61998CC0366_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1 Cour d'appel de Lyon (Ranska) pyytää EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan (josta on tullut EY 234 artikla) nojalla esittämällään ennakkoratkaisukysymyksellä yhteisöjen tuomioistuimelta tulkintaa EY:n perustamissopimuksen 30 artiklasta (josta on muutettuna tullut EY 28 artikla), jossa kielletään jäsenvaltioiden väliset tuonnin määrälliset rajoitukset ja kaikki vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet, sekä elintarvikkeiden merkintöjä, esillepanoa ja mainontaa koskevan direktiivin 79/112/ETY(1) 14 artiklasta.
I
Pääasian tosiseikat
2 Cour d'appel ilmoittaa ennakkoratkaisupyynnössään, että Clermont-Ferrandin suurmyymälä Géantissa (Casino-ryhmä) kesäkuussa 1996 tehdyssä tarkastuksessa kilpailu-, kulutus- ja petostentorjuntaviraston virkamiehet totesivat seuraavaa:
- 432 Coca-Cola-pullon, 47 Merry Down -siiderin ja 22 Red Raw -inkiväärioluen pakkausmerkintöjä ei ollut laadittu ranskaksi juomien tilavuutta ja alkoholipitoisuutta koskevia mainintoja lukuun ottamatta
- mainoksissa esitettiin OD (Old Deadly) Pirat- ja Shock-merkkisiä siideripulloja, vaikka ne eivät vastanneet nimitystä siideri (cidre), joka on varattu vain omenista valmistetuille alkoholijuomille
- myös muissa merkinnöissä (viivakoodeissa) OD Pirat-, Snake Bite- ja Blackadder-tuotteet oli ilmoitettu siidereiksi.
Virkamiehet laativat tarkastuksensa päätteeksi pöytäkirjan.
3 Geffroy, joka on vastaajana rikosasiassa, puolustautui häntä kuultaessa väittämällä ranskankielisten merkintöjen puuttumisesta, että Coca-Cola-juomat oli hankittu Isosta-Britanniasta; että kyse oli laajalti tunnetusta tuotteesta; että englanninkieliset merkinnät, jotka kaikki kykenivät helposti ymmärtämään, eivät voineet häiritä kuluttajia; että näiden pakkausmerkintöjen sisältö oli käännettynä taulussa, mutta jonkun asiakkaan oli täytynyt pudottaa taulu hyllyn pohjalle; ja että Merry Down -siiderin ja Red Raw -oluen toimittajat olivat tehneet virheen, koska ne eivät olleet toimittaneet ranskankielisiä tarroja kiinnitettäväksi näiden juomien pakkauksiin, vaikka niitä oli pyydetty tekemään näin.
Hän väitti siiderien nimityksistä, että vaikka kyseiset kolme tuotetta olikin merkitty siidereiksi, ne olivat kuitenkin myynnissä oluiden osastolla.
4 Tribunal de police de Saint-Étienne katsoi 18.11.1997 antamassaan tuomiossa Geffroyn syyllistyneen 506 kertaa sellaisten elintarvikkeiden, joissa on harhaanjohtavat merkinnät, myyntiä varten hallussapitoon, myyntiin tai myytäväksi tarjoamiseen, määräsi hänet maksamaan 501
50 frangin suuruista sakkoa ja viisi 2 000 frangin suuruista sakkoa sekä totesi SNC Casino Francen (jäljempänä Casino) olevan vahingonkorvausvastuussa.
Geffroy, Casino ja virallinen syyttäjä valittivat tuomiosta Cour d'appel de Lyoniin.
II
Ennakkoratkaisukysymys
5 Asian ratkaisemiseksi Cour d'appel de Lyon päätti lykätä asian käsittelyä ja pyytää EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan nojalla, että yhteisöjen tuomioistuin
" - - antaisi ratkaisun siitä, estävätkö kyseisen perustamissopimuksen 30 artikla ja 18.12.1978 annetun Euroopan yhteisöjen neuvoston direktiivin 79/112/ETY 14 artiklan säännökset sellaisen kansallisen lainsäädännön soveltamisen, josta on kyse 7.12.1984 annetussa asetuksessa nro 84-1147, joka on annettu tällöin sovelletun, 1.8.1905 annetun ja Code de la consommationin L.213-1 §:llä ja sitä seuraavilla pykälillä muutetun lain soveltamiseksi".
III
Yhteisön lainsäädäntö
6 Kansallinen tuomioistuin pyytää yhteisöjen tuomioistuimelta tulkintaa EY:n perustamissopimuksen 30 artiklasta, joka kuuluu seuraavasti:
"Jäsenvaltioiden väliset tuonnin määrälliset rajoitukset ja kaikki vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet ovat kiellettyjä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta jäljempänä olevien määräysten soveltamista."
7 Se pyytää tulkintaa myös direktiivin 79/112/ETY 14 artiklasta:
"Jäsenvaltioiden on oltava säätämättä tarkempia vaatimuksia tavasta, jolla 3 artiklassa ja 4 artiklan 2 kohdassa säädetyt tiedot on ilmoitettava, kuin siitä 3-11 artiklassa jo säädetään.
Jäsenvaltioiden on kuitenkin varmistuttava siitä, että elintarvikkeen myynti niiden alueella on kiellettyä, jos 3 artiklassa ja 4 artiklan 2 kohdassa säädettyjä tietoja ei ole ilmoitettu kielellä, jota ostaja helposti ymmärtää, jollei muihin toimenpiteisiin ole ryhdytty ostajan tiedonsaannin varmistamiseksi. Tämä säännös ei estä ilmoittamasta edellä tarkoitettuja tietoja usealla kielellä."
