61979C0006
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
F.CAPOTORTI
FREMSAT DEN 26. JUNI 1980 (
1
)
Høje Domstol.
1.
I nærværende sag skal Domstolen vurdere lovligheden af en i henhold til vedtægtens artikel 43 udfærdiget udtalelse, vedrørende en ved Fællesskabet ansat tjenestemands »kvalifikationer, tjenstlige indsats og adfærd«. Før jeg behandler sagens realitet, bliver jeg imidlertid nødt til at gå ind på en række formelle spørgsmål, som parterne udførligt har behandlet i deres indlæg.
Sagsøgeren, Daniele Grassi, er tjenestemand i lønklasse LA 4 ved Rådet, og arbejder som revisor i den italienske afdeling af sprogtjenesten. Den 17. februar 1978 modtog han en over ham udarbejdet udtalelse for perioden 1. november 1975 — 31. oktober 1977, hvortil han føjede visse skriftlige bemærkninger. Da bedømmeren fastholdt sin vurdering, bad sagsøgeren den 2. marts 1978 om, at den blev gennemgået af en anden bedømmer. Dette blev imødekommet, og der blev udfærdiget en ny udtalelse af 15. marts 1978. Den 6. juni 1978 indgav Grassi en klage mod denne udtalelse i medfør af vedtægtens artikel 90, hvori han bl.a. anfægtede beskrivelsen af de af ham udførte opgaver, vurderingen af hans kvalifikationer og tjenstlige indsats samt den generelle vurdering.
Klagen blev af Rådets generalsekretær forelagt »gruppen med begrænset deltagerkreds« under bedømmelsesudvalget, som gav udtryk for, at fremstillingen i den nævnte udtalelse ikke kunne anses for »helt velvalgt«. Herefter udfærdigede den anden bedømmer en ændret udtalelse, som blev meddelt Grassi den 5. september 1978. Denne indvendte, at ansættelsesmyndigheden, efter at have forelagt erklæringen fra »den begrænsede gruppe« burde have forelagt sagen for bedømmelsesudvalget, eller, såfremt den gav afkald på sidstnævnte behandling, burde have sendt den ikke-ændrede udtalelse fra den anden bedømmer tilbage til sagsøgeren. Under hensyn hertil besluttede generalsekretæren, efter en fornyet høring af »den begrænsede gruppe«, at forelægge bedømmelsesudvalget sagen.
I mellemtiden havde Grassi, ud fra den opfattelse at hans klage af 6. juni 1978 stiltiende var blevet afvist, besluttet at rejse sag ved Domstolen. Den af ham den 5. januar 1979 anlagte sag er registreret under nr. 6/79.
Den 15. februar 1979 tog bedømmelsesudvalget stilling til den ovenfor nævnte klage og erklærede, at de anfægtede udtalelser ikke indeholdt noget klagepunkt mod Grassi, men at visse ændringer dog var nødvendige. Den anden bedømmer støttede sig til denne erklæring og ændrede sin affattelse i den endelige udtalelse, som blev meddelt Grassi den 20. marts 1979. Han anlagde herefter den 20. juni 1979 yderligere en sag til efterprøvelse af denne udtalelse. Denne sag er registreret under nr. 97/79.
Ved kendelse af 16. november 1979 har Domstolen forenet de to sager, Grassi har anlagt, under den mundtlige forhandling.
2.
Formalitetsspørgsmålene skal drøftes på baggrund af Rådets afgørelse af 18. oktober 1977, hvori der findes særlige regler om proceduren for udfærdigelse af udtalelser og tjenestemandens klagemuligheder over for administrationen. De meget komplicerede regler i afgørelsen skal imidlertid sammenholdes med vedtægtsbestemmelserne om klage- og søgsmålsadgangen (artiklerne 90 og 91), hvorved det ikke må glemmes, at bestemmelserne i afgørelsen 1er underordnet vedtægtsbestemmelserne, eftersom de hører til de almindelige gennemførelsesbestemmelser, som hver enkelt institution i medfør af vedtægtens artikel 110 har beføjelse til at vedtage. Således er afgørelsen af 18. oktober 1977 en gennemførelsesbestemmelse for vedtægtens artikel 43, der som sagt indeholder regler for udfærdigelse af regelmæssige udtalelser.
