Preliminär utgåva
DOMSTOLENS DOM (fjärde avdelningen)
den 23 april 2026 (*)
” Begäran om förhandsavgörande – Förfarande för brådskande mål om förhandsavgörande – Område med frihet, säkerhet och rättvisa – Straffrättsligt samarbete – Direktiv 2012/29/EU – Miniminormer för brottsoffers rättigheter och för stöd till och skydd av dem – Artiklarna 6, 10 och 18 – Rätt att erhålla information om det egna ärendet och rätt att höras – Nationell lagstiftning i vilken det föreskrivs ett extraordinärt rättsmedel för den som dömts i sin utevaro, i syfte att få den lagakraftvunna fällande domen upphävd – Avsaknad av erkännande av offrets rätt att informeras om användningen av detta extraordinära rättsmedel och av rätten att delta i det följande förfarandet – Direktiv (EU) 2016/343 – Oskuldspresumtion och rätt att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden – Artiklarna 8 och 9 – Rätt till en ny rättegång eller annat rättsmedel som medger en ny prövning av sakfrågan – Artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Rätt till en rättvis rättegång – Artikel 54 i stadgan om de grundläggande rättigheterna – Förbud mot rättsmissbruk ”
I mål C‑24/26 PPU [Casotta](i),
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Corte d’appello di Roma (Appellationsdomstolen i Rom, Italien) genom beslut av den 7 januari 2026, som inkom till domstolen den 22 januari 2026, i brottmålet mot
CV,
ytterligare deltagare i rättegången:
Procuratore generale presso la Corte d’appello di Roma,
meddelar
DOMSTOLEN (fjärde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden I. Jarukaitis samt domarna M. Condinanzi, N. Jääskinen (referent), R. Frendo och A. Kornezov,
generaladvokat: J. Kokott,
justitiesekreterare: handläggaren E. Sartori,
efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 18 mars 2026,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–        Italiens regering, genom S. Fiorentino, i egenskap av ombud, biträdd av M. Greco, vice avvocato generale, E. Feola och A. Trimboli, avvocati dello Stato,
–        Europeiska kommissionen, genom F. Tomat, J. Vondung och I. Zaloguin, samtliga i egenskap av ombud,
och efter att den 16 april 2026 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
1        Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 6, 10 och 18 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2012/29/EU av den 25 oktober 2012 om fastställande av miniminormer för brottsoffers rättigheter och för stöd till och skydd av dem samt om ersättande av rådets rambeslut 2001/220/RIF (EUT L 315, 2012, s. 57), artiklarna 8 och 9 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/343 av den 9 mars 2016 om förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen och av rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden (EUT L 65, 2016, s. 1) och artiklarna 47 och 54 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), jämförda med artiklarna 6 och 17 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen).
2        Begäran har framställts i samband med en talan som väckts av CV genom ett extraordinärt rättsmedel efter det att CV dömts i sin utevaro till fängelse i fem år och tre månader samt böter på 1 500 euro för grov misshandel och rån, med yrkande om att den lagakraftvunna fällande domen ska upphävas och ett nytt förfarande för prövning i sak inledas.
Tillämpliga bestämmelser
Internationell rätt
3        Artikel 6 i Europakonventionen, med rubriken ”Rätt till en rättvis rättegång”, har följande lydelse:
”1.      Var och en skall, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig rättegång inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol som upprättats enligt lag. …
2.      Var och en som blivit anklagad för brott skall betraktas som oskyldig till dess hans skuld lagligen fastställts.
3.      Var och en som blivit anklagad för brott har följande minimirättigheter:
a)      att utan dröjsmål, på ett språk som han förstår och i detalj, underrättas om innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom,
b)      att få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar,
c)      att försvara sig personligen eller genom rättegångsbiträde som han själv utsett eller att, när han saknar tillräckliga medel för att betala ett rättegångsbiträde, erhålla ett sådant utan kostnad, om rättvisans intresse så fordrar,
d)      att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas emot honom samt att själv få vittnen inkallade och förhörda under samma förhållanden som vittnen åberopade mot honom,
e)      att utan kostnad bistås av tolk, om han inte förstår eller talar det språk som används i domstolen.”
4        I artikel 17 i Europakonventionen, med rubriken ”Förbud mot missbruk av rättigheter”, föreskrivs följande:
”Ingenting i denna konvention får tolkas så, att det medför en rätt för någon stat, grupp eller person att bedriva verksamhet eller utföra handling som syftar till att utplåna någon av de fri- och rättigheter som angetts i konventionen eller till att inskränka dem i större utsträckning än vad som där medgetts.”
Unionsrätt
Stadgan
5        Artikel 47 i stadgan, med rubriken ”Rätt till ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol”, har följande lydelse:
”Var och en vars unionsrättsligt garanterade fri- och rättigheter har kränkts har rätt till ett effektivt rättsmedel inför en domstol, med beaktande av de villkor som föreskrivs i denna artikel.
Var och en har rätt att inom skälig tid få sin sak prövad i en rättvis och offentlig rättegång och inför en oavhängig och opartisk domstol som har inrättats enligt lag. Var och en ska ha möjlighet att erhålla rådgivning, låta sig försvaras och företrädas.
Rättshjälp ska ges till personer som inte har tillräckliga medel, om denna hjälp är nödvändig för att ge dem en effektiv möjlighet att få sin sak prövad inför domstol.”
6        I artikel 54 i stadgan, med rubriken ”Förbud mot missbruk av rättigheter”, föreskrivs följande:
”Ingen bestämmelse i denna stadga får tolkas som att den medför rätt att bedriva verksamhet eller utföra handlingar som syftar till att sätta ur spel någon av de rättigheter och friheter som erkänns i stadgan eller att inskränka dem i större utsträckning än vad som medges i stadgan.”
Direktiv 2012/29
7        Skälen 11, 20, 26 och 58 i direktiv 2012/29 har följande lydelse:
”(11)      I detta direktiv fastställs minimiregler. Medlemsstaterna får utvidga de rättigheter som fastställs i detta direktiv för att tillhandahålla en högre skyddsnivå.
…
(20)      Brottsoffrens roll i det straffrättsliga systemet och deras möjlighet att aktivt medverka i straffrättsliga förfaranden varierar mellan medlemsstaterna, beroende på det nationella systemet, och bestäms av en eller flera av följande kriterier: huruvida det nationella systemet medger brottsoffret en rättslig ställning som part i de straffrättsliga förfarandena, huruvida brottsoffret är föremål för ett rättsligt krav på eller ombes att aktivt medverka i straffrättsliga förfaranden, till exempel som vittne, och/eller huruvida brottsoffret enligt nationell rätt har laglig rätt att aktivt medverka i straffrättsliga förfaranden och ansöker om detta, i de fall där det nationella systemet inte medger att ett brottsoffer har en rättslig ställning som part i de straffrättsliga förfarandena. Medlemsstaterna bör avgöra vilket av dessa kriterier som föreligger för att fastställa räckvidden av de rättigheter som fastställs i detta direktiv i de fall där det hänvisas till brottsoffrets roll inom det straffrättsliga systemet i fråga.
…
(26)      Den information som ges bör vara tillräckligt utförlig för att säkerställa att brottsoffren behandlas på ett respektfullt sätt och kan fatta välinformerade beslut om sin medverkan i förfarandena. Det är därför av särskild vikt att brottsoffren får information om det aktuella läget i förfarandet. Detta gäller i lika hög grad för information som gör det möjligt för ett brottsoffer att besluta om att eventuellt begära omprövning av beslutet att inte väcka åtal.
…
(58)      Brottsoffer som har identifierats som sårbara för sekundär eller upprepad viktimisering, hot eller vedergällning bör erbjudas lämpliga skyddsåtgärder under de straffrättsliga förfarandena. Åtgärdernas närmare art bör avgöras genom den individuella bedömningen, med hänsyn tagen till brottsoffrets önskemål. Åtgärdernas omfattning bör avgöras utan att det påverkar den brottsanklagades rättigheter och i enlighet med reglerna om domstolarnas bedömningsutrymme. Brottsoffrens oro och rädsla med avseende på förfarandena bör vara avgörande när man fastställer om de är i behov av några särskilda åtgärder.”
8        I artikel 1 i detta direktiv, med rubriken ”Mål”, föreskrivs följande i punkten 1:
”Syftet med detta direktiv är att säkerställa att brottsoffer får lämplig information, lämpligt stöd och skydd och kan medverka i straffrättsliga förfaranden.
…”
9        I artikel 6 i direktivet, med rubriken ”Rätt att erhålla information om det egna ärendet”, föreskrivs följande:
”1.      Medlemsstaterna ska säkerställa att brottsoffer utan onödigt dröjsmål informeras om att de har rätt att erhålla följande information om det straffrättsliga förfarande som har inletts till följd av en anmälan om brott som har begåtts mot brottsoffret och att de på begäran erhåller sådan information:
a)      Beslut om att lägga ned eller avsluta brottsutredningen eller om att inte åtala förövaren.
b)      Upplysningar om när och var rättegången kommer att äga rum samt innebörden av anklagelserna mot förövaren.
2.      Medlemsstaterna ska säkerställa att brottsoffer, i enlighet med den roll de har i det berörda straffrättsliga systemet, utan onödigt dröjsmål informeras om att de har rätt att erhålla följande information om det straffrättsliga förfarande som har inletts till följd av en anmälan om brott som har begåtts mot brottsoffret och att de på begäran erhåller sådan information:
a)      Slutliga domstolsavgöranden.
b)      Upplysningar om hur det straffrättsliga förfarandet fortskrider, med undantag för om utlämnandet av dessa upplysningar skulle kunna försvåra en korrekt handläggning av ärendet.
