null
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
TAMARY ĆAPETA
přednesené dne 19. března 2026(1)
Spojené věci C‑7/25 [Ramodi] a C‑8/25 [Karkik](i)
K (C‑7/25)
P (C‑8/25)
proti
Minister van Asiel en Migratie
[žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, které podal rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Okresní soud v Haagu, zasedající v Roermondu, Nizozemsko)]
„ Řízení o předběžné otázce – Azylová politika – Směrnice 2011/95/EU – Posouzení relevantních skutečností v žádosti o mezinárodní ochranu – Povinnost doložit skutečnosti uvedené v žádosti autentickými dokumenty nebo jinými objektivně ověřitelnými důkazy – Řízení pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany – Směrnice 2013/32/EU – Článek 46 odst. 3 – Úplné a ex nunc posouzení skutkových a právních otázek, včetně zkoumání potřeby mezinárodní ochrany – Zásada nenavracení – Skutečnosti ve spise, s nimiž byl seznámen soud prvního stupně rozhodující o opravném prostředku“
I.      Úvod
1.        Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Okresní soud v Haagu, zasedající v Roermondu, Nizozemsko), který je předkládajícím soudem, položil Soudnímu dvoru dvě předběžné otázky.
2.        Obě otázky vyvstávají v souvislosti se dvěma samostatnými řízeními. V uvedených řízeních se žadatelé o azyl domáhají soudního přezkumu rozhodnutí příslušného správního orgánu, kterými byly zamítnuty jejich žádosti o mezinárodní ochranu jako nedůvodné.
3.        Druhou předběžnou otázkou, na kterou se mám v souladu s požadavkem Soudního dvora zaměřit v tomto stanovisku, se předkládající soud táže, zda mu v rámci takového soudního přezkumného řízení unijní právo ukládá povinnost provést, případně i bez návrhu, úplné a ex nunc posouzení skutkového i právního stavu, a to na základě skutečností ve spise, s nimiž byl seznámen, jak byly doplněny nebo vyjasněny v kontradiktorním řízení, přestože podle vnitrostátního práva by předkládající soud svůj přezkum omezil pouze na skutečnosti a právní otázky výslovně uvedené v aktu, kterého se soudní přezkum týká.
4.        Předkládající soud žádá o výklad článku 46 směrnice o azylovém řízení(2) ve spojení s články 4, 18 a 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
II.    Skutkový stav v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
5.        Předkládající soud předložil Soudnímu dvoru dvě samostatné žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Každá žádost sice vychází z odlišných skutkových okolností, avšak obě vyvolávají stejné předběžné otázky. Nejprve tedy uvedu skutkové okolnosti každé z obou věcí a následně vysvětlím právní otázky, které nastolují.
Věc C‑7/25
6.        K, žalobkyně v původním řízení, je irácká státní příslušnice, která tvrdí, že mocný a známý člen ozbrojené skupiny v místě jejího bydliště napadl ji a jejího manžela poté, co několikrát požádal o ruku jejich dcery a žalobkyně i její dcera jej opakovaně odmítly. Žalobkyně tuto událost oznámila soudu v zemi svého původu, avšak ten, jak tvrdí žalobkyně, nepodnikl ve vztahu k jejímu oznámení žádná opatření. Žalobkyně i se svým manželem opustili Irák v roce 2022 a jejich dcera se od té doby v uvedené zemi skrývá.
7.        Dne 1. února 2022 podali žalobkyně a její manžel žádost o mezinárodní ochranu v Nizozemském království, nicméně řízení vedené ohledně manžela žalobkyně bylo po jeho smrti zastaveno. Ve své žádosti o mezinárodní ochranu žalobkyně doložila důvody svého útěku prohlášeními a předložila originál cestovního pasu, kopii oznámení podaného u iráckého soudu a kopii lékařské zprávy z nedávné doby. Žalobkyně rovněž tvrdila, že s ohledem na skutečnost, že je nyní vdovou, by v kontextu svého návratu do Iráku musela být považována za neprovdanou ženu, a proto se na ni vztahují specifická pravidla ochrany, která na neprovdané ženy z Iráku uplatňuje Minister van Asiel en Migratie (ministr pro azyl a migraci, Nizozemsko), jenž je žalovaným v původním řízení (dále jen „žalovaný“)(3).
8.        Žalovaný zamítl žádost žalobkyně o mezinárodní ochranu jako nedůvodnou z toho důvodu, že prohlášení týkající se problémů s mužem, který v Iráku žádal o ruku dcery žalobkyně, nepovažoval za hodnověrné. V tomto ohledu žalovaný konstatoval, zaprvé, že žalobkyně nepodložila svá prohlášení objektivními dokumenty, které by plně doložily nutnost poskytnout žalobkyni azyl, a zadruhé, že žalobkyně nesplňuje podmínky stanovené v čl. 31 odst. 6 písm. c) a d) Vreemdelingenwet 2000 (zákon o cizincích z roku 2000), které odpovídají podmínkám stanoveným v čl. 4 odst. 5 písm. c) a d) kvalifikační směrnice(4).
9.        Žalovaný měl za to, že totožnost, státní příslušnost a původ žalobkyně jsou sice hodnověrné, avšak uvedené důvody samy o sobě nepostačují k tomu, aby jí byla přiznána mezinárodní ochrana.
10.      Rozhodnutím ze dne 15. července 2024 žalovaný zamítl žádost žalobkyně o mezinárodní ochranu jako nedůvodnou. Uvedené rozhodnutí obsahovalo rozhodnutí o navrácení označující Irák jako cílovou zemi a stanovilo lhůtu čtyř týdnů pro dobrovolné opuštění Nizozemska.
11.      Dne 19. července 2024 podala žalobkyně proti uvedenému rozhodnutí žalobu k předkládajícímu soudu, v níž mimo jiné uvedla, že způsob, jakým žalovaný posoudil hodnověrnost jejích důvodů pro podání žádosti o azyl, je neslučitelný s čl. 4 odst. 5 kvalifikační směrnice.
