62023CJ0119_RES
Mål C‑119/23
Virgilijus Valančius
mot
Lietuvos Republikos Vyriausybė
(begäran om förhandsavgörande frånfrån Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas)
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 29 juli 2024
”Begäran om förhandsavgörande – Artikel 19.2 tredje stycket FEU – Artikel 254 andra stycket FEUF– Utnämning av domare i Europeiska unionens tribunal – Garanti för oavhängighet – Nödvändiga villkor för utövande av höga domarämbeten ska vara uppfyllda – Nationellt förfarande för att föreslå en kandidat till ämbetet som domare i Europeiska unionens tribunal – Oberoende expertgrupp med uppgift att utvärdera kandidaterna – Förteckning över kandidater som uppfyller de krav som föreskrivs i artikel 19.2 tredje stycket FEU och artikel 254 andra stycket FEUF – Förslag på en annan kandidat som finns upptagen på förteckningen än den som är högst rankad – Yttrande från den kommitté som föreskrivs i artikel 255 FEUF angående kandidaternas lämplighet”
Tolkningsfrågor – Domstolens behörighet – Räckvidd – Förfarandet för utnämning av domare i unionsdomstolarna – Nationellt förfarande för förslag på en kandidat till ämbetet som domare i Europeiska unionens tribunal – Begäran om tolkning av de krav som föreskrivs i fördragen för utnämning av domare i tribunalen – Omfattas
(Artiklarna 19.2 tredje stycket FEU och 254 andra stycket FEUF)
(se punkterna 28–34)
Unionsrätt – Principer – Rätt till ett effektivt domstolsskydd – Principen om domarnas oavhängighet – Räckvidd – Förhållandet till rätten till en oavhängig och opartisk domstol som har inrättats enligt lag
(Artiklarna 2 och 19.2 tredje stycket FEU)
(se punkterna 46–50)
Stadgan för Europeiska unionens domstol – Utnämning av domare i Europeiska unionens tribunal – Krav på oavhängighet och förmåga att utöva ämbetet vilka föreskrivs i unionsrätten – Inverkan på det nationella förfarandet för förslag på en kandidat till ämbetet som domare i tribunalen – Nationell lagstiftning enligt vilken en oberoende expertgrupp med uppgift att utvärdera kandidaterna och upprätta en förteckning deltar i urvalsförfarandet – Förslag från den nationella regeringen att godkänna en annan kandidat på denna förteckning än den kandidat som är högst rankad – Tillåtet – Garantier för att nämnda krav är uppfyllda
(Artiklarna 19.2 tredje stycket FEU och 254 andra stycket FEUF)
(se punkterna 53, 54, 56–60, 62, 63, 65 och 66 samt domslutet)
Resumé
Efter en begäran om förhandsavgörande från Vilniaus apygardos administracinis teismas (Regionala förvaltningsdomstolen i Vilnius, Litauen) uttalar sig domstolen (stora avdelningen) om i vilken utsträckning bestämmelser i fördraget som reglerar utnämning av domare i Europeiska unionens tribunal (
1
) inverkar på det nationella förfarandet för förslag på kandidat till detta ämbete.
Virgilijus Valančius utnämndes till domare i tribunalen år 2016. Efter det att hans ämbetstid gick ut i augusti 2019, kvarstod han i ämbetet. (
2
) År 2021 inleddes ett förfarande för att välja ut en kandidat till ämbetet som domare i tribunalen. (
3
) I enlighet med detta förfarande upprättade en arbetsgrupp, bestående av huvudsakligen oberoende experter, en förteckning över kandidaterna i fallande ordning efter erhållna poäng. Virgilijus Valančius var den högst rankade kandidaten på denna förteckning.
Under år 2022 beslutade den litauiska regeringen att föreslå den person som var rankad på andra plats på förteckningen som kandidat till ämbetet som domare i tribunalen. Efter att den kommitté som föreskrivs i artikel 255 FEUF (nedan kallad artikel 255-kommittén) lämnat ett negativt yttrande om denna kandidat, föreslog samma regering den person som var rankad på tredje plats på förteckningen. År 2023 utnämndes denna person till domare i tribunalen.
Virgilijus Valančius har bestritt lagenligheten av den litauiska regeringens beslut med förslag på kandidat vid den hänskjutande domstolen och har bland annat yrkat att den nämnda regeringen ska föreläggas att återuppta förfarandet för att lägga fram förslag på en kandidat och att föreslå den kandidat som har rangordnats högst på förteckningen.
