62009CC0148_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Prin intermediul prezentului recurs, guvernul belgian, susținut de Comisia Europeană, solicită anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 10 februarie 2009, Deutsche Post și DHL International/Comisia (T‑388/03, Rec., p. II‑199, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care Tribunalul a anulat Decizia Comisiei din 23 iulie 2003 de a nu ridica obiecții, ca urmare a procedurii preliminare de examinare prevăzute la articolul 88 alineatul (3) CE, împotriva mai multor măsuri luate de autoritățile belgiene în beneficiul La Poste SA, întreprindere poștală publică belgiană [C(2003) 2508 final, denumită în continuare „decizia în litigiu”].
2. Principala problemă ridicată de prezenta cauză este cea a întinderii competenței Tribunalului în materia recalificării obiectului litigiului cu care este sesizat. De asemenea, se solicită Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea noțiunii „dificultăți serioase” care pot conduce la inițierea de către Comisie a procedurii oficiale de investigare în temeiul articolului 88 alineatul (2) CE.
I – Situația de fapt
3. La Poste SA (denumită în continuare „La Poste”) a fost transformată în societate pe acțiuni de drept public în 1992, însă rămâne operatorul serviciului universal poștal din Belgia și trebuie să îndeplinească obligații specifice în cadrul serviciilor de interes economic general (denumite în continuare „SIEG”). Modalitățile de compensare a costului suplimentar net al SIEG sunt stabilite în cadrul contractului de gestiune încheiat cu statul belgian.
4. Sectorul coletelor expres reprezintă 4 % din cifra de afaceri a La Poste, ceea ce corespunde unei părți de piață de 18 % în acest sector. Deutsche Post AG (denumită în continuare „Deutsche Post”) și filiala sa belgiană DHL International dețin la rândul lor între 35 și 45 % din aceeași piață.
5. Prin scrisoarea din 3 decembrie 2002, autoritățile belgiene au notificat Comisiei un proiect de majorare a capitalului La Poste în cuantum de 297,5 milioane de euro.
6. Potrivit guvernului belgian, recapitalizarea se înscria într‑o logică de investitor privat în economia de piață și, prin urmare, nu implica niciun element de ajutor de stat.
7. În cursul examinării măsurii amintite, s‑a descoperit că șase măsuri anterioare nenotificate, legate de îndeplinirea misiunilor SIEG, trebuiau să fie examinate întrucât acestea condiționau, potrivit Comisiei, legalitatea majorării notificate a capitalului. Măsurile constau în scutirea de plata impozitului pe profit, desființarea unui provizion pentru pensii, în valoare de 100 de milioane de euro în 1997, posibilitatea de a beneficia de o garanție de stat pentru împrumuturile contractate, o scutire de plata impozitului pe proprietate pentru imobilele afectate unui serviciu public, supracompensarea serviciilor financiare de interes general cu ocazia primului contract de gestiune (1992-1997) și două majorări de capital nenotificate efectuate în 1997, în valoare totală de 62 de milioane de euro.
8. La 22 iulie 2003, Deutsche Post și DHL International au sesizat Comisia cu o cerere de informații cu privire la stadiul procedurii de examinare a măsurii notificate, pentru ca eventual să ia parte la aceasta.
9. La 23 iulie 2003, apreciind că majorarea de capital notificată, precum și celelalte măsuri examinate nu reprezentau un ajutor de stat, Comisia a adoptat decizia în litigiu, în urma procedurii preliminare de examinare prevăzute la articolul 88 alineatul (3) CE.
II – Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
10. La 27 noiembrie 2003, Deutsche Post și DHL International au introdus o acțiune în anulare împotriva deciziei în litigiu.
11. Comisia a invocat în fața Tribunalului o excepție de inadmisibilitate întemeiată pe lipsa calității procesuale active și pe lipsa interesului de a exercita acțiunea al reclamantelor în primă instanță. În ceea ce privește admisibilitatea, Tribunalul a efectuat o examinare succesivă a calității procesuale active și a interesului de a exercita acțiunea al reclamantelor în primă instanță. În urma acestei analize, Tribunalul a respins excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie, considerând, la punctul 57 din hotărârea atacată, că acestea aveau calitate procesuală activă în scopul a‑și proteja garanțiile procesuale. La punctele 61-64, Tribunalul a considerat că, în calitate de părți în cauză în sensul articolului 88 alineatul (2) CE, reclamantele aveau interesul de a exercita acțiunea.
