61995CC0366_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 De frågor som Højesteret har ställt avser tolkningen av gemenskapsrättsliga principer i fråga om återkrav av felaktigt utbetalat gemenskapsstöd och i synnerhet räckvidden av domstolens dom i målet Deutsche Milchkontor.(1) Närmare bestämt skall domstolen klargöra om det är möjligt att under omständigheter liknande dem som föreligger i tvisten avseende huvudsaken inte göra gällande skyldigheten att återkräva belopp av dem som har erhållit förmånen i god tro eller som har förlitat sig på att stödet har utbetalats rättsenligt.
2 Målet som har givit upphov till de frågor som har hänskjutits till domstolen beskrivs kortfattat nedan.
Svarandena i målet vid den nationella domstolen är danska bolag som handlar med nötkött. Mellan år 1985 och år 1989 köpte de ansenliga mängder "ground beef" av Slagtergården Bindslev A/S (nedan kallat "Slagtergården") för export till ett antal arabländer. I samband med exporten ansökte svarandena, i enlighet med relevanta gemenskapsbestämmelser(2), om ett "differentierat exportbidrag" hos de behöriga danska myndigheterna, vilket beviljades. Det bör erinras om att bidragen utgörs av gemenskapsstöd för export och betecknas som "differentierat" just med anledning av att beloppet beräknas på olika sätt beroende på destinationslandet och anpassas till marknadspriserna i det landet. Det grundläggande syftet med regleringen är nämligen att främja försäljningen av gemenskapsprodukter på marknaderna i tredje land genom att kompensera exportören för den eventuella skillnaden mellan priset på gemenskapsmarknaden och det vanligtvis lägre pris som tillämpas på den främmande marknaden.
I förevarande fall fastställdes bidragsbeloppet i förhållande till andelen nötkött som produkten innehöll, vilken framgick av de uppgifter som sökandena själva hade lämnat då de inkom med ansökan. Av laboratorieundersökningar i Mellanöstern år 1989 framgick emellertid att den "ground beef" för vilken den berörde hade erhållit exportbidrag i själva verket även innehöll fläskkött. Till följd av detta påbörjade de danska tullmyndigheterna noggranna kontroller hos producenten, Slagtergården. Av dessa kontroller framgick att produkten skiljde sig från det innehåll som svarandena hade uppgivit i sin bidragsansökan. Andelen nötkött var nämligen 28 procent medan exportföretagen hade erhållit bidrag som beräknats för en angiven andel om 60 procent. De utbetalade stödbeloppen var således betydligt högre än vad de faktiskt borde ha varit. Som framgår av beslutet om hänskjutande är detta ostridigt mellan parterna.
Producentbolagets direktör åtalades och dömdes till fängelse. Samtidigt begärde de danska myndigheterna att exportföretagen skulle återbetala de felaktigt beviljade bidragen. Domstolen i första instans gav emellertid exportföretagen rätt, då den i huvudsak fann att exportörerna hade varit i god tro och att den felaktiga utbetalningen i själva verket berodde på att myndigheternas kontroller var otillräckliga, varför de offentliga myndigheterna skulle stå för risken.
Den hänskjutande domstolen, till vilken det danska jordbruksministeriet har överklagat ärendet, har hänskjutit följande tolkningsfrågor till domstolen:
"3 A. Är de gemenskapsrättsliga principer som följer av domstolens rättspraxis beträffande återbetalning av felaktigt utbetalda stödbelopp och enligt vilka det fullt ut skall tas hänsyn till gemenskapens intressen, till hinder för att det i nationell rätt som kriterier för att utesluta möjligheten till återbetalning av felaktigt utbetalda stöd tas hänsyn till
- att mottagaren av stöden var i god tro och därmed till skyddet av berättigade förväntningar,
- att 5-10 år har gått sedan stödbeloppen utbetalades och att det därför skulle vara ytterst betungande för stödmottagarna att nu betala tillbaka stödbeloppen,
- att orsaken till att stödbeloppen felaktigt utbetalades berodde på extraordinära omständigheter i form av grovt bedrägeri och brottsliga förfaranden av tredje man,
- att den kontrollerande myndigheten genomförde dagliga kontroller på produktionsstället - vilket exportföretagen kände till - utan att uppdaga och/eller ingripa mot detta bedrägeri,
- att den myndighet som gjorde utbetalningen under hela utbetalningsperioden kände till att kontrollsystemets funktion var beroende av att den kontrollerades egna upplysningar var riktiga och trots detta underlät att kräva kontroll av kvitton eller insyn i tillverkarens räkenskaper över råvaruinköp,
när samma kriterier gäller vid återbetalning av rent nationella stödbelopp?
