62020CC0226
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
G. PITRUZZELLA
fremsat den 2. september 2021 (
1
)
Sag C-226/20 P
Eurofer, Association Européenne de l’Acier, AISBL
mod
Europa-Kommissionen
»Appel – dumping – gennemførelsesforordning (EU) 2017/1795 – import af varmvalsede flade produkter af jern og ulegeret stål eller andre former for legeret stål – afslutning af proceduren vedrørende importen fra Serbien – forordning (EU) 2016/1036 – artikel 3, stk. 4, litra a), og artikel 9, stk. 2 og 3 – konstatering af, om der foreligger skade – kumulativ vurdering af følgevirkningerne af import fra mere end ét land – importmængden fra et givet land er »ubetydelig« – afslutning af proceduren – artikel 20, stk. 2 – tilsidesættelse af retten til forsvar«
1.
Kan Europa-Kommissionen inden for en antidumpingundersøgelse anse importen fra et givet land til EU af en mængde, der tegner sig for en markedsandel på 1,04% og således ligger en smule over tærsklen på 1%, for »ubetydelig«? Kan Kommissionen følgelig under disse omstændigheder beslutte ikke at vurdere følgevirkningerne af importen fra dette land kumulativt med importen fra de andre lande, der er omfattet af undersøgelsen, og derfor beslutte at afslutte undersøgelsen vedrørende importen fra det ovennævnte land?
2.
Disse er nærmere bestemt de spørgsmål, som Domstolen skal løse i den foreliggende sag vedrørende en appel, hvori Eurofer, Association Européenne de l’Acier, AISBL (herefter »Eurofer«) har nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 12. marts 2020, Eurofer mod Kommissionen (herefter »den appellerede dom«) (
2
), ved hvilken Retten forkastede Eurofers søgsmål med påstand om delvis annullation af gennemførelsesforordning (EU) 2017/1795 (
3
) (herefter »den omtvistede forordning«), hvorved Kommissionen afsluttede antidumpingundersøgelsen af importen til EU af visse varmvalsede flade produkter af jern og ulegeret stål eller andre former for legeret stål med oprindelse i Serbien.
I. Retsforskrifter
3.
Artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1036 af 8. juni 2016 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Union (herefter »grundforordningen«) (
4
), som har overskriften »Konstatering af skade«, bestemmer således i stk. 3 og 4:
»3.   Med hensyn til omfanget af dumpingimporten fastslås det, om der har været tale om en betydelig stigning i dumpingimporten enten absolut eller i forhold til produktion eller forbrug i Unionen. Hvad angår dumpingimportens virkning på priserne, tages det i betragtning, om dumpingvarerne udbydes til en væsentlig lavere pris end prisen på samme vare fremstillet af erhvervsgrenen i Unionen, eller om priserne som følge af en sådan indførsel er blevet trykket betydeligt, eller om prisstigninger, som ellers ville være indtruffet, i væsentlig grad hindres. Hverken en enkelt eller flere af disse faktorer er nødvendigvis udslagsgivende for afgørelsen.
4.   Er indførslen af en vare fra mere end ét land samtidig omfattet af antidumpingundersøgelser, kan følgevirkningerne af en sådan indførsel kun vurderes kumulativt, hvis det fastslås, at:
a)
den dumpingmargen, der er fastlagt for indførslen fra hvert af de pågældende lande, er højere end den minimumsværdi, der er anført i artikel 9, stk. 3, og den indførte mængde fra hvert land ikke er ubetydelig, og
b)
det vil være hensigtsmæssigt at foretage en kumulativ vurdering af virkningerne af indførslen på baggrund af vilkårene for konkurrencen mellem de indførte varer og vilkårene for konkurrencen mellem de indførte varer og den i Unionen fremstillede vare.«
4.
Grundforordningens artikel 5, stk. 7, fastsætter:
»Beviserne vedrørende både dumping og skade behandles samtidigt ved afgørelse af, om der skal indledes en undersøgelse eller ej. En klage afvises, når der ikke foreligger tilstrækkelige beviser for enten dumping eller skade til at begrunde en videreførelse af sagen. Der skal ikke indledes en procedure mod lande, hvis indførsler udgør en markedsandel på under 1%, medmindre disse lande tilsammen tegner sig for 3% eller derover af forbruget i Unionen.«
5.
Grundforordningens artikel 9 bestemmer i stk. 2 og 3:
»2.   Såfremt beskyttelsesforanstaltninger ikke er nødvendige, afsluttes undersøgelsen eller proceduren. […]
3.   For så vidt angår procedurer, der er indledt i henhold til artikel 5, stk. 9, anses den forvoldte skade normalt for ubetydelig, når de pågældende indførte mængder udgør mindre end de mængder, der er fastsat i artikel 5, stk. 7. Procedurer af samme art afsluttes omgående, når det fastslås, at dumpingmargenen er mindre end 2% udtrykt i procent af eksportprisen, dog således, at det kun er undersøgelsen, der afsluttes for den enkelte eksportør, for hvem margenen er lavere end 2%, og den pågældende skal fortsat være omfattet af proceduren og kan blive undersøgt igen i forbindelse med en eventuel genoptagelse af en undersøgelse, der gennemføres for det pågældende land i henhold til artikel 11.«
6.
Grundforordningens artikel 20, stk. 1 og 2, foreskriver:
»1.   Klagerne, importørerne og eksportørerne og disses repræsentative sammenslutninger samt repræsentanterne for eksportlandet kan anmode om fremlæggelse af de nærmere oplysninger, der ligger til grund for de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke der er indført midlertidige foranstaltninger. Anmodninger om en sådan fremlæggelse af oplysninger indgives skriftligt umiddelbart efter indførelsen af de midlertidige foranstaltninger, og fremlæggelse af oplysningerne finder sted skriftligt hurtigst muligt herefter.
2.   De parter, der er nævnt i stk. 1, kan anmode om endelig fremlæggelse af de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke det påtænkes at anbefale indførelse af endelige foranstaltninger eller afslutning af en undersøgelse eller en procedure uden indførelse af foranstaltninger, idet der lægges særlig vægt på at fremlægge sådanne kendsgerninger og betragtninger, som afviger fra dem, der lå til grund for indførelsen af de midlertidige foranstaltninger.«
II. Tvistens baggrund og den omtvistede forordning
7.
Baggrunden for tvisten fremstilles udførligt i den appellerede doms præmis 1-12, hvortil jeg henviser. Vedrørende den foreliggende sag skal jeg blot anføre, at Kommissionen efter en klage, der var blevet indgivet af Eurofer den 23. maj 2016, indledte en antidumpingundersøgelse af importen til EU af visse varmvalsede flade produkter af jern og ulegeret stål eller andre former for legeret stål med oprindelse i Brasilien, Iran, Rusland, Serbien og Ukraine. Undersøgelsen omfattede perioden fra den 1. juli 2015 til den 30. juni 2016 (herefter »undersøgelsesperioden«).
8.
Denne undersøgelse blev afsluttet ved, at Kommissionen den 5. oktober 2017 vedtog den omtvistede forordning.
9.
Det fremgår af 232.-236. betragtning til den omtvistede forordning, som er gengivet i den appellerede doms præmis 52-58, at Kommissionen i denne forordning anså importmængden fra Serbien for »ubetydelig« som omhandlet i grundforordningens artikel 3, stk. 4, eftersom denne mængde var faldet i undersøgelsesperioden og svarede til en markedsandel på blot 1,04%. I denne henseende anførte Kommissionen i 232. betragtning til den omtvistede forordning: »Det er Kommissionens faste praksis at betragte en markedsandel som »ubetydelig«, hvis den i den indledende fase ligger under tærsklen på 1%, som er fastsat [i] grundforordningen. I det konkrete tilfælde fandt Kommissionen imidlertid, at en andel på 1,04% stadig er ubetydelig, idet 0,04% bør betragtes som uvæsentlig, navnlig når importmængden fra Serbien i relative termer ligger betydeligt under importmængden fra hvert af de fire andre lande. Faktisk var importmængden fra Serbien næsten halvt så stor som importmængden fra Brasilien, som var det land, der havde den næstlaveste importmængde.«
10.
Kommissionen forkastede herefter Eurofers argument om, at importen fra Serbien skulle vurderes kumulativt med importen fra de andre lande, fordi den lå over bagatelgrænsen på 1%. I denne henseende anførte Kommissionen i 234. betragtning til den omtvistede forordning følgende:
»Beslutningen om, hvorvidt import bør vurderes kumulativt, skal baseres på de kriterier, der er fastsat i grundforordningens artikel 3, stk. 3. I grundforordningens artikel 3, stk. 4, tillægges ingen af disse individuelle kriterier nogen særlig stor vægt. Selv om det er korrekt, at importen fra et land ikke kan kumuleres, hvis importmængden er ubetydelig, indebærer det modsatte ikke automatisk, at den skal kumuleres. Desuden er der ikke fastsat nogen eksakte bagatelgrænser i grundforordningen. Selv om grundforordningens artikel 5, stk. 7, ganske vist kan tjene som vejledning vedrørende ubetydelige importmængder, henvises der ikke til disse bagatelgrænser i artikel 3, stk. 4. I stedet giver ordlyden Kommissionen tilstrækkelig fleksibilitet til at foretage en analyse fra sag til sag under hensyntagen til, at en »ekstra« mængde på 0,04% var uvæsentlig.«
11.
I 235. betragtning til den omtvistede forordning fandt Kommissionen endvidere, at de serbiske eksportpriser var forskellige fra de fire andre pågældende landes, af to grunde, idet »selv om de gennemsnitlige serbiske salgspriser også faldt i den betragtede periode, var den gennemsnitlige serbiske salgspris i undersøgelsesperioden […] den højeste i undersøgelsesperioden og væsentligt højere end den gennemsnitlige salgspris for Brasilien, Iran, Rusland og Ukraine«, og »de gennemsnitlige serbiske salgspriser har ligget væsentligt over de gennemsnitlige salgspriser for de fire andre pågældende lande«.