12. În ceea ce privește fondul, după ce s‑a amintit că noțiunea „dificultăți serioase” are un caracter obiectiv, Tribunalul a identificat, la punctele 96-107 din hotărârea atacată, mai multe indicii prin care se stabileau astfel de dificultăți serioase, întemeiate pe durata și circumstanțele examinării preliminare, precum și pe caracterul insuficient și incomplet al examinării și pe conținutul deciziei în litigiu.
13. Tribunalul a concluzionat, la punctul 106 din hotărârea atacată, că procedura efectuată de Comisie a depășit în mod semnificativ ceea ce implică în mod normal o primă examinare în cadrul articolului 88 alineatul (3) CE.
14. În continuare, Tribunalul a constatat că examinarea efectuată de către Comisie a celei de a doua măsuri luate în favoarea La Poste, și anume desființarea unui provizion pentru pensii, era insuficientă, în măsura în care Comisia nu dispunea de elementele necesare pentru evaluarea avantajului oferit prin punerea la dispoziție gratuită a unor imobile de către statul belgian.
15. În sfârșit, după ce s‑a amintit că, potrivit Hotărârii Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg(2), pronunțată ulterior adoptării deciziei în litigiu, Comisia trebuia să analizeze dacă respectivele costuri ale SIEG compensate de stat erau echivalente sau inferioare acelora ale unei întreprinderi medii bine gestionate (criteriul „benchmarking”), Tribunalul a constatat că o asemenea verificare lipsea în speță. Prin urmare, a concluzionat că examinarea măsurii notificate era incompletă.
16. În consecință, Tribunalul a anulat decizia în litigiu în temeiul celui de al doilea, al celui de al patrulea și al celui de al șaptelea motiv.
III – Cu privire la recurs
17. Prin intermediul recursului, Regatul Belgiei, susținut de Comisie, solicită Curții anularea hotărârii atacate și obligarea reclamantelor din primă instanță la plata cheltuielilor de judecată. Guvernul belgian prezintă trei motive în susținerea recursului său.
18. În cadrul memoriului în răspuns, răspunzând acestor trei motive, Comisia prezintă și un motiv „autonom” întemeiat pe inadmisibilitatea acțiunii introduse la Tribunal(3) .
19. Deutsche Post și DHL International solicită respingerea recursului și obligarea Regatului Belgiei și a Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
IV – Cu privire la motivul autonom invocat de Comisie
20. Având în vedere caracterul determinant al acestui motiv, propunem Curții să îl examineze în primul rând.
A – Argumentele părților
21. Potrivit Comisiei, Tribunalul ar fi încălcat articolul 230 al patrulea paragraf CE, prin faptul că a declarat admisibilă acțiunea reclamantelor din primă instanță, pentru motivul că acestea din urmă ar fi invocat protecția garanțiilor procedurale care le sunt conferite în temeiul articolului 88 alineatul (2) CE. Pare evident că cererea cu care era sesizat Tribunalul nu conținea al doilea motiv pretins, întemeiat pe apărarea drepturilor procedurale. Comisia reproșează astfel Tribunalului faptul că a recalificat o acțiune aflată pe rolul acestuia din urmă.
22. Comisia subliniază că problematica apărării drepturilor procedurale a fost menționată o singură dată, la punctul 17 din cerere, în fragmentul consacrat admisibilității motivelor acțiunii deja expuse și îndreptate împotriva temeiniciei deciziei. Prin urmare, nu ar fi vorba nicidecum, potrivit Comisiei, de un motiv distinct.
23. Reclamantele din primă instanță invocă inadmisibilitatea motivului autonom al Comisiei, ca motiv suplimentar în sensul articolului 117 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții și care provine de la un intervenient. În plus, Comisia s‑ar înșela, potrivit reclamantelor, atunci când consideră că motivul referitor la protecția drepturilor procedurale nu a fost invocat în primă instanță. În această privință, reclamantele enumeră diferitele fragmente ale cererii care fac trimitere la această problematică și concluzionează, prin urmare, că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept cu privire la calificarea argumentelor în discuție.
B – Apreciere
1. Observații cu privire la admisibilitatea motivului
24. Cu titlu introductiv, observăm, în ceea ce privește invocarea din oficiu, că, potrivit jurisprudenței constante, Curtea poate invoca din oficiu orice problemă referitoare la admisibilitatea unui recurs formulat împotriva unei decizii a Tribunalului(4) .