8 Yhteisöjen tuomioistuimen on edellä mainittuja artikloja tulkitessaan otettava huomioon myös saman direktiivin seuraavat artiklat:
2 artikla
"1. Merkinnät ja tavat, joilla ne on tehty, eivät saa
a) olla omiaan johtamaan ostajaa harhaan, erityisesti:
i) elintarvikkeen ominaispiirteiden osalta ja erityisesti sen luonteen, yksilöllisyyden, ominaisuuksien, koostumuksen, määrän, säilyvyyden, alkuperän, valmistus- tai tuotantomenetelmän osalta;
- - ."
3 artikla
"1. Ainoastaan seuraavat tiedot on pakollisesti merkittävä elintarvikkeisiin edellytyksin, joista säädetään 4-14 artiklassa, ja jollei sanotuista artikloista muuta johdu:
1) nimi, jolla tuote myydään;
2) luettelo ainesosista;
3) valmiiksi pakatusta elintarvikkeesta sisällyksen määrä;
4) vähimmäissäilyvyyspäivämäärä, tai jos kyseessä on mikrobiologisesti erittäin helposti pilaantuva elintarvike, päivämäärä, jota ennen tuote on käytettävä;(2)
5) erityiset säilytys- ja käyttöolosuhteet;
6) valmistajan, pakkaajan tai yhteisöön sijoittautuneen myyjän nimi tai toiminimi ja osoite.
- -
7) tarkemmat tiedot alkuperästä tai elintarvikkeen lähtöpaikasta, jos sen ilmoittamatta jättäminen saattaisi johtaa kuluttajaa olennaisesti harhaan elintarvikkeen alkuperästä;
8) käyttöohje, jos elintarvikkeen tarkoituksenmukainen käyttö ilman sitä on mahdotonta;
9) juomien osalta alkoholipitoisuus tilavuusprosentteina, jos alkoholipitoisuus on suurempi kuin 1,2 tilavuusprosenttia.(3)
- - "
IV
Ranskan lainsäädäntö
9 Code de la consommationin (kuluttajansuojalaki) R.112-7 §:ssä säädetään, että merkinnät ja tavat, joilla ne on tehty, eivät saa olla omiaan aiheuttamaan ostajalle tai kuluttajalle sekaannusta erityisesti elintarvikkeen ominaispiirteiden osalta, kuten sen luonteen, yksilöllisyyden, ominaisuuksien, koostumuksen, määrän, säilyvyyden, alkuperän, valmistus- tai tuotantomenetelmän osalta. Code de la consommationin kyseinen pykälä vastaa tuotteita tai palveluita koskevista petoksista ja väärennöksistä 1.8.1905 annetun lain soveltamisesta elintarvikkeiden pakkausmerkintöihin ja esillepanoon 7.12.1984 annetun asetuksen nro 84-1147
3 §:ää; kyseinen asetus sisällytettiin Code de la consommationiin.
10 Code de la consommationin R.112-8 §:n (joka vastaa asetuksen nro 84-1147
4 §:ää) mukaisesti kaikkien merkintöjen sisältämien tietojen on oltava helposti ymmärrettävissä, ja ne on esitettävä ranskan kielellä käyttämättä muita lyhenteitä kuin niitä, joista säädetään laissa tai määrätään kansainvälisissä sopimuksissa. Ne on merkittävä näkyvästi siten, että ne ovat helposti havaittavissa, selvästi luettavissa ja ettei niitä voi poistaa. Niitä ei saa millään tavoin piilottaa, peittää tai erottaa muulla tekstillä tai kuvilla.
V
Asian käsittelyn vaiheet yhteisöjen tuomioistuimessa
11 Kansallisessa rikosasiassa vastaajana oleva henkilö, Ranskan, Itävallan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset sekä komissio ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia tässä menettelyssä EY:n tuomioistuimen perussäännön 20 artiklan mukaisesti asetetussa määräajassa.
Geffroyn ja Casinon edustaja, Ranskan hallituksen asiamies ja komission asiamies esittivät suulliset huomautukset 20.10.1999 pidetyssä istunnossa.
VI
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
12 Kansallisen tuomioistuimen esittämä kysymys, jolla se pyytää tulkintaa perustamissopimuksen 30 artiklasta ja direktiivin 79/112/ETY 14 artiklasta, ei ole sanamuodoltaan kovinkaan selkeä.
13 Asiakirja-aineistosta kuitenkin ilmenee, että Ranskassa Geffroyta vastaan vireille pantu rikosasia liittyy siihen, että hänen väitetään rikkoneen Code de la consommationiin sisällytetyn, 7.12.1984 annetun asetuksen nro 84-1147 3 ja 4 §:ää. Asetuksen 3 §:ssä säädetään, että merkinnät eivät saa olla omiaan aiheuttamaan kuluttajalle sekaannusta erityisesti elintarvikkeen ominaispiirteiden tai sen luonteen osalta, ja asetuksen 4 §:ssä säädetään, että kaikkien merkintöjen sisältämien tietojen on oltava helposti ymmärrettävissä ja että ne on esitettävä ranskan kielellä.
14 Päättelen tästä, että edellä mainittuja yhteisön oikeuden säännöksiä, joista kansallinen tuomioistuin pyytää tulkintaa, on sovellettava asiaan, jota on analysoitava kahdessa osassa: yhtäältä on analysoitava kielivaatimuksia, joita jäsenvaltiot voivat asettaa alueellaan myytäviksi tarkoitettujen, toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien elintarvikkeiden merkinnöille, ja toisaalta on analysoitava vaatimusta, jonka mukaan merkinnät eivät saa aiheuttaa ostajalle sekaannusta.
Käsittelen osia tässä järjestyksessä.
