62024CC0338
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT LAILA
MEDINA
föredraget den 19 juni 2025 (
1
)
Mål C‑338/24
LF
mot
Sanofi Pasteur SA
(begäran om förhandsavgörande från Cour d’appel de Rouen (Appellationsdomstolen i Rouen, Frankrike))
”Begäran om förhandsavgörande – Direktiv 85/374/EEG – Konsumentskydd – Skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister – Artikel 13 – Förhållandet till det system för skadeståndsansvar på grund av vållande som gäller i allmänhet – Bristande aktsamhet med avseende på de risker som är förknippade med produkten – Artikel 11–10-årig preklusionstid – Utgång av preklusionstiden – Komplext och progressivt sjukdomstillstånd – Rätt till tillgång till en domstol – Artikel 10 – Treårig preskriptionstid – Tidpunkt för när preskriptionstiden börjar löpa – Fastställande av tidpunkten för stabilisering”
I. Inledning
1.
Fyrtio år har gått sedan direktiv 85/374/EEG (
2
) införde regler om strikt ansvar för produkter med säkerhetsbrister. Detta direktiv utgör ett av de tidigaste och förmodligen mest varaktiga (
3
) försöken till harmonisering, i synnerhet på området för europeisk privaträtt och skadeståndsrätt. (
4
) Området på vilket detta direktiv grep in utgör ”kärnan i obligationsrätten”. (
5
) Ingripandets känslighet understryks av förhållandet att direktiv 85/374 syftar till att uppnå fullständig harmonisering i de frågor som det reglerar (
6
) vilket medför en begränsning av medlemsstaternas utrymme för skönsmässig bedömning. Det är därför inte förvånande att många av de frågor som tas upp vid domstolen avseende detta direktiv behandlar vad som passande har beskrivits som de ”dolda felen i den europeiska harmoniseringen”. (
7
)
2.
Direktiv 85/374 syftar till att åstadkomma en komplex balans mellan olika intressen: konsumenternas och tillverkarnas intressen, tekniska framsteg och produktsäkerhet. Fastän dess syfte är marknadsintegrering har det betydande mänskliga verkningar när konsumenter har drabbats av personskada till följd av en defekt i en produkt. Förevarande mål rör särskilt den ovanliga situationen i vilken personer som skadats lider av en progressiv sjukdom till följd av vaccination. Domstolen ges möjlighet att bedöma huruvida, med avseende på dessa personer, tillämpning av tidsgränsen på tio år, inom vilken talan om skadestånd som anges i detta direktiv måste väckas, är förenlig med artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan).
II. Tillämpliga bestämmelser
3.
Artikel 10.1 i direktiv 85/374 föreskriver följande:
”Medlemsstaterna skall i sin lagstiftning föreskriva att en preskriptionstid av tre år skall gälla för talan om ersättning för skada enligt detta direktiv. Preskriptionstiden skall börja löpa från den dag då käranden fick kännedom om eller skäligen borde ha fått kännedom om skadan, defekten och tillverkarens identitet.”
4.
Artikel 11 i direktiv 85/374 anger följande:
”Medlemsstaterna skall i sin lagstiftning föreskriva att den skadelidandes rättigheter enligt detta direktiv skall upphöra efter en period av tio år från den dag då tillverkaren satte den produkt som orsakat skadan i omlopp, såvida inte den skadelidande under mellantiden väckt talan mot tillverkaren.”
III. Bakgrunden till det nationella målet och tolkningsfrågorna
5.
LF vaccinerades den 20 mars 2003 med Revaxis, ett vaccin mot difteri, stelkramp och polio som tillverkas av laboratoriet Sanofi Pasteur.
6.
LF har påstått att hon från och med år 2004 haft olika symtom, infektioner och smärtor (som påverkat matsmältning, hals, axlar, armar, händer och orsakat nacksmärtor, urinvägsinfektioner, ländryggssmärtor och håravfall), och hon har från och med december 2005 varit sjukskriven upprepade gånger från arbetet.
7.
Hon genomgick flera olika läkarundersökningar, bland annat gjordes en muskelbiopsi av den vänstra deltamuskeln den 31 mars 2008 som påvisade makrofagisk myofascit, som tydde på att aluminiumhydroxid, ett adjuvans som används i vissa vacciner, fanns kvar i muskeln. LF vårdades på sjukhus den 2–5 april 2013 för denna makrofagiska myofascit.
8.
Den 2 juni 2015 lämnade LF in en ansökan till Commission de Conciliation et d’Indemnité des Accidents Médicaux (patientskadenämnden, Frankrike; nedan kallad CCI), som beslutade att ett sakkunnigutlåtande skulle upprättas.
9.
I sakkunnigutlåtandet drogs slutsatsen att LF:s tillstånd var stabilt den 20 september 2016 och att det inte fanns något stöd för att det var Revaxis-vaccinet som hade framkallat LF:s sjukdom. Nämnden avslog hennes ansökan den 11 januari 2017.
10.
LF väckte talan den 17 och den 23 juni 2020 vid Tribunal judiciaire d’Alençon (Förstainstansdomstolen i Alençon, Frankrike) mot tre olika svarande, däribland Sanofi Pasteur, om ersättning för den skada hon lidit till följd av vaccinationen. Hon grundade sin talan både på skadeståndsansvaret för produkter med säkerhetsbrister och på skadeståndsansvar på grund av vållande.
11.
Ansvarig domare vid Tribunal judiciaire d’Alençon (Förstainstansdomstolen i Alençon, Frankrike) fastställde genom beslut av den 10 juni 2021 att preskriptionstiden för LF:s talan mot Sanofi hade löpt ut och avvisade hennes yrkanden.
12.
LF överklagade detta beslut den 30 juni 2021. Cour d’appel de Caen (Appellationsdomstolen i Caen, Frankrike) fastställde genom dom av den 31 maj 2022 i allt väsentligt det överklagade beslutet och förklarade att LF:s yrkanden med stöd av skadeståndsansvaret för produkter med säkerhetsbrister och med stöd av skadeståndsansvar på grund av vållande inte kunde tas upp till prövning.
13.
Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike) upphävde, i huvudsak, genom dom av den 5 juli 2023 den dom som meddelats av Cour d’appel de Caen (Appellationsdomstolen i Caen, Frankrike) och hänvisade parterna till Cour d’appel de Rouen (Appellationsdomstolen i Rouen, Frankrike), som är den hänskjutande domstolen.
14.
Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike) förklarade i huvudsak att artikel 1245–16 i Code Civil (Civillagen) (som införlivar artikel 10 i direktiv 85/374) ska tolkas på det sättet att i fråga om personskada är den dag då käranden får kännedom om skadan den dag när skadan har stabiliserats. Det är först den dag när skadan har stabiliserats som käranden kan bedöma omfattningen av sin skada. I fråga om ett progressivt sjukdomstillstånd, i vilket det inte är möjligt att konstatera dagen för stabilisering, börjar inte den treåriga preskriptionsfristen som fastställs i denna bestämmelse att löpa.
15.
Den 18 september 2023 inledde LF förfarandet vid den hänskjutande domstolen.
16.
Den hänskjutande domstolen konstaterar att förevarande mål väcker flera frågor om tolkningen av direktiv 85/374. Först föreligger en fråga om förhållandet mellan systemet för skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister och systemet för skadeståndsansvar på grund av vållande. Det rör i synnerhet frågan huruvida klaganden har rätt att väcka talan om skadeståndsansvar på grund av vållande på en av följande grunder: tillverkaren har låtit den defekta produkten vara kvar i omlopp eller tillverkaren har underlåtit att uppmärksamma riskerna med produkten eller mer generellt en säkerhetsdefekt i produkten.
17.
För det andra väcker den hänskjutande domstolen beträffande reglerna om ansvar för produkter med säkerhetsbrister frågan huruvida den tioåriga tidsgränsen för att föra talan, som fastslås i artikel 11 i direktiv 85/374, åsidosätter rätten till tillgång till en domstol i en situation, i vilken den skadelidande är drabbad av ett progressivt sjukdomstillstånd.
18.
För det tredje tar den hänskjutande domstolen upp en fråga om tolkning avseende den treåriga preskriptionsfristen för att väcka talan som fastställs i artikel 10 i direktiv 85/374. Den frågar i synnerhet huruvida den dag som denna frist börjar löpa i fråga om ett komplext progressivt sjukdomstillstånd, såsom i LF:s fall, kan vara den dag som det relevanta sjukdomstillståndet stabiliseras.
19.
Under dessa omständigheter beslutade Cour d’appel de Rouen (Appellationsdomstolen i Rouen, Frankrike) att vilandeförklara målet och hänskjuta följande frågor till EU-domstolen för förhandsavgörande:
”1)
Ska artikel 13 i direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985, såsom den tolkas efter domen av den 25 april 2002 [Gonzalez Sanchez, C‑183/00, EU:C:2002:255] – enligt vilken en skadelidande kan göra gällande andra system för ansvar i eller utanför avtalsförhållanden i vilka grunden för ansvaret är en annan än den som inrättas genom direktivet – tolkas så, att den som lidit skada till följd av en produkt med säkerhetsbrister kan begära ersättning av tillverkaren för skadan med stöd av det system för skadeståndsansvar på grund av vållande som gäller i allmänhet och härvid anföra bland annat att produkten har hållits kvar i omlopp, att tillverkaren inte har uppfyllt sin aktsamhetsplikt i fråga om risker med produkten eller allmänna säkerhetsbrister hos produkten?