12.      Dne 18. prosince 2024 svolal předkládající soud jednání o žalobě – spojené s jednáním o žalobě, kterou bylo zahájeno řízení, v němž byla podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ve věci C‑8/25, a dne 7. ledna 2025 žalobkyni informoval, že považuje za nezbytné předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
Věc C‑8/25
13.      P, žalobce v původním řízení, je irácký státní příslušník, který byl údajně přistižen při intimním styku s jiným mužem. Byl nahlášen iráckým orgánům a od té doby se obává, že by mohl být odsouzen k trestu odnětí svobody z důvodu své sexuální orientace. Na uvedeném základě odůvodňuje žalobce svou žádost o mezinárodní ochranu v Nizozemsku, kterou podal dne 6. července 2023.
14.      Žalovaný sice považoval totožnost, státní příslušnost a původ žalobce za hodnověrné navzdory skutečnosti, že žalobce nepředložil doklady, jimiž by doložil své osobní údaje, avšak dospěl k závěru, že tyto informace nepředstavují dostatečné důvody pro přiznání mezinárodní ochrany žalobci.
15.      Žalovaný rozhodnutím ze dne 5. července 2024 zamítl žádost žalobce o mezinárodní ochranu jako nedůvodnou s odůvodněním, že žalobce nebyl schopen předložit listinné důkazy, které by potvrzovaly, že byl iráckými orgány zadržen z důvodu své sexuální orientace. V tomto ohledu měl žalovaný za to, že žalobce nesplňuje podmínky stanovené v čl. 31 odst. 6 písm. c) zákona o cizincích z roku 2000, který odpovídá čl. 4 odst. 5 písm. c) kvalifikační směrnice. Rozhodnutí o zamítnutí žádosti P obsahovalo rozhodnutí o navrácení, v němž byl Irák označen jako cílová země, a stanovilo čtyřtýdenní lhůtu k dobrovolnému opuštění Nizozemska.
16.      V následné žalobě podané k předkládajícímu soudu dne 10. července 2024 žalobce mimo jiné tvrdil, že způsob, jakým byla posouzena hodnověrnost jeho důvodů pro podání žádosti o azyl, je neslučitelný s čl. 4 odst. 5 kvalifikační směrnice.
17.      Dne 18. prosince 2024 svolal předkládající soud jednání ve věci – spojené s jednáním o žalobě, kterou bylo zahájeno řízení, v němž byla podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ve věci C‑7/25, a dne 7. ledna 2025 žalobce informoval, že považuje za nezbytné předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
18.      Z dostupných materiálů dovozuji, že na společném jednání zjistil předkládající soud další skutečnosti, které nebyly uvedeny v žádné z žalob a které považoval za relevantní pro rozhodnutí o žádostech o mezinárodní ochranu.
Společné otázky, které vyvstaly před předkládajícím soudem
19.      Před předkládajícím soudem vyvstaly dvě právní otázky společné oběma věcem.
20.      První otázka se týká toho, jakým způsobem žalovaný zkoumal a posoudil potřebu mezinárodní ochrany K a P (dále jen společně „žalobci“) a zda bylo takové posouzení v souladu s unijním právem a judikaturou Soudního dvora.
21.      V tomto ohledu má předkládající soud za to, že dotčená vnitrostátní právní úprava, konkrétně čl. 31 odst. 6 zákona o cizincích z roku 2000, je v rozporu se samotným ustanovením, které má provádět, a sice s čl. 4 odst. 5 kvalifikační směrnice. Tuto situaci ještě zhoršila nová politika posuzování žádostí o mezinárodní ochranu, která, jak předkládající soud objasnil, vstoupila v platnost dne 1. července 2024. Podle uvedené politiky každé posouzení žádosti o mezinárodní ochranu sestává ze i) zjištění důvodů pro azyl; ii) určení, zda jsou uvedené důvody plně podloženy autentickými nebo objektivně ověřitelnými dokumenty nebo objektivními veřejnými zdroji, a iii) pokud tomu tak není, určení, zda žadatel splňuje všechny podmínky stanovené v čl. 31 odst. 6 zákona o cizincích z roku 2000, které odpovídají podmínkám stanoveným v čl. 4 odst. 5 písm. c) a d) kvalifikační směrnice.
22.      Podle předkládajícího soudu takové použití čl. 4 odst. 5 kvalifikační směrnice umožňuje žalovanému zamítnout žádost o mezinárodní ochranu jako nedůvodnou, pokud žadatel i) není schopen plně doložit důvody pro podání žádosti o azyl autentickými, objektivně ověřitelnými dokumenty nebo spolehlivými veřejnými zdroji, a ii) podal žádost s prodlením a žalovaný nepovažuje takové prodlení za omluvitelné.
23.      Předkládající soud však tvrdí, že ze znění čl. 4 odst. 5 kvalifikační směrnice vykládaného ve světle ostatních odstavců článku 4 uvedené směrnice, čl. 10 odst. 3 písm. b) směrnice o azylovém řízení a článků 4 a 18 Listiny jasně vyplývá, že v takových situacích, jako jsou situace, které nastaly v obou případech projednávaných v původních řízeních, by byl žalovaný povinen spolupracovat s žadatelem při zjišťování skutkového stavu.
24.      Předkládající soud má tedy pochybnosti, zda relevantní unijní právo vyžaduje, aby orgán, který ve věci rozhoduje, při posuzování skutečností a okolností, z nichž vychází žádost o mezinárodní ochranu, spolupracoval s žadatelem a zohlednil všechny důkazy a skutečnosti podporující uvedenou žádost.
25.      Druhou otázkou je, zda povinnost vnitrostátního soudu poskytnout účinný prostředek nápravy zahrnuje i povinnost ověřit, případně i bez návrhu a ve spolupráci s žadatelem, že žalovaný shromáždil, zkoumal a do svého posouzení žádosti o mezinárodní ochranu zahrnul všechny relevantní skutečnosti ve spise, s nimiž byl seznámen, jak byly doplněny nebo objasněny v kontradiktorním řízení, včetně zkoumání potřeby mezinárodní ochrany v souladu s kvalifikační směrnicí, a to případně i bez návrhu.
26.      Jak vysvětlil předkládající soud, v Nizozemsku je přezkum správního rozhodnutí na základě článku 8:69 Algemene wet bestuursrecht (obecný zákon o správním řízení) omezen na otázky vznesené v důvodech žaloby.