Herefter skal jeg behandle spørgsmålet, om den første sag (sag 6/79) kan antages til realitetsbehandling. Dette bestrider Rådet under henvisning til, at klagen af 6. juni 1978 på det tidspunkt, hvor sagen blev anlagt (den 5. 1. 1979), stadig var under behandling i bedømmelsesudvalget (som først afgav erklæring den 15. 2. 1979), og at den anden bedømmer udfærdigede den endelige udtalelse i marts. Sagen hævdes således at være anlagt på et tidspunkt, hvor administrationen ikke havde truffet en endelig beslutning, hvorfor den administrative klageprocdure forud for retssagen endnu ikke var afsluttet.
For at godtage denne opfattelse må det antages, at administrationens frist for at træffe beslutning vedrørende en klage inden for rammerne af den særlige procedure, der gælder for udtalelser, kan være længere end de fire måneder, der er fastsat i vedtægtens artikel 90, stk. 2. Er dette rigtigt, kunne sagen i det foreliggende tilfælde ikke være anlagt før den dag, hvor den anden bedømmers endelige udtalelse blev meddelt tjenestemanden, dvs. før den 20. marts 1979, på hvilket tidspunkt der allerede var forløbet mere end ni måneder siden indgivelse af den administrative klage. Der er imidlertid to gode grunde til ikke at give Rådet medhold i det anførte synspunkt. For det første pålægger artikel 90, stk. 2, som er hovedreglen vedrørende klager, ansættelsesmyndigheden at meddele den pågældende sin begrundede beslutning inden fire måneder efter klagens indgivelse, og svares der ikke inden for denne frist, anses dette som en beslutning om stiltiende afvisning, mod hvilken der kan anlægges sag; en gennemførelsesbestemmelse til vedtægten kan utvivlsomt ikke fravige et så grundlæggende princip. For det andet bestemmes det i Rådets afgørelse af 18. oktober 1977, i artikel 9, at den heri fastsatte klageprocedure ikke kan overskride fire måneder; denne regel har klart til formål at bringe beslutningen i samklang med ovennævnte artikel i vedtægten.
Denne fortolkning bekræftes af den af Rådet i november 1977 vedtagne »vejledning for udtalelser« (som altså blev vedtaget umiddelbart efter udstedelsen af gennemførelsesbestemmelserne til vedtægtens artikel 43). I anden del af dette dokument, litra c), under afsnittet »klage i henhold til vedtægtens artikel 90« (s. 35 in fine) bestemmes det, at tjenestemanden, når den første og den anden bedømmer er uenige, »inden for en frist på tre måneder kan indgive en klage (artikel 90, stk. 2, afsnit I)«, og at »myndigheden inden for en frist på fire måneder fra klagens indgivelse skal meddele den pågældende sin beslutning (artikel 90, stk. 2, andet afsnit)«. Også af denne vejledning fremgår det altså klart, at den i beslutningen 1977 fastlagte procedure skal afstemmes med vedtægtens artikel 90.
Men dette er ikke alt. Som sagsøgeren med rette har anført, har Rådet, efter at der var indgivet klage mod den anden bedømmers udtalelse, ikke blot undladt at overholde den omtalte frist på fire måneder, men har heller ikke iagttaget artikel 11, stk. 4, i nævnte afgørelse fra Rådet. Ifølge denne artikel kan ansættelsesmyndigheden, når tjenestemanden ikke anerkender udtalelsen fra den anden bedømmer, og har indgivet en administrativ klage, efter at have hørt den begrænsede gruppe, vælge mellem følgende to muligheder: enten stadfæste udtalelsen, som dermed bliver endegyldig (hvormed klageproceduren afsluttes) eller forelægge sagen for bedømmelsesudvalget, som afgiver en erklæring, der herefter forelægges den anden bedømmer med henblik på udfærdigelse af en ændret udtalelse. Rådet har imidlertid ikke i det foreliggende tilfælde gjort brug af nogen af de to muligheder; først anmodede det den 14. juni 1978 den begrænsede gruppe om at afgive erklæring og dernæst anmodede det den anden bedømmer om at ændre udtalesen uden at lade sagen behandle i bedømmelsesudvalget; hermed tilkendegav det sin hensigt til at ville afslutte klageproceduren, selv om dette var retsstridigt. Denne uklare og uvisse fremgangsmåde, som er åbenbar retsstridig ud fra et proceduremæssigt synspunkt, ville sandsynligvis være tilstrækkeligt til at begrunde tjenestemandens beslutning om at anlægge sag, også selv om denne beslutning ikke havde det sikre grundlag, som jeg har nævnt.
