62017CJ0070_RES
Förenade målen C‑70/17 och C‑179/17
Abanca Corporación Bancaria SA
mot
Alberto García Salamanca Santos
och
Bankia SA
mot
Alfonso Antonio Lau MendozaochVerónica Yuliana Rodríguez Ramírez
(begäran om förhandsavgörande från Tribunal Supremo och Juzgado de Primera Instancia no 1 de Barcelona)
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 26 mars 2019
”Begäran om förhandsavgörande – Konsumentskydd – Direktiv 93/13/EEG – Artiklarna 6 och 7 – Oskäliga avtalsvillkor i konsumentavtal – Villkor om uppsägning av ett hypotekslån till förtida betalning – Förklaring att villkoret är delvis oskäligt – Den nationella domstolens befogenheter när ett villkor har bedömts vara oskäligt – Ersättning av det oskäliga villkoret med en nationell bestämmelse”
Konsumentskydd – Oskäliga avtalsvillkor i konsumentavtal – Direktiv 93/13 – Förklaring att villkoret är delvis oskäligt – Innebörd – Den del av avtalsvillkoret som inte är oskälig fortsätter att gälla vilket medför att innehållet i villkoret ändras – Otillåtet – Den nationella domstolen ersätter ett oskäligt avtalsvillkor med en bestämmelse i nationell rätt – Tillåtet – Villkor
(Rådets direktiv 93/13, artiklarna 6 och 7)
(se punkterna 48, 53, 54, 56–58, 60 och 64 samt domslutet)
Resumé
Genom dom av den 26 mars 2019 i de förenade målen Abanca Corporación Bancaria (C‑70/17) och Bankia (C‑179/17), uttalade sig domstolen (stora avdelningen) om tolkningen av artiklarna 6 och 7 i direktiv 93/13 om oskäliga villkor i konsumentavtal. (
1
)
De nationella målen rörde situationer i vilka sökandena hade ingått avtal om hypotekslån i Spanien, vilka innehöll ett avtalsvillkor som gjorde det möjligt att säga upp avtalet till förtida betalning bland annat i det fall då en enda månatlig delbetalning hade uteblivit.
De hänskjutande domstolarna vände sig till EU-domstolen för att få klarhet i huruvida artiklarna 6 och 7 i direktiv 93/13 ska tolkas på så sätt, att ett villkor om uppsägning av ett avtal om hypotekslån till förtida betalning som har bedömts vara oskäligt ändå delvis kan fortsätta att gälla, efter det att de delar som innebär att det är oskäligt har strukits, och, om så inte är fallet, att det förfarande för utmätning av intecknad egendom som inletts med stöd av detta villkor ändå kan fortgå genom tillämpning av en utfyllnadsbestämmelse i nationell rätt, eftersom det kan strida mot konsumenternas intressen att inte kunna använda sig av detta förfarande.
Domstolen fann i detta hänseende att artiklarna 6 och 7 i direktiv 93/13 ska tolkas så, att de utgör hinder för att låta ett villkor om uppsägning av ett hypotekslån till förtida betalning, som förklarats vara oskäligt, bestå till viss del genom att upphäva de delar av villkoret som gör det oskäligt, när ett sådant upphävande innebär att innehållet i villkoret ändras på ett sätt som påverkar dess innebörd. Domstolen fann vidare att dessa artiklar inte utgör hinder för att den nationella domstolen avhjälper ett sådant oskäligt villkors ogiltighet genom att ersätta det med den nya lydelsen av den författningsbestämmelse som har legat till grund för detta villkor och som är tillämplig för det fall avtalsparterna har kommit överens om detta, under förutsättning att det aktuella hypotekslånet inte kan bestå om nämnda oskäliga villkor upphävs och under förutsättning att det fastställs att en ogiltigförklaring av avtalet i dess helhet innebär att konsumenten utsätts för mycket negativa konsekvenser.