12.
Kommissionen tilføjede i 236. betragtning til den omtvistede forordning, at »[s]åledes tyder prissætningen kombineret med den ubetydelige mængde på, at den eksporterende producent i Serbien agerer som prisfølger snarere end prisfører for så vidt angår den pågældende vare«. Dette illustreredes ifølge Kommissionen »yderligere ved den omstændighed, at prisfaldet mellem 2015 og undersøgelsesperioden var mindre i relative termer end prisfaldet i de fire andre pågældende lande«.
13.
Forordningens artikel 2 bestemmer, at »[a]ntidumpingproceduren vedrørende importen til Unionen af den pågældende vare med oprindelse i Serbien afsluttes i overensstemmelse med grundforordningens artikel 9, stk. 2«.
III. Sagen for Retten og den appellerede dom
14.
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 29. december 2017 anlagde Eurofer sag med påstand om annullation af den omtvistede forordnings artikel 2.
15.
Ved kendelse afsagt af formanden for Rettens Ottende Afdeling den 12. juli 2018 fik HBIS Group Serbia Iron & Steel LLC Belgrade (herefter »HBIS«) tilladelse til at intervenere i sagen.
16.
Eurofer fremsatte tre anbringender for Retten. Med det første anbringende gjorde Eurofer gældende, at Kommissionen fejlagtigt besluttede ikke at kumulere importen fra Serbien i henhold til grundforordningens artikel 3, stk. 4. Med det andet anbringende gjorde Eurofer gældende, at Kommissionen fejlagtigt fandt, at det ikke var nødvendigt at vedtage beskyttelsesforanstaltninger i forhold til Republikken Serbien. Med sit tredje anbringende påberåbte Eurofer sig tilsidesættelsen af grundforordningens artikel 20, stk. 2, tilsidesættelsen af appellantens ret til information og til forsvar samt tilsidesættelsen af retten til god forvaltning i henhold til artikel 41 i chartret om grundlæggende rettigheder, for så vidt som Kommissionen afviste at meddele oplysninger om underbud og målprisunderbud for den serbiske eksportør.
17.
Hvad angår Kommissionens argumenter om formaliteten vedrørende Eurofers søgsmål fastslog Retten i den appellerede dom indledningsvis, at der i den foreliggende situation ved anvendelse af retspraksis efter dom af 26. februar 2002, Rådet mod Boehringer (C-23/00 P, EU:C:2002:118, herefter »Boehringer-dommen«), var grundlag for at behandle søgsmålet i realiteten og i givet fald undlade at tage stilling til formaliteten.
18.
Vedrørende realiteten forkastede Retten alle tre anbringender fremsat af Eurofer og derfor søgsmålet i sin helhed.
IV. Sagen for Domstolen og parternes påstande
19.
I appelskriftet har Eurofer nedlagt påstand om, at den appellerede dom ophæves, at den omtvistede forordnings artikel 2 annulleres, subsidiært at sagen hjemvises til Retten, samt at Kommissionen og HBIS Serbia tilpligtes at betale sagsomkostningerne i appelsagen og i sagen for Retten.
20.
Kommissionen har nedlagt påstand om, at den appellerede dom ophæves, og at søgsmålet i første instans afvises, at Kommissionen frifindes, og at Eurofer tilpligtes at betale sagsomkostningerne i sagen for Retten og i appelsagen.
21.
HBIS har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at Eurofer tilpligtes at betale HBIS’ sagsomkostninger i sagen for Retten og i appelsagen.
22.
Ved kendelse af 2. september 2020, Eurofer mod Kommissionen (C-226/20 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2020:669), har Domstolens præsident givet Eurofer medhold i begæringen om, at oplysningerne i bilag A.4 til Eurofers appelskrift, på tilsvarende måde som oplysningerne i bilaget til Eurofers stævning, behandles fortroligt i forhold til HBIS.
V. Gennemgang af appellen
23.
Eurofer har anført fire anbringender til støtte for appellen. Med det første anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den fortolkede grundforordningens artikel 3, stk. 4, således, at Kommissionen kan anse en importmængde, der tegner sig for en markedsandel på mere end 1%, for »ubetydelig«. Med sit andet anbringende har Eurofer gjort gældende, at Rettens bedømmelse, ifølge hvilken importmængden fra Serbien var »ubetydelig« som omhandlet i grundforordningens artikel 3, stk. 4, er behæftet med fejl og en urigtig gengivelse af beviserne. Med det tredje anbringende har Eurofer gjort gældende, at Retten begik flere fejl vedrørende konstateringen af, at »beskyttelsesforanstaltninger« som omhandlet i grundforordningens artikel 9, stk. 2, ikke var nødvendige. Med sit fjerde anbringende har Eurofer gjort gældende, at Retten begik retlige fejl, idet den fastslog, at Kommissionen ikke var forpligtet til at meddele appellanten oplysninger om underbud og målprisunderbud.
24.
Inden realiteten i Eurofers anbringender mod den appellerede dom kan behandles, er det nødvendigt at undersøge en række argumenter, som Kommissionen har fremsat, og som Kommissionen allerede fremsatte for Retten, med hensyn til formaliteten vedrørende søgsmålet i første instans.
A.
Formaliteten vedrørende søgsmålet for Retten
25.
I svarskriftet har Kommissionen indledningsvis gjort gældende, at den for Retten fremsatte en formalitetsindsigelse vedrørende søgsmålet. Kommissionen har gentaget sine argumenter til støtte for, at søgsmålet skal afvises af to grunde: For det første kan den omtvistede forordnings artikel 2 ikke udskilles fra resten af bestemmelserne i nævnte forordning (
5
), for det andet godtgjorde Eurofer, i dennes egenskab af nonprofitsammenslutning stiftet efter belgisk ret, ikke på tilstrækkelig måde at være umiddelbart og individuelt berørt af den omtvistede forordning i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF.
26.
Henset til, at parterne allerede i løbet af sagen for Retten havde mulighed for på tilstrækkelig vis at drøfte Kommissionens formalitetsspørgsmål, har Kommissionen anmodet Domstolen om at træffe afgørelse om disse spørgsmål, hvortil Retten ikke tog stilling, og om at ophæve den appellerede dom og afvise søgsmålet i første instans.
27.
I denne forbindelse skal det påpeges, at Retten i den appellerede doms præmis 31-33 udtrykkeligt fastslog, at der i den foreliggende situation ved anvendelse af retspraksis efter Boehringer-dommen var grundlag for at behandle søgsmålet i realiteten og i givet fald undlade at tage stilling til formaliteten.
28.
Jeg mener, at Kommissionens påstand om ophævelse af den appellerede dom skal afvises, for så vidt som den skal betragtes som en kontraappel. Dette ikke alene, fordi påstanden ikke opfylder formkravene (
6
), men også eftersom Retten, som jeg for nylig har fremhævet, såfremt den ved anvendelse af Boehringer-dommen beslutter ikke at tage stilling til en formalitetsindsigelse vedrørende søgsmålet i første instans, ikke træffer nogen – end ikke stiltiende – afgørelse om formaliteten, som kan appelleres, og som konsekvens heraf kan der hverken iværksættes hoved- eller kontraappel i denne henseende (
7
).
29.
I det omfang Kommissionens påstand derimod skal betragtes som en påstand om ændring af begrundelsen eller som en opfordring til Domstolen til af egen drift at erklære, at søgsmålet i første instans burde afvises, vil jeg erindre om, at det følger af fast retspraksis, at Domstolen, når den forelægges en appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, i givet fald af egen drift skal tage stilling til, hvorvidt et annullationssøgsmål kan antages til realitetsbehandling, og følgelig til et anbringende om en ufravigelig procesforudsætning vedrørende manglende overholdelse af betingelsen i artikel 263, stk. 4, TEUF, hvorefter en sagsøger kun kan begære en afgørelse, som ikke er rettet til vedkommende, annulleret, hvis sagsøgeren er umiddelbart og individuelt berørt af denne afgørelse (
8
).
30.
Det fremgår dog ligeledes af retspraksis, at det påhviler Domstolen at vurdere, om det under de i sagen foreliggende omstændigheder af retsplejehensyn er berettiget at forkaste søgsmålet i realiteten, uden at der træffes afgørelse om formalitetsindsigelser (
9
).
31.
Jeg mener, at denne begrundelse knyttet til retsplejehensyn findes i det foreliggende tilfælde. Det fremgår nemlig af de nedenstående overvejelser om appellens realitet, at appellen efter min opfattelse skal forkastes, og nærmere bestemt, at det ikke drejer sig om et tilfælde, hvor det er nødvendigt, at Domstolen efter at have taget appellen til følge og ophævet den appellerede dom måtte beslutte selv at træffe afgørelse i sagen, behandle søgsmålet i realiteten og tage det til følge (
10
).
B.
Realiteten
1. Det første anbringende om en fejlagtig fortolkning af grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a)
32.
Med sit første anbringende, som er rettet mod den appellerede doms præmis 67-80, har Eurofer gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den fortolkede grundforordningens artikel 3, stk. 4, således, at Kommissionen i medfør af denne bestemmelse kan anse import fra et givet land af en mængde, der tegner sig for en markedsandel på mere end 1%, for »ubetydelig«.
a) Den appellerede dom
33.
I den appellerede dom forkastede Retten det første anbringende, hvormed Eurofer gjorde gældende, at Kommissionen fejlagtigt besluttede ikke at vurdere importen fra Serbien kumulativt med importen fra de andre pågældende lande i henhold til grundforordningens artikel 3, stk. 4, idet Kommissionen anså den omhandlede import for ubetydelig som omhandlet i bestemmelsens litra a), selv om den tegnede sig for en markedsandel på mere end 1%.
34.