27.      Z uvedeného důvodu, jak předkládající soud vysvětlil, nemůže provést úplný a ex nunc přezkum zákonnosti rozhodnutí žalovaného, včetně toho, zda byla dodržena zásada nenavracení, jelikož nemůže zohlednit skutečnosti, kterých se žadatel o azyl ve své žalobě proti zamítavému rozhodnutí výslovně nedovolal.
28.      Podle předkládajícího soudu je taková vnitrostátní právní praxe, podle níž je soudní přezkum rozhodnutí o zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu omezen na zkoumání opodstatněnosti uvedeného rozhodnutí pouze s přihlédnutím ke skutečnostem a tvrzením výslovně uplatněným žalobcem v řízení o žalobě, obtížně slučitelná s výkladem unijního práva podaným Soudním dvorem, a zejména s absolutní povahou zásady nenavracení, jakož i s právem na účinnou právní ochranu zaručeným článkem 47 Listiny, které bylo konkretizováno v čl. 13 odst. 1 a 2 směrnice o navracení(5), jakož i v čl. 46 odst. 1 a 3 směrnice o azylovém řízení.
29.      Po posouzení judikatury Soudního dvora(6) dospěl předkládající soud k závěru, že Soudní dvůr se uvedenými otázkami dosud nezabýval. Zejména má předkládající soud za to, že Soudní dvůr výslovně neupřesnil, zda se povinnost ověřit, případně i bez návrhu, že byla dodržena zásada nenavracení, uplatní i ve věcech, v nichž má vnitrostátní soud prvního stupně přezkoumat zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu z důvodu její nedůvodnosti.
30.      Předkládající soud rovněž uvádí, že pouze v případech, kdy je vnitrostátní soud povinen provést, případně i bez návrhu, úplné a ex nunc posouzení skutečností i právních otázek, včetně posouzení potřeby mezinárodní ochrany v souladu s kvalifikační směrnicí, může uvedený soudní orgán plně zajistit dodržení zásady nenavracení. I v případě, že by se během uvedeného zkoumání potřeby mezinárodní ochrany jasně ukázalo, že žadatel nesplňuje podmínky pro přiznání mezinárodní ochrany stanovené v článcích 12 a 17 kvalifikační směrnice, může nicméně takové zkoumání prováděné bez návrhu vést ke konstatování, že navrácení žadatele do země jeho původu by bylo v rozporu se zásadou nenavracení a že rozhodnutí o navrácení buď nelze vydat, nebo pokud již takové rozhodnutí o navrácení vydáno bylo, musí být pozastaveno a vyhoštění odloženo. Naproti tomu, pokud vnitrostátní soud není povinen ověřovat, případně i bez návrhu, zda byla dodržena zásada nenavracení, zejména pokud je porušení uvedené zásady zřejmé ze skutečností ve spise, s nimiž byl vnitrostátní soud seznámen, jak byly doplněny nebo vyjasněny v kontradiktorním řízení, které bylo před ním vedeno, nebude soudní ochrana účinná ani úplná.
31.      Za těchto okolností se rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Okresní soud v Haagu, zasedající v Roermondu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru v obou věcech následující předběžné otázky:
„1)      Je vnitrostátní postup, při kterém je čl. 4 odst. 5 [kvalifikační směrnice] uplatňován tak, že jsou prohlášení uvedená v žádosti o mezinárodní ochranu považována za nehodnověrná, pokud je žadatel nemůže plně doložit autentickými nebo objektivně ověřitelnými dokumenty nebo objektivními zdroji a nesplňuje všechny podmínky uvedené v tomto odstavci 5 [kvalifikační směrnice], slučitelný s unijním právem, nebo musí být čl. 4 odst. 5 [kvalifikační směrnice] ve spojení s čl. 4 odst. 1 až 4 [kvalifikační směrnice], čl. 10 odst. 3 písm. b) [směrnice o azylovém řízení], jakož i s články 4 a 18 Listiny […] vykládány v tom smyslu, že rozhodující orgán musí při posuzování skutečností a okolností, na nichž se zakládá žádost o mezinárodní ochranu, spolupracovat s žadatelem a zohlednit všechny důkazy a hlediska k odůvodnění této žádosti v rámci přezkumu a posouzení potřeby ochrany a že prohlášení žadatele, pokud je žadatel může dostatečně doložit doklady nebo jinými důkazy nebo splňuje uvedené podmínky, nemusí být dále potvrzována, a jsou tedy hodnověrná?
2)      Musí být čl. 46 odst. 3 [směrnice o azylovém řízení] ve spojení s články 4, 18 a 47 Listiny […] vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní soud prvního stupně, kterému byl předložen návrh na přezkum zákonnosti zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu jako nedůvodné, je povinen provést, případně i bez návrhu, úplné a ex nunc posouzení jak skutkových, tak i právních otázek, při kterém je posouzena i potřeba mezinárodní ochrany podle [kvalifikační směrnice] na základě informací ze spisu, s nimiž byl soud seznámen, jak byly doplněny a vyjasněny v kontradiktorním řízení?“
32.      Předkládající soud požádal Soudní dvůr o spojení věcí C‑7/25 a C‑8/25 podle článku 54 jednacího řádu Soudního dvora. V odpovědi na uvedenou žádost přijal předseda Soudního dvora dne 26. února 2025 rozhodnutí o spojení věcí.
33.      Předkládající soud rovněž požádal, aby byly projednávané věci projednány ve zrychleném řízení podle čl. 105 odst. 1 jednacího řádu. Dne 27. března 2025 předseda Soudního dvora po vyslechnutí soudce zpravodaje a generálního advokáta tuto žádost zamítl.
34.      Účastníci v obou věcech, které jsou předmětem původních řízení, nizozemská vláda i Evropská komise předložili Soudnímu dvoru písemná vyjádření.
