksamhet. Rådets yrkande förtjänar att tas i beaktande, med hänsyn till svårigheten att i det aktuella fallet tillämpa systemet med provisoriska tolftedelar enligt artikel 204 i fördraget. Provisoriska tolftedelar skall nämligen beräknas på grundval av budgeten för år 1994, som antagits av gemenskapen bestående av tolv medlemsstater, för att sedan tillämpas på gemenskapen som nu har utökats till femton medlemsstater. Jag föreslår således att rådets yrkande, sådant det har omformulerats vid sammanträdet, skall bifallas i enlighet med domstolens rättspraxis från andra mål(24).
Rättegångskostnader
24 Med tillämpning av artikel 69.3 första stycket i rättegångsreglerna, och med beaktande av tvistens stora betydelse för institutionerna och de principiella rättsfrågor som parterna har tagit upp, föreslår jag att rättegångskostnaderna skall delas.
Förslag till avgörande
Med hänsyn till vad jag har anfört ovan, föreslår jag att domstolen skall
- förklara rådets talan vara grundad och ogiltigförklara det beslut i vilket parlamentets ordförande förklarat att gemenskapens budget för budgetår 1995 var slutgiltigt antagen, med den följden att eftersom budgeten är ogiltig, det aktuella förfarandet skall återupptas från tidpunkten för beslutet av parlamentets ordförande;
- bibehålla verkningarna av den ogiltiga budgeten fram till dess att parlamentet och rådet slutgiltigt antar gemenskapens budget för år 1995;
- besluta att kostnaderna skall delas.
(1) - EGT nr L 369, 1994. s. 1.
(2) - Rådet har avstått ifrån att även grunda sin talan på motsvarande bestämmelser i EKSG-fördraget. Jag anser att enligt rättspraxis kan talan i vilket fall som helst upptas till prövning. Domstolen har nämligen slagit fast att ett ifrågasättande som grundas på en bestämmelse i ett av fördragen kan utsträckas till motsvarande bestämmelse i ett annat fördrag ("nödvändigheten av en fullständig och sammanhängande prövning av lagenlighet kräver en tolkning (av artikel 173 i EEG-fördraget), så att det inte faller utanför domstolens behörighet att, i en talan om ogiltigförklaring av en rättsakt grundad på en bestämmelse i EEG-fördraget, pröva ett påstående som grundar sig på ett åsidosättande av en regel i Euratom- eller EKSG-fördragen" (dom av den 29 mars 1990, Grekland mot rådet, C-62/88, Rec. s. I-1527, punkt 8)). Å andra sidan har domstolen upptagit mål till prövning som inletts avseende områden som hör under flera fördrag, till och med om käromålen grundats på endast ett av dem ("om den påtalade rättsakten på samma gång och oavskiljbart berör områden i flera fördrag, kan talan upptas till prövning i den mån som domstolens behörighet och rättsmedlen i ett av fördragen är tillämpliga på en sådan akt" (dom av den 11 juli 1984, kommunen Differdange m.fl. mot kommissionen, 222/83, Rec. s. 2889, punkt 6)). De föregående prejudikaten i domstolens dom av den 3 juli 1986, rådet mot parlamentet (34/86, Rec. s. 2155), och senare domar i budgetfrågor, i vilka beaktas att budgeten inte kan delas upp, vilket är en konsekvens av enhets- och universalitetsprincipen som ligger bakom den, talar också till förmån för denna lösning.
(3) - Gemensam förklaring från Europaparlamentet, rådet och kommissionen av den 30 juni 1982 om olika åtgärder för att budgetarbetet skall löpa smidigare (EGT nr C 194, s. 1).
(4) - Interinstitutionellt avtal av den 29 oktober 1993 om budgetdisciplin och förbättring av budgetförfarandet (EGT nr C 331, s. 1).
