61996CJ0132_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-132/96,
angående en begäran enligt artikel 177 i EG-fördraget, från Pretura circondariale di Roma (Italien), att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga målet mellan
Antonio Stinco,
Ciro Panfilo
och
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
angående tolkningen av artikel 46.2 a i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, ändrad och uppdaterad genom rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983 (EGT L 230, s. 6; svensk specialutgåva, område 5, volym 3, s. 13), i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 1247/92 av den 30 april 1992 (EGT L 136, s. 1, svensk specialutgåva, område 5, volym 5, s. 124) samt enligt rådets förordning (EEG) nr 1248/92 av den 30 april 1992 (EGT L 136, s. 7; svensk specialutgåva, område 5, volym 5, s. 130),
meddelar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden H. Ragnemalm samt domarna G.F. Mancini, P.J.G. Kapteyn, J.L. Murray (referent) och G. Hirsch,
generaladvokat: F.G. Jacobs,
justitiesekreterare: byrådirektören L. Hewlett,
med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från:
- Antonio Stinco och Ciro Panfilo, genom advokaterna Rosamaria Ciancaglini och Marcella Rossi, Rom
- Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), genom advokaterna Maddalena Pittelli och Carlo De Angelis, Rom,
- Sveriges regering, genom departementsrådet Erik Brattgård, utrikesdepartementets handelsavdelning, i egenskap av ombud,
- Europeiska gemenskapernas kommission, genom Peter Hillenkamp, rättstjänsten, och Enrico Altieri, nationell tjänsteman med förordnande vid rättstjänsten, båda i egenskap av ombud,
med hänsyn till förhandlingsrapporten,
efter att muntliga yttranden har avgivits vid sammanträdet den 25 juni 1997 av: Antonio Stinco och Ciro Panfilo, företrädda av Marcella Rossi, Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), företrätt av Carlo De Angelis, Spaniens regering, företrädd av Paloma Plaza Garcia, abogado del Estado, i egenskap av ombud, Österrikes regering, företrädd av magister Gerhard Hesse, utrikesministeriet, i egenskap av ombud, och kommissionen, företrädd av Enrico Altieri,
och efter att den 25 september 1997 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 Pretura circondariale di Roma har genom beslut av den 4 april 1996, som inkom till domstolens kansli den 24 april samma år, i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget ställt en fråga om tolkningen av artikel 46.2 a i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, ändrad och uppdaterad genom rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983 (EGT L 230, s. 6; svensk specialutgåva, område 5, volym 3, s. 13), i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 1247/92 av den 30 april 1992 (EGT L 136, s. 1; svensk specialutgåva, område 5, volym 5, s. 124) samt enligt rådets förordning (EEG) nr 1248/92 av den 30 april 1992 (EGT L 136, s. 7; svensk specialutgåva, område 5, volym 5, s. 130).
2 Frågan har uppkommit i en tvist mellan å ena sidan de italienska medborgarna Antonio Stinco och Ciro Panfilo och å andra sidan Istituto nazionale della previdenza sociale (nedan kallat INPS) med anledning av att INPS vägrat att vid beräkning av ålderspension enligt italiensk lagstiftning beakta det nödvändiga beloppet för att erhålla där föreskriven minimipension.
3 I artikel 46.2 a i förordning nr 1408/71, i dess lydelse enligt förordning (EEG) nr 1248/92, föreskrivs följande:
"Den behöriga institutionen skall beräkna det teoretiska beloppet för den förmån som personen skulle kunna göra anspråk på om alla försäkrings- och/eller bosättningsperioder som har fullgjorts enligt lagstiftningen i de medlemsstater som den anställde eller egenföretagaren har omfattats av hade fullgjorts i den medlemsstaten och enligt den lagstiftning som institutionen tillämpar den dag då förmånen beviljas. Om förmånens belopp enligt den lagstiftningen inte är beroende av de fullgjorda periodernas längd, skall detta belopp anses utgöra det teoretiska belopp som avses i punkt a."