B. Har det någon betydelse för svaret på frågan om det i nationell lagstiftning även tas hänsyn till att det i övrigt inte förelåg några omständigheter som borde ha gett exportföretagen anledning att betvivla att produkten var berättigad till bidrag?
4 Är de gemenskapsrättsliga principer som följer av domstolens rättspraxis beträffande återbetalning av felaktigt utbetalda stödbelopp och enligt vilka det fullt ut skall tas hänsyn till gemenskapens intressen, till hinder för att ett exportföretag kan anses vara i god tro och därför befrias från återbetalningsskyldigheten avseende dessa belopp, om det fastställs att exportföretaget i avtalet med producenten inte har förbehållit sig rätten till att på produktionsstället genomföra egna kontroller av produktionen för att säkerställa att produkterna är sammansatta i överensstämmelse med den försäkran som exportören skriver under, när det fastställs att
- producenten hade beviljats exportlicens av den myndighet som gjorde utbetalningen,
- varorna inte passerade exportföretagen,
- exportföretagen visste att den kontrollerande myndigheten genomförde dagliga kontroller på produktionsstället, och
- priset på helfabrikat av motsvarande slag och beskaffenhet var detsamma hos producenter i Danmark och i utlandet?
5 Kan tredje man, som samtidigt också är en stödmottagare, åberopa en eventuell försummelse som den kontrollerande myndigheten borde ha uppmärksammat, vilken medför att återbetalning av redan utbetalda stöd utifrån en samlad bedömning av målet framstår som utesluten?"
Den första tolkningsfrågan
6 Genom den första frågan önskas i huvudsak få klarhet i om det inom ramen för en talan som avser återbetalning av felaktigt utbetalat gemenskapsstöd är tillåtet för en domstol att beakta vissa för målet särskilda omständigheter i syfte att utesluta att det föreligger en återbetalningsskyldighet. Omständigheterna i fråga beaktas enligt dansk rätt när fråga är om liknande krav på återbetalning av nationellt stöd.
Jag vill inledningsvis dröja vid frågan om det har någon betydelse att den berörde, svarande i målet avseende återbetalning, var i god tro. Svarandena i rättegången avseende huvudsaken, kommissionen, den tyska och den franska regeringen har i det avseendet visserligen föreslagit olika svar på frågan i sak, men är ense om att denna särskilda aspekt av återbetalningsskyldigheten inte regleras i gemenskapslagstiftningen. Enligt dessa skulle frågan om återkrav av felaktigt utbetalade belopp endast ha givits en enhetlig reglering i rådets förordning (EEG) nr 2945/94 av den 2 december 1994(3), vilken emellertid inte är tillämplig i förevarande mål. Enligt rättspraxis efter domen i målet Deutsche Milchkontor skall en talan som är anhängig vid en nationell domstol uteslutande regleras av relevanta bestämmelser i nationell rätt. Som domstolen klargjorde i ovannämnda dom skall emellertid förbehåll göras för att "de nationella bestämmelserna inte i praktiken får göra det omöjligt att genomföra gemenskapens bestämmelser, och att den nationella lagstiftningen inte får tillämpas på ett i förhållande till liknande, rent nationella tvister diskriminerande sätt".(4)
