62004TO0037_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål T-37/04 R,
Região autónoma dos Açores, företrädd av M. Renouf, S. Crosby och C. Bryant, solicitors, och av H. Mercer, barrister,
sökande,
mot
Europeiska unionens råd, företrätt av J. Monteiro och F. Florindo Gijón, båda i egenskap av ombud,
svarande,
med stöd av
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av T. van Rijn och B. Doherty, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
och av
Konungariket Spanien, företrätt av N. Díaz Abad och E. Braquehais Conesa, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
angående en ansökan om uppskov med delvis verkställighet av rådets förordning (EG) nr 1954/2003 av den 4 november 2003 om förvaltningen av fiskeansträngningen för vissa fiskezoner och fisketillgångar inom gemenskapen, om ändring av förordning (EEG) nr 2847/93 och om upphävande av förordningarna (EG) 685/95 och (EG) 2027/95 (EGT L 289, s. 1), i den mån den påverkar Azorernas vatten, och särskilt artiklarna 3, 5.1, 11, 13b och 15 i denna och bilagan till denna förordning, och/eller alla övriga interimistiska åtgärder som bedöms vara lämpliga,
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTENS ORDFÖRANDE
följande
Beslut
Domskäl
Tillämpliga bestämmelser
1. Relevanta tillämpliga bestämmelser för denna ansökan om interimistiska åtgärder är bestämmelserna om gemenskapens gemensamma fiskeripolitik, särskilt vad avser ett område som lyder under jurisdiktionen för Portugal och som sträcker sig upp till 200 sjömil från Azorernas baslinje (nedan kallat Azorernas vatten), det vill säga Azorernas exklusiva ekonomiska område. De tillämpliga bestämmelserna är komplicerade och består av ett stort antal rättsakter i sekundärrätten som reglerar fiskeaktiviteterna i detta område.
A – Bestämmelser som begränsar tillträdet till vattnen under Portugals jurisdiktion, bland annat till Azorernas vatten
2. Alltsedan Konungariket Spaniens och Republiken Portugals anslutning till gemenskapen den 1 januari 1986 regleras utländska fartygs tillträde till vattnen under Republiken Portugals jurisdiktion, däribland Azorernas vatten, genom dels bestämmelser i Fördraget om Konungariket Spaniens och Republiken Portugals anslutning till Europeiska ekonomiska gemenskapen och till Europeiska atomenergigemenskapen (EGT L 302, s. 9) (nedan kallad anslutningsakten), dels senare bestämmelser i sekundärrätten.
3. Artiklarna 154–166 och 346–363 i anslutningsakten innehåller övergångsbestämmelser om fisket i Spanien och i Portugal. Med stöd av artiklarna 162 och 350 i anslutningsakten och artikel 43 i EG‑fördraget (nu artikel 37 EG i ändrad lydelse) antog rådet en övergångsordning i form av rådets förordning (EG) nr 1275/94 av den 30 maj 1994 om anpassning av ordningen i kapitlet om fiske i Anslutningsakten för Spanien och Portugal (EGT L 140, s. 1; svensk specialutgåva, område 4, volym 6, s. 69). I denna förordning har den institutionella ram fastställts som tillåter rådet att anta nya åtgärder. I artikel 353 i anslutningsakten föreskrevs att den antagna övergångsordningen skulle vara i kraft till och med den 31 december 2002.
4. Rådet antog med stöd av förordning nr 1275/94 två förordningar, dels rådets förordning (EG) nr 685/95 av den 27 mars 1995 om administreringen av fiskeinsatsen med avseende på vissa fiskezoner och -resurser i gemenskapen (EGT L 71, s. 5), dels rådets förordning (EG) nr 2027/95 av den 15 juni 1995 om en förvaltningsordning för fiskeansträngningen för vissa fiskezoner och fisketillgångar inom gemenskapen (EGT L 199, s. 1) (nedan kallade förordningarna av år 1995).
5. I förordningarna av år 1995 regleras tillträdet till vattnen under Portugals jurisdiktion, däribland Azorernas vatten. I dessa förordningar fastställs i synnerhet en ordning för begränsning av fiskeansträngningen enligt vilken utländska fartygs tillträde till Azorernas vatten uttryckligen är förbjudet.
6. Förordning nr 685/95 omfattar bestämmelser enligt vilka spanska fartyg som fiskar tonfisk hindras tillträde till Azorernas vatten (artikel 8 och punkt 3 i bilaga III).
7. I bilaga I till förordning nr 2027/95 fastställs den årliga maximala fiskeansträngningen för varje fiskevatten och medlemsstat. Enligt begränsningarna i denna bilaga är Portugal den enda medlemsstat som har behörighet att fiska djuphavsarter i Azorernas vatten. Dessutom fördelas enligt bilagan ingen kvot för fiske med släpredskap av bottenlevande arter och av djuphavsarter i Azorernas vatten, vilket innebär att användningen av släpredskap i dessa vatten i huvudsak är förbjuden.
B – Andra relevanta förordningar som är tillämpliga på Azorernas vatten
8. I ett antal andra förordningar som är tillämpliga på bland annat Azorernas vatten regleras de aktuella frågorna, däribland totala tillåtna fångstmängder, fiskeansträngningen för djuphavsarter och användningen av tillåtna redskap.
1. Grundförordningen
9. Rådets förordning (EG) nr 2371/2002 av den 20 december 2002 om bevarande och hållbart utnyttjande av fiskeresurserna inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken (EGT L 358, s. 59) är den aktuella ”grundförordning” som är tillämplig i detta mål.
10. I artiklarna 1 och 2 i grundförordningen föreskrivs att den gemensamma fiskeripolitiken skall ”omfatta bevarande, förvaltning och utnyttjande av levande akvatiska resurser …” respektive att den skall ”säkerställa att levande akvatiska resurser utnyttjas på ett hållbart sätt i ekonomiskt, miljömässigt och socialt hänseende”. Enligt artikel 4 i grundförordningen ”skall rådet [för att uppnå dessa mål] införa gemenskapsbestämmelser för tillträde till vatten och resurser och för hållbar fiskeverksamhet …” och sådana åtgärder ”skall fastställas med beaktande av tillgängliga vetenskapliga, tekniska och ekonomiska rön …”. De antagna bestämmelserna kan avse arter eller särskilda grupper och kan omfatta sådana åtgärder som att ”upprätta mål”, ”begränsa fångsterna”, ”begränsa fiskeansträngningen” och ”anta tekniska bestämmelser” (till exempel om fiskeredskapens struktur) eller särskilda åtgärder för att ”minska fiskeverksamhetens inverkan på de marina ekosystemen och icke-målarter”.
11. Genom artiklarna 7 och 8 i grundförordningen ges kommissionen respektive medlemsstaterna behörighet att anta nödåtgärder vid allvarligt hot mot det marina ekosystemet eller mot fiskebeståndet. I artiklarna 7 och 8 föreskrivs bland annat följande:
”Artikel 7
Kommissionens nödåtgärder
1. Om det finns tecken på ett allvarligt hot mot bevarandet av levande akvatiska resurser eller det marina ekosystemet på grund av fiskeverksamhet och detta kräver omedelbara åtgärder får kommissionen, efter en motiverad begäran från en medlemsstat eller på eget initiativ, besluta om nödåtgärder som får tillämpas under högst 6 månader. Kommissionen får fatta ett nytt beslut för att förlänga nödåtgärderna i högst 6 månader.
…
Artikel 8
Medlemsstaternas nödåtgärder
1. Om det finns tecken på ett allvarligt och oförutsett hot mot bevarandet av levande akvatiska resurser eller mot det marina ekosystemet på grund av fiskeriverksamhet i vatten under en medlemsstats överhöghet eller jurisdiktion, och då onödigt dröjsmål skulle leda till skador som skulle vara svåra att avhjälpa, får den medlemsstaten vidta nödåtgärder som får tillämpas under högst tre månader.
…”
2. Förordningar av år 2002 om bestånd av djuphavsfisk
12. I ett antal förordningar föreskrivs totala tillåtna fångstmängder och begränsning av fiskeansträngningen för djuphavsarter.
13. I rådets förordning (EG) nr 2340/2002 av den 16 december 2002 om fastställande för 2003 och 2004 av fiskemöjligheterna för djuphavsfisk (EGT L 356, s. 1), anges totala tillåtna fångstmängder och kvoter för djuphavsfisk. När det gäller Azorernas vatten fastställs i bilaga I till den ovannämnda förordningen särskilda begränsningar för två djuphavsarter, nämligen dolkfisk och fläckpagell.
14. I rådets förordning (EG) nr 2347/2002 av den 16 december 2002 om särskilda tillträdeskrav och därmed förbundna villkor vid fiske efter djuphavsbestånd (EGT L 351, s. 6) (detta direktiv, tillsammans med förordning nr 2340/2002, kallas nedan förordningarna av år 2002), fastställs bestämmelser som begränsar fiskeansträngningen för ett antal djuphavsarter som uppräknas i bilaga I till denna förordning (däribland framträdande arter i Azorerna såsom atlantisk soldatfisk och beryx). Fiskeansträngningen begränsas i förhållande till dessa arter så att den totala motorstyrkan och volymen för åren 1998, 1999 och 2000 inte överskrids. Bilaga II till förordningen gäller en annan förteckning över djuphavsfisk (däribland vrakfisk, blåkäft, moro och havsål) beträffande vilka fartygen måste bevara detaljerade, registrerade uppgifter för att göra det möjligt att övervaka situationen för dessa arter.
3. Förordning nr 850/98, genom vilken användningen av fiskeredskap regleras
15. Gemenskapens gemensamma fiskeripolitik omfattar bestämmelser med krav på och/eller förbud för användning av särskilda fiskeredskap. I rådets förordning (EG) nr 850/98 av den 30 mars 1998 för bevarande av fiskeresurserna genom tekniska åtgärder för skydd av unga exemplar av marina organismer (EGT L 125, s. 1) föreskrivs minimala maskstorlekar för släpredskap. Förordningen gäller bland annat Azorernas vatten.
16. Kommissionen har till rådet för antagande överlämnat ett förslag till en rådsförordning om ändring av förordning nr 850/98 vad avser att skydda djuphavskorallrev mot effekterna av trålning i vissa områden i Atlanten (KOM(2004)0058) (nedan kallat förslaget om trålning).
17. I förslaget om trålning föreslås att ett förbud skall införas mot att använda bottentrålare eller liknande släpredskap i Azorernas vatten. I artikel 30 i förordning nr 850/98 skall följande punkt läggas till:
”Det är förbjudet för fartyg att [särskilt i Azorernas vatten] använda bottentrål och liknande släpredskap som har kontakt med havsbotten.”
4. Förordning nr 2847/93 om kontrollsystem (VMS och signalsystem)
18. Genom rådets förordning (EEG) nr 2847/93 av den 12 oktober 1993 om införande av ett kontrollsystem för den gemensamma fiskeripolitiken (EGT L 261, s. 1; svensk specialutgåva, område 4, volym 5, s. 118), i dess senast ändrade lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 806/2003 av den 14 april 2003 om anpassning till beslut 1999/468/EG av de bestämmelser i rättsakter som rådet antagit enligt samrådsförfarandet (kvalificerad majoritet) och som avser de kommittéer som biträder kommissionen när den utövar sina genomförandebefogenheter (EGT L 122, s. 1) (nedan kallad förordning nr 2847/93), har ett system införts för användning av vad som kan kallas fartygsövervakningssystem (Vessel Monitoring System) (nedan kallat VMS) enligt vilket fartyg har skyldighet att ombord transportera en funktionsduglig utrustning som gör det möjligt att upptäcka och identifiera fartyg genom system för fjärrövervakning.
19. Avdelning IIa i förordning nr 2847/93 har införts genom rådets förordning (EG) nr 2870/95 av den 8 december 1995 om ändring av förordning nr 2847/93 (EGT L 301, s. 1). I avdelning IIa i förordning nr 2847/93 föreskrivs ytterligare rapporteringsskyldigheter för fartyg som fiskar bottenlevande arter (avdelning IIa, artikel 19a.3, artikel 19b, artikel 19c, artikel 19d och artikel 19e.3) som är kända under beteckningen signalsystem ( hailing system ).
20. I ett antal andra förordningar har kompletterande bestämmelser om användningen av VMS fastställts. I förordning nr 2347/2002 anges särskilda bestämmelser för användning av VMS för fartyg som utövar djuphavsfiske. I förordning nr 2371/2002 föreskrivs även VMS för fartyg med en längd på över 18 meter, eller från och med år 2005, med en längd på över 15 meter. I kommissionens förordning (EG) nr 2244/2003 av den 18 december 2003 om närmare föreskrifter för det satellitbaserade övervakningssystemet för fartyg (EGT L 333, s. 17) fastställs ytterligare tekniska bestämmelser för användningen av VMS.
C – Förordning nr 1954/2003 — Den ifrågasatta förordningen
21. Såsom redan tydligt framgår av den kortfattade hänvisningen till de ovannämnda rättsakterna är rådets förordning (EG) nr 1954/2003 av den 4 november 2003 om förvaltningen av fiskeansträngningen för vissa fiskezoner och fisketillgångar inom gemenskapen, om ändring av förordning (EEG) nr 2847/93 och om upphävande av förordningarna (EG) nr 685/95 och (EG) nr 2027/95 (EGT L 289, s. 1) (nedan kallad den ifrågasatta förordningen) inte den enda relevanta gemenskapsrättsakt som reglerar fiskeaktiviteter, särskilt fiske på djupt vatten, i Azorernas vatten. Den ifrågasatta förordningen utgör nämligen en del av ett stort antal förordningar inom den större ramen för gemenskapens gemensamma fiskeripolitik.
22. Den ifrågasatta förordningen har antagits med stöd av artikel 37 EG och artikel 299.2 EG. I förordningen fastställs en ordning för fiskeansträngning i ett stort område i Nordatlanten (ICES-områdena V, VI, VII, VIII, IX och X samt CECAF-områdena 34.1.1, 34.1.2 och 34.2.0), kallat de västerländska vattnen. Såsom anges i artikel 2 i den ifrågasatta förordningen definieras ICES- och CECAF-områdena i rådets förordning (EEG) nr 3880/91 av den 17 december 1991 om avlämnande av statistikuppgifter om nominell fångst för medlemsstater som bedriver fiske i Nordatlantens östra del (EGT L 365, s. 1), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 1637/2001 av den 23 juli 2001 (EGT L 222, s. 20). Det skall påpekas att Azorernas vatten hör till ICES-området X och CECAF-området 34.2.0.
23. Enligt andra skälet i den ifrågasatta förordningen behöver, till följd av att övergångsordningen för tillträde enligt anslutningsakten löpte ut den 31 december 2002, vissa bestämmelser om detta tillträde i förordningarna av år 1995 anpassas till den nya rättsliga situationen.
24. Enligt artikel 3 i den ifrågasatta förordningen skall medlemsstaterna bedöma och fördela den årliga genomsnittliga fiskeansträngningen av fartyg med en största längd på minst 15 meter (särskilda bestämmelser gäller för fartyg med en största längd på högst 15 meter och de anges i artikel 4 i den ifrågasatta förordningen) för perioden 1998–2002, inom vart och ett av ICES- och CECAF-områdena för fiske av bottenlevande arter, utom sådant djuphavsfiske som avses i förordning nr 2347/2002.