4 I artikel 50 i förordning nr 1408/71 föreskrivs följande:
"En förmånstagare på vilken detta kapitel är tillämpligt får inte, i den stat inom vars territorium han är bosatt och enligt vars lagstiftning en förmån utges till honom, beviljas en förmån som är mindre än den minimiförmån som har fastställts enligt denna lagstiftning för en försäkrings- eller bosättningsperiod som är lika med alla försäkringsperioder som har beaktats vid betalning enligt bestämmelserna i de föregående artiklarna. Den behöriga institutionen i denna stat skall under den tid han är bosatt inom dess territorium om det behövs betala ut ett tillägg till honom som uppgår till skillnaden mellan det totala förmånsbelopp som skall betalas ut enligt detta kapitel och minimiförmånsbeloppet."
5 Genom förordning nr 1247/92 infördes artikel 10a i förordning nr 1408/71. I artikel 10a.1 föreskrivs att de särskilda icke avgiftsfinansierade kontantförmånerna i bilaga 2 a till förordning nr 1408/71 endast kan erhållas i den stat där arbetstagaren är bosatt. Bland de förmåner som förtecknas i denna bilaga förekommer, i punkt H (Italien) under e, det tillägg som skall göra det möjligt att erhålla italiensk minimipension.
6 Det framgår av handlingarna i målet att Antonio Stinco och Ciro Panfilo har begärt att INPS skulle bevilja dem ålderspension och har uppgivit att de från och med samma tidpunkt också hade rätt till ålderspension i en annan medlemsstat, nämligen Frankrike respektive Förenade kungariket.
7 Enligt artikel 8 i lag nr 153 av den 30 april 1969 (GURI nr 111 av den 30 april 1969) skall den pensionsrättighet som erhållits genom sammanläggning av försäkrings- och avgiftsperioder i enlighet med internationella avtal eller konventioner inom området för social trygghet kompletteras till nivån för minimipensionen, genom att det pensionsbelopp som betalas ut av den andra, utländska försäkringsinrättningen beaktas. Rätten till komplettering är enligt artikel 6 i förordning nr 463 av den 12 september 1983, vilken ersatts av lag nr 638 av den 11 november 1983, förbunden med ett avgiftsuttag som inte får överskrida det dubbla årliga beloppet för minimipension.
8 INPS beviljade Antonio Stinco och Ciro Panfilo pensioner som var proportionella enligt artikel 46.2 i förordning nr 1408/71, och som beräknats på grundval av de teoretiska pensioner som sökandena skulle ha erhållit om de under hela sina yrkesliv hade arbetat i Italien. Dessa fiktiva pensioners belopp var av den storleken att för det fall de berörda verkligen hade haft rätt till nationell pension till detta belopp hade de beviljats det tilläggsbelopp som föreskrevs i italiensk lag för att uppnå nivån för minimipension.
9 Den hänskjutande domstolen har uppgivit att den pension som Antonio Stinco och Ciro Panfilo verkligen har erhållit inte har höjts för att uppnå lägsta lagenliga nivå, eftersom den sammanlagda pensionen översteg den nivå som enligt italiensk lagstiftning berättigade till tillägg.
10 Då de båda berörda utan framgång överklagat besluten väckte de talan vid Pretura circondariale di Roma, som förenade de båda målen. De gjorde vid den domstolen gällande att artikel 46.2 a i förordning nr 1408/71 fordrar att den teoretiska pension som ligger till grund för beräkningen av den proportionella pensionen omfattar det tillägg som föreskrivs i den italienska lagstiftningen.
11 Pretore del lavoro di Roma ställde sig tveksam till hur denna bestämmelse skulle tolkas och beslutade att förklara målet vilande samt fråga domstolen "om INPS för att bestämma beloppet för den italienska periodiska utbetalningen skall använda enbart den så kallade potentiella eller teoretiska pensionen som beräkningsgrund eller om INPS för att bestämma sagda belopp skall anta den så kallade potentiella eller teoretiska pensionen inklusive minimiersättningen som beräkningsgrund".
12 Genom sin fråga önskar den nationella domstolen huvudsakligen få klarhet i huruvida artikel 46.2 a i förordning nr 1408/71 skall tolkas så, att den fordrar att den behöriga institutionen, för att fastställa det teoretiska beloppet för den pension som ligger till grund för beräkningen av den proportionella pensionen, beaktar ett tillägg som syftar till att uppnå den nivå för minimipension som föreskrivs i den nationella lagstiftningen.