Jag anser emellertid inte att jag kan hålla med om detta. Med god tro skall nämligen i detta fall förstås stödmottagarens subjektiva tillstånd, det vill säga att vederbörande inte visste att den erhållna förmånen var felaktig. Det rör sig därför i förevarande fall om att kontrollera om återbetalningsskyldigheten fastslås i objektiva ordalag i lagstiftningen, det vill säga om en sådan skyldighet uppstår uteslutande med anledning av den objektiva omständigheten att det erhållna beloppet inte borde ha utbetalats eller om skyldigheten beror på att ett ytterligare subjektivt krav är uppfyllt, nämligen att mottagaren skall vara medveten om att han felaktigt erhåller ett stöd. Med andra ord är det fråga om att kontrollera om den subjektiva aspekten av återbetalningsskyldigheten skall avgöras med stöd av gemenskapsrätten eller om den skall anses hänförlig till de relevanta bestämmelserna i den nationella lagstiftningen. Jag anser att det av den sammantagna gemenskapsregleringen som föregick förordning nr 2945/94 följer att återkrav av exportbidrag alltid har återbetalats oberoende av subjektiva rekvisit.(5) Det förhåller sig förvisso så, att gemenskapslagstiftningen i fråga om återbetalning av felaktigt utbetalade bidrag inte innehåller någon föreskrift som avser det fall då exportören i god tro har erhållit belopp han inte hade rätt till. Att en sådan föreskrift saknas utgör emellertid inte en lucka i den här avsedda regleringen, utan följer av att gemenskapslagstiftaren har valt att inte fästa något avseende vid den subjektiva aspekten i fråga om krav på återbetalning. Denna slutsats överensstämmer för övrigt med syftet med exportbidragen. Som domstolen har påpekat i andra mål(6), är bidragssystemet avsett att främja försäljning av gemenskapsprodukter på världsmarknaden. I det syftet utbetalas ett belopp till exportören för att kompensera den eventuella skillnaden mellan gemenskapspriset och det pris som tillämpas på andra marknader. Det belopp som erläggs av den utbetalande myndigheten anpassas uteslutande till beloppet av sagda prisskillnad, och exportören kan endast göra gällande att han har rätt till bidrag i förhållande till det beloppet. Tanken bakom det aktuella systemet är således att felaktigt erhållna bidrag skall återbetalas, och om de beviljas i förskott skall mottagaren ställa säkerhet i syfte att garantera en eventuell återbetalning.(7) Återbetalning skall ske i samtliga fall, oaktat vad som konstaterats i fråga om stödmottagarens subjektiva förhållanden. Återbetalningen föreskrivs nämligen inte som påföljd mot något rättsstridigt handlande, utan syftar helt enkelt till återbetalning av ett belopp som har utbetalats utan någon objektiv grund. Jag anser det för övrigt vara talande att den berörde skall återbetala skillnaden mellan det belopp han erhållit och det han lagligen hade rätt till även om varorna på grund av force majeure inte når fram till det bestämmelseland som angavs i ansökan, utan i stället exporteras till ett land för vilket ett lägre bidrag föreskrivs. Domstolen har nyligen klargjort frågan i sin dom i målet Anglo Irish Beef, där den fastslog att stödmottagaren inte har rätt att behålla hela det belopp som utbetalats till honom i förskott ens i fall av force majeure.(8)
Sammanfattningsvis har gemenskapslagstiftaren utformat återbetalningen av felaktigt utbetalade bidrag som en objektiv ersättningsskyldighet, utan hänsyn till om den återbetalningsskyldige har handlat vårdslöst eller kan hållas ansvarig för omständigheten. Som domstolen har konstaterat i domen i målet Plange(9), är "det faktum att bidraget beviljas en fördel för näringsidkaren som är motiverad om vissa villkor är uppfyllda i fråga om den exporterade produktens egenskaper och formerna för dess export. Om det vid en kontroll skulle visa sig att dessa villkor inte är uppfyllda, har exportören inte någon rätt till bidraget, vilket skall återbetalas om det redan har utbetalats ... För att det skall gå att kräva återbetalning av beloppet är det ... inte nödvändigt att den berörde näringsidkaren har förfarit bedrägligt eller begått fel som han kan ställas till svars för".