I denne sammenhæng konstaterede Retten for det første, at vedrørende den anden betingelse i grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a) – dvs. betingelsen om, at importmængden ikke må være ubetydelig – indeholder denne bestemmelse ingen henvisning til forordningens artikel 5, stk. 7, eller til nogen anden bestemmelse i samme forordning. For det andet påpegede Retten, at grundforordningens artikel 5, stk. 7, vedrører et andet stadium af undersøgelsen end forordningens artikel 3, stk. 4. Den første bestemmelse omhandler nemlig en situation, hvor proceduren endnu ikke engang er blevet indledt, hvorimod den anden bestemmelse vedrører en situation, hvor undersøgelsen allerede er blevet indledt (
11
).
35.
Retten udledte heraf, at selv om grundforordningens artikel 5, stk. 7, kan tjene som vejledning vedrørende ubetydelige importmængder, betyder dette inden for rammerne af denne forordnings artikel 3, stk. 4, ikke, at importen fra det pågældende land, der tegner sig for en markedsandel på mere end 1%, ikke kan anses for ubetydelig (
12
).
36.
Retten fandt desuden, at hverken EU-institutionernes hidtidige afgørelsespraksis eller en forklarende note, som Kommissionen i 2000 tilstillede Verdenshandelsorganisationen (WTO) (
13
), hvilke begge blev påberåbt af Eurofer, var afgørende med hensyn til at rejse tvivl om lovligheden af den omtvistede forordning (
14
).
37.
På grundlag af disse overvejelser konkluderede Retten, at Kommissionen ikke anlagde et åbenbart urigtigt skøn, da den i det foreliggende tilfælde fastslog, at importmængden fra Serbien stadig var ubetydelig som omhandlet i grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), og dette til trods for stigningen i importniveauet fra 0,48% i 2013 til 1,04% i løbet af undersøgelsesperioden (
15
).
b) Parternes argumenter
38.
Eurofer har gjort gældende, at Rettens ovenstående ræsonnement er behæftet med fejl, fordi det bygger på en fejlagtig fortolkning af grundforordningens artikel 3, stk. 4, og artikel 5, stk. 7. Ved en korrekt fortolkning giver disse bestemmelser efter Eurofers opfattelse ikke Kommissionen nogen skønsmargen til at anse import, der tegner sig for en markedsandel på mere end 1%, for »ubetydelig«.
39.
For det første har Eurofer gjort gældende, at der ifølge retspraksis er et komplementaritetsforhold mellem grundforordningens artikel 3, stk. 4, og artikel 5, stk. 7, i den forstand, at den anden bestemmelse har til formål at tydeliggøre, under hvilke omstændigheder den pågældende imports andel af forbruget i Unionen er for begrænset til, at den kan anses for at give anledning til dumping (
16
). Heraf følger, at en korrekt fortolkning af grundforordningens artikel 3, stk. 4, forudsætter, at den i forordningens artikel 5, stk. 7, fastsatte tærskel på 1% er bindende med hensyn til bedømmelsen af, om en importmængde er »ubetydelig«. Denne fortolkning understøttes såvel af Kommissionens afgørelsespraksis, som nævnes i eksemplerne i den appellerede doms præmis 73 og 74, som af den ovennævnte forklarende note af 2000.
40.
For det andet gav Retten i den appellerede dom ingen overbevisende begrundelse for sin fortolkning. Manglen på en udtrykkelig henvisning fra den ene bestemmelse til den anden indebærer ikke, at de ikke kan fortolkes ved at sammenholde dem indbyrdes. Den omstændighed, at grundforordningens artikel 5, stk. 7, finder anvendelse på indledningen af proceduren udgør ingen logisk grund til, at tærsklen på 1% ikke skal finde anvendelse i et efterfølgende stadium. Det er derimod mere logisk, at de samme regler finder anvendelse på begge stadier af proceduren, på lige fod med andre bestemmelser i grundforordningen. Hvad angår Kommissionens skønsmargen hævder Eurofer, at spørgsmålet om, hvorvidt importen fra et land ligger over eller under tærsklen på 1%, er binært og ikke kræver nogen kompleks bedømmelse. De to tilfælde, som Retten nævnte i den appellerede doms præmis 79 til støtte for sin fortolkning, adskiller sig fra den foreliggende situation og kan derfor ikke understøtte Rettens bedømmelse.
41.
For det tredje er det af Retten i den appellerede dom anlagte synspunkt om, at en importmængde, der tegner sig for en markedsandel på mere end 1%, kan anses for »ubetydelig«, i strid med retssikkerhedsprincippet. Hvis tærsklen for at anse en importmængde for ubetydelig som omhandlet i grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), ikke var fuldt ud på linje med den i forordningens artikel 5, stk. 7, fastsatte tærskel, fordi disse tærskler vedrører forskellige stadier af proceduren, sådan som Retten har fundet, ville der også være usikkerhed om anvendeligheden af tærsklen på 3% i den sidstnævnte bestemmelse, hvilket ville kunne føre til den absurde konsekvens, at en undersøgelse ville kunne indledes, men ikke afsluttes. Endvidere ville en tærskel, med hensyn til hvilken Kommissionen har et vidt skøn, og som er omfattet af en begrænset domstolsprøvelse, føre til en usikkerhedssituation, fordi det ikke klart ville fremstå, hvor grænsen går med hensyn til at afgøre, om en importmængde er »ubetydelig«, og dette ville desuden føre til en øget risiko for politisk indgriben i antidumpingundersøgelser.
42.
Kommissionen har gjort gældende, at Eurofers første anbringende er uvirksomt. I øvrigt har Kommissionen og HBIS bestridt realiteten i Eurofers argumenter.
c) Bedømmelse
43.
Først og fremmest skal det anføres, såsom Retten påpegede (
17
), at grundforordningens artikel 3, stk. 4, af hvilken Eurofer i sit første anbringende har påberåbt sig en fejlagtig fortolkning, i litra a) og b) fastsætter tre betingelser, som alle skal være opfyldt, for at der kan foretages en kumulativ vurdering af importen fra mere end ét land, der samtidigt er omfattet af antidumpingundersøgelser, med hensyn til konstatering af, om der foreligger skade for EU-erhvervsgrenen. For det første skal dumpingmargenen være højere end den minimumsværdi, der er anført i grundforordningens artikel 9, stk. 3, for det andet må den indførte mængde fra hvert land ikke være ubetydelig, og for det tredje skal det være hensigtsmæssigt at foretage en kumulativ vurdering af følgevirkningerne af dumpingimporten på baggrund af vilkårene for konkurrencen. Modsat er det tilstrækkeligt til at udelukke en sådan kumulativ vurdering, at en af disse tre betingelser ikke er opfyldt.
44.
Eurofer har gjort gældende, at Retten anlagde en fejlagtig fortolkning af den anden af disse betingelser, dvs. betingelsen om, at importmængden ikke må være ubetydelig. Efter appellantens opfattelse skal den bestemmelse, der fastsætter denne betingelse – dvs. grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), andet punktum – læses sammenholdt med grundforordningens artikel 5, stk. 7, hvorefter der ikke skal indledes en procedure mod lande, hvis import udgør en markedsandel på under 1%. Følgelig kan en importmængde på mere end 1% ikke anses for »ubetydelig«.
45.
Først og fremmest mener jeg, at Kommissionens indsigelse om, at det første anbringende er uvirksomt, fordi Eurofer ikke har bestridt den appellerede doms præmis 63-66, hvor Retten fastlagde sin fortolkning af den omhandlede bestemmelse, skal forkastes. Selv om Eurofer i appelskriftet udtrykkeligt kun nævner den appellerede doms præmis 67-80 som genstand for sin kritik, hersker der ikke tvivl om, at appellanten inden for rammerne af det første anbringende har til hensigt at anfægte hele Rettens ræsonnement i den appellerede dom angående fortolkningen af den omhandlede bestemmelse.
46.
Når dette er sagt, deler jeg dog ikke den fortolkning af grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), andet punktum, som Eurofer har påberåbt sig, og jeg mener ikke, at Retten i den appellerede dom begik nogen retlige fejl ved fortolkningen af denne bestemmelse.
47.
Ud fra en ordlydsmæssig synsvinkel skal det indledningsvis fremhæves, at den anden del af grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), vedrørende den anden betingelse, sådan som Retten med føje anførte, og som Eurofer selv har medgivet (
18
), ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til nogen anden bestemmelse i grundforordningen og – for at betingelsen skal være opfyldt – blot kræver, at den indførte mængde fra hvert land ikke er »ubetydelig«, uden at definere dette sidstnævnte ord mere præcist.
48.
Det er sandt, at denne ordlydsmæssige konstatering, der ganske vist er vejledende, ikke i sig selv nødvendigvis udelukker, at den omhandlede bestemmelse kan fortolkes sammenholdt med en anden bestemmelse i grundforordningen, men konstateringen bliver imidlertid relevant i lyset af en konstatering af systematisk karakter af, at den første del af grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), som præcist definerer den første betingelse (dvs. dumpingmargenen), til forskel fra den nævnte bestemmelse derimod indeholder en udtrykkelig henvisning til den minimumsværdi, der er anført i forordningens artikel 9, stk. 3, dvs. 2%.
49.
Disse betragtninger af ordlydsbaseret og systematisk karakter viser efter min opfattelse lovgivers ønske om at give Kommissionen en vis skønsmargen ved afgørelsen af, om en importmængde er ubetydelig eller ej med henblik på den kumulative vurdering af følgevirkningerne af import fra mere end ét land, der samtidigt er omfattet af antidumpingundersøgelser.
50.
Tildelingen af en vis skønsmargen i denne forbindelse hænger, som Retten med føje påpegede (
19
), sammen med det vide skøn, som EU-institutionerne ifølge Domstolens faste praksis har inden for den fælles handelspolitik og ganske særligt med hensyn til handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger som følge af kompleksiteten af de økonomiske, politiske og retlige situationer, de skal undersøge (
20
). Som jeg for nylig har erindret, har Domstolen udtrykkeligt fastslået, at dette vide skøn bl.a. omfatter konstateringen af, om der foreligger skade for EU-erhvervsgrenen (
21
).