2)
Strider artikel 11 i direktiv 85/374 – enligt vilken den skadelidandes rättigheter enligt direktivet upphör tio år efter den dag då den produkt som orsakade skadan sattes i omlopp – mot artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna i den del den innebär att en skadelidande som lider av en progressiv skada som orsakats av en produkt med säkerhetsbrister fråntas rätten att få sin sak prövad i domstol?
3)
Kan artikel 10 i direktiv 85/374 – enligt vilken den treåriga preskriptionstiden börjar löpa ”den dag då käranden fick kännedom om eller skäligen borde ha fått kännedom om skadan” – tolkas så, att preskriptionstiden inte kan börja löpa förrän den dag då hela skadan är känd, i synnerhet genom fastställandet av en dag då skadan är stabil, vilket definieras som den tidpunkt då tillståndet för den som lidit personskada inte längre är progressivt, vilket innebär att preskriptionstiden, när det rör sig om en progressiv sjukdom, inte börjar löpa, och inte den dag då den skada som är kopplad till produkten med säkerhetsbrister uppkom, oavsett hur den sedan utvecklas?”
20.
Skriftliga yttranden har getts in av LF, Sanofi Pasteur, de franska, tyska och nederländska regeringarna, Europeiska kommissionen och Europeiska unionens råd. Dessa parter och berörda parter deltog vid förhandlingen som ägde rum den 27 mars 2025 och besvarade frågor för muntligt bemötande som ställdes av domstolen.
IV. Bedömning
A.
Den första frågan
21.
Genom sin första fråga vill den hänskjutande domstolen i huvudsak få klarhet i huruvida artikel 13 i direktiv 85/374, såsom den tolkas efter domen i González Sánchez, ska tolkas så, att den som lidit skada till följd av en produkt med säkerhetsrisker kan begära ersättning för sin skada av tillverkaren enligt ett allmänt system för skadestånd på grund av vållande med åberopande i synnerhet av omständigheten att produkten var kvar i omlopp, en underlåtenhet att iaktta aktsamhet med avseende på riskerna som var förenade med produkten eller, mer allmänt sett, en säkerhetsbrist hos produkten.
22.
Det framgår av beslutet om hänskjutande att den hänskjutande domstolen ställer denna fråga för att få klarhet i huruvida LF, som är klagande i det nationella målet och som har hävdat att hon lidit skada till följd av ett vaccin som Sanofi Pasteur salufört, har rätt att väcka talan mot Sanofi Pasteur med stöd av företagets skadeståndsansvar på grund av vållande. LF har närmare bestämt vid den hänskjutande domstolen gjort gällande att vållandet bestod i att Sanofi Pasteur inte reagerade, trots att Sanofi Pasteur hade underrättats om effekterna av dess vaccin som innehöll aluminium. Sanofi Pasteur har gjort gällande att det vållande som LF tillskrivit Sanofi Pasteur inte kan särskiljas från den påstådda säkerhetsbristen.
23.
Den hänskjutande domstolen erinrar om att Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike) i ett antal domar (
8
) har slagit fast att den som lidit skada till följd av en produkt med säkerhetsbrister har rätt att väcka talan på grund av vållande från tillverkarens sida. Detta vållande kan bestå i att en produkt som är behäftad med en defekt som tillverkaren känner till har hållits i omlopp eller i att tillverkaren inte har fullgjort sin skyldighet att iaktta aktsamhet med avseende på de risker som är förenade med produkten.
24.
Den hänskjutande domstolens fråga ska, mot bakgrund av denna rättspraxis, förstås så, att den i huvudsak syftar till att få klarhet i huruvida direktiv 85/374 utgör hinder för att den skadelidande söker hålla tillverkaren ansvarig när det påstådda vållandet är av det slag som beskrivs i denna rättspraxis. (
9
)
25.
För att kunna besvara denna fråga är det inledningsvis viktigt att erinra om arten av och de väsentliga dragen i det system för skadeståndsansvar som inrättas genom direktiv 85/374 och om förhållandet mellan detta system och de nationella systemen för skadeståndsansvar i och utanför avtalsförhållanden.
1. Strikt ansvar baserat på produktens defekta egenskaper
26.
I artikel 1 i direktiv 85/374, enligt vilken ”tillverkaren skall vara ansvarig för skada som orsakats av en defekt i hans produkt”, tolkad mot bakgrund av första och andra skälen i direktivet, fastställs principen om tillverkarens objektiva ansvar utan vållande, eller strikt ansvar, för skada som orsakats av att dennes produkter är defekta. (
10
)
27.
Det framgår av artikel 4 i direktiv 85/374 att den skadelidande, för att kunna begära ersättning, måste kunna bevisa skadan, defekten och orsakssambandet mellan defekten och skadan. Dessa tre villkor är tillräckliga för att fastställa skadeståndsansvar.
28.
Däremot är tillverkarens vållande inte relevant. Systemet med produktansvar är objektivt och bygger på att produkten är defekt. Med andra ord, som det uttrycks i den akademiska litteraturen, är ansvaret ””defektbaserat”, inte”vållandebaserat””. (
11
)
29.
Defekten fastställs genom objektiva överväganden. Enligt artikel 6 i direktiv 85/374 har en produkt en säkerhetsrisk om den inte ger den säkerhet som en person har rätt att förvänta sig med hänsyn till samtliga omständigheter, däribland produktens presentation, den användning som rimligen kan förväntas av produkten och den tidpunkt då produkten sattes i omlopp. Enligt sjätte skälet i direktivet ska denna bedömning dessutom göras med beaktande av den breda allmänhetens rimliga förväntningar. (
12
)
30.
När det gäller farmaceutiska produkter, inklusive vacciner, är säkerhetskraven för dessa produkter särskilt höga mot bakgrund av deras funktioner och avsedda ändamål som rör människors hälsa och de särskilda krav som ställs av den grupp av användare som produkten är avsedd för, nämligen patienter, som dessa patienter har rätt att förvänta sig. (
13
)
31.
Uteslutandet av subjektiva överväganden avseende produktens defekt framgår även av de grunder på vilka tillverkaren kan befrias från ansvar enligt artikel 7 i direktiv 85/374. Ingen av dessa försvarsgrunder medger nämligen att ett ”subjektivt” kriterium tillämpas, vilket grundar sig på vad tillverkaren kände till eller borde ha känt till i fråga om produkten. Domstolen bekräftade detta i fråga om det så kallade utvecklingsriskförsvaret, som föreskrivs i artikel 7 e i direktivet. Detta försvar innebär att tillverkaren kan befrias från strikt ansvar om denne visar att ”det vetenskapliga och tekniska vetandet vid den tidpunkt då han satte produkten i omlopp inte var sådant att det var möjligt att upptäcka defekten”. Domstolen fann att det aktuella försvaret inte beaktar ”det vetande som tillverkaren i fråga besatt eller kunde besitta konkret eller subjektivt”. (
14
)
32.
De överväganden som rör vad tillverkaren faktiskt kände till eller borde ha känt till och huruvida tillverkaren hade kunnat eller borde ha kunnat förhindra defekten omfattas således inte av det produktansvar som följer av direktiv 85/374. (
15
) Dessa överväganden kan därför ligga till grund för nationellt skadeståndsansvar på grund av vållande. Detta leder mig till förhållandet mellan det produktansvarssystem som inrättas genom direktiv 85/374 och de nationella system för skadeståndsansvar på grund av vållande som gäller i allmänhet.
2. Förhållandet mellan det system med strikt ansvar som föreskrivs i direktiv 85/374 och de nationella systemen för skadeståndsansvar
33.
Enligt fast rättspraxis syftar direktiv 85/374 till att på de områden som regleras i direktivet uppnå en fullständig harmonisering av medlemsstaternas lagar och andra författningar. (
16
)
34.
Det framgår emellertid av artonde skälet i direktiv 85/374 att detta direktiv inte syftar till att på ett uttömmande sätt harmonisera området för skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister utöver de områden som regleras i direktivet. (
17
)
35.
I artikel 13 i direktiv 85/374 anges den grundläggande regel som reglerar förhållandet mellan det system med strikt ansvar som införs genom direktivet och de nationella systemen för skadeståndsansvar: detta direktiv ”inverkar inte på sådana rättigheter som en skadelidande kan ha enligt reglerna om ansvar i eller utanför avtalsförhållanden eller enligt ett särskilt ansvarssystem som gäller när direktivet anmäls”.
36.
I domen i målet González Sánchez slog domstolen fast att artikel 13 i direktiv 85/374 inte kan tolkas så, att den ger medlemsstaterna möjlighet att behålla ett allmänt system för produktansvar som skiljer sig från det som föreskrivs i direktivet. (
18
)
37.
Hänvisningen i artikel 13 i direktiv 85/374 till de rättigheter som en skadelidande kan åberopa enligt bestämmelserna om ansvar i eller utanför avtalsförhållanden ska således tolkas så, att det regelsystem som införts genom detta direktiv ”utesluter inte att man kan tillämpa andra system för ansvar i eller utanför avtalsförhållanden i vilka grunden för ansvaret är en annan, exempelvis skyddet för dolda fel eller culpa”. (
19
)
38.
Även om det är klart att det system med strikt ansvar som inrättas genom direktiv 85/374 samexisterar med nationella system för skadeståndsansvar på grund av vållande måste prövning ske av frågan huruvida vållande kan avse defekten i en produkt.
3. Kan vållandet avse defekten i en produkt?
39.