25. Enligt artiklarna 7 och 8 i den ifrågasatta förordningen skall medlemsstaterna upprätta förteckningar över fiskefartyg som seglar under deras flagg och har tillstånd att utöva fiskeaktiviteter i berörda fisken och vidta de åtgärder som krävs för att begränsa fiskeansträngningen genom att övervaka sin fiskeflottas aktiviteter. Enligt artikel 10 i den ifrågasatta förordningen har medlemsstaterna en skyldighet att till kommissionen anmäla bedömningar av fiskeansträngningen enligt artikel 3 och förteckningar över fartyg samt åtgärder enligt artiklarna 7 och 8.
26. Genom artikel 11 i den ifrågasatta förordningen har ett förfarande införts med stöd av vilket rådet el ler, i andra hand, kommissionen kan anta en förordning om fastställande av den maximala årliga fiskeansträngningen för varje medlemsstat samt för varje område och varje fiske som berörs (nedan kallad tillämpningsförordningen). Artikel 11 har följande lydelse:
”Beslutsfattande
1. På grundval av den information som avses i artikel 10 och efter nära samråd med de berörda medlemsstaterna skall kommissionen senast den 29 februari 2004 till rådet överlämna ett förslag till förordning om fastställande av den maximala årliga fiskeansträngningen för varje medlemsstat och varje område och fiske enligt artiklarna 3 och 6.
2. Rådet skall, med kvalificerad majoritet på förslag från kommissionen, senast den 31 maj 2004 fatta beslut om den maximala fiskeansträngning som avses i punkt 1.
…
3. Om rådet inte skulle nå fram till ett beslut senast den 31 maj 2004, skall kommissionen senast den 31 juli 2004 på grundval av det förslag som avses i punkt 1 i enlighet med förfarandet i artikel 30.2 i förordning (EG) nr 2371/2002 anta en förordning om fastställande av den maximala årliga fiskeansträngningen för varje medlemsstat och för varje område och fiske enligt artiklarna 3 och 6.”
27. Genom artikel 14 i den ifrågasatta förordningen har ett antal bestämmelser i förordning nr 2847/93 om användningen av VMS och av signalsystem ändrats. Enligt artikel 13 skall VMS och signalsystemet enligt förordning nr 2847/93 i huvudsak tillämpas i ett biologiskt känsligt område runt Irland som fastställs i artikel 6 i den ifrågasatta förordningen. Artikel 13b, som avser alla andra områden, däri inbegripet Azorernas vatten, gäller dock endast VMS och signalsystemet avskaffas i dessa områden.
28. Enligt artikel 15 i den ifrågasatta förordningen skall förordningarna av år 1995 upphöra att gälla den dag då tillämpningsförordningen träder i kraft eller den 1 augusti 2004, vilken dag som infaller tidigast.
29. I artikel 5 i den ifrågasatta förordningen fastställs en regel om begränsat tillträde till Azorerna, Madeira och Kanarieöarna. I artikeln föreskrivs följande:
”1. I vattnen upp till 100 sjömil från Azorernas, Madeiras och Kanarieöarnas baslinjer får de berörda medlemsstaterna begränsa fisket till fartyg som är registrerade i dessa öars hamnar, utom när det gäller gemenskapsfartyg som traditionellt fiskar i dessa vatten så länge dessa inte överskrider den traditionella fiskeansträngningen.
…”
Bakgrund till tvisten
A – Sökanden
30. Sökanden, Região autónoma dos Açores (den självständiga regionen Azorerna), är en självständig region som hör till Republiken Portugal. I portugisisk rätt ges den status som juridisk person och med stöd av den portugisiska konstitutionen har den betydande självständig behörighet att lagstifta i frågor om fiske (artiklarna 227 och 228 i den portugisiska konstitutionen).
B – Bakgrund till den ifrågasatta förordningen och senare förslag till tillämpningsföreskrifter
31. Den 16 december 2002 antog kommissionen ett förslag som ledde till att den ifrågasatta förordningen antogs (förslag till rådets förordning om förvaltningen av fiskeansträngningen i vissa fiskezoner i gemenskapen och om ändring av förordning nr 2847/93 – KOM(2002) 739 slutlig).
32. Den 19 maj 2003, och därefter den 28 maj 2003, offentliggjorde rådets ordförande ett diskussionsdokument respektive ett arbetsdokument som behandlade kommissionens förslag och i vilka ändringar till detta föreslogs. Ordföranden föreslog särskilt att det, förutom ett område med begränsat tillträde på 200 sjömil för de tonfiskliknande arter som omfattas av kommissionens förslag, skulle upprättas ett område med begränsat tillträde på 50 sjömil för djuphavsarterna runt Azorerna på grundval av artikel 299.2 EG.
33. Den 4 juni 2003 antog Europaparlamentet en lagstiftningsresolution (P5_TA(2003)0250) om kommissionens förslag. Med förbehåll för vissa ändringar, särskilt att systemet i förordning nr 685/95 skulle bibehållas för en period på ytterligare tio år, godkändes förslaget.
34. Den 5 september 2003 framlade rådets ordförande, i samråd med kommissionen, ett kompromissförslag från ordförandelandet, i vilket inte endast artikel 37 EG utan även artikel 299.2 EG angavs som rättslig grund för den ifrågasatta förordningen. I artikel 6.1 i kompromissförslaget från ordförandelandet föreskrevs begränsat tillträde för ett område på 100 sjömil runt Azorerna, Madeira och Kanarieöarna för alla arter, det vill säga inte endast för de tonfiskliknande arterna, såsom föreskrevs i kommissionens ursprungliga förslag.
35. Den 13 oktober 2003 nådde rådet en politisk överenskommelse på grundval av ordförandelandets kompromissförslag av den 5 september 2003. Samma dag gjorde kommissionen följande uttalande, som bifogades rådets protokoll:
”För att komplettera begränsningarna för tillträde till Azorerna och för att hindra skador på de känsliga ekosystemen i vattnen upp till minst 200 sjömil runt Azorerna, Madeira och Kanarieöarna kommer kommissionen snart att föreslå en förordning om ändring av förordning nr 850/98 som syftar till att förbjuda fiske med släpredskap.”
36. Den 4 november 2003 antog rådet den ifrågasatta förordningen.
37. Den 3 februari 2004 lämnade kommissionen ett förslag till en rådsförordning om ändring av förordning (EG) nr 850/98 vad gäller skydd av djuphavskorallrev mot effekterna av trålning i vissa områden i Atlanten (KOM(2004)0058 slutlig).
38. Den 12 mars 2004 antog kommissionen ett förslag om en tillämpningsförordning enligt artikel 11 i den ifrågasatta förordningen om fastställande av taket för den årliga fiskeansträngningen för vissa fiskezoner och fisken (KOM(2004)0166 slutlig).
Förfarandet
39. Den 12 december 2003 ingav sökanden, genom skrivelser från dess juridiska ombud till rådets generalsekreterare och till generaldirektören för kommissionens generaldirektorat för fiske, och med stöd av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 av den 30 maj 2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar (EGT L 145, s. 43), en första ansökan om tillgång till ett antal handlingar rörande den ifrågasatta förordningens antagande.
40. Genom skrivelse av den 7 januari 2004 informerade rådets generalsekretariat sökanden om att det hade identifierat 24 dokument som det hade beslutat att tillhandahålla i sin helhet. Den 13 januari 2004 ingav sökanden en ansökan om omprövning och hävdade att generalsekretariatets svar inte tillfredsställande täckte alla avseenden i dess ursprungliga ansökan. Den 15 januari 2004 skickade enheten Kommunikation och information vid kommissionens generaldirektorat för fiske ett mejl till sökandens juridiska ombud som svar på dess ursprungliga ansökan om tillgång till dokument. Den 10 februari 2004 antog rådet ett svar på ansökan om omprövning och tillkännagav ytterligare ett antal dokument, som förtecknats i punkt 4 i dess svar.
41. Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 2 februari 2004 har sökanden med stöd av artiklarna 230 EG och 231 EG väckt talan i syfte att bland annat erhålla delvis ogiltigförklaring av den ifrågasatta förordningen i den mån den påverkar Azorernas vatten, särskilt artiklarna 3, 5.1, 11, 13b och 15 i den ifrågasatta förordningen och bilagan till denna förordning.
42. Genom särskild handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 9 mars 2004 har sökanden med stöd av artiklarna 242 EG och 243 EG, och med stöd av artikel 104 i förstainstansrättens rättegångsregler, väckt förevarande talan om uppskov med delvis verkställighet av den ifrågasatta förordningen och/eller alla andra interimistiska åtgärder som bedöms vara lämpliga. Sökanden har särskilt yrkat att förstainstansrättens ordförande skall
– ”förordna om uppskov med tillämpningen av artiklarna 3 och 11 och bilagan [till den ifrågasatta förordningen], i avvaktan på förstainstansrättens dom i huvudsak eller till dess annat förordnas, i den mån
– det däri föreskrivs att fiskeansträngningen inom ramen för förordningen skall fastställas endast med hänvisning till målarterna och till ICES/CECAF-områdena och inte också med hänvisning till den typ av fiskeredskap som används, oavsett om det handlar om fasta redskap eller släpredskap,
– bottenlevande arter som omfattas av förordning [nr] 2347/2002 undantas från tillämpningsområdet för artiklarna 3 och 11,
– förordna om uppskov med tillämpningen av artikel 15 i [den ifrågasatta förordningen] i avvaktan på förstainstansrättens dom i huvudsaken eller till dess annat förordnas, i den mån upphävandet av [förordningarna av år 1995]
– fråntar gemenskapen behörigheten att fastställa fiskeansträngningen med hänvisning inte bara till målarter och ICES- och CECAF-områden utan också med hänvisning till den typ av fiskeredskap som används (artiklarna 3.1, 6 och bilaga 1 till förordning [nr] 685/95 och artikel 2 och bilagan till förordning [nr] 2027/95) och innebär upphävande av fastställelsen av desamma enligt förordning nr 2027/95,
– fråntar gemenskapen behörigheten att områdesvis bestämma en maximal årlig fiskeansträngning med hänsyn till bottenlevande arter som omfattas av förordning [nr] 2347/2002 och innebär upphävande av fastställelsen av fiskeansträngningen enligt förordning [nr] 2027/95,
– innebär upphävande av förbudet för spanska fartygs tillgång till örika vatten under Portugals suveränitet och jurisdiktion i ICES-område X och [på området för] CECAF [34.2.0] för fiske av tonfisk eller tonfiskliknande arter (bilaga III.3 till förordning [nr] 685/95),
– kan träda i kraft den 1 augusti 2004, vare sig en förordning enligt artikel 11.2 eller 11.3 i [den ifrågasatta förordningen] har trätt i kraft eller inte,
– förordna om uppskov med tillämpningen av artikel 5.1 i den ifrågasatta förordningen i avvaktan på förstainstansrättens dom i huvudsaken eller till dess annat förordnas, i den mån den inte upprätthåller förbudet för spanska fartygs tillträde till örika vatten under Portugals suveränitet och jurisdiktion i ICES-område X och [på området för] CECAF [34.2.0] för fiske av tonfisk eller tonfiskliknande arter,
– förordna om uppskov med tillämpningen av artikel 13b i [den ifrågasatta förordningen] i avvaktan på förstainstansrättens dom i huvudsaken eller till dess annat förordnas, i den mån där föreskrivs att artikel 19a.3, 19b, 19c, 19d och 19e.3 i förordning [nr] 2847/93 inte skall tillämpas på vatten under Portugals suveränitet och jurisdiktion runt Azorerna,
– i andra hand fatta ett interimistiskt beslut med verkan fram till dess att dom avkunnas i mål T-37/04 eller till dess annat förordnas, som syftar till att spanska fartyg förbjuds att i Azorernas vatten fiska tonfisk eller tonfiskliknande arter och att fartyg från andra medlemsstater än Portugal förbjuds att där fiska bottenlevande arter och djuphavsarter,
– fatta alla beslut eller vidta andra åtgärder som med hänsyn till omständigheterna i målet förefaller vara riktiga och lämpliga,
– förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.”
43. Rådet yttrade sig över ansökan om interimistiska åtgärder den 31 mars 2004. I sitt yttrande har rådet yrkat att förstainstansrättens ordförande skall
– avvisa ansökan,
– i andra hand ogilla ansökan, och
– förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
44. Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 30 mars respektive den 1 april 2004 har kommissionen och Konungariket Spanien begärt att i detta interimistiska förfarande få intervenera till stöd för rådets yrkanden.
45. Ansökningarna om intervention har delgetts parterna med tillämpning av artikel 116.1 i rättegångsreglerna.
46. Genom skrivelser av den 6 april 2004 har både sökanden och rådet anfört att de inte hade någon invändning mot de ansökningar om intervention som kommissionen och Konungariket Spanien ingett i detta mål.
47. Genom beslut av den 20 april 2004 har förstainstansrättens ordförande tillåtit kommissionen och Konungariket Spanien att intervenera till stöd för rådets yrkanden.
48. Den 21 april 2004 yttrade sig kommissionen och Konungariket Spanien över ansökan om interimistiska åtgärder. I sina yttranden har kommissionen och Konungariket Spanien yrkat att förstainstansrättens ordförande skall
– avvisa ansökan,
– i andra hand ogilla ansökan, och
– förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
49. Genom särskild handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 22 april 2004 har rådet med stöd av artikel 114.1 i rättegångsreglerna framfört en invändning om rättegångshinder för talan i huvudsaken, genom vilken rådet har yrkat att förstainstansrätten skall avvisa talan om delvis ogiltigförklaring av den ifrågasatta förordningen och förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
50. Den 27 april 2004 anmodades sökanden och kommissionen att till den 28 april 2004 framlägga dels alla de handlingar som erhållits som svar på den ansökan om tillgång till handlingar som sökanden ingett den 12 december 2003, och på senare ansökningar om omprövning, dels fotokopior på kommissionens förslag till tillämpningsförordning enligt artikel 11 i den ifrågasatta förordningen. Kommissionen framlade de begärda handlingarna den 27 april 2004. Sökanden framlade de begärda handlingarna den 29 april 2004, och dessa godkändes som dokument att läggas till handlingarna i målet genom beslut av den 30 april 2004.
51. Genom särskild handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 30 april 2004 begärde rådet att två dokument, som omfattade ett utlåtande av rådets rättstjänst och som bilagts det yttrande som Konungariket Spanien ingav den 21 april 2003, skulle dras tillbaka från handlingarna i detta mål och inte beaktas. Konungariket Spanien anmodades att yttra sig över rådets begäran vid den förhandling som avsågs äga rum den 5 maj 2004.
52. Genom ansökningar som inkom till förstainstansrättens kansli den 29 och den 30 april 2004 har fyra organisationer, Seas at Risk, WWF – World Wide for Nature (nedan kallad WWF), företrädda av R. Buxton, solicitor, och D. Owen, barrister, Porto de Abrigo – Organização de Produtores da Pesca CRL (nedan kallad Porto de Abrigo) och GÊ-Questa – Associação de Defesa do Ambiente (nedan kallad GÊ-Questa), företrädda av advokaten P. Linhares Dias, begärt att få intervenera i detta interimistiska förfarande till stöd för sökandens yrkanden.
53. De fyra interventionssökandena anmodades att närvara vid den förhandling som planerades äga rum den 5 maj 2004 och, utan inverkan på utgången av deras respektive ansökningar, där framföra sina argument.