Felaktigt utbetalade bidrag skall således återbetalas oaktat den berördes goda eller onda tro. De nationella rättsordningarna kan inte på något sätt ändra den strikt objektiva räckvidd som i gemenskapsrätten gäller i fråga om återbetalningskrav.
7 Även om man bortser från ovanstående överväganden, tror jag i vart fall inte att den exportör som avkrävs återbetalning av felaktigt utbetalda exportbidrag skulle kunna göra sin goda tro gällande i syfte att undgå återbetalningsskyldigheten under omständigheter liknande dem som beskrivs i beslutet om hänskjutande. Det räcker att i det avseendet påpeka att det fel som den berörde anser sig ha begått utan egen förskyllan avser sammansättningen av de produkter för vilka bidragen utbetalades. För att stödet skall beviljas är det emellertid just exportören som skall ange "a. en beskrivning av produkterna enligt bidragsnomenklaturen, b. uppgifter om produkternas nettovikt, eller motsvarande uttryckt i den måttenhet som skall användas vid beräkningen av bidraget, samt c. uppgifter om produkternas sammansättning eller en hänvisning till en sådan i den utsträckning som behövs för att beräkna bidragets storlek".(10)
Enligt bestämmelserna åläggs således exportören en skyldighet att lämna uppgifter, det vill säga en skyldighet att tillhandahålla riktiga uppgifter, i synnerhet som kontrollen av att villkoren för utbetalning av stöd är uppfyllda samt av stödbeloppets storlek sker med stöd av just de uppgifter som den berörde har lämnat. Ett eventuellt fel avseende varornas sammansättning - som lett till att myndigheten beviljat ett högre bidrag än den borde ha gjort - skall således anses vara ett oförlåtligt fel, eftersom det hänför sig till faktiska omständigheter som enligt bestämmelserna skall kontrolleras av exportören. Det har således föga betydelse att den berörde i det konkreta fallet inte kände till varans verkliga sammansättning. Det avgörande är att han borde ha känt till den.
Svarandeföretagen i tvisten avseende huvudsaken har emellertid gjort gällande att stödmottagarna i detta fall var handelsföretag: de hävdar att det bedrägliga förfarandet har utövats av producenten och att det vore orimligt att begära att exportören, som saknade möjlighet att kontrollera varornas kvalitet, skulle utföra laboratoriekontroller för att bekräfta om den offentliga myndighetens uppgifter var korrekta. Argumentet är emellertid inte övertygande. Det är nämligen exportören som kommer i åtnjutande av bidraget och detta beviljas honom på grundval av hans upplysningar. Jag förstår således inte vem som annars skulle garantera att de uppgifter som har lämnats till de offentliga myndigheterna är riktiga. Jag anser sammanfattningsvis att det är rimligt och i överensstämmelse med proportionalitetsprincipen att begära att risken för att uppgifterna är felaktiga skall bäras av den som tillhandahållit dem, vilken för övrigt även är den som erhåller stödet.