Endelig kan jeg ikke anerkende den opfattelse, at Grassi ikke skulle have nogen søgsmålsinteresse på det tidspunkt, hvor sagen blev anlagt. Tværtimod havde han den 5. januar 1979 en klar interesse i en ændring af den ham vedrørende udtalelse, da han havde indgivet anmodning herom i sin klage og ikke havde fået svar herpå inden for den frist på fire måneder, som er fastsat såvel i vedtægtens artikel 90 som i artikel 9 i Rådets beslutning. Også ud fra dette synspunkt må den pågældende sag antages til realitetsbehandling.
3.
På trods heraf er der imidlertid en omstændighed af en helt anden karakter, som er til hinder for en prøvelse af sag 6/79, nemlig et nyt forhold, som først er indtrådt efter sagens anlæg. Den 20. marts 1979 stadfæstede Rådet udtalelsen fra den anden bedømmer, som var ændret på grundlag af bedømmelsesudvalgets erklæring, og den blev meddelt Grassi. Der er ikke tvivl om, at denne ændrede udtalelse medførte, at udtalelsen af 15. marts 1978 fra samme bedømmer hermed var trukket tilbage, da der er tale om to udtalelser, som vedrører samme person, og som angår samme periode, hvoraf sidstnævnte klart udgør administrationens endelige standpunkt. Heraf følger, at sagen af 5. januar 1979 er blevet uden genstand, hvilket Domstolen efter min opfattelse må konstatere ved at erklære, at sagens genstand er faldet bort.
4.
Også i sagen, der er anlagt den 20. juni 1979 og registreret under nr. 97/79, har Rådet rejst en formalitetsindsigelse. Den bygger på, at Grassi ikke indgav en forudgående administrativ klage mod den anden bedømmers ændrede udtalelse, som blev udfærdiget den 2. marts 1979 og, som jeg ovenfor har nævnt, har meddelt denne den 20. marts s.a.
Denne opfattelse anser jeg ikke for holdbar. Det må nemlig antages, at administrationen, på trods af den ovenfor nævnte usammenhængende adfærd, har fulgt den i afgørelsen af 1977 fastlagte klageprocedure, idet den forelagde sagen for bedømmelsesudvalget og senere stadfæstede den anden bedømmers ændrede rapport. Denne procedure begynder med en administrativ klage (i det foreliggende tilfælde indgivet den 6. 6. 1978) og slutter med administrationens stillingtagen, der i kraft af, at den er endelig, ikke kan gøres til genstand for en anden klage.
Når Rådet anfører, at den endelige udtalelse burde have været gjort til genstand for en ny klage i henhold til artikel 90 for senere at kunne danne grundlag for et sagsanlæg, glemmer det at tage i betragtning, at denne ændrede udtalelse, som åbenbart trådte i stedet for den tidligere udtalelse, blev vedtaget efter den første klage. Det er derfor meningsløst at antage, at der overhovedet ikke er nogen forbindelse mellem den ændrede udtalelse og den udtalelse, som trådte i stedet for denne. Der er altså i virkeligheden tale om administrationens stilling til det samme spørgsmål, først vedtaget i form af en akt, som kan påklages (udtalelsen af 15. 3. 1978) og derefter i form af en endelig akt, som direkte kan prøves ved Domstolen.
At den ændrede rapport var endelig og stadfæstet af Rådet bekræftes principielt af bestemmelserne om den særlige procedure, som den sagsøgte institution i det foreliggende tilfælde har handlet i henhold til. Det bestemmes således i artikel 10, stk. 5, i afgørelsen af 1977, som jeg flere gange har nævnt, at klageproceduren »er bragt til afslutning« med fremsendelsen af den endegyldige udtalelse til tjenestemanden, udfærdiget efter at bedømmelsesudvalget har afgivet erklæring. Der anvendes en lignende formulering i artikel 11, nr. 4, litra b), for det tilfælde, hvor ansættelsesmyndigheden efter at have hørt »den begrænsede gruppe«, beslutter ikke at forelægge sagen for bedømmelsesudvalget og stadfæste udtalelsen fra den anden bedømmer som endelig uden at ændre den.
Hvad angår den omstændighed, at Rådet ikke fuldstændig fulgte proceduren efter afgørelsen af 1977, er det min opfattelse, at denne omstændighed ikke kan ændre resultatet. Det ville i høj grad være et paradoks, om en af Rådet begået retskrænkelse skulle medføre en pligt for den pågældende tjenestemand til at begynde forfra på den omtalte procedure, og om der blev lagt yderligere hindringer i vejen for vedkommendes ret til at anlægge sag inden for en rimelig frist.
