61985C0157
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
MARCO DARMON
fremsat den 7. maj 1986 (
*1
)
Høje Domstol
1.
Er en national lovgivning, hvori det bestemmes, at valutaindlændinge i en medlemsstat, der køber udenlandske børsnoterede værdipapirer, skal
—
deponere disse værdipapirer i en godkendt bank,
—
stille en sikkerhed med et fast beløb, hvis størrelse afhænger af værdipapirernes købspris, og som ikke forrentes,
forenelig med bestemmelserne i EØF-traktatens artikel 67, således som denne bestemmelse med forbehold af sådanne beskyttelsesforanstaltninger, der måtte blive tilladt i medfør af traktatens artikel 108, stk. 3, er iværksat?
Dette er hovedindholdet af de spørgsmål, Pretura di Genova har forelagt Domstolen for at opnå en fortolkning af de ovenfor nævnte regler med henblik på afgørelsen af en sag anlagt af Brugnoni og dennes fuldmægtig Ruffinengo mod Cassa di risparmio di Genova e Imperia.
Før jeg går over til at omtale de faktiske omstændigheder, omtaler jeg de fællesskabsretlige og internretlige regler, der har betydning for sagen.
2.
Ifølge EØF-traktatens artikel 67, stk. 1, er medlemsstaterne forpligtet til »gradvis i løbet af overgangsperioden [at afskaffe] de indbyrdes restriktioner for kapitalbevægelser, såfremt kapitalen tilhører personer, der er bosat eller har hjemsted i medlemsstaterne, ligesom de ophæver enhver forskelsbehandling, der støttes på parternes nationalitet eller bopæl eller på stedet for kapitalens anbringelse«.
Ifølge Domstolens fortolkning af traktatens artikel 69 (jfr. Casati-dommen, 203/80, dom af 11. november 1981, Sml. s. 2595) er frie kapitalbevægelser betinget af, at Rådet vedtager de direktiver, der er nødvendige for den gradvise iværksættelse af bestemmelserne i artikel 67.
Der er henholdsvis den 11. maj 1960 og den 18. december 1962 blevet vedtaget to direktiver (i det følgende under ét betegnet som direktivet) til gennemførelse af traktatens artikel 67 (EFT 1959-1962, s. 47 og EFT 1963-1964, s. 5).
Artikel 2, stk. 1, i direktivet har følgende ordlyd :
»1.
Medlemsstaterne udsteder generelle tilladelser til afslutning eller gennemførelse af transaktioner samt til overførsler mellem valutaindlændinge i medlemsstaterne i forbindelse med de i bilag I, liste B, til dette direktiv nævnte kapitalbevægelser«.
Nævnte liste, der handler om »omsætning af værdipapirer«, omhandler blandt andet »valutaindlændinges erhvervelse af udenlandske værdipapirer, der handles på børser, og anvendelse af realisationsprovenuet af disse værdipapirer« samt »fysisk ud- og indførsel af de ovennævnte værdipapirer«, hvilket ifølge den nomenklatur, hvortil der henvises, vil sige import og eksport af papirerne.
Ifølge direktivets artikel 5 begrænses »medlemsstaternes ret til at kontrollere arten og den faktiske gennemførelse af transaktionerne eller overførslerne eller til at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at hindre overtrædelser af deres retsforskrifter« ikke af direktivets bestemmelser.
Da frie kapitalbevægelser i henhold til den afledede rets bestemmelser i en krisesituation kan blive umulige, er der i traktaten fastlagt to rækker bestemmelser, hvorefter der midlertidigt kan gøres undtagelse herfra. Det kan således ifølge artikel 73 tillades, at en medlemsstat træffer beskyttelsesforanstaltninger, »såfremt kapitalbevægelserne medfører forstyrrelser i kapitalmarkedets funktion i en medlemsstat«. Det er Kommissionen, der efter høring af det monetære udvalg bemyndiger staten til at træffe sådanne foranstaltninger (artikel 73, stk. 1). Undtagelsesvis kan vedkommende medlemsstat selv træffe sådanne foranstaltninger, idet den dog derefter skal underrette Kommissionen og medlemsstaterne herom, hvorefter Kommissionen efter høring kan beslutte, at foranstaltningerne skal ændres eller ophæves (artikel 73, stk. 2).
Den anden række bestemmelser findes i artiklerne 108 og 109 i traktaten.