(5) - Artikel 203.4-203.10 har följande lydelse: "4. Budgetförslaget skall föreläggas Europaparlamentet senast den 5 oktober året före det budgetår som förslaget avser. Europaparlamentet har rätt att genom beslut av en majoritet av dess ledamöter ändra budgetförslaget och att genom beslut med en absolut majoritet av de avgivna rösterna föreslå rådet ändringar i budgetförslaget beträffande utgifter som är en nödvändig följd av detta fördrag eller av rättsakter som har antagits i enlighet med detta. Om Europaparlamentet inom 45 dagar efter att ha förelagts budgetförslaget har godkänt detta, är budgeten slutgiltigt antagen. Om Europaparlamentet inom denna frist inte har ändrat budgetförslaget och inte heller föreslagit ändringar i detta, skall budgeten anses vara slutgiltigt antagen. Om Europaparlamentet inom denna frist har antagit ändringar eller lagt fram ändringsförslag, skall budgetförslaget tillsammans med ändringarna eller ändringsförslagen överlämnas till rådet. 5. Efter att ha överlagt om budgetförslaget med kommissionen och vid behov med övriga berörda institutioner, skall rådet besluta enligt följande villkor:
a) Rådet får genom beslut med kvalificerad majoritet modifiera varje ändring som har antagits av Europaparlamentet.
b) I fråga om ändringsförslagen får rådet - med kvalificerad majoritet avslå ett av Europaparlamentet framlagt ändringsförslag, om detta inte resulterar i någon ökning av en institutions totala utgifter, framför allt beroende på att den ökning av utgifterna som ändringsförslaget skulle medföra uttryckligen skulle kompenseras av en eller flera föreslagna ändringar som i motsvarande grad minskar utgifterna; om något avslagsbeslut inte fattats, skall ändringsförslaget anses godkänt, - med kvalificerad majoritet godkänna ett av Europaparlamentet framlagt ändringsförslag, om detta resulterar i en ökning av en institutions totala utgifter; om något godkännandebeslut inte fattas, skall ändringsförslaget anses avslaget, - när rådet enligt någon av de två föregående strecksatserna har avslagit ett ändringsförslag, genom beslut med kvalificerad majoritet antingen låta beloppet i budgetförslaget stå kvar eller fastställa ett annat belopp. Budgetförslaget skall ändras på grundval av de ändringsförslag som godkänts av rådet. Om rådet inte inom 15 dagar efter att ha förelagts budgetförslaget har modifierat någon av de ändringar som antagits av Europaparlamentet och om de ändringsförslag som lagts fram av Europaparlamentet har godkänts, skall budgeten anses vara slutgiltigt antagen. Rådet skall underrätta Europaparlamentet om att det inte har modifierat någon av ändringarna och om att ändringsförslagen har godkänts. Om rådet inom denna frist har modifierat en eller flera av de ändringar som antagits av Europaparlamentet eller om Europaparlamentets ändringsförslag har avslagits eller modifierats skall det modifierade budgetförslaget åter överlämnas till Europaparlamentet. Rådet skall underrätta Europaparlamentet om resultatet av sina överväganden.
6. Inom 15 dagar efter det att budgetförslaget förelagts Europaparlamentet får parlamentet, som skall ha underrättats om de åtgärder som vidtagits beträffande dess ändringsförslag, genom beslut av en majoritet av dess ledamöter och med tre femtedelar av de avgivna rösterna ändra eller avslå de modifieringar av Europaparlamentets ändringar som gjorts av rådet och skall Europaparlamentet anta budgeten i enlighet därmed. Om Europaparlamentet inte har fattat något beslut inom denna frist, skall budgeten anses slutgiltigt antagen.
7. När det förfarande som anges i denna artikel har fullföljts, skall Europaparlamentets ordförande förklara att budgeten blivit slutgiltigt antagen.
8. Om viktiga skäl föreligger får dock Europaparlamentet genom beslut av en majoritet av dess ledamöter och med två tredjedelar av de avgivna rösterna avslå budgetförslaget och begära att få ett nytt förslag framlagt.