5.
Herefter skal jeg gå over til at undersøge indholdet af anbringenderne vedrørende realiteten. I den forbindelse må der tages hensyn til den omstændighed, at sagsøgeren, som svar på et af Domstolen stillet spørgsmål, har berigtiget sine påstande i en skrivelse af 8. maj 1980. Ifølge skrivelsen har sagsøgeren nedlagt påstand om delvis anullation af den udtalelse, som blev udfærdiget af den anden bedømmer den 2. marts 1979, på tre punkter, som jeg skal komme nærmere ind på.
Med henblik på en afklaring af grænserne for Domstolens prøvelse af de klagepunkter, der gøres gældende over for udtalelser vedrørende tjenestemænd, skal jeg minde om, at sådanne udtalelser, ifølge fast praksis ved Domstolen »ganske vist består ... af skønsmæssige vurderinger, hvor en domstolskontrol er vanskelig, men heraf følger ikke, at deres tilblivelse ikke kan være behæftet med eventuelle mangler, såsom mangler ved form eller fremgangsmåde, åbenbar vildfarelse eller forfølgelse af usaglige formål, og som efter omstændighederne medfører, at udtalelser er ulovlige« (se navnlig dom af 25. 11. 1976 i sag 122/75, Klister mod Europa-Parlamentet, Sml., 1976, s. 1692, præmis 9; jf. endvidere dom af 12. 5. 1977 i sag 31/76, Macevicius mod Europa-Parlamentet, Sml., 1977, s. 883). Dette betyder ikke — som generaladvokat Mayras træffende har bemærket i sit forslag til afgørelse den 27. marts 1980 i sag 24/79 — at Domstolen skal sætte sin egen vurdering i stedet for den vurdering, som den administrative myndighed har anlagt, men alene at det tilkommer den at efterprøve den fremgangsmåde og de midler, som har kunnet føre frem til denne vurdering.
Herefter skal jeg mere detaljeret behandle hver enkelt af de tre klagepunkter, som Grassi har anført over főiden for ham udfærdigede udtalelse.
a)
For det første har sagsøgeren nedlagt påstand om slettelse af sætningen om, at han har udført »a limited number of unrevised translations« (et begrænset antal ikke-reviderede oversættelser), hvilken sætning findes i første del af udtalelsen, under punkt II. Sagsøgeren har herom gjort gældende, at han, i det tidsrum, som er omfattet af den anfægtede udtalelse, kun én gang foretog oversættelser, nemlig i forbindelse med en tjenesterejse i Firenze den 20., 21. og 22. november 1975. Desuden har en sådan oplysning ringe betydning på baggrund af udtalelsen som helhed og viser, at det har været hensigten at nedvurdere sagsøgerens kvalifikationer og opgaver.
Denne påståede mangel kan ikke føres tilbage til en åbenbar vildfarelse vedrørende de faktiske omstændigheder. Der er således ingen tvivl om, at Grassi i forbindelse med den nævnte tjenesterejse til Firenze varetog oversættelsesopgaver. Dette er efter min opfattelse tilstrækkeligt til at udelukke en faktisk vildfarelse.
Bemærkningen om, at Grassi varetog oversættelsesopgaver kan ej heller anses som udtryk for forfølgelse af usaglige formål. Der er ikke ført bevis for, at administrationen med indføjelsen af denne bemærkning i udtalelsen forfulgte andre end de formål, der er typisk for en udtalelse. Desuden fremgår det — af oplysninger fra Rådet, som ikke er bestridt — at der i alle udtalelserne for perioden 1975-1977, i funktionsbeskrivelsen for revisorer, findes en omtale af oversættelsesopgaverne. Det må derfor udelukkes, at sagsøgeren skulle være blevet forskelsbehandlet på grund af omtalen af oversættelsesopgaverne, hvilket blot yderligere bekræfter, at der ikke er hold i udsagnet om, at omtalen af disse (begrænsede) opgaver skulle være udtryk for forfølgelse af usaglige formål.