I den første af disse bestemmelser indføres der en fællesskabsprocedure »i tilfælde af, at en medlemsstat har vanskeligheder eller alvorligt trues af vanskeligheder med hensyn til sin betalingsbalance«. Ifølge stk. 3 i samme bestemmelse kan Kommissionen bemyndige den stat, der er i vanskeligheder, til at »træffe beskyttelsesforanstaltninger på de vilkår og i den nærmere udforming, som Kommissionen fastsætter«. Artikel 109 handler om de tilfælde, hvor der »opstår en pludselig krise vedrørende betalingsbalancen«. Vedkommende medlemsstat kan i så fald i forebyggende øjemed træffe de nødvendige beskyttelsesforanstaltninger, hvorefter Rådet kan beslutte, at den pågældende stat skal ændre, udsætte eller ophæve disse foranstaltninger.
3.
Kommissionen har efterfølgende i tre beslutninger bemyndiget Den italienske Republik til at træffe forskellige beskyttelsesforanstaltninger i medfør af EØF-traktatens artikel 108, stk. 3 (beslutningerne 74/287 af 8. maj 1984 og 75/355 af 26. maj 1975, EFT L 152 af 8.6.1974, s. 18, og EFT L 158 af 26.5.1975, s. 25) eller til fortsat at anvende visse af disse foranstaltninger (beslutning 85/16 af 19. december 1984, EFT L 8 af 10.1.1985, s. 34).
Ifølge artikel 5 i førstnævnte beslutning bemyndigedes Den italienske Republik til »midlertidigt — af personer med fast bopæl i Italien — at kræve, at de stiller et ikke-rentebærende bankdepot på ikke over 50% af de i andre medlemsstater foretagne investeringstransaktioner, som omhandlet i artiklerne 1 og 2 i Rådets direktiv af 11. maj 1960«. Denne bemyndigelse, der gives »midlertidigt« og uden tilføjelser vedrørende varigheden, er blevet opretholdt uden ændringer ved beslutningen fra 1975 (jfr. sidste betragtning til denne beslutning), mens visse bestemmelser i beslutningen fra 1974 i øvrigt blev ophævet.
Artikel 1 i beslutningen for 1984 indeholder følgende bestemmelse, der skal være gyldig i 3 år:
»1.
Den italienske Republik bemyndiges til midlertidigt og inden for de grænser, der er fastsat i bilaget til nærværende beslutning, at begrænse gennemførelse af transaktioner og overførsler i forbindelse med de kapitalbevægelser, som i henhold til artikel 1 og 2 i Rådets direktiv af 11. maj 1960 ..., ændret ved direktiv af 18. december 1962, er frigjort fra restriktioner på datoen for nærværende beslutning«.
I det bilag, hvortil der henvises, er det bestemt, at det ikke-rentebærende indlån, der skal foretages for værdipapirer, der, som det er tilfældet i den foreliggende sag, er udstedt af EF-institutionerne, nedsættes fra 50% til 30% af de erhvervede papirers kursværdi, »forudsat at erhververen beholder papirerne i mindst et år, idet bankindskuddet i modsat fald skal svare til 50% af papirernes kursværdi«.
Ved artikel 3 i beslutningen fra 1984 ophævedes beslutningen fra 1974 definitivt.
4.
Den italienske Republik har benyttet sig af denne bemyndigelse til at udstede ministeriel dekret af 12. marts 1981.
Ifølge artikel 15 i dette dekret er valutaindlændinge, der køber værdipapirer, der er udstedt eller betalbare i udlandet, forpligtet til på en spærret ikke-rentebærende konto i den bank eller det kreditinstitut, der forestår forretningen, at indskyde et beløb i lire, der andrager 50% af prisen for værdipapirerne.
Værdipapirerne skal ifølge artikel 20 i samme dekret
»henlægges i depot i banker, der er godkendte depot- og forvaltningsbanker, senest 30 dage efter at valutaindlændingen er blevet ejer af eller har fået værdipapirerne stillet til rådighed ...« (stk. 1),
idet det tilføjes (stk. 3), at forpligtelsen hertil også anses for opfyldt, når de godkendte banker inden for den fastsatte frist lægger værdipapirerne i depot i eget navn i udenlandske banker for ejerens regning.
Ved dekret af 30. november 1984, altså før vedtagelsen af Kommissionens tredje beslutning, nedsattes det pligtmæssige ikke-rentebærende indlån i forbindelse med køb af obligationer udstedt af Fællesskabets institutioner til 30%.
5.
Hermed er redegjort for de vigtigste af de bestemmelser, der er relevante i nærværende sag.