35.      Soudní dvůr rozhodl podle čl. 76 odst. 2 svého jednacího řádu, že rozhodne bez jednání.
III. Analýza
36.      Na žádost Soudního dvora se mé stanovisko v projednávané věci zaměřuje pouze na druhou předběžnou otázku.
37.      Podstatou uvedené otázky předkládajícího soudu je, zda je soud v rámci řízení o přezkumu rozhodnutí o zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu jako nedůvodné povinen podle unijního práva, především podle čl. 46 odst. 3 směrnice o azylovém řízení ve spojení s článkem 47 Listiny, zohlednit právní a skutkové okolnosti, o nichž se uvedený soud dozvěděl na základě skutečností ve spise, s nimiž byl seznámen, jak byly doplněny a vyjasněny v kontradiktorním řízení, přestože ne všechny uvedené skutečnosti byly součástí původního důvodu pro podání žaloby, na základě které je přezkum prováděn. Předkládající soud se rovněž táže, zda je za takových okolností soud povinen zkoumat, a to případně i bez návrhu, potřebu mezinárodní ochrany v souladu s kvalifikační směrnicí a případné porušení zásady nenavracení.
38.      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že předkládající soud má za to, že v provádění takového úplného a ex nunc přezkumu mu brání článek 8:69 obecného zákona o správním řízení a příslušná vnitrostátní judikatura. Podle vysvětlení předkládajícího soudu dotčené ustanovení stanoví, že správní rozhodnutí musí být přezkoumáno ve světle důvodů pro podání žaloby. Uvedené ustanovení stanoví: „Soud, jemuž byla věc předložena, rozhodne na základě žaloby, předložených písemností, přípravného řízení a projednání věci na jednání. 2. Soud doplní z moci úřední právní důvody. 3. Soud může z moci úřední doplnit skutkový stav“(7). K uvedené právní úpravě je připojena důvodová zpráva, které dále omezuje pravomoci správního soudu(8).
39.      Předběžná otázka vychází z názoru předkládajícího soudu, že vnitrostátní právo, které takovým způsobem omezuje pravomoci správního soudu, není v souladu s unijním právem.
40.      Lze ji rozdělit na dvě části, které budu analyzovat samostatně. Nejprve uvedu (v části A), že při přezkumu zákonnosti rozhodnutí, kterým se zamítá žádost o mezinárodní ochranu jako nedůvodná, je vnitrostátní soud podle unijního práva povinen zohlednit všechny skutečnosti ve spise, s nimiž byl soud seznámen, jak byly doplněny a vyjasněny v kontradiktorním řízení, přestože některé skutečnosti nebyly obsaženy v žalobních důvodech vznesených žalobcem. V části B vysvětlím, že vnitrostátní soud je rovněž povinen při přezkumu zákonnosti rozhodnutí, kterým byla zamítnuta žádost o mezinárodní ochranu jako nedůvodná, zkoumat, případně i bez návrhu, potřebu mezinárodní ochrany žadatele.
A.      K rozsahu soudního přezkumu
41.      Jaké skutečnosti musí vnitrostátní soud zohlednit při posuzování opravného prostředku proti rozhodnutí, kterým se zamítá žádost o mezinárodní ochranu jako nedůvodná? Je oprávněn přezkoumávat pouze otázky vznesené v opravném prostředku, nebo musí zohlednit i jiné skutečnosti ve spise, s nimiž byl seznámen?
42.      Odpověď na uvedené otázky vyžaduje, aby byl článek 46 směrnice o azylovém řízení vykládán ve světle zásady účinné soudní ochrany, jak je kodifikována v článku 47 Listiny(9).
43.      Relevantní části čl. 46 odst. 1 a 3 směrnice o azylovém řízení stanoví:
„1.      Členské státy zajistí, aby měl žadatel o mezinárodní ochranu právo na účinný opravný prostředek před soudem proti:
a)       rozhodnutí o jeho žádosti o mezinárodní ochranu, včetně rozhodnutí:
i)       o tom, že je žádost nedůvodná, pokud jde o postavení uprchlíka nebo statusu doplňkové ochrany,
[…]
3.      Členské státy pro dosažení souladu s odstavcem 1 zajistí, aby účinný opravný prostředek obsahoval úplné a ex nunc posouzení jak skutkové, tak právní stránky, včetně případného posouzení potřeby mezinárodní ochrany podle [kvalifikační směrnice], a to alespoň v řízeních o opravném prostředku u soudu prvního stupně.“(10)
44.      Samotné znění článku 46 směrnice o azylovém řízení podle mého názoru, zaprvé, jasně stanoví, že žadatel, jehož žádost o azyl byla zamítnuta jako nedůvodná, má právo na přezkum takového rozhodnutí soudem. Zadruhé, odstavec 3 uvedeného ustanovení ukládá alespoň soudu provádějícímu přezkum v prvním stupni, aby v případech, kdy jsou soudy obecně oprávněny posuzovat skutkový stav, přezkoumal celý spis, tedy všechna tvrzení a důkazy, které mu byly poskytnuty, nikoli pouze skutečnosti, které žadatel výslovně uvedl v opravném prostředku. Formulace „včetně případného posouzení potřeby mezinárodní ochrany“ nelze vykládat jinak než v tom smyslu, že je vnitrostátní soud oprávněn případně opětovně přezkoumat rozhodnutí ve věci samé bez ohledu na to, zda se takového přezkoumání domáhá žadatel ve svém opravném prostředku. Z odkazu na „úplné […] posouzení jak skutkové, tak právní stránky“ vyplývá, že soud musí zohlednit všechny relevantní skutkové a právní aspekty věci, nikoli pouze ty, s nimiž byl seznámen v opravném prostředku. Formulace „ex nunc posouzení“ znamená, že soud může zohlednit nové právní argumenty i skutečnosti, které nebyly zohledněny ve správním řízení, z něhož napadené rozhodnutí vzešlo.
45.      Takový výklad je v souladu s judikaturou Soudního dvora. V rozsudku Alheto Soudní dvůr vysvětlil, že výraz „ex nunc“ zdůrazňuje povinnost soudu provést posouzení, které případně zohlední nové skutečnosti, jež nastaly po přijetí rozhodnutí, které je předmětem opravného prostředku. Takové posouzení totiž umožňuje vyřídit žádost o mezinárodní ochranu úplně, aniž by bylo nutné vrátit věc rozhodujícímu orgánu. Vnitrostátní soud má tedy v souladu se směrnicí o azylovém řízení pravomoc zohlednit nové skutečnosti, o kterých uvedený orgán nerozhodl. Soudní dvůr dále konstatoval, že přídavné jméno „úplné“ potvrzuje, že soud je povinen posoudit jak skutečnosti, jež rozhodující orgán zohlednil nebo mohl zohlednit, tak ty, které nastaly po přijetí rozhodnutí tímto orgánem(11).