54. Den 5 maj 2004 framförde sökanden, rådet, kommissionen, Konungariket Spanien och interventionssökandena (WWF, Seas at Risk, Porto de Abrigo och GÊ-Questa) sina argument vid förhandlingen och svarade på frågor från förstainstansrättens ordförande. Även om ordföranden, när det gällde interventionssökandena, tillät dem alla fyra att yttra sig om sin interventionsansökan samt i frågan om huruvida ansökan om interimistiska åtgärder var välgrundad, avvaktade han dock med sitt slutgiltiga beslut om deras ansökan om att få intervenera.
55. Mot bakgrund av att Konungariket Spanien vid förhandlingen inte invände mot rådets begäran om att de två dokument som bilagts Konungariket Spaniens yttrande av den 21 april 2004 skulle utgå ur akten och inte beaktas, beslöt ordföranden vid förhandlingen att förordna att dessa två dokument skulle utgå ur akten.
56. Den 18 juni 2004 inkom sökanden med en begäran om att förstainstansrätten skulle återinleda det skriftliga förfarandet och godkänna den relevanta delen av rapporten från juni 2004 av den rådgivande kommittén för fiskeriförvaltning inom det internationella rådet för havsforskning. Ordföranden beslöt att godkänna denna rapport, och den 30 juni 2004 överlämnade justitiesekreteraren vid förstainstansrätten ett exemplar av rapporten till de andra deltagarna i förfarandet för att bereda dem tillfälle att inkomma med eventuellt yttrande. Den 6 juli 2004 inkom rådet, kommissionen och Konungariket Spanien med yttranden.
Rättslig bedömning
A – Interventionsansökningarna från WWF, Seas at Risk, Porto de Abrigo och GÊ-Questa
57. Såsom angetts ovan har WWF, Seas at Risk, Porto de Abrigo och GÊ-Questa ansökt om att få intervenera med stöd av artikel 40 andra stycket i domstolens stadga. Vid förhandlingen har parterna och de andra deltagarna i förfarandet inte framfört någon synpunkt på att interventionssökandena har begärt att få intervenera i detta förfarande.
58. Enligt artikel 40 andra stycket i domstolens stadga, vilken är tillämplig på förfaranden vid förstainstansrätten enligt artikel 53 första stycket i denna stadga, kan en person intervenera i en tvist om han har ett intresse av utgången av tvisten.
59. Det är härvidlag fast rättspraxis att begreppet ”intresse av utgången av tvisten” skall förstås som ett direkt och faktiskt intresse för att yrkandena bifalls. Det måste bland annat kontrolleras att interventionssökanden är direkt berörd av den ifrågasatta rättsakten och att det är säkert att han har ett intresse av utgången av tvisten (se beslut meddelat av ordföranden på förstainstansrättens första avdelning den 3 juni 1999 i mål T-138/98, ACAV m.fl. mot rådet, REG 1999, s. II‑1797, punkt 14, och beslut meddelat av förstainstansrättens ordförande den 10 juli 2000 i mål T-54/00 R, Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa m.fl. mot rådet, REG 2000, s. II-2875, punkt 15, och däri angiven rättspraxis). Organisationer kan tillåtas intervenera för att skydda sina medlemmars intressen i mål där frågor av principiellt intresse uppkommer som kan påverka dessa intressen (se beslut meddelat av domstolens ordförande den 28 september 1998 i mål C-151/98 P, Pharos mot kommissionen, REG 1998, s. I-5441, punkt 6, och däri angiven rättspraxis).
60. Porto de Abrigo är ett kooperativ med begränsat ansvar som bildats som en producentorganisation. Kooperativets viktigaste mål är enligt dess stadgar att försvara sina medlemmars intressen, vilka till största delen är fiskare som är verksamma på Azorerna.
61. Det är uppenbart att den ifrågasatta förordningen, som bland annat reglerar fiskeaktiviteterna i Azorernas vatten, och varje beslut som uppskjuter dess tillämpning eller andra interimistiska åtgärder har en väsentlig och direkt inverkan på medlemmarna i Porto de Abrigo vars utkomstmöjligheter beror på sådana fiskeaktiviteter. Det måste således anses att Porto de Abrigo har ett direkt och säkert intresse av utgången av detta förfarande.
62. Porto de Abrigo skall följaktligen, såsom organisationen har begärt, tillåtas intervenera i detta förfarande till stöd för sökandens yrkanden.
63. GÊ-Questa är en organisation utan vinstsyfte som förespråkar naturskydd och vars viktigaste mål är att skydda och främja naturen, samt att utforska och försvara det nationella och kulturella arvet i Azorernas arkipelag. Enligt dess stadgar har organisationen specifikt i uppgift att skydda naturarvet i Azorernas arkipelag, som innefattar fiskodlingspopulationen och de marina ekosystemen i denna arkipelag.
64. Ett uppskov med verkställigheten av den ifrågasatta förordningen skulle få direkta verkningar för fiskeaktiviteterna i Azorernas vatten, däri inbegripet för användningen av fiskeredskap som avsevärt kan påverka ekosystemet i Azorernas vatten, ett område som är det huvudsakliga området för GÊ-Questas aktiviteter. Det skall således anses att GÊ-Questa har ett direkt och säkert intresse av utgången i detta förfarande.
65. GÊ-Questa skall följaktligen, såsom organisationen har begärt, tillåtas intervenera i detta förfarande till stöd för sökandens yrkanden.
66. Seas at Risk har hävdat att den är en oberoende internationell miljöorganisation utan vinstsyfte med säte i Nederländerna. Organisationen har som mål att skydda och förbättra den marina miljön. Med sexton medlemsorganisationer lokaliserade i åtta medlemsstater och i Norge är Seas at Risk den största europeiska federationen av ekologiska icke-statliga organisationer, som den företräder på europeisk nivå i OSPAR-kommissionen (konventionen om skydd av den marina miljön i Nordostatlanten), i Nordostatlantiska fiskerikommissionen (NEAFC), i Internationella sjöfartsorganisationen och inom ramen för förfaranden avseende Nordsjökonferensen. Organisationen arbetar uteslutande med frågor om den marina miljön, och dess geografiska aktivitetsområde omfattar hela Nordostatlanten.
67. WWF:s mål är ännu mer omfattande än målen för Seas at Risk. Enligt sin ansökan är WWF en av de största organisationerna i världen för miljöskydd med nära fem miljoner anhängare och ett geografiskt område som täcker mer än 100 länder. WWF har till uppgift att hindra att planetens naturliga miljö förstörs. Organisationen deltar i ett program för ”hav i farozonen” som täcker oceanerna över hela världen. WWF deltar även i ett program om Nordostatlanten som är koncentrerat på främjandet av hållbart fiske och på upprättandet av nätverk för skyddade havsområden inom ramen för OSPAR-kommissionen och dess medlemsstater.
68. I sin gemensamma interventionsansökan har Seas at Risk och WWF hävdat att de har ett direkt och specifikt intresse av utgången av detta förfarande. De har gjort gällande att deras verksamhet är koncentrerad på djuphavsfiske, på skyddet av den marina miljön samt på skyddet av den marina livsmiljön, däri inbegripet undervattensberg, och att de under senare år har anslagit avsevärda resurser för att främja skyddet av fiskbestånd och livsmiljöer som omfattas av den ordning som införts genom den ifrågasatta förordningen. Seas at Risk och WWF har dessutom gjort gällande att de har deltagit i lobbyverksamhet och att de har upprätthållit kontakter med regeringar och gemenskapsinstitutioner före och under det lagstiftningsförfarande som lett till antagandet av den ifrågasatta förordningen. Seas at Risk och WWF har slutligen gjort gällande att de bör tillåtas intervenera på grund av att ansökan om interimistiska åtgärder ger upphov till viktiga frågor som för dem har ett direkt och specifikt intresse vad avser samspelet mellan Europeiska gemenskapens miljöpolitik och gemenskapens gemensamma fiskeripolitik. Medlemmarna i de två organisationerna har enligt Seas at Risk och WWF rätt att förvänta sig att organisationerna gör deras röster hörda vid gemenskapsdomstolarna under förhållanden som i förevarande fall.
69. Dessa argument kan inte godtas. Till skillnad från de två organisationerna på Azorerna är räckvidden av intressena hos Seas at Risk och WWF alltför stor och alltför allmän för att de på ett väsentligt sätt skall kunna påverkas av utgången i detta förfarande. Förstainstansrätten kan därför inte tillåta WWF och Seas at Risk att intervenera i detta förfarande.
70. Trots deras kunskaper och deras engagemang i miljöfrågor täcker de två organisationernas mål och aktiviteter nämligen omfattande geografiska områden och är inte uteslutande eller huvudsakligen koncentrerade på Azorernas vatten. Det är dock endast med avseende på dessa vatten som sökanden har yrkat uppskov med delvis verkställighet av den ifrågasatta förordningen. Det skall dessutom påpekas att den ifrågasatta förordningen reglerar fiskeaktiviteter i Azorernas vatten och att tillämpningen av den inte väsentligt kommer att påverka WWF:s eller Seas at Risks aktiviteter, som består av vetenskaplig forskning på miljöområdet och att bedriva lobbying i miljöfrågor i ett mycket större sammanhang. Medlemmarna och anhängarna av Seas at Risk och av WWF finns över hela världen och deras intressen, som består i miljöskydd i allmänhet, är än mer avlägsna.
71. Härav följer att Seas at Risk och WWF inte har visat att det föreligger ett direkt och faktiskt intresse av det kommande beslutet i fråga om sökandens yrkanden i det interimistiska förfarandet. Deras interventionsansökan skall därför avslås.
B – Ansökan om interimistiska åtgärder
1. Parternas argument
a) Sökandens argument
Huruvida ansökan kan upptas till sakprövning
72. Sökanden har hävdat att den har behörighet att väcka talan enligt artikel 230 fjärde stycket EG på grund av att den, trots att den ifrågasatta rättsakten är en rådsförordning, är direkt och personligen berörd.
73. Vad avser kriteriet direkt intresse har sökanden hävdat att den ifrågasatta förordningen direkt inkräktar på dess befogenheter att utfärda lagar och förordningar i frågor om fiske i de vatten som omfattas av dess jurisdiktion. Verkningarna av den ifrågasatta förordningen kommer att följa direkt av den, eftersom medlemsstaterna och särskilt Portugal inte har något utrymme för att genomföra åtgärden.
74. När det gäller det personliga intresset har sökanden åberopat två huvudargument. För det första har sökanden hävdat att den med stöd av artikel 299.2 EG åtnjuter ett särskilt skydd genom fördraget, att det i den ifrågasatta förordningen dessutom uttryckligen medges att sökanden har en särskild situation och att den omfattar specifika bestämmelser (artikel 5 i den ifrågasatta förordningen) som avser sökanden. För det andra innebär den ifrågasatta förordningen att sökanden fråntas sin behörighet att reglera fisket i Azorernas vatten.
Fumus boni juris
75. Sökanden har hävdat att dess talan mot den ifrågasatta förordningen, som bygger på sex olika grunder, är faktiskt välgrundad.
76. Sökanden har för det första gjort gällande att den ifrågasatta förordningen strider mot miljörätten, särskilt artiklarna 6 EG och 174.1–174.3 EG och grundförordningen genom att viktiga miljöprinciper inte har iakttagits, vilka är obligatoriska inom ramen för bestämmelserna på området för den gemensamma fiskeripolitiken, det vill säga principen om hållbar utveckling, försiktighetsprincipen, principen om förebyggande åtgärder, principen om åtgärdande av miljöförstöring vid källan samt principen att förorenaren skall betala. Enligt sökanden har alla de ovannämnda principerna åsidosatts, eftersom den ifrågasatta förordningen kommer att leda till en intensifierad fiskeansträngning, till skador på den marina miljön och till minskning av fiskbestånden.
77. Sökanden har särskilt hävdat att den ifrågasatta förordningen får följande konsekvenser. Genom att den ifrågasatta förordningen upphäver förordningarna av år 1995, som begränsade utländska fartygs tillträde till Azorernas vatten och som i huvudsak förbjöd användningen av släpredskap i dessa vatten, kommer den att leda till en väsentligt ökad fiskeansträngning genom andra medlemsstaters industriella fiskeflotta. Anledningen härtill är att det, i artiklarna 3 och 11 i den ifrågasatta förordningen, i definitionen av de berörda fiskeområdena inte hänvisas till släpredskap och att användningen av sådana redskap därigenom indirekt tillåts. Dessutom omfattar dessa bestämmelser inte de berörda arter som anges i bilaga I till förordning nr 2347/2002, enligt vilken fiskeansträngningen begränsades för ett antal djuphavsfiskarter. Sökanden har dessutom hävdat att förordningarna av år 1995 har upphävts genom artikel 15 i den ifrågasatta förordningen före det att tillämpningsförordningen, som begränsar fiskeansträngningen, trätt i kraft. I artikel 5 fastställs ett skyddsområde på 100 sjömil. I artikeln regleras således inte det område som ligger mellan 100 och 200 sjömil och som gör det möjligt för utländska fartyg att fiska alla sorters arter, däribland djuphavsfisk och tonfisk. Enligt artikel 13 i den ifrågasatta förordningen avskaffas slutligen signalsystemet, vilket sålunda fråntar sökanden väsentlig information som skulle ge den möjlighet att mer effektivt kontrollera de fiskeaktiviteter som utövas i vattnen under dess jurisdiktion.
78. Mot bakgrund av dessa påstådda verkningar har sökanden hävdat att principen om hållbar utveckling som anges i artikel 6 EG och i artikel 2.1 i grundförordningen har åsidosatts. Även försiktighetsprincipen (som anges i artiklarna 6 EG och 174.2 EG samt i artikel 2 i grundförordningen) har åsidosatts, eftersom rådet inte har beaktat vetenskapliga rön och eftersom den ifrågasatta förordningen kommer att leda till ett mer intensivt fiske i de berörda områdena och frånta sökanden sådan nödvändig vetenskaplig information som den kan använda för framtida förebyggande åtgärder. Principen om förebyggande åtgärder (artikel 174.2 EG och artiklarna 7, 8 och 26 i grundförordningen) har åsidosatts, eftersom rådet, genom att anta den ifrågasatta förordningen, inte har tagit hänsyn till det allvarliga hotet mot miljön. Principen om åtgärdande av miljöförstöring vid källan har åsidosatts, eftersom den ifrågasatta förordningen innebär att de lokala myndigheterna, som har den bästa kunskapen om Azorernas vatten, fråntas sina befogenheter att handlägga de ekologiska frågorna avseende Azorernas vatten. Slutligen har principen att förorenaren skall betala åsidosatts, eftersom den ifrågasatta förordningen gör att den industriella fiskeflottan kan förorsaka skador på miljön utan att ersätta dem.
79. För det andra har sökanden påstått att den ifrågasatta förordningen är oförenlig med de bestämmelser i primärrätten och sekundärrätten som syftar till att skydda Azorerna. Sökanden har särskilt hävdat att den ifrågasatta förordningen strider mot artiklarna 158 EG och 299.2 EG på grund av att den, tvärtemot syftet med dessa bestämmelser, inte innebär ett skydd för Azorerna. Genom att miljön i Azorerna skadas och genom att Azorernas fiskbestånd minskas kommer den ifrågasatta förordningen att innebära skada för den lokala fiskeindustrin och ökade skillnader mellan Azorerna och det europeiska fastlandet.
80. För det tredje har sökanden påstått att den ifrågasatta förordningen, genom att de lokala fiskarna inte skyddas, strider mot den princip om relativ stabilitet som anges i förordning nr 2371/2002 (sextonde, sjuttonde och artonde skälen samt artikel 20 i grundförordningen).