25. În ceea ce privește admisibilitatea acțiunii în anulare formulate în fața Tribunalului, Curtea, sesizată cu un recurs în temeiul articolului 56 din statut, este ținută să se pronunțe, dacă este cazul din oficiu, cu privire la motivul de ordine publică întemeiat pe nerespectarea condiției, prevăzută la articolul 230 al patrulea paragraf CE, potrivit căreia un reclamant nu poate solicita anularea unei decizii al cărei destinatar nu este decât dacă este vizat în mod direct și individual de aceasta(5) .
26. Motivele care pot fi invocate din oficiu, dacă este cazul, pot fi invocate în orice stadiu al procedurii(6) . Astfel, un motiv care poate fi invocat din oficiu poate fi invocat fie de către părți, fie de către Curte.
27. Totuși, în speță, considerăm că admisibilitatea motivului autonom al Comisiei se poate întemeia pe o aplicare mutatis mutandis
a principiilor care reglementează introducerea unui recurs incident. Astfel, rezultă în mod clar din articolul 115 din Regulamentul de procedură al Curții că orice parte din litigiul dedus judecății Tribunalului poate depune un memoriu în răspuns în termen de două luni de la comunicarea cererii de recurs. În această privință, trebuie constatat că Comisia avea calitatea de pârâtă în cadrul litigiului dedus judecății Tribunalului.
28. În plus, potrivit jurisprudenței, articolul 40 al patrulea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene nu interzice ca intervenientul să menționeze argumente diferite de argumentele părții pe care o susține, cu condiția să aibă ca obiect susținerea concluziilor acestei părți(7) . În ceea ce privește motivele care pot fi invocate, nu se realizează nicio distincție între părțile care au dreptul de a depune un memoriu în răspuns, acestora din urmă aplicându‑li‑se, în același mod, cerințele prevăzute la articolele 115 și 116 din Regulamentul de procedură al Curții. Un intervenient care beneficiază de dreptul de a depune un memoriu în răspuns, în temeiul articolului 115 din Regulamentul de procedură al Curții, trebuie, în lipsa unei limitări exprese, să poată invoca motive referitoare la orice aspect de drept care constituie temeiul hotărârii atacate(8) .
29. A fortiori, un asemenea drept trebuie să fie recunoscut Comisiei, în calitate de pârâtă în primă instanță și de parte la procedura de recurs în fața Curții.
30. În consecință, motivul autonom invocat de Comisie trebuie să fie declarat admisibil.
2. Cu privire la fond
31. Prezentul motiv ridică probleme importante în ceea ce privește întinderea competențelor Tribunalului în interpretarea motivelor cu care este sesizat. Răspunsul care trebuie formulat pentru acest motiv este strâns legat de problematica interdicției de a recalifica obiectul acțiunii în conformitate cu jurisprudența Stadtwerke Schwäbisch Hall și alții/Comisia, citată anterior, problematică pe care am abordat‑o deja în cadrul Concluziilor prezentate în cauza Comisia/Kronoply și Kronotex, în care am solicitat Curții să respecte jurisprudența Cook/Comisia și Matra/Comisia(9), precizând în același timp modalitățile de aplicare a acesteia(10) .
32. Astfel, jurisprudența menționată se referă la cazurile în care Comisia, fără a iniția procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE, constată, în temeiul alineatului (3) al aceluiași articol, că măsura notificată nu constituie un ajutor de stat sau că un ajutor de stat este compatibil cu piața comună. Astfel, persoanele, întreprinderile sau asocierile ale căror interese sunt afectate eventual de acordarea ajutorului, în special întreprinderile concurente și organizațiile profesionale care, în calitate de părți în cauză, beneficiază de garanții procedurale atunci când procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE este pusă în aplicare, pot să introducă o acțiune în anulare împotriva deciziei prin care se realizează această constatare.
33. Admisibilitatea unei asemenea acțiuni, în conformitate cu jurisprudența citată anterior Cook/Comisia și Matra/Comisia, depinde, așadar, de natura motivelor, pe de o parte, și de calitatea reclamantului, pe de altă parte. Condițiile de admisibilitate sunt apreciate în mod diferit, după cum reclamantul intenționează să conteste decizia Comisiei pe fond sau să apere garanțiile procedurale de care beneficiază. Ca urmare a Hotărârii Comisia/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, această distincție clară stabilește condițiile aplicabile examinării admisibilității(11) .
34. În speță, pentru a răspunde motivului în discuție, trebuie să se compare cererea introductivă prezentată în primă instanță cu interpretarea dată de Tribunal în hotărârea atacată cu privire la aceasta.
35. La punctul 36 din hotărârea menționată, Tribunalul a amintit jurisprudența, invocată de părți, în ceea ce privește situația concurenților beneficiarului unei măsuri de ajutor, cărora li se recunoaște dreptul de a ataca decizia adoptată în urma procedurii preliminare de examinare(12) .