9. För samtliga utgifter utom sådana som är en nödvändig följd av detta fördrag eller av rättsakter som antagits i enlighet med detta, skall årligen fastställas en maximal procentuell ökning i förhållande till utgifter av samma slag under det innevarande året. Kommissionen skall efter samråd med kommittén för ekonomisk politik bestämma denna maximala procentsats beroende på
- volymutvecklingen av bruttonationalinkomsten inom gemenskapen,
- den genomsnittliga förändringen av medlemsstaternas budgetar, och
- utvecklingen av levnadskostnaderna under det föregående budgetåret. Gemenskapens alla institutioner skall före den 1 maj underrättas om den maximala procentsatsen. Institutionerna är skyldiga att rätta sig efter denna under budgetförfarandet, om inte annat följer av bestämmelserna i denna punkt i fjärde och femte styckena. Om den procentuella ökningen i det budgetförslag som upprättats av rådet beträffande andra utgifter än sådana som är en nödvändig följd av detta fördrag eller av rättsakter som antagits i enlighet med detta överstiger hälften av den maximala procentsatsen, får Europaparlamentet då det utövar sin ändringsrätt ytterligare öka den totala summan av dessa utgifter med upp till hälften av den maximala procentsatsen. Om Europaparlamentet, rådet eller kommissionen anser att gemenskapernas verksamhet kräver att den enligt förfarandet i denna punkt fastställda procentsatsen skall överskridas, får en annan procentsats fastställas genom avtal mellan rådet, som skall besluta med kvalificerad majoritet, och Europaparlamentet, vars beslut skall fattas av en majoritet av dess ledamöter och tre femtedelar av de avgivna rösterna.
10. Varje institution skall utöva de befogenheter den tilldelats genom denna artikel med vederbörlig hänsyn till fördragets bestämmelser och till rättsakter som antagits i enlighet med detta, särskilt de som avser gemenskapens egna medel och balansen mellan inkomster och utgifter."
(6) - Dom av den 3 juli 1986, rådet mot parlamentet (nämnd i fotnot 2).
(7) - Parlamentet har uttryckligen hänvisat till internationella domstolens domar i "Case concerning the Temple of Préah Vihéar" (ICJ Reports 1962, s. 64) och i "Case concerning the Arbitral Award made by the King of Spain on the 23 of December 1906" (ICJ Reports 1910, s. 192).
(8) - I domen av den 27 september 1988, Grekland mot rådet (204/86, Rec. s. 5323), har faktiskt prövats om vissa budgetposter lagenligt kan betecknas som obligatoriska. Domstolen har dock uttalat sig om de berörda utgifternas art på grundval av kontexten, och har inte definierat de allmänna kriterier som gör det möjligt att konkret avgöra hur de korrekt skall betecknas.
(9) - Dom av den 3 juli 1986, rådet mot parlamentet (ovan nämnd i fotnot 2).
(10) - Det institutionella förfarande som ledde till den gemensamma förklaringen år 1982 har återgetts av generaladvokat Mancini i förslaget till avgörande i mål 34/86, vilket avgjordes genom ovannämnda dom av den 3 juli 1986.
(11) - EGT nr L 185, s. 33.
(12) - Följande bestämmelser i 1993 års avtal är av särskilt intresse:
"III. FÖRBÄTTRING AV BUDGETFÖRFARANDET
16. Institutionerna åtar sig att i budgeten införa anslag som är nödvändiga för att, med iakttagande av budgetdisciplinen och bestämmelserna i punkt 13 fjärde stycket, uppfylla gemenskapens rättsliga samt interna och externa politiska förpliktelser. Europaparlamentet, rådet och kommissionen bekräftar de principer och mekanismer, som är fastställda i huvudlinjerna för den gemensamma jordbrukspolitiken i överensstämmelse med slutdokumentet från Europeiska rådet i Edinburgh. Institutionerna är eniga om att alla utgifter under rubrikerna 2 och 3 i de finansiella perspektiven är icke obligatoriska utgifter. Institutionerna är eniga om att införa ett interinstitutionellt samarbetsförfarande för budgeten. Närmare regler för detta samarbete återfinns i bilaga II, som utgör en integrerad del av det aktuella avtalet.
17. Budgetmyndighetens två grenar åtar sig att för budgetåren 1993-1999 godkänna de maximala ökningstakter för icke obligatoriska utgifter, som framkommer till följd av budgeten och som är uppställda i enlighet med de i de finansiella planerna fastslagna maximibeloppen." "Förklaring rörande bestämmelserna om budgetförfarandet i fördraget (punkt 16 tredje stycket) Det är de tre institutionernas uppfattning att fördragets bestämmelser om budgetförfarandet, däri inbegripet systemet med obligatoriska och icke obligatoriska utgifter, skall tas upp till förnyat övervägande på den regeringskonferens, som är planlagd till år 1996, med syfte att nå fram till ett samarbete mellan institutionerna på partnerskapsbasis."
