62024CJ0279_RES
Věc C‑279/24
AY
proti
Liechtensteinische Landesbank (Österreich) AG
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof)
Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 4. prosince 2025
„Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských věcech – Nařízení (ES) č. 593/2008 – Článek 3 odst. 1 a 2 – Volba rozhodného práva – Článek 6 – Působnost – Smlouva uzavřená mezi obchodníkem a spotřebitelem s bydlištěm v jiném členském státě – Činnost obchodníka, která se zaměřuje na členský stát, v němž má spotřebitel obvyklé bydliště po dni uzavření smlouvy obsahující ujednání o volbě rozhodného práva“
Justiční spolupráce v občanských věcech – Právo rozhodné pro smluvní závazkové vztahy – Úmluva o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy – Nařízení č. 593/2008 – Spotřebitelské smlouvy – Působnost – Smlouva uzavřená mezi obchodníkem a spotřebitelem s bydlištěm v jiném členském státě – Činnost obchodníka, která se zaměřuje na členský stát, v němž má spotřebitel obvyklé bydliště po dni uzavření smlouvy obsahující ujednání o volbě rozhodného práva – Vyloučení
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 593/2008, body 6, 11, 16 a 23 odůvodnění a články 3 a 6)
(viz body 24–42 a výrok)
Shrnutí
Na základě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud, Rakousko) Soudní dvůr u upřesnil rozhodné právo pro spotřebitelskou smlouvu uzavřenou mezi spotřebitelem s bydlištěm v prvním členském státě a bankou usazenou ve druhém členském státě, ve světle nařízení Řím I (
1
).
V roce 2013 uzavřel AY, spotřebitel s bydlištěm v Itálii, s rakouskou bankou Liechtensteinische Landesbank (Österreich) AG (dále jen „banka“) smlouvu o zřízení běžného účtu a účtu pro cenné papíry.
Podle „Všeobecných podmínek bankovních operací“ uvedené banky, s nimiž byl AY seznámen, se všechny právní vztahy mezi smluvními stranami řídí rakouským právem. Kromě toho si dotyčná osoba jak v okamžiku podpisu smlouvy, tak při následných aktualizacích svého klientského profilu zvolila „vztah bez poradenství“.
V roce 2016 se AY v Padově (Itálie) účastnil akce pořádané jednou italskou investiční společností (dále jen „akce v Padově“), během které její jednatel představil fond, jehož portfolio rovněž obsahovalo burzovně obchodovatelné dluhové cenné papíry (ETN). Této akce se účastnil rovněž pracovník banky, aby ji přítomným investorům představil.
Krátce poté AY z vlastní iniciativy prostřednictvím banky nakoupil ETN a podíly fondu, který byl představen na akci v Padově.
Jelikož měl AY za to, že v důsledku těchto nákupů utrpěl finanční ztrátu, podal žalobu na náhradu škody z důvodu, že banka nesplnila svou povinnost při poskytování poradenství a informací. Domnívá se, že italské právo, které je pro něj výhodnější než rakouské právo, je použitelné, neboť banka svou přítomností na akci v Padově zaměřila svou činnost na italský trh. Vzhledem k tomu, že soudy nižších stupňů jeho žádost zamítly, obrátil se AY na předkládající soud, který předložil Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se rozhodného práva pro spor v původním řízení.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr nejprve připomněl obecné pravidlo, podle kterého se v souladu s článkem 3 nařízení Řím I smlouva řídí právem, které si strany zvolí. Kromě toho článek 6 téhož nařízení, nadepsaný „Spotřebitelské smlouvy“, v odstavci 1 stanoví, že smlouva uzavřená spotřebitelem s obchodníkem se řídí právem země, v níž má spotřebitel obvyklé bydliště, pokud jsou splněny podmínky stanovené v tomto ustanovení, a sice že obchodník provozuje svou profesionální nebo podnikatelskou činnost v zemi, kde má spotřebitel své obvyklé bydliště, nebo se jakýmkoli způsobem taková činnost na tuto zemi nebo na několik zemí včetně této země zaměřuje a smlouva spadá do rozsahu této činnosti.
Pouze v případě, že dotčená smlouva nesplňuje tyto podmínky, které musí být ověřeny ke dni jejího uzavření, se tato smlouva řídí právem zvoleným stranami (
2
).
V projednávané věci banka ke dni uzavření dotčené smlouvy nevykonávala svou profesionální nebo podnikatelskou činnost v zemi, kde měl spotřebitel své obvyklé bydliště, ani se taková činnost na tuto zemi nezaměřovala, takže tyto podmínky nebyly splněny.
Banka však následně zaměřila svou profesionální nebo podnikatelskou činnost na zemi, v níž měl spotřebitel obvyklé bydliště, takže tato podmínka byla splněna po podpisu smlouvy uzavřené mezi tímto spotřebitelem a bankou.
Soudní dvůr poté provedl doslovný, kontextuální a teleologický výklad čl. 6 odst. 1 nařízení Řím I.
S ohledem na doslovný výklad znění tohoto ustanovení výslovně nestanoví možnost změny rozhodného práva pro spotřebitelskou smlouvu, pokud zákonné podmínky uvedené v uvedeném ustanovení nebyly splněny ke dni uzavření této smlouvy, ale jsou splněny později během obchodního vztahu.
Pokud jde o kontextuální a teleologický výklad, je třeba zaprvé připomenout, že cílem tohoto nařízení je zejména zajistit právní jistotu v evropském prostoru práva prostřednictvím kolizních norem, které vykazují vysoký stupeň předvídatelnosti.
Zadruhé čl. 3 odst. 2 uvedeného nařízení upřesňuje, že změna práva rozhodného pro smlouvu, jak bylo určeno dohodou stran při uzavření této smlouvy, může vyplývat pouze z dohody těchto stran, jejichž možnost svobodné volby při výběru rozhodného práva by navíc měla být základem systému kolizních norem v oblasti smluvních závazků. Za účelem zajištění plného účinku zásady autonomie vůle smluvních stran je třeba zajistit, aby byla respektována svobodná volba rozhodného práva učiněná těmito stranami v rámci jejich smluvního vztahu.
Zatřetí smluvní strany pokládané za slabší by měly být chráněny kolizními normami, které jsou příznivější vůči jejich zájmům než obecné normy. Opačný výklad, že se lze odchýlit od kolizních norem stanovených v nařízení Řím I k určení rozhodného práva pro spotřebitelské smlouvy z důvodu, že jiné právo je pro spotřebitele příznivější, by byl nutně významně v rozporu s obecným požadavkem na předvídatelnost práva, a tudíž se zásadou právní jistoty ve smluvních vztazích zahrnujících spotřebitele.
S ohledem na všechny výše uvedené skutečnosti je možnost změny práva rozhodného pro spotřebitelskou smlouvu, pokud podmínky uvedené v čl. 6 odst. 1 nařízení Řím I nebyly splněny ke dni uzavření této smlouvy, ale jsou splněny později v průběhu obchodního vztahu, vyloučena zněním tohoto ustanovení, přičemž systematika a cíle sledované uvedeným ustanovením takový výklad podporují. Taková změna by navíc zasáhla do volby práva učiněné stranami v souladu s čl. 3 odst. 1 tohoto nařízení.
(
1
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) (Úř. věst. 2008, L 177, s. 6, dále jen „nařízení Řím I“).
(
2
) – Článek 3 a čl. 6 odst. 1 písm. a) a b) a odst. 3 nařízení Řím I