36. La punctul 45 din hotărârea în discuție, Tribunal a prezentat toate motivele invocate în fața sa, afirmând, printre altele, că al doilea motiv se întemeia în mod expres pe o încălcare a articolului 88 alineatul (3) CE(13) .
37. Cu toate acestea, rezultă din cererea introductivă prezentată în primă instanță că reclamantele din primă instanță au definit obiectul litigiului invocând motivele prevăzute la punctele 3 și 4 din înscrisul menționat.
38. Astfel, la punctul 3 din cerere, reclamantele în primă instanță au invocat, în primul rând, încălcarea dreptului la apărare care rezultă din eliminarea, în cadrul versiunii neconfidențiale a deciziei, a unor informații esențiale în opinia acestora.
39. La punctul 4 din cerere, reclamantele din primă instanță au reproșat Comisiei faptul că nu a calificat drept ajutor măsurile următoare: în primul rând, scutirea La Poste de impozitul pe profit, în al doilea rând, desființarea unui provizion destinat acoperirii pensiilor și, în al treilea rând, posibilitatea ca La Poste să beneficieze de o garanție de stat pentru împrumuturi. În sfârșit, la același punct 4 din cerere, reclamantele în primă instanță au contestat metoda și conținutul calculului efectuat de Comisie cu privire la soldul dintre avantajele financiare atribuite La Poste și costurile SIEG, în condițiile în care Comisia nu ar fi luat în considerare măsurile descrise mai sus. În sfârșit, reclamantele au reproșat Comisiei faptul că a dedus în mod forfetar din compensări costurile nete suplimentare destinate furnizării SIEG fără a fi verificat dacă respectiva compensare se realizase exact pentru perioada pe parcursul căreia fuseseră efectuate cheltuielile.
40. Prin urmare, considerăm că este evident că niciunul dintre mijloacele menționate nu se referă în mod expres la încălcarea drepturilor conferite prin articolul 88 alineatul (2) CE.
41. Desigur, într‑o parte dintre înscrisurile lor referitoare la admisibilitatea întregii acțiuni aflate pe rolul Tribunalului și în special la punctul 17 din cerere, reclamantele în primă instanță au amintit jurisprudența referitoare la respectarea garanțiilor procedurale. Cu toate acestea, niciunul dintre motivele descrise mai sus nu se referă în mod expres la încălcarea garanțiilor procedurale în sensul jurisprudenței citate anterior Cook/Comisia și Matra/Comisia. Prin urmare, se pare că reclamantele în primă instanță au amintit jurisprudența referitoare la condițiile de admisibilitate fără a fi realizat o distincție între condițiile de admisibilitate cu privire la fond și condițiile de admisibilitate în ipoteza protecției drepturilor procedurale.
42. În plus, este adevărat că, la punctul 22 din cerere, care este legat de primul motiv, referitor la încălcarea dreptului la apărare, reclamantele din primă instanță subliniază că „[î]n cadrul unei examinări adecvate, Comisia ar fi trebuit să inițieze procedura principală de examinare prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE. Întrucât Comisia nu a procedat astfel, decizia sa este ilicită”. Totuși, numai această afirmație nu este suficientă pentru a constitui un motiv distinct. Pe de altă parte, ea figurează într‑o parte a cererii introductive prezentate în primă instanță referitoare la temeinicia acțiunii.
43. În sfârșit, la punctul 14 din cerere, reclamantele în primă instanță amintesc că s‑au adresat Comisiei pentru a solicita să fie considerate părți interesate în sensul articolului 1 litera (h) și al articolului 20 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999(14) .
44. Totuși, aceste elemente nu pot echivala cu un motiv ca atare.
45. Având în vedere cele de mai sus, criticile Comisiei referitoare la raționamentul Tribunalului trebuie considerate ca fiind fondate, în condițiile în care acesta pare să fi extras din cererea cu care a fost sesizat elementele care i‑au permis să construiască un motiv distinct, denumit „al doilea motiv”, pe baza mențiunilor fragmentare care figurează în mai multe părți ale cererii.
46. În această privință, amintim că, în temeiul jurisprudenței Stadtwerke Schwäbisch Hall și alții/Comisia, citată anterior, Curtea a considerat că o recalificare realizată de Tribunal a însuși obiectului acțiunii cu care era sesizat și care l‑a determinat să aprecieze, în mod greșit, că reclamantele urmăreau să obțină respectarea garanțiilor procedurale de care ar fi trebuit să dispună, deși concluziile prezentate în fața Tribunalului și toate motivele invocate în susținerea acestora urmăreau obținerea anulării deciziei în litigiu cu privire la fond, reprezintă o eroare de drept.