81. För det fjärde har sökanden hävdat att rådet, genom att anta den ifrågasatta förordningen, har åsidosatt en väsentlig formföreskrift genom att underlåta att på nytt rådfråga Europaparlamentet, trots att detta uttryckligen begärts i Europaparlamentets resolution och trots att den slutgiltiga versionen av den ifrågasatta förordningen ändrats i betydande grad, särskilt genom att artikel 299.2 EG införts som rättslig grund, att skyddsområdet runt Azorerna begränsats till 100 sjömil, att signalsystemet avskaffats och att djuphavsarterna undantagits från tillämpningsområdet för ordningen för förvaltning av den maximala fiskeansträngningen.
82. För det femte har sökanden gjort gällande att rådet har åsidosatt artikel 4.2 i grundförordningen genom att inte beakta tillgängliga vetenskapliga, tekniska och ekonomiska utlåtanden, och särskilt rapporterna från Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen (STECF), och genom att inte göra någon miljökonsekvensbeskrivning. Detta framgår enligt sökanden tydligt av kommissionens och rådets svar på sökandens ansökningar om tillgång till handlingar.
83. För det sjätte har sökanden hävdat att rådet har åsidosatt artikel 253 EG genom att inte lämna någon tillräcklig motivering i den ifrågasatta förordningen. Den ifrågasatta förordningen kommer att leda till resultat som strider mot de resultat som anges i tredje och sjätte skälen, det vill säga att skydda Azorernas vatten. Inga skäl har angetts för att motivera till ändringen i förhållande till det föregående systemet eller att förordningarna av år 1995 upphävs.
84. Sökanden har slutligen hänvisat till ett antal ytterligare argument som åberopats i talan i huvudsaken, enligt vilka den ifrågasatta förordningen strider mot förordning nr 1275/94, grundläggande principer i gemenskapsrätten och den internationella sjörätten. Det skall dock påpekas att sökanden, frånsett denna hänvisning till talan i sak, i sin ansökan om interimistiska åtgärder inte har lämnat någon information om dessa grunder.
Kravet på skyndsamhet
85. Sökanden har hävdat att interimistiska åtgärder är nödvändiga, eftersom den marina miljön, fiskbestånden och den lokala ekonomin, om interimistiska åtgärder inte vidtas, kommer att lida allvarlig och irreparabel skada. Om sådana åtgärder inte vidtas kommer sökanden således att fråntas ett fullständigt och effektivt rättsligt skydd.
86. Vad avser den marina miljön har sökanden påstått att de skadliga verkningarna av den ifrågasatta förordningen kommer att inträda senast den 1 augusti 2004, den dag då förordningarna av år 1995 enligt artikel 15 i den ifrågasatta förordningen är formellt upphävda. Sökanden har hävdat att det förhållandet att utländska fartyg tillåts fiska djuphavsarter i Azorernas vatten för första gången aviserar att sådana redskap och metoder skall användas som ger upphov till skador som bottentrålning, trålning som inte har kontakt med havsbotten, fiske med bottensatta drivgarn och intensivt fiske med långrev, som håller kvar alltför många fiskar, som fångar alla arter utan urskiljning och som ger upphov till det problem som kallas spökfiske (vars verkningar förstärkts i djuphavsområden), varigenom förlorade redskap fortsätter att förorsaka skador under lång tid. Alla dessa metoder vållar betydande biskador genom att havsbotten, reven och korallreven förstörs. Enligt sökanden kommer kommissionens förslag om trålning eventuellt inte att antas i tid och det är, äve n om det antas, otillräckligt, eftersom det inte förbjuder användningen av andra metoder av intensivt industriellt fiske som ger upphov till skador.
87. Vad beträffar fiskbestånd har sökanden även gjort gällande att de skadliga verkningarna av den ifrågasatta förordningen kommer att inträda senast den 1 augusti 2004. Sökanden har hävdat att många utländska (spanska) fartyg redan har börjat fiska intensivt i Azorernas vatten på grund av uppgifter från kommissionen och från det spanska jordbruksministeriet om att den ifrågasatta förordningen redan har trätt i kraft. För det första har sökanden hävdat att tillämpningsförordningen, enligt artikel 11 i den ifrågasatta förordningen, om fastställande av maximala nivåer för fiskeansträngning inte kommer att antas i tid och att det därför under lång tid kommer att föreligga ett rättsligt tomrum. För det andra kommer de metoder för intensivt fiske som anges i den ifrågasatta förordningen att leda till att fiskbestånden minskas. Sökanden har till exempel hävdat att de spanska fartygen använder långrev som har upp till tolv gånger fler metkrokar (24 000 metkrokar) än de långrev som fartygen från Azorerna använder (2 000 metkrokar). Dessutom har de spanska fartygen en större räckvidd och en större lagringskapacitet och kan således fiska intensivt under mycket längre tid än fartygen från Azorerna. På grund av att tidigare outnyttjat djuphavsfiske snabbt är lönsamt förväntas ett stort antal fartyg fiska i Azorernas vatten. Detta ändrar den känsliga miljöbalansen, som redan ligger nära icke hållbara nivåer och som leder till en katastrofeffekt ( boom and bust ) och till att fiskbestånden snabbt och oåterkalleligt minskas. I detta avseende har sökanden påpekat att djuphavsfiskars särskilda karaktär (låga fruktsamhetstal, sen mognad och lång livstid) gör att deras förnyelse är extremt långsam.
88. Vad avser fiskeindustrin på Azorerna har sökanden hävdat att den ökande bristen på fiskbestånd kommer att leda till att den lokala industrin som är särskilt beroende av fisket, särskilt djuphavsfisket (som utgör 59 procent av fångsterna på Azorerna), bryter samman. Enligt sökanden kommer 31 procent av fångsterna på Azorerna från fiskebankar inom det ”liberaliserade” området mellan 100 och 200 sjömil. Nära tolv procent av den förvärvsverksamma befolkningen på Azorerna är verksamma ifiskerinäringen.
89. Sökanden har medgett att den inte kan förutsäga när skadorna blir irreparabla men förväntar sig att verkningarna kommer att bli kännbara inom loppet av en enda fiskesäsong. Under alla förhållanden har sökanden bett att förstainstansrätten skall tillämpa försiktighetsprincipen och säkerställa de begärda interimistiska åtgärderna för att hindra sådana verkningar, trots att det inte föreligger någon matematisk säkerhet beträffande tidpunkten för de påföljande skadorna.
Intresseavvägningen
90. Sökanden har gjort gällande att intresseavvägningen tydligt lutar åt att de interimistiska åtgärderna skall beviljas, eftersom om dessa åtgärder beviljas skyddas fiskbestånden och det marina ekosystemet i avvaktan på att dom meddelas rörande talan i huvudsaken samtidigt som ingen annan person missgynnas och utgången av talan i huvudsaken inte skadas. Om rådet vinner målet kommer fiskeflottornas intressen i andra medlemsstater, särskilt Konungariket Spanien, att ha tryggats. Om sökanden vinner målet kommer dess intressen att ha tryggats.
b) Argument som framförts av Porto de Abrigo och GÊ-Questa
91. Porto de Abrigo och GÊ-Questa stöder sökandens argument att den ifrågasatta förordningen kommer att, särskilt för spanska fartyg, göra det möjligt att idka ett intensivt fiske i Azorernas vatten. Detta är fartyg som i jämförelse med fartygen från Azorerna har en betydligt större kapacitet, har fiskeredskap som kan återanvändas, använder långrev som ligger för ankar på mer utsträckta områden (50–60 sjömil i stället för 30 sjömil) och som stannar till havs under mycket längre perioder (60 dagar i stället för den typiska veckan för fartyg från Azorerna). Redan fiskar – i medeltal per månad – 58 spanska fartyg i Azorernas vatten, medan deras totala antal tidigare vanligen uppgick till fyra. Detta intensiva fiske kommer att fullständigt decimera fiskbeståndet i området mellan 100 och 200 sjömil och även i området mellan 0 och 100 sjömil på grund av en effekt som kallas utsugning (fiskarna avlägsnas från de fiskebankar som överskrider baslinjen på 100 sjömil). Decimeringen av fiskbestånden förorsakar betydande skador på miljön och leder till att den lokala fiskeindustrin bryter samman.
c) Argument som framförts av rådet, kommissionen och Konungariket Spanien
92. För det första har rådet, med stöd av kommissionen och Konungariket Spanien, hävdat att det är uppenbart att förevarande ansökan inte kan upptas till prövning på grund av att det är uppenbart att talan i huvudsaken inte kan upptas till prövning.
93. I detta avseende har rådet för det första gjort gällande att den ifrågasatta förordningen är en åtgärd av allmän räckvidd och inte ett beslut i förtäckt form, och att den följaktligen inte kan ifrågasättas av sökanden. För det andra är sökanden under alla förhållanden inte personligen berörd. Sökandens allmänna intresse av att fiskeaktiviteten i området skall vara ekonomiskt lönsam räcker inte för att uppfylla det typiska kriteriet som ger fysiska eller juridiska personer möjlighet att väcka talan med stöd av artikel 230 fjärde stycket EG. Enligt detta kriterium skall den ifrågasatta rättsakten påverka deras rättsliga ställning på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem i förhållande till alla andra personer och som på grund härav särskiljer dem på samma sätt som mottagaren av ett beslut. I detta avseende har rådet hävdat att sökanden inte har visat hur den ifrågasatta förordningen påverkar dess ekonomi på ett annat sätt än i fråga om andra områden, däri inbegripet andra ”yttersta randområden”. För det tredje är det förhållandet att Azorerna nämns i artikel 299.2 EG inte tillräckligt för att ge sökanden behörighet att väcka talan. En motsatt tolkning skulle ge de yttersta randområdena en privilegierad ställning vid förstainstansrätten, vilket strider mot det system för rättsligt skydd som införts genom EG‑fördraget. Slutligen leder det förhållandet att sökandens lagstiftande befogenheter påverkas inte till att sökanden berörs direkt och personligen. Det är fråga om en oundviklig effekt av alla förordningar av allmän räckvidd.
94. Rådet har med stöd av kommissionen och Konungariket Spanien gjort gällande att talan under alla förhållanden är ogrundad, eftersom sökanden inte har visat att villkoret avseende fumus boni juris
(huruvida åtgärden vid ett första påseende framstår som befogad) är uppfyllt.
95. För det första har rådet framhållit gemenskapslagstiftarens stora utrymme för skönsmässig bedömning på detta område och hävdat att miljöbestämmelserna inte är tillämpliga, eftersom den rättsliga grunden för den ifrågasatta förordningen var artiklarna 37 EG och 299.2 EG.
96. För det andra har rådet hävdat att den ifrågasatta förordningen under alla förhållanden inte strider mot miljörättsliga bestämmelser (artiklarna 6 EG och 174 EG samt de miljörättsliga principerna), eftersom det system som införts genom ovannämnda förordning inte förorsakar någon skada på miljön eller på fiskbestånden. Genom den ifrågasatta förordningen förenas enligt rådet olika intressen, däribland skyddet av miljön, det hållbara utnyttjandet av fiskbestånden och skyddet av fiskesektorn på Azorerna samtidigt som den i artikel 12 EG inskrivna principen om att all diskriminering på grund av nationalitet skall vara förbjuden iakttas.
97. Rådet har med stöd av kommissionen och Konungariket Spanien dessutom gjort gällande att det i den ifrågasatta förordningen tas hänsyn till miljöintressena genom att fiskeansträngningen begränsas på grundval av historiska medeltal och att den skall ses inom ramen för andra åtgärder som omfattas av den gemensamma fiskeripolitiken (som förordningarna nr 2340/2002 och nr 2347/2002 samt tillämpningsförordningen som snart skall antas med stöd av artikel 11 i den ifrågasatta förordningen), vilka, som helhet betraktade, på miljöområdet erbjuder tillräckligt skydd för alla djuphavsarter. Det är inte styrkt att avskaffandet av det så kallade signalsystemet skulle ha förorsakat några miljöproblem eller andra problem. Det är inte heller styrkt att några problem skulle ha uppkommit för tonfiskliknande arter som, såsom migrerande arter, är vederbörligen skyddade genom Internationella kommissionen för bevarandet av tonfisk i Atlanten (ICCAT), samt genom de totala tillåtna fångstmängder och kvoter som fastställts i gemenskapens sekundärrätt.
98. För det tredje har rådet och kommissionen framhållit att rådet har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning i sådana komplicerade ekonomiska frågor och hävdat att den ifrågasatta förordningen inte strider mot artiklarna 299.2 EG och 158 EG, eftersom den innebär att industrin i Azorerna ges tillräckligt och proportionerligt skydd genom upprättandet av ett skyddsområde på 100 sjömil.
99. För det fjärde skyddas även den relativa stabiliteten, eftersom den ifrågasatta förordningen begränsar fiskeansträngningen på grundval av historiska medeltal. I detta avseende har kommissionen dessutom hävdat att under alla förhållanden är principen om relativ stabilitet relevant endast för att fastställa de totala tillåtna fångstmängderna och inte i samband med en sådan begränsning av fiskeansträngningen som anges i den ifrågasatta förordningen.
100. Slutligen har rådet, med stöd av kommissionen och Konungariket Spanien, hävdat att det inte har åsidosatt någon väsentlig formföreskrift. Rådet har inte behövt rådfråga Europaparlamentet på nytt, eftersom de ändringar som införts inte ändrade förordningens systematik i dess helhet. Den ifrågasatta förordningen är vederbörligen motiverad, såsom framgår av skälen till den. Dessutom har vetenskapliga rön, särskilt de rapporter som upprättats av Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen och av Internationella rådet för havsforskning, beaktats.
101. Vad beträffar kravet på skyndsamhet har rådet, kommissionen och Konungariket Spanien hävdat att det inte kommer att uppstå någon allvarlig och irreparabel skada om interimistiska åtgärder inte vidtas. Kriteriet avseende skyndsamhet är således inte uppfyllt.
102. För det första har rådet hävdat att den ifrågasatta förordningen inte kommer att inleda någon obegränsad fiskeansträngning, utan tvärtom begränsa denna ansträngning på grundval av historiska medeltal. Den ifrågasatta förordningen och förordningarna av år 2002 ger tillräckligt skydd för fiskbestånden och för miljön. För det andra är några interimistiska åtgärder inte nödvändiga, eftersom det finns andra, lämpligare möjligheter som i förekommande fall kan utnyttjas för att skydda miljön och fiskbestånden, såsom åtgärderna enligt artiklarna 7 och 8 i grundförordningen, som sökanden inte har utnyttjat. Ansökan om interimistiska åtgärder har gjorts för tidigt, eftersom kommissionen beträffande de två frågor för vilka sökanden har åberopat irreparabla skador (skador på miljön på grund av bottentrålning och minskning av fiskbestånden) lämnat förslag för att ta hand om alla identifierade problem. Genom den ifrågasatta förordningen och förordningarna av år 2002 skyddas under alla förhållanden fiskbestånden vederbörligen på grund av den begränsade fiskeansträngningen. Slutligen har rådet påpekat att sökanden inte lämnat något bevis vad gäller kravet på skyndsamhet avseende de tonfiskliknande arterna. Konungariket Spanien har godkänt denna slutsats och påpekat att mot bakgrund av tonfiskens i hög grad migrerande karaktär får begränsningen av tillträdet på vissa områden inga konsekvenser och att den utgör diskriminering på grund av nationalitet.