I detta sammanhang erinrade domstolen om att artikel 6.1 i direktiv 93/13 ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell bestämmelse som innebär att en nationell domstol, när den fastställer att ett oskäligt villkor i ett avtal som ingåtts mellan en näringsidkare och en konsument är ogiltigt, kan fylla ut detta avtal genom att ändra innehållet i detta villkor. För det fall en nationell domstol skulle ha möjlighet att ändra innehållet i oskäliga villkor i sådana avtal kunde detta äventyra förverkligandet av det långsiktiga syftet med artikel 7 i direktiv 93/13. En sådan möjlighet skulle nämligen motverka den avskräckande effekt det har på näringsidkarna att sådana oskäliga villkor helt enkelt inte kan tillämpas gentemot konsumenterna, eftersom näringsidkarna skulle vara benägna att använda villkoren med vetskap om att även om de skulle ogiltigförklaras så skulle den nationella domstolen kunna utfylla avtalet i nödvändig utsträckning på ett sådant sätt att deras intressen tillvaratogs.
I en situation där ett avtal som ingåtts mellan en näringsidkare och en konsument inte kan bestå efter det att ett oskäligt villkor har förklarats vara ogiltigt, utgör artikel 6.1 i direktiv 93/13 emellertid inte hinder för att den nationella domstolen, med tillämpning av avtalsrättens principer, ogiltigförklarar det oskäliga villkoret och ersätter det med en utfyllnadsregel i nationell rätt i situationer då en ogiltigförklaring av ett oskäligt avtalsvillkor skulle tvinga den nationella domstolen att ogiltigförklara avtalet i dess helhet och konsumenten därmed skulle drabbas av mycket negativa konsekvenser, och därmed bestraffas.
Ett sådant utbyte är fullt motiverat enligt direktiv 93/13. Ett sådant utbyte är nämligen förenligt med syftet med artikel 6.1 i direktiv 93/13, eftersom syftet med denna bestämmelse är att ersätta den formella jämvikt mellan avtalsparternas rättigheter och skyldigheter som följer av avtalet med en verklig jämvikt så att parterna blir jämbördiga, och inte att alla avtal som innehåller oskäliga villkor ska ogiltigförklaras.
Om det inte var tillåtet att ersätta ett oskäligt avtalsvillkor med en utfyllnadsregel i nationell rätt och den nationella domstolen därmed tvingades att ogiltigförklara avtalet i dess helhet, skulle konsumenten kunna komma att drabbas av mycket negativa konsekvenser, så att den avskräckande verkan av ogiltigförklaringen av avtalet skulle riskera att gå förlorad. När det gäller ett låneavtal medför en sådan ogiltigförklaring i princip att det resterande lånebeloppet omedelbart förfaller till betalning i en omfattning som riskerar att övergå konsumentens ekonomiska resurser, och därmed drabba konsumenten snarare än långivaren, och långivaren skulle således inte bli avskräckt från att införa sådana villkor i de avtal som denne erbjuder.
Av liknande skäl fann domstolen att artikel 6.1 i direktiv 93/13 – i en situation där ett avtal om hypotekslån som ingåtts mellan en näringsidkare och en konsument inte kan bestå efter upphävandet av ett oskäligt villkor vars lydelse grundar sig på en lagbestämmelse vilken är tillämplig om det finns en överenskommelse om detta mellan avtalsparterna – inte heller kan tolkas så, att den utgör hinder för att en nationell domstol, för att undvika att förklara avtalet ogiltigt, ersätter detta villkor med den nya lydelsen av denna referenslagbestämmelse, som införts efter det att avtalet ingåtts, eftersom en ogiltigförklaring av avtalet skulle innebära att konsumenten utsätts för mycket negativa konsekvenser.
Det ankommer på de hänskjutande domstolarna att, i enlighet med nationell rätt och genom en objektiv tolkning, pröva huruvida det förhållandet att dessa villkor upphävs medför att avtalen om hypotekslån inte längre kan bestå.
I ett sådant fall ankommer det på de hänskjutande domstolarna att pröva huruvida en ogiltigförklaring av de avtal om hypotekslån som är aktuella i de nationella målen innebär att de berörda konsumenterna utsätts för mycket negativa konsekvenser. I detta hänseende påpekade domstolen att det av besluten om hänskjutande framgick att en sådan ogiltigförklaring kan få konsekvenser, i synnerhet, med avseende på de processuella bestämmelser i nationell lagstiftning enligt vilka bankerna, i domstol, kan utverka att konsumenterna ska betala tillbaka hela det utestående lånet.
(
1
)	Rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (EGT L 95, 1993, s. 29, svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 169).