8 Det har heller ingen betydelse att skillnaden mellan varornas sammansättning och den sammansättning som uppgivits av exportören beror på att tredje man, närmare bestämt producenten, har förfarit bedrägligt, utan att exportören själv haft någon del i detta. Som domstolen har påpekat vid ett annat tillfälle(11) i denna fråga, går det inte att "beakta exportörens goda tro eller att han inte har medverkat i det bedrägliga förfarandet". Förklaringen till denna fasta rättspraxis är att rätten till bidrag grundar sig på strikt objektiva kriterier. Som generaladvokaten Gulmann påpekade i sitt förslag till avgörande i målet Boterlux(12) är "exportörens ... goda tro i detta avseende irrelevant. Exportören är ansvarig för att villkoren är uppfyllda och i princip är det han som skall bära risken för att de eventuellt inte uppfylls". Det är därför som domstolen alltid har ansett att ett eventuellt bedrägligt förfarande av tredje man "utgör en sedvanlig handelsrisk" inom ramen för "avtalsförhållanden som har ingåtts med anledning av export som berättigar till bidrag".(13) Domstolen fastslog i domen i målet Theodorakis(14) att det är den berörde "som för övrigt är fullständigt fri att välja sina handelspartners med hänsyn till sina egna intressen, som skall vidta lämpliga försiktighetsåtgärder, antingen genom att införa passande klausuler i avtalet eller genom att teckna en särskild försäkring". När medkontrahenten förfar bedrägligt kan således exportören inte kräva att få behålla det bidrag han inte hade rätt till. På sin höjd kan han vid den nationella domstolen åberopa det avtalsenliga eller utomobligatoriska skydd som han tillerkänns gentemot medkontrahenten i den nationella rättsordningen, men han kan inte behålla det stöd han uppburit utan rätt.
9 Inom ramen för den första tolkningsfrågan frågar den nationella domstolen även om återkrav av felaktigt utbetalade belopp kan uteslutas med tillämpning av en i nationell rätt fastslagen princip att återkravet skulle utgöra ett åsidosättande av stödmottagarens berättigade förväntningar. Mot bakgrund av de uppgifter som framgår av beslutet om hänskjutande måste denna fråga besvaras nekande. Det skall inledningsvis erinras om att skyddet av berättigade förväntningar enligt fast rättspraxis är en av gemenskapsrättens allmänna principer.(15) Med avseende på återbetalningskrav som grundas på gemenskapsrätten skall därför den i gemenskapens rättsordning fastslagna principen tillämpas och inte motsvarande princip i de nationella rättsordningarna. Därigenom blir det möjligt att undvika att alla de fall som i princip skall omfattas av samma reglering behandlas olika.
Därefter måste jag påpeka att domstolen nyligen har klargjort att bestämmelserna om exportbidrag "inte kan ge upphov till någon annan berättigad förväntning än förväntningen att en rätt till bidraget föreligger inom de gränser som gäller för detta".(16) Varje normalt omdömesgill näringsidkare kan inse att systemet med exportstöd endast ger rätt till bidrag om de objektiva villkoren för detta är uppfyllda. Det är lika tydligt föreskrivet att exportören skall återbetala den del av stödet som han inte hade rätt till.
Det är därför svårt att se vilken förväntning den berörde i förevarande fall skulle kunna hysa. Jag anser att det i det avseendet är avgörande att förväntningen är skyddsvärd endast om den är berättigad. Det är således nödvändigt att mottagaren utan att själv ha varit oaktsam har förlitat sig på att stödet hade beviljats rättsenligt, trots att så inte var fallet. I gemenskapens rättsordning skyddas med andra ord endast förväntningar som har uppstått utan egen förskyllan hos den berörde. I fråga om statligt stöd har domstolen vid ett flertal tillfällen fastslagit principen att förväntningen om att stödet är rättsenligt endast är motiverad om stödet har beviljats i överensstämmelse med det förfarande som föreskrivs i artikel 93 i fördraget, eftersom "en aktsam ekonomisk aktör skall nämligen i normala fall vara i stånd att försäkra sig om att detta förfarande har iakttagits".(17) Jag anser att denna rättspraxis ger uttryck för en allmän princip i fråga om berättigade förväntningar, och således utgör nyckeln till lösningen av problemet i förevarande fall. Tanken bakom domstolens avgöranden i de målen är att mottagaren på grund av den allmänna omsorgsplikten skall kontrollera att det förfarande enligt vilket han beviljas ett stöd har varit rättsenligt. Det kan således inte föreligga någon förväntning som har uppstått utan egen förskyllan, om det fastslås att stöden är rättsstridiga till följd av att förfaranderegler har åsidosatts. Att så är fallet utgör ett fel som lätt kan konstateras, och det kan inte anses tillåtligt att den berörde är ovetande om att så är fallet.