A. Kielivaatimukset
15 Sekä rikosasian vastaaja että Itävallan hallitus ja komissio ovat sitä mieltä, että Ranskan lainsäädännössä asetetaan tiukempia vaatimuksia kuin direktiivin 79/112/ETY 14 artiklassa, koska siinä edellytetään ranskan kielen käyttämistä elintarvikkeiden merkinnöissä sallimatta muita vaihtoehtoja. Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset puolestaan katsovat, ettei yhteisön lainsäädännön vastaisena ole pidettävä sitä, että jäsenvaltiot vaativat käyttämään pakollisissa pakkausmerkinnöissä sen valtion kieltä, jossa elintarviketta markkinoidaan, sillä kieli, jota ostaja helpoimmin ymmärtää, on sen valtion kieli, jossa elintarvike myydään.
16 Koska erot jäsenvaltioiden elintarvikkeiden merkintöjä koskevissa laeissa, asetuksissa ja hallinnollisissa määräyksissä estivät elintarvikkeiden vapaan liikkuvuuden ja saattoivat siten johtaa eriarvoisten kilpailun edellytysten muodostumiseen, neuvosto antoi vuoden 1978 lopussa direktiivin 79/112/ETY lähentääkseen kyseistä lainsäädäntöä osaltaan yhteismarkkinoiden toiminnan edistämiseksi. Yhteisön lainsäätäjä vahvistaa direktiivin johdanto-osassa, että elintarvikkeiden merkintöjä koskevien säännösten ensisijaisena tarkoituksena tulisi olla kuluttajan valistaminen ja suojeleminen.(4)
17 Tätä tarkoitusta varten direktiivin 79/112/ETY 14 artiklan toisessa kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on varmistuttava siitä, että elintarvikkeen myynti niiden alueella on kiellettyä, jos 3 artiklassa ja 4 artiklan 2 kohdassa säädettyjä merkinnöissä pakollisia tietoja ei ole ilmoitettu kielellä, jota ostaja helposti ymmärtää, jollei muihin toimenpiteisiin ole ryhdytty ostajan tiedonsaannin varmistamiseksi.
18 Kuten edellä mainitusta säännöksestä ilmenee, jäsenvaltioilla on velvollisuus poistaa myynnistä elintarvikkeet, joiden merkintöjä ostaja ei helposti ymmärrä, mutta siinä ei vaadita tietyn kielen käyttämistä.
Edellä mainitun säännöksen merkityksen selvittämisessä on nojauduttava tulkintaan, jonka yhteisöjen tuomioistuin on siitä oikeuskäytännössään esittänyt. Kyseessä ei ole ensimmäinen kerta, kun kansallinen tuomioistuin pyytää yhteisöjen tuomioistuimelta tulkintaa direktiivin 79/112/ETY 14 artiklasta. Päinvastoin, niistä rajoituksista, joita yhteisön oikeudessa asetetaan jäsenvaltioille näiden säätäessä toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien elintarvikkeiden markkinointia alueellaan koskevista kielivaatimuksista, on olemassa varsin vakiintunutta oikeuskäytäntöä.
19 Yhteisöjen tuomioistuin tulkitsi vuonna 1991 direktiivin 79/112/ETY 14 artiklaa sellaisen belgialaisen tuomioistuimen pyynnöstä, jonka oli sovellettava lainsäädäntöä, jolla direktiivi oli sisällytetty kansalliseen oikeuteen.(5) Kyseisessä lainsäädännössä asetettiin sellainen velvoite, että merkinnöissä olevat lakisääteiset maininnat on tehtävä vähintäänkin sen kielialueen kielellä tai kielillä, jolla elintarvikkeet saatetaan myyntiin. Ennakkoratkaisukysymys oli esitetty asiassa, jossa asianosaisina olivat useat yhtiöt, jotka toivat kivennäisvesiä Belgiaan ja jakelivat niitä siellä, sekä Peeters-niminen yhtiö. Ensiksi mainitut yhtiöt katsoivat niille aiheutuneen vahinkoa viimeksi mainitun, Belgian flaaminkieliselle kielialueelle sijoittautuneen yhtiön toiminnasta, ja ne olivat nostaneet kanteen sitä vastaan väittämällä, että sen myymissä kivennäisvesipulloissa pakkausmerkinnät oli tehty ainoastaan ranskaksi tai saksaksi, vaikka Belgian lainsäädännön mukaan tällä alueella merkinnät on tehtävä hollanniksi.