3.      Den information som lämnas enligt punkterna 1 a [och] 2 a ska innehålla skälen eller en kortfattad sammanfattning av skälen till beslutet i fråga, med undantag för ett jurybeslut eller ett beslut där motiveringen är konfidentiell, i de fall motiveringen av sådana beslut enligt nationell rätt inte lämnas ut.
4.      Brottsoffers önskan att erhålla information eller inte ska vara bindande för den behöriga myndigheten, såvida inte denna information måste tillhandahållas med anledning av brottsoffrets rätt till aktiv medverkan i de straffrättsliga förfarandena. Medlemsstaterna ska tillåta brottsoffer att när som helst ändra sin önskan, vilken sedan ska beaktas.
5.      Medlemsstaterna ska säkerställa att brottsoffer ges möjlighet att utan onödigt dröjsmål underrättas om när den person som har frihetsberövats, åtalats eller dömts för brott i ett straffrättsligt ärende som berör dem försätts på fri fot eller har rymt. Dessutom ska medlemsstaterna säkerställa att brottsoffer underrättas om alla relevanta skyddsåtgärder som utfärdas för dem om förövaren friges eller rymmer.
6.      Brottsoffer ska på begäran erhålla den information som föreskrivs i punkt 5, åtminstone i de fall då de kan befinna sig i fara eller det finns en konstaterad risk för skada för dem, såvida det inte finns konstaterad risk för skada för förövaren till följd av underrättelsen.”
10      Artikel 10 i direktiv 2012/29, med rubriken ”Rätt att höras”, har följande lydelse:
”1.      Medlemsstaterna ska säkerställa att brottsoffer får höras under de straffrättsliga förfarandena och att de får lägga fram bevisning. I de fall där ett barn som är brottsoffer ska höras ska vederbörlig hänsyn tas till barnets ålder och mognad.
2.      De processrättsliga regler enligt vilka brottsoffer kan höras under straffrättsliga förfaranden och lägga fram bevisning ska fastställas i nationell rätt.”
11      Artikel 18 i direktiv 2012/29 har rubriken ”Rätt till skydd”. Den har följande lydelse:
”Utan att det påverkar den brottsanklagades rättigheter ska medlemsstaterna säkerställa att åtgärder finns tillgängliga för att skydda brottsoffer och deras familjemedlemmar från sekundär och upprepad viktimisering, hot och vedergällning, inbegripet risken att brottsoffer drabbas av psykisk eller emotionell skada samt för att skydda brottsoffers värdighet vid förhör och vittnesmål. Sådana åtgärder ska vid behov även omfatta förfaranden som är fastställda i nationell rätt för fysiskt skydd av brottsoffer och deras familjemedlemmar.”
Direktiv 2016/343
12      Skälen 9, 33, 38 och 48 i direktiv 2016/343 har följande lydelse:
”(9)      Syftet med detta direktiv är att stärka rätten till en rättvis rättegång i straffrättsliga förfaranden genom att föreskriva gemensamma minimiregler avseende vissa aspekter av oskuldspresumtionen och rätten att närvara vid rättegången.
…
(33)      Rätten till en rättvis rättegång är en av grundprinciperna i ett demokratiskt samhälle. Rätten för misstänkta och tilltalade att närvara vid rättegången bygger på denna rättighet och bör säkerställas i hela [Europeiska] unionen.
…
(38)      Vid bedömningen av om det sätt på vilket informationen tillhandahålls är tillräckligt för att säkerställa en persons kännedom om rättegången bör i förekommande fall särskilt beaktas dels de ansträngningar som myndigheterna har gjort för att informera den berörda personen, dels de ansträngningar som den berörda personen har gjort för att ta emot den information som riktas till honom eller henne.
…
(48)      Eftersom detta direktiv fastställer minimiregler bör medlemsstaterna kunna utvidga de rättigheter som fastställs i detta direktiv för att föreskriva en högre skyddsnivå. Den skyddsnivå som medlemsstaterna tillhandahåller bör aldrig understiga de normer som anges i stadgan och Europakonventionen, såsom dessa tolkas av domstolen och Europadomstolen.”
13      Artikel 1 i direktivet har rubriken ”Syfte”. Där anges följande:
”I detta direktiv fastställs gemensamma minimiregler för följande:
a)      Vissa aspekter av oskuldspresumtionen i straffrättsliga förfaranden.
b)      Rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden.”
14      I artikel 8 i direktivet, med rubriken ”Rätt att närvara vid rättegången”, föreskrivs följande:
”1.      Medlemsstaterna ska se till att misstänkta och tilltalade har rätt att närvara vid sin egen rättegång.
2.      Medlemsstaterna får föreskriva att en rättegång som kan leda till ett avgörande om en misstänkts eller tilltalads skuld eller oskuld får hållas i dennes utevaro, om
a)      den misstänkte eller tilltalade i rätt tid har underrättats om rättegången och konsekvenserna av utevaro, eller om
b)      den misstänkte eller tilltalade, efter att ha blivit underrättad om rättegången, företräds av en försvarare med fullmakt som utsetts av antingen den misstänkte eller tilltalade eller av staten.
3.      Ett avgörande som har meddelats i enlighet med punkt 2 får verkställas mot den berörda personen.
4.      Om medlemsstaterna tillhandahåller en möjlighet att hålla en rättegång i en misstänkts eller tilltalads utevaro, och det inte är möjligt att uppfylla villkoren i punkt 2 i denna artikel eftersom en misstänkt eller tilltalad trots rimliga ansträngningar inte kunnat hittas, får medlemsstaterna föreskriva att ett avgörande ändå kan meddelas och verkställas. I sådana fall ska medlemsstaterna se till att när misstänkta eller tilltalade informeras om ett avgörande, särskilt när de grips, även informeras om möjligheten att angripa avgörandet och om rätten till en ny rättegång, eller om andra rättsmedel, i enlighet med artikel 9.
5.      Denna artikel ska inte påverka tillämpningen av nationella bestämmelser som föreskriver att domaren eller den behöriga domstolen tillfälligt får utvisa en misstänkt eller tilltalad från rättegången när det är nödvändigt i syfte att säkerställa ett korrekt genomförande av det straffrättsliga förfarandet, under förutsättning att rätten till försvar iakttas.
6.      Denna artikel ska inte påverka tillämpningen av nationella bestämmelser som föreskriver att förfaranden, eller delar av dessa, får genomföras skriftligen, under förutsättning att detta är förenligt med rätten till en rättvis rättegång.”
15      I artikel 9 i direktivet, med rubriken ”Rätt till en ny rättegång”, föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna ska se till att misstänkta eller tilltalade, om dessa inte var närvarande vid sin rättegång och om de villkor som anges i artikel 8.2 inte var uppfyllda, har rätt till en ny rättegång eller annat rättsmedel som medger en ny prövning av sakfrågan, inbegripet prövning av ny bevisning, och som kan leda till att det ursprungliga avgörandet upphävs. I detta avseende ska medlemsstaterna se till att dessa misstänkta och tilltalade har rätt att närvara, att delta på ett effektivt sätt i enlighet med förfaranden enligt nationell rätt och att utöva sin rätt till försvar.”
Italiensk rätt
16      Artikel 420-bis i decreto del Presidente della Repubblica n. 447 – Approvazione del codice di procedura penale (presidentdekret nr 447 om godkännande av straffprocesslagen) av den 22 september 1988 (GURI nr 250 av den 24 oktober 1988, ordinarie tillägg nr 92) (nedan kallad straffprocesslagen), i dess lydelse enligt decreto legislativo n. 150, Attuazione della legge 27 settembre 2021, n. 134, recante delega al Governo per l’efficienza del processo penale, nonchè in materia di giustizia riparativa e disposizioni per la celere definizione dei procedimenti giudiziari (lagstiftningsdekret nr 150 om genomförande av lag av den 27 september 2021, nr 134, om delegering till regeringen i syfte att effektivisera det straffrättsliga förfarandet och om reparativ rättvisa och bestämmelser som möjliggör en snabb lösning av rättsliga förfaranden) av den 10 oktober 2022 (GURI nr 243 av den 17 oktober 2022, ordinarie tillägg nr 38), med rubriken ”Den tilltalades utevaro”, har följande lydelse:
”1.      Om den tilltalade, oberoende av om denne är på fri fot eller frihetsberövad, inte är närvarande vid rättegången, handlägger domstolen målet i den tilltalades utevaro i följande fall:
a)      Den tilltalade har delgivits kallelse till förhandlingen personligen eller genom ett av denne uttryckligen befullmäktigat ombud.
b)      Den tilltalade har uttryckligen avstått från att inställa sig vid förhandlingen eller, om det föreligger ett sådant hinder som nämns i artikel 420-ter, har uttryckligen avstått från att åberopa det.
2.      Domstolen handlägger målet i den tilltalades utevaro även när domstolen på annat sätt anser det vara styrkt att den tilltalade hade faktisk kännedom om den pågående rättegången och att dennes utevaro från förhandlingen beror på ett frivilligt och medvetet val. I detta sammanhang ska domstolen beakta på vilket sätt delgivningen har skett, hur den tilltalade har agerat före förhandlingen, huruvida denne företräds av en försvarare och alla andra relevanta omständigheter.
3.      Domstolen ska handlägga målet i den tilltalades utevaro även i andra fall än de som avses i punkterna 1 och 2, när den tilltalade har avvikit eller på annat sätt frivilligt har undandragit sig kännedom om att förfarandet pågår.
4.      I de fall som avses i punkterna 1, 2 och 3 ska domstolen förklara att den tilltalade har uteblivit. Såvida inte annat stadgas i lag, ska en tilltalad som anses ha uteblivit företrädas av sin försvarare.
5.      Bortsett från i de fall som avses i punkterna 1, 2 och 3 ska domstolen, innan åtgärderna enligt artikel 420-quater vidtas, skjuta upp förhandlingen och besluta att polisen ska ombesörja att det meddelande som avses i artikel 419, beslutet att låta åtalet gå vidare till prövning och förhandlingsprotokollet delges den tilltalade personligen.