Man kan ikke sige det samme om nytten af den pågældende bemærkning for vurderingen af tjenestemandens kvalifikationer og tjenstlige indsats. Det forekommer mig imidlertid, at spørgsmålet drejer sig om administrationens frie skøn, hvor Domstolen ikke kan erstatte den faglige vurdering med en anden. Desuden er det også objektivt svært at sige, om den pågældende bemærkning er en uberettiget undervurdering af sagsøgeren eller snarere en rosende anerkendelse af en beskæftigelse der ligger uden for sagsøgerens egentlige arbejdsområde.
b)
For det andet har sagsøgeren nedlagt påstand om, at bedømmelsen i udtalelsens anden del, punkt III, nr. 2. af hans forhold i tjenesten til overordnede og kolleger som »tilstrækkeligt«, slettes. Han har herom gjort gældende, at udtalelsen burde have været begrundet på dette punkt, da den indeholder en kritisk vurdering af tjenestemanden.
For det første skal det bemærkes, at udtalelser ikke efter Domstolens praksis hører til den kategori af individuelle afgørelser vedrørende tjenestemænd, som ifølge vedtægtens artikel 25 skal begrundes, men »omfattes af særlige bestemmelser«, som er fastsat i medfør af vedtægtens artikel 43 (jf. nævnte dom af 25. 11. 1976 i sag 122/75, præmisserne 21-26). De eneste anvendelige kriterier for Rådets vedkommende er de kriterier, der er opstillet i den ovenfor nævnte vejledning vedrørende udtalelser; i denne vejledning, sorri indeholder de interne bestemmelser til gennemførelse af afgørelsen af 18. oktober 1977, står der i første afdeling, under E, I, 4, b), (s. 16), at »anvendelsen af bedømmelsen ’udmærket’ eller ’ ikke-tilstrcekkeligt’ skal ledsages af en nærmere forklaring ...«. Under disse omstændigheder var det i det foreliggende tilfælde formelt set ikke engang nødvendigt at give en »nærmere forklaring«, da den anfægtede bedømmelse »tilstrækkeligt« ikke hører til de ovenfor nævnte. Der er således ikke efter min opfattelse, hverken efter vedtægtens artikel 25 eller de særlige bestemmelser i den ovenfor nævnte vejledning, grundlag for at gøre gældende, at der mangler begrundelse.
Det må imidlertid bemærkes, at bedømmelsen »tilstrækkeligt«, der alene anvendes om vedkommendes forhold til overordnede og kolleger, er ledsaget af en nærmere forklaring i udtalelsen og med angivelse af visse episoder, som efter administrationens opfattelse begrunder bedømmelsen. Jeg tænker her på ordene »He is, however, so rigid etc.« (men han er så stejl, etc.) som findes i udtalelsen under afsnittet »Continuation of Part III« (fortsættelse af tredje del), og som jeg om lidt skal komme ind på.
Under alle omstændigheder er bedømmelsen »tilstrækkeligt« ikke behæftet med nogen mangel ved formen eller fremgangsmåden. Den synes tværtimod vedtaget i overensstemmelse med de i vejledningen fastlagte kriterier. Der kan ej heller tales om magtfordrejning, da det ikke noget steds fremgår, at ansættelsesmyndigheden ved indføjelsen af denne bemærkning i udtalelsen har forfulgt andre formål end de med udtalelsen forudsete. Vurderingen »tilstrækkeligt« kan ej heller anses som udtryk for en åbenbar faktisk vildfarelse, da der er tale om en bedømmelse og altså om en retsakt, som udtrykker administrationens skønsmæssige vurdering.
c)
Sagsøgeren har for det tredje nedlagt påstand om slettelse af en bemærkning i udtalelsens tredje del, III. Den indeholder en vurdering af hans tjenstlige adfærd, som navnlig vedrører hans person. Grassi bebrejdes her at være urimelig »stejl« og ved sin holdning at have haft en negativ indflydelse på arbejdsklimaet i den italienske afdeling. Bedømmeren skriver bl.a. følgende om ham: »han er så stejl i sin holdning, at hans forhold til overordnede og kolleger i samme lønklasse er betydeligt mindre tilfredsstillende« end hans forhold til sine underordnede (dvs. oversætterne). Senere nævnes to kedelige episoder i detaljer (en strid med en gruppe revisorer i december 1975 og skriftlige bemærkninger vedrørende to overordnede i marts 1977 på det tidspunkt, hvor der blev foretaget en tjenesterejse til Fijiøerne).