47. În speță, Tribunalul a recalificat obiectul acțiunii cu încălcarea jurisprudenței menționate mai sus, ceea ce reprezintă o eroare de drept. Astfel, Tribunalul și‑a depășit competențele, știind că este ținut, în conformitate cu jurisprudența menționată, de obiectul litigiului, astfel cum rezultă din acțiunea cu care este sesizat.
48. Pe de o parte, din moment ce rezultă din considerațiile precedente că niciun motiv care să urmărească protecția garanțiilor procedurale nu a fost invocat în mod expres de către reclamantele din primă instanță și, pe de altă parte, din moment ce Tribunalul a considerat la punctele 47 și 51 din hotărârea atacată că acestea nu îndeplineau criteriile din jurisprudența Plaumann/Comisia(15), considerăm că Tribunalul ar fi trebuit să declare inadmisibile motivele privind fondul. Or, Tribunalul s‑a limitat, la punctele 67 și 68 din hotărârea atacată, să considere inadmisibile, pe de o parte, motivele prin care se urmărea a se obține ca Tribunalul să se pronunțe cu privire la existența unui ajutor sau cu privire la compatibilitatea acestuia cu piața comună și, pe de altă parte, motivul referitor la încălcarea dreptului la apărare.
49. În consecință, propunem Curții să admită motivul invocat de Comisie și, prin urmare, să anuleze hotărârea Tribunalului în ceea ce privește recalificarea obiectului litigiului cu care a fost sesizat, fără a fi necesar să se examineze celelalte motive ale recursului principal.
50. În plus, considerăm că Curtea s‑ar putea pronunța de asemenea cu privire la litigiu fără a retrimite cauza spre judecare la Tribunal, prin respingerea acțiunii în primă instanță ca inadmisibilă în întregime.
51. Cu toate acestea, în ipoteza în care Curtea ar reține o altă soluție, ne propunem să analizăm, cu titlu subsidiar, argumentele recursului principal introdus de guvernul belgian.
V – Cu privire la al doilea motiv al recursului principal
52. Din moment ce acest motiv este strâns legat de motivul precedent, propunem să îl examinăm înaintea celorlalte motive ale recursului principal.
A – Argumentele părților
53. Guvernul belgian subliniază că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a declarat admisibile al patrulea și al șaptelea motiv ale acțiunii introduse în primă instanță, deși, prin intermediul acestor motive, reclamantele în primă instanță ar fi contestat temeinicia deciziei în litigiu.
54. În ceea ce o privește, Comisia subliniază că Tribunalul a efectuat, în cadrul hotărârii atacate, o analiză pe fond a deciziei în litigiu.
55. Potrivit reclamantelor în primă instanță, Tribunalul s‑a limitat să ia în considerare toate elementele relevante pentru aprecierea prezenței eventuale a unor dificultăți serioase.
B – Apreciere
56. Cu titlu introductiv, subliniem că răspunsul care trebuie formulat la prezentul motiv este condiționat de răspunsul pe care Curtea îl va formula, pe de o parte, în cadrul cauzei Comisia/Kronoply și Kronotex, citată anterior, la întrebarea cu privire la validitatea jurisprudenței citate anterior Cook/Comisia și Matra/Comisia și, pe de altă parte, la motivul autonom invocat de Comisie în cadrul prezentului recurs.
57. În primul rând, în ceea ce privește în special al șaptelea motiv invocat de reclamantele în primă instanță la Tribunal, observăm că, în cadrul cererii, acestea nu au menționat în niciun mod problematica pertinenței jurisprudenței Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, citată anterior. Această problematică a fost invocată doar ca răspuns la înscrisurile Comisiei(16) . Astfel, Tribunalul a examinat acest motiv, la punctele 70-73 din hotărârea atacată, în lumina jurisprudenței potrivit căreia un motiv care constituie dezvoltarea unui motiv enunțat anterior, în mod direct sau implicit, în cererea introductivă de instanță trebuie declarat admisibil(17) . Cu toate acestea, dacă Tribunalul ar fi considerat că problema examinării criteriilor definite în cadrul Hotărârii Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg nu putea fi legată de motivul enunțat în cerere, această problematică ar fi putut constitui un motiv nou, a cărui invocare este interzisă, în conformitate cu articolul 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, cu excepția cazului în care acest motiv se bazează pe elemente de drept și de fapt care au apărut în cursul procedurii.