51.
Det skal i øvrigt tilføjes, at eksistensen af denne skønsmargen ikke er ensbetydende med, at den er ubegrænset. Som Retten anførte i den appellerede doms præmis 67 og 78 – og som også følger af den i den appellerede doms præmis 73, 74, 75 og 79 nævnte afgørelsespraksis fra EU-institutionerne – kan den i grundforordningens artikel 5, stk. 7, fastsatte tærskel tjene som vejledning og som et referencepunkt ved bedømmelsen af, om en importmængde er ubetydelig eller ej med henblik på den kumulative vurdering af følgevirkningerne i henhold til grundforordningens artikel 3, stk. 4. Kommissionen må imidlertid i princippet ikke fravige denne tærskel i et betydeligt omfang og skal under alle omstændigheder angive de forhold, som i et specifikt tilfælde begrunder en sådan fravigelse. Af dette kan det dog efter min opfattelse ikke udledes, at denne vejledende tærskel udgør en nøjagtig og streng tærskel, over hvilken Kommissionen er retligt afskåret fra at konkludere, at import fra et givet land, som er omfattet af en antidumpingundersøgelse, er ubetydelig.
52.
Det er i denne retning, at det komplementaritetsforhold mellem de to omhandlede bestemmelser, som Retten konstaterede i sin dom af 25. januar 2017, Rusal Armenal mod Rådet (T-512/09 RENV, EU:T:2017:26), hvortil Eurofer har henvist (
22
), efter min opfattelse skal fortolkes. I denne dom konkluderede Retten, at Rådet ikke begik nogen retlige fejl, da den ved fortolkningen af betingelsen i grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), om, at importen ikke må være ubetydelig, »tog hensyn til« den grænse på 1%, der angives i grundforordningens artikel 5, stk. 7. Denne dom bekræfter således, at tærsklen på 1% udgør en vejledende tærskel, »hvortil der skal tages hensyn«, og ikke nødvendigvis en kategorisk indikation.
53.
Denne fortolkning understøttes i øvrigt af den omstændighed, som Retten med føje fremhævede i den appellerede dom, at de to bestemmelser i henholdsvis grundforordningens artikel 3, stk. 4, og artikel 5, stk. 7, forfølger adskilte proceduremæssige formål, idet de finder anvendelse i forskellige stadier af proceduren, hvilket taler for, at det kan fastslås, at der ikke foreligger et strengt komplementaritetsforhold mellem de to bestemmelser.
54.
De øvrige af Eurofer fremsatte argumenter sår efter min opfattelse ikke tvivl om rigtigheden af Rettens fortolkning af bestemmelsen i grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), andet punktum.
55.
For det første vil jeg fremhæve, at de overvejelser vedrørende afgørelsespraksis, som Retten anførte i den appellerede doms præmis 76, er sammenhængende med Domstolens praksis på området, ifølge hvilken lovligheden af en forordning, som i det foreliggende tilfælde, om afslutning af proceduren uden at indføre antidumpingtold skal bedømmes i lyset af de relevante retsregler og navnlig grundforordningens bestemmelser og ikke på grundlag af en angivelig hidtidig afgørelsespraksis fra EU-institutionerne (
23
).
56.
Rettens konstateringer om rækkevidden af den forklarende note af 2000 er også korrekte og sammenhængende med retspraksis (
24
). Retten påpegede nemlig med rette, at det pågældende dokument ikke kan kvalificeres som en retsakt, hvormed Kommissionen ville begrænse sin egen skønsbeføjelse.
57.
For det andet er Eurofers argumenter om, at Rettens fortolkning ville give anledning til spørgsmål vedrørende retssikkerheden, ikke overbevisende. Først og fremmest er Kommissionens skønsmargen ved anvendelsen af bestemmelsen i grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), andet punktum, ikke ubegrænset, sådan som anført ovenfor i punkt 51, og Kommissionen skal anvende den i grundforordningens artikel 5, stk. 7, fastsatte tærskel som referencepunkt. Endvidere skal det påpeges, som Kommissionen i øvrigt har fremhævet, at det snarere er den af Eurofer foreslåede fortolkning af grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), andet punktum, som ville forringe denne bestemmelses effektive virkning. Som Kommissionen har anført, ville bestemmelsen i grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), såfremt den udelukkende fandt anvendelse på en importmængde fra et givet land, der ligger under tærsklen på 1%, således reelt aldrig anvendes, fordi proceduren vedrørende denne import end ikke ville kunne indledes.
58.
Efter min opfattelse følger det af samtlige ovenstående betragtninger, at Eurofers første anbringende skal forkastes.
2. Det andet anbringende om den bedømmelse, ifølge hvilken importmængden fra Serbien var »ubetydelig« som omhandlet i grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a)
59.
Med det andet anbringende, som er opdelt i tre led og er rettet mod den appellerede doms præmis 81-84, har Eurofer gjort gældende, at Retten begik retlige fejl, anlagde et åbenbart urigtigt skøn og gengav beviserne urigtigt, da den stadfæstede Kommissionens konklusion om, at importmængden fra Serbien i det foreliggende tilfælde var »ubetydelig« som omhandlet i grundforordningens artikel 3, stk. 4.
a) Den appellerede dom
60.
I den appellerede dom fandt Retten, inden for rammerne af efterprøvelsen af Eurofers første anbringende – efter at have konkluderet, at Kommissionen ikke anlagde et åbenbart urigtigt skøn, da den fastslog, at importmængden fra Serbien var »ubetydelig« som omhandlet i grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), og dette til trods for, at den lå over tærsklen på 1% – at det var »med rette, at Kommissionen i 248. betragtning til den anfægtede forordning fastslog, at den omstændighed, at de gennemsnitlige serbiske salgspriser i undersøgelsesperioden lå betydeligt højere end de gennemsnitlige salgspriser for de fire andre pågældende lande, [var] endnu et tegn på, at denne lave importmængde ikke [kunne] have forvoldt EU-erhvervsgrenen nogen skade« (
25
).
61.
Retten fandt, at spørgsmålet om, hvorvidt en importmængde er ubetydelig, ikke er et spørgsmål alene om størrelsen af denne mængde, men også omfatter dens kvalitet, dvs. de øvrige faktorer, der indikerer de følgevirkninger, som denne mængde kan have. Derfor var det ifølge Retten med rette, at Kommissionen gjorde gældende, at i det tilfælde, hvor priserne for importen fra et land, som tegner sig for en mindre væsentlig markedsandel, er høje, kan denne omstændighed alene, og uden at det er fornødent at foretage en nærmere analyse af de pågældende priser, sådan som Eurofer hævdede det i det foreliggende tilfælde, understøtte, at denne mængde er ubetydelig (
26
).
b) Parternes argumenter
62.
Eurofer har bestridt denne bedømmelse. Med det andet anbringendes første led har Eurofer gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at inkludere priselementer i bedømmelsen af, om importmængden er ubetydelig, idet der herved alene er tale om en kvantitativ bedømmelse, som vedrører mængder. Prisanalysen spiller ifølge Eurofer ingen rolle i denne bedømmelse, men kun i bedømmelsen af den tredje betingelse i grundforordningens artikel 3, stk. 4, dvs. betingelsen vedrørende vilkårene for konkurrencen. Grundforordningen sondrer klart mellem disse to elementer, og retspraksis bekræfter dette synspunkt.
63.
Med det andet led, som er fremsat subsidiært for det tilfælde, at Domstolen måtte finde, at prisanalysen spiller en rolle i bedømmelsen af, om en importmængde er ubetydelig, har Eurofer gjort gældende, at Retten under alle omstændigheder begik en retlig fejl, idet den ikke tog andre faktorer i betragtning, som mere korrekt kunne angive de mulige skadevoldende virkninger, som importen fra Serbien ville kunne have på EU-erhvervsgrenen. Nærmere bestemt tog Kommissionen i sin bedømmelse ikke hensyn til underbud og målprisunderbud, der i overensstemmelse med grundforordningens artikel 3, stk. 3, er relevante inden for rammerne af bedømmelsen. I strid med det, som kræves i henhold til retspraksis, tog Kommissionen således ikke alle relevante beviser i betragtning. Retten begik derfor en retlig fejl, idet den stadfæstede Kommissionens synspunkt.
64.
Med det tredje led har Eurofer gjort gældende, at Retten anlagde et åbenbart urigtigt skøn og gengav beviserne urigtigt, idet den fastslog, at de gennemsnitlige priser for mængder, som tegner sig for en mindre væsentlig markedsandel, uden videre kunne støtte den konklusion, at importmængden var ubetydelig i den konkrete situation. Således fremgår det ifølge Eurofer, selv om det er sandt, at gennemsnitsprisen for importen fra Serbien var højere end gennemsnitsprisen for importen fra andre lande, imidlertid af det bevismateriale, som er fremlagt i sagen, at gennemsnitsprisen fra den eneste eksporterende producent i Serbien, som var omfattet af undersøgelsen, i praksis var identisk med prisen fra en eksportør i Rusland og en i Brasilien, over for hvilke Kommissionen imidlertid indførte antidumpingtold. Retten anlagde derfor et åbenbart urigtigt skøn og gengav beviserne urigtigt, idet den baserede sin bedømmelse på gennemsnitspriserne og undlod at tage hensyn til det forhold, at underbud og målprisunderbud for producenten i Serbien var identiske med dem for de to nævnte producenter.
65.
Kommissionen er af den opfattelse, at det andet anbringende er uvirksomt i sin helhed, og at det tredje led delvist skal afvises. Under alle omstændigheder har Kommissionen og HBIS bestridt realiteten i dette anbringende.
c) Bedømmelse
66.