Såsom redan har påpekats ovan är det system för skadeståndsansvar som föreskrivs i direktiv 85/374 frikopplat från varje krav på att tillverkaren ska ha gjort sig skyldig till vållande i samband med en defekt produkt. (
20
) Om det föreligger vållande avseende en defekt produkt, är skadeståndsansvaret av en annan karaktär än det som föreskrivs i direktivet. Direktivet hindrar således inte en medlemsstat från att föreskriva att tillverkaren kan hållas ansvarig för handlande som utgör vållande med avseende på en defekt produkt. Ett sådant handlande kan bestå i att en produkt som har en defekt som tillverkaren känner till hålls kvar i omlopp eller i att tillverkaren underlåter att iaktta aktsamhet och vidta förebyggande åtgärder genom att öka investeringen i experiment och forskning med avseende på de risker som är förenade med produkten och som tillverkaren har underrättats om.
40.
Erkännandet av ett skadeståndsansvar på grund av vållande i sådana situationer står inte i strid med det system för skadeståndsansvar som föreskrivs i direktiv 85/374. Detta beror på att det handlande som orsakat skadeståndsansvaret på grund av vållande i de relevanta situationerna, även om det nödvändigtvis har samband med defekten och produktens säkerhet, inte uteslutande är beroende av defekten. Det är beviset för ett specifikt felaktigt beteende från tillverkarens sida som skiljer det skadeståndsansvar som gäller i allmänhet från det strikta ansvar som föreskrivs i direktiv 85/374.
41.
Det ska påpekas att en tillverkares underlåtenhet att iaktta aktsamhet trots att denne har underrättats om eventuella risker för skada som är förenade med en produkt också skiljer sig från den situation som domstolen bedömde i domen i målet kommissionen mot Frankrike. (
21
) Enligt denna dom hade Republiken Frankrike underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 85/374 bland annat på grund av att artikel 7 i direktiv 85/374 inte hade införlivats korrekt. Närmare bestämt kunde tillverkaren enligt fransk rätt inte åberopa bland annat försvaret avseende utvecklingsrisken, såvida han inte kunde visa att han hade vidtagit lämpliga åtgärder för att avvärja följderna av en defekt produkt (den så kallade skyldigheten att ”övervaka” produkten (
22
)). Domstolen konstaterade att även om medlemsstaterna har rätt att helt ta bort den grund för ansvarsfrihet som föreskrivs i artikel 7 e i direktiv 85/374, i enlighet med artikel 15 i detta direktiv, har de inte rätt att ändra de villkor under vilka ansvarsfrihetsgrunden ska tillämpas. (
23
)
42.
Införandet av ett allmänt krav på att övervaka produkten som ett villkor för att en tillverkare ska kunna åberopa utvecklingsrisken som försvar, vilket var föremål för domen i målet kommissionen mot Frankrike (
24
), är en annan fråga än den som är aktuell i förevarande mål. Den hänskjutande domstolen beskriver en situation i vilken tillverkaren, trots att han har varnats för de risker som kan följa av att produkten är defekt, inte har iakttagit vederbörlig omsorg och inte har vidtagit lämpliga åtgärder för att avvärja de skadliga följderna av den defekta produkten. Skadeståndsansvaret hänför sig därför inte enbart till att produkten är defekt, utan även till det vållande som tillskrivs tillverkaren.
43.
Mot bakgrund av ovanstående överväganden anser jag att artikel 13 i direktiv 85/374, tolkad mot bakgrund av domstolens dom i González Sánchez-målet, ska tolkas så, att den person som har lidit skada av en produkt med säkerhetsbrister kan begära ersättning för sin skada från tillverkaren enligt ett nationellt allmänt system med skadeståndsansvar på grund av vållande, i den utsträckning ett sådant system inte uteslutande grundas på defekten hos produkten. Vållandet kan i synnerhet bestå i att en produkt har hållits i omlopp trots att tillverkaren kände till att den var defekt eller i att tillverkaren underlåtit att iaktta aktsamhet avseende de risker som är förenade med produkten trots att tillverkaren har underrättats om dessa risker.
B.
Den andra frågan
44.
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan i huvudsak för att få klarhet i huruvida artikel 11 i direktiv 85/374, enligt vilken de rättigheter som tillkommer en skadelidande enligt detta direktiv upphör att gälla efter utgången av en period på tio år från den dag då den skadliga produkten sattes i omlopp, strider mot den rätt att få tillgång till domstolsprövning som garanteras i artikel 47 i stadgan, i den mån den innebär att en skadelidande som lider av en progressiv sjukdom som orsakats av en defekt produkt fråntas rätten till tillgång till domstolsprövning.
45.
I artikel 11 i direktiv 85/374 föreskrivs en fullständig harmonisering av bestämmelserna om preklusion av de rättigheter som tillkommer en skadelidande enligt detta direktiv. (
25
) I artikeln fastställs en enhetlig tioårsperiod efter vilken dessa rättigheter upphör (nedan kallad preklusionstiden) och tillverkaren befrias från ansvar enligt det system som inrättats genom direktivet. Det fastställs på ett tvingande sätt att denna tid börjar löpa den dag då tillverkaren släppte ut den produkt på marknaden som orsakade skadan. I direktivet anges att det enda skälet till att tiden avbryts är att talan väcks mot tillverkaren. (
26
)
46.
I domen i målet Aventis Pasteur underströk domstolen att unionslagstiftaren, såsom framgår av tionde skälet i direktiv 85/374, har avsett att den harmonisering av preskriptionsreglerna som eftersträvas genom detta direktiv ligger i såväl den skadelidandes som tillverkarens intresse. (
27
)
47.
Harmoniseringen av preskriptionsreglerna bidrar för det första till det allmänna syfte som kommer till uttryck i första skälet i direktiv 85/374, vilket består i att undanröja de skillnader mellan nationella rättigheter som kan medföra skillnader i graden av konsumentskydd inom Europeiska unionen. (
28
)
48.
För det andra syftar harmoniseringen enligt elfte skälet i direktiv 85/374 till att på unionsnivå begränsa tillverkarens ansvar till en rimlig tidsperiod, med hänsyn till att produkter åldras, till allt strängare säkerhetsnormer och till den ständiga utvecklingen inom vetenskap och teknik. (
29
)
49.
Domstolen har vidare påpekat att unionslagstiftarens avsikt att tidsbegränsa det strikta ansvar som föreskrivs i direktiv 85/374 även syftar till att ta hänsyn till att detta ansvar utgör en större börda för tillverkaren än det ansvar som följer av ett traditionellt system, för att inte hindra den tekniska utvecklingen och för att bibehålla möjligheten att försäkra sig mot risker som är förenade med detta särskilda ansvar. (
30
)
50.
Artikel 11 i direktiv 85/374 syftar således till att ge tillverkaren rättssäkerhet i fråga om den exakta tidpunkten för när denne ska befrias från sitt ansvar enligt detta direktiv. (
31
)
51.
I förevarande fall avser den hänskjutande domstolens tvivel huruvida artikel 11 i direktiv 85/374 är förenlig med artikel 47 i stadgan, i den mån den preklusionsfrist som föreskrivs i artikeln är tillämplig på skadelidande som lider av en progressiv sjukdom.
52.
Direktiv 85/374 innehåller ingen definition av vad som utgör en ”progressiv sjukdom”. I artikel 9 a i direktivet definieras ”skada” som skada till följd av dödsfall eller personskada. Det följer av domen i målet Veedfald att det ankommer på den nationella lagstiftaren att fastställa det exakta innehållet i dessa skadetyper, under förutsättning att fullständig och korrekt ersättning kan utgå till personer som har lidit skada till följd av en defekt produkt. (
32
)
53.
Med hänsyn till den breda definitionen av begreppet skada kan detta begrepp omfatta en progressiv sjukdom, det vill säga ett sjukdomstillstånd som utvecklas under en lång period.
54.
För att kunna ta ställning till frågan huruvida artikel 11 i direktiv 85/374 är förenlig med artikel 47 i stadgan är det nödvändigt att inledningsvis fastställa huruvida fristen för att väcka talan utgör ett ingrepp i en rättighet som garanteras i unionsrätten.
55.
Den nederländska regeringen, kommissionen och rådet har i sina skriftliga yttranden hävdat att fastställandet av en preklusionstid inte utgör en begränsning av en rättighet som garanteras i unionsrätten. Detta beror på att den skadelidandes rätt att kräva skadestånd upphör när den relevanta tiden har löpt ut. Eftersom det inte finns någon rätt kan den skadelidande inte längre åberopa unionsrättsligt garanterade fri- och rättigheter och artikel 47 i stadgan kan därför inte ha åsidosatts. Preklusionstiden ska enligt detta synsätt endast ses som en tidsmässig begränsning av de rättigheter som de skadelidande har enligt direktiv 85/374, och när den har löpt ut är stadgan inte tillämplig.
56.
Jag kan inte ansluta mig till detta synsätt vid tolkningen av artikel 47 i stadgan.
57.
Artikel 51.1 i stadgan bekräftar domstolens fasta praxis, enligt vilken de grundläggande rättigheter som garanteras i Europeiska unionens rättsordning är tillämpliga i alla situationer som regleras av unionsrätten. (
33
)
58.
Enligt artikel 47 första stycket i stadgan ska var och en vars fri- och rättigheter som garanteras av unionsrätten har kränkts ha rätt till ett effektivt rättsmedel inför en domstol i enlighet med de villkor som anges i denna artikel.
59.
Det framgår vidare av domstolens fasta praxis att rätten till ett effektivt rättsmedel kan åberopas enbart med stöd av artikel 47 i stadgan, utan att innehållet i denna artikel behöver preciseras genom andra unionsrättsliga bestämmelser eller genom bestämmelser i medlemsstaternas nationella rätt. Erkännandet av denna rätt i ett visst fall förutsätter, såsom framgår av artikel 47 första stycket i stadgan, att den person som åberopar denna rätt åberopar rättigheter eller friheter som garanteras av unionsrätten. (
34
)
60.