I förevarande mål hyser exportörerna inte någon skyddsvärd förväntning, eftersom stödet är rättsstridigt på grund av fel som de berörda inte kände till, men väl borde ha känt till. Detta kan svårligen ifrågasättas. Det framgår nämligen av beslutet om hänskjutande att exportörerna kom i åtnjutande av felaktiga bidrag, eftersom de hade uppgivit att de exporterade varor med en högre andel nötkött än vad som faktiskt var fallet. Det är möjligt att de inte kände till produktens verkliga sammansättning, men det är ett faktum att de kunde och borde ha gjort det. Det är således uteslutet att exportörerna skulle kunna åberopa att de utan egen förskyllan var ovetande om de omständigheter i målet som omfattas av deras upplysningsplikt. Det behöver knappast tilläggas att denna plikt skall förstås som en skyldighet att ge exakta upplysningar, vilket får till följd att risken för att uppgifterna eventuellt inte är korrekta skall bäras av uppgiftslämnarna själva.
Det kan heller inte uppstå någon berättigad förväntning ur omständigheten att den offentliga myndigheten utförde kontroller på produktionsstället utan att upptäcka några oegentligheter. Även om det antas att myndigheten inte utförde de föreskrivna kontrollerna aktsamt, är det tillräckligt att erinra om att domstolen vid ett flertal tillfällen har erinrat om att "praxis i en medlemsstat som inte överensstämmer med gemenskapslagstiftningen kan aldrig ge upphov till en berättigad förväntning hos den näringsidkare som drar nytta av den situation som således har uppstått".(18) Det fastslås i domen i målet Corman(19) att medlemsstaternas skyldighet att utföra kontroller "utgör en skyldighet gentemot gemenskapen och ... endast gemenskapens myndigheter kan ta ställning till följderna av att dessa eventuellt inte har uppfyllts. De kontroller som utförs inom detta område har varken till syfte eller följd att frita den som tilldelas kontraktet från det ansvar som denne åtar sig vid tilldelandet". Av detta går det att dra slutsatsen att det faktum att medlemsstaterna utför kontroller inte befriar exportören från skyldigheten att kontrollera att de uppgifter han själv lämnar är riktiga. Syftet med kontrollerna är nämligen inte att försäkra de berörda näringsidkarna om att produkterna uppfyller de föreskrivna villkoren för att exportbidrag skall beviljas. Det rör sig således inte om att exportörerna ges en "garanti". Det är således uteslutet att de sistnämnda skulle kunna stödja någon berättigad förväntning på kontrollmyndigheternas handlande.
10 Den hänskjutande domstolen frågar därefter domstolen om det går att undvika återkrav av de felaktigt utbetalda stöden när kravet på återbetalning, på grund av att det har gått en ansenlig tid mellan utbetalningen och sagda krav, skulle vara särskilt betungande för mottagaren. Jag anser att svaret måste vara nekande. Den nationella domstolen kan självfallet tillämpa de preskriptionsregler som föreskrivs i den egna rättsordningen i fråga om motsvarande betalningskrav som grundar sig på nationell rätt. När det inte är fråga om dessa regler är emellertid den tid som går från det att stödet beviljas till det att det framställs krav på återbetalning fullständigt irrelevant. Dessutom medför alla återbetalningar av en penningsumma en förmögenhetsminskning och utgör en betungande åtgärd för den berörde. Jag anser inte att den nationella domstolen kan anses ha rätt att skönsmässigt skilja mellan de fall då återbetalningen är "normalt" respektive överdrivet betungande.