(13) - Domar av den 3 juli 1986, rådet mot parlamentet (redan nämnd), och av den 27 september 1988, Grekland mot rådet (nämnd i fotnot 8).
(14) - Översättningen finns i punkt 4 ovan.
(15) - Se dom av den 27 september 1988, Grekland mot rådet (nämnd i fotnot 8).
(16) - På denna punkt räcker det med att hänvisa till artikel 4.1 i fördraget, i vilken föreskrivs att "varje institution skall handla inom ramen för de befogenheter som den har tilldelats genom detta fördrag".
(17) - Dom av den 23 februari 1988, Förenade kungariket mot rådet (68/86, Rec. s. 855, punkt 38), enligt vilken "reglerna om hur gemenskapernas institutioner uttrycker sin vilja regleras i fördraget och ... kan inte ändras av medlemsstaterna eller institutionerna själva".
(18) - Dom av den 18 mars 1980, kommissionen mot Italien (92/79, Rec. s. 1115, punkt 7). Domstolen beslutade i denna dom att "man kan inte beteckna en rättsakt som är ett 'beslut' av gemenskapen, både vad avser dess innehåll och den institutionella ram inom vilken det har utarbetats, som 'internationellt avtal'. Samma överväganden gör sig gällande när det rör sig om ett direktiv från rådet".
(19) - I artikel 203.9 femte stycket i fördraget föreskrivs bland annat att rådet skall fatta beslut med kvalificerad majoritet för att träffa avtal om en ny maximal procentuell ökning. Det finns en analog bestämmelse för parlamentet, vars beslut i frågan måste fattas av en majoritet av dess ledamöter och tre femtedelar av de avgivna rösterna.
(20) - I den betydelse som parlamentet har gett begreppet handlar det om bristande behörighet att föra talan, snarare än avsaknad av berättigat intresse av att få saken prövad.
(21) - Domen i målet Förenade kungariket mot rådet (nämnd i fotnot 17).
(22) - Rådet har begärt att budgetens verkningar bibehålls endast på grundval av EG-fördraget, närmare bestämt artikel 174, utan att hänvisa till motsvarande bestämmelse i artikel 147 i Euratomfördraget. På grund av de skäl som redan har uttryckts i fotnot 2 angående möjligheten att utsträcka verkningarna av en talan om ogiltigförklaring, som har väckts på grundval av reglerna i ett fördrag, till att även avse ändamålet med motsvarande regler i andra gemenskapsfördrag, anser jag i analogi därmed att den grund som artikel 174 i EG-fördraget utgör, är tillräcklig för att anse att frågan om bibehållande av verkningarna av budgeten tillhör domstolens behörighet, oavsett vilket fördrag som det hänvisas till.
(23) - I artikel 174 föreskrivs bokstavligen att domstolen kan precisera vilka verkningar av den ogiltigförklarade rättsakten som framdeles skall betraktas som bestående, endast vad gäller förordningar. I flera domar i domstolens rättspraxis har redan i analogi därmed tillämpningen av regeln i fråga utsträckts till andra rättsakter än de som nämns i texten och bland annat beslutats att verkningarna av direktiv skall bibehållas (domar av den 7 juli 1992, parlamentet mot rådet, C-295/90, Rec. s. I-4193, och av den 5 juli 1995, parlamentet mot rådet, C-21/94, REG s. I-1827) och i budgetfrågor (dom av den 3 juli 1986, rådet mot parlamentet, ovannämnd, och dom av den 31 mars 1992, rådet mot parlamentet, C-284/90, Rec. p. I-2277). Jag anser således att eftersom denna punkt är uppenbar i rättspraxis, kan inget hindra att artikel 174 tillämpas även i det aktuella fallet.
(24) - Dom av den 7 juli 1992, parlamentet mot rådet (ovannämnd i fotnot 23); dom av den 1 juni 1994, parlamentet mot rådet (C-388/92, Rec. s. I-2067) och dom av den 5 juli 1995, parlamentet mot rådet (nämnd i fotnot 23).