I slutningen af november 1984 afgav Ruffinengo på vegne af Brugnoni ordre til sparekassen om køb af ihændehaverobligationer udstedt af EKSF og noteret på børsen for udenlandske værdipapirer i Forbundsrepublikken Tyskland for et beløb på 5000 DM.
Sagsøgte i hovedsagen købte værdipapirerne og debiterede den 28. november 1984 køberens konto købesummen for værdipapirerne i LIT (3260292 LIT) men også 50% af dette beløb (dvs. 1630146 LIT) som sikkerhedsstillelse i medfør af artikel 15 i ministerielt dekret af 12. marts 1981, hvilket beløb blev indsat på en ikke-rentebærende konto i sparekassen. Den 11. februar 1985 blev i medfør af det tidligere nævnte ministerielle dekret af 30. november 1984 et beløb på 651758 LIT, dvs. 20% af købesummen for værdipapirerne krediteret Brugnonis konto.
Derefter henlagde sparekassen under henvisning til bestemmelserne i artikel 20 i nævnte dekret EKSF-obligationerne i depot i Deutsche Bank i Frankfurt. Depotgebyr på 7600 LIT for tidsrummet 28. november 1984 til 31. december 1984 blev debiteret sagsøgernes konto. Det kan oplyses, at sparekassen fra den 1. juli 1985 opbevarer værdipapirer i depot gebyrfrit for sine kunder, idet sparekassen dog for så vidt angår udenlandske værdipapirer tager forbehold for udenlandske depotbankers eventuelle depotgebyr.
Endvidere indeholder en række italienske lovbestemmelser fra 1976 regler om straf for bankernes og deres ansattes undladelse af at overholde »bestemmelserne om valutakontrol i forbindelse med handels- og pengeforretninger med udlandet«.
Brugnoni og Ruffinengo har ved Pretura di Genova gjort gældende, at lu-avet henholdsvis om henlæggelse af værdipapirerne i en godkendt bank og indbetaling af en ikke-rentebærende sikkerhed er ulovligt.
6.
Pretura di Genova har derfor anmodet Domstolen om en afgørelse af de fire præjudicielle spørgsmål, der er gengivet i retsmøderapporten.
I kendelsen fastslår nævnte ret, at den omhandlede transaktion er omfattet af liste B i direktivet, hvilket ikke er blevet bestridt for Domstolen, og herefter følger følgende spørgsmål:
—
har valutaindlændinge, der køber børsnoterede udenlandske værdipapirer, ifølge Fællesskabets retsorden rettigheder, som medlemsstaterne ifølge umiddelbart anvendelige fællesskabsbestemmelser skal respektere, og kan i bekræftende fald restriktioner ifølge national lovgivning, og blandt andet et lu-av om henlæggelse i depot i en bank, anses for forenelige med disse rettigheder i henhold til fællesskabsretten;
—
kan en medlemsstat i henhold til traktatens artikel 108, stk. 3, efter vedtagelse i henhold til denne bestemmelse af en kommissionsbeslutning, der omfatter den omhandlede transaktion (Kommissionens tredje beslutning nr. 85/16) retmæssigt kræve, at der sker en sådan henlæggelse i depot;
—
har den italienske regering overtrådt traktaten ved at undlade at benytte sig af den i traktatens artikel 73 fastlagte procedure;
—
kan endelig Kommissionens tredje beslutning forstås som en forlængelse af de tidligere fra 1974 meddelte bemyndigelser eller udgør den kun en ny bemyndigelse, der ikke i medfør af traktatens artikel 191, stk. 2, finder anvendelse på transaktioner gennemført efter den 19. december 1984.
I den følgende gennemgang vil jeg behandle spørgsmålet om de to af sagsøgerne i hovedsagen anfægtede foranstaltningers retmæssighed ifølge fællesskabsretten.
7.
Brugnoni og Ruffinengo har vedrørende den ikke-rentebærende sikkerhedsstillelse gjort gældende, at den i sagen omhandlede transaktion er omfattet af beslutningen fra 1974, der udtrykkelig blev ophævet ved beslutningen fra 1984. En ophævelse som sket har nødvendigvis måttet medføre, at forpligtelsen til at stille sikkerhed er bortfaldet. Forpligtelsen ifølge beslutningen fra 1984, der ikke kan tillægges nogen som helst tilbagevirkning, kan kun gælde transaktioner i det foregående tidsrum.