58. În această privință, subliniem că, la punctul 73 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că al șaptelea motiv al cererii introductive în primă instanță prezenta o legătură strânsă cu al doilea motiv, întemeiat pe nerespectarea dispozițiilor articolului 88 alineatul (3) CE. Or, în măsura în care susținem teza inexistenței celui de al doilea motiv în primă instanță, astfel cum a fost definit de Tribunal drept motiv procedural, propunem să se considere că acesta a săvârșit o eroare de drept prin aprecierea că al șaptelea motiv constituia dezvoltarea unui al doilea motiv ipotetic, în timp ce al șaptelea motiv menționat ar fi trebuit să fie considerat inadmisibil. Totuși, în cazul în care Curtea nu ar da curs unei propuneri atât de radicale, trebuie să formulăm următoarele observații cu privire la problematica amintită.
59. La punctul 45 din hotărârea atacată, Tribunalul a prezentat motivele în susținerea acțiunii, reținând că al patrulea motiv se referea la examinarea unor măsuri corespunzătoare desființării unui provizion, în timp ce al șaptelea motiv privea lipsa verificării costului la care s‑ar fi furnizat SIEG, în conformitate cu criteriile din Hotărârea Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, citată anterior.
60. Astfel, la prima vedere și sub rezerva că Tribunalul a identificat și a descris în mod corect motivele în discuție, trebuie să se constate că motivele menționate mai sus privesc fondul. În conformitate cu jurisprudența citată anterior Cook/Comisia și Matra/Comisia, încă relevantă, Tribunalul era, așadar, ținut să examineze dacă reclamantele se aflau într‑o situație specială în sensul jurisprudenței Plaumann/Comisia, citată anterior. Astfel, Tribunalul a considerat în mod întemeiat, la punctele 47 și 51 din hotărârea atacată, că elementele prezentate de părți nu erau de natură să demonstreze că poziția lor concurențială, comparată cu poziția altor concurenți ai La Poste, era afectată în mod substanțial.
61. În schimb, după ce a considerat la punctul 52 din hotărârea atacată că reclamantele în primă instanță aveau calitatea de părți în cauză în sensul articolului 88 alineatul (2) CE, Tribunalul a efectuat o analiză a problematicii protecției drepturilor procedurale ca răspuns la un al doilea pretins motiv al cererii.
62. Astfel, după identificarea, la punctul 55 din hotărârea atacată, a celui de al doilea motiv ca motiv prin care se pune în discuție în mod explicit încălcarea drepturilor procedurale, Tribunalul a considerat, la punctul 56 din această hotărâre, că al treilea‑al cincilea și al șaptelea motiv furnizau elemente în susținerea celui de al doilea motiv. În consecință, s‑a concluzionat, la punctul 57 din hotărârea atacată, că reclamantele în primă instanță aveau calitate procesuală activă.
63. Astfel, admisibilitatea celui de al patrulea și a celui de al șaptelea motiv ale recursului a fost legată de Tribunal de admisibilitatea celui de al doilea motiv referitor la protecția garanțiilor procedurale, care, sub rezerva existenței, ar fi fost reglementată de criterii de admisibilitate mai flexibile în conformitate cu jurisprudența citată anterior Cook/Comisia și Matra/Comisia.
64. Un asemenea demers al Tribunalului constituie o dublă eroare de drept.
65. Pe de o parte, se impune constatarea că Tribunalul a utilizat argumente invocate în susținerea celui de al patrulea și a celui de al șaptelea motiv privind fondul în cadrul analizei celui de al doilea motiv, pe care îl considerăm inexistent.
66. În plus, chiar presupunând că acest al doilea motiv a fost invocat efectiv în fața Tribunalului, considerăm că o asemenea abordare este criticabilă. În cadrul unei acțiuni în anulare împotriva deciziei Comisiei, revine reclamantului sarcina să delimiteze cadrul litigiului și să identifice în mod clar argumentele prin care se urmărește a se demonstra existența unor dificultăți serioase în cadrul aplicării articolului 88 alineatul (3) CE, justificând inițierea procedurii oficiale de investigare de către Comisie. Astfel, prin formularea unui motiv „procedural”, reclamanta se poate referi la faptele care constituie elemente ce privesc fondul. Totuși, în opinia noastră, nu este de competența Tribunalului să se substituie părților pentru a identifica în cadrul cererii elementele pe care se poate fonda motivul întemeiat pe încălcarea unor drepturi procedurale(18) . Astfel, în măsura în care nu a fost invocată nicio argumentare specifică în susținerea celui de al doilea motiv în fața Tribunalului, sub rezerva formulării sale, acesta ar fi trebuit să fie declarat inadmisibil.