20 Yhteisöjen tuomioistuin totesi tuomiossaan, että kirjaimellisesti tulkittuna 14 artiklan vastaisena ei ole pidettävä sellaista kansallista lainsäädäntöä, jossa sallitaan kuluttajan tiedonsaannin varmistamiseksi ainoastaan sen alueen kielen tai kielten käyttäminen, jolla elintarvikkeet myydään, kunhan ostajat kyseisen säännöksen nojalla ymmärtävät helposti elintarvikkeissa olevat maininnat. Kielialueen kieli on kieli, jota ostaja mitä ilmeisimmin kaikkein "helpoimmin ymmärtää". Yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin lisäsi, että tällaisessa 14 artiklan tulkinnassa ei otettaisi huomioon sitä, että direktiivillä pyritään erityisesti poistamaan kansallisten säännösten erot, jotka estävät elintarvikkeiden vapaan liikkuvuuden. Tästä syystä 14 artiklassa vaaditaan ainoastaan kieltä, jota ostaja helposti ymmärtää,(6) ja lisäksi elintarvikkeiden tuonti jäsenvaltion alueelle voidaan sen nojalla sallia, vaikka asiaankuuluvia tietoja ei ole ilmoitettu helposti ymmärrettävällä kielellä, kunhan "ostajan tiedonsaanti turvataan muilla keinoilla".(7)
Yhteisöjen tuomioistuin totesi, että yksinomaan tietyn kielialueen kielen käyttämistä koskeva velvoite on tuonnin määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaava toimenpide, joka kielletään perustamissopimuksen 30 artiklassa. Tästä syystä se vastasi selkeästi, että ETY:n perustamissopimuksen kyseisen artiklan ja direktiivin 79/112/ETY 14 artiklan vastaisena on pidettävä sitä, että kansallisessa lainsäädännössä velvoitetaan käyttämään yksinomaan tiettyä kieltä elintarvikkeiden pakkausmerkinnöissä eikä anneta mahdollisuutta käyttää muuta ostajien helposti ymmärtämää kieltä tai turvata ostajan tiedonsaanti muilla keinoilla.(8)
21 Belgialainen tuomioistuin, jonka oli käsiteltävä pääasian kantajien tekemä valitus, ei kuitenkaan pitänyt tätä vastausta riittävän selventävänä, ja yhteisöjen tuomioistuimelle esitettiin kolme uutta ennakkoratkaisukysymystä, joissa sitä pyydettiin lähinnä täsmentämään vuonna 1991 antamaansa tuomiota. Belgialainen tuomioistuin korosti ennakkoratkaisupyynnössään, että kansallisessa lainsäädännössä ei ole mitään säännöstä, jolla kiellettäisiin muun helposti ymmärrettävän kielen käyttäminen, vaan siinä säädetään ainoastaan, että säädetyt maininnat on tehtävä vähintäänkin sen kielialueen kielellä tai kielillä, jolla elintarvikkeet markkinoidaan. Vaikka kulloisenkin kielialueen kielen käyttäminen on pakollista, kyseisen lainsäädännön mukaan tämän kielen lisäksi voidaan käyttää samanaikaisesti muita kieliä.
22 Yhteisöjen tuomioistuin täsmensi asiassa Piageme antamassaan toisessa tuomiossa,(9) että direktiivin 14 artiklassa käytetty ilmaus "kieli, jota ostaja helposti ymmärtää" ei tarkoita samaa kuin ilmaisut "jäsenvaltion virallinen kieli" tai "alueen kieli". Itse asiassa kyseisen ilmauksen tarkoituksena on paremminkin varmistaa kuluttajan tiedonsaanti kuin vaatia tietyn kielen käyttämistä. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin vertasi elintarvikkeiden merkintöjä koskevassa direktiivissä 79/112/ETY asetettua vaatimusta käyttää "kieltä, jota ostaja helposti ymmärtää" muissa yhteisön säännöksissä asetettuihin tiukempiin vaatimuksiin; ihmisille tarkoitettujen lääkkeiden merkinnöistä ja pakkausselosteista annetun direktiivin 92/27/ETY(10) 8 artiklassa säädetään nimenomaisesti velvoitteesta käyttää sen jäsenvaltion virallista kieltä tai virallisia kieliä, jonka alueella tuotteet markkinoidaan.
23 Yhteisöjen tuomioistuin täsmensi edellistä tuomiotaan toteamalla, että velvollisuus käyttää tiettyä kieltä elintarvikkeen merkinnöissä on tiukempi kuin velvollisuus käyttää kieltä, jota ostaja helposti ymmärtää, vaikka samanaikaisesti voitaisiin käyttää myös muita kieliä, ja että kulttuuria koskevassa EY:n perustamissopimuksen 128 artiklassa (josta on muutettuna tullut EY 151 artikla) tai kuluttajansuojaa koskevassa EY:n perustamissopimuksen 129 a artiklassa (josta on muutettuna tullut EY 153 artikla) ei anneta jäsenvaltioille toimivaltaa antaa sellaisia säännöksiä, jotka ovat tiukempia kuin direktiivin säännökset.(11)
Yhteisöjen tuomioistuin antoi tarkemmin sanottuna sellaisen vastauksen, että ottaen huomioon direktiivin 79/112/ETY 14 artiklassa säädetty velvollisuus käyttää kieltä, jota ostaja helposti ymmärtää, tämän artiklan vastaista on se, että jäsenvaltio velvoittaa käyttämään sen alueen valtakieltä, jolla tuotetta myydään, vaikka muun kielen samanaikaista käyttämistä ei kiellettäisikään.(12)
24 Yhteisöjen tuomioistuin katsoi sittemmin eräässä vuonna 1998 antamassaan tuomiossa,(13) että kyseisen direktiivin 14 artiklaa on tulkittava siten, ettei sen vastaisena ole pidettävä kansallista lainsäädäntöä, jossa kielivaatimusten osalta säädetään tietyn kielen käyttämisestä elintarvikkeiden pakkausmerkinnöissä mutta jossa sallitaan vaihtoehtoisesti myös muun ostajien helposti ymmärtämän kielen käyttäminen. Kahdessa ensiksi mainitussa asiassa kyseessä olleista kansallisista lainsäädännöistä poiketen Saksan lainsäädännössä säädetään tietyn kielen käyttämisestä elintarvikkeiden pakkausmerkinnöissä, mutta siinä sallitaan kuitenkin myös vaihtoehtoisesti muun ostajien helposti ymmärtämän kielen käyttäminen, eikä sillä aseteta sen ankarampaa velvoitetta kuin velvoite käyttää helposti ymmärrettävää kieltä.