Den italienske regering og Kommissionen har anført, at denne beskyttelsesforanstaltning er blevet opretholdt »uden brud på kontinuiteten« ved beslutning nr. 85/16, og har herved henvist til femte betragtning i beslutningen.
Som nævnt bemyndiges Den italienske Republik ved denne beslutning som det siges i overskriften til »fortsat at anvende visse beskyttelsesforanstaltninger«. Desuden fremgår det af femte betragtning til beslutningen, hvilken rækkevidde beslutningen skal have, idet det dér siges, at »en ophævelse af de beskyttelsesforanstaltninger, som Italien har fået bemyndigelse til at træffe, må ske gradvis«, og at »det ... derfor [er] hensigtsmæssigt at opretholde visse valutarestriktioner på kapitaltransaktioner, som normalt er frigjort for restriktioner« (understregningerne er mine).
Fællesskabslovgiveren har altså virkelig villet opretholde den bemyndigelse, der fra 1974 var givet Italien til på de tidligere nævnte betingelser at stille krav om »deponering af et ikke-rentebærende indlån«. Der er altså ved beslutningen fra 1984, der forlænger denne bemyndigelse, ikke indført nogen beskyttelsesforanstaltning i medfør af artikel 108, stk. 3. Beslutningen indeholder imidlertid andre begrænsninger, navnlig vedrørende indlånenes højeste beløb, og bemyndigelsens varighed. For som nævnt gives bemyndigelsen i beslutningen fra 1984 udtrykkeligt for et tidsrum af tre år, mens den hverken i 1974 eller i 1975 var tidsbegrænset.
Hertil må som anført af Kommissionen føjes, at de i traktatens artikler 73 og 108 fastlagte procedurer udelukker hinanden og ikke er anvendelige samtidig. Den italienske regering har således ikke i det foreliggende tilfælde skullet følge proceduren ifølge artikel 73.
8.
Tilbage står således det mere omtvistede spørgsmål, der er omhandlet i de to første spørgsmål, nemlig spørgsmålet om den pligt, ejeren af udenlandske værdipapirer har til at deponere dem i en godkendt bank, er i overensstemmelse med traktaterne eller den afledede fællesskabsret.
Sagsøgerne i hovedsagen har gjort gældende, at kravet er i strid med fællesskabsretten.
De har herved vedrørende traktatens artikel 67, stk. 1, henvist til Domstolens fortolkning i ovennævnte Casati-dom, hvor det i præmisserne 8, 10 og 11 (Sml. 1981, s. 2614) blev fastslået, at:
—
»fri bevægelighed for kapital er ... på linje med fri bevægelighed for personer og tjenesteydelser én af Fællesskabets grundlæggende friheder«,
—
»[... forpligtelsen] til at liberalisere kapitalbevægelserne [er kun opstillet] ’i det omfang, det er nødvendigt for fællesmarkedets tilfredsstillende funktion’«,
—
»det påhviler i første række Rådet at foretage denne vurdering efter den i artikel 69 fastlagte procedure«. Rådet har i medfør af denne artikel vedtaget to direktiver, og i bilagene til disse er samtlige kapitalbevægelser opdelt på fire forskellige lister (A, B, C og D). Ifølge direktiverne skal de kapitalbevægelser, der er nævnt i listerne A og B ubetinget liberaliseres.
Brugnono og Ruffinengo har på grundlag heraf gjort gældende, at når der bliver tale om en liberalisering uden betingelser, er medlemsstaterne for de omhandlede kapitalbevægelser forpligtet til at ophæve enhver forskelsbehandling, jfr. traktatens artikel 67, stk. 1. En sådan ophævelse, der er et supplement til den ubetingede liberalisering, sker automatisk og behøver ikke at være vedtaget i et rådsdirektiv. Men de italienske bestemmelser om, at værdipapirerne skal henlægges i depot, diskriminerer både med hensyn til parternes bopæl og stedet for kapitalens anbringelse.
De italienske bestemmelser er desuden i strid med direktivets forskrifter, nærmere betegnet med artikel 2 i direktivet, i det omfang denne bestemmelse omhandler gennemførelse af de transaktioner, der vedrører kapitalbevægelser af den i liste B i bilag I omhandlede art, og med bestemmelserne i nævnte liste, hvorefter der udtrykkeligt består en ret for køberen til at hjemtage værdipapirerne til sit land, og der kan ikke på nogen måde antages at være tale om en kontrolforanstaltning i henhold til direktivets artikel 5 eller om en beskyttelsesforanstaltning på grundlag af fællesskabsretten, idet den i traktatens artikel 73 fastlagte procedure ikke er blevet fulgt.