67. Pe de altă parte, în condițiile în care al patrulea și al șaptelea motiv ale cererii priveau fondul și având în vedere raționamentul Tribunalului de la punctele 47 și 51 din hotărârea atacată, potrivit căruia reclamantele în primă instanță nu demonstraseră că poziția lor concurențială pe piață fusese în mod semnificativ afectată, al patrulea și al șaptelea motiv ale cererii ar fi trebuit să fie declarate inadmisibile în conformitate cu jurisprudența relevantă, și anume Hotărârile Cook/Comisia și Matra/Comisia citate anterior.
68. În consecință, propunem Curții să considere că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept și, prin urmare, să admită ca întemeiat al doilea motiv al recursului principal. În temeiul acestui motiv, Curtea va fi nevoită să anuleze hotărârea Tribunalului în întregime și să se pronunțe definitiv asupra litigiului, în sensul declarării ca inadmisibilă a acțiunii introduse în primă instanță.
VI – Cu privire la primul motiv al recursului principal
A – Argumentele părților
69. Guvernul belgian subliniază că Tribunalul a efectuat o calificare greșită a anumitor împrejurări ale procedurii de examinare preliminară ca indicii obiective și concordante ale unor „dificultăți serioase” care necesită inițierea procedurii oficiale de investigare prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE.
70. În ceea ce privește împrejurările în care s‑a desfășurat procedura de examinare, termenul de referință de două luni reținut de Tribunal ar fi, potrivit guvernului belgian, doar indicativ, astfel încât depășirea acestuia nu poate însemna în mod automat că au fost întâmpinate dificultăți serioase de către Comisie. Astfel, nu se poate admite că un termen de șapte luni ar depăși în mod vădit termenul în care Comisia ar trebui, în principiu, să realizeze examinarea preliminară. Comisia adaugă că, în împrejurările specifice speței, durata examinării preliminare nu era excesivă.
71. În plus, potrivit guvernului belgian, întinderea perimetrului material și/sau temporal al procedurii de examinare nu s‑ar exprima în mod necesar prin dificultăți serioase privind fondul. Tribunalul a omis să identifice in concreto o legătură între, pe de o parte, domeniul de investigare vast pe care îl implica examinarea ajutorului notificat, precum și complexitatea aparentă a acestuia și, pe de altă parte, prezența unor dificultăți serioase. Potrivit Comisiei, dificultățile de fapt nu determină în mod necesar dificultăți serioase.
72. În cele din urmă, guvernul belgian subliniază că ezitarea în privința temeiului juridic ar fi mai degrabă o dovadă a alegerii de care dispunea Comisia pentru închiderea dosarului decât a existenței unor dificultăți serioase.
73. În ceea ce privește conținutul deciziei în litigiu, guvernul belgian consideră că, în analiza caracterului suficient al examinării ajutorului notificat, Tribunalul a ajuns la un rezultat diferit în ceea ce privește fondul față de cel reținut de Comisie. Or, o asemenea diferență nu poate fi reținută pentru a se constata prezența unor dificultăți serioase. În plus, Comisia subliniază că examinarea criteriului numit de „benchmarking” reținut în Hotărârea Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, citată anterior, nu este relevantă în cadrul controlului protecției garanțiilor procedurale prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE.
74. Dintr‑un punct de vedere general, reclamantele din primă instanță consideră că procedurile de examinare ale Comisiei inițiate în contextul privatizării unor întreprinderi poștale de stat sunt analizate în mod obișnuit de către Comisie în cadrul unei proceduri oficiale de investigare. Astfel, asemenea operațiuni s‑ar caracteriza printr‑un context de fapt complex care determină în mod necesar prezența unor dificultăți serioase.
75. În particular, reclamantele în primă instanță amintesc în primul rând că, în timpul procedurii de examinare, Comisia însăși a subliniat complexitatea dosarului care i‑a fost înaintat. În continuare, guvernul belgian ar fi omis să răspundă constatărilor Tribunalului potrivit cărora Comisia nu dispunea de toate informațiile de fapt pentru examinarea cesiunii bunurilor imobiliare și desființarea unui provizion pentru pensii. În sfârșit, reclamantele subliniază importanța „benchmarking”‑ului în cazul costurilor SIEG în sensul celui de al patrulea criteriu menționat în Hotărârea Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, citată anterior.