Situationen för en person som skadats av en defekt produkt och som kräver ersättning av tillverkaren enligt det strikta ansvaret som föreskrivs i direktiv 85/374 omfattas klart av unionsrätten. Genom att åberopa rätten till ersättning enligt detta direktiv åberopar den skadelidande rätten till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 47 i stadgan.
61.
Den omständigheten att det i artikel 11 i direktiv 85/374 föreskrivs en preklusionstid efter vilken rätten till ersättning upphör innebär inte att den sistnämnda bestämmelsen kan undandra sig en prövning av dess förenlighet med artikel 47 i stadgan. Upphörandet av den materiella rätten är nämligen endast en följd av tillämpningen av den preklusionstid som föreskrivs i nämnda direktiv. En prövning av giltigheten av artikel 11 i direktiv 85/374 mot bakgrund av artikel 47 i stadgan bör koncentreras på själva den omständigheten att en giltighetstid föreskrivs och på dess egenskaper, däribland dess längd, den tidpunkt då den börjar löpa och de händelser som kan avbryta eller upphäva den.
62.
Om så inte vore fallet skulle varje tidsbegränsning av möjligheten att väcka talan om unionsrättigheter som föreskrivs i sekundär unionsrätt (eller av medlemsstaterna när de agerar inom unionsrättens område), i form av en tidsfrist vid vars utgång rättigheterna upphör att gälla, kunna undgå en prövning av giltigheten mot bakgrund av primärrätten beroende på om den relevanta tidsfristen har löpt ut. (
35
)
63.
Ett sådant synsätt skulle strida mot rättsstatsprincipen, enligt vilken varken medlemsstaterna eller Europeiska unionens institutioner kan undvika en prövning av huruvida deras rättsakter är förenliga med fördragen. (
36
)
64.
Fastställandet av en preklusionstid för väckande av talan i artikel 11 i direktiv 85/374 ska således anses innebära en begränsning av den skadelidandes rätt till ett effektivt rättsmedel. Det ska sedan undersökas huruvida en sådan begränsning kan motiveras.
65.
Domstolen har redan slagit fast att principen om ett effektivt domstolsskydd, som slås fast i artikel 47 i stadgan, består av olika delar, däribland rätten att få tillgång till en domstol. (
37
)
66.
Genom artikel 47 i stadgan säkerställs i unionsrätten det skydd som ges genom artikel 6.1 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad Europakonventionen). (
38
)
67.
Enligt artikel 52.3 i stadgan ska, i den mån stadgan innehåller rättigheter som motsvarar de rättigheter som garanteras i Europakonventionen, dessa rättigheter ha samma innebörd och räckvidd som de som föreskrivs i denna konvention, även om detta inte hindrar att unionsrätten ger ett mer omfattande skydd. Vid tolkningen av artikel 47 i stadgan ska domstolen därför beakta de motsvarande rättigheter som garanteras i artikel 6.1 i Europakonventionen, såsom de tolkats av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, såsom en lägsta skyddsnivå. (
39
)
68.
Det framgår av domstolens praxis att rätten till tillgång till domstolsprövning inte är en absolut rättighet och att den följaktligen kan omfattas av proportionerliga begränsningar som har ett legitimt syfte och som inte inverkar menligt på själva kärnan i denna rättighet. (
40
) Såsom framgår av artikel 52.1 i stadgan medger denna bestämmelse att utövandet av dessa rättigheter begränsas, under förutsättning att begränsningarna föreskrivs i lag, att de respekterar det väsentliga innehållet i dessa rättigheter och att de, med iakttagande av proportionalitetsprincipen, är nödvändiga och faktiskt svarar mot mål av allmänt intresse som erkänns av Europeiska unionen eller mot behovet av att skydda andras rättigheter och friheter. (
41
)
69.
För det första, vad gäller kravet på att varje begränsning av utövandet av de grundläggande rättigheterna ska vara lagstadgad, innehåller artikel 11 i direktiv 85/374 en uttrycklig bestämmelse om giltighetstiden. Legalitetsprincipen har således iakttagits.
70.
För det andra, vad gäller respekten för det väsentliga innehållet i rätten att få tillgång till domstolsprövning, har domstolen slagit fast att det väsentliga innehållet i rätten till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 47 i stadgan bland annat innefattar möjligheten för den person som innehar denna rättighet att få tillgång till en domstol med behörighet att säkerställa iakttagandet av de rättigheter som unionsrätten garanterar denna person och att i detta syfte pröva alla faktiska och rättsliga omständigheter som är relevanta för att avgöra det mål som anhängiggjorts vid den. (
42
)
71.
Det ska i detta hänseende påpekas att det följer av artikel 11 i direktiv 85/374 att de rättigheter som upphör att gälla efter preklusionstidens utgång endast är de som följer av direktiv 85/374. Artikel 11 i direktivet, jämförd med artikel 13 däri (
43
), utgör inte hinder för att den skadelidande väcker talan med stöd av nationella bestämmelser om ansvar i eller utanför avtalsförhållanden, i den mån det relevanta nationella system för skadeståndsansvar som den skadelidande åberopar skiljer sig från det som fastställs i direktivet. (
44
)
72.
Den nederländska regeringen, kommissionen och rådet har gjort gällande att artikel 11 i direktiv 85/374, med hänsyn till att de rättigheter och rättsmedel som en skadelidande har för att begära ersättning enligt unionsrätten och nationell rätt kompletterar varandra, respekterar kärnan i rätten att få tillgång till domstolsprövning. Kommissionen har vid förhandlingen närmare bestämt gjort gällande att det finns många ”ansvarsnivåer” som kan aktiveras och att det därför inte kan vara fråga om något åsidosättande av rätten att få tillgång till domstolsprövning.
73.
Den svårighet som jag ser med denna ståndpunkt är att den gör prövningen av en unionsrättslig bestämmelse beroende av rättigheter och rättsmedel som kan finnas tillgängliga enligt nationell rätt. Såsom har påpekats ovan innefattar kärnan i rätten till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 47 i stadgan, bland andra aspekter, möjligheten för den person som har denna rätt att få tillgång till en domstol med befogenhet att säkerställa respekten för de rättigheter som garanteras denna person enligt unionsrätten. I detta hänseende är denna möjlighet, såsom den tyska regeringen påpekade vid förhandlingen, oberoende av de rättigheter som tillerkänns personen enligt den nationella lagstiftningen om skadeståndsansvar. Med hänsyn till den fullständiga harmoniseringen genom direktiv 85/374 upphör dessutom rätten att kräva skadestånd enligt det system för produktansvar som infördes genom detta direktiv efter preklusionstiden för varje skadelidande person. Om medlemsstaterna föreskriver en rätt att kräva skadestånd efter denna period, kan denna rätt inte ha samma grund som den som fastställs i direktivet. De berörda personerna kan inte längre dra nytta av systemet med strikt ansvar för en defekt produkt, och särskilt inte av reglerna om bevisbörda.
74.
Frågan huruvida den preklusionstid som föreskrivs i artikel 11 i direktiv 85/374 respekterar det väsentliga innehållet i rätten att få tillgång till domstolsprövning för att upprätthålla den rätt till skadestånd som garanteras i direktivet kan således inte vara beroende av om det i nationell rätt eventuellt finns andra rättigheter och rättsmedel som har en annan grund än den som fastställs i direktivet.
75.
Under alla omständigheter är medlemsstaterna inte skyldiga att föreskriva en längre preklusionstid inom ramen för sitt allmänna ansvarssystem som skulle göra det möjligt för skadelidande att väcka talan på en annan grund än den som föreskrivs i direktiv 85/374.
76.
Samexistensen av rättigheter och rättsmedel med olika rättslig grund förefaller därför inte kunna åstadkomma att det väsentliga innehållet i rätten att få tillgång till domstolsprövning inte undergrävs.
77.
Preklusionstiden enligt artikel 11 i direktiv 85/374 har karaktären av ”en absolut tidsfrist”. (
45
) Den enda omständigheten som kan hindra att rättigheterna upphör är att den skadelidande under tiden har väckt talan mot tillverkaren. Tillämpningen av preklusionstiden är ovillkorlig, (
46
) eftersom den gäller systematiskt för varje skadelidande, utan undantag och utan någon individuell bedömning av den lidna skadans art och de skadelidandes förmåga att bedöma den lidna skadan.
78.
Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna har i domen Howald Moor m.fl. (
47
) mot Schweiz prövat om ovillkorliga preskriptionstider är förenliga med rätten att få tillgång till domstolsprövning. Offren i målet led av en latent sjukdom som hade samband med exponering för asbest och som hade visat sig efter det att den tioåriga preskriptionstiden enligt nationell rätt hade löpt ut. Med hänsyn till att latenstiden för asbestrelaterade sjukdomar är flera decennier fann Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna att en fast preskriptionstid på tio år, som började löpa den dag då den berörda personen exponerades för asbestdamm, alltid skulle ha löpt ut. (
48
) När det är vetenskapligt bevisat att det är omöjligt för en person att veta att denne lider av en viss sjukdom, bör en sådan omständighet beaktas vid beräkningen av preskriptionstiden. (
49
) Mot bakgrund av de exceptionella omständigheterna i detta mål fann Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna att tillämpningen av den relevanta preskriptionstiden hade begränsat tillgången till domstol i sådan utsträckning att själva kärnan i sökandenas rätt hade kränkts. (
50
)
79.
