62023CJ0517_RES
Sag C-517/23
Apothekerkammer Nordrhein
mod
DocMorris NV
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof)
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 27. februar 2025
»Præjudiciel forelæggelse – humanmedicinske lægemidler – direktiv 2001/83/EF – artikel 86, stk. 1 – begrebet »reklame for lægemidler« – artikel 87, stk. 3 – reklame for lægemidler, der er receptpligtige – reklame for hele sortimentet af lægemidler på et apotek – værdikuponer svarende til et bestemt pengebeløb eller en procentuel rabat for efterfølgende køb af andre produkter – prisnedsættelser og betalinger med øjeblikkelig virkning – frie varebevægelser – artikel 34 TEUF – fri udveksling af tjenesteydelser – elektronisk handel – direktiv 2000/31/EF – artikel 3, stk. 2, og artikel 3, stk. 4, litra a) – restriktion – begrundelse – forbrugerbeskyttelse«
Tilnærmelse af lovgivningerne – humanmedicinske lægemidler – direktiv 2001/83 – reklame – begreb – reklamekampagner for køb af receptpligtige lægemidler – prisnedsættelser og betalinger med øjeblikkelig virkning – ikke omfattet – værdikuponer svarende til et bestemt pengebeløb eller en procentuel rabat for efterfølgende køb af ikke-receptpligtige lægemidler – omfattet
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83, som ændret ved direktiv 2011/62, 2. og 50. betragtning samt art. 86, stk. 1)
(jf. præmis 32-37, 39-46, 48-50 og 81 samt domskonkl. 1)
Tilnærmelse af lovgivningerne – elektronisk handel – direktiv 2000/31 – informationssamfundstjenester – tjeneste i form af onlinesalg af receptpligtige eller ikke-receptpligtige humanmedicinske lægemidler, som er bestemt for en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor leverandøren af denne tjeneste er hjemmehørende – national lovgivning, der forbyder en reklamekampagne, der er rettet mod kunderne på et apotek, der er etableret i en anden medlemsstat, og som består i en pengeydelse på et ubestemt beløb – restriktion for de frie varebevægelser – restriktion for den frie udveksling af informationssamfundstjenester – lovlighed – berettigelse – forbrugerbeskyttelse – overholdelse af proportionalitetsprincippet
[Art. 34 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31, art. 2, litra h), og art. 3, stk. 4, litra a), og direktiv 2001/83, som ændret ved direktiv 2011/62, art. 85c, stk. 1]
(jf. præmis 55, 57-60, 62-68, 70-77, 80 og 81 samt domskonkl. 1)
Tilnærmelse af lovgivningerne – humanmedicinske lægemidler – direktiv 2001/83 – reklame – national lovgivning, der forbyder reklamekampagner for køb af ikke nærmere bestemte receptpligtige lægemidler – værdikuponer svarende til et bestemt pengebeløb eller en procentuel rabat for efterfølgende køb af ikke-receptpligtige lægemidler – lovlighed
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83, som ændret ved direktiv 2011/62, 2. og 45. betragtning samt art. 87, stk. 3, og art. 88, stk. 2)
(jf. præmis 83 og 85-94 samt domskonkl. 2)
Resumé
I forbindelse med en anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland) præciserede Domstolen rækkevidden af begrebet »reklame for lægemidler« som omhandlet i direktiv 2001/83 (
1
) i forbindelse med reklamekampagner gennemført af et apotek ved dets kunders køb af receptpligtige lægemidler.
DocMorris er et nederlandsk postordreapotek, der leverede receptpligtige og ikke-receptpligtige lægemidler til kunder i Tyskland. Siden 2012 havde DocMorris gennemført forskellige reklamekampagner for køb af receptpligtige lægemidler, som var en del af dets samlede produktsortiment.
Idet Apothekerkammer Nordrhein var af den opfattelse, at disse reklameforanstaltninger var i strid med det prisbindingssystem, der gjaldt for receptpligtige lægemidler i henhold til den tyske lægemiddellovgivning, fik det i perioden 2013-2015 nedlagt fogedforbud mod disse reklamekampagner. Disse reklamekampagner tog i det væsentlige form af prisnedsættelser og betalinger eller værdikuponer med henblik på senere køb af ikke-receptpligtige lægemidler eller andre sundheds- og plejeprodukter.