Sagsøgerne i hovedsagen har endelig gjort gældende, at den anfægtede foranstaltning er et alvorligt indgreb i ejendomsretten, der endog truer deres formue som følge af risikoen for, at depotbanken eller den formidlende bank går fallit.
9.
Af de nedenfor anførte grunde, navnlig af de af den italienske regering og Kommissionen anførte grunde, har jeg ikke fundet sagsøgernes argumentation overbevisende.
For at kunne vurdere den anfægtede foranstaltning på baggrund af det i artikel 67, stk. 1, fastlagte princip, må man tage sit udgangspunkt i Casati-dommen.
Heri fastslog Domstolen ganske vist, at fri bevægelighed for kapital er en »grundlæggende« frihed; men straks i fortsættelsen hedder det:
»artikel 67, stk. 1, har fået en anden formulering end bestemmelserne om den frie bevægelighed for varer, personer og tjenesteydelser og ... opstiller [kun] en forpligtlse til at liberalisere kapitalbevægelserne ’i det omfang, det er nødvendigt for fællesmarkedets tilfredsstillende funktion’. Denne begrænsning, der også gælder efter overgangsperiodens udløb, virker med forskellig styrke til forskellige tider afhængig af, hvorledes fællesmarkedets behov og fordele og ulemper for fællesmarkedet ved en liberalisering vurderes på baggrund af dets øjeblikkelige situation og navnlig det opnåede integrationsniveau på områder, for hvilke kapitalbevægelserne har særlige betydning (203/80, præmis 10, Sml. 1981, s. 2614).
Domstolen fulgte altså generaladvokat Capotortis forslag, hvori det udtaltes:
»... artikel 67, stk. 1, [kan] ikke efter sin affattelse ... henregnes til de regler, der efter overgangsperiodens udløb er umiddelbart anvendelige« (Sml. 1981, s. 2625).
Sagsøgerne i hovedsagen opfordrer faktisk Domstolen til at ændre praksis, idet de mener, at Domstolen bør sondre mellem nævnte bestemmelses første og andet led om henholdsvis restriktioner for kapitalbevægelser og forskelsbehandling, idet ophævelsen af de første nødvendigvis efter sagsøgernes mening bør medføre afskaffelse af de sidste. Der ville så blive tale om en slags afspejlet umiddelbar anvendelighed, som der liverken efter bestemmelsens ånd eller bogstav er belæg for.
Såfremt traktatens fædre havde ønsket det, ville de ikke have anvendt ordet »ligesom«, men »og ... følgelig« eller »og ... derfor«. Forskelsbehandling skal ligesom restriktioner afskaffes »gradvis« af medlemsstaterne på grundlag af en vurdering, som det som udtalt af Domstolen »... i første række [påhviler] Rådet at foretage ... efter den i artikel 69 fastlagte procedure« (203/80, præmis 11, Sml. 1981, s. 2614).
10.
Det må derfor undersøges, om den pligtmæssige henlæggelse af værdipapirerne i depot i en godkendt bank strider mod det i medfør af artikel 67, stk. 1, udstedte direktivs bestemmelser.
Det står fast, at de omhandlede kapitalbevægelser er omfattet af direktivets artikel 2 og af liste B i bilag I til direktivet.
»De kapitalbevægelser, der er nævnt i listerne A og B, skal ifølge direktiverne ubetinget liberaliseres«, hedder det i Casati-dommen (203/80, præmis 11, Sml. 1981, s. 2614).
Denne liberalisering sker imidlertid med de begrænsninger, der følger af ophævelsen i henhold til direktivet af restriktioner, og disse må fastlægges nærmere.
I det foreliggende tilfælde tilkommer det den nationale ret på baggrund af den fortolkning, Domstolen har givet af fællsskabsreglerne, at afgøre, om de italienske regler muliggør »omsætning af værdipapirer, herunder valutaudlændinges og valutaindlændinges erhvervelse af indenlandske /udenlandske værdipapirer, der handles på børser, og anvendelse af realisationsprovenuet af disse værdipapirer, samt fysisk ud-og indførsel af de nævnte værdipapirer«.