6.      Beslutet att den tilltalade ska anses ha uteblivit ska upphävas, även ex officio, om den tilltalade inställer sig innan målet har avgjorts. I följande fall får den tilltalade en ny frist inom vilken denne får utöva de rättigheter som denne har förlorat:
a)      Den tilltalade styrker att denne på grund av oförutsebara omständigheter, force majeure eller annat laga förfall inte under några omständigheter hade möjlighet att inställa sig i rätt tid för att utöva de rättigheter som denne har förlorat och utan egen förskyllan inte i rätt tid kunde inge bevis för laga förfall.
b)      Den tilltalade styrker, i de fall som avses i punkterna 2 och 3, att denne inte hade fått faktisk kännedom om den pågående rättegången och utan egen förskyllan inte kunde inställa sig i rätt tid för att utöva de rättigheter som denne har förlorat.
c)      Det framgår under alla omständigheter att villkoren inte var uppfyllda för att handlägga målet i den tilltalades utevaro.
7.      Om villkoren inte var uppfyllda för att handlägga målet i den tilltalades utevaro ska domstolen, bortsett från i det fall som avses i punkt 6, även ex officio, upphäva beslutet att den tilltalade ska anses ha uteblivit och vidta de åtgärder som föreskrivs i punkt 5.”
17      I artikel 629-bis i samma lag föreskrivs följande:
”1.      Den person som har dömts eller gentemot vilken en tvångsåtgärd har vidtagits i enlighet med en lagakraftvunnen dom efter handläggning i dennes utevaro kan, bortsett från i de fall som regleras i artikel 628-bis, få domen upphävd om personen styrker att denne anses ha uteblivit utan att villkoren i artikel 420-bis var uppfyllda och utan egen förskyllan inte hade möjlighet att överklaga domen inom fristen. Detta gäller under förutsättning att det inte framgår att den berörda personen hade faktisk kännedom om den pågående rättegången innan domen meddelades.
2.      Den berörda personen ska personligen eller genom en försvarare som denne har gett särskild fullmakt inge ansökan senast 30 dagar från den dag då den berörda personen fick kännedom om domen, vid äventyr av att ansökan annars avvisas. Ansökan ska inges till appellationsdomstolen i den domkrets som omfattar den domstol som har meddelat avgörandet.
3.      Appellationsdomstolen ska handlägga ärendet i enlighet med artikel 127 och ska, om den bifaller ansökan, upphäva domen och förordna att handlingarna ska överlämnas till den behöriga domstolen i den instans eller det skede där ogiltigheten uppkom.
…”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
18      Den 2 april 2022 grep polistjänstemän CV på bar gärning i Rom (Italien) för grov misshandel och rån. Vid gripandet utsåg och befullmäktigade CV en försvarare.
19      Vid häktningsförhandlingen vid Tribunale ordinario di Roma (Domstolen i Rom, Italien) den 4 april 2022 förklarade CV att han, även om han var registrerad i folkbokföringsregistret som bosatt hos sin mor på Sicilien, hade sin hemvist i Rom sedan fem år tillbaka. Han preciserade att han var bosatt i lokalerna för ett soppkök som drevs av en välgörenhetsorganisation och uppgav att han ville delges rättegångshandlingarna på soppkökets adress.
20      Efter denna förhandling, som utmynnade i att begäran om häktning av CV avslogs, väckte Giudice per le indagini preliminari presso il Tribunale ordinario di Roma (förundersökningsdomaren vid Domstolen i Rom, Italien), på begäran av Pubblico ministero (Åklagarmyndigheten, Italien), åtal mot CV vid Tribunale ordinario di Roma (Domstolen i Rom), i kollegial sammansättning, för omedelbar lagföring vid förhandlingen den 4 oktober 2022.
21      Den 9 maj 2022 begav sig tjänstemän från den kommunala polisen i Rom till den adress som CV hade angett som sin bostadsort i Rom, i syfte att delge honom beslutet om omedelbar lagföring. Eftersom de inte hittade CV på denna adress delgavs beslutet en av de personer som ansvarade för den berörda välgörenhetsorganisationens verksamhet. Denna person uppgav att CV hade varit på nämnda adress två dagar tidigare och försäkrade att beslutet om omedelbar lagföring skulle läggas i hans personliga brevlåda.
22      Den 4 oktober 2022 delgavs den av CV utsedda advokaten beslutet om omedelbar lagföring genom ett certifierat e‑postmeddelande, med motiveringen att den bostadsort som CV hade angett inte var lämplig för detta ändamål.
23      Vid förhandlingen den 4 oktober 2022 förordnade Tribunale ordinario di Roma (Domstolen i Rom) en annan advokat som offentlig försvarare, eftersom den advokat som CV hade utsett hade frånträtt sitt uppdrag på grund av att han inte kunnat lokalisera CV.
24      Efter förhandlingen konstaterade Tribunale ordinario di Roma (Domstolen i Rom) att CV inte hade delgetts beslutet om omedelbar lagföring och överlämnade därför akten till kansliet för ny delgivning av detta beslut.
25      Det framgår av handlingarna i målet vid EU-domstolen att lagstiftningsdekret nr 150 av den 10 oktober 2022 trädde i kraft den 30 december 2022. Genom detta lagstiftningsdekret ersattes hela den tidigare artikel 420-bis i straffprocesslagen med en ny bestämmelse, i vilken det föreskrivs att förfarandet hädanefter inte får fullföljas i den berörda personens utevaro, såvida inte villkoren i denna bestämmelse är uppfyllda, bland annat att kallelsen till personlig inställelse har delgivits vederbörande personligen eller en person som uttryckligen har anförtrotts att ta emot handlingen, eller att vederbörande uttryckligen har avstått från att inställa sig. Enligt artikel 420-bis punkt 3 kan det straffrättsliga förfarandet dessutom fullföljas i den berörda personens utevaro även när vederbörande har avvikit eller på annat sätt frivilligt har undandragit sig kännedom om det pågående förfarandet.
26      Vid förhandlingen den 17 januari 2023 konstaterade Tribunale ordinario di Roma (Domstolen i Rom) att det fanns anledning att eftersöka CV, eftersom det inte hade fastställts att han faktiskt hade haft kännedom om det straffrättsliga förfarande som inletts mot honom.
27      Efter förhandlingen försökte tjänstemän från den kommunala polisen i Rom förgäves att kontakta CV såväl på den adress som han hade angett som sin bostad i Rom som per telefon.
28      Vid förhandlingen den 13 juni 2023 påpekade Tribunale ordinario di Roma (Domstolen i Rom) att det av den tjänsteanteckning som hade upprättats av den kommunala polisen i Rom framgick att CV inte hade kunnat lokaliseras. Tribunale ordinario di Roma (Domstolen i Rom) beslutade därför att han skulle eftersökas på sin hemvistadress, det vill säga hos modern i Sicilien, för att delges en kopia av beslutet om omedelbar lagföring och en kopia av protokollet från förhandlingen den 13 juni 2023, genom vilket förhandlingen sköts upp till den 23 oktober 2023.
29      Den 19 juni 2023 mottog CV:s mor, i egenskap av ”sammanboende mor”, delgivningen av dessa handlingar, trots att hon den 3 februari 2023 redan hade anmält att hennes son inte längre bodde hos henne och begärt att han skulle strykas som medlem av hennes hushåll i folkbokföringsregistret.
30      Vid förhandlingen den 23 oktober 2023 konstaterade Tribunale ordinario di Roma (Domstolen i Rom) att beslutet om omedelbar lagföring hade delgetts CV:s sammanboende moder och beslutade att genomföra förhandlingen i CV:s utevaro. Tribunale ordinario di Roma (Domstolen i Rom) ansåg att det var uppenbart att CV faktiskt hade haft kännedom om förfarandet och att hans utevaro vid förhandlingen skulle anses utgöra ett medvetet och frivilligt val i den mening som avses i artikel 420-bis punkt 3 i straffprocesslagen.
31      Genom dom av den 23 oktober 2023 dömdes CV till fängelse i fem år och tre månader samt till böter på 1 500 euro, såsom medgärningsman till grov misshandel och grovt rån begångna i Rom.
32      Eftersom CV inte överklagade denna dom vann den laga kraft den 14 april 2024.
33      Efter det att Pubblico ministero (åklagarmyndigheten) den 11 oktober 2024 utfärdat ett beslut om verkställighet av det aktuella straffet, greps CV av polisen den 19 november 2024.
34      Den 19 december 2024 väckte CV, med stöd av artikel 629-bis i straffprocesslagen, en extraordinär talan vid Corte d’appello di Roma (Appellationsdomstolen i Rom, Italien), som är den hänskjutande domstolen, och yrkade att den fällande domen av den 23 oktober 2023, vilken såsom nämnts i punkt 32 ovan hade vunnit laga kraft, skulle upphävas och att ett nytt förfarande för prövning i sak skulle inledas. Till stöd för sin talan gjorde han gällande att han hade förklarats vara frånvarande i strid med de villkor som föreskrivs i artikel 420-bis i straffprocesslagen och att han utan egen förskyllan inte hade haft möjlighet att överklaga, eftersom han inte hade haft faktisk kännedom om det förfarande som inletts mot honom.
35      Den hänskjutande domstolen hyser tvivel om huruvida artiklarna 420-bis och 629-bis i straffprocesslagen är förenliga med unionsrätten. Dessa bestämmelser reglerar vilka villkor som ska vara uppfyllda för att en tilltalad ska kunna dömas i sin utevaro respektive det extraordinära rättsmedel som står till buds för den person som dömts i sin utevaro.
36      Den hänskjutande domstolen har särskilt påpekat att dessa nationella bestämmelser kan strida mot brottsoffers rättigheter enligt direktiv 2012/29.