Frågan om ovillkorliga preskriptionsfristers förenlighet med rätten att få sin sak prövad i domstol togs upp av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna i målet Sanofi Pasteur mot Frankrike när det gällde personer som led av en progressiv sjukdom som tillskrevs administrering av ett vaccin. (
51
) De nationella (franska) domstolarna hade i huvudsak funnit att begynnelsetidpunkten för preskriptionstiden för den skadelidandes talan var den dag då skadan stabiliserades. Läkemedelsbolaget hävdade att metoden för att fastställa preskriptionstidens början stred mot rättssäkerhetsprincipen i artikel 6.1 i Europakonventionen och mot bolagets rätt till respekt för sin egendom, vilken garanteras i artikel 1 i protokoll nr 1 till konventionen.
80.
Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna medger att det finns en skillnad mellan offren för en latent sjukdom i Howald Moor m.fl. mot Schweiz och offren för en progressiv sjukdom i Sanofi Pasteur mot Frankrike. Medan de förstnämnda personerna inte kände till sin sjukdom förrän tidsfristen för deras talan hade löpt ut, hade sistnämnda skadelidandes skadeståndstalan inte preskriberats vid tidpunkten för sjukdomsdiagnosen. (
52
) Denna skillnad var emellertid inte avgörande för att Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna skulle göra en annan bedömning av rätten till tillgång till domstolsprövning för personer som drabbats av en progressiv sjukdom.
81.
Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna fann att rätten till en domstol är i fråga när en skadeståndstalan, som väckts av en person vars fysiska integritet har kränkts, preskriberas innan personen faktiskt har kunnat bedöma sin skada. (
53
) Domstolen fann att med hänsyn till att offrets sjukdom var föränderlig och att den inte hade stabiliserats, kunde offret inte ”fullt ut bedöma sin skada” och kunde därför inte väcka talan mot det bolag som hade tillverkat vaccinet vid en tidpunkt som föregick stabiliseringen, för att erhålla full ersättning. (
54
)
82.
Av denna rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna följer att en ovillkorlig tillämpning av en preklusionstid på personer som drabbats av en progressiv sjukdom kan utgöra ett intrång i rätten till domstolsprövning, om den drabbade hindras från att väcka skadeståndstalan innan denne har möjlighet att bedöma den fulla omfattningen av sin skada.
83.
Enligt detta resonemang kan en ovillkorlig tillämpning av den preklusionstid som föreskrivs i artikel 11 i direktiv 85/374 på alla skadelidande, och särskilt på dem som lider av en progressiv sjukdom och som enligt medicinsk bevisning inte kan känna till den fulla omfattningen av sin skada, riskera att skada själva kärnan i deras rätt att få tillgång till en domstol som garanteras i artikel 47 i stadgan.
84.
Den nederländska regeringen har emellertid gjort gällande att artikel 11 i direktiv 85/374 inte påverkar kärnan i rätten att få tillgång till domstolsprövning för skadelidande som lider av en progressiv sjukdom. Detta eftersom det står klart att det föreligger en skada, även om skadans omfattning kan öka. Den som drabbats av en progressiv sjukdom, till skillnad från den som drabbats av en latent sjukdom, kan således väcka skadeståndstalan innan preklusionstiden har löpt ut.
85.
Den tyska regeringen stöder också denna ståndpunkt och anser att det ankommer på medlemsstaterna att ge de skadelidande möjlighet att väcka talan innan den prekluderas. Den tyska regeringen har i sina skriftliga inlagor och utförligt vid förhandlingen förklarat att den skadelidande enligt tysk lagstiftning kan väcka en fastställelsetalan (Feststellungsklage). (
55
) Denna fastställelsetalan syftar till att fastställa tillverkarens skadeståndsskyldighet, även om skadan är under utveckling och beloppet ännu inte kan beräknas. Den avbryter dessutom den preklusionstid som anges i artikel 11 i direktiv 85/374.
86.
Det skulle därför kunna hävdas att det ankommer på den nationella processrätten att ta hänsyn till situationen för skadelidande som lider av en progressiv sjukdom och att föreskriva lämpliga mekanismer för att förhindra att dessa personers talan preskriberas. Enligt detta synsätt skulle det inte vara artikel 11 i direktiv 85/374 som skulle utgöra ett åsidosättande av rätten till tillgång till domstolsprövning, utan den nationella processrätten, om dessa personers situation inte beaktas.
87.
Detta synsätt håller emellertid inte för en närmare granskning. För det första är det oförenligt med den fullständiga harmoniseringen av preklusionstiden enligt denna bestämmelse och kan leda till en uppsplittring av skyddet för rätten till domstolsprövning för personer som drabbats av en progressiv sjukdom. I detta hänseende ska det erinras om att till skillnad från preskriptionstiden enligt artikel 10.2 i direktiv 85/374, vilken inte påverkar medlemsstaternas lagstiftning om återkallelse eller avbrytande, innehåller preklusionstiden enligt artikel 11 i samma direktiv ingen hänvisning till sådan lagstiftning. På en fråga som domstolen ställde till kommissionen vid förhandlingen om vad som kännetecknar den sistnämnda perioden, vidhöll kommissionen att eventuella nationella förfarandemekanismer som kan tillämpas för att hantera situationen med en progressiv sjukdom inte får undergräva den fullständiga harmonisering som följer av preklusionstiden.
88.
För det andra förefaller det tillvägagångssätt som består i att låta frågan tas om hand i nationell processuell autonomi inte kunna hantera risken för att fastställandet av en ovillkorlig preskriptionstid i unionsrätten leder till ogrundade anspråk. Om den skadelidande tvingas väcka talan i förtid, innan denne har kunnat bedöma sin sjukdom, riskerar denne att inte få tillgång till all information. (
56
) LF:s ombud har vid förhandlingen anfört att den skadelidande, om inte all information finns tillgänglig, kommer att få ett ofördelaktigt sakkunnigutlåtande. Den skadelidandes talan är då dömd att leda till ofullständig ersättning eller, ännu värre, att misslyckas. Ett sådant resultat skulle strida mot artikel 47 i stadgan, som garanterar att den som har en rättighet ska ha möjlighet att förbereda och väcka en effektiv talan. Enligt praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna måste rätten till tillgång till en domstol vara ”praktisk och effektiv”, inte ”teoretisk eller illusorisk”. (
57
)
89.
Av dessa skäl anser jag att den ovillkorliga tillämpningen av den preklusionstid som föreskrivs i artikel 11 i direktiv 85/374 på alla skadelidande, utan hänsyn till de särskilda omständigheterna för personer som lider av en progressiv sjukdom och vars sjukdom inte har stabiliserats före utgången av denna preklusionstid, inte är förenlig med kärnan i den rätt till tillgång till domstolsprövning som garanteras i artikel 47 i stadgan.
90.
För det tredje, för det fall domstolen inte instämmer i min bedömning av kärnan i rätten att få tillgång till domstolsprövning, är det nödvändigt att kontrollera huruvida den preklusionstid som föreskrivs i artikel 11 i direktiv 85/374 är förenlig med proportionalitetsprincipen, i den mån den är tillämplig på skadelidande som lider av en progressiv sjukdom.
91.
Proportionalitetsprincipen kräver att de begränsningar som i synnerhet kan införas genom unionsrättsakter av de fri- och rättigheter som föreskrivs i stadgan inte överskrider gränserna för vad som är lämpligt och nödvändigt för att uppnå de legitima mål som eftersträvas eller behovet av att skydda andras fri- och rättigheter. Om det finns ett val mellan flera lämpliga åtgärder, ska den minst betungande åtgärden väljas. Dessutom får ett mål av allmänt intresse inte eftersträvas utan att hänsyn tas till att det måste vara förenligt med de grundläggande rättigheter som berörs av åtgärden, genom en korrekt avvägning mellan målet av allmänt intresse och de aktuella rättigheterna, i syfte att säkerställa att de nackdelar som åtgärden medför inte är oproportionerliga i förhållande till de eftersträvade syftena. (
58
)
92.
Vad beträffar frågan huruvida fristen uppfyller ett mål av allmänt intresse, ska det erinras om att det enligt domstolens fasta praxis är förenligt med unionsrätten att det av rättssäkerhetshänsyn fastställs rimliga tidsfrister för väckande av talan med prekluderande verkan. (
59
) Artikel 11 syftar särskilt till att ge tillverkaren rättssäkerhet inom ramen för det system med strikt ansvar som införs genom direktivet. (
60
)
93.
Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna har också konsekvent konstaterat att de lagstadgade tidsfristerna för preskription, som utgör en av de legitima begränsningarna av rätten till domstolsprövning, tjänar viktiga syften, nämligen att säkerställa rättssäkerhet och slutgiltighet, skydda potentiella svarande från inaktuella krav som kan vara svåra att bemöta och förhindra orättvisor som kan uppstå om domstolar måste besluta om händelser som ägde rum i ett avlägset förflutet på grundval av bevisning som kan ha blivit otillförlitlig och ofullständig på grund av tidens gång. (
61
)
94.
Vidare har Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna betonat att rättssäkerhetsprincipen utgör en av de grundläggande aspekterna av rättsstatsprincipen. (
62
)
95.
Rättssäkerhet och god rättskipning utgör således mål av allmänt intresse som erkänns av Europeiska unionen i den mening som avses i artikel 52.1 i stadgan och som motiverar en begränsning av utövandet av de rättigheter som garanteras i artikel 47 i stadgan.
96.
Vad beträffar frågan huruvida den aktuella preklusionstiden överskrider gränserna för vad som är lämpligt och nödvändigt för att uppnå dessa mål, ska det påpekas att bestämmelserna om strikt ansvar i direktiv 85/374 är resultatet av en komplex avvägning mellan olika intressen. (
63
) Det följer av ovannämnda rättspraxis (
64
) att preskriptionsreglerna säkerställer rättssäkerheten och tar hänsyn till att strikt ansvar utgör en större börda för tillverkarna än ansvar enligt ett nationellt allmänt system, en börda som även återspeglas i behovet av att teckna försäkringar mot risker som är förenade med detta särskilda ansvar. (
65
)
97.