46.      Potřeba posouzení skutkového stavu nad rámec formálního opravného prostředku může v průběhu řízení skutečně nastat. Například mohou při posuzování opravného prostředku nastat případy, kdy se objeví nové skutečnosti nebo se soud dozví o důkazu, který měl rozhodující orgán zohlednit, ale při rozhodování o přiznání mezinárodní ochrany žadateli jej nezohlednil. V takových případech musí mít vnitrostátní soud, který podaný opravný prostředek projednává, možnost uplatnit svou posuzovací pravomoc, aby určil, zda lze skutečnost považovat za relevantní pro přezkum rozhodnutí o žádosti o azyl.
47.      Takový výklad čl. 46 odst. 3 směrnice o azylovém řízení zaručuje, že v případě vrácení věci rozhodujícímu orgánu může být nové rozhodnutí přijato v krátké době, aby se předešlo riziku, že nastanou skutečnosti, které vyžadují nové, aktualizované posouzení(12).
48.      Kromě toho je takový výklad v souladu se skutečností, že pokud státní příslušník třetí země splňuje podmínky pro udělení mezinárodní ochrany stanovené v kapitolách II a III nebo v kapitolách II a V kvalifikační směrnice, jsou členské státy povinny, s výhradou důvodů pro vyloučení stanovených v uvedené směrnici, poskytnout požadovanou mezinárodní ochranu, přičemž tyto státy nemají v tomto ohledu diskreční pravomoc(13).
49.      Žalobci v obou věcech, které jsou předmětem původních řízení, i Komise takový výklad čl. 46 odst. 3 směrnice o azylovém řízení podporují, zatímco nizozemská vláda jej rozporuje.
50.      Na základě bodu 93 rozsudku Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, který stanoví, že „[o]značení této třetí země za bezpečnou zemi původu […] představuje jednu ze skutečností obsažených ve spise, se kterými byl předkládající soud seznámen a o nichž má rozhodnout na základě žaloby podané proti uvedenému rozhodnutí“(14), dospěla nizozemská vláda k závěru, že vnitrostátní soud musí zkoumat pouze skutečnosti, se kterými jej žalobce seznámil ve své žalobě.
51.      Podle mého výkladu uvedeného rozsudku Soudní dvůr v bodě 93 zmíněného rozsudku pouze upřesnil, že označení Moldavské republiky za bezpečnou zemi původu je jednou ze skutečností, se kterými byl předkládající soud seznámen při přezkumu rozhodnutí příslušného orgánu. V bodě 94 uvedeného rozsudku Soudní dvůr upřesnil, že taková skutečnost představuje právní otázku, kterou se musí předkládající soud zabývat v rámci úplného a ex nunc posouzení stanoveného čl. 46 odst. 3 směrnice o azylovém řízení, i když žalobce v původním řízení v uvedené věci dotčenou skutečnost ve své žalobě výslovně nenamítal. Citované body rozsudku tedy vykládám v tom smyslu, že Soudní dvůr pouze konstatoval, že vnitrostátní soud musí zohlednit všechny otázky, se kterými jej žalobce seznámil, i když k tomu dojde až v průběhu řízení, nikoli již v podaném opravném prostředku.
52.      Nizozemská vláda dále tvrdí, že existence povinnosti vnitrostátního soudu zkoumat, případně i bez návrhu, skutkové a právní otázky může být připuštěna ve věcech týkajících se zajištění(15), neboť v takových věcech unijní právo výslovně vyžaduje soudní přezkum zákonnosti zajištění nařízeného správním orgánem(16). To však není případ řízení týkajících se žádostí o azyl, jelikož směrnice o azylovém řízení neukládá povinný soudní přezkum. Žalobce se tak může rozhodnout, že buď přijme rozhodnutí, kterým byla jeho žádost zamítnuta, nebo podá proti takovému rozhodnutí žalobu, ale vyloučí některé žalobní důvody, které považuje za nedostatečné důvody ke zpochybnění rozhodnutí, a které tedy patrně nepovedou k jeho zrušení.
53.      V tomto ohledu se domnívám, že nizozemská vláda správně tvrdí, že směrnice o azylovém řízení nezavádí povinný soudní přezkum rozhodnutí týkajících se azylu. Pokud tedy žadatel nepodá opravný prostředek proti rozhodnutí, kterým byla jeho žádost o mezinárodní ochranu zamítnuta jako nedůvodná, není vnitrostátní soud povinen přezkoumávat zákonnost rozhodnutí rozhodujícího orgánu.
54.      Pokud však žadatel proti takovému rozhodnutí opravný prostředek podá, musí vnitrostátní soud případně jednat i bez návrhu a posoudit všechny skutečnosti, se kterými byl seznámen – bez ohledu na to, zda jsou doplněny nebo upřesněny až v průběhu kontradiktorního řízení – přestože uvedené skutečnosti nejsou výslovně uvedeny v podaném opravném prostředku. To neznamená, že uvedený soud musí aktivně, i bez návrhu, vyhledávat případné další skutečnosti ve věci. Znamená to však, že soud nemůže takové skutečnosti opominout, pokud je s nimi v průběhu řízení seznámen. Konečně právo na obhajobu vyžaduje, aby měly obě strany možnost vyjádřit se k relevanci jakékoli nové skutečnosti.
B.      Posouzení potřeby mezinárodní ochrany vnitrostátním soudem, případně i bez návrhu
55.      Nyní přistoupím k analýze druhé části druhé otázky, v níž předkládající soud žádá o objasnění, zda je vnitrostátní soud prvního stupně, který má přezkoumat zákonnost rozhodnutí o zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu jako nedůvodné, povinen, případně i bez návrhu, zkoumat potřebu mezinárodní ochrany žadatele v souladu s kvalifikační směrnicí.