37      Den hänskjutande domstolen har i detta hänseende påpekat att artikel 629-bis i straffprocesslagen ger en person som dömts i sin utevaro möjlighet att använda sig av ett extraordinärt rättsmedel, såsom nämnts i punkt 34 ovan, utan att ge offret för det aktuella brottet – när vederbörande inte hade väckt talan om enskilt anspråk i det straffrättsliga förfarande som ledde till den fällande domen – rätt att få information om att en sådan talan har väckts av den person som dömts i sin utevaro eller att delta i detta förfarande eller yttra sig, trots att det rör sig om ett förfarande som kan leda till att den fällande domen som meddelats i den tilltalades utevaro upphävs.
38      Enligt den hänskjutande domstolen har ett sådant extraordinärt rättsmedel en direkt och betydande inverkan på brottsoffrets rättigheter och intressen, eftersom det skulle kunna leda till att ett nytt förfarande för prövning i sak inleds och därigenom till att utsätta brottsoffret för en risk för sekundär och upprepad viktimisering i och med att vederbörande måste delta i ett nytt förfarande, i dess helhet, utan att för den skull ha möjlighet att bestrida den dömda personens extraordinära talan.
39      Den hänskjutande domstolen har dessutom understrukit att artiklarna 6, 10 och 18 i direktiv 2012/29, i vilka brottsoffrets rätt att informeras och yttra sig stadfästs, hänvisar till det straffrättsliga förfarandet i dess helhet, vilket innebär att direktivet inte medger att medlemsstaterna utesluter ett brottsoffer från ett förfarande som, i likhet med det förfarande som föreskrivs i artikel 629-bis i straffprocesslagen, kan medföra att en fällande dom som meddelats i den tilltalades utevaro upphävs i sin helhet och att ett nytt förfarande för prövning i sak inleds. Den hänskjutande domstolen anser följaktligen att denna nationella bestämmelse, som leder till att brottsoffret inte ges någon information eller något meddelande om en sådan extraordinär talan och därmed inte ges någon möjlighet att yttra sig i detta sammanhang, strider mot de rättigheter som anges i artiklarna 6, 10 och 18 i nämnda direktiv.
40      Den hänskjutande domstolen hyser även tvivel om huruvida artiklarna 420-bis och 629-bis i straffprocesslagen, såsom de tolkats av Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen, Italien), är förenliga med direktiv 2016/343.
41      Den hänskjutande domstolen har i detta hänseende påpekat att det av punkt 3 i artikel 420-bis i straffprocesslagen jämförd med artikel 629-bis i samma lag bland annat följer att det inte är möjligt att få en fällande dom som meddelats i den tilltalades utevaro och som vunnit laga kraft upphävd, i det fall som avses i nämnda punkt 3 och som det erinrats om i punkt 25 ovan, när det har fastställts att den tilltalade ”på annat sätt frivilligt har undandragit sig kännedom” om det straffrättsliga förfarande som inletts mot honom eller henne.
42      Den hänskjutande domstolen har preciserat att dessa bestämmelser har tolkats i nationell rättspraxis på så sätt att indirekt bevisning eller ett objektivt agerande som visar att den tilltalade medvetet har accepterat risken att inte ha kännedom om det straffrättsliga förfarandet inte räcker för att presumera att den tilltalade frivilligt har undandragit sig kännedom om det förfarande som inletts mot honom eller henne. Ett sådant agerande kan nämligen endast styrkas genom direkt bevisning, vilket i praktiken innebär att det ställs krav på en uttrycklig förklaring från den tilltalade om att han eller hon frivilligt har försökt undandra sig kännedom om nämnda förfarande.
43      Eftersom det är svårt att utverka någon sådan direkt bevisning är den domstol som har att pröva en extraordinär talan enligt artikel 629-bis i straffprocesslagen i praktiken skyldig att nästan systematiskt upphäva en fällande dom som meddelats i den tilltalades utevaro. Detta gäller även när det har fastställts att den tilltalade har agerat på ett sätt som indirekt, men säkert, visar att denne medvetet har undandragit sig kännedom om det straffrättsliga förfarande som inletts mot honom eller henne eller när det har visats att den tilltalade varit grovt försumlig med avseende på informationen eller godtagit risken att inte få kännedom om detta förfarande.
44      Så är just fallet i det nationella målet, eftersom CV greps av polistjänstemän i samband med att han begick flera brott och ställdes inför en domstol, men därefter agerade på ett sätt som gjorde det mycket förutsebart att han inte skulle få kännedom om de därpå följande åtgärderna i det straffrättsliga förfarande som inleddes mot honom. Han har genom detta agerande gett uttryck för sin vilja att undandra sig kännedom om detta förfarande.
45      Eftersom det inte finns någon direkt bevisning för att CV hade en sådan avsikt krävs det emellertid enligt artiklarna 420-bis och 629-bis i straffprocesslagen, såsom de tolkats i nationell rättspraxis, att den fällande dom som meddelats mot honom i hans utevaro ska upphävas.
46      Den hänskjutande domstolen har i detta sammanhang gjort gällande att denna tolkning av de nationella bestämmelserna skulle kunna strida mot de principer som följer av domen av den 13 februari 2020, Spetsializirana prokuratura (Förhandling som hålls i den tilltalades utevaro) (C‑688/18, EU:C:2020:94), i vilken EU-domstolen slog fast att den tilltalade enligt artiklarna 8 och 9 i direktiv 2016/343 inte automatiskt har rätt till en ny rättegång när hans eller hennes utevaro beror på ett medvetet val som även kan utläsas ur de objektiva omständigheterna i det aktuella målet.
47      Den hänskjutande domstolen har vidare påpekat att det av Europadomstolens dom av den 1 mars 2006, Sejdovic mot Italien (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100), avseende artikel 6 i Europakonventionen, följer att det ska säkerställas ett skydd för en person som inte har haft kännedom om att ett straffrättsligt förfarande har inletts mot honom eller henne av skäl som han eller hon inte råder över och som därför inte har haft möjlighet att delta i förfarandet och utöva sin rätt till försvar.
48      Enligt den hänskjutande domstolen kan den domen emellertid varken tolkas eller användas som grund för en allmän och ovillkorlig rätt till ett nytt förfarande för prövning i sak i samtliga fall där en fällande dom har meddelats i den tilltalades utevaro. Under sådana omständigheter är rätten till ett nytt förfarande nämligen inte någon absolut rättighet, utan ett medel för att säkerställa ett rättvist förfarande. Nämnda dom kan därför inte heller legitimera beteenden som medför att den tilltalade kan undandra sig kännedom om det straffrättsliga förfarande som inletts mot honom eller henne, eller omvandla rätten till ett nytt förfarande till en ordning som belönar den tilltalades strategier för kringgående, hans eller hennes försummelse eller hans eller hennes medvetna acceptans av risken att inte få del av de handlingar som berör honom eller henne. I annat fall skulle det föreligga en strukturell risk för missbruk av rätten till försvar som är förbjuden enligt artikel 17 i Europakonventionen. Den hänskjutande domstolen har i detta sammanhang erinrat om att de rättigheter som erkänns i denna konvention, i förevarande fall rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i konventionen, inte får användas på ett sådant sätt att deras funktion förvanskas eller på ett sätt som äventyrar andras rättigheter och det allmänna intresset av en god rättskipning.
49      I förevarande fall får de aktuella nationella bestämmelserna, såsom de tolkats i nationell rättspraxis, till följd att den tilltalade uppmuntras att bete sig på ett opportunistiskt sätt som kan utgöra grov vårdslöshet eller kringgående och följaktligen leda till ett missbruk av det extraordinära rättsmedel som syftar till att en fällande dom som meddelats i den tilltalades utevaro och som har vunnit laga kraft ska upphävas.
50      Den hänskjutande domstolen har dessutom påpekat att ett sådant system skulle få systemiska effekter genom att undergräva det allmänna intresset av att brott ska beivras, särskilt som detta extraordinära rättsmedel inte avbryter den maximala preskriptionstiden, vilket innebär att den dömda personen kan dra nytta av en ordning som till slut kan leda till att det aktuella brottet preskriberas. Det skulle även direkt påverka brottsoffrets rättigheter och brottsoffret skulle utsättas för sekundär och upprepad viktimisering i onödan.
51      Mot denna bakgrund beslutade Corte d’appello di Roma (Appellationsdomstolen i Rom) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)      Ska artiklarna 6, 10 och 18 i direktiv [2012/29], jämförda med artiklarna 47 och 54 i [stadgan] och med artiklarna 6 och 17 i [Europakonventionen], sammantaget tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning, såsom den i artikel 629-bis i den italienska straffprocesslagen, enligt vilken det [i samband med ett extraordinärt förfarande som syftar till] att en lagakraftvunnen fällande dom [meddelad i den tilltalades utevaro] ska upphävas och som innebär att en ny prövning i sak blir nödvändig, inte föreskrivs att ett brottsoffer som inte har väckt talan om enskilt anspråk ska informeras, meddelas eller medverka på något sätt?
2)      Ska artiklarna 8 och 9 i [direktiv 2016/343], jämförda med artiklarna 47 och 54 i [stadgan] och med artiklarna 6 och 17 i [Europakonventionen], tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning, såsom den i artiklarna 420-bis och 629-bis i den italienska straffprocesslagen, enligt vilken en tilltalad kan få en lagakraftvunnen fällande dom upphävd när denne gör gällande att han eller hon inte har haft faktisk kännedom om förfarandet, i den mån denna lagstiftning utesluter möjligheten att dra slutsatsen att den tilltalade frivilligt har undandragit sig kännedom om förfarandet genom grov oaktsamhet eller genom att medvetet ha tagit risken att inte få del av de aktuella handlingarna, vilket framgår av objektiva ageranden och indirekt bevisning?”