Først og fremmest skal jeg undersøge Kommissionens indsigelse om, at det andet anbringende er uvirksomt i sin helhed. Efter Kommissionens opfattelse indeholder den appellerede doms præmis 81-84, som er omfattet af dette anbringende, et ræsonnement, som udelukkende er udviklet ad abundantiam, og som ikke er nødvendigt for at understøtte lovligheden af Rettens konstatering af, at importen fra Serbien skulle anses for ubetydelig som omhandlet i grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a). Dette bekræftes af brugen af ordene »endvidere« og »understøtte« i henholdsvis den appellerede doms præmis 81 og 83.
67.
I denne henseende skal det påpeges, som anført ovenfor i punkt 61, at Retten i den appellerede doms præmis 82 fandt, at spørgsmålet om, hvorvidt en importmængde er ubetydelig som omhandlet i grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), ikke er et spørgsmål alene om størrelsen af denne mængde, men også omfatter dens kvalitet, dvs. de øvrige faktorer, der indikerer de følgevirkninger, som denne mængde kan have.
68.
Med sit andet anbringende har Eurofer i det væsentlige rejst tvivl om både lovligheden af dette synspunkt og, quod non, anvendelsen heraf.
69.
Med det første led har Eurofer bestridt lovligheden af dette synspunkt og gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at inkludere »kvalitative« priselementer i bedømmelsen af, om importmængden er ubetydelig, idet der efter appellantens opfattelse alene er tale om en »kvantitativ« bedømmelse af importmængden.
70.
I denne sammenhæng fremgår det imidlertid ved bedømmelsen af det første anbringende, at Retten ikke begik nogen retlige fejl, idet den i den appellerede doms præmis 80 konkluderede, at Kommissionen ikke anlagde et åbenbart urigtigt skøn, da den i det foreliggende tilfælde ved udøvelse af sin skønsmargen fastslog, at importmængden fra Serbien var ubetydelig, og dette til trods for, at importniveauet var på 1,04% i løbet af undersøgelsesperioden.
71.
Heraf følger, at selv om det første led blev taget til følge, og Domstolen måtte fastslå, at den bedømmelse af, om en importmængde er ubetydelig, som Kommissionen skal foretage i henhold til grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), andet punktum, er begrænset til en simpel kvantitativ bedømmelse, og at Retten følgelig i dommens præmis 81-84 begik fejl i denne henseende, ville denne konstatering ikke rejse tvivl om den ovennævnte konklusion, hvortil Retten nåede i den appellerede doms præmis 80.
72.
På denne baggrund mener jeg, at det første led faktisk er uvirksomt, sådan som Kommissionen har gjort gældende.
73.
Dette led er efter min opfattelse under alle omstændigheder også ugrundet. Grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), andet punktum, fastsætter ikke en specifik analysemetode til at bedømme, om importmængden fra et givet land er ubetydelig med henblik på den kumulative vurdering af dens følgevirkninger sammen med import fra andre lande, der samtidigt er omfattet af antidumpingundersøgelser.
74.
Heraf følger, at Kommissionen inden for den skønsmargen, som den har i kraft af den ovenfor i punkt 50 nævnte retspraksis, frit kan vurdere de faktorer, som den finder relevante for at fastlægge denne ubetydelige karakter i et specifikt tilfælde.
75.
Rettens ovennævnte konstatering i den appellerede doms præmis 82 af, at denne bedømmelse kan udvides til at omfatte kvalitative elementer vedrørende den omhandlede importmængde og derfor også de øvrige faktorer, der indikerer de følgevirkninger, som denne import kan have, er følgelig ikke behæftet med retlige fejl.
76.
Jeg mener derimod ikke, at det andet og det tredje led i det andet anbringende er uvirksomme. Når det er blevet fastlagt, at bedømmelsen af, om en importmængde er ubetydelig i henhold til grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), andet punktum, kan udvides til at omfatte kvalitative elementer vedrørende faktorer knyttet til priserne for denne import, kan det ikke udelukkes, at konstateringen af fejl begået af Retten ved bedømmelsen af den undersøgelse, som Kommissionen foretog i det konkrete tilfælde, kan føre til ophævelse af den appellerede dom.
77.
Når dette er sagt finder jeg dog, at både det andet og det tredje led skal forkastes.
78.
Med det andet led har Eurofer foreholdt Retten, at den ikke konstaterede, at Kommissionen i sin undersøgelse skulle tage hensyn til underbud og målprisunderbud. I denne henseende vil jeg imidlertid først og fremmest påpege, at intet i bestemmelsen i grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), andet punktum, angiver, at Kommissionen er forpligtet til at undersøge underbud og målprisunderbud for at bedømme, om importmængden fra et givet land er ubetydelig med henblik på den kumulative vurdering af følgevirkningerne af import fra mere end ét land, der samtidigt er omfattet af antidumpingundersøgelser. Som Kommissionen i øvrigt har anført, udgør endvidere den i artikel 3, stk. 4, fastsatte undersøgelse vedrørende muligheden for at foretage den nævnte kumulative vurdering et stadium, der går forud for den egentlige konstatering af, om der foreligger skade, i henhold til grundforordningens artikel 3, stk. 2 og 3. Følgelig er Eurofers henvisning til grundforordningens artikel 3, stk. 3, ikke relevant i denne sammenhæng.
79.
På denne baggrund mener jeg, at Retten ikke begik nogen retlige fejl, idet den fastslog i den appellerede doms præmis 83, at Kommissionen inden for den skønsmargen, som den havde i kraft af den ovenfor i punkt 50 nævnte retspraksis, kunne konstatere, at i det tilfælde, hvor priserne for importen fra et land af en mængde, som tegner sig for en mindre væsentlig markedsandel, er høje, kan denne omstændighed alene, og uden at det er fornødent at foretage en nærmere analyse af de pågældende priser, understøtte, at denne mængde er ubetydelig.
80.
Det andet anbringendes tredje led indeholder to klagepunkter, det ene om et åbenbart urigtigt skøn og det andet om en urigtig gengivelse af beviserne.
81.
Hvad angår det første klagepunkt, ifølge hvilket det fremgår af det bevismateriale, som er fremlagt i sagen, at gennemsnitsprisen fra den eneste eksporterende producent i Serbien i praksis var identisk med prisen fra en eksportør i Rusland og en i Brasilien, mener jeg, at dette klagepunkt skal afvises under appellen, for så vidt som det sigter mod at rejse tvivl om Rettens bedømmelse af beviserne. Det følger nemlig af fast retspraksis, at når Retten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstændigheder, er Domstolen i henhold til artikel 256 TEUF alene kompetent til at gennemføre en kontrol med den retlige kvalificering af disse faktiske omstændigheder og de retlige konsekvenser, som er blevet draget heraf. Bedømmelsen af de faktiske omstændigheder udgør derfor ikke, medmindre der er tale om en urigtig gengivelse af de for Retten fremlagte beviser, et retsspørgsmål, der som sådant er undergivet Domstolens prøvelsesret (
27
).
82.
For så vidt som det første klagepunkt derimod skal opfattes således, at Eurofer har bestridt den retlige kvalificering af de faktiske omstændigheder og de retlige konsekvenser, som Kommissionen drog heraf, idet den ikke indførte antidumpingtold i faktuelt lignende situationer (
28
), er dette klagepunkt ugrundet. Den omstændighed, at en producent i Rusland og en i Brasilien eksporterede det omhandlede produkt til lignende priser som gennemsnitsprisen fra den eneste eksportør i Serbien, ændrer således ikke ved, at gennemsnitspriserne for importen fra Rusland og Brasilien på landets niveau var lavere end de serbiske, hvilket Eurofer ikke har bestridt (
29
), og hvilket satte Kommissionen i stand til at drage en forskellig slutning vedrørende importen fra disse lande.
83.
Hvad angår det andet klagepunkt skal det anføres, at ifølge fast retspraksis foreligger en urigtig gengivelse af beviserne, hvis det uden fremlæggelse af nye beviser fremgår åbenbart, at vurderingen af de foreliggende beviser er urigtig. Denne urigtige gengivelse af omstændighederne skal imidlertid fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne. Endvidere påhviler det en appellant, der gør gældende, at Retten har gengivet beviserne urigtigt, præcist at angive, hvilke beviser der er blevet urigtigt gengivet af Retten, og at påvise de fejl i dens undersøgelse, der efter appellantens opfattelse har foranlediget Retten til denne urigtige gengivelse (
30
).
84.
I denne henseende mener jeg, at de argumenter, som Eurofer har fremsat inden for rammerne af det andet anbringendes tredje led, ikke godtgør nogen urigtig gengivelse af beviserne. Eurofer har på ingen måde rejst tvivl om de faktuelle konstateringer på grundlag af det bevismateriale, som var fremlagt i sagen, dvs. gennemsnitspriserne fra de tre berørte producenter. Eurofer har begrænset sig til at bestride vurderingen af disse omstændigheder, hvilket som anført ikke er tilladt i en appelsag. Også det andet klagepunkt i det tredje led er derfor ugrundet.
85.
Det følger af det ovenstående, at det andet anbringende efter min opfattelse ikke kan tiltrædes, fordi det delvist er uvirksomt, delvist skal afvises og delvist er ugrundet.
3. Det tredje anbringende om konstateringen af, at det ikke var nødvendigt at vedtage beskyttelsesforanstaltninger i henhold til grundforordningens artikel 9, stk. 2
86.
Med det tredje anbringende, som er opdelt i to led og er rettet mod den appellerede doms præmis 109-121, har Eurofer gjort gældende, at Retten anlagde et åbenbart urigtigt skøn og begik en retlig fejl i den bedømmelse, på grundlag af hvilken den stadfæstede Kommissionens konstatering af, at det ikke var nødvendigt at vedtage beskyttelsesforanstaltninger i forhold til import fra Serbien i medfør af grundforordningens artikel 9, stk. 2.
a) Den appellerede dom
87.