Efter ophævelsen i marts 2017 af næsten alle disse fogedforbud anlagde DocMorris et søgsmål med krav om erstatning mod apotekerkammeret i Rheinland-Pfalz med den begrundelse, at disse foranstaltninger, i forbindelse med hvilke selskabet var blevet pålagt høje bøder, var uberettigede. Efter at være blevet forkastet af retsinstansen i første instans blev der givet medhold i dette krav i appelsagen.
Den forelæggende ret, for hvilken der af apotekerkammeret i Nordrhein-Westfalen var iværksat revisionsanke til prøvelse af denne dom, ønskede oplyst, om reklamekampagner, som vedrører køb af receptpligtige lægemidler, som er en del af et apoteks samlede produktsortiment, er omfattet af begrebet »reklame for lægemidler« som omhandlet i artikel 86, stk. 1, i direktiv 2001/83, eller om de derimod udelukkende har til formål at påvirke valget af det apotek, hos hvilket en kunde køber et receptpligtigt lægemiddel, idet et sådant valg falder uden for dette direktivs anvendelsesområde. Den forelæggende ret var ligeledes i tvivl om, hvorvidt dette direktiv er til hinder for en fortolkning af de relevante bestemmelser i den nationale lovgivning om reklame for lægemidler (
2
), hvorefter reklamekampagner for køb af receptpligtige lægemidler i form af prisnedsættelser og betalinger af et bestemt beløb med øjeblikkelig virkning er tilladt, mens foranstaltninger, der giver anledning til en ydelse på mellem 2,50 EUR og 20 EUR pr. recept eller i form af værdikuponer til senere køb af andre produkter, er forbudt.
Domstolens bemærkninger
For det første præciserede Domstolen begrebet »reklame for lægemidler« som omhandlet i artikel 86, stk. 1, i direktiv 2001/83 i forbindelse med reklamekampagner for køb af receptpligtige lægemidler.
I denne henseende fremhævede Domstolen indledningsvis, at det er formålet med reklamebudskabet, der afgør, om en reklamekampagne er omfattet af dette begreb eller ej. En reklamekampagne, der har til formål at fremme ordinering, udlevering, salg eller forbrug af lægemidler, er således omfattet af det nævnte begreb. Dette er derimod ikke tilfældet, når en foranstaltning ikke har til formål at påvirke kundens valg af et bestemt lægemiddel, men det senere valg af det apotek, hvor kunden køber dette lægemiddel.
I den foreliggende sag skulle der med henblik på at afgøre, om en reklamekampagne for køb af receptpligtige lægemidler fra et apoteks samlede varesortiment var omfattet af begrebet »reklame for lægemidler«, sondres mellem reklamekampagner, alt efter om deres reklamebudskab var begrænset til receptpligtige lægemidler, eller om det ligeledes vedrørte lægemidler, der ikke var receptpligtige.
Hvad for det første angik reklamekampagner i form af prisnedsættelser og betalinger af et bestemt beløb med øjeblikkelig virkning og reklamekampagner, der gav anledning til en belønning på mellem 2,50 EUR og 20 EUR pr. recept (som ligeledes skulle anses for at give anledning til en betaling), fastslog Domstolen, at budskabet fra disse reklamekampagner vedrørte ubestemte receptpligtige lægemidler uden at være rettet mod andre typer lægemidler.
Eftersom beslutningen om at ordinere sådanne lægemidler således alene henhørte under lægens ansvar, idet denne har pligt til at udføre disse opgaver fuldstændig objektivt (
3
), fremmede dette budskab ikke ordinering eller forbrug af ubestemte receptpligtige lægemidler. For så vidt angik patienten var det eneste valg, som vedkommende havde med hensyn til det receptpligtige lægemiddel, når den pågældende modtog en recept, det apotek, hvorfra vedkommende ville købe dette lægemiddel. Reklamekampagner i form af prisnedsættelser og betalinger af et bestemt beløb med øjeblikkelig virkning og reklamekampagner, der giver anledning til en belønning på et vist beløb pr. recept, er derfor ikke omfattet af begrebet »reklame for lægemidler« som omhandlet i artikel 86, stk. 1, i direktiv 2001/83, for så vidt som de vedrører valget af det apotek, hvor en patient vil købe et receptpligtigt lægemiddel.