Huruvida målet ska handläggas enligt förfarandet för brådskande mål om förhandsavgörande
52      Den hänskjutande domstolen har ansökt om att målet om förhandsavgörande ska handläggas enligt det förfarande för brådskande mål om förhandsavgörande som föreskrivs i artikel 23a i stadgan för Europeiska unionens domstol och artikel 107 i domstolens rättegångsregler.
53      Av dessa bestämmelser följer att två kumulativa villkor måste vara uppfyllda för att detta förfarande ska kunna tillämpas. För det första ska begäran om förhandsavgörande ge upphov till tolkningsfrågor rörande området med frihet, säkerhet och rättvisa, som behandlas i avdelning V i tredje delen av EUF-fördraget. För det andra ska omständigheterna i det nationella målet, såsom de beskrivits av den hänskjutande domstolen, vara sådana att det föreligger en situation som ställer krav på skyndsamhet.
54      Vad gäller det första villkoret ska det påpekas att förevarande begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av direktiven 2012/29 och 2016/343, vilka omfattas av de områden som avses i avdelning V i tredje delen av EUF-fördraget rörande området med frihet, säkerhet och rättvisa. I enlighet med artikel 23a första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol och artikel 107.1 i rättegångsreglerna skulle denna ansökan således i princip kunna handläggas enligt förfarandet för brådskande mål om förhandsavgörande.
55      Vad gäller det andra villkoret är detta uppfyllt bland annat när den berörda personen i det nationella målet för närvarande är frihetsberövad och frågan huruvida denna person ska vara fortsatt frihetsberövad är beroende av EU-domstolens avgörande, eftersom svaret på de tolkningsfrågor som ställts skulle kunna medföra att han eller hon omedelbart ska friges. Den berörda personens situation ska i detta sammanhang bedömas utifrån omständigheterna vid tidpunkten för prövningen av ansökan om att begäran om förhandsavgörande ska handläggas enligt förfarandet för brådskande mål (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 juli 2016, JZ, C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, punkt 29, dom av den 19 september 2018, Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, punkterna 35 och 36, och dom av den 4 september 2025, Adrar, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, punkt 34 och där angiven rättspraxis).
56      I förevarande fall framgår det av beslutet om hänskjutande att CV är frihetsberövad och för närvarande avtjänar ett fängelsestraff som han dömdes till i sin utevaro genom dom av den 23 oktober 2023, vilken vann laga kraft den 14 april 2024.
57      Vidare har den hänskjutande domstolen, som svar på en begäran om klarlägganden från EU-domstolen enligt artikel 101 i domstolens rättegångsregler, angett att CV skulle försättas på fri fot i avvaktan på en eventuell ny rättegång för det fall den hänskjutande domstolen, mot bakgrund av EU-domstolens svar på dess frågor, skulle tillämpa det förfarande som föreskrivs i artikel 629-bis i straffprocesslagen avseende upphävande av fällande domar som vunnit laga kraft och bifalla CV:s extraordinära talan.
58      Under dessa omständigheter beslutade EU-domstolen (fjärde avdelningen), efter att ha hört generaladvokaten, den 9 februari 2026 att bifalla den hänskjutande domstolens begäran om att förevarande mål ska handläggas enligt förfarandet för brådskande mål om förhandsavgörande.
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
59      Det ska inledningsvis erinras om att det av fast rättspraxis följer att det, enligt det förfarande för samarbete mellan nationella domstolar och EU-domstolen som införts genom artikel 267 FEUF, ankommer på EU-domstolen att ge den nationella domstolen ett användbart svar, som gör det möjligt för den domstolen att avgöra det mål som den ska pröva. I detta syfte kan EU-domstolen behöva omformulera de frågor som hänskjutits. EU-domstolen ska härvid, utifrån samtliga uppgifter som den nationella domstolen har lämnat, och i synnerhet utifrån skälen i beslutet om hänskjutande, avgöra vilka delar av unionsrätten som behöver tolkas med hänsyn till saken i målet (dom av den 29 november 1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, punkt 26, dom av den 28 november 2000, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, punkt 18, och dom av den 29 januari 2026, Keladis I och Keladis II, C‑72/24 och C‑73/24, EU:C:2026:51, punkt 154).
60      Det ska dessutom erinras om att artikel 47 i stadgan säkerställer att det skydd som föreskrivs i artiklarna 6.1 och 13 i Europakonventionen även gäller i unionsrätten, vilket innebär att det endast är den förstnämnda bestämmelsen som behöver beaktas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 maj 2017, Berlioz Investment Fund, C‑682/15, EU:C:2017:373, punkt 54 och där angiven rättspraxis). På samma sätt föreskrivs det i artikel 54 i stadgan, i likhet med artikel 17 i Europakonventionen, ett förbud mot rättsmissbruk, vilket innebär att endast den förstnämnda bestämmelsen behöver beaktas.
61      I förevarande fall konstaterar domstolen att frågan under vilka omständigheter det sätt på vilket en person som åtalats och därefter dömts i sin utevaro agerar kan anses utgöra missbruk, i den mening som avses i artikel 54 i stadgan, jämförd med artikel 47 i stadgan, inte har något samband med brottsoffers rättigheter i det straffrättsliga förfarandet och därför ska prövas inom ramen för den andra frågan.
62      Under dessa omständigheter ska den hänskjutande domstolen anses ha ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artiklarna 6, 10 och 18 i direktiv 2012/29, jämförda med artikel 47 i stadgan, ska tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning i vilken det – när ett brottsoffer inte har väckt talan om enskilt anspråk, enligt nationell rätt, i ett straffrättsligt förfarande som avgjorts i den tilltalades utevaro genom en lagakraftvunnen fällande dom och när den dömda personen genom ett extraordinärt rättsmedel har yrkat att denna fällande dom ska upphävas på grund av att den inte fick meddelas i hans utevaro och, i förekommande fall, att ett nytt förfarande för prövning i sak ska inledas – inte föreskrivs vare sig någon skyldighet att informera brottsoffret om att en sådan extraordinär talan har väckts eller någon möjlighet för brottsoffret att delta i förfarandet för prövning av denna talan.
63      Det framgår av fast rättspraxis att man vid tolkningen av en unionsbestämmelse ska beakta såväl bestämmelsens lydelse och mål som sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som den ingår i (se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 augusti 2025, Galerie Karsten Greve, C‑433/24, EU:C:2025:600, punkt 31 och där angiven rättspraxis, och dom av den 18 december 2025, E. (Kvittning av fordringar), C‑481/24, EU:C:2025:996, punkt 29 och där angiven rättspraxis).
64      Det ska inledningsvis påpekas att syftet med direktiv 2012/29, enligt artikel 1.1 första stycket i direktivet, är att säkerställa att brottsoffer får lämplig information, lämpligt stöd och skydd och kan medverka i straffrättsliga förfaranden.
65      För det första, vad gäller brottsoffrets rätt att få information, anges i artikel 6.1 i direktivet den information som brottsoffret har rätt att få om det straffrättsliga förfarande som har inletts till följd av en anmälan om brott som har begåtts mot brottsoffret, förutsatt att brottsoffret begär det. I denna bestämmelse föreskrivs att medlemsstaterna ska säkerställa att brottsoffer utan onödigt dröjsmål informeras om sin rätt att erhålla information om beslut om att lägga ned eller avsluta utredningen eller om att inte åtala förövaren och om när och var rättegången kommer att äga rum samt innebörden av anklagelserna mot förövaren.
66      I förevarande fall konstaterar domstolen att den information som avses i artikel 6.1 i direktiv 2012/29 inte har något samband med föremålet för ett sådant extraordinärt rättsmedel som det som är aktuellt i det nationella målet. Av detta följer att artikel 1 inte syftar till att ge brottsoffret rätt att informeras om att en sådan extraordinär talan har anhängiggjorts.
67      I artikel 6.2 föreskrivs att medlemsstaterna ska säkerställa att brottsoffer, ”i enlighet med den roll de har i det berörda straffrättsliga systemet”, utan onödigt dröjsmål informeras om att de har rätt att erhålla den information som anges i denna punkt 2 om det straffrättsliga förfarande som har inletts till följd av en anmälan om brott som har begåtts mot brottsoffret och att de på begäran erhåller sådan information. I detta sammanhang hänvisas det i nämnda artikel 6.2 till a) slutliga domstolsavgöranden och b) upplysningar om ”hur det straffrättsliga förfarandet fortskrider”, med undantag för om utlämnandet av dessa upplysningar skulle kunna försvåra en korrekt handläggning av ärendet.
68      Det följer således av ordalydelsen i artikel 6 i direktiv 2012/29 att brottsoffrets rätt att erhålla den information som avses i artikel 6.2 beror på vilken rättslig ställning brottsoffret har enligt nationell rätt i detta förfarande, vilket innebär att medlemsstaterna inte är skyldiga att informera brottsoffret om dennes rätt att erhålla denna information eller att lämna nämnda information till brottsoffret, såvida inte detta följer av denna ställning.
69      Denna tolkning stöds av det sammanhang i vilket artikel 6 i direktiv 2012/29 ingår.
70      I skäl 20 i direktivet preciseras att brottsoffrens roll i det straffrättsliga systemet och deras möjlighet att aktivt medverka i straffrättsliga förfaranden varierar mellan medlemsstaterna beroende på deras nationella system, och bestäms med hänsyn till olika kriterier som anges i detta skäl. Det preciseras vidare att medlemsstaterna bör avgöra vilket av dessa kriterier som ska tillämpas för att fastställa räckvidden av de rättigheter som fastställs i detta direktiv i de fall där det hänvisas till brottsoffrets roll inom det straffrättsliga systemet i fråga. Ett av dessa kriterier är huruvida brottsoffret medges en rättslig ställning som part i det straffrättsliga förfarandet.