56.      Ve vysvětlení důvodů pro podání druhé otázky si předkládající soud rovněž kladl otázku, zda musí soud při posuzování zákonnosti zamítavého rozhodnutí zkoumat i bez návrhu zásadu nenavracení. Předkládající soud nevysvětlil, proč položil uvedenou otázku souběžně s otázkou týkající se posouzení potřeby mezinárodní ochrany i bez návrhu. Nicméně vzhledem k tomu, že zamítavá rozhodnutí dotčená ve věci v původním řízení C‑7/25 i ve věci C‑8/25 obsahovala též rozhodnutí o navrácení, mohlo by to vysvětlit potřebu předkládajícího soudu zjistit, zda je na základě unijního práva povinen v rámci soudního přezkumu rozhodnutí o zamítnutí žádostí o azyl jako nedůvodných posuzovat i bez návrhu případné porušení zásady nenavracení.
57.      Potřeba mezinárodní ochrany musí být posuzována ve světle podmínek stanovených v kapitolách II a III nebo v kapitolách II a V kvalifikační směrnice, mezi něž patří mimo jiné i povinnost zkoumat, zda existuje vážné nebezpečí, že žadatel o mezinárodní ochranu bude v zemi svého původu vystaven trestu smrti, mučení nebo jinému nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestu, což je podle článku 4 Listiny zakázáno(17).
58.      Pokud tomu tak je, musí členské státy dodržovat zásadu nenavracení, která je zaručena jako základní právo v článku 18 Listiny ve spojení s článkem 33 Ženevské úmluvy(18), jakož i v čl. 19 odst. 2 Listiny(19). Je však nutno mít na paměti, že rizika odůvodňující zákaz navrácení osoby do země jejího původu sama o sobě nestačí k tomu, aby byl takové osobě udělen azyl.
59.      Za účelem odůvodnění tvrzení, že vnitrostátní soud musí posoudit i bez návrhu případné porušení zásady nenavracení, se žalobci v původním řízení a Komise ve svých písemných vyjádřeních dovolávali rozsudku Ararat. Uvedený rozsudek se týkal zákonnosti rozhodnutí, kterým byla zamítnuta žádost
o povolení k pobytu, což po zamítnutí žádosti vedlo k výkonu rozhodnutí o navrácení, přičemž posledně zmíněné rozhodnutí již bylo přijato dříve v průběhu řízení o mezinárodní ochraně.
60.      V
uvedeném rozsudku Soudní dvůr zaprvé konstatoval, že soudní ochrana zaručená článkem 47 Listiny a konkretizovaná v čl. 13 odst. 1 a 2 směrnice o navracení „by nebyla účinná ani úplná, kdyby vnitrostátní soud nebyl povinen i bez návrhu konstatovat, že zásada nenavracení nebyla dodržena, pokud by skutečnosti obsažené ve spise, se kterými byl seznámen a jak byly doplněny nebo objasněny během před ním probíhajícího kontradiktorního řízení, nasvědčovaly tomu, že rozhodnutí o navrácení je založeno na neaktuálním posouzení rizik jednání zakázaného touto zásadou, kterým by byl vystaven dotčený státní příslušník třetí země, pokud by se měl vrátit do dotčené třetí země […]“(20). Soudní dvůr navíc uvedl, že omezení „povinnosti provést přezkum i bez návrhu vnitrostátního soudu by mohlo mít za následek, že takové rozhodnutí bude vykonáno“, přestože určité skutečnosti ve spise naznačují, že dotyčná osoba by mohla být v uvedené třetí zemi vystavena takovému zacházení, které je článkem 4 Listiny zakázáno(21).
61.      Kromě toho v bodě 51 téhož rozsudku Soudní dvůr upřesnil, že povinnost vnitrostátního soudu zajistit, případně i bez návrhu, dodržování zásady nenavracení existuje stejně v rámci takového řízení o mezinárodní ochraně, ačkoli se řízení v uvedené věci týkalo žádosti o povolení k pobytu.
62.      Na základě uvedeného bodu rozsudku Ararat žalobci v původním řízení a Komise tvrdili, že zásada nenavracení musí být dodržována kdykoli a ve všech fázích řízení o navrácení, jakož i ve všech fázích řízení o přezkoumání rozhodnutí, kterým byla zamítnuta žádost o mezinárodní ochranu. Absolutní povaha zásady nenavracení podle nich vyžaduje, aby vnitrostátní soud zajistil její dodržování, aniž by se omezoval na přezkum skutečností a tvrzení výslovně uvedených žalobcem v jeho žalobě.
63.      Nizozemská vláda s jejich názorem úplně nesouhlasí. Naopak tvrdí, že musí existovat závažné a prokazatelné důvody se domnívat, že žadateli o mezinárodní ochranu hrozí skutečné nebezpečí, že bude v zemi původu vystaven zacházení zakázanému článkem 4 a čl. 19 odst. 2 Listiny. Pravděpodobnost takového nebezpečí musí být zjevná na základě informací, se kterými byl soudce seznámen, jak byly doplněny nebo upřesněny v průběhu kontradiktorního řízení. Takový přezkum je tedy povinný pouze tehdy, pokud existují jasné skutečnosti nasvědčující tomu, že dotčená osoba může být v uvedené třetí zemi vystavena zacházení, které je článkem 4 Listiny absolutně zakázáno.
64.      Podle mého názoru žádné ustanovení rozsudku Ararat nenaznačuje, že by náležitou prahovou hodnotou pro vznik povinnosti posuzovat zásadu nenavracení i bez návrhu bylo, že skutečnosti, které jsou soudu předloženy, „jasně“ svědčí o možném porušení práv chráněných článkem 4 Listiny při návratu dotčené osoby do země jejího původu. S ohledem na absolutní povahu uvedené zásady(22) jsem spíše toho názoru, že pokud vnitrostátní soudy projednávají opravné prostředky týkající se rozhodnutí o navrácení nebo rozhodnutí, jimiž bylo zamítnuto přiznání mezinárodní ochrany, musí posoudit, zda nedochází k potenciálnímu porušení zásady nenavracení, jakmile skutečnosti vznesené v průběhu řízení vyvolají otázky týkající se případného porušení.