25 Yhteisöjen tuomioistuin on kussakin asiassa tulkinnut, että direktiivin 79/112/ETY 14 artiklan vastaisena on pidettävä kansallista lainsäädäntöä, jossa vaaditaan tietyn kielen käyttämistä elintarvikkeiden merkinnöissä, vaikka sitä täydennettäisiin tarvittaessa muun kielen käyttämisellä. Mielestäni kyseisen artiklan vastaisena on pidettävä sitä suuremmalla syyllä sellaista lainsäädäntöä, josta on kyse Ranskan lainsäädännössä,(14) jossa vaaditaan, että kaikki merkintöjen sisältämät tiedot on esitettävä ranskaksi(15) sallimatta vaihtoehtoisesti muun kuluttajien helposti ymmärtämän kielen käyttämistä tai ostajan tiedonsaannin turvaamista muilla keinoilla, sillä siinä mennään direktiivin vaatimuksia pitemmälle.
Lisäksi, kuten yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa Piageme I antamassaan tuomiossa,(16) velvollisuus käyttää yksinomaan tietyn kielialueen, joka tässä tapauksessa vastaa jäsenvaltion aluetta, kieltä on tuonnin määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaava toimenpide, joka kielletään perustamissopimuksen 30 artiklassa.
26 Minun on lopuksi viitattava - vaikka sanonkin vain, ettei sitä ole syytä tulkita, koska sitä ei sovelleta pääasiaan - direktiiviin 97/4/EY,(17) jolla muutettiin useita direktiivin 79/112/ETY säännöksiä, muiden muassa sen 14 artiklaa, ja jonka useimmat tässä menettelyssä huomautuksia esittäneet osapuolet ovat maininneet. Asiakirja-aineistosta itse asiassa ilmenee, että pääasian vastaajaa syytetään teoista, jotka tapahtuivat kesäkuussa 1996, jolloin kyseistä direktiiviä ei vielä ollut annettu.(18)
27 Katson edellä esitetyistä syistä, että ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymyksen kahdesta osasta on vastattava, että perustamissopimuksen 30 artiklan ja direktiivin 79/112/ETY 14 artiklan vastaisena on pidettävä kansallista lainsäädäntöä, jossa velvoitetaan käyttämään yksinomaan tiettyä kieltä elintarvikkeiden pakkausmerkinnöissä eikä anneta mahdollisuutta käyttää muuta ostajien helposti ymmärtämää kieltä tai turvata ostajan tiedonsaanti muilla keinoilla.
B. Vaatimus, jonka mukaan merkinnät eivät saa aiheuttaa ostajalle sekaannusta
28 Tässä menettelyssä huomautuksia esittäneiden osapuolten mielipiteet jakautuvat tässäkin kohdin.
29 Rikosasian vastaaja, Itävallan hallitus ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus, jonka väittämän mukaan ainakin yhtä ennakkoratkaisupyynnössä mainituista juomista (Shock) valmistettiin ja markkinoitiin laillisesti siiderinä sen alueella, väittävät, että perustamissopimuksen 30 artiklan ja direktiivin 79/112/ETY 14 artiklan vastaisena on pidettävä sitä, että jäsenvaltio rajoittaa toisessa jäsenvaltiossa laillisesti tuotetun ja markkinoidun siiderin myyntiä alueellaan tai kieltää sen sillä perusteella, ettei se vastaa kyseiselle tuotteelle sen kansallisessa lainsäädännössä annettua määritelmää.
30 Komissio sitä vastoin katsoo, että perustamissopimuksen 30 artiklan vastaisena ei ole pidettävä kansallista lainsäädäntöä, jossa säädetään yleisesti, että merkinnät ja tavat, joilla ne on tehty, eivät saa olla omiaan aiheuttamaan ostajalle tai kuluttajalle sekaannusta erityisesti elintarvikkeen ominaispiirteiden osalta.
31 Ranskan hallitus puolestaan väittää, että vastaajaa syytetään harhaanjohtavasta mainonnasta, sillä brittiläisten siiderien merkinnät eivät vastanneet sitä tapaa, jolla nämä tuotteet oli esitetty Casinon jakamissa mainoslehtisissä. Se huomauttaa, että tarkastuksessa ei missään vaiheessa vaadittu brittiläisten siiderien merkinnöissä olleen nimityksen muuttamista siksi, että niiden koostumus ei vastannut tälle tuotteelle siidereitä koskevassa Ranskan lainsäädännössä annettua määritelmää.
Ranskan hallitus toteaa lisäksi, että siiderin valmistuksesta annetun Ranskan lainsäädännön ja Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännön erot otettiin huomioon jo brittiläisten siiderien merkintöjä koskevassa sopimuksessa, jonka Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan siiderintuotantoalan tärkeimmät edustajat tekivät vuonna 1993.(19) Kyseisessä sopimuksessa, jota - kuten Ranskan hallituksen asiamies vahvisti istunnossa - Yhdistyneen kuningaskunnan siiderinvalmistajien laaja enemmistö soveltaa, määrätään, että brittiläisistä siidereistä käytetään nimitystä "cider(s)" ja että niihin sisältyy maininta "boisson alcoolisée à base de pommes" (omenista valmistettu alkoholijuoma).
Ranskan hallitus vakuuttaa, että nyt esillä olevassa asiassa suurimmassa osassa juomista oli tällainen merkintä ja että kulutusviraston tarkastuksesta tehdyn pöytäkirjan tarkoituksena ei ollut vaatia muuttamaan nimitystä, jolla tuotteet myydään.
32 Ennakkoratkaisukysymyksen esittäneen tuomioistuimen välipäätöksen perusteella ei ole helppo päätellä, mistä Geffroyta tarkalleen ottaen syytetään, eikä päätellä sitä tosiasiallista ja oikeudellista tilannetta, johon yhteisön oikeutta on sovellettava.