Hvad for det andet angik reklameforanstaltninger i form af værdikuponer til senere køb af ikke-receptpligtige lægemidler eller andre sundheds- og plejeprodukter bemærkede Domstolen, at disse foranstaltninger tilskynder til køb af sådanne lægemidler. Da der ikke gælder en forpligtelse til at anvende en ordinerende læge, kan modtageren af værdikuponerne, som er tiltrukket af den økonomiske fordel, som de tilbyder, anvende dem til at købe ikke-receptpligtige lægemidler til en nedsat pris. Disse reklameforanstaltninger er følgelig omfattet af begrebet »reklame for lægemidler« som omhandlet i artikel 86, stk. 1, i direktiv 2001/83, idet de fremmer forbruget af sådanne lægemidler.
For så vidt som en reklamekampagne, der gav anledning til en belønning på mellem 2,50 EUR og 20 EUR, uden at det var muligt at kende det nøjagtige beløb for denne belønning, ikke var omfattet af begrebet »reklame for lægemidler« og var forbudt i henhold til den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning (
4
), undersøgte Domstolen for det andet, om denne lovgivning var forenelig med andre EU-retlige bestemmelser. For så vidt som det ikke klart fremgik af de sagsakter, som Domstolen rådede over, om en sådan reklamekampagne udelukkende blev gennemført ved hjælp af fysiske medier, eller om den derimod blev foretaget såvel via apotekets websted som ved hjælp af sådanne medier, undersøgte Domstolen nærmere, om den nævnte nationale lovgivning var forenelig med dels artikel 34 TEUF, dels de relevante bestemmelser i direktiv 2000/31 (
5
).
Hvad angik den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivnings forenelighed med artikel 34 TEUF bemærkede Domstolen, at en sådan lovgivning skal anses for at regulere en form for salg, som kan falde uden for anvendelsesområdet for denne bestemmelse i EUF-traktaten, hvis den opfylder den dobbelte betingelse, at den finder anvendelse på alle de berørte erhvervsdrivende, der udøver virksomhed i indlandet, og at den, såvel retligt som faktisk, påvirker afsætningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater på samme måde (
6
).
Hvad angik den første af disse betingelser bemærkede Domstolen, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning fandt anvendelse uden forskel på alle apoteker, der sælger lægemidler på tysk område, uanset om de er etableret på dette område eller i en anden medlemsstat. Hvad angik den anden betingelse bemærkede Domstolen, at priskonkurrencen kan spille en større rolle som konkurrenceparameter for postordreapotekerne end for de traditionelle apoteker, og at en reklamekampagne, der giver anledning til en belønning på mellem 2,50 EUR og 20 EUR pr. recept, har til formål at etablere en priskonkurrence med de traditionelle apoteker. Domstolen konkluderede derfor, at den nævnte nationale lovgivning, der forbød en sådan reklamekampagne, ramte apoteker, der var etableret i en anden medlemsstat end Forbundsrepublikken Tyskland, hårdere, hvilket kunne medføre ulemper for adgangen til markedet for varer fra andre medlemsstater sammenlignet med varer fra Forbundsrepublikken Tyskland, således at et sådant forbud udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion.
Med hensyn til foreneligheden af den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning med direktivet om elektronisk handel fremhævede Domstolen, at medlemsstaterne i henhold til direktiv 2001/83 (
7
) sikrer, at lægemidler tilbydes til offentligheden ved fjernsalg gennem tjenester i informationssamfundet. Denne forpligtelse berører dog ikke national lovgivning, der forbyder fjernsalg af receptpligtige lægemidler til offentligheden gennem sådanne tjenester. Når bestemmelsesmedlemsstaten tillader et sådant udbud, hvilket forekom at være tilfældet i den foreliggende sag, kan denne medlemsstat således for så vidt angår disse tjenesteydelser ikke begrænse den frie bevægelighed for informationssamfundstjenester fra en anden medlemsstat (
8
). I det foreliggende tilfælde kunne et forbud mod en reklamekampagne, som det ved den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning fastsatte, begrænse muligheden for, at et apotek, der var hjemmehørende i en anden medlemsstat, kunne gøre opmærksom på sin eksistens over for potentielle kunder i denne førstnævnte medlemsstat, og det skulle derfor anses for at medføre en restriktion for den frie udveksling af informationssamfundstjenester.