Den andra tolkningsfrågan
11 Jag anser att ovanstående överväganden gör det möjligt att besvara även den andra tolkningsfrågan. Då den nationella domstolen formulerade sin fråga utgick den nämligen från att en bidragstagare i god tro inte är skyldig att betala tillbaka felaktigt utbetalade belopp och ombad domstolen att klargöra begreppet god tro. Närmare bestämt frågar den om en stödmottagare, under liknande omständigheter som dem som föreligger i tvisten avseende huvudsaken, kan anses vara i god tro och således befriad från skyldigheten att återbetala de felaktigt utbetalade bidragen. Av de skäl som har angivits ovan är emellertid exportören tvungen att betala tillbaka den del av stöden som han inte hade rätt till. Jag vill återigen understryka att exportörens goda tro är fullständigt irrelevant. Inom ramen för prövningen av den första frågan har jag i vart fall även förklarat varför villkoren för att god tro skall föreligga inte är uppfyllda i den aktuella tvisten. För god tro krävs nämligen ett ursäktligt fel, viket inte är fallet i förevarande mål, eftersom felet avser en omständighet i förevarande fall - produktens sammansättning - som den berörde bör känna till om han förfar med normal aktsamhet.
Den tredje tolkningsfrågan
12 Den hänskjutande domstolens tredje fråga avser konsekvenserna av att de offentliga myndigheterna inte har varit aktsamma då de kontrollerat exporttransaktionerna i fråga. Jag har emellertid besvarat även denna fråga. Exportören kan inte göra gällande att den för kontrollerna ansvariga myndigheten har varit försumlig, i syfte att undgå skyldigheten att betala tillbaka de felaktigt uppburna beloppen. Om denna underlåtenhet har orsakat den berörde en ekonomisk skada, kan han möjligen kräva att myndigheten skall ersätta skadan, självfallet under förutsättning att de i nationell rätt föreskrivna skyldigheterna för en sådan skadeståndstalan är uppfyllda.
Förslag till avgörande
13 Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ger följande svar på de frågor som Højesterets Anke- og Kæremålsudvalg har ställt:
I gemenskapens rättsordning, närmare bestämt i kommissionens förordning (EEG) nr 3665/87 av den 27 november 1987 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med exportbidrag för jordbruksprodukter, utformas återbetalningen av felaktigt utbetalade exportbidrag som en ren återbetalningsskyldighet. Återbetalningen skall ske på grund av det objektiva konstaterandet att bidragen inte borde ha utbetalats och utan hänsyn till exportörens goda tro, till att tredje man i det konkreta fallet eventuellt har förfarit bedrägligt, eller till att det har gått en ansenlig tid mellan utbetalningen och kravet på återbetalning. I sistnämnda fall kan emellertid de nationella domstolarna tillämpa de bestämmelser som föreskrivs i den interna lagstiftningen i fråga om preskription av motsvarande penningkrav.
En exportör som har erhållit exportbidrag som han inte hade rätt till, på grundval av felaktiga uppgifter om produktens sammansättning som han själv har lämnat till den offentliga myndigheten, kan inte anses vara i god tro.
Att myndigheten eventuellt har varit försumlig då den uppfyllde sina kontrolluppgifter ger inte upphov till någon berättigad förväntning om att exportbidragen har utbetalats rättsenligt. En aktsam näringsidkare måste nämligen vara i stånd att kontrollera att de exporterade varorna har de egenskaper som exportören själv har uppgivit i sin ansökan om exportbidrag.
(1) - Dom av den 21 september 1983 i de förenade målen 205/82-215/82 (REG 1983, s. 2633; svensk specialutgåva, häfte 7).
(2) - Artikel 18 i rådets förordning (EEG) nr 805/68 av den 27 juni 1968 om den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött (EGT L 148, s. 24; svensk specialutgåva, område 3, volym 2, s. 63), artikel 6 i rådets förordning (EEG) nr 885/68 av den 28 juni 1968 om allmänna regler för beviljande av exportbidrag för nötkött och villkor för fastställande av storleken på dessa (EGT L 156, s. 2; svensk specialutgåva, område 3, volym 2, s. 87) samt kommissionens förordning (EEG) nr 1315/84 av den 11 maj 1984 om fastställande av exportbidrag för nötkött (EGT L 125, s. 38).