33 Tämän vaikeuden osoittaa se, että Ranskan hallituksen väitteen mukaan Geffroy harjoitti harhaanjohtavaa mainontaa, joka saattoi harhauttaa ostajaa; Itävallan hallituksen ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen tulkinnan mukaan Geffroyta syytetään siitä, että hän on myynyt nimityksellä "cidre" omenista valmistettuja juomia, jotka on tuotettu ja markkinoitu laillisesti toisessa jäsenvaltiossa nimityksellä "cider" mutta joiden koostumus ei vastannut siiderin valmistusta koskevan Ranskan lainsäädännön vaatimuksia; komissio tiedostaa ennakkoratkaisupyynnön olevan epätäsmällinen, ja se ehdotti kirjallisissa huomautuksissaan, että yhteisöjen tuomioistuin antaisi mahdollisimman laajan vastauksen kansallisen tuomioistuimen tehtävän helpottamiseksi ja että yhteisöjen tuomioistuin antaisi sille tiedot, joita se tarvitsee tehdessään ratkaisun Ranskan lainsäädännössä sanan "cidre" käytölle asetetuista rajoituksista, vaikka komissio muuttikin kantaansa istunnossa.
34 Sekaannus ei kuitenkaan jää tähän, kuten istunnon kuluessa kävi ilmi. Itse asiassa yhtäältä Geffroyn ja Casinon edustaja on korostanut viitaten sellaisiin asiakirjoihin kuin jaetut mainokset tai Tribunal de police de Saint-Étiennen antama tuomio, jotka se oli liittänyt kirjallisten huomautustensa oheen mutta joiden sisältö ei ollut Ranskan hallituksen eikä komission tiedossa, että hänen päämiehiään syytetään toisesta jäsenvaltiosta tuodun, siellä laillisesti valmistetun ja markkinoidun siiderin markkinoinnista Ranskassa siksi, että se ei ole siiderin tuotantoa ja koostumusta koskevan Ranskan lainsäädännön mukainen.
Toisaalta kansallinen tuomioistuin toteaa ennakkoratkaisupyynnössään, että vastaaja esittää siiderien nimityksen osalta puolustuksekseen, että vaikka kyseiset kolme tuotetta olikin merkitty siidereiksi, ne olivat kuitenkin myynnissä oluiden osastolla.
35 Huomaan Geffroyn huomautusten oheen liitetyn mainoslehtisen valokopiosta, että juomia nimeltä Blackadder, O.D. Pirat, Snake Bite, Strongbow Ice, Merry Down ja Shock mainostettiin yleisesti nimityksellä "Les Ciders" ja että sivun alalaidassa olevassa tähtialaviitteessä luki "Boissons alcoolisées à base de pomme". Osaa juomista kuvataan lehtisessä brittiläiseksi siideriksi (kyseessä ovat O.D. Pirat, Merry Down ja Shock), kun taas osaa kuvataan oluen, siiderin ja mustaherukkajuoman sekoitukseksi (Blackadder) tai oluen ja siiderin sekoitukseksi (esimerkiksi Snake Bite).
Minun on lisättävä tähän, ettei yksikään istuntoon osallistuneista asianajajista osannut kertoa edes suurin piirtein, mikä on kunkin tuotteen prosenttiosuus juomasekoituksissa. Minusta on yllättävää, ettei - kuten istunnossa todettiin - Tribunal de police de Saint-Étienne, joka määräsi Geffroylle sakkorangaistuksen, ole tutkinut tätä seikkaa.
36 On olemassa vakiintunutta oikeuskäytäntöä, jonka mukaan ennakkoratkaisupyynnöissä annetut tiedot eivät ole tarpeen ainoastaan sen vuoksi, että yhteisöjen tuomioistuin voi niiden perusteella antaa asian ratkaisun kannalta hyödyllisiä vastauksia, vaan myös siksi, että jäsenvaltioiden hallituksilla ja muilla osapuolilla on niiden perusteella mahdollisuus esittää huomautuksensa EY:n tuomioistuimen perussäännön 20 artiklan mukaisesti. Yhteisöjen tuomioistuimen on huolehdittava siitä, että kyseiset osapuolet voivat käyttää tätä mahdollisuuttaan, ottaen huomioon se, että edellä mainitun artiklan mukaan ainoastaan ennakkoratkaisupyynnöt annetaan tiedoksi näille osapuolille.(20)
37 On totta, että silloin, kun kysymykset on esitetty epätäsmällisesti, yhteisöjen tuomioistuimen on poimittava kaikista kansallisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja pääasiaan liittyvistä asiakirjoista ne yhteisön oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita ottaen huomioon riidan kohde.(21)
38 Katson kuitenkin, että nyt esillä olevassa asiassa ennakkoratkaisukysymyksen esittänyt tuomioistuin ei ole määritellyt niitä asiaa koskevia oikeussääntöjä, joita pyydettyyn tulkintaan on sovellettava, sillä se viittaa yksinomaan elintarvikkeiden merkintöjä ja esillepanoa koskevaan kansalliseen lainsäädäntöön, ja ettei ole selvää, kielletäänkö siinä toisessa jäsenvaltiossa laillisesti tuotettujen ja markkinoitujen omenista valmistettujen juomien markkinointi Ranskassa siiderin nimityksellä vai ei.
39 Tästä syystä olen sitä mieltä, ettei kysymystä ole syytä muotoilla uudestaan, jotta kansalliselle tuomioistuimelle voitaisiin antaa kattavampi vastaus. Toisin kuin olin päättänyt ennen istuntoa, en siis tarkastele niitä rajoituksia, joita Ranskan lainsäädännössä voidaan asettaa nimityksen "cidre" käyttämiselle siiderintuotannon suuntaamisesta sekä siiderien, päärynäsiiderien ja tiettyjen vastaavien juomien markkinoinnista 30.9.1953 annetussa asetuksessa nro 53-978 siitä yksinkertaisesta syystä, etten tiedä, liittyykö se tekoon, josta pääasian vastaajaa syytetään. Ehdotan näin ollen, että yhteisöjen tuomioistuin rajoittuisi antamaan vastauksen kysymykseen sellaisena kuin se on esitetty.