65.      Dále podotýkám, že Evropský soud pro lidská práva (dále jen „ESLP“) v rámci výkladu článku 3 Evropské úmluvy o lidských právech rovněž konstatoval, že vnitrostátní soud musí riziko mučení nebo nelidského či ponižujícího zacházení nebo trestu posuzovat „ve světle všech skutečností, které mu byly předloženy, nebo případně důkazů získaných z moci úřední, zejména pokud žalobce [nebo vedlejší účastník] předloží dostatečné důvody zpochybňující správnost informací uplatňovaných žalovanou vládou“(23).
66.      Kromě přezkumu zásady nenavracení předkládající soud tvrdí, že musí mít rovněž možnost přezkoumávat, případně i bez návrhu, též potřebu mezinárodní ochrany žadatele.
67.      Vzhledem k tomu, že vnitrostátní soud je povinen provést úplné a aktualizované posouzení situace žadatele v průběhu řízení o opravném prostředku, musí uvedený soud ze stejných důvodů rovněž přezkoumat, případně i bez návrhu, nejen rizika spjatá s navrácením, ale i potřebu mezinárodní ochrany žadatele na základě skutečností obsažených ve spise, se kterými byl seznámen nebo které byly vzneseny v průběhu kontradiktorního řízení.
68.      Bez ohledu na to, co již jasně vyplývá ze znění čl. 46 odst. 3 směrnice o azylovém řízení, mám za to, že vnitrostátní soud rozhodující o opravném prostředku proti rozhodnutí, kterým byla zamítnuta žádost o mezinárodní ochranu jako nedůvodná, musí mít takovou pravomoc k dispozici, aby mohl posoudit všechny skutečnosti, které jsou pro žadatele relevantní.
69.      Takový výklad čl. 46 odst. 3 směrnice o azylovém řízení je nezbytný z hlediska zásady účinné soudní ochrany zakotvené v článku 47 Listiny. Úplný přezkum potřeby mezinárodní ochrany umožňuje soudu provádějícímu soudní přezkum zohlednit skutečnosti, které by v případě, že by byly bývaly rozhodujícím orgánem zohledněny, vedly k přiznání mezinárodní ochrany žadateli.
70.      Z výše uvedených důvodů navrhuji Soudnímu dvoru, aby na druhou otázku předkládajícího soudu odpověděl tak, že použitelné unijní právo musí být vykládáno v tom smyslu, že vnitrostátnímu soudu prvního stupně, která má přezkoumat zákonnost rozhodnutí o zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu jako nedůvodné, ukládá, aby provedl, případně i bez návrhu, úplné a ex nunc posouzení skutkových i právních otázek uvedeného rozhodnutí, a to na základě skutečností obsažených ve spise, se kterými byl seznámen, jak byly doplněny nebo objasněny v kontradiktorním řízení, bez ohledu na to, zda všechny uvedené skutečnosti byly uvedeny v odůvodnění žaloby, kterou bylo soudní přezkumné řízení zahájeno. Takové posouzení provedené i bez návrhu musí zahrnovat posouzení potřeby mezinárodní ochrany v souladu s kvalifikační směrnicí i posouzení dodržení zásady nenavracení.
71.      Jaké jsou důsledky takového výkladu pro předkládající soud?
72.      V rozsudku Alheto Soudní dvůr upřesnil, že členské státy jsou povinny, na základě čl. 46 odst. 3 kvalifikační směrnice, upravit své vnitrostátní právo tak, aby při vyřizování uvedených opravných prostředků soud posoudil všechny skutkové a právní okolnosti, které mu umožní provést aktualizované posouzení daného případu(24).
73.      Z toho vyplývá, že pokud má předkládající soud za to, že mu jeho vnitrostátní právo brání v tom, aby zohlednil skutkové a právní okolnosti, s nimiž byl v průběhu soudního řízení seznámen, které ale nebyly obsaženy v žalobě, nebo mu brání v tom, aby i bez návrhu posoudil potřebu mezinárodní ochrany žadatele nebo aby posoudil, zda existují důvody pro uplatnění zásady nenavracení, musí takové vnitrostátní právo, a zejména článek 8:69 obecného zákona o správním právu, vyložit v souladu s unijním právem. Není-li takový výklad možný(25), je předkládající soud povinen takové vnitrostátní právní ustanovení nepoužít(26).
IV.    Závěry
74.      S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na druhou předběžnou otázku položenou rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Okresní soud v Haagu, zasedající v Roermondu, Nizozemsko) odpověděl následovně:
„Článek 46 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany, ve spojení s články 4, 18 a 47 Listiny základních práv Evropské unie,
musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátnímu soudu prvního stupně, který má přezkoumat zákonnost rozhodnutí o zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu jako nedůvodné, ukládá, aby provedl, případně i bez návrhu, úplné a ex nunc posouzení skutkových i právních otázek takového rozhodnutí na základě skutečností obsažených ve spise, se kterými byl seznámen, jak byly doplněny nebo upřesněny v rámci kontradiktorního řízení, bez ohledu na to, zda všechny uvedené okolnosti byly uvedeny v důvodech opravného prostředku, jímž bylo soudní přezkumné řízení zahájeno. Takové posouzení provedené i bez návrhu musí zahrnovat posouzení jak potřeby mezinárodní ochrany v souladu s použitelným unijním právem, tak dodržení zásady nenavracení.“
1–      Původní jazyk: angličtina.
i      Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
2–      Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany (Úř. věst. 2013, L 180, s. 60) (dále jen „směrnice o azylovém řízení“).
3–      Uvedená politika je podle předkládajícího soudu upravena v bodě 16.3.2.1 besluit van de Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid van 13 juni 2024, nummer WBV 2024/12, houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (rozhodnutí státního tajemníka pro spravedlnost a bezpečnost ze dne 13. června 2024, č. WBV 2024/12, kterou se mění oběžník o cizincích z roku 2000. Zmíněné rozhodnutí vstoupilo v platnost dne 1. července 2024. Žalovaný rovněž přijal Werkinstructie WI 2024/6 Geloofwaardigheidsbeoordeling (asiel) [pracovní pokyn WI 2024/6 Hodnocení hodnověrnosti (azyl)], který upravuje pokyny k provádění dotčené politiky.
4      Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany (Úř. věst. 2011, L 337, s. 9) (dále jen „kvalifikační směrnice“).