I den appellerede dom fandt Retten inden for rammerne af bedømmelsen af Eurofers andet anbringende, at Kommissionens afgørelse i den omtvistede forordnings artikel 2 om, at det ikke var nødvendigt at vedtage beskyttelsesforanstaltninger i forhold til import fra Serbien i medfør af grundforordningens artikel 9, stk. 2, ikke var retsstridig.
88.
Eftersom denne bestemmelse i grundforordningen ikke præciserer de omstændigheder, hvorunder det kan antages, at beskyttelsesforanstaltninger ikke er nødvendige, overlader den ifølge Retten et vist skøn til Kommissionen (
31
). Retten lagde desuden til grund, at afgørelsen om, hvorvidt der i et bestemt tilfælde skal indføres en antidumpingtold, principielt skal støttes på en detaljeret analyse bl.a. af, om der foreligger dumping, og om der foreligger skade. Efter Rettens opfattelse følger det imidlertid af ordlyden af grundforordningen, navnlig af dens artikel 9, stk. 3, at en sådan detaljeret analyse ikke altid er påkrævet, og at en afslutning af en undersøgelse eller procedure kan ske bl.a. på grundlag af dumpingmargenen eller importmængden (
32
).
89.
Retten påpegede endvidere, at i det foreliggende tilfælde følger det for det første ved læsningen af den omtvistede forordning, at det netop var et af disse elementer, nemlig importmængden fra Serbien, der spillede en central rolle i Kommissionens argumentation. For det andet konstaterede Retten, at konklusionen om, at det ikke var fornødent at vedtage beskyttelsesforanstaltninger vedrørende importen fra Serbien, ikke udelukkende var støttet på bagatelgrænsen for importmængden, men på samspillet mellem dette forhold og det forhold, at de gennemsnitlige serbiske salgspriser var højere end de fire andre pågældende landes gennemsnitspriser, og at denne omstændighed bekræftede synspunktet om, at en så lille importmængde ikke kunne forvolde skade på EU-erhvervsgrenen (
33
).
90.
På grundlag af disse overvejelser konkluderede Retten, at Kommissionen ikke overskred det skøn, som den rådede over inden for rammerne af anvendelsen af grundforordningens artikel 9, stk. 2 (
34
).
b) Parternes argumenter
91.
Eurofer har bestridt denne bedømmelse. Med det tredje anbringendes første led har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den fastslog, at Kommissionen kunne afslutte undersøgelsen uden at analysere en potentiel skade forvoldt af denne import. Selv om grundforordningens artikel 9, stk. 2, ikke præciserer de omstændigheder, hvorunder det kan antages, at beskyttelsesforanstaltninger ikke er nødvendige, giver 16. betragtning til forordningen ifølge Eurofer tydelig vejledning herom. Det følger af denne betragtning, i lyset af hvilken den omhandlede bestemmelse skal fortolkes, at undersøgelser »bør afsluttes, når dumpingmargenen er minimal eller den forvoldte skade ubetydelig«.
92.
Grundforordningens artikel 9, stk. 3, ændrer ikke ved noget i denne sammenhæng. Bestemmelsen fastsætter kun to sikkerhedsområder (»safe harbour«-områder), det ene vedrørende dumpingmargenen og det andet med hensyn til importmængden. Imidlertid var importen fra Serbien i det foreliggende tilfælde ikke omfattet af nogen af disse to situationer. Dumpingmargenen lå markant over bagatelgrænsen i grundforordningens artikel 9, stk. 3, og importmængden lå over den i grundforordningens artikel 5, stk. 7, fastsatte tærskel på 1%.
93.
Under disse omstændigheder havde Kommissionen kunnet konkludere, at det ikke var nødvendigt at vedtage beskyttelsesforanstaltninger, alene ved at basere sig på den »ubetydelige« karakter af den potentielle skade forvoldt af importen fra Serbien. Kommissionen havde derimod ikke kunnet basere sig på importmængden, som lå over den relevante tærskel. Kommissionen skulle derfor have vurderet, om importen fra Serbien, særskilt betragtet, kunne bidrage til skaden for EU-erhvervsgrenen, ved at foretage undersøgelsen i henhold til grundforordningens artikel 3 og bl.a. tage hensyn til, om der foregik et betydeligt prisunderbud som omhandlet i artiklens stk. 3.
94.
Med det andet led har Eurofer gjort gældende, at Retten anlagde et åbenbart urigtigt skøn og gengav beviserne urigtigt, da den konstaterede, at Kommissionen ikke overskred det skøn, som den rådede over inden for rammerne af anvendelsen af grundforordningens artikel 9, stk. 2. Ifølge Eurofer har Kommissionen en vis skønsmargen i denne forbindelse, men dette hindrer ikke Retten i at undersøge, om beviserne er egnede til at understøtte Kommissionens konklusioner. I den konkrete situation lå importmængden fra Serbien over tærsklen på 1% og derfor ikke inden for det »safe harbour«-område, som er omhandlet i grundforordningens artikel 9, stk. 3. Det havde derfor ikke kunnet formodes, at denne import kun forvoldt en ubetydelig skade. Endvidere var henvisningen til de gennemsnitlige importpriser vildledende, fordi der i Serbien kun var en eneste producent, hvorimod de andre lande havde flere, og det blev konstateret, at visse eksporterende producenter i Rusland og Brasilien solgte til priser, som var sammenlignelige med dem fra den eneste producent i Serbien.
95.
Endvidere udgør den omstændighed, at Kommissionen ikke tog relevante oplysninger i betragtning, en åbenbar fejl. Kommissionen undlod konstant at tage hensyn til oplysninger om underbud og målprisunderbud for de serbiske varer. Disse oplysninger var imidlertid åbenbart relevante for undersøgelsen.
96.
Kommissionen har gjort gældende, at det tredje anbringendes andet led skal afvises. Under alle omstændigheder er dette anbringende ifølge Kommissionen og HBIS ugrundet i sin helhed.
c) Bedømmelse
97.
Vedrørende det tredje anbringendes første led skal det erindres, at i henhold til grundforordningens artikel 9, stk. 2, afsluttes undersøgelsen eller proceduren, såfremt beskyttelsesforanstaltninger ikke anses for nødvendige. Det fremgår af 16. betragtning til samme forordning, hvortil Eurofer med rette har henvist med hensyn til fortolkningen af denne bestemmelse, at undersøgelser eller procedurer bør afsluttes, når dumpingmargenen er minimal eller den forvoldte skade ubetydelig, og at disse omstændigheder bør defineres.
98.
Grundforordningens artikel 9, stk. 3, definerer disse omstændigheder. Nærmere bestemt foreskriver bestemmelsens første punktum, at for så vidt angår procedurer, der er indledt i henhold til forordningens artikel 5, stk. 9 – dvs. når der foreligger tilstrækkelige beviser til at indlede proceduren – anses den forvoldte skade normalt for ubetydelig, når de pågældende indførte mængder er mindre end de mængder, der er fastsat i artikel 5, stk. 7, dvs. under 1% (
35
).
99.
Inden for rammerne af dette anbringendes første led har Eurofer i det væsentlige foreholdt Retten, at den fejlagtigt fastslog, at den ovennævnte bestemmelse i grundforordningens artikel 9, stk. 3, første punktum, fandt anvendelse i den konkrete situation, selv om importen fra Serbien lå over den ovennævnte tærskel på 1%.
100.
Jeg mener dog, at denne bestemmelse ikke kan fortolkes således, at den ovennævnte tærskel på 1% udgør en nøjagtig og streng tærskel, på grundlag af hvilken Kommissionen er retligt afskåret fra at anse den potentielle skade forvoldt af import over denne tærskel for ubetydelig, og dette til trods for, at denne bestemmelse, til forskel fra bestemmelsen i grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a) (
36
), specifikt henviser til grundforordningens artikel 5, stk. 7.
101.
I denne sammenhæng skal det påpeges, at grundforordningens artikel 9, stk. 3, udtrykkeligt anvender ordet »normalt« i sin tekst. Brugen af dette ord viser efter min opfattelse eksplicit lovgivers ønske om at give Kommissionen en vis skønsmargen i bedømmelsen af, om den potentielle skade forvoldt af en importmængde, der ligger tæt på denne tærskel, er ubetydelig eller ej. Denne skønsmargen, der igen hænger sammen med det vide skøn, som institutionerne har med hensyn til handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger (
37
), gælder i begge retninger. Kommissionen kan således i givet fald både anse skaden forvoldt af en importmængde for ubetydelig, selv om denne importmængde er meget tæt på denne tærskel, men overskrider den, og finde, at en importmængde, som ligger meget tæt på denne tærskel, men ikke overskrider den, alligevel kan forvolde en ikke ubetydelig skade.
102.
Som det i øvrigt udtrykkeligt fremgår af både 16. betragtning til og artikel 9, stk. 3, første punktum, i grundforordningen, er det grundlæggende spørgsmål for at afgøre, om undersøgelsen eller proceduren skal afsluttes, uden at det er nødvendigt at vedtage beskyttelsesforanstaltninger, ikke hvorvidt tærsklen i sig selv er blevet overskredet, men hvorvidt skaden er ubetydelig. Selv om den omhandlede artikel fortolkes i lyset af den relevante betragtning, sådan som Eurofer har foreslået, forekommer den ovennævnte tærskel på 1% derfor ikke at udgøre en nøjagtig og streng tærskel i den forstand, som Eurofer har påberåbt sig.
103.
Det følger af ovenstående betragtninger, at den simple omstændighed, at importmængden fra Serbien lå over den i grundforordningens artikel 5, stk. 7, fastsatte tærskel på 1%, ikke afskar Kommissionen fra at konkludere, at det ikke var nødvendigt at vedtage beskyttelsesforanstaltninger i forhold til importen fra Serbien, idet Kommissionen støttede sig på bagatelgrænsen for denne importmængde og på samspillet mellem dette forhold og det forhold, at de gennemsnitlige serbiske salgspriser var højere end de fire andre pågældende landes gennemsnitspriser. Jeg er derfor af den opfattelse, at Retten ikke begik nogen retlige fejl, idet den stadfæstede Kommissionens undersøgelse herom.