Med beaktande av det stora utrymme för skönsmässig bedömning som unionslagstiftaren har för att göra en avvägning mellan olika intressen, förefaller en preklusionstid på tio år från det att den defekta produkten släpptes ut på marknaden ”i allmänhet” och ”i de allra flesta fall”, såsom kommissionen har angett i sina skriftliga yttranden, vara tillräckligt lång för att göra det möjligt för skadelidande att väcka talan mot tillverkaren.
98.
Som det vältaligt har uttryckts i den juridiska litteraturen kan dock inte någon preklusionstid utformad som ”en storlek passar alla” på ett korrekt sätta göra en avvägning av tillverkarnas intressen och intressena hos dem som lidit personskada (
66
) Även om preklusionstiden i teorin förefaller vara tillräckligt lång för de skadelidande, förefaller den inte vara anpassad till vissa exceptionella fall av personskada där skadan inte visar sig omedelbart eller kort efter den skadegörande händelsen utan är progressiv. Om denna särskilda situation inte beaktas skulle det innebära att det faktum att de skadelidande personernas rättigheter upphör inte beror på deras passivitet utan på att de har oturen att drabbas av en progressiv sjukdom.
99.
Kommissionen har i sina skriftliga yttranden och vid förhandlingen i huvudsak gjort gällande att skadelidande som lider av en progressiv sjukdom kan väcka talan inom preklusionstiden när de har kännedom om vissa symptom och erhålla viss ersättning (”un certain dédommagement”). Denna ersättning kommer med nödvändighet att vara partiell om effekterna av den defekta produkten inte kan upptäckas helt när talan väcks. Kommissionen har vidare anfört att om så föreskrivs i nationell rätt kan den skadelidande begära att förfarandet ska vila till dess att hela skadan är känd, så att denne kan komplettera sin ursprungliga ansökan och erhålla full ersättning för skadan.
100.
Av de skäl som jag har angett ovan (
67
) framstår möjligheten att erhålla ett partiellt skadestånd inte som tillfredsställande med hänsyn till den skadelidandes rätt att väcka en effektiv talan. Den omständigheten att det enligt nationell processrätt kan finnas en möjlighet att begära att målet vilandeförklaras till dess att skadans fulla omfattning är känd, kan, beroende på de exakta bestämmelserna i nationell rätt, förutom att vara hypotetisk, dessutom vara oförenlig med den fullständiga harmonisering av preklusionstiden som direktiv 85/374 medför.
101.
Behovet av att åtgärda de oproportionerliga följderna av att tillämpa en absolut preklusionstid för vissa kategorier av skador bekräftas av de ändringar som gjorts genom direktiv (EU) 2024/2853. (
68
) I artikel 17.2 i det direktivet införs en avvikelsebestämmelse för en skadelidande som inte har kunnat väcka talan inom preklusionstiden på grund av en latent personskada. För dessa skadelidande förlängs preklusionstiden till 25 år. Det följer av skäl 57 i direktivet att unionslagstiftaren förlängde preklusionstiden ”för att undvika att ersättning för skada som orsakats av en produkt med säkerhetsbrister på ett orimligt sätt begränsas … i fall där symtomen på en personskada enligt medicinska bevis uppträder långsamt”.
102.
Fastän direktiv 2024/2853 inte är tillämpligt i målet vid den nationella domstolen, (
69
) visar de skäl som ligger till grund för ändringen av preklusionstiden att en underlåtenhet att beakta de särskilda omständigheterna vid vissa typer skador riskerar att påverka de berörda skadelidandes rätt att få tillgång till domstolsprövning.
103.
Av dessa skäl anser jag att tillämpningen av den preklusionstid som föreskrivs i artikel 11 i direktiv 85/374 på ett oproportionerligt sätt påverkar rätten till domstolsprövning för skadelidande som lider av en progressiv sjukdom och som, på grund av sjukdomens föränderliga karaktär, inte kan göra en fullständig bedömning av sitt tillstånd och därför inte har kunnat väcka talan mot tillverkaren inom denna tid.
104.
De detaljerade reglerna för att anpassa preklusionstiden till de exceptionella fallen med skadelidande som lider av en progressiv sjukdom och avvägningen mellan alla berörda intressen är frågor som ska avgöras av unionslagstiftaren.
105.
Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att artikel 11 i direktiv 85/374, enligt vilken de rättigheter som en skadelidande tillerkänns enligt detta direktiv upphör att gälla vid utgången av en period på tio år från den dag då den skadliga produkten sattes i omlopp, är ogiltig mot bakgrund av artikel 47 i stadgan, i den mån dess tillämpning leder till att rätten till ersättning för skadelidande som lider av en progressiv sjukdom upphör, och dessa personer, enligt medicinsk bevisning, på grund av att deras sjukdomstillstånd är progressivt, inte fullt ut kan bedöma den skada de lidit och därför inte har kunnat väcka talan mot tillverkaren inom denna period, vilket innebär att de berövas sin rätt till tillgång till domstolsprövning.
C.
Den tredje frågan
106.
Den hänskjutande domstolen har ställt sin tredje fråga för att i huvudsak få klarhet i huruvida artikel 10 i direktiv 85/374 ska tolkas så, att när det är fråga om en progressiv sjukdom börjar den treåriga preskriptionstiden för skadestånd löpa den dag då skadans fulla omfattning är känd, särskilt genom att det fastställs en stabiliseringsdag, vilken definieras som den tidpunkt från vilken den skadelidandes tillstånd inte längre förändras. Den hänskjutande domstolen har även ställt frågan huruvida preskriptionstiden alternativt ska anses löpa från den dag då skadan tydligt framträdde och kunde kopplas till den defekta produkten, oavsett hur den sedan utvecklades.
107.
Det framgår av beslutet om hänskjutande att målet vid den nationella domstolen hänvisades av Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike) till den hänskjutande domstolen på grund av att Cour d’appel de Caen (Appellationsdomstolen i Caen) hade slagit fast att LF:s talan inte kunde tas upp till sakprövning utan att ta ställning till om hennes hälsotillstånd hade stabiliserats. (
70
)
108.
Det ska erinras om att det i artikel 10.1 i direktiv 85/374 föreskrivs att den treåriga preskriptionstiden ska börja löpa den dag då käranden ”fick kännedom om eller skäligen borde ha fått kännedom om skadan, defekten och tillverkarens identitet”. Den hänskjutande domstolens fråga är inriktad på att fastställa vilken dag den skadelidande (som är käranden), som lider av en progressiv sjukdom, fick kännedom om skadan.
109.
Enligt fast rättspraxis följer det av kravet på en enhetlig tillämpning av unionsrätten och av likhetsprincipen att ordalydelsen i en unionsrättslig bestämmelse som inte innehåller någon uttrycklig hänvisning till medlemsstaternas lagstiftning för att fastställa dess innebörd och tillämpningsområde normalt ska ges en självständig och enhetlig tolkning inom hela unionen, med beaktande inte bara av bestämmelsens ordalydelse utan även av det sammanhang i vilket den förekommer och de mål som eftersträvas med de bestämmelser som den ingår i. (
71
)
110.
I artikel 10.1 i direktiv 85/374 görs ingen uttrycklig hänvisning till medlemsstaternas lagstiftning för att fastställa preskriptionstidens början. I artikel 10.2 hänvisas till nationell lagstiftning endast när det gäller suspension eller avbrytande av preskriptionstiden, inte när det gäller börjedagen (dies a quo). En självständig och enhetlig tolkning av preskriptionstidens börjedag är, såsom framgår av tionde skälet, förenlig med direktivets syfte att fastställa en enhetlig preskriptionstid för väckande av talan om skadestånd.
111.
Vad beträffar ordalydelsen i artikel 10.1 i direktiv 85/374, innebär denna bestämmelse att preskriptionstidens början knyts till den dag då käranden fick kännedom om (eller borde ha fått kännedom om) skadan. Det förefaller inte möjligt att enbart av denna ordalydelse dra slutsatsen huruvida kännedom ska anses ha förvärvats först den dag då den skadelidandes medicinska tillstånd stabiliserades eller den dag då skadan tydligt framträdde, oavsett om den förvärras i framtiden.
112.
Vad beträffar sammanhanget för artikel 10.1 i direktiv 85/374 ska det erinras om att det enligt artikel 4 i direktivet åligger den skadelidande att bevisa skadan, defekten och orsakssambandet mellan defekten och skadan. Det framgår av artikel 9 a i direktiv 85/374 att begreppet ”skada” omfattar skada till följd av dödsfall eller personskada.
113.
Det framgår av domstolens praxis att fullständig och korrekt ersättning till personer som skadats av en defekt produkt ska kunna utgå för den typ av skada som avses i föregående punkt. (
72
)
114.
Den tidpunkt då preskriptionstiden börjar löpa enligt artikel 10.1 i direktiv 85/374 ska fastställas på ett sådant sätt att den skadelidande kan visa att samtliga villkor är uppfyllda för att tillverkaren ska kunna åläggas ansvar. Såsom kommissionen i huvudsak har anfört måste den skadelidande således ha en tillräckligt fullständig kännedom om omständigheterna kring samtliga dessa villkor, inklusive en tillräckligt fullständig kännedom om skadan. En tillräckligt fullständig kännedom om skadan gör det möjligt för den skadelidande att erhålla fullständig och
korrekt ersättning.