103. Slutligen har rådet, kommissionen och Konungariket Spanien hävdat att intresseavvägningen lutar åt att ansökan skall avslås. För det första skulle de åtgärder som sökanden har begärt leda till ett lägre, och inte högre, skydd av miljön. För det andra skulle ett uppskov med verkställigheten förlänga en period av rättslig osäkerhet beträffande tillämpningen av förordningarna av år 1995. Slutligen skulle ett uppskov med verkställigheten påverka tusentals fiskare och hundratals fartyg i ett stort område i Nordostatlanten. Följaktligen skulle endast tvingande skäl under dessa omständigheter motivera att det förordnades om interimistiska åtgärder.
2. Förstainstansrättens bedömning
104. Enligt artikel 104.2 i rättegångsreglerna skall, i en ansökan om interimistiska åtgärder, anges de omständigheter som ställer krav på skyndsamhet och de faktiska och rättsliga grunder på vilka den begärda åtgärden omedelbart framstår som befogad. Dessa villkor är kumulativa, vilket innebär att när ett av villkoren inte är uppfyllt kan det inte förordnas om interimistiska åtgärder (beslut meddelat av domstolens ordförande den 14 oktober 1996 i mål C-268/96 P(R), SCK och FNK mot kommissionen, REG 1996, s. I‑4971, punkt 30). Domstolen skall i förekommande fall även göra en avvägning mellan de föreliggande intressena (beslut meddelat av domstolens ordförande den 23 februari 2001 i mål C-445/00 R, Österrike mot rådet, REG 2001, s. I‑1461, punkt 73). Den begärda åtgärden skall dessutom vara interimistisk på det sättet att den varken får föregripa domstolens avgörande av de omtvistade rättsliga och faktiska frågorna eller på förhand motverka konsekvenserna av det avgörande som senare kommer att fattas i sak i målet (beslut meddelat av domstolens ordförande den 19 juli 1995 i mål C‑149/95 P(R), kommissionen mot Atlantic Container Line AB m.fl., REG 1995, s. I‑2165, punkt 22).
105. Vid denna helhetsbedömning förfogar domstolen i det interimistiska förfarandet dessutom över ett omfattande utrymme för skönsmässig bedömning och är fri att med avseende på de särskilda omständigheterna i fallet i fråga avgöra sättet att pröva om dessa villkor är uppfyllda liksom i vilken ordning denna prövning skall utföras, då det inte finns någon bestämmelse i gemenskapsrätten i vilken det föreskrivs ett redan upprättat analysschema för bedömningen av om det är nödvändigt att bevilja interimistiska åtgärder (beslut i det ovannämnda målet kommissionen mot Atlantic Container Line AB m.fl., punkt 23).
106. Det är mot bakgrund av de ovannämnda principerna som ansökan om interimistiska åtgärder skall prövas.
a) Huruvida ansökan kan upptas till sakprövning
107. Det är för det första nödvändigt att pröva huruvida ansökan om interimistiska åtgärder, såsom rådet, kommissionen och Konungariket Spanien har hävdat, skall avvisas på grund av att det är uppenbart att talan i huvudsaken inte kan upptas till prövning.
108. I detta avseende skall det påpekas att, även om det på grundval av fast rättspraxis är riktigt att problemet huruvida talan rörande huvudsaken kan upptas till prövning i princip inte skall prövas inom ramen för ett förfarande om interimistiska åtgärder för att inte föregripa prövningen av saken i målet, skall sökanden, för att begäran om uppskov med verkställigheten av en rättsakt skall kunna upptas till sakprövning, styrka vissa omständigheter som gör det möjligt att vid en första anblick, dra slutsatsen att talan rörande huvudsaken, som ansökan om interimistiska åtgärder är hänförlig till, kan prövas, för att undvika att sökanden genom ett interimistiskt förfarande kan beviljas uppskov med verkställigheten av en rättsakt, vilken domstolen senare inte kommer att ogiltigförklara eftersom talan rörande huvudsaken inte kunde upptas till sakprövning (beslut meddelat av domstolens ordförande den 18 november 1999 i mål C-329/99 P(R), Pfizer Animal Health mot rådet, REG 1999, s. I‑8343, punkt 89).
109. En sådan prövning av huruvida talan kan upptas till sakprövning är nödvändigtvis förenklad, med hänsyn till att ett interimistiskt förfarande är brådskande (beslut meddelat av domstolens ordförande den 12 oktober 2000 i mål C-300/00 P(R), Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa m.fl. mot rådet, REG 2000, s. I-8797, punkt 35).
110. Inom ramen för en ansökan om interimistiska åtgärder kan frågan huruvida talan rörande huvudsaken kan upptas till sakprövning nämligen endast bedömas utifrån en första anblick, eftersom målet är att pröva huruvida sökanden framvisar tillräckliga omständigheter som a priori motiverar slutsatsen att det inte kan uteslutas att talan rörande huvudsaken skall upptas till sakprövning. Domstolen i det interimistiska förfarandet skall fastställa att denna talan inte kan upptas till sakprövning endast om det helt kan uteslutas att talan rörande huvudsaken kan upptas till sakprövning. Att avgöra frågan huruvida talan kan upptas till sakprövning i samband med ett interimistiskt förfarande, när detta vid en första anblick inte är helt uteslutet, skulle innebära att förstainstansrättens avgörande i huvudsaken föregreps (beslut meddelat av förstainstansrättens ordförande den 17 januari 2001 i mål T-342/00 R, Petrolessence et SG2R mot kommissionen, REG 2001, s. II-67, punkt 17, och av den 19 december 2001 i de förenade målen T-195/01 R och T-207/01 R, Government of Gibraltar mot kommissionen, REG 2001, s. II‑3915, punkt 47).
111. Det skall följaktligen prövas huruvida sökanden, åtminstone vid en första anblick, har visat att den har behörighet att väcka talan vid domstol för att utverka delvis ogiltigförklaring av den ifrågasatta förordningen enligt artikel 230 fjärde stycket EG.
112. Det skall påpekas att i den mån som den självständiga regionen Azorerna har status som juridisk person enligt portugisisk rätt kan den i princip väcka talan om ogiltigförklaring enligt artikel 230 fjärde stycket EG, enligt vilken varje fysisk eller juridisk person får väcka talan mot ett beslut som är riktat till honom eller mot ett beslut som, även om det utfärdats i form av en förordning eller ett beslut riktat till en annan person, direkt och personligen berör honom (domstolens dom av den 22 november 2001 i mål C-452/98, Nederlandse Antillen mot rådet, REG 2001, s. I-8973, punkt 51) (nedan kallad domen i målet Nederländska Antillerna I).
113. Såsom rådet med rätta har påpekat är den ifrågasatta förordningen en åtgärd av allmän räckvidd och inte ett beslut i förtäckt form. I förordningen regleras fiskeaktiviteter för djuphavsfiskbestånd inom ett stort område i Nordostatlanten, känt som de västliga vattnen, och gäller utan åtskillnad för alla fiskare som önskar utöva sådana aktiviteter i detta område. Även om Azorerna uttryckligen nämns i sjätte skälet och i artikel 5 gäller den ifrågasatta förordningen utan åtskillnad för alla de yttersta randområden som avses i artikel 299.2 EG, det vill säga Azorerna, Madeira och Kanarieöarna.
114. Den omständigheten att den ifrågasatta rättsakten är en åtgärd av allmän räckvidd hindrar dock inte en fysisk eller juridisk person från att ifrågasätta den enligt artikel 230 fjärde stycket EG. Enligt fast rättspraxis innebär inte den omständigheten att en åtgärd är av allmän räckvidd att den inte direkt och personligen kan beröra vissa fysiska eller juridiska personer (domen i det ovannämnda målet Nederländska Antillerna I, punkt 51, och domstolens dom av den 18 maj 1994 i mål C-309/89, Codorniu mot rådet, REG 1994, s. I‑1853, svensk specialutgåva, volym 15, s. 141, punkt 19).
115. Det är följaktligen nödvändigt att pröva huruvida den självständiga regionen Azorerna i samband med en summarisk bedömning kan anses vara direkt och personligen berörd av den ifrågasatta förordningen.
116. När det gäller kriteriet direkt intresse skall enligt fast rättspraxis den vidtagna gemenskapsåtgärden, för att direkt beröra en sökande i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG, direkt inverka på sökandens rättsliga situation, ha en rent automatisk karaktär när den genomförs och endast följa av gemenskapslagstiftningen, utan att några mellanliggande regler tillämpas (förstainstansrättens dom av den 12 juli 2001 i de förenade målen T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 och T‑225/99, Comafrica och Dole Fresh Fruit Europe mot kommissionen, REG 2001, s. II-1975, punkt 96). I detta avseende skall det påpekas att den ifrågasatta förordningen är direkt tillämplig i alla medlemsstaterna och att den ger omedelbara effekter utan att ytterligare åtgärder behöver vidtas av medlemsstaterna. Den ifrågasatta förordningen kommer att ge väsentliga och omedelbara verkningar på sökandens rättsliga situation i den mån som sökanden kommer att fråntas befogenheten att lagstifta på fiskeområdet inom området mellan 100 och 200 sjömil, och i den mån som fiskeaktiviteterna, som enligt sökanden utgör en väsentlig del av dess ekonomi, kommer att påverkas av den ifrågasatta förordningen. Slutsatsen kan därför dras att sökanden, åtminstone vid första anblicken, har visat att den ifrågasatta förordningen berör den direkt.
117. När det gäller det personliga intresset skall det påpekas att en rättsakt av allmän räckvidd, såsom en förordning, kan beröra fysiska eller juridiska personer personligen endast om den påverkar dem på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem från alla andra personer och därigenom försätter dem i en ställning som motsvarar den som gäller för en person som en rättsakt är riktad till (domstolens dom av den 22 november 2001 i mål C-451/98, Antillean Rice Mills mot rådet, REG 2001, s. I‑8949, punkt 49, av den 25 juli 2002 i mål C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, REG 2002, s. I-6677, punkt 36, och av den 10 april 2003 i mål C-142/00 P, kommissionen mot Nederlandse Antillen, REG 2003, s. I-3483, nedan kallad domen i målet Nederländska Antillerna II, punkt 65, samt domen i det ovannämnda målet Nederländska Antillerna I, punkt 60).
118. I detta avseende skall det påpekas att enligt fast rättspraxis är det allmänna intresse som ett område som den självständiga regionen Azorerna, såsom behörig enhet i ekonomiska frågor inom sitt territorium, särskilt i fråga om fisket, kan ha av en utgång som är gynnsam för den ekonomiska utvecklingen i området i sig inte tillräckligt för att regionen skall anses vara berörd i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG (domen i målet Nederländska Antillerna II, punkt 69).
119. Dessutom är det, för att visa det personliga intresset, inte tillräckligt att sökanden har ett särskilt skydd enligt fördraget (artikel 299.2 EG) eller att sökanden särskilt och uttryckligen nämns i sjätte skälet och i artikel 5 i den ifrågasatta förordningen, eller att rådet var tvunget att beakta sökandens situation när det antog den ifrågasatta förordningen (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Nederländska Antillerna II, punkterna 74–76). Annars skulle, såsom rådet med rätta har påpekat, de yttersta randområden som anges i artikel 299.2 EG förvärva rättigheter att väcka talan vid domstol som motsvarar medlemsstaters rättigheter. En sådan utgång skulle strida mot artikel 230 EG som, analogt, inte ger de regionala enheterna rätt att väcka talan på samma villkor som medlemsstaterna (se, analogt, domen i det ovannämnda målet Nederländska Antillerna I, punkt 50, och däri angiven rättspraxis).
120. Härav följer att sökanden, åtminstone vid första anblicken, på grundval av faktiska omständigheter skall visa att den ifrågasatta förordningen påverkar regionen på grund av en faktisk situation som särskiljer den från alla andra personer, däri inbegripet, i förevarande omständigheter, andra yttersta randområden (se, analogt, domen i det ovannämnda målet Nederländska Antillerna I, punkt 72).
121. Även om sökanden inte har ansträngt sig för att tydligt visa hur den påverkas av den ifrågasatta förordningen på ett annat sätt än andra yttersta randområden, som skulle särskilja den tillräckligt för att göra den personligen berörd, har sökanden lämnat vissa bevis på vars grund det inte helt kan uteslutas att den befinner sig i en faktisk situation som kan särskilja den på ett sådant sätt.
122. För det första kommer sökandens behörighet i avsevärd mån att direkt påverkas av den ifrågasatta förordningen, eftersom sökanden därigenom fråntas sin behörighet att reglera fiskeaktiviteter inom ett område mellan 100 och 200 sjömil. En sådan effekt på en regions behörigheter kan medföra att det anses att den ifrågavarande regionen berörs personligen i den mening som avses i artikel 230, fjärde stycket EG (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 15 december 1999 i de förenade målen T-132/96 och T-143/96, Freistaat Sachsen m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II‑3663, punkt 84, och däri angiven rättspraxis, särskilt förstainstansrättens dom av den 15 juni 1999 i mål T-288/97, Regione autonoma Friuli‑Venezia Giulia mot kommissionen, REG 1999, s. II-1871, punkterna 31 och 32).
123. För det andra är Azorernas situation speciell i den meningen att dess marina ekosystem kännetecknas av att det i stor utsträckning finns undervattensberg som ger upphov till begränsade tidvatten och uppvällningar ( upwellings ), av att det förekommer fält av varmvattenkällor och naturliga varma källor, av att det inte finns någon kontinentalsockel och av det starka beroendet av djuphavsfiske. Enligt sökanden är nära tolv procent av Azorernas förvärvsverksamma befolkning beroende av fiskeaktiviteter, och djuphavsfisket i Azorerna motsvarar nära 60 procent i värde av alla fångster där. Vid förhandlingen angav sökanden att fiskerelaterade aktiviteter motsvarade 5 procent av dess bruttonationalprodukt, en procentsats som inte kan anses vara oväsentlig (generaladvokaten Légers förslag till avgörande i de mål som ledde till domstolens dom av den 22 november 2001 i mål C-301/97, Nederländerna mot rådet, REG 2001, s. I-8853, på s. I-8858, och Nederländska Antillerna I, REG 2001, s. I‑8975, punkt 95, i vilka han drog slutsatsen att en sektor som endast motsvarade 0,9 procent av bruttonationalprodukten i Nederländska Antillerna inte var tillräcklig för att bevisa att det fanns särskilda egenskaper som utmärkte denna region men att en annan slutsats skulle ha kunnat nås ”om den ekonomiska sektor som berörs av den omtvistade rättsakten hade motsvarat en betydligt större del av bruttonationalprodukten i [det] ifrågavarande [landet och utomeuropeiska territoriet]”).
124. På grundval av dessa bevis som sökanden framlagt anser förstainstansrätten att även om det föreligger allvarliga tvivel om huruvida sökanden har visat att den ifrågasatta förordningen påverkar den på annat sätt än andra yttersta randområden kan det inte helt uteslutas att sökanden, i talan i huvudsaken, kan bevisa att den ifrågasatta förordningen berör den personligen.
125. Mot bakgrund av ovanstående, och eftersom det i detta skede inte helt kan uteslutas att talan i huvudsaken kan upptas till prövning, skall ansökan om interimistiska åtgärder inte avvisas enbart på den grunden att talan i huvudsak inte kan upptas till sakprövning.
b) Fumus boni juris, kravet på skyndsamhet och intresseavvägningen
126. För att bedöma huruvida sökanden har visat att den uppfyller de kumulativa villkor som krävs för att interimistiska åtgärder skall beviljas, det vill säga villkoren avseende fumus boni juris
och skyndsamhet, är det nödvändigt att först undersöka karaktären av de interimistiska åtgärder som begärts och intresseavvägningen, genom att göra en avvägning av de verkningar som ett beslut om att bevilja sådana åtgärder skulle få för sökanden, svaranden, intervenienterna, gemenskapens rättsordning och tredje man.