Det är mot denna bakgrund som den hänskjutande domstolen har bett EU-domstolen att uttala sig om tolkningen av de bestämmelser i fördraget som reglerar utnämning av domare i tribunalen.
Domstolens bedömning
Vad gäller behörigheten att pröva begäran om förhandsavgörande, noterar domstolen att enligt unionsrätten (
4
) består förfarandet för att utse en domare i tribunalen av tre delar. I den inledande delen av förfarandet föreslår den berörda medlemsstatens regering en kandidat till ämbetet som domare i tribunalen genom att översända sitt förslag till rådets generalsekretariat. Därefter, i en andra del, lämnar den kommitté som avses i artikel 255 FEUF ett yttrande om kandidatens lämplighet att utöva ämbetet som domare i tribunalen med hänsyn till de krav som föreskrivs i artikel 254 andra stycket FEUF. I den tredje delen av förfarandet, som följer efter samrådet med denna kommitté, utser medlemsstaternas regeringar – genom sina företrädare – kandidaten till domare i tribunalen genom ett beslut i samförstånd på förslag av den berörda medlemsstatens regering. Beslutet att föreslå en kandidat till ämbetet som domare i tribunalen, fattat av en medlemsstats regering, utgör den första delen av utnämningsförfarandet som regleras av artikel 19.2 tredje stycket och artikel 254 andra stycket FEUF och omfattas således av dessa bestämmelsers tillämpningsområde. Tolkningen av dessa bestämmelser omfattas uppenbart av domstolens behörighet att meddela förhandsavgöranden.
Vad gäller tolkningsfrågorna i sak, understryker domstolen att kravet på oavhängiga domstolar är ett konkret uttryck för ett av unionens och dess medlemsstaters grundläggande värden som kommer till uttryck i artikel 2 FEU. Dessa värden utgör en del av unionens själva identitet i dess egenskap av gemensam rättsordning och är bindande för såväl unionen som för medlemsstaterna. Detta krav på oavhängighet innehåller två delar, oavhängighet i strikt mening och opartiskhet och är oupplösligt förbundet med rättskipningsuppdraget. Enligt artikel 19 FEU anförtros vidare Europeiska unionens domstol och de nationella domstolarna uppdraget att säkerställa domstolsprövningen inom unionens rättsordning. Nämnda krav på oavhängighet är därför tillämpligt på såväl unionsnivå, bland annat för tribunalens domare, som på medlemsstatsnivå för nationella domstolar.
Domstolen erinrar om att kravet på att en domstol ska ha inrättats enligt lag har ett mycket nära samband med bland annat kravet på oavhängighet. Båda dessa krav syftar nämligen till att säkerställa att grundläggande principer iakttas, nämligen att den offentliga makten ska utövas under lagarna samt att maktfördelningsprincipen ska råda. Dessa principer är väsentliga för rättsstaten, vars värde bekräftas i artikel 2 FEU. Kravet på att en domstol ska ha inrättats enligt lag omfattar, till sin själva natur, förfarandet för utnämning av domare. Ett sätt att bedöma i vilken grad en domstol är oavhängig är att beakta på vilket sätt som rättens ledamöter har tillsatts.
När det gäller domarna i tribunalen ska de materiella rekvisit och förfaranderegler som är tillämpliga på utnämning göra det möjligt att utesluta allt rimligt tvivel hos enskilda rättssubjekt om att de uppfyller kraven i artikel 19.2 tredje stycket FEU och artikel 254 andra stycket FEUF. Dessa krav avser dels att deras ”oavhängighet inte kan ifrågasättas”, dels att de ”uppfyller nödvändiga villkor för utövande av höga domarämbeten”. Det är härför nödvändigt att säkerställa integriteten i hela förfarandet för utnämning av domare i tribunalen och följaktligen för utnämningsförfarandets resultat i varje del som förfarandet består av.
Vad för det första gäller den nationella delen av förfarandet, som innebär att föreslå en kandidat till ämbetet som domare i tribunalen, påpekar domstolen att det i avsaknad av särskilda unionsbestämmelser i detta avseende, ankommer på varje medlemsstat att i sin interna rättsordning fastställa förfaranderegler för att föreslå en sådan kandidat, under förutsättning att dessa förfaranderegler inte kan ge upphov till rimligt tvivel hos enskilda rättssubjekt om att den föreslagna kandidaten uppfyller kraven i artikel 19.2 tredje stycket FEU och artikel 254 andra stycket FEUF. Den omständigheten att representanter för den lagstiftande eller verkställande makten deltar i förfarandet för att utnämna domare kan inte i sig anses ge upphov till sådana tvivel hos enskilda rättssubjekt. Det förhållandet att fristående rådgivande organ deltar i förfarandet och att det i nationell rätt föreskrivs en motiveringsskyldighet kan emellertid bidra till ökad objektivitet i utnämningsförfarandet, genom att utnämningsorganets utrymme för skönsmässig bedömning begränsas.