Domstolen præciserede imidlertid, at det forbud mod reklamevirksomhed, der var fastsat i den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse vedrørte forbrugerbeskyttelse, som udgør et tvingende alment hensyn, der kan begrunde en hindring for de frie varebevægelser. Hvad for det første angår formålet om forbrugerbeskyttelse gjorde denne lovgivning det nemlig muligt at undgå risikoen for en overvurdering af den omhandlede belønnings størrelse, idet denne risiko kan være betydelig for forbrugere, der køber lægemidler med en høj pris, eller som, fordi de lider af en kronisk sygdom, skal købe dem regelmæssigt. For det andet gik denne lovgivning ikke ud over, hvad der var nødvendigt for at beskytte dette formål, for så vidt som den forbød den omhandlede reklamekampagne, som fastsatte et interval for belønningens niveau, uden at en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger kunne få kendskab til metoden til beregning af denne belønning eller beregne dens nøjagtige beløb.
Domstolen konkluderede derfor, at artikel 34 TEUF og artikel 3, stk. 4, litra a), i direktivet om elektronisk handel (
9
) ikke er til hinder for en national lovgivning, der med henblik på at beskytte forbrugerne forbyder en reklamekampagne, hvorved kunderne på et postordreapotek tilbydes en belønning på mellem 2,50 EUR og 20 EUR pr. recept, uden at det er muligt at kende det nøjagtige beløb for denne belønning.
For det tredje fastslog Domstolen, at artikel 87, stk. 3, i direktiv 2001/83 ikke er til hinder for en national lovgivning, der forbyder reklamekampagner med henblik på salg af ubestemte receptpligtige lægemidler i form af værdikuponer på et pengebeløb eller en procentvis rabat på det efterfølgende køb af yderligere produkter, såsom ikke-receptpligtige lægemidler.
Selv om disse reklamekampagner iværksættes med henblik på køb af receptpligtige lægemidler, fremmer de nemlig kun forbruget af ikke-receptpligtige lægemidler. Selv om reklame for disse sidstnævnte lægemidler er tilladt (
10
), skal medlemsstaterne således for at forebygge risici for folkesundheden forbyde, at der i reklamer for disse lægemidler, der er rettet mod offentligheden, medtages elementer, som kan fremme den irrationelle brug af dem.
I det foreliggende tilfælde kunne forbrugeren ved at anvende de omhandlede værdikuponer til en nedsat pris opnå varer fra hele det pågældende apoteks produktsortiment og vælge mellem f.eks. køb af ikke-receptpligtige lægemidler og køb af andre forbrugsvarer, såsom sundheds- og plejeprodukter. Sidestillingen af ikke-receptpligtige lægemidler med andre forbrugsprodukter, som udbydes af et apotek, ved de omhandlede reklamekampagner kunne føre til en irrationel og overdreven brug af disse lægemidler, for så vidt som den dels skjulte den meget specielle karakter af disse lægemidler, hvis terapeutiske virkninger i væsentligt omfang adskiller dem fra andre varer, dels afsporede forbrugeren fra en objektiv vurdering af nødvendigheden af at indtage de nævnte lægemidler. Et forbud som det, der var fastsat i den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, tjener følgelig hovedformålet om beskyttelse af folkesundheden, for så vidt som det forhindrer udbredelse af elementer i reklamer, der tilskynder til en irrationel og overdreven brug af ikke-receptpligtige lægemidler.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6.11.2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler (EFT 2001, L 311, s. 67), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/62/EU af 8.6.2011 (EUT 2011, L 174, s. 74).
(
2
) – § 7, stk. 1, første punktum, i Gesetz über die Werbung auf dem Gebiete des Heilwesens (Heilmittelwerbegesetz) (lov om reklame for lægemidler) (herefter »den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning«).
(
3
) – 50. betragtning til direktiv 2001/83.
(
4
) – Artikel 7, stk. 1, første punktum, i den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning.
(
5
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31/EF af 8.6.2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked (»direktivet om elektronisk handel«) (EFT 2000, L 178, s. 1).
(
6
) – Dom af 15.7.2021, DocMorris (C‑190/20, EU:C:2021:609, præmis 35, 37 og 38).
(
7
) – Nærmere bestemt artikel 85c, stk. 1, i direktiv 2001/83.
(
8
) – Artikel 3, stk. 2, litra b), i direktivet om elektronisk handel.
(
9
) – I henhold til artikel 3, stk. 4, litra a), i direktivet om elektronisk handel kan medlemsstaterne på visse betingelser begrænse den frie bevægelighed for visse informationssamfundstjenester fra en anden medlemsstat.
(
10
) – Artikel 88, stk. 2, litra b), i direktiv 2002/83.