Intresseavvägning – De begärda interimistiska åtgärdernas verkningar
127. Det skall för det första påpekas att själva karaktären av vissa av de begärda interimistiska åtgärderna förefaller vara olämplig och oproportionerlig mot bakgrund av det huvudsakliga mål som är syftet med dem, det vill säga att skydda det marina ekosystemet i Azorerna och fiskbestånden. De verkningar som var och en av de begärda interimistiska åtgärderna skulle få förtjänar i detta avseende att undersökas.
128. Uppskov med verkställigheten av artikel 3 i den ifrågasatta förordningen skulle få betydande, vittomfattande verkningar genom att medlemsstaterna befriades från skyldigheten att uppskatta och fördela fiskeansträngningen på grundval av historiska medeltal. Ett sådant uppskov med verkställigheten förefaller, genom själva sin natur, inte vara lämpligt, och än mindre proportionerligt, för att uppnå det mål som sökanden eftersträvar, det vill säga att skydda den marina miljön och att bevara fiskbestånden. Uppskov med verkställigheten av denna bestämmelse, i den mån som den innebär att fiskeredskap tas bort från definitionen av berörda fiskevatten, skulle inte motsvara en skyldighet för gemenskapsinstitutionerna att fastställa fiskevatten efter fiskeredskap och skulle inte heller leda till ett förbud att använda särskilda fiskeredskap. På samma sätt skulle uppskov med verkställigheten av denna bestämmelse, i den mån den innebär att de arter som avses i förordning nr 2347/2002, som denna tidigare förordning vilken inte är föremål för talan är tillämplig på, inte omfattas av dess tillämpningsområde, leda till en överlappning av systemen och inte nödvändigtvis få till följd att dessa arter skyddades bättre.
129. Uppskov med verkställigheten av artikel 5 i den ifrågasatta förordningen skulle i huvudsak innebära att skyddet av det område som sträcker sig ut till 100 sjömil runt Azorerna togs bort, vilket är en effekt som förefaller strida mot det som sökanden vill uppnå. Det skall påpekas att det genom artikel 5 införts ett skyddsområde på 100 sjömil för alla arter, däri inbegripet tonfisk och djuphavsarter. I den mån som det begärts att de spanska fartyg som fiskar tonfisk och tonfiskliknande arter skall avstängas från området mellan 0 och 200 sjömil, skulle ett uppskov med verkställigheten av artikel 5 i den ifrågasatta förordningen således inte ge denna effekt.
130. Uppskov med verkställigheten av artikel 11 i den ifrågasatta förordningen skulle hindra rådet och kommissionen från att anta tillämpningsförordningen om fastställande av den maximala årliga fiskeansträngningen för varje medlemsstat, varje område och fiske enligt artiklarna 3 och 6. En sådan åtgärd skulle inte bidra till att skydda miljön eller till att bevara fiskbestånden i Azorernas vatten. Även sökanden anser att tillämpningsförordningen, sedan den väl antagits, åtminstone delvis kommer att skydda Azorernas vatten.
131. Uppskov med verkställigheten av artikel 13b i den ifrågasatta förordningen skulle leda till att det så kallade signalsystemet tillämpades på nytt och skulle sålunda få avsevärda verkningar för ett stort antal fiskefartyg som skulle vara tvungna att anpassa sig till detta system. Dock skulle ett återinförande av signalsystemet möjligen ge sökanden möjlighet att samla in ytterligare information om fartygs verksamhet i Azorernas vatten, och sökanden har inte visat att VMS, även om det ger den mindre information, skulle hindra den från att genomföra det system som införts genom den ifrågasatta förordningen eller att på ett tillräckligt sätt övervaka fartygens verksamhet i Azorernas vatten. Även om denna bestämmelse, såsom sökanden har hävdat, begränsar den mängd information som myndigheterna i Azorerna kan kräva av fartyg som opererar inom deras jurisdiktion, finns det inga uppgifter som visar hur detta kan få konkreta verkningar på det marina ekosystemet och på fiskbestånden.
132. Uppskov med verkställigheten av artikel 15 i den ifrågasatta förordningen, enligt vilken förordningarna av år 1995 upphävs senast från och med den 1 augusti 2004, skulle beröra alla fiskare som önskar fiska i Azorernas vatten och skulle skapa stor rättsosäkerhet beträffande vilket system som skulle tillämpas i Azorernas vatten. I huvudsak skulle ett uppskov med verkställigheten av denna bestämmelse innebära att ett tidigare rättssystem återupprättades, vilket gemenskapslagstiftaren beslutat ersätta med det system som införts genom den ifrågasatta förordningen. Det måste erkännas att det föreligger stor osäkerhet i frågan huruvida vissa bestämmelser i förordningarna av år 1995 har så nära samband med övergångssystemet i anslutningsakten och med förordning nr 1275/94 att det skall anses att de inte kan tillämpas efter utgången av anslutningens övergångssystem den 1 januari 2003. Det är riktigt att uppskov med verkställigheten av artikel 15 kan få den effekten att det tidigare systemet tillåts fortsätta, vilket, åtminstone enligt sökanden, ger tillräckligt skydd för Azorernas vatten. Det skall dock påpekas att systemet av år 1995 innebar att ett sådant skydd gavs, inte direkt genom att bestämmelser om miljön, såsom förbudet att använda fiskeredskap, infördes, utan indirekt genom bestämmelser varigenom tillträdet för utländska fartyg till Azorernas vatten begränsades. Uppskov med verkställigheten av artikel 15 skulle innebära att dessa bestämmelser i förordningarna av år 1995, varigenom tillträdet för utländska fartyg till Azorernas vatten begränsades, vidmakthölls, medan det övergångssystem för tillträde som infördes genom anslutningsakten skulle ha upphört senast den 31 december 2002. Det skall påpekas att sådana bestämmelser är direkt diskriminerande på grund av nationalitet och sålunda strider mot en princip som fastslagits i artikel 12 EG och i artikel 17.1 i grundförordningen.
133. Slutligen skall det påpekas att de alternativa åtgärder som sökanden begärt – förbud för spanska fartyg att i Azorernas vatten fiska tonfisk och tonfiskliknande arter och förbud för icke portugisiska fartyg att i dessa vatten fiska bottenlevande arter och djuphavsarter – är i huvudsak inte bestämmelser om skydd av miljön utan bestämmelser om tillträde som är direkt diskriminerande på grund av nationalitet och som skadar utländska fartygs intressen. Ett sådant beslut om interimistiska åtgärder syftar inte till att direkt skydda den marina miljön och fiskbestånden, förbjuder inte användningen av skadliga redskap och föreskriver inte någon särskild begränsning av fiskeansträngningen eller andra ekologiskt rationella åtgärder, utan utestänger endast utländska fartyg från Azorernas vatten. Det förefaller således att vara oproportionerligt till själva sin karaktär.
134. Det följer av denna undersökning av de begärda interimistiska åtgärdernas karaktär att, tvärtemot sökandens påståenden, uppskovet med delvis verkställighet av den ifrågasatta förordningen eller de begärda alternativa interimistiska åtgärderna skulle få betydande negativa konsekvenser för tredje man och störa verksamheten i den gemensamma fiskeripolitiken.
135. Den ifrågasatta förordningen är nämligen en åtgärd av allmän räckvidd som på ett abstrakt sätt kommer att reglera ett brett område av fiskeaktiviteter rörande ett mycket stort antal fiskefartyg och fiskare. Ett uppskov med delvis verkställighet av den ifrågasatta förordningen skulle påverka intressena hos dem som, bland dessa fiskare, kommer från andra medlemsstater, och särskilt spanska fiskare, genom att de rättigheter som gemenskapslagstiftaren ger dem att särskilt i Azorernas vatten utöva fiskeaktiviteter utan diskriminering på grund av nationalitet tills vidare avskaffades.
136. Dessa potentiellt vittomfattande konsekvenser av ett uppskov med delvis verkställighet av den ifrågasatta förordningen för ett mycket stort antal berörda personer måste uppskattas i förhållande till nödvändigheten av de begärda interimistiska åtgärderna för att hindra påstådd allvarlig och irreparabel skada i avvaktan på avgörandet rörande talan i huvudsaken. I detta sammanhang är det nödvändigt att beakta den allvarliga karaktären av den påstådda skadan som rör miljöfrågor.
137. Slutligen skall det påpekas att man vid en sådan bedömning även skall beakta den omständigheten att rådet, i sin egenskap av lagstiftare, inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken har ett väsentligt utrymme för skönsmässig bedömning som motsvarar det politiska ansvar som denna institution ges genom artiklarna 34–37 EG. Rätten skall vid kontrollen av utövande av rådets behörighet i detta sammanhang begränsa sig till en prövning av om det förekommit uppenbara fel eller maktmissbruk eller om den ifrågavarande myndigheten klart har överskridit gränserna för sitt utrymme för skönsmässig bedömning (se domstolens dom av den 19 februari 1998 i mål C-4/96, NIFPO och Northern Ireland Fishermen’s Federation mot Department of Agriculture for Northern Ireland, REG 1998, s. I-681, punkt 42, och däri angiven rättspraxis).
138. Mot bakgrund av ovanstående kan förstainstansrätten inte ersätta rådets bedömning med sin egen, utom i uppenbart brådskande fall och utan att riskera att inkräkta på rådets utrymme för skönsmässig bedömning (se, för ett liknande resonemang, beslut meddelat av förstainstansrättens ordförande den 2 mars 1998 i mål T-310/97 R, Nederländska Antillerna mot rådet, REG 1998, s. II‑455, punkterna 64 och 65). Avvägningen av föreliggande intressen innebär, såsom påpekats ovan, att förstainstansrätten endast kan ersätta rådets bedömning med sin egen under exceptionella förhållanden, vilka kännetecknas av att det särskilt starkt skall framstå att fumus boni juris föreligger och av att behovet av skyndsamhet skall vara uppenbart (se, för ett liknande resonemang, beslut meddelat av förstainstansrättens ordförande den 1 februari 2001 i mål T-350/00 R, Free Trade Foods mot kommissionen, REG 2001, s. II-493, punkt 48, och däri angiven rättspraxis).
139. Det är inom denna ram som de kumulativa villkoren avseende fumus boni juris
och skyndsamhet skall undersökas. Det skall lämpligen först undersökas huruvida sökanden har visat att de interimistiska åtgärderna är nödvändiga, eftersom det inte, om detta villkor inte är uppfyllt på ett särskilt tydligt sätt, finns något behov av att i sin helhet uppskatta huruvida villkoret avseende fumus boni juris
är uppfyllt.
Kravet på skyndsamhet
140. Som en inledande anmärkning skall det påpekas att den brådskande karaktären av en ansökan om interimistiska åtgärder skall bedömas i förhållande till behovet av ett interimistiskt beslut för att hindra att allvarlig och irreparabel skada åsamkas den part som har begärt åtgärden (beslutet i det ovannämnda målet Pfizer Animal Health mot rådet, punkt 94).
141. Särskilt när skadan är beroende av att ett antal händelser inträffar, räcker det med att skadan är förutsebar med en tillräcklig grad av sannolikhet (se, för ett liknande resonemang, domstolens beslut av den 29 juni 1993 i mål C-280/93 R, Tyskland mot rådet, REG 1993, s. I-3667, punkt 34, och beslut meddelat av domstolens ordförande den 14 december 1999 i mål C-335/99 P(R), HFB m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. I-8705, punkt 67). Sökanden är dock skyldig att bevisa de omständigheter som ligger till grund för antagandet att en sådan allvarlig och irreparabel skada kommer att inträffa (beslutet i det ovannämnda målet HFB m.fl. mot kommissionen, punkt 67, och beslut meddelat av domstolens ordförande den 12 oktober 2000 i mål C‑278/00, Grekland mot kommissionen, REG 2000, s. I‑8787, punkt 15).
142. Härav följer att undersökningen skall koncentreras på frågan huruvida sökanden har visat att det är nödvändigt att förordna om de begärda interimistiska åtgärderna för att hindra de tre typer av skador som enligt sökanden följer av tillämpningen av den ifrågasatta förordningen, nämligen för det första skador på det marina ekosystemet (koraller, havsbotten, etc.) på grund av att släpredskap och andra typer av industriella redskap, såsom drivgarn och långrev, tillåts användas, för det andra minskning av djuphavsfiskbestånden till icke förnybara nivåer på grund av intensifierad fiskeansträngning och, för det tredje, sammanbrott för fiskeindustrin på Azorerna.
143. Innan uppskattningen görs av varje typ av skada är det nödvändigt att påpeka att det föreligger avsevärd oenighet mellan parterna när det gäller vilken exakt dag då förordningarna av år 1995 upphävs, vilket är den dag då den ifrågasatta förordningen kommer att få sina påstådda verkningar i Azorernas vatten, utan fördelarna av skyddssystemet av år 1995. För detta förfarande skall verkningarna av den ifrågasatta förordningen uppskattas med beaktande av att förordningarna av år 1995 under alla förhållanden har upphävts senast den 1 augusti 2004. Detta förefaller vara den rimligaste tolkningen, eftersom artikel 15 i den ifrågasatta förordningen är en särskild bestämmelse som reglerar upphävandet av förordningarna av år 1995. Det är ostridigt att förordningarna av år 1995 enligt ovannämnda artikel 15 upphör att vara tillämpliga efter den 1 augusti 2004 och att detta utgör grunden för sökandens argumentering beträffande den ifrågasatta förordningens verkningar på den marina miljön, på fiskbestånden och på fiskeindustrin på Azorerna.
– Allvarlig och irreparabel skada på det marina ekosystemet
144. Sökanden har hävdat att den ifrågasatta förordningen kommer att tillåta fiskeansträngning i industriell skala och medge användning av släpredskap och andra typer av industriella redskap, såsom bottentrål och trål som inte har kontakt med havsbotten, bottensatta drivgarn och långrev av industriell typ, som orsakar allvarliga och irreparabla skador på det marina ekosystemet genom att förstöra havsbotten, reven och korallerna.
145. Sökanden har hävdat att enligt det tidigare systemet som infördes genom förordningarna av år 1995, särskilt enligt artiklarna 3 och 6 och bilaga I till förordning nr 685/95, hade varje fiskevatten fastställts genom hänvisning till typ av fiskeredskap (till exempel fasta redskap eller släpredskap) och att rådet följaktligen indirekt kunde begränsa användningen av släpredskap genom att till exempel föreskriva en nollfiskeansträngning i ett särskilt område för en specifik typ av fiskeredskap. För Azorernas vatten genomfördes detta genom artikel 2 i förordning nr 2027/95 och bilagan till denna förordning. I den ifrågasatta förordningen (artikel 3 och bilagan till den) definieras inte fiskevattnen efter fiskeredskap och det är således inte möjligt att i framtiden fastställa ett nolltak för maximal fiskeansträngning för släpredskapen. Dessutom är alla lokala förbud att använda sådana redskap inte tillämpliga på utländska fartyg utanfö r ett område på tolv sjömil enligt artikel 10 i förordning nr 2371/2002. Det finns således inget annat sätt på vilket ett sådant förbud kan genomföras. Eftersom artikel 15 i den ifrågasatta förordningen även innebär att förordningarna av år 1995 upphävs senast den 1 augusti 2004 följer härav att användningen av släpredskap kommer att vara tillåten i Azorernas vatten.