115.
I allmänhet kan kännedom om den dag då skadan klart framträdde anses vara ett lämpligt krav för att den skadelidande ska kunna väcka talan. Såsom kommissionen i huvudsak påpekade vid förhandlingen finns det fall av personskada där det inte finns något behov av att vänta på att skadan ska konsolideras, eftersom det finns tillräcklig kunskap om skadan och, beroende på omständigheterna, om hur den kommer att utvecklas i framtiden. Om det rör sig om en progressiv sjukdom kan den skadelidande dock inte bedöma skadans art om den inte har stabiliserats. Tidpunkten för stabilisering ska fastställas på grundval av medicinsk bevisning och är inte beroende av den skadelidandes personliga bedömning. (
73
) För dessa skadelidande bör preskriptionstiden således inte börja löpa före tidpunkten för stabilisering, vilken förstås som den dag då deras sjukdomstillstånd upphör att förändras.
116.
Den alternativa tidpunkt som den hänskjutande domstolen har föreslagit, nämligen den dag då skadan tydligt framträdde, om den, i fråga om en progressiv sjukdom, förstås som den dag då de första symtomen visar sig, skulle allvarligt kunna undergräva den skadelidandes möjligheter att väcka en effektiv skadeståndstalan. Som kommissionen har påpekat i sina skriftliga yttranden kan den skadelidande, i en situation där skadan ännu inte har visat sig fullt ut, avhållas från att väcka en kostsam talan, medan denne månader eller år senare bättre skulle ha kunnat fastställa skadans omfattning. Om den skadelidande väcker talan medan skadan fortfarande är begränsad och hans eller hennes sjukdomstillstånd fortfarande förändras, riskerar denne dessutom att få partiell ersättning. (
74
)
117.
När det gäller syftet med de bestämmelser som artikel 10 i direktiv 85/374 utgör en del av, framgår det av nionde skälet i direktivet att konsumentskyddet kräver ersättning för dödsfall och personskada. Den skadelidande måste effektivt kunna utöva sin rätt att kräva fullständig och korrekt ersättning för den lidna skadan.
118.
Den tyska regeringen har hävdat att den treåriga preskriptionstiden ska börja löpa den dag då skadan visar sig och den skadelidande, inbegripet den person som lider av en progressiv skada, får kännedom om att skadan visat sig. Situationen med en progressiv skada hanteras i tysk lagstiftning, såsom redan påpekats ovan, genom möjligheten att väcka en fastställelsetalan. (
75
) Den tyska regeringen har påstått att denna möjlighet är tillämplig på efterföljande skada som ”typiskt sett” kan förväntas. När det gäller oförutsägbara ”atypiska” skador börjar emellertid en ny preskriptionstid löpa från den tidpunkt då käranden fick kännedom om skadan.
119.
Kommissionen har i sina skriftliga yttranden vidhållit att det inte är otänkbart att det enligt vissa nationella rättssystem skulle kunna vara möjligt för skadelidande att begära att förfarandet skjuts upp till dess att skadan är tillräckligt känd. Kommissionen konstaterade dock att en sådan möjlighet inte finns i alla medlemsstater.
120.
De olika tillvägagångssätt som kan förekomma i nationell rätt visar att det kan finnas olika grader av skydd för den skadelidandes möjlighet att begära skadestånd, beroende på nationell processrätt, medan preskriptionstiden är avsedd att vara enhetlig. Det kan dessutom vara kostsamt och tidskrävande att kräva att den skadelidande gradvis ökar det ersättningsbelopp som begärs på grundval av den ytterligare skada som den skadevållande händelsen medför, och det är därför sannolikt att detta undergräver den fulla verkan av rätten till ersättning. (
76
)
121.
För att säkerställa en enhetlig tolkning av när preskriptionstiden börjar löpa och ett effektivt utövande av rätten för en skadelidande som lider av en progressiv sjukdom att kräva ersättning kan denna tid inte anses börja löpa innan den lidna skadan har stabiliserats. Tidpunkten för stabilisering fastställs på grundval av medicinsk bevisning.
122.
Enligt denna tolkning av artikel 10.1 i direktiv 85/374 måste det godtas att den treåriga preskriptionstiden, när det är fråga om en progressiv sjukdom, inte börjar löpa förrän den dag då skadan har stabiliserats, även om skadan framträdde vid en tidigare tidpunkt.
123.
Denna tolkning av artikel 10 i direktiv 85/374 ska läsas mot bakgrund av mitt svar på den andra frågan i detta förslag till avgörande. För att artikel 10 inte ska förlora sin ändamålsenliga verkan med avseende på personer som lider av en progressiv sjukdom måste den preklusionstid som föreskrivs i artikel 11 fastställas på ett sådant sätt att hänsyn tas till deras särskilda situation och deras rätt till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 47 i stadgan.
124.
Mot bakgrund av dessa överväganden anser jag att artikel 10.1 i direktiv 85/374 ska tolkas så, att när det är fråga om en progressiv sjukdom börjar den treåriga preskriptionstid som föreskrivs i denna bestämmelse att löpa den dag då skadan stabiliseras, vilken definieras som den tidpunkt från vilken den skadelidandes tillstånd enligt medicinsk bevisning inte längre förändras.
V. Förslag till avgörande
125.
Mot bakgrund av det anförda föreslår jag att domstolen ska besvara de frågor som ställts av Cour d’appel de Rouen (Appellationsdomstolen i Rouen, Frankrike) på följande sätt:
1.
Artikel 13 i rådets direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister, tolkad mot bakgrund av Europeiska unionens domstols dom av den 25 april 2002, González Sánchez (C‑183/00, EU:C:2002:255),
ska tolkas så, att den person som har lidit skada av en produkt med säkerhetsbrister kan begära ersättning för sin skada från tillverkaren enligt ett nationellt allmänt system med ansvar på grund av vållande, i den utsträckning som ett sådant system inte uteslutande grundas på defekten i produkten. Vållandet kan i synnerhet bestå i att en produkt har hållits i omlopp trots att tillverkaren kände till att den var defekt eller i att tillverkaren underlåtit att iaktta aktsamhet avseende de risker som är förenade med produkten trots att tillverkaren har underrättats om dessa risker.
2.
Artikel 11 i direktiv 85/374, enligt vilken de rättigheter som en skadelidande tillerkänns enligt detta direktiv upphör att gälla vid utgången av en period på tio år från den dag då den skadliga produkten sattes i omlopp, är ogiltig mot bakgrund av artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, i den mån dess tillämpning leder till att rätten till ersättning för skadelidande som lider av en progressiv sjukdom upphör, och dessa personer, enligt medicinsk bevisning, på grund av att deras sjukdomstillstånd är progressivt, inte fullt ut kan bedöma den skada de lidit och därför inte har kunnat väcka talan mot tillverkaren inom denna period, vilket innebär att de berövas sin rätt till tillgång till domstolsprövning.
3.
Artikel 10.1 i direktiv 85/374
ska tolkas så, att när det är fråga om en progressiv sjukdom börjar den treåriga preskriptionstid som föreskrivs i denna bestämmelse att löpa den dag då skadan stabiliseras, vilken definieras som den tidpunkt från vilken den skadelidandes tillstånd enligt medicinsk bevisning inte längre förändras.
(
1
)	Originalspråk: engelska.
(
2
)	Rådets direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister (EGT L 210, 1989, s. 29; svensk specialutgåva, område 15, volym 6, s. 239), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/34/EG av den 10 maj 1999 (EGT L 141, 1999, s. 20) (nedan kallat direktiv 85/374).
(
3
)	Före antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2024/2853 av den 23 oktober 2024 om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister och om upphävande av rådets direktiv 85/374/EEG (EUT L 2024/2853).
(
4
)	White, F., ”Directive 85/374/EEC concerning liability for defective products: In the name of harmonisation, the internal market and consumer protection”, i Giliker, P (red.), Research Handbook on EU Tort Law, Edward Elgar, Cheltenham, Northampton, 2017.
(
5
)	Cousy, H., ”Chapter 3. Consumer protection through product liability. Theme I. Level and scope of harmonisation of the directive – Survival of national product liability regimes”, i Terryn, E., Straetmans, G. och Colaert, V (red.), Landmark Cases of EU Consumer Law – In Honour of Jules Stuyck, Intersentia, Cambridge, Antwerp, Portland, 2013, s. 291–306, på s. 296.
(
6
)	Dom av den 21 december 2011, Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, punkt 20).
(
7
)	Binon, J.-M., ”La responsabilité du fait des produits défectueux: Les vices cachés de l’harmonisation européenne”, i Van Schoubroeck, C., Devroe, W., Geens, K. och Stuyck, J (red.), Over Grenzen – Liber Amicorum Herman Cousy, Intersentia, Antwerpen, Cambridge, 2011, s. 591–603.
(
8
)	Domar av den 15 november 2023, nr 22–21.174, 22–21.178, 22–21.179 och 22–21.180. Dessa domar meddelades i samband med överklaganden av offer för den farmaceutiska produkten Médiator.
(
9
)	Frågan om det påstådda vållandet faktiskt kan fastställas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet är en fråga för den hänskjutande domstolen.
(
10
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 juni 2021, KRONE - Verlag (C‑65/20, EU:C:2021:471, punkt 31). Begreppet ”tillverkare” definieras i artikel 3 i direktiv 85/374.
(
11
)	Taschner, H.C.,”Product liability: Basic problems in a comparative law perspective”, i Fairgrieve, D (red.), Product Liability in Comparative Perspective, Cambridge University Press, Cambridge, 2005, s. 155–166, på s. 161 (min kursivering).