40 Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että kansallinen säännös, jota vastaajan väitetään rikkoneen, on asetuksen nro 84-1147
3 §, jonka ensimmäinen momentti vastaa miltei kirjaimellisesti direktiivin 79/112/ETY 2 artiklan 1 kohtaa. Itse asiassa Ranskan lainsäädännön mukaan merkinnät ja tavat, joilla ne on tehty, eivät saa olla omiaan aiheuttamaan ostajalle tai kuluttajalle sekaannusta erityisesti elintarvikkeen ominaispiirteiden osalta, kuten sen luonteen, yksilöllisyyden, ominaisuuksien, koostumuksen, määrän, säilyvyyden, alkuperän, valmistus- tai tuotantomenetelmän osalta.
41 Katson komission tavoin, että tällainen säännös, mikäli se voi vaikuttaa rajoittavasti tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen, kertoo pelkästään kuluttajien ja hyvän kauppatavan suojelemisen tarpeesta, jolloin sitä voitaisiin pitää välttämättömänä näiden pakottavien vaatimusten takia.
Yhteisöjen tuomioistuin on itse asiassa tulkinnut, että silloin, kun jonkin tuotteen tuotannosta ja markkinoinnista ei ole annettu yhteistä lainsäädäntöä, kunkin jäsenvaltion on säänneltävä alueellaan kaikkia tuotantoon, jakeluun ja kulutukseen liittyviä näkökohtia, edellyttäen että sääntelyllä ei välittömästi tai välillisesti, tosiasiallisesti tai mahdollisesti rajoiteta yhteisön sisäistä kauppaa.(22) Kansallisten oikeussääntöjen eroista aiheutuvat tavaroiden vapaan liikkuvuuden rajoitukset yhteisössä on kuitenkin hyväksyttävä siltä osin kuin näitä oikeussääntöjä sovelletaan erotuksetta sekä kotimaisiin tavaroihin että tuontitavaroihin ja niitä voidaan pitää välttämättöminä erityisesti kansanterveyden suojelua, hyvää kauppatapaa ja kuluttajansuojaa koskevien pakottavien vaatimusten täyttämiseksi.(23)
42 Erilaisten siiderien tuotannosta ja markkinoinnista yhteisössä ei ole olemassa yhteistä sääntelyä, ja asetuksen nro 84-1147
3 § on ainoastaan toisinto yhdestä direktiivin 79/112/ETY säännöksistä; direktiivin tarkoituksena on nimenomaan lähentää elintarvikkeiden merkintöjä koskevaa jäsenvaltioiden lainsäädäntöä osaltaan yhteismarkkinoiden toiminnan edistämiseksi siten, että huomioon otetaan ensisijaisesti kuluttajan valistaminen ja suojeleminen.
43 Edellä esitetyistä syistä ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa kansalliselle tuomioistuimelle, että perustamissopimuksen 30 artiklan vastaisena ei ole pidettävä kansallista lainsäädäntöä, josta on kyse asetuksen nro 84-1147
3 §:ssä, jonka mukaan merkinnät ja tavat, joilla ne on tehty, eivät saa olla omiaan johtamaan ostajaa tai kuluttajaa harhaan, erityisesti elintarvikkeiden ominaispiirteiden osalta.
VII
Ratkaisuehdotus
44 Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Cour d'appel de Lyonin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1) Perustamissopimuksen 30 artiklan ja kuluttajalle myytäväksi tarkoitettujen elintarvikkeiden merkintöjä, esillepanoa ja mainontaa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 18 päivänä joulukuuta 1978 annetun neuvoston direktiivin 79/112/ETY 14 artiklan vastaisena on pidettävä kansallista lainsäädäntöä, jossa velvoitetaan käyttämään yksinomaan tiettyä kieltä elintarvikkeiden pakkausmerkinnöissä eikä anneta mahdollisuutta käyttää muuta ostajien helposti ymmärtämää kieltä tai turvata ostajan tiedonsaanti muilla keinoilla.
2) Perustamissopimuksen 30 artiklan vastaisena ei ole pidettävä kansallista lainsäädäntöä, josta on kyse asetuksen nro 84-1147
3 §:ssä, jonka mukaan merkinnät ja tavat, joilla ne on tehty, eivät saa olla omiaan johtamaan ostajaa tai kuluttajaa harhaan, erityisesti elintarvikkeiden ominaispiirteiden osalta.
(1) - Kuluttajalle myytäväksi tarkoitettujen elintarvikkeiden merkintöjä, esillepanoa ja mainontaa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 18 päivänä joulukuuta 1978 annettu neuvoston direktiivi 79/112/ETY (EYVL 1979, L 33, s. 1).
(2) - Tämän alakohdan sanamuoto on esitetty sellaisena kuin se on direktiivin 79/112/ETY muuttamisesta 14.6.1989 annetussa neuvoston direktiivissä 89/395/ETY (EYVL L 186, s. 17).
(3) - Tämä alakohta lisättiin direktiivin 79/112/ETY muuttamisesta 26.5.1986 annetulla neuvoston direktiivillä 86/197/ETY (EYVL L 144, s. 38).
(4) - Johdanto-osan ensimmäinen, toinen ja kuudes perustelukappale.
(5) - Asia C-369/89, Piageme, tuomio 18.6.1991 (Kok. 1991, s. I-2971).