Det er ikke gjort gældende, at den anfægtede foranstaltning har forbudt eller i det mindste begrænset muligheden for valutaindlændinges erhvervelse af udenlandske værdipapirer, som handles på børser. De kapitalbevægelser, der kræves til sådanne erhvervelser, har naturligvis kunnet ske på sædvanlig måde, og der er ikke grundlag for at antage, at nævnte foranstaltning hindrer anvendelsen af et eventuelt realisationsprovenu af disse værdipapirer.
Hvorledes forholder det sig da med »fysisk ud- og indførsel af ... værdipapirer«, og nærmere betegnet hvilke former for »omsætning af værdipapirer« omfatter nævnte rubrik? Drejer det sig som hævdet af sagsøgerne i hovedsagen om indførslen til bopælslandet af de udenlandske værdipapirer med henblik på købernes ihændeha-velse?
Efter min mening har fællesskabslovgiveren ikke tænkt på en overførsel af denne art, der ikke ligger på linje med en udvikling, der længe har været i gang, og som har ført til at ejendomsretten til værdipapirer er blevet frigjort fra det materielle grundlag. Der er i stadig højere grad tale om en adskillelse af denne ejendomsret og selve papiret, således at retten fremgår af kontoudskrifter fra banker.
De kapitalbevægelser, der er omhandlet i liste B, må derfor efter min mening være de bevægelser, der danner grundlag for omsætning af værdipapirer og navnlig formidlingen i forbindelse med denne omsætning (
1
). Pligtmæssig henlæggelse i depot er derfor kun i strid med direktivets bestemmelser, såfremt der dermed skabes en hindring for kapitalbevægelserne, og i så fald kun i det omfang hindringen består. Nationale regler, der forbyder udførsel af udenlandske værdipapirer, der handles på børser, er således anskuet i strid med direktivet, mens udførslen er nødvendig for at muliggøre formidlingen af omsætningen af disse værdipapirer med henblik på en erhvervelse af samme art.
Men i det omfang der ikke bliver tale om en påvirkning af de hidtil liberaliserede kapitalbevægelser, kan en ordning, hvorefter købte værdipapirer pligtmæssigt skal henlægges i depot i en godkendt bank, efter min mening ikke antaste det område, der ifølge direktivet er liberaliseret uden betingelser. Den anfægtede foranstaltning er derfor efter min mening omfattet af den kompetence, der på fællesskabsrettens nuværende stade stadig tilkommer medlemsstaterne.
Medlemsstaterne kan derfor træffe en sådan foranstaltning uden at anvende en af de i traktatens artikler 73 eller 108 fastlagte procedurer, ligesom de kan belægge overtrædelser af dem med straf.
11.
Jeg skal derfor foreslå Domstolen at besvare spørgsmålene fra Pretura di Genova på følgende måde:
1)
En national foranstaltning, hvorefter valutaindlændinge i en medlemsstat er forpligtet til at henlægge udenlandske værdipapirer, der handles på børser, og som er omfattet af liste B i bilag I til Rådets direktiv af 11. maj 1960, i depot i en godkendt bank, er under forudsætning af, at den ikke påvirker kapitalbevægelserne, på fællesskabsrettens nuværende stade ikke i strid med bestemmelserne i EØF-traktatens artikel 67, stk. 1, således som disse er gennemført ved førnævnte direktiv og suppleret og ændret ved Rådets direktiv af 18. december 1962. Det er derfor ikke for tiden en forudsætning for en sådan foranstaltning, at der foreligger en tilladelse fra Kommissionen i medfør af samme traktats artikel 73 eller artikel 108.
2)
En national foranstaltning, der er truffet i medfør af EØF-traktatens artikel 108, og ved hvilken den i nævnte traktatbestemmelse fastlagte procedure er fulgt, skal ikke desuden vedtages i overensstemmelse med den i artikel 73 i samme traktat omhandlede procedure.
3)
Kommissionens beslutning 85/16 af 19. december 1984»om bemyndigelse af Den italienske Republik til fortsat at anvende visse beskyttelsesforanstaltninger i henhold til traktatens artikel 108, stk. 3«, indebærer ikke i forhold til beslutningerne 74/287 og 75/355, som ophæves ved førstnævnte beslutning, at den forpligtelse til som sikkerhed at deponere et ikke-rentebærende beløb, der skal opfyldes af valutaindlændinge ved køb før beslutningens ikrafttræden af udenlandske værdipapirer, der forhandles på børser, ophæves.
(
*1
) – Oversat fra fransk.
(
1
) – Jfr. P. Oliver — »Free Movement of Capital: Art. 67(1) and Implementing Directives« — European Law Review, 1984, s. 401, se navnlig s. 404.