(
12
)	Dom av den 10 juni 2021, KRONE–Verlag (C‑65/20, EU:C:2021:471, punkt 33).
(
13
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 mars 2015, Boston Scientific Medizintechnik (C‑503/13 och C‑504/13, EU:C:2015:148, punkt 39).
(
14
)	Dom av den 29 maj 1997, kommissionen/Förenade kungariket (C‑300/95, EU:C:1997:255, punkt 27).
(
15
)	Se, för ett liknande resonemang, Van Dam, C.C., ”Dutch case-law on the EU Product Liability Directive”, i Fairgrieve, D (red.), s. 126–137, på s. 128.
(
16
)	Dom av den 25 april 2002, kommissionen mot Frankrike (C‑52/00, EU:C:2002:252, punkt 24), och dom av den 21 december 2011, Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, punkt 20).
(
17
)	Dom av den 21 december 2011, Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, punkt 21).
(
18
)	Domen i González Sánchez, punkt 30.
(
19
)	Domen i González Sánchez, punkt 31.
(
20
)	Se, för ett liknande resonemang, förslag till avgörande av generaladvokaten Tesauro i målet kommissionen/Förenade kungariket (C‑300/95, EU:C:1997:35, punkt 16).
(
21
)	Dom av den 25 april 2002, kommissionen/Frankrike (C‑52/00, EU:C:2002:252).
(
22
)	På franska, ”obligation de suivi”.
(
23
)	Dom av den 25 april 2002, kommissionen/Frankrike (C‑52/00, EU:C:2002:252, punkt 47).
(
24
)	Dom av den 25 april 2002, kommissionen/Frankrike (C‑52/00, EU:C:2002:252).
(
25
)	Dom av den 2 december 2009, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, punkt 37).
(
26
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 december 2009, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, punkterna 38 och 43).
(
27
)	Ibidem, punkt 39.
(
28
)	Ibidem, punkt 40.
(
29
)	Ibidem, punkt 41.
(
30
)	Ibidem, punkt 42.
(
31
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 december 2009 i mål C‑358/08, Aventis Pasteur (EU:C:2009:744, punkt 46).
(
32
)	Dom av den 10 maj 2001, Veedfald (C‑203/99, EU:C:2001:258, punkt 27).
(
33
)	Dom av den 10 september 2024, KS m.fl. mot rådet m.fl. (C‑29/22 P och C‑44/22 P, EU:C:2024:725, punkt 67 och där angiven rättspraxis).
(
34
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 2020, État luxembourgeois (Rätt att överklaga en begäran om upplysningar i skattefrågor) (C‑245/19 och C‑246/19, EU:C:2020:795, punkterna 55 och 56), och dom av den 17 november 2022, Harman International Industries (C‑175/21, EU:C:2022:895, punkt 32).
(
35
)	För en granskning av de preskriptionstider som föreskrivs i nationell lagstiftning för konsumenträttsliga förfaranden, se domarna av den 10 juni 2021, BNP Paribas Personal Finance (C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, punkt 30), och dom av den 8 september 2022, D.B.P. m.fl. (Hypotekslån i utländsk valuta) (C‑80/21–C‑82/21, EU:C:2022:646, punkt 99).
(
36
)	Dom av den 14 juli 2022, parlamentet/rådet (Europeiska arbetsmyndighetens säte) (C‑743/19, EU:C:2022:569, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
(
37
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 februari 2022, SC Cridar Cons (C‑582/20, EU:C:2022:114, punkt 50) och dom av den 8 december 2022, Orde van Vlaamse Balies m.fl. (C‑694/20, EU:C:2022:963, punkt 60).
(
38
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 mars 2022, Getin Noble Bank (C‑132/20, EU:C:2022:235, punkt 116).
(
39
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 februari 2021, Consob (C‑481/19, EU:C:2021:84, punkt 37 och där angiven rättspraxis).
(
40
)	Se dom av den 24 februari 2022, SC Cridar Cons (C‑582/20, EU:C:2022:114, punkt 50 och där angiven rättspraxis).
(
41
)	Se dom av den 8 december 2022, Orde van Vlaamse Balies m.fl. (C‑694/20, EU:C:2022:963, punkt 34).
(
42
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 2020, État luxembourgeois (Rätt att överklaga en begäran om upplysningar i skattefrågor) (C‑245/19 och C‑246/19, EU:C:2020:795, punkt 66).
(
43
)	Se punkt 33 och följande punkter ovan.
(
44
)	Se min bedömning under den första tolkningsfrågan.
(
45
)	Fairgrieve, D. et al., ”Product Liability Directive”, i Machnikowski, P (red.), European Product Liability: An Analysis of the State of the Art in the Era of New Technologies, Intersentia, Cambridge, 2016, s. 90.
(
46
)	Se Havu, K. och Havu, T., ”The ’long-stop’ extinguishment rule in EU product liability”, Journal of European Consumer and Market Law, Vol. 13, Issue 4, 2024, s. 162–170, på s. 163.
(
47
)	Europadomstolen, 11 mars 2014, CE:ECHR:2014:0311JUD005206710. Se även Europadomstolen, 13 februari 2024, Jann-Zwicker och Jann mot Schweiz, CE:ECHR:2024:0213JUD000497620.
(
48
)	Domen i målet Howald Moor m.fl. mot Schweiz, § 74.
(
49
)	Ibidem, § 78.
(
50
)	Ibidem, § 79.
(
51
)	Europadomstolen, 13 februari 2020, CE:ECHR:2020:0213JUD002513716.
(
52
)	Ibidem, § 55.
(
53
)	Ibidem, § 55.
(
54
)	Ibidem, § 55.
(
55
)	Som anges i § 256 i Zivilprozessordnung (tysk civilprocesslag).
(
56
)	Se Havu, K. och Havu, T., fotnot 46, anfört ovan, s. 162, enligt vilka ”förekomsten av en ovillkorlig [bestämmelse om preklusion] kan få den oavsiktliga konsekvensen att fordringsägare uppmuntras att ansöka innan de har fått all den information de behöver, … vilket kan leda till ineffektivitet och undergräva förutsägbarheten i utgången av ärenden”.
(
57
)	Se Europadomstolen, 13 maj 2024, Jann-Zwicker och Jann mot Schweiz, § 65 med ytterligare hänvisningar.
(
58
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 december 2022, Orde van Vlaamse Balies m.fl. (C‑694/20, EU:C:2022:963, punkt 41 och där angiven rättspraxis).
(
59
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 april 2021, Profi Credit Slovakia (C‑485/19, EU:C:2021:313, punkt 57 och där angiven rättspraxis).
(
60
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 december 2009, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, punkt 46).
(
61
)	Europadomstolen, 13 februari 2020, Sanofi Pasteur mot Frankrike, CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, § 50.
(
62
)	Ibidem, § 52 och där angiven rättspraxis.
(
63
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 april 2002 i mål C‑52/00, kommissionen/Frankrike (EU:C:2002:252, punkt 29).
(
64
)	Se punkterna 48–50 ovan.
(
65
)	Dom av den 2 december 2009, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, punkt 42).
(
66
)	Havu, K. och Havu, T., fotnot 46, ovan anfört arbete, s. 167. Se också Howells, G.G., ”Product liability – A history of harmonisation”, i Fairgrieve, D (red.), Product Liability in Comparative Perspective, fotnot 11, ovan anfört arbete, s. 202–217, på s. 210, som påpekar att den 10-åriga preklusionstiden ”kan … ses som en potentiell källa till orättvisa”.
(
67
)	Se punkt 88 ovan.
(
68
)	Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2024/2853 av den 23 oktober 2024 om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister och om upphävande av rådets direktiv 85/374/EEG (EUT L 2024/2853).
(
69
)	I den första meningen i artikel 21 i direktiv 2024/2853 anges följande: ”Direktiv 85/374/EEG ska upphöra att gälla med verkan från och med den 9 december 2026. Det ska dock fortsätta att tillämpas för produkter som släppts ut på marknaden eller tagits i bruk före denna dag”. Det framgår av denna bestämmelse att direktiv 2024/2853 inte är tillämpligt med avseende på vaccinet i det nationella målet som administrerades för mer än två årtionden sedan.
(
70
)	Dom nr 22–18.914 från Cour de cassation, Première Chambre Civile (Första civila avdelningen i Högsta domstolen), av den 5 juli 2023. Denna dom återger praxis från Cour de cassation (Högsta domstolen), enligt vilken den dag som den skadelidande kände till eller borde ha känt till skadan är den dag när skadan har stabiliserats. Se, till exempel, dom nr 15–20.022 från Cour de cassation, Première Chambre Civile (Första civila avdelningen i Högsta domstolen), av den 15 juni 2016.
(
71
)	Dom av den 8 april 2025, Europeiska åklagarmyndigheten (Rättslig prövning av processuella beslut) (C‑292/23, EU:C:2025:255, punkt 51 och där angiven rättspraxis).
(
72
)	Dom av den 10 maj 2001, Veedfald (C‑203/99, EU:C:2001:258, punkt 27).
(
73
)	Jourdain, P., ”Le punkt de départ de la prescription en présence d’un dommage corporel évolutif”RTDCiv. Revue trimestrielle de droit civil, 2023, s. 908, med hänvisning till dom nr 14–13.351 från Cour de cassation, Première Chambre Civile (Första civila avdelningen i Högsta domstolen), av den 17 januari 2018.
(
74
)	Se punkt 88 ovan.
(
75
)	Se punkt 85 ovan.
(
76
)	Se, analogt, dom av den 18 april 2024, Heureka Group (Prisjämförelsetjänster online) (C‑605/21, EU:C:2024:324, punkt 60).