146. Parterna och övriga deltagare i förfarandet erkänner att efter att förordningarna av år 1995, enligt artikel 15 i den ifrågasatta förordningen, upphävts senast den 1 augusti 2004, kommer fartyg att tillåtas använda bottentrålare för att fiska i Azorernas vatten, medan sådana aktiviteter var otillåtna enligt det tidigare systemet.
147. Det har inte heller bestridits att bottentrålning kan få betydande negativa följder för det marina ekosystemet om sådana aktiviteter lämnas utan kontroll. Både rådet och kommissionen medgav vid förhandlingen att verkningarna av bottentrålning kan få allvarliga och irreparabla följder genom att känsliga delar i det marina ekosystemet, som korallrev, förstörs. I detta avseende anges i motiveringen till kommissionens förslag om trålning att ”[n]ya vetenskapliga rapporter har visat att vissa djuphavsmiljöer [däribland Azorerna] behöver skyddas mot mekanisk erosion orsakad av fiskeredskap”. I fjärde skälet till detta förslag anges att ”[e]nligt vetenskapliga rön kan dessa livsmiljöer knappast återhämta sig från skador orsakade av bottentrålning, eller också sker återhämtningen mycket långsamt och med stor svårighet”.
148. Tvärtemot verkningarna av bottentrålning beträffande vilka de bevis som framlagts vid förstainstansrätten räcker för att slutsatsen skall dras att den skada som kan följa därav är av allvarlig och irreparabel karaktär om sådana aktiviteter lämnas utan kontroll, har det inte på ett tillräckligt sätt visats att en sådan skada kan följa av användningen av andra redskap, såsom trål som inte har kontakt med havsbotten, bottensatta drivgarn och särskilt långrev.
149. Sökanden har hävdat att dessa andra intensiva fiskemetoder orsakar indirekta skador på fiskbestånden (på vilka ett system för fiskeansträngning dock är tillämpligt), men det har inte fastställts någon allvarlig och irreparabel skada på den marina miljön i sig. Den expertrapport som sökanden ingett (bilaga 2 till ansökan) visar att även om alla typer av industriellt fiske har indirekta verkningar anses näten som inte når havsbotten och långreven vara betydligt mindre skadliga än bottentrålning med långrev som anses ”förorsaka begränsade skador på livsmiljön”. Påståendena om det så kallade spökfisket hänför sig huvudsakligen till bevarande av fiskbestånd och inte till skada på miljön som sådan och har dessutom framförts rent allmänt utan att det lämnats uppgifter om hur allvarlig skadan är eller om den sannolika tidsperiod inom vilken en sådan skada skulle komma att bli allvarlig och irreparabel.
150. Sökandens hänvisning till kommissionens uttalanden i pressmeddelanden som bifogats dess förslag om trålning hänför sig till bottentrålningsaktiviteter eller liknande redskap och kan inte anses vara ett erkännande från kommissionens sida av de skadliga verkningarna av användningen av andra typer av fiskeredskap.
151. Sökandens påståenden avseende skyndsamheten vad gäller andra redskap än bottentrål och liknande släpredskap kan följaktligen inte godtas.
152. Vad gäller bottentrålning har rådet och kommissionen dock medgett att denna typ av fiskeredskap, om den lämnas utan kontroll, förmodligen orsakar allvarliga skador på Azorernas marina ekosystem. Sådana skador är irreparabla i den meningen att det enligt allmän utsago är omöjligt eller mycket svårt att avhjälpa dem.
153. Det är följaktligen nödvändigt att bedöma huruvida den ifrågasatta förordningen, om de begärda interimistiska åtgärderna inte vidtas, kommer att förorsaka skador på ett säkert och omedelbart sätt. Det ankommer på sökanden att bevisa de sakförhållanden som ligger till grund för antagandet att en sådan allvarlig och irreparabel skada kommer att inträffa (besluten i de ovannämnda målen HFB m.fl. mot kommissionen, punkt 67, och Grekland mot kommissionen, punkt 15).
154. Det skall påpekas att tvärtemot vad sökanden förefaller ha hävdat finns det ingenting i den ifrågasatta förordningen som uttryckligen tillåter trålningsaktiviteter eller hindrar rådet eller kommissionen från att vidta ytterligare åtgärder för att bekämpa sådana aktiviteter. Kommissionens förslag om trålning syftar nämligen till att komplettera den ifrågasatta förordningen genom att särskilt i Azorernas vatten införa ett specifikt förbud mot trålning. Genom förslaget kommer förordning nr 850/98 att ändras genom att följande bestämmelse läggs till artikel 30 i denna förordning:
”Det är förbjudet för fartyg att använda bottentrål och liknande släpredskap som har kontakt med havsbotten [särskilt] inom [Azorernas vatten].”
155. Härav följer att det uppskov med verkställigheten av artiklarna 3, 5.1, 11 eller 13 i den ifrågasatta förordningen som sökanden begärt inte kommer att leda till ett förbud mot bottentrålning i Azorernas vatten och således inte kommer att vara till någon nytta för sökanden. Det har inte visats att dessa bestämmelser har några verkningar på trålningsaktiviteterna. Uppskov med verkställigheten av dessa bestämmelser är därför uppenbarligen inte nödvändigt.
156. Trålningen kommer dock, såsom sökanden själv har påpekat, att tillåtas indirekt genom att förordningarna av år 1995 upphävs. I de förordningarna behandlades frågan snarare endast indirekt än direkt genom att redskapen kopplades till definitionen av fiskeområden. Det är således endast ett uppskov med verkställigheten av artikel 15 i den ifrågasatta förordningen (genom vilken förordningarna av år 1995 upphävs) som kan få någon verkan för bottentrålningsaktiviteterna genom att systemet enligt förordningarna av år 1995, och följaktligen det indirekta förbudet mot bottentrålning i Azorerna, tillåts fortsätta.
157. Det är dock svårt att dra slutsatsen att en sådan interimistisk åtgärd eller en annan åtgärd skulle vara nödvändig för att hindra att det uppstår skada på det marina ekosystemet under ifrågavarande period, eftersom det finns många andra, mer proportionerliga och mer lämpliga, möjligheter inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken som kan genomföras snabbt och effektivt för att hindra sådan skada.
158. Dessa möjligheter inbegriper särskilt nödåtgärder som antas av kommissionen eller av medlemsstaterna, särskilt av Republiken Portugal, på grundval av artiklarna 7 och 8 i grundförordningen. Enligt de artiklarna får sådana åtgärder antas just i de situationer där ”det finns tecken på ett allvarligt hot mot bevarandet av levande akvatiska resurser eller det marina ekosystemet på grund av fiskeverksamhet och detta kräver omedelbara åtgärder”. Enligt artikel 8 får dessa åtgärder tillämpas under högst tre månader, och under sex månader, med möjlighet att förlänga dem i sex månader, enligt artikel 7 i grundförordningen. Varaktigheten av dessa åtgärder förefaller således vara tillräcklig för att hindra skada i avvaktan på att kommissionens förslag om trålning antas, vilket sannolikt kommer att ske inom kort. Dessutom får kommissionen eller medlemsstaterna enligt artikel 45.1 och 45.2 i förordning nr 850/98 vidta nödvändiga åtgärder vad avser vattnen under deras jurisdiktion ”[o]m det krävs en omedelbar insats för att bevara vissa bestånd av marina organismer” eller ”[o]m bevarandet av vissa fiskarter eller fångstplatser allvarligt hotas, och en fördröjning skulle medföra skador som är svåra att reparera”.
159. Det framgick vid förhandlingen att sökanden inte hade agerat för att säkerställa att några sådana åtgärder vidtas.
160. Vid förhandlingen angav kommissionen dessutom att den ständigt övervakade situationen och att den var redo att vid behov vidta sådana nödåtgärder.
161. Liknande åtgärder har antagits i fallet Darwin Mounds i Förenade kungariket (kommissionens förordning (EG) nr 1475/2003 av den 20 augusti 2003 om skydd av djuphavskorallrev mot effekterna av trålning i ett område nordväst om Skottland (EGT L 211, s. 14)). Kommissionens förslag om trålning visar att kommissionen är medveten om situationen och ständigt övervakar den. I motiveringen till detta förslag anges att ”i gemenskapens fiskezon runt Azorerna, Madeira och Kanarieöarna [finns det] flera kända eller potentiella djuphavsmiljöer som hittills har varit undantagna från trålning genom det särskilda tillträdessystem som anges i rådets förordning (EG) nr 2027/95. Eftersom detta system kommer att upphöra att gälla 2004 är det nu viktigt att ett fortsatt skydd av dessa områden säkerställs i gemenskapens lagstiftning”. Eftersom kommissionen är medveten om de frågor som väckts är det mycket osannolikt att den skulle invända mot att sådana åtgärder vidtas eller att den inte skulle ingripa för att hindra varje skada.
162. Under sådana omständigheter, där andra, mer lämpliga möjligheter står till sökandens förfogande, förefaller de begärda interimistiska åtgärderna inte vara nödvändiga (se, analogt, beslut meddelat av domstolens ordförande den 22 april 1994 i mål C-87/94 R, kommissionen mot Belgien, REG 1994, s. I-1395, punkterna 40–42, beslutet i det ovannämnda målet Free Trade Foods mot kommissionen, punkt 59, beslut meddelade av förstainstansrättens ordförande den 7 maj 2002 i mål T-306/01 R, Aden m.fl. mot rådet och kommissionen, REG 2002, s. II‑2387, punkt 109, och den 3 december 2002 i mål T-1818/02 R, Neue Erba Lautex mot kommissionen, REG 2002, s. II‑5081, punkterna 105–110).
163. Mot bakgrund av ovanstående anser förstainstansrätten att sökanden inte har visat att de begärda interimistiska åtgärderna är nödvändiga för att hindra allvarlig och irreparabel skada på det marina ekosystemet.
– Skada på fiskbestånden
164. När det gäller allvarlig och irreparabel skada på fiskbestånden har sökanden hävdat att det förhållande att förordningarna av år 1995 upphävts och att den ifrågasatta förordningen trätt i kraft senast den 1 augusti 2004 leder till en avsevärt intensifierad fiskeansträngning. Detta kommer att leda till att djuphavsfiskbestånden snabbt minskas till icke förnybara nivåer.
165. Det är viktigt att särskilja två typer av fiskbestånd, nämligen tonfiskbeståndet och djuphavsfiskbeståndet.
166. När det gäller tonfisk och tonfiskliknande arter är det uppenbart att sökanden inte har lämnat tillräckliga bevis som visar att de begärda interimistiska åtgärderna är nödvändiga för att hindra allvarlig och irreparabel skada.
167. Tonfiskliknande arter är långvandrande arter som sprider sig över mycket stora områden och som inte är specifikt knutna till Azorernas vatten. Bevarandeåtgärder skall täcka hela fördelningsområdet för att återspegla de långvandrande arternas område. En åtgärd som tillsluter eller frigör ett särskilt område på 100 sjömil är irrelevant när det gäller att hindra utglesningen av dessa arter, eftersom de är långvandrande arter. På grund av deras långvandrande karaktär är tonfisk och tonfiskliknande arter med stöd av rådets förordning (EG) nr 2287/2003 av den 19 december 2003 (EGT L 344, s. 1) skyddade av olika åtgärder som totala tillåtna fångstmängder och kvoter som fastställts för ett stort område i Nordostatlanten. Dessutom är tonfisk och tonfiskliknande arter skyddade genom ICCAT i vilken gemenskapen är part, och åtgärder för begränsning av fångster eller fiskeansträngning har antagits för de flesta tonfiskarter. Slutligen utgör sökandens påstående vid förhandlingen att fartyg som fiskar tonfisk sträcker sig över ett stort område och hindrar andra fiskare från att fiska djuphavsfiskbestånd uppenbart inte ett stöd för dess påstående att tonfiskbestånden eller djuphavsfiskbestånden kommer att minskas.
168. När det gäller djuphavsfiskbestånd är sökandens frågor faktiskt mycket mer komplicerade. Den slutsatsen kan dock inte dras att sökanden har visat att den ifrågasatta förordningen, om interimistiska åtgärder inte vidtas i avvaktan på att målet avgörs i huvudsak, kommer att innebära att en så intensifierad fiskeansträngning tillåts att fiskbestånden kommer att minskas i sådan grad att allvarlig och irreparabel skada uppstår, eller att en sådan skada är säker och omedelbar.
169. Det skall påpekas att sökanden inte har visat att den ifrågasatta förordningen kommer att leda till en situation i vilken en obegränsad fiskeansträngning tillåts i Azorernas vatten. Tvärtom, såsom rådet, kommissionen och Konungariket Spanien har påpekat, föreskrivs i den ifrågasatta förordningen samt i förordningarna av år 2002 ett visst antal åtgärder, som innebär att fiskeansträngningen begränsas eller att det föreskrivs totala tillåtna fångstmängder och kvoter vad avser djuphavsarter.
170. Såsom sökanden har medgett kommer sålunda två djuphavsarter (dolkfisken och fläckpagellen) att omfattas av totala tillåtna fångstmängder och specifika kvoter enligt förordning nr 2340/2002. Ett antal djuphavsarter som uppräknas i bilaga I till förordning nr 2347/2002 kommer att omfattas av ett rigoröst system för begränsning av fiskeansträngningen på gemenskapsnivå. Detta system omfattar bestämmelser för genomförande och för rigorös kontroll, och tillåter kommissionen att närmare följa situationen så att ytterligare åtgärder kan antas för alla arter som enligt sökanden riskerar att bli överutnyttjade. Det skall erinras om att förordning nr 2347/2002 inte har ifrågasatts inom ramen för förevarande talan.
171. Slutligen har det i den ifrågasatta förordningen fastställts ett system för begränsning av fiskeansträngningen för alla bottenlevande arter, däri inbegripet alla djuphavsarter, som inte redan omfattas av skyddssystemet enligt förordning nr 2347/2002. Enligt artikel 3 i den ifrågasatta förordningen grundas denna begränsning på historiska medeltal från åren 1998–2002. I den ifrågasatta förordningen kommer således det övre taket för fiskeansträngningen att sättas på den grunden.
172. Det skall påpekas att tvärtemot vad sökanden har hävdat förefaller det osannolikt att tillämpningsförordningen enligt artikel 11 i den ifrågasatta förordningen inte kommer att ha antagits den 1 augusti 2004, vilket är den dag som anges för upphävandet av förordningarna av år 1995. Sökanden har uttalat farhågor för att en sådan situation skulle inträffa som leder till en period som kännetecknas av ett rättsligt tomrum och där en obegränsad fiskeansträngning är tillåten i området i fråga. Såsom påpekats ovan har kommissionen emellertid nu antagit ett förslag till tillämpningsförordning. I detta förslag anges exakta och detaljerade maximala nivåer för fiskeansträngningen för varje medlemsstat och för varje fiskeområde i de västliga vattnen, som grundas på ICES- och CECAF-underområden, på grundval av uppgifter från medlemsstaterna som ger möjlighet att beräkna den årliga ansträngning i medeltal som uppvisats mellan åren 1998 och 2002. Förslaget antogs den 12 maj 2004. I artikel 11 i den ifrågasatta förordningen föreskrivs ett förfarande enligt vilket kommissionen, om rådet inte har antagit tillämpningsförordningen senast den 31 maj 2004, kan anta den senast den 31 juli 2004. Vid förhandlingen bekräftade kommissionen att detta förfarande gav den möjlighet att anta tillämpningsförordningen senast den 31 juli 2004. Under alla förhållanden åläggs medlemsstaterna enligt artikel 3 i den ifrågasatta förordningen skyldigheter i fråga om begränsning av fiskeansträngningen även i avsaknad av en tillämpningsförordning. Risken för ett rättsligt tomrum är följaktligen obefogad.