71      Denna tolkning förefaller dessutom vara förenlig med det mål som eftersträvas med artikel 6 i direktiv 2012/29. I skäl 26 i direktivet preciseras nämligen att rätten att få information om hur förfarandet fortskrider syftar till att göra det möjligt för brottsoffer att fatta välinformerade beslut om sin medverkan i förfarandena.
72      Det ska i detta hänseende påpekas att det i Europeiska kommissionens förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om miniminormer för brottsoffers rättigheter samt stöd till och skydd av brottsoffer (KOM(2011) 275 slutlig) på samma sätt preciseras att ”syftet med [artiklarna i kapitel II i direktiv 2012/29, i vilket artikel 6 i direktivet ingår,] är att se till att brottsoffren får tillräcklig information i en form de kan förstå så att de helt och fullt kan utöva sina rättigheter och behandlas med respekt” och att ”[i]nformationen bör vara tillräckligt ingående för att brottsoffret ska kunna fatta välinformerade beslut om deltagandet i förfarandena och om utövandet av sina rättigheter, i synnerhet när de beslutar om att begära omprövning av beslut om att inte väcka åtal”.
73      I förevarande fall vill den hänskjutande domstolen få klarhet i betydelsen av att ett brottsoffer, som inte har väckt talan om enskilt anspråk i det straffrättsliga förfarande som ledde till att en person dömdes i sin utevaro, inte har informerats om att den fällda personen har anhängiggjort en extraordinär talan, såsom den som är aktuell i det nationella målet. Såsom framgår av beslutet om hänskjutande syftar en sådan talan till att få en sådan lagakraftvunnen fällande dom upphävd på grund av att den inte fick meddelas i den tilltalades utevaro och, i förekommande fall, till att få till stånd en ny prövning av målet i sak.
74      Information om att en extraordinär talan har anhängiggjorts, som den som är aktuell i det nationella målet, kan omfattas av artikel 6.2 b i direktiv 2012/29, i vilken det hänvisas till upplysningar om ”hur det straffrättsliga förfarandet fortskrider”, under förutsättning dels att det aktuella straffrättsliga förfarandet inleddes till följd av en anmälan om brott som begåtts mot brottsoffret, i den mening som avses i denna bestämmelse, dels att brottsoffrets rätt att få sådan information, om han eller hon begär det, följer av den ställning som brottsoffret har i det nationella straffrättsliga systemet.
75      Av detta följer att det enligt artikel 6.2 b i direktivet inte krävs att brottsoffret, i ett nationellt system där det föreskrivs en möjlighet för brottsoffret att väcka talan om enskilt anspråk, informeras om ett sådant rättsmedel som det som är aktuellt i det nationella målet, när brottsoffret inte är part i förfarandet enligt nationell rätt på grund av att han eller hon inte har väckt talan om enskilt anspråk.
76      Det ska emellertid även understrykas att denna bedömning inte påverkar brottsoffrets rätt att få information om ett eventuellt frisläppande av den person som ursprungligen dömdes i sin utevaro, i enlighet med artikel 6.5 och 6.6 i direktiv 2012/29.
77      Det ska dessutom noteras att direktiv 2012/29, såsom anges i skäl 11 i direktivet, fastställer minimiregler och att medlemsstaterna, för att tillhandahålla en högre skyddsnivå, får utvidga de rättigheter som fastställs i direktivet.
78      För det andra, vad gäller brottsoffrets rätt att yttra sig i samband med en extraordinär talan, såsom den som är aktuell i det nationella målet, föreskrivs det i artikel 10.1 i direktiv 2012/29 att medlemsstaterna ska säkerställa att brottsoffer får yttra sig under de straffrättsliga förfarandena och att de får lägga fram bevisning. Genom denna bestämmelse införs således en generell rätt för brottsoffret att yttra sig ”under de straffrättsliga förfarandena”, utan att det för den skull krävs att brottsoffret får tillfälle att yttra sig i varje skede av ett sådant förfarande.
79      I artikel 10.2 preciseras att de processrättsliga regler enligt vilka brottsoffer får yttra sig under straffrättsliga förfaranden och lägga fram bevisning ska fastställas i nationell rätt.
80      Det följer således av artikel 10.1 och 10.2 i direktiv 2012/29 att det ankommer på medlemsstaterna att i sin nationella rätt ange i vilket skede av förfarandet brottsoffret ska få tillfälle att yttra sig.
81      Vad gäller målet med artikel 10, framgår det av det förslag till direktiv från kommissionen som nämns i punkt 72 ovan att rätten att höras syftar till att ge brottsoffret möjlighet att i inledningsskedet och senare lämna upplysningar, yttra sig eller vittna i samband med straffrättsliga förfaranden. I förslaget preciseras dessutom att ”[D]en närmare omfattningen av rätten att höras ska fastställas i nationell rätt och kan spänna över allt från den grundläggande rätten att kontakta och höras av den behöriga myndigheten till mer omfattande rättigheter såsom rätten att lämna bevisning, se till att viss bevisning beaktas eller rätten att göra inlägg under rättegången”.
82      Av dessa överväganden följer att rätten att yttra sig, som stadfästs i artikel 10 i direktiv 2012/29, syftar till att ge brottsoffret möjlighet att delta i förfarandet avseende det brott som begåtts mot honom eller henne och i synnerhet att ge brottsoffret möjlighet att bidra till att fastställa de relevanta faktiska omständigheterna och till att samla in bevisning i samband med det påstådda brottet och den skada som brottsoffret har lidit.
83      Det framgår emellertid av begäran om förhandsavgörande att det, inom ramen för en sådan extraordinär talan som den som är aktuellt i det nationella målet, endast är möjligt att ta upp processuella frågor som rör de faktiska omständigheter under vilka den tilltalade har förklarats vara frånvarande. Dessa frågor förefaller således sakna samband med målet i sak, som avser det påstådda brottet och den eventuella skada som brottsoffret har lidit. Domstolen konstaterar således att det inom ramen för en sådan extraordinär talan endast är den dömda personens processuella rättigheter som har betydelse, bland annat dennes rätt till en rättvis rättegång och rätt till försvar. Brottsoffrets rättigheter, när han eller hon inte har väckt talan om enskilt anspråk, är således inte direkt berörda av det förfarande som avser denna extraordinära talan.
84      Av detta följer att artikel 10 i direktiv 2012/29 inte innehåller något krav på att ett brottsoffer ska få tillfälle att yttra sig i samband med en sådan extraordinär talan som den som är aktuell i det nationella målet.
85      Såsom angetts i punkt 77 ovan påverkar en sådan tolkning emellertid inte medlemsstaternas rätt att utvidga de rättigheter som fastställs i direktivet för att tillhandahålla en högre skyddsnivå.
86      För det tredje, vad gäller frågan huruvida ett brottsoffer, med stöd av artikel 18 i direktiv 2012/29, skulle kunna ha rätt att informeras om en sådan extraordinär talan, som den som är aktuell i det nationella målet, och att även yttra sig inom ramen för denna talan, konstaterar domstolen att det av ordalydelsen i denna bestämmelse framgår att de skyddsåtgärder som föreskrivs i artikeln syftar till att ”skydda brottsoffer och deras familjemedlemmar från sekundär och upprepad viktimisering, hot och vedergällning, inbegripet risken att brottsoffer drabbas av psykisk eller emotionell skada samt [till] att skydda brottsoffers värdighet vid förhör och vittnesmål”.
87      De bestämmelser som är avsedda att förhindra sekundär viktimisering kan emellertid inte i sig förstås så, att de ger brottsoffret en rätt att delta i ett sådant förfarande som det som är aktuellt i det nationella målet enbart i syfte att undvika en ny rättegång eller en rätt att yttra sig i ett sådant förfarande.
88      Domstolen har dessutom redan slagit fast att det inte av lydelsen i artikel 18 i direktiv 2012/29 framgår att unionslagstiftaren, bland de åtgärder som syftar till att skydda brottsoffer, har föreskrivit att brottsoffret ska höras endast en gång under domstolsförfarandet (dom av den 29 juli 2019, Gambino och Hyka, C‑38/18, EU:C:2019:628, punkt 51).
89      Enligt artikel 18 i direktiv 2012/29 har brottsoffret dessutom rätt till skydd ”utan att det påverkar den brottsanklagades rättigheter”. På samma sätt anges i skäl 58 i direktivet att omfattningen av lämpliga skyddsåtgärder under de straffrättsliga förfarandena för brottsoffer som har identifierats som sårbara för sekundär eller upprepad viktimisering, hot eller vedergällning bör fastställas ”utan att det påverkar den brottsanklagades rättigheter och i enlighet med reglerna om domstolarnas bedömningsutrymme” (dom av den 29 juli 2019, Gambino och Hyka, C‑38/18, EU:C:2019:628, punkt 52).
90      Av detta följer att artikel 18 i direktiv 2012/29 i princip inte utgör hinder för att ett brottsoffer hörs på nytt inom ramen för ett nytt förfarande, vilket skulle kunna bli fallet om den fällande domen skulle upphävas efter det förfarande som föreskrivs i artikel 629-bis i straffprocesslagen.
91      Artikel 18 kan följaktligen inte föranleda en annan tolkning av artiklarna 6 och 10 i direktiv 2012/29 än den som anges i punkterna 75 och 84 ovan.
92      Vad härefter gäller artikel 47 i stadgan, så föreskriver den, i första stycket, att var och en vars unionsrättsligt garanterade fri- och rättigheter har kränkts har rätt till ett effektivt rättsmedel inför en domstol, med beaktande av de villkor som föreskrivs i denna artikel. Handlingarna i målet ger emellertid inte stöd för att brottsoffret skulle undanhållas något effektivt domstolsskydd om han eller hon inte informeras om eller inte får möjlighet att yttra sig i samband med förfarandet rörande den extraordinära talan som är aktuell i det nationella målet på de villkor som föreskrivs i direktiv 2012/29. Handlingarna i målet ger inte heller stöd för att brottsoffret skulle undanhållas ett domstolsskydd för de rättigheter han eller hon har enligt direktivet. Det ska dessutom påpekas att följden av att en sådan talan som den som är aktuell i det nationella målet leder till att den relevanta fällande domen upphävs blir att ett nytt förfarande för prövning i sak inleds.