Sagsøgerens væsentligste klagepunkt over den del af udtalelsen — navnlig hvis man henholder sig til det under den mundtlige forhandling afgivne indlæg — er, at den mangler begrundelse. Jeg skal i den forbindelse gentage, at en udtalelse ikke er en akt, som ifølge vedtægten kræver begrundelse. Heroverfor har Grassi anført, at en begrundelse er nødvendig, når bedømmelsen i udtalelsen indeholder en særlig kritik af tjenestemanden. Men som jeg tidligere har nævnt, kræver vejledningen vedrørende udtalelser kun en nærmere forklaring, når vurderingen efter en fast bedømmelsesskala er særlig positiv eller negativ og ikke de bedømmelser, som findes i den beskrivende del af udtalelsen, hvortil den her omhandlede bedømmelse utvivlsomt hører.
Det må også efter min opfattelse være på sin plads at tilføje, at den omhandlede bemærkning i virkeligheden på en vis måde indeholder begrundelsen for bedømmelsen »tilstrækkeligt«, der jo netop anvendes på et andet sted i udtalelsen i forbindelse med sagsøgerens forhold til overordnede og kolleger. Endvidere må det anføres, at vurderingerne i de pågældende bemærkninger er begrundet ved henvisningen til de to ovenfor nævnte episoder. Anbringendet om, at der mangler begrundelse, må derfor anses for grundløst ikke blot i formel henseende, men også efter de faktiske omstændigheder.
Sagsøgeren har også fremsat bemærkninger vedrørende den måde, hvorpå de to episoder i 1975 og 1977 udnyttes i udtalelsen. Disse episoder viser efter sagsøgerens opfattelse, at hans tjenstlige adfærd var fuldt korrekt, og derfor ikke kunne anvendes som grundlag for en negativ bedømmelse eller i hvert fald en bedømmelse, som indeholder en særlig kritik af vedkommende. Sagsøgerens kritiske holdning i 1975 over for lederen af den italienske afdeling, Tommaso Valerio, skyldtes, at Grassi ikke var enig i den måde, hvorpå oversætterne blev udpeget til tjenesterejser i udlandet. I 1977 kom de divergerende synspunkter på ny til udtryk i forbindelse med udpegelsen af en bestemt tjenestemand til en tjenesterejse uden for Europa på grund af den måde, tjenesterejsen'var planlagt på, og mere generelt, de retningslinjer afdelingen blev ledet efter (se bilag 16 og 17 i stævningen af 20. 6. 1979).
Efter min opfattelse kan Domstolen ikke, som sagsøgeren ønsker, foretage en indgående prøvelse af disse episoder eller foranstalte en undersøgelse til afklaring af, hvem der var ansvarlig herfor. Domstolen ville i så fald sætte sin egen vurdering af tjenestemænds adfærd i tjenesten i stedet for administrationens vurdering, hvilket den som bekendt ikke er beføjet til. Efter min mening må Domstolen begrænse sig til at fastslå, at de i udtalelsen nævnte episoder faktisk har fundet sted, og følgelig bekræfte administrationen i at have foretaget sin bedømmelse på grundlag af konkrete omstændigheder. Det er efter min opfattelse et tilstrækkeligt grundlag for at tilbagevise anbringendet om, at der mangler en begrundelse (et anbringende, der i øvrigt ikke kan opretholdes, ikke en gang abstrakt), men også tilbagevise anbringendet om, at der foreligger en åbenbar vildfarelse.
Hvad angår spørgsmålet om der foreligger magtfordrejning, skal jeg endnu en gang bemærke, at administrationen ikke synes at have nævnt de to episoder af andre formål end de i artikel 43 nævnte. I øvrigt taler sagsøgeren alene om magtfordrejning i al almindelighed, og indskrænker sig i virkeligheden til at nægte, at han har noget ansvar for disse episoder. Det er ikke, lykkedes ham at bevise, at administrationen ved at, nævne episoderne i udtalelsen skulle have forfulgt ulovlige formål.
Hvad endelig angår formen og fremgangsmåden, må henvisningen til konkrete episoder, med henblik på at give en fyldigere baggrund for værdidommene, anses for korrekt anvendelse af de kriterier, som vejledningens retningslinjer — der er udarbejdet til dette formål — skal følge ved udfærdigelsen af udtalelser.
6.
Mit forslag er derfor, at Domstolen, i den første af de to forenede sager, der er anlagt af Daniele Grassi mod Rådet hhv. den 5. januar og 20. juni 1979, statuerer, at sagen er blevet uden genstand, og i den anden sag frifinder sagsøgte.
Jeg foreslår, at hver af parterne i de to forenede sager i medfør af procesreglementets artikel 70 bærer deres egne omkostninger.
(
1
) – Oversat fra italiensk.