173. Sökanden har dock hävdat att den ifrågasatta förordningen och förordning nr 2347/2002 möjliggör en intensifierad fiskeansträngning i Azorernas vatten, eftersom det i dessa förordningar fastställts maximala nivåer för ansträngningen för vidsträckta områden som sträcker sig utöver Azorernas vatten. Enligt sökanden kan detta innebära en större fiskeansträngning i Azorernas vatten, i området mellan 100 och 200 sjömil. Enligt sökanden förväntar sig fiskarna snabb lönsamhet på grund av att djuphavsfiskeområdena i Azorernas vatten är oexploaterade, vilket medför att fiskeansträngningen sannolikt intensifieras i detta område.
174. Sökanden har lämnat uppgifter om spanska fartygs särskilda fiskeexpeditioner som visar att intensivt fiske med långrev, vid en enda fiskeresa, ledde till mycket stora fångstvolymer på upp till 7 procent av den totala fångsten av särskilda arter, som beryx. Porto de Abrigo har lämnat liknande uppgifter, enligt vilka 58 spanska fartyg (till skillnad från det tidigare medeltalet på fyra) för närvarande fiskar i Azorernas vatten. Sökanden har vid förhandlingen även sökt visa att de industriella redskapen ger fartygen möjlighet att under en mycket kort period, på högst tre månader, täcka större delen av Azorernas vatten.
175. Varken sökanden eller intervenienterna har emellertid lämnat bevis som ger förstainstansrätten möjlighet att få en exakt helhetsbild av den påstådda graden och varaktigheten av den åberopade skadan. De har inte sökt beräkna hur och i vilken mån fiskeansträngningen skulle ha ökat i Azorernas vatten mot bakgrund av de begränsningar som föreskrivs i förordningarna av år 2002 och i den ifrågasatta förordningen, och hur en intensifierad fiskeansträngning skulle komma att påverka de olika berörda djuphavsfiskarterna i avvaktan på att rätten avgör målet i huvudsak.
176. Sökanden har nämligen erkänt att den inte exakt kan förutsäga när skada som orsakats av det nya systemet blir irreparabel eller när den ökade fiskeansträngningen kommer att leda till en minskning till icke förnybara nivåer. Sökanden förväntar sig dock att verkningarna blir kännbara inom en enda fiskesäsong och under alla förhållanden inom flera säsonger i avvaktan på att målet avgörs i huvudsak.
177. Bevis som sökanden lämnat tyder emellertid på att skadan på djuphavsfiske i Nya Zeeland snarare har mätts i år än i månader. De vetenskapliga rapporterna visar dessutom att de områden som omfattas av revsystemet i mitten av Atlanten (vari Azorerna ingår) och som ligger utanför Azorernas vatten, sedan flera decennier har varit tillgängliga för icke reglerat djuphavsfiske. Om detta har lett till att målarter och bifångstarter har minskat, har fiskbestånden uppenbarligen inte minskat på ett oåterkalleligt sätt. I den expertrapport som sökanden har ingett anges till exempel att trots att fiskbestånden visar sig vara känsliga för överutnyttjande har fångsterna i nästan varje utnyttjat område hittills undergått en snabb utveckling ( boom and bust ) med till en början betydande fångster som under cirka ett decennium från det att fisket inleddes har minskat (bilaga 2, s. 2–3, till ansökan).
178. Samtidigt som det i de åberopade vetenskapliga rapporterna (särskilt bilaga 3 till ansökan) befaras att skadan på livsmiljön är oåterkallelig och hänvisas till att situationen är på hållbarhetens gräns, framkallas i dem en stor osäkerhet beträffande de sannolika verkningarna av det påstådda överutnyttjandet. I rapporten (bilaga 3 till ansökan) påpekas även att relevanta indikatorer ”inte tyder på att det skulle föreligga uppenbara problem på grund av överutnyttjandet av bottenlevande arter” även om de kan anses vara föremål för ett intensivt utnyttjande. I rapporten tilläggs att förändringar från ett år till ett annat har konstaterats i fråga om vissa arter, vilka ”inte endast förefaller vara en direkt följd av dödlighet på grund av fisket och vars orsak ännu inte är välkänd” (s. 17 i bilaga 3 till ansökan). I rapporten anges även att ”man ännu inte fullständigt har kännedom om verkningarna av överutnyttjandet av vissa av dessa områden, det vill säga undervattensbergen, eftersom deras dynamik inte är väl utforskad” (s. 25 i bilaga 3 till ansökan).
179. Förutom det ovan anförda måste det påpekas att två av de vetenskapliga rapporterna (som upprättats av ICES och STECF, och som bifogats som bilaga 20 och bilaga 21 till ansökan), som sökanden har åberopat för att visa sannolikheten för att djuphavsfiskbestånden minskas, har upprättats före det att de ovan åberopade förordningarna av år 2002 antogs. Dessa förordningar har antagits mot bakgrund av de vetenskapliga utlåtanden som fanns i dessa rapporter för att beakta de bevis som lämnats och för att inrätta ett system för begränsning av fiskeansträngningen för de djuphavsfiskarter som ansågs hotade av överutnyttjande (se andra och fjärde skälen i förordning nr 2347/2002). Dessutom framläggs i dessa rapporter inte några bevis som visar att den ifrågasatta förordningen eller ett liknande system skulle leda till att fiskbestånden minskades. I rapporterna förordas att allmänna principer skall antas för en hållbar förvaltning av fiskbestånden. I rapporterna ges inget stöd för ett system grundat på bestämmelser om begränsat tillträde eller om exklusiv användning av totala tillåtna fångstmängder och kvoter, utan det uttalas snarare en preferens för ett system för att förvalta fiskeansträngningen, vilken uppfattning rådet har följt när det antog förordningarna av år 2002 och den ifrågasatta förordningen, som båda syftar till att begränsa fiskeansträngningen.
180. Vad avser en senare rapport från ICES som offentliggjordes den 11 juni 2004 har sökanden i sin ansökan av den 21 juni 2004 påpekat att det i denna inte tas upp någon ny fråga avseende sakomständigheter eller någon rättsfråga. I rapporten upprepas slutsatserna från år 2002 och tillfogas viss senare utveckling. Medan de farhågor som uttryckts år 2002 återges i ICES rapport av år 2004, det vill säga att djuphavsarterna är känsliga och att de anses vara utnyttjade på ett icke hållbart sätt, medges det i denna att ”det för närvarande inte är möjligt att ge några råd i fråga om de särskilda fiskeområdena för djuphavsfiske” (s. 82 i ICES rapport av år 2004). I rapporten beaktas dock, såsom en positiv utveckling, att senare förordningar (som förordningarna av år 2002) antagits. Det erkänns att ”det i NEAFC:s reglerade område rekommenderades att fiskeansträngningen skulle frysas under åren 2003 och 2004 och [att] ett system för förvaltning av ansträngningen skulle tillämpas i gemenskapens djuphavsfiskeområden”. I rapporten tilläggs att de senare förordningarna, som syftar till att stabilisera eller att minska fiskeansträngningen, borde ”förbättra fiskbeståndens tillstånd eller åtminstone fördröja graden av minskning [och att] deras faktiska verkningar på fiskbestånden för närvarande dock inte kan kvantifieras” (se s. 83 i ICES rapport av år 2004). Härav följer att den senare utveckling som behandlats i ICES rapport av år 2004 inte visar en försämring av den tidigare situationen och att den inte ändrar helhetsbilden. Särskilt lämnas varken i ICES rapport av år 2004 eller i rapporterna av år 2002 några bevis för verkningarna av den ifrågasatta förordningen i Azorernas vatten, som skulle kunna möjliggöra slutsatsen att de begärda interimistiska åtgärderna är nödvändiga för att hindra allvarlig och irreparabel skada på fiskbestånden i detta område.
181. Det skall även påpekas att sökandens påstående att kommissionen i huvudsak erkänt att den ifrågasatta förordningen skulle få skadliga verkningar på fiskbestånden inte är riktigt. I de avsnitt som sökanden citerat ur kommissionens pressmeddelande av den 3 februari 2004, vilket medföljt förslaget om trålning, hänvisas endast till bottentrålningsredskapens skadliga verkningar på den marina livsmiljön, och inte till minskningen av fiskbestånden.
182. Slutligen är det viktigt att påpeka att liknande skäl som de som framförts ovan, avseende frågan huruvida det finns lämpligare vägar att behandla alla farhågor beträffande det marina ekosystemet, är lika relevanta när det gäller att bedöma skyndsamheten vad gäller minskningen av fiskbestånden.
183. Sålunda är nödåtgärderna enligt artiklarna 7 och 8 i grundförordningen eller artikel 45 i förordningen lika lämpliga för bevarandet av fiskbestånden. Sökanden har inte sökt genomföra sådana åtgärder och det kan därför anses att ansökan om interimistiska åtgärder inte är nödvändig. Dessutom skall det påpekas att det i förordning nr 2347/2002 införts ett rigoröst övervakningssystem som ger kommissionen och berörda vetenskapliga organ möjlighet att särskilt för djuphavsarter övervaka situationen uppmärksamt. Kommissionen är skyldig att upprätta en rapport om hela förvaltningsprogrammet för djuphavsarter före juni 2005 och att föreslå rådet alla ändringar som krävs i detta program.
184. Under sådana förhållanden, där andra mer lämpliga möjligheter står till sökandens förfogande och gemenskapsinstitutionerna uppmärksamt övervakar den ifrågavarande situationen i den gemensamma fiskeripolitikens totala sammanhang, förefaller de begärda interimistiska åtgärderna inte vara nödvändiga (se, analogt, besluten i de ovannämnda målen kommissionen mot Belgien, punkterna 40–42, Free Trade Foods mot kommissionen, Aden m.fl. mot rådet och kommissionen, punkt 109, och Neue Erba Lautex mot kommissionen, punkterna 105–110).
– Skada på industrin på Azorerna
185. Sökanden och Porto de Abrigo har hävdat att en oåterkallelig minskning av fiskbestånden skulle äventyra själva existensen för fiskarna på Azorerna och framkalla ett totalt sammanbrott för industrin på Azorerna. Detta argument är knutet till det argument om minskning av fiskbestånden som behandlats ovan.
186. Under alla förhållanden skall det påpekas att varken sökanden eller Porto de Abrigo har lämnat tillräckliga bevis för att den ifrågasatta förordningen, i avvaktan på att målet avgörs i huvudsak, skulle komma att orsaka allvarlig och irreparabel skada på fiskeindustrin på Azorerna och än mindre på Azorernas ekonomi i dess helhet.
187. Förutom de argument avseende minskningen av fiskbestånden som behandlats ovan har sökanden inte lämnat tillräckliga bevis som ger förstainstansrätten möjlighet att uppskatta hur en intensifierad fiskeansträngning som sker genom utländska fartyg skulle påverka de finansiella intressena hos fiskeindustrin på Azorerna och inom vilken tidsram detta skulle ske.
188. Tvärtom måste det beaktas att det i den ifrågasatta förordningen alltjämt föreskrivs att ett område på 100 sjömil uteslutande skall förbehållas fiskarna på Azorerna för både tonfisk och djuphavsfiskarter. Även om, såsom sökanden har hävdat, 31,4 procent av fångsterna på Azorerna kommer från fiskebankar inom området mellan 100 och 200 sjömil har det överhuvudtaget inte visats att även om hela denna volym nu skulle förbehållas utländska fartyg skulle intressena hos fiskarna på Azorerna lida allvarlig och irreparabel skada i avvaktan på att målet avgörs i huvudsak. A fortiori
har sökanden inte visat att verkningarna på Azorernas ekonomi i sin helhet skulle vara sådana att de utgör en allvarlig och irreparabel skada.
189. Härav följer att det för närvarande saknas grund för påståendet att fiskeindustrin på Azorerna lider allvarlig och irreparabel skada.
190. Mot bakgrund av det ovan anförda anser förstainstansrätten att sökanden inte i tillräcklig utsträckning har visat att den ifrågasatta förordningen skulle leda till allvarlig och irreparabel skada på det marina ekosystemet, på fiskbestånden eller på Azorernas fiskeindustri, eller att den påstådda skadan är säker och omedelbar. Det har följaktligen inte visats att de begärda interimistiska åtgärderna är nödvändiga, och villkoret avseende krav på skyndsamhet är därför inte uppfyllt.
191. Eftersom sökanden inte har förmått visa att de begärda interimistiska åtgärderna är nödvändiga för att hindra en allvarlig och irreparabel skada i avvaktan på att målet avgörs i huvudsak, är det inte nödvändigt att undersöka huruvida villkoret avseende fumus boni juris
är uppfyllt.
192. Slutligen skall det, såsom påpekats i början av denna bedömning, framhållas att intresseavvägningen, mot bakgrund av vad som anförts ovan, inte fallit ut till sökandens fördel.
193. Ett uppskov med delvis verkställighet av den ifrågasatta förordningen skulle uppenbarligen få vittomfattande verkningar på den gemensamma fiskeripolitiken och på tredje man. De begärda interimistiska åtgärderna är mot bakgrund av det mål som eftersträvas med dem oproportionerliga. Att de vidtogs skulle innebära ett avsevärt intrång på det stora utrymme för skönsmässig bedömning som rådet förfogar över inom området för den gemensamma fiskeripolitiken. Under sådana förhållanden skall förstainstansrätten endast under exceptionella förhållanden, som kännetecknas av ett särskilt allvarligt fumus boni juris
och en uppenbar skyndsamhet, som saknas i förevarande fall, ersätta rådets bedömning med sin egen bedömning (se, för ett liknande resonemang, beslutet i det ovannämnda målet Free Trade Foods mot kommissionen, punkt 48, och däri angiven rättspraxis).
194. De begärda interimistiska åtgärderna är i synnerhet inte nödvändiga om man beaktar att det finns andra möjliga, mer lämpliga och mer proportionerliga vägar, såsom de nödåtgärder som kommissionen eller medlemsstaterna antar inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken, och att sökanden inte har agerat för att säkerställa att sådana åtgärder vidtas.
195. Under dessa förhållanden anser förstainstansrätten att resultatet av intresseavvägningen inte är till sökandens fördel (se, analogt, beslutet i det ovannämnda målet kommissionen mot Belgien, punkterna 40–42, besluten i de ovannämnda målen Free Trade Foods mot kommissionen, punkt 59, Aden m.fl. mot rådet och kommissionen, punkt 109, och Neue Erba Lautex mot kommissionen, punkterna 105–110).
196. Eftersom villkoret avseende skyndsamhet inte är uppfyllt och eftersom resultatet av intresseavvägningen är till rådets fördel, skall förevarande ansökan om interimistiska åtgärder avslås.
Domslut
På dessa grunder fattar
FÖRSTAINSTANSRÄTTENS ORDFÖRANDE
följande beslut:
1) Porto de Abrigo – Organização de Produtores da Pesca CRL och GÊ-Questa – Associação de Defesa do Ambiente tillåts intervenera till stöd för sökandens yrkanden.
2) Interventionsansökan av WWF – World Wide for Nature och av Seas at Risk avslås.
3) Ansökan om interimistiska åtgärder avslås.
4) Beslut om rättegångskostnader kommer att meddelas senare.