104.
I lyset af det ovenstående skal det tredje anbringendes første led efter min opfattelse forkastes.
105.
I modsætning til, hvad Kommissionen har anført, mener jeg ikke, at det andet led skal afvises, fordi Eurofer kun har bestridt betragtninger af faktisk karakter. I den appellerede doms præmis 115-121, som er omfattet af dette led, anlagde Retten retlige betragtninger, og Eurofers argumenter er rettet mod disse.
106.
Når dette er sagt, finder jeg dog, at også det andet led er ugrundet.
107.
Det første argument i dette andet led, ifølge hvilket Kommissionen overskred sin skønsmargen, fordi importmængden fra Serbien i den konkrete situation lå over tærsklen på 1% og derfor ikke inden for det »safe harbour«-område, som er omhandlet i grundforordningens artikel 9, stk. 3, skal forkastes i lyset af ovenstående overvejelser vedrørende dette anbringendes første led. Af disse overvejelser kan det nemlig udledes, at Retten ikke begik fejl, idet den fastslog, at Kommissionen ikke overskred sin skønsmargen i denne henseende, da Kommissionen i lyset af omstændighederne i den konkrete situation kunne anse den potentielle skade forvoldt af denne import for ubetydelig som omhandlet i denne bestemmelse, selv om importmængden lå 0,04% over den i grundforordningens artikel 5, stk. 7, fastsatte tærskel på 1%.
108.
Relevansen af det andet argument i det andet led, dvs. den omstændighed, at en producent i Rusland og en i Brasilien eksporterede det omhandlede produkt til EU til lignende priser som gennemsnitsprisen fra den eneste eksportør i Serbien, er allerede blevet forkastet inden for rammerne af bedømmelsen af det andet anbringende. Eftersom Eurofer ikke har bestridt, som anført ovenfor i punkt 82, at gennemsnitspriserne for importen fra Rusland og Brasilien på landets niveau var lavere end de serbiske, kan den ovennævnte af appellanten påberåbte omstændighed på ingen måde godtgøre, at Kommissionen overskred sin skønsmargen.
109.
Det tredje argument om, at Kommissionen ikke tog hensyn til oplysninger om underbud og målprisunderbud for de serbiske varer, bygger på den forudsætning, at Kommissionen, eftersom importmængden fra Serbien lå over tærsklen på 1%, ikke kunne anse den potentielle skade forvoldt af denne import for ubetydelig som omhandlet i grundforordningens artikel 9, stk. 3, og at Kommissionen derfor skulle have foretaget en fuldstændig bedømmelse af den potentielle skade, som importen fra Serbien forvoldte EU-erhvervsgrenen, i henhold til samme forordnings artikel 3, stk. 3. Det følger af ovenstående betragtninger, at denne forudsætning er fejlagtig, og at Retten ikke begik fejl, da den i den foreliggende situation fastslog, at Kommissionen kunne anse skaden for ubetydelig og afslutte proceduren uden at foretage den supplerende bedømmelse, som ifølge Eurofer var påkrævet. Følgelig skal også det tredje argument forkastes.
110.
Det følger af det ovenstående, at også det tredje anbringendes andet led efter min opfattelse er ugrundet, og at dette anbringende derfor skal forkastes i sin helhed.
4. Det fjerde anbringende om manglende meddelelse af oplysninger om underbud og målprisunderbud for den serbiske eksportør
111.
Med det fjerde anbringende, som er opdelt i tre led og er rettet mod den appellerede doms præmis 135-148, har Eurofer gjort gældende, at Retten begik flere retlige fejl, idet den fastslog, at Kommissionen ikke var forpligtet til at meddele appellanten oplysninger om underbud og målprisunderbud for den serbiske eksportør.
a) Den appellerede dom
112.
I den appellerede dom konstaterede Retten, at det fremgik af sagsakterne, at Eurofer blev underrettet gentagne gange om de betragtninger, der førte til Kommissionens konklusion om for det første, at importen fra Serbien ikke skulle vurderes kumulativt med importen fra de fire andre lande, og for det andet, at proceduren skulle afsluttes for så vidt angår denne import (
38
). Retten fastslog på baggrund heraf, at Eurofer, i overensstemmelse med grundforordningens artikel 20, stk. 2, blev underrettet om de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke det påtænktes at anbefale afslutning af proceduren uden at indføre foranstaltninger i forhold til denne import, at Eurofer blev sat i stand til at gøre sine synspunkter gældende, og at Eurofers ret til forsvar således blev overholdt i det foreliggende tilfælde (
39
).
113.
Retten fandt endvidere, at hverken Eurofer eller sammenslutningens medlemmer befandt sig i en situation, der kan sammenlignes med en virksomhed, der risikerer at blive pålagt en sanktion eller en antidumpingtold, hvorfor Eurofer ikke med føje kunne udlede et argument af retspraksis angående iagttagelsen af de berørte virksomheders ret til forsvar (
40
).
114.
Retten forkastede afslutningsvis Eurofers argument om en tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik. Efter Rettens opfattelse fulgte det af undersøgelsen af det andet anbringende, at det var med rette, at Kommissionen besluttede at afslutte proceduren vedrørende importen fra Serbien alene på grundlag af importmængden og oplysningerne om de gennemsnitlige salgspriser og uden at analysere oplysningerne om underbud og målprisunderbud. Følgelig konstaterede Retten, at Kommissionen foretog en undersøgelse af alle relevante elementer i den konkrete situation. Retten tilføjede, at denne konklusion ikke kunne drages i tvivl af de underbuds- og målprisunderbudsmargener for importen fra Serbien, som Eurofer anmodede om blev fremlagt, og at denne anmodning derfor ligeledes skulle forkastes (
41
).
b) Parternes argumenter
115.
Eurofer har bestridt Rettens bedømmelse. Med sit første led har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den konstaterede, at appellantens ret til forsvar ikke blev tilsidesat. Oplysninger om underbud og målprisunderbud for den serbiske eksportør udgjorde grundlæggende oplysninger, som kunne vise følgevirkningen af importpriserne og derfor var nødvendige for at sætte Eurofer i stand til at udtrykke sit synspunkt om spørgsmålet om, hvorvidt importen fra Serbien forvoldte EU-erhvervsgrenen nogen skade, og om spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionens konklusion, at denne import var ubetydelig, var korrekt. Ifølge Eurofer bygger retten til forsvar ikke udelukkende på, at den berørte virksomhed er bekendt med de elementer, hvorpå Kommissionen har udviklet sin sag, som fastsat i grundforordningens artikel 20, stk. 2, men også på at virksomheden har adgang til andre relevante elementer i Kommissionens sagsakter, som kan rejse tvivl om dens undersøgelse.
116.
Med det andet led har Eurofer gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den fastslog, at appellanten i sin egenskab af repræsentant for EU-erhvervsgrenen ikke kunne påberåbe sig de krav, der følger af iagttagelsen af retten til forsvar, fordi den ikke risikerede at blive pålagt en antidumpingtold. Det fremgår derimod af retspraksis, at sondringen mellem eksportører og EU-erhvervsgrenen savner ethvert retligt grundlag i denne sammenhæng.
117.
Eurofer har med sit tredje led gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den fastslog, at den omtvistede forordning overholdt princippet om god forvaltningsskik, som er knæsat i artikel 41 i chartret om grundlæggende rettigheder. Eurofer har anført, at såfremt det andet eller det tredje anbringende tiltrædes, skal dens argumenter om tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik også tiltrædes. Eurofer har afslutningsvis gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den afviste dens anmodning om, at Kommissionen tilpligtes at fremlægge beviser vedrørende underbud og målprisunderbud.
118.
Kommissionen har gjort gældende, at dette anbringendes andet led er uvirksomt. Under alle omstændigheder er dette anbringende ifølge Kommissionen og HBIS ugrundet i sin helhed.
c) Bedømmelse
119.
Hvad angår det første led i Eurofers fjerde anbringende skal det erindres, at i overensstemmelse med grundforordningens artikel 20, stk. 2, kan de parter, der er nævnt i stk. 1, hvorunder Eurofer hører i den konkrete situation, anmode om fremlæggelse af de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke det påtænkes at anbefale afslutning af en undersøgelse eller en procedure uden indførelse af endelige foranstaltninger.
120.
Som det imidlertid fremgår af den appellerede doms præmis 135 og 136, konstaterede Retten, at Eurofer blev underrettet om de elementer, der førte Kommissionen til at konkludere, at importen fra Serbien ikke skulle vurderes kumulativt med importen fra de fire andre pågældende lande, og at proceduren skulle afsluttes for så vidt angår denne import.
121.
Det fremgår endvidere af bedømmelsen af de foregående anbringender, og navnlig af punkt 78, 79 og 109 i dette forslag til afgørelse, at Retten ikke begik fejl, idet den fastslog, at Kommissionen i den konkrete situation, i lyset af de relevante elementer, som den tog i betragtning, fandt, at det ikke var nødvendigt at uddybe bedømmelsen af den potentielle skade forvoldt af importen fra Serbien, hverken med hensyn til konstateringen i henhold til grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), eller med hensyn til afgørelsen om at afslutte proceduren i medfør af forordningens artikel 9, stk. 2 og 3. Heraf følger, at eftersom oplysninger om underbud og målprisunderbud for den serbiske eksportør ikke udgjorde kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke Kommissionen ville anbefale afslutning af undersøgelsen for så vidt angår importen fra Serbien uden indførelse af foranstaltninger, begik Retten ingen retlig fejl, idet den fastslog, at Kommissionen ikke tilsidesatte grundforordningens artikel 20, stk. 2, ved ikke at meddele Eurofer disse oplysninger.
122.