13 I likhet med vad domstolen fann i domen av den 22 april 1993 i mål C-65/92, Levatino (REG 1993, s. I-2005), punkt 24, bör därvid påpekas att bestämmelserna i artikel 46 i förordning nr 1408/71 är tillämpliga på en icke avgiftsfinansierad ålderspension, såsom den inkomst som garanteras pensionärer enligt belgisk lagstiftning.
14 I förevarande fall har INPS och den österrikiska regeringen emellertid gjort gällande att eftersom det är fråga om en särskild icke avgiftsfinansierad förmån i den mening som avses i artikel 4.2a i förordning nr 1408/71, i dess lydelse enligt förordning nr 1247/92, kan inte det tillägg som föreskrivs i den italienska lagstiftningen, med stöd av artikel 10a, beaktas för att fastställa det teoretiska beloppet för en enskilds pension i den mening som avses i artikel 46.2 a.
15 Enligt artikel 10a i förordning nr 1408/71, i dess lydelse enligt förordning nr 1247/92, kan de särskilda icke avgiftsfinansierade kontantförmånerna i bilaga 2 a till förordning nr 1408/71 endast erhållas i den stat där arbetstagaren är bosatt.
16 Eftersom artikel 10a utgör ett undantag från bestämmelser som syftar till att förbättra situationen för anställda, egenföretagare och deras familjemedlemmar som flyttar inom gemenskapen, skall den tolkas restriktivt.
17 Möjligheten att exportera en förmån såsom det tillägg som föreskrivs i italiensk lagstiftning har inget samband med frågan om fastställande av det teoretiska beloppet för en pension.
18 Av detta följer att en förmån som den som är aktuell i målet vid den nationella domstolen skall anses falla utanför tillämpningsområdet för artikel 46 i förordning nr 1408/71 till följd av antagandet av artikel 10a i samma förordning.
19 INPS och den svenska regeringen har hävdat att artikel 50 i förordning nr 1408/71 är den enda bestämmelse som är avsedd att garantera pensionärer en minimiinkomst och att det därför saknas skäl att beakta nationella bestämmelser om fastställelse av en minimipension på de villkor som definieras i artikel 50.
20 Som domstolen framhållit i domen av den 17 december 1981 i mål 22/81, Browning (REG 1981, s. 3357), punkterna 13 och 14, skiljer sig förfarandet i artikel 46.2 a i förordning nr 1408/71, som avser fastställelse av ett teoretiskt pensionsbelopp, från den problematik som avses i artikel 50, vilken rör utbetalning av en tilläggsförmån utöver den nödvändiga miniminivån enligt sedvanliga bestämmelser i en viss nationell lagstiftning.
21 Av detta följer att en minimiförmån som garanteras enligt lagstiftningen i en medlemsstat skall beaktas vid beräkningen av det teoretiska belopp som föreskrivs i artikel 46.2 a i förordning nr 1408/71.
22 Den ställda frågan skall följaktligen besvaras så, att artikel 46.2 a i förordning nr 1408/71 skall tolkas på så sätt att den fordrar att den behöriga institutionen, för att fastställa det teoretiska beloppet för den pension som ligger till grund för beräkningen av den proportionella pensionen, skall beakta ett tillägg som syftar till att uppnå den nivå för minimipension som föreskrivs i den nationella lagstiftningen.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
23 De kostnader som har förorsakats den spanska, den österrikiska och den svenska regeringen samt kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
- angående den fråga som genom beslut av den 4 april 1996 har ställts av Pretura circondariale di Roma - följande dom:
Artikel 46.2 a i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, ändrad och uppdaterad genom rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983, i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 1247/92 av den 30 april 1992, samt enligt rådets förordning (EEG) nr 1248/92 av den 30 april 1992, skall tolkas på så sätt att den fordrar att den behöriga institutionen, för att fastställa det teoretiska beloppet för den pension som ligger till grund för beräkningen av den proportionella pensionen, skall beakta ett tillägg som syftar till att uppnå den nivå för minimipension som föreskrivs i den nationella lagstiftningen.