93      Av dessa överväganden följer att den första frågan ska besvaras enligt följande. Artiklarna 6, 10 och 18 i direktiv 2012/29, jämförda med artikel 47 i stadgan, ska tolkas så, att de inte utgör hinder för en nationell lagstiftning i vilken det – när ett brottsoffer inte har väckt talan om enskilt anspråk, enligt nationell rätt, i ett straffrättsligt förfarande som avgjorts i den tilltalades utevaro genom en lagakraftvunnen fällande dom och när den dömda personen genom ett extraordinärt rättsmedel har yrkat att denna fällande dom ska upphävas på grund av att den inte fick meddelas i hans utevaro och, i förekommande fall, att ett nytt förfarande för prövning i sak ska inledas – inte föreskrivs vare sig någon skyldighet att informera brottsoffret om att en sådan extraordinär talan har väckts eller någon möjlighet för brottsoffret att delta i förfarandet för prövning av denna talan.
Den andra frågan
94      Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artiklarna 8 och 9 i direktiv 2016/343, jämförda med artiklarna 47 och 54 i stadgan, ska tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning som, såsom den tolkats i nationell rättspraxis, ålägger den nationella domstolen att – när det saknas direkt bevisning för att en person som dömts i sin utevaro frivilligt har undandragit sig kännedom om det straffrättsliga förfarande som ledde till den fällande domen – bifalla en talan som väckts av denna person om upphävande av detta avgörande, som vunnit laga kraft, på grund av att det inte fick meddelas i hans eller hennes utevaro, och, i förekommande fall, besluta att ett nytt förfarande för prövning i sak ska inledas.
95      Det ska inledningsvis påpekas att direktiv 2016/343, enligt dess artikel 1, syftar till att fastställa gemensamma minimiregler för vissa delar av straffrättsliga förfaranden, däribland ”rätten att närvara vid rättegången”. Såsom uttryckligen anges i skäl 33 i nämnda direktiv utgör denna rätt en del av den grundläggande rätten till en rättvis rättegång (dom av den 20 maj 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punkt 31 och där angiven rättspraxis).
96      I artikel 8.1 i direktivet föreskrivs att medlemsstaterna ska se till att misstänkta och tilltalade har rätt att närvara vid sin egen rättegång.
97      Enligt artikel 8.2 får medlemsstaterna emellertid föreskriva att en rättegång som kan leda till ett avgörande om en misstänkts eller tilltalads skuld eller oskuld får hållas i dennes utevaro, om vissa villkor är uppfyllda. Enligt artikel 8.2 kan detta ske under förutsättning att – enligt led a i denna punkt – den misstänkte eller tilltalade i rätt tid har underrättats om rättegången och konsekvenserna av utevaro, eller – enligt led b i denna punkt – den misstänkte eller tilltalade, efter att ha blivit underrättad om rättegången, företräds av en försvarare med fullmakt som utsetts av antingen den misstänkte eller tilltalade eller av staten.
98      Dessutom föreskrivs det i artikel 8.3 att ett avgörande som har meddelats i enlighet med punkt 2 får verkställas mot den berörda personen.
99      I artikel 8.4 i direktiv 2016/343 föreskrivs det att medlemsstaterna, om de tillhandahåller en möjlighet att hålla en rättegång i en misstänkts eller tilltalads utevaro, och det inte är möjligt att uppfylla villkoren i artikel 8.2 eftersom en misstänkt eller tilltalad trots rimliga ansträngningar inte kunnat hittas, får föreskriva att ett avgörande ändå kan meddelas och verkställas. I sådana fall ska medlemsstaterna se till att när misstänkta eller tilltalade informeras om ett avgörande, särskilt när de grips, även informeras om möjligheten att angripa avgörandet och om rätten till en ny rättegång, eller om andra rättsmedel, i enlighet med artikel 9.
100    I denna artikel 9 föreskrivs att den berörda personen, när en rättegång har hållits i dennes utevaro trots att villkoren i artikel 8.2 i direktivet inte var uppfyllda, ska ha rätt till ”en ny rättegång eller annat rättsmedel som medger en ny prövning av sakfrågan … och som kan leda till att det ursprungliga avgörandet upphävs”.
101    Såsom angetts i punkt 95 ovan utgör ”rätten att närvara vid rättegången”, som stadfästs i direktiv 2016/343, en del av den grundläggande rätten till en rättvis rättegång. Därför ska även rätten till en ny rättegång, såsom den föreskrivs i artikel 9 i detta direktiv, anses utgöra en del av denna rättighet, i och med att den, såsom anges i skäl 9 i nämnda direktiv, bidrar till att stärka skyddet av denna rättighet.
102    Det framgår emellertid av artiklarna 8 och 9 i detta direktiv att den som dömts i sin utevaro kan nekas rätt till en ny rättegång om villkoren i artikel 8.2 i direktivet är uppfyllda (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 maj 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
103    Det ska i detta sammanhang påpekas att leden a och b i artikel 8.2 i direktiv 2016/343 är alternativt tillämpliga och att det i vart och ett av dem anges två kumulativa villkor, varav det första, som är gemensamt för båda leden, är att den misstänkte eller tilltalade i rätt tid har underrättats om rättegången (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 maj 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punkt 34).
104    Enligt domstolens praxis följer det av skäl 38 i direktivet att det, vid bedömningen av huruvida detta första villkor är uppfyllt, särskilt ska beaktas dels vilka ansträngningar som myndigheterna har gjort för att underrätta den som dömts i sin utevaro om rättegången, dels vilka ansträngningar som denna person har gjort för att kunna ta emot information om rättegången. Det är vid denna bedömning följaktligen relevant att det finns precisa och objektiva indicier som tyder på att den tilltalade, trots att han eller hon officiellt underrättats om att han eller hon är anklagad för att ha begått ett brott och därmed haft vetskap om att en rättegång kommer att hållas mot honom eller henne, avsiktligen agerar på ett sätt som gör att vederbörande undviker att officiellt underrättas om tid och plats för rättegången, till exempel genom att avsiktligt uppge en felaktig adress eller genom att inte längre befinna sig på den adress som personen har uppgett (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 maj 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punkt 35).
105    En person som dömts i sin utevaro kan bland annat anses ha förfogat över tillräcklig information för att känna till att en rättegång skulle hållas mot honom eller henne om han eller hon har mottagit ett misstankebeslut vars innehåll, såvitt gäller gärningsbeskrivning och brottsrubricering, överensstämmer med innehållet i stämningsansökan mot vederbörande. När den berörda personen har avvikit efter att ha mottagit ett sådant misstankebeslut får medlemsstaterna således anse att denna person har underrättats om tid och plats för rättegången i enlighet med artikel 8.2 i direktiv 2016/343, när de behöriga myndigheterna i rätt tid har översänt en officiell handling, i vilken tid och plats för en rättegång anges, till den adress som den berörda personen har uppgett under förundersökningen och det styrks att denna handling faktiskt har lämnats på denna adress, under förutsättning att de behöriga myndigheterna har gjort rimliga ansträngningar för att anträffa den berörda personen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 maj 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punkterna 36 och 37).
106    Det andra villkoret för att en person som dömts i sin utevaro ska kunna nekas rätt till en ny rättegång kan vara uppfyllt antingen, i enlighet med artikel 8.2 a och 8.4 i direktiv 2016/343, om denna person även i rätt tid har underrättats om konsekvenserna av utevaro vid rättegången eller, med tillämpning av artikel 8.2 b och 8.4 i direktivet, om personen i fråga kan anses ha företrätts av en försvarare med fullmakt under rättegången, vilken utsetts av personen i fråga eller av staten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 maj 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punkt 38). Det ska i detta hänseende erinras om att det av domstolens praxis följer att enbart den omständigheten att en person som dömts i sin utevaro har företrätts av en försvarare, som utsetts ex officio, under hela det domstolsförfarande som genomförts i vederbörandes utevaro inte är tillräcklig för att uppfylla detta villkor, eftersom det krävs att personen i fråga specifikt har utsett denna försvarare för att företräda honom eller henne i hans eller hennes utevaro vid rättegången (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 maj 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punkterna 41, 59, 61 och 62).
107    Om dessa villkor är uppfyllda i en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet, utgör direktiv 2016/343 inte något hinder för att medlemsstaten nekar den dömde en ny rättegång.
108    I förevarande fall framgår det av begäran om förhandsavgörande att det nationella regelverk som reglerar förfarandet i den tilltalades utevaro och det extraordinära rättsmedel som är aktuellt i det nationella målet, särskilt artiklarna 420-bis och 629-bis i straffprocesslagen, såsom de tolkats av Corte suprema di Cassazione (Högsta domstolen), till följd av bland annat Europadomstolens dom av den 1 mars 2006, Sejdovic mot Italien (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100), i det fall som avses i punkt 3 i artikel 420-bis i straffprocesslagen i princip kräver att en person som dömts i sin utevaro alltid beviljas en ny rättegång, såvida det inte finns direkt bevisning som styrker att han eller hon ”frivilligt har undandragit” sig kännedom om det straffrättsliga förfarande som inletts mot honom eller henne.
109    Enligt den hänskjutande domstolen skulle ett sådant krav få till följd att en person som dömts i sin utevaro och som frivilligt har undandragit sig det straffrättsliga förfarande som inletts mot vederbörande därefter skulle kunna få till stånd att den fällande domen upphävs och att ett nytt förfarande för prövning i sak inleds nästan automatiskt, eftersom det i praktiken är omöjligt att lägga fram direkt bevisning för ett sådant ”frivilligt undandragande”.