Vad gäller de materiella rekvisiten för att välja ut och föreslå kandidater till ämbetet som domare i tribunalen har medlemsstaterna förvisso ett stort utrymme för att definiera dessa rekvisit. De är inte desto mindre skyldiga att se till – oavsett vilka förfaranderegler som väljs – att de föreslagna kandidaterna uppfyller kraven på oavhängighet och förmåga att utöva ämbetet som föreskrivs i artikel 19.2 tredje stycket FEU och artikel 254 andra stycket FEUF.
Domstolen påpekar därefter att det likaså ankommer på artikel 255-kommittén att kontrollera att de kandidater som medlemsstaterna föreslår som kandidater är lämpliga för ämbetet som domare i tribunalen med avseende på dessa krav. Inför antagandet av sitt yttrande om sådan lämplighet ska kommittén kontrollera att den föreslagna kandidaten uppfyller kraven på oavhängighet och förmåga att utöva ämbetet som föreskrivs i fördragen för att tjänstgöra som domare i tribunalen.
Domstolen preciserar i detta sammanhang att ett öppet, transparent och rigoröst förfarande är en relevant aspekt vid kontrollen av om den föreslagna kandidaten uppfyller dessa krav, men att avsaknaden av ett dylikt förfarande däremot inte i sig är en anledning till tvivel om att kraven är uppfyllda. Vid sin kontroll får i artikel 255-kommittén begära att den regering som har gett in förslaget ska lämna ytterligare upplysningar eller andra uppgifter som är nödvändiga för kommitténs överläggningar.
Uppgiften att garantera att de krav som föreskrivs i artikel 19.2 tredje stycket FEU och artikel 254 andra stycket FEUF är uppfyllda ankommer likaså på medlemsstaternas regeringar, via deras företrädare, när de, mot bakgrund av yttrandet från den kommitté som föreskrivs i artikel 255 FEUF, beslutar att utnämna den kandidat som föreslagits av en av regeringarna som domare i tribunalen. När kandidaten väl utnämnts blir vederbörande domare i en unionsdomstol och företräder inte längre den medlemsstat som föreslagit honom eller henne.
Mot denna bakgrund drar domstolen följande slutsats. När en medlemsstat har upprättat ett förfarande för urval av kandidater till ämbetet som domare i tribunalen och inom ramen för vilket en grupp bestående huvudsakligen av oberoende experter har i uppgift att utvärdera kandidaterna och upprätta en förteckning över de kandidater som uppfyller de krav som föreskrivs i artikel 19.2 tredje stycket FEU och artikel 254 andra stycket FEUF, och såsom en rekommendation ange den högst rankade kandidaten, är enbart det förhållandet att den aktuella medlemsstatens regering beslutat att föreslå en annan kandidat på denna förteckning än den kandidat som är högst rankad inte i sig tillräckligt för att detta förslag ska anses ge upphov till rimligt tvivel om att den föreslagna kandidaten uppfyller dessa krav. Det faktum att artikel 255-kommittén lämnar ett positivt yttrande om den kandidat som föreslagits av den nationella regeringen och som fanns upptagen på tredje plats på den aktuella förteckningen bekräftar att medlemsstaternas beslut att utnämna denna kandidat är i överensstämmelse med de ovan nämnda kraven.
(
1
)	Artikel 19.2 tredje stycket FEU och artikel 254 andra stycket FEUF.
(
2
)	Med tillämpning av artikel 5 tredje stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol.
(
3
)	Pretendento į Europos Sąjungos bendrojo teismo teisėjus atrankos tvarkos aprašas (Beskrivning av urvalsförfarandet avseende kandidater till ämbetet som domare vid Europeiska unionens), i den lydelse som är tillämplig på tvisten i det nationella målet, som antogs genom dekret nr 1R-65 av Republiken Litauens justitieminister den 9 mars 2021.
(
4
)	Enligt bland annat artikel 19.2 tredje stycket FEU, artikel 254 andra stycket FEUF och artikel 255 FEUF.