(3) - Kommissionens förordning (EG) nr 2945/94 av den 2 december 1994 om ändring av kommissionens förordning (EEG) nr 3665/87 om allmänna tillämpningsföreskrifter för systemet med exportbidrag för jordbruksprodukter vad gäller indrivning av felaktigt utbetalda belopp och sanktioner (EGT L 310, s. 57; svensk specialutgåva, område 3, volym 63, s. 83).
(4) - Se domen i målet Deutsche Milchkontor, ovan, punkt 19.
(5) - I likhet med kommissionen anser jag att fallet skall bedömas mot bakgrund av kommissionens förordning (EEG) nr 3665/87 av den 27 november 1987 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med exportbidrag för jordbruksprodukter (EGT L 351, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 24, s. 216) som "kodifierar" kommissionens förordning (EEG) nr 2730/79 av den 29 november 1979 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med exportbidrag för jordbruksprodukter (EGT L 317, s. 1).
(6) - Se dom av den 11 juli 1984 i mål 89/83, Dimex (REG 1983, s. 2815), punkterna 8 och 9.
(7) - Vid förskottsbetalning skall säkerheten ställas just för att säkerställa återbetalning av beloppet till den utbetalande myndigheten om det senare klargörs att "villkoren för beviljande av bidraget inte [var] uppfyll[da]" (tjugonde övervägandet i ingressen till förordning nr 3665/87) eller "om det visar sig att det inte finns någon rätt till exportbidrag, eller endast rätt till ett mindre bidrag" (se artikel 6 i rådets förordning (EEG) nr 565/80 av den 4 mars 1980 om förskottsbetalning av exportbidrag för jordbruksprodukter (EGT L 62, s. 5; svensk specialutgåva, område 3, volym 12, s. 3) i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2026/83 av den 18 juli 1983 (EGT L 199, s. 12; svensk specialutgåva, område 3, volym 16, s. 155)).
(8) - Dom av den 28 mars 1996 i mål C-299/94, (REG 1996, s. I-1925, punkt 25).
(9) - Dom av den 5 februari 1987 i mål 288/85 (REG 1987, s. 611, punkt 11, min kursivering).
(10) - Se artikel 3.5 i förordning nr 3665/87 (min kursivering).
(11) - Se dom av den 9 augusti 1994 i mål C-347/93, Boterlux (REG 1994, s. I-3933), punkt 36.
(12) - Ovan, s. I-3941. Se särskilt fotnot 14, där generaladvokaten erinrade om domstolens dom i målet Irish Grain Board (dom av den 11 november 1986 i mål 254/85, REG 1986, s. 3309). I det målet, som avsåg monetära utjämningsbelopp, uteslöt domstolen att exportörens goda tro skulle vara relevant.
(13) - Se domen i målet Boterlux, ovan, punkt 35.
(14) - Se dom av den 27 oktober 1987 i mål 109/86 (REG 1987, s. 4319), punkt 8.
(15) - Se bland annat dom av den 1 april 1993 i de förenade målen C-31/91-C-44/91, Lageder m.fl. (REG 1993, s. I-1761, punkt 33 och i den punkten ytterligare angivna hänvisningar).
(16) - Se domen i målet Anglo Irish Beef, ovan, punkt 33.
(17) - Se senast dom av den 20 mars 1997 i mål C-24/95, Alcan (REG 1997, s. I-1591, punkt 25 och i den punkten ytterligare angivna hänvisningar).
(18) - Se domen i målet Lageder m.fl., ovan, punkt 34.
(19) - Dom av den 5 december 1985 i mål 124/83 (REG 1985, s. 3777), punkt 21.