110    Såsom framgår av den rättspraxis som det erinrats om i punkt 104 ovan krävs det enligt direktiv 2016/343 inte någon sådan direkt bevisning vid bedömningen av det första villkoret i artikel 8.2 i direktivet, som avser den tilltalades kännedom om rättegången. Hänsyn kan i detta hänseende nämligen även tas till eventuella precisa och objektiva indicier som visar att den tilltalade, trots att han eller hon officiellt har underrättats om att han eller hon är anklagad för att ha begått ett brott och således är medveten om att en rättegång kommer att hållas mot honom eller henne, avsiktligt undviker att officiellt erhålla information om tid och plats för denna rättegång.
111    På samma sätt kan det, enligt Europadomstolens dom av den 1 mars 2006, Sejdovic mot Italien (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100, punkt 99), inte uteslutas att vissa faktiska omständigheter otvetydigt styrker att den tilltalade känner till att ett straffrättsligt förfarande har inletts mot honom eller henne och känner till innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom eller henne och att han eller hon inte har för avsikt att delta i rättegången eller att han eller hon avser att undandra sig lagföring.
112    Det ska emellertid påpekas att det av artikel 1 i direktiv 2016/343, jämförd med skäl 9 i direktivet, följer att syftet med direktivet är att fastställa gemensamma minimiregler för vissa aspekter av oskuldspresumtionen i straffrättsliga förfaranden och rätten att närvara vid rättegången i samband med dessa förfaranden, och att direktivet inte medför en uttömmande harmonisering av det straffrättsliga förfarandet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 september 2022, HN (Rättegång mot en tilltalad som avlägsnats ur landet), C‑420/20, EU:C:2022:679, punkt 41 och där angiven rättspraxis).
113    Direktivet ger således, såsom framgår av skäl 48 i direktivet, medlemsstaterna möjlighet att utvidga de rättigheter som fastställs i direktivet för att föreskriva en högre skyddsnivå.
114    Direktiv 2016/343 utgör således inte hinder för att medlemsstaterna utvidgar rätten till en ny rättegång till att även omfatta situationer där villkoren i artikel 8.2 i samma direktiv är uppfyllda eller för att bedömningen av vilka ansträngningar den tilltalade har gjort för att kunna ta emot information om det straffrättsliga förfarande som inletts mot honom eller henne grundar sig på beviskrav enligt vilka den tilltalade inte kan anses ha frivilligt undandragit sig detta förfarande annat än om det föreligger direkt bevisning för detta.
115    Vad gäller artiklarna 47 och 54 i stadgan, avseende rätten till ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol respektive förbudet mot missbruk av rättigheter, vilka motsvarar artiklarna 6 och 17 i Europakonventionen och vilka den hänskjutande domstolen har hänvisat till i den andra frågan, framgår det av begäran om förhandsavgörande att den hänskjutande domstolen anser att den nationella lagstiftning som är aktuell i det nationella målet, såsom den tolkats i nationell rättspraxis, gör det möjligt för en person som dömts i sin utevaro att, till nackdel för brottsoffret, missbruka sin rätt till en rättvis rättegång, vilken garanteras i artikel 47 i stadgan, i strid med artikel 54 i stadgan. Den hänskjutande domstolen vill därför få klarhet i huruvida artiklarna 8 och 9 i direktiv 2016/343, jämförda med artiklarna 47 och 54 i stadgan, ska tolkas så, att de utgör hinder för en sådan nationell lagstiftning.
116    För det första följer det av fast rättspraxis att nationella myndigheter och domstolar förblir behöriga att tillämpa nationella normer för skydd av grundläggande rättigheter när en domstol i en medlemsstat, såsom i förevarande fall, har att – i ett fall där de åtgärder som vidtas av medlemsstaterna inte regleras fullt ut av unionsrätten – pröva huruvida en bestämmelse eller en åtgärd i nationell rätt, som utgör en tillämpning av unionsrätten i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan, är förenlig med de grundläggande rättigheterna. Detta gäller under förutsättning att tillämpningen av dessa normer varken äventyrar den skyddsnivå som föreskrivs i stadgan, såsom den tolkats av domstolen, eller unionsrättens företräde, enhetlighet och verkan (dom av den 26 februari 2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, punkt 29, dom av den 24 juli 2023, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, punkt 110 och där angiven rättspraxis).
117    I förevarande fall får medlemsstaterna, såsom framgår av punkterna 112–116 ovan, tillämpa en högre skyddsnivå för den tilltalades rätt att närvara vid rättegången än den som krävs enligt unionsrätten, vilket inte kan äventyra den skyddsnivå som föreskrivs i stadgan, såsom den tolkats av domstolen. Det finns inte heller något i handlingarna i målet som tyder på att den högre skyddsnivå som föreskrivs i nationell rätt kan äventyra unionsrättens företräde, enhetlighet eller verkan.
118    För det andra får, enligt artikel 54 i stadgan, ingen av bestämmelserna i stadgan tolkas som att den medför rätt att bedriva verksamhet eller utföra handlingar som syftar till att sätta ur spel någon av de rättigheter och friheter som erkänns i stadgan eller att inskränka dem i större utsträckning än vad som medges i stadgan.
119    Det ska i detta hänseende erinras om att syftet med artikel 17 i Europakonventionen, i den mån den avser enskilda personer, är att hindra dem från att åberopa bestämmelserna i konventionen för att utföra handlingar som syftar till att utplåna de rättigheter och friheter som erkänns i konventionen. Europadomstolen har preciserat att denna bestämmelse, som således inskränker tillämpningsområdet, däremot inte kan tolkas e contrario så, att den fråntar en fysisk person de grundläggande individuella rättigheter som garanteras i bland annat artiklarna 5 och 6 i Europakonventionen, vilka motsvarar artiklarna 47 och 48 i stadgan (Europadomstolen, 17 mars 2009, Ould Dah mot Frankrike, CE:ECHR:2009:0317DEC001311303).
120    När en person som dömts i sin utevaro använder sig av det förfarande som föreskrivs i artikel 629-bis i straffprocesslagen och väcker en extraordinär talan för att få den lagakraftvunna fällande domen upphävd, och den nationella domstolen, efter att ha konstaterat att villkoren i artikel 420-bis i straffprocesslagen inte var uppfyllda under rättegången, bifaller denna talan, gör vederbörande gällande sin rätt till en rättvis rättegång, vilken inbegriper rätten att närvara vid rättegången. Det framstår således inte som om den dömda personens användning av detta extraordinära rättsmedel syftar till att sätta ur spel de rättigheter och friheter som erkänns i stadgan eller att inskränka dem i större utsträckning än vad som medges i stadgan, i den mening som avses i artikel 54 i stadgan.
121    Eftersom de villkor som föreskrivs i nationell rätt, såsom den tolkats i nationell rättspraxis, för att utöva ett sådant extraordinärt rättsmedel som det som är aktuellt i det nationella målet syftar till att säkerställa en högre skyddsnivå för den tilltalades rätt att närvara vid rättegången än vad som krävs enligt unionsrätten, utövar denna person, när den utnyttjar denna högre nationella skyddsnivå, dessutom inte en rättighet som vederbörande har enligt unionsrätten.
122    Mot bakgrund av samtliga dessa överväganden ska den andra frågan besvaras enligt följande. Artiklarna 8 och 9 i direktiv 2016/343, jämförda med artiklarna 47 och 54 i stadgan, ska tolkas så, att de inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som, såsom den tolkats i nationell rättspraxis, ålägger den nationella domstolen att – när det saknas direkt bevisning för att en person som dömts i sin utevaro frivilligt har undandragit sig kännedom om det straffrättsliga förfarande som ledde till den fällande domen – bifalla en talan som väckts av denna person om upphävande av detta avgörande, som vunnit laga kraft, på grund av att det inte fick meddelas i hans eller hennes utevaro, och, i förekommande fall, besluta att ett nytt förfarande för prövning i sak ska inledas.
Rättegångskostnader
123    Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:
1)      Artiklarna 6, 10 och 18 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2012/29/EU av den 25 oktober 2012 om fastställande av miniminormer för brottsoffers rättigheter och för stöd till och skydd av dem samt om ersättande av rådets rambeslut 2001/220/RIF, jämförda med artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna,
ska tolkas så,
att de inte utgör hinder för en nationell lagstiftning i vilken det – när ett brottsoffer inte har väckt talan om enskilt anspråk, enligt nationell rätt, i ett straffrättsligt förfarande som avgjorts i den tilltalades utevaro genom en lagakraftvunnen fällande dom och när den dömda personen genom ett extraordinärt rättsmedel har yrkat att denna fällande dom ska upphävas på grund av att den inte fick meddelas i hans utevaro och, i förekommande fall, att ett nytt förfarande för prövning i sak ska inledas – inte föreskrivs vare sig någon skyldighet att informera brottsoffret om att en sådan extraordinär talan har väckts eller någon möjlighet för brottsoffret att delta i förfarandet för prövning av denna talan.
2)      Artiklarna 8 och 9 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/343 av den 9 mars 2016 om förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen och av rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden, jämförda med artiklarna 47 och 54 i stadgan om de grundläggande rättigheterna,
ska tolkas så,
att de inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som, såsom den tolkats i nationell rättspraxis, ålägger den nationella domstolen att – när det saknas direkt bevisning för att en person som dömts i sin utevaro frivilligt har undandragit sig kännedom om det straffrättsliga förfarande som ledde till den fällande domen – bifalla en talan som väckts av denna person om upphävande av detta avgörande, som vunnit laga kraft, på grund av att det inte fick meddelas i hans eller hennes utevaro, och, i förekommande fall, besluta att ett nytt förfarande för prövning i sak ska inledas.
Underskrifter
*       Rättegångsspråk: italienska.
i      Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.