(6) - Komission tulkitseva tiedonanto kielten käyttämisestä elintarvikkeiden markkinoinnissa Peeters-tapauksessa annetun tuomion seurauksena (edellä alaviitteessä 5 mainitussa asiassa Piageme I annettu tuomio, EYVL 1993, C 345, s. 3). Komissio toteaa 25 kohdassa, että 14 artiklan toisen kohdan tarkoituksena on poistaa myynnistä sellaiset elintarvikkeet, joiden merkintöjä ostaja ei helposti ymmärrä, eikä vaatia käyttämään tiettyä kieltä.
(7) - Edellä alaviitteessä 5 mainittu asia Piageme, tuomion 14 ja 15 kohta.
(8) - Idem, 16 ja 17 kohta.
(9) - Asia C-85/94, Piageme ym., tuomio 12.10.1995 (Kok. 1995, s. I-2955, 15 ja 16 kohta).
(10) - Ihmisille tarkoitettujen lääkkeiden merkinnöistä ja pakkausselosteista 31 päivänä maaliskuuta 1992 annettu neuvoston direktiivi 92/27/ETY (EYVL L 113, s. 8).
(11) - Edellä alaviitteessä 9 mainittu asia Piageme II, tuomion 18 ja 19 kohta.
(12) - Idem, 21 kohta.
(13) - Asia C-385/96, Goerres, tuomio 14.7.1998 (Kok. 1998, s. I-4431, 21 kohta).
(14) - Ranskan kielen käyttämistä tuotteiden merkinnöissä ei vaadita ainoastaan Code de consommationissa. Ranskan kielen käyttämistä koskevan lain nro 94-665
2 artiklan ensimmäisessä momentissa säädetään seuraavaa: "Dans la désignation, l'offre, la présentation, le mode d'emploi ou d'utilisation, la description de l'étendue et des conditions de garantie d'un bien, d'un produit ou d'un service, ainsi que dans les factures et quittances, l'emploi de la langue française est obligatoire."
(15) - Geffroy ei ilmeisesti ole ainoa henkilö, jota syytetään Ranskassa sellaisten elintarvikkeiden myynnistä, joissa ei ollut ranskankielisiä merkintöjä. Mainitsen esimerkiksi Tribunal de police de Nancyn 16.6.1996 antaman tuomion, jossa erään kauppiaan todettiin syyllistyneen 2 264 kertaa vieraskielisen nimityksen käyttämiseen elintarvikkeesta ja jossa tämä määrättiin maksamaan 2 000 frangin sakko ja 150 frangin korko. Kyseinen tuote oli Coca-Cola, ja tuomiossa esitettiin seuraava perustelu: "Attendu qu'un produit est désigné non seulement par sa marque mais aussi par son appellation générique; que l'appellation générique du produit 'coca-cola' est: 'boisson rafraîchissante aux extraits végétaux'; que cette mention, outre la marque, sert aussi à désigner le produit; que cette mention n'était pas rédigée en langue française; que l'infraction de désignation d'un produit en langue étrangère est donc constituée - - ."
(16) - Mainittu edellä alaviitteessä 5, tuomion 16 kohta.
(17) - Direktiivin 79/112/ETY muuttamisesta 27.1.1997 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 97/4/EY (EYVL L 43, s. 21).
(18) - Direktiivin mukaan jäsenvaltioiden on viimeistään 14.8.1998 muutettava lainsäädäntöään siten, että siinä sallitaan säännösten mukaisten tuotteiden pitäminen kaupan.
(19) - Ranskan hallituksen asiamies täsmensi istunnossa, että kyseinen sopimus tehtiin ranskalaisten ja englantilaisten valmistajien välisessä kirjeenvaihdossa, ilman että millään julkisella elimellä oli osuutta asiaan.
(20) - Yhdistetyt asiat C-115/97-C-117/97, Brentjens', tuomio 21.9.1999 (Kok. 1999, s. I-6025, 39 kohta); asia C-67/96, Albany International, tuomio 21.9.1999 (Kok. 1999, p. I-5751, 39 ja 40 kohta); yhdistetyt asiat C-28/98 ja C-29/98, Charreire ja Hirtsmann, määräys 21.4.1999 (Kok. 1999, s. I-1963, 8-10 kohta); asia C-325/98, Anssens, määräys 11.5.1999 (Kok. 1999, s. I-2669, 8 kohta) ja yhdistetyt asiat C-128/97 ja C-137/97, Testa ja Modesti, määräys 30.4.1998 (Kok. 1998, s. I-2181, 6 kohta).
(21) - Asia 251/83, Haug-Adrion, tuomio 13.12.1984 (Kok. 1984, s. 4277, 9 kohta) ja asia C-168/95, Arcaro, tuomio 26.9.1996 (Kok. 1996, s. I-4705, 21 kohta). Ks. myös asia 204/87, Bekaert, tuomio 20.4.1988 (Kok. 1988, s. 2029, 5-7 kohta); asia 20/87, Gauchard, tuomio 8.12.1987 (Kok. 1987, s. 4879, 5-7 kohta) ja yhdistetyt asiat 110/78 ja 111/78, Van Wesemael, tuomio 18.1.1979 (Kok. 1979, s. 35, Kok. Ep. IV, s. 285, 21 kohta).
(22) - Asia 788/79, Gilli ym., tuomio 26.6.1980 (Kok. 1980, s. 2071, 5 kohta).
(23) - Asia 120/78, Rewe, tuomio 20.2.1979 (Kok. 1979, s. 649, Kok. Ep. IV, s. 403, 8 kohta) ja asia 182/84, Miro, tuomio 26.11.1985 (Kok. 1985, s. 3731, 10 kohta).