Inden for rammerne af det første led har Eurofer imidlertid også gjort gældende, at uafhængigt af bestemmelsen i grundforordningens artikel 20, stk. 2, blev appellantens ret til forsvar tilsidesat, fordi disse oplysninger udgjorde andre relevante elementer i Kommissionens sagsakter, som kunne rejse tvivl om dens undersøgelse. Med det andet led har Eurofer endvidere gjort gældende at kunne påberåbe sig samme ret til forsvar, som de eksportører, der risikerer at blive pålagt en antidumpingtold, har ifølge retspraksis.
123.
I denne sammenhæng, og uden at det er nødvendigt at tage endelig stilling til spørgsmålet om, hvorvidt retspraksis om eksportørers ret til forsvar finder anvendelse på en enhed som Eurofer eller ej, vil jeg under alle omstændigheder påpege, at ifølge retspraksis kan tilstedeværelsen af en uregelmæssighed i forbindelse med retten til forsvar kun medføre, at den omtvistede forordning annulleres, for så vidt som det er muligt, at den administrative procedure som følge af denne uregelmæssighed ville have kunnet føre til et andet resultat (
42
).
124.
Det fremgår af punkt 121 ovenfor og af de deri nævnte punkter dels, at oplysninger om underbud og målprisunderbud for den serbiske eksportør ikke i den konkrete situation var nødvendige for at understøtte afgørelserne i henhold til grundforordningens artikel 3, stk. 4, litra a), og artikel 9, stk. 2 og 3, dels, at Kommissionen ikke for at træffe disse afgørelser var forpligtet til at foretage en fuldstændig bedømmelse af skaden forvoldt af importen fra Serbien i henhold til grundforordningens artikel 3, stk. 3. Følgelig begik Kommissionen i princippet ingen uregelmæssighed, idet den ikke meddelte de ovennævnte oplysninger.
125.
Efter min opfattelse kan Eurofer under disse omstændigheder ikke påberåbe sig en tilsidesættelse af retten til forsvar blot ved at gøre gældende, at appellanten ikke blev meddelt oplysninger om underbud og målprisunderbud for den serbiske eksportør, uden på nogen måde at specificere, hvorfor appellanten, såfremt denne meddelelse havde fundet sted, ville have været i stand til at varetage sit forsvar på mere effektiv vis, og den administrative procedure ville have kunnet føre til et andet resultat.
126.
På denne baggrund mener jeg, at både det første og det andet led i det fjerde anbringende skal forkastes. Det følger endvidere, at Retten under disse omstændigheder, i modsætning til Eurofers argumenter, ikke havde pligt til at pålægge Kommissionen at fremlægge de ovennævnte oplysninger.
127.
Det skal påpeges, at det tredje led ikke er baseret på egne retlige argumenter, men på en simpel henvisning til det andet og det tredje anbringende. Idet disse anbringender efter min opfattelse skal forkastes, skal dette led følgelig også forkastes.
128.
Efter min opfattelse følger det af samtlige ovenstående betragtninger, at også det fjerde anbringende skal forkastes, og at appellen derfor skal forkastes i sin helhed.
VI. Sagsomkostninger
129.
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen forkastes.
130.
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder tilsvarende anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.
131.
Da både Kommissionen og HBIS har nedlagt påstand om, at Eurofer tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og appellanten har tabt sagen, bør det pålægges denne at betale sagsomkostningerne.
VII. Forslag til afgørelse
132.
På grundlag af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
»–
Appellen forkastes.
–
Eurofer, Association Européenne de l’Acier, AISBL betaler de af Europa-Kommissionen og HBIS Group Serbia Iron & Steel LLC Belgrade afholdte omkostninger.«
(
1
) – Originalsprog: italiensk.
(
2
) – T-835/17, EU:T:2020:96.
(
3
) – Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2017/1795 af 5.10.2017 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af visse varmvalsede flade produkter af jern og ulegeret stål eller andre former for legeret stål med oprindelse i Brasilien, Iran, Rusland og Ukraine og om afslutning af undersøgelsen af importen af visse varmvalsede flade produkter af jern og ulegeret stål eller andre former for legeret stål med oprindelse i Serbien (EUT 2017, L 258, s. 24, berigtiget i EUT 2017, L 319, s. 81).
(
4
) – EUT 2016, L 176, s. 21.
(
5
) – I denne forbindelse har Kommissionen henvist til dom af 9.11.2017, SolarWorld mod Rådet (C-205/16 P, EU:C:2017:840, præmis 37 ff.).
(
6
) – I medfør af artikel 176, stk. 2, i Domstolens procesreglement skal kontraappel iværksættes ved særskilt dokument, som skal være forskelligt fra svarskriftet.
(
7
) – Jf. i denne forbindelse mit forslag til afgørelse Scandlines Danmark m.fl. mod Kommissionen (C-174/19 P og C-175/19 P, EU:C:2021:199, især punkt 44 og 45).
(
8
) – Jf. dom af 29.11.2007, Stadtwerke Schwäbisch Hall m.fl. mod Kommissionen (C-176/06 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2007:730, præmis 18), og af 29.7.2019, Bayerische Motoren Werke og Freistaat Sachsen mod Kommissionen (C-654/17 P, EU:C:2019:634, præmis 44).
(
9
) – I denne forbindelse henvises, ved anvendelse af Boehringer-dommen, til dom af 21.12.2016, Club Hotel Loutraki m.fl. mod Kommissionen (C-131/15 P, EU:C:2016:989, præmis 67 og 68), og af 24.6.2015, Fresh Del Monte Produce mod Kommissionen og Kommissionen mod Fresh Del Monte Produce (C-293/13 P og C-294/13 P, EU:C:2015:416, præmis 193).
(
10
) – Jf. i denne forbindelse betragtningerne i punkt 126 i mit forslag til afgørelse World Duty Free Group og Spanien mod Kommissionen (C-51/19 P og C-64/19 P, EU:C:2021:51).
(
11
) – Den appellerede doms præmis 65 og 66.
(
12
) – Den appellerede doms præmis 67 og 66.
(
13
) – Kommissionens forklarende note af 21.9.2000, der blev tilstillet Antidumpingudvalget (ad hoc-gruppen om gennemførelse) ved Verdenshandelsorganisationen (WTO) (herefter »den forklarende note af 2000«). Jf. den appellerede doms præmis 37, 71 og 77.
(
14
) – Jf. den appellerede doms præmis 71-79.
(
15
) – Den appellerede doms præmis 80.
(
16
) – Eurofer har henvist til dom af 25.1.2017, Rusal Armenal mod Rådet (T-512/09 RENV, EU:T:2017:26, præmis 101-105).
(
17
) – Jf. den appellerede doms præmis 51.
(
18
) – Jf. den appellerede doms præmis 63 og 65.
(
19
) – Jf. den appellerede doms præmis 68.
(
20
) – Jf. bl.a. dom af 19.9.2019, Trace Sport (C-251/18, EU:C:2019:766, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).
(
21
) – Jf. i denne forbindelse mit nylige forslag til afgørelse Kommissionen mod Hubei Xinyegang Special Tube (C-891/19 P, EU:C:2021:533, punkt 29) med en henvisning til dom af 10.7.2019, Caviro Distillerie m.fl. mod Kommissionen (C-345/18 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:589, præmis 15 og den deri nævnte retspraksis).
(
22
) – Jf. denne doms præmis 101-105, og især præmis 105.
(
23
) – I denne forbindelse henvises, i denne retning og analogt, til dom af 10.2.2021, RFA International mod Kommissionen (C-56/19 P, EU:C:2021:102, præmis 79 og den deri nævnte retspraksis).
(
24
) – Jf. bl.a. dom af 8.7.1999, Hercules Chemicals mod Kommissionen (C-51/92 P, EU:C:1999:357, præmis 75), og af 28.6.2005, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen (C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P – C-208/02 P og C-213/02 P, EU:C:2005:408, præmis 211).
(
25
) – Den appellerede doms præmis 81.
(
26
) – Den appellerede doms præmis 82-84.
(
27
) – Jf. bl.a. dom af 28.1.2021, Qualcomm og Qualcomm Europe mod Kommissionen (C-466/19 P, EU:C:2021:76, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
(
28
) – Dvs. i en situation, hvor importpriserne fra den eneste eksportør i Serbien på den ene side og importpriserne fra de to af Eurofer nævnte eksportører i Rusland og Brasilien var lignende. Med sit argument synes Eurofer næsten at ville påberåbe sig en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet.
(
29
) – Jf. i denne forbindelse tabel 4 i 235. betragtning til den omtvistede forordning.
(
30
) – Jf. bl.a. dom af 27.2.2020, Litauen mod Kommissionen (C-79/19 P, EU:C:2020:129, præmis 71 og den deri nævnte retspraksis).
(
31
) – Den appellerede doms præmis 110-112.
(
32
) – Den appellerede doms præmis 113 og 114.
(
33
) – Den appellerede doms præmis 115-119.
(
34
) – Den appellerede doms præmis 120 og 121.
(
35
) – Medmindre de pågældende lande tilsammen tegner sig for 3% eller derover.
(
36
) – Jf. punkt 47 og 48 ovenfor.
(
37
) – Jf. punkt 50 ovenfor.
(
38
) – Som anført var disse konklusioner støttet på tre betragtninger: For det første lå de dumpingmargener, der var fastsat i forbindelse med den omhandlede import, over bagatelgrænsen, for det andet blev importmængden fra Serbien anset for ubetydelig, og for det tredje var de serbiske eksportpriser forskellige fra de fire andre pågældende landes. Jf. den appellerede doms præmis 52, 135 og 136.
(
39
) – Den appellerede doms præmis 136 og 137.
(
40
) – Den appellerede doms præmis 140-142.
(
41
) – Den appellerede doms præmis 143-148.
(
42
) – Jf. bl.a. dom af 16.2.2012, Rådet mod Interpipe Niko Tube og Interpipe NTRP (C-191/09 P og C-200/09 P, EU:C:2012:78, præmis 79 og den deri nævnte retspraksis).