5–      Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (Úř. věst. 2008, L 348, s. 98) (dále jen „směrnice o navracení“).
6–      Předkládající soud připomíná rozsudky ze dne 25. července 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, dále jen „rozsudek Alheto“, body 105, 106, 109 až 116 a 118); ze dne 4. října 2018, Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, bod 60); ze dne 4. října 2024, Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky (C‑406/22, EU:C:2024:841, dále jen „rozsudek Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky“, body 87 až 91, 93, 94, 97 a 98), a ze dne 17. října 2024, Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:892, dále jen „rozsudek Ararat“, body 45 a 46 a 49 až 51).
7–      Zákon byl přeložen pomocí strojového překladu.
8–      Viz důvodová zpráva k obecnému zákonu o správním řízení: Tweede Kamer, vergaderjaar 1991–1992, 22 495, nr. 3 (Poslanecká sněmovna), v níž se uvádí: „Pokud jde o rozsah sporu, o němž musí soud rozhodnout, uvádíme, že tento rozsah je v zásadě určen rozsahem podané žaloby […]. Vzhledem k primární funkci správního řízení spočívající v poskytnutí právní ochrany není důvod k tomu, aby soud rozsah žaloby překročil. Kromě toho by z hlediska právní jistoty bylo pro osoby dotčené rozhodnutím poněkud nešťastné, pokud by soud mohl jít nad rámec sporu, který mu byl předložen. Z výše uvedeného vyplývá, že v řízení v prvním stupni nesmí být k těm částem rozhodnutí, které nebyly napadeny žalobou, soudem přihlíženo. Je však nutno podotknout, že soud se nemůže jednoduše odvolat na argumenty uvedené v žalobě. Neexistence určitých prohlášení v žalobě nutně neznamená, že se žalobce záměrně rozhodl nenamítat určité vady, a přeje si je tedy přijmout. […] V souladu s článkem 48 Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering [(občanský soudní řád)] druhý odstavec stanoví, že soud doplní právní důvody z úřední povinnosti. Třetí odstavec stanoví, že soud může doplnit skutkové okolnosti z úřední povinnosti. Význam třetího odstavce spočívá především v tom, že na rozdíl od občanskoprávního řízení soud v zásadě nemusí přijmout skutkové okolnosti, jak byly předloženy účastníky řízení. Soud může klást další otázky. Pravomoc doplňovat skutkové důvody nezachází tak daleko, aby soudu umožňovala založit své rozhodnutí na skutečnostech, ke kterým se účastníci řízení nemohli v průběhu řízení vyjádřit. Taková pravomoc tedy nemá vliv na pravidlo uvedené v prvním odstavci. Pokud skutečnosti významné pro rozhodnutí poprvé vyjdou najevo v neveřejném zasedání, musí soud řádně postupovat tak, že znovu otevře šetření a poskytne účastníkům řízení příležitost se k těmto skutečnostem vyjádřit“ (přeloženo pomocí strojového překladu).
9–      Viz rozsudek ze dne 5. února 2026, Predsedatel na Daržavna agencija za bežancite (C‑718/24, EU:C:2026:68, bod 73 a citovaná judikatura).
10–      Bod 50 odůvodnění směrnice o azylovém řízení kromě toho stanoví, že právo na účinný opravný prostředek odráží jednu ze základních zásad práva Unie, podle níž musí být mimo jiné i proti rozhodnutím o žádosti o mezinárodní ochranu k dispozici účinný opravný prostředek k soudu.
11–      Rozsudek Alheto, body 111 až 113. Soudní dvůr uvedený výklad zopakoval v rozsudku ze dne 29. července 2019, Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, dále jen „rozsudek Torubarov“, bod 55 a citovaná judikatura).
12–      Rozsudek Alheto, bod 147.
13–      Rozsudek Torubarov, bod 50.
14      Kurzivou zvýraznila autorka tohoto stanoviska.
15–      Nizozemská vláda odkazuje na rozsudek ze dne 8. listopadu 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Přezkum zajištění z moci úřední) (C‑704/20 a C‑39/21, EU:C:2022:858, body 72, 77, 82, 83, 87 a 88).
16–      Viz čl. 15 odst. 2 směrnice o navracení a čl. 9 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/33/EU ze dne 26. června 2013, kterou se stanoví normy pro přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu (Úř. věst. 2013, L 180, s. 96).
17–      Jak Soudní dvůr potvrdil v rozsudku ze dne 29. ledna 2026, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (C‑431/24, EU:C:2026:53, body 31 a 32, jakož i citovaná judikatura).
18–      Úmluva o právním postavení uprchlíků, která byla podepsána dne 28. července 1951 v Ženevě a vstoupila v platnost dne 22. dubna 1954 (Recueil des traités des Nations Unies, sv. 189, s. 137), jak byla doplněna Protokolem týkajícím se právního postavení uprchlíků, který byl uzavřen v New Yorku dne 31. ledna 1967 (Recueil des traités des Nations Unies, sv. 606, s. 267) a vstoupil v platnost dne 4. října 1967 (společně dále jen „Ženevská úmluva“).
19–      Jak Soudní dvůr potvrdil v rozsudku ze dne 6. července 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který spáchal vážný zločin) (C‑663/21, EU:C:2023:540, bod 36 a citovaná judikatura).
20–      Rozsudek Ararat, bod 50.
21–      Tamtéž.
22–      Viz rozsudek Ararat, bod 36 a citovaná judikatura.
23–      Viz rozsudek ESLP ze dne 11. ledna 2007, Salah Sheekh v. Nizozemsko (CE:ECHR:2007:0111JUD000194804, bod 136).
24–      Rozsudek Alheto, bod 110.
25–       Můj výklad relevantního nizozemského zákona a výkladového stanoviska podle všeho takovému konformnímu výkladu nebrání. O tom však přísluší rozhodnout vnitrostátnímu soudu. Může být užitečné zmínit, že Soudní dvůr rozhodl, že tato ustálená vnitrostátní judikatura by neměla bránit vnitrostátním soudům ve výkladu pravidla vnitrostátního práva v souladu s unijním právem. V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 17. dubna 2018,
Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, body 72 a 73, jakož i citovaná judikatura).
26–      Rozsudek Torubarov, bod 73.