B – Apreciere
76. Cu titlu introductiv, trebuie să se amintească faptul că, deși Curtea nu este competentă să se pronunțe, în cadrul unui recurs, cu privire la chestiunile de fapt, este competentă să exercite, în temeiul articolului 225 CE, un control cu privire la încadrarea juridică a acestor fapte și cu privire la consecințele de drept care au fost reținute de Tribunal ca urmare a acestui control(19) . Astfel, Curtea se poate pronunța cu privire la noțiunea „dificultăți serioase”, astfel cum a fost interpretată de Tribunal pe baza elementelor de fapt care i‑au fost prezentate.
77. Potrivit jurisprudenței Curții, noțiunea de ajutor de stat, astfel cum a fost definită în Tratatul CE, are caracter juridic și trebuie interpretată pe baza unor elemente obiective. Din acest motiv, instanța Uniunii, în principiu și ținând seama atât de elementele concrete ale litigiului cu care este sesizată, cât și de caracterul complex al aprecierilor efectuate de Comisie, trebuie să exercite un control deplin în ceea ce privește chestiunea dacă o măsură intră în domeniul de aplicare al articolului 87 alineatul (1) CE(20) .
78. În temeiul articolului 88 alineatul (3) prima teză CE, proiectele care urmăresc să instituie sau să modifice ajutoarele trebuie să fie notificate Comisiei înaintea punerii lor în aplicare. Comisia efectuează în această situație o primă examinare a ajutoarelor preconizate. Dacă, la finalul acestei examinări, Comisia consideră că un proiect nu este compatibil cu piața comună, aceasta inițiază fără întârziere procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) primul paragraf CE(21) .
79. Este important să subliniem obligația Comisiei de a stabili, în funcție de circumstanțele de fapt și de drept proprii cauzei, dacă dificultățile întâmpinate pe parcursul examinării compatibilității ajutorului necesită inițierea acestei proceduri. În aprecierea sa, Comisia este obligată în primul rând să respecte cerințe referitoare la limitarea competenței sale de a se pronunța cu privire la compatibilitatea unui ajutor doar la măsurile care nu ridică dificultăți serioase, astfel încât acest criteriu are caracter exclusiv(22) . În al doilea rând, atunci când întâmpină dificultăți serioase, Comisia nu dispune de nicio putere discreționară în privința inițierii procedurii oficiale de investigare(23) . În al treilea rând, noțiunea de dificultăți serioase are caracter obiectiv(24) . În sfârșit, controlul de legalitate efectuat de Tribunal cu privire la existența unor dificultăți serioase, prin natura sa, depășește analiza erorii vădite de apreciere(25) .
80. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, Comisia nu se poate limita la faza preliminară prevăzută la articolul 88 alineatul (3) CE pentru a lua o decizie de a nu formula obiecții în privința unui ajutor decât dacă, la finalul acestei prime examinări, poate dobândi convingerea că ajutorul respectiv este compatibil cu Tratatul CE sau că măsura notificată nu constituie un ajutor de stat. În schimb, dacă această primă examinare a condus Comisia la o convingere contrară sau chiar nu a permis înlăturarea tuturor dificultăților ridicate de aprecierea compatibilității acestui ajutor cu piața comună, Comisia are obligația de a obține toate avizele necesare și de a iniția în acest scop procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE(26) .
81. Comisia beneficiază de o marjă de manevră în aprecierea împrejurărilor, pentru a stabili dacă acestea ridică dificultăți serioase(27) . În schimb, noțiunea de dificultăți serioase are caracter obiectiv. Constatarea existenței acestora trebuie căutată nu doar în împrejurările în care a fost adoptat actul atacat, dar și în aprecierile pe care s‑a întemeiat Comisia(28) .
82. În speță, guvernul belgian depune eforturi să demonstreze că niciunul dintre indiciile reținute nu permit a se concluziona în sensul prezenței unor dificultăți serioase. Acesta se referă la durata procedurii, la domeniul de investigare al procedurii inițiale, la ezitările în privința alegerii temeiului juridic pentru decizia Comisiei, precum și la elementele conținutului deciziei în litigiu.
83. Amintim că, deși Curtea nu a definit cu precizie care sunt elementele care pot constitui indicii ale existenței unei dificultăți serioase, astfel cum a rezumat avocatul general Trstenjak în cadrul concluziilor sale, jurisprudența a reținut trei tipuri de indicii. Acestea pot rezulta, în primul rând, din conținutul discuțiilor dintre Comisie și statul membru în faza preliminară, în al doilea rând, din termenul care a trecut în cursul fazei preliminare de examinare în speță și, în al treilea rând, din aprecierile pe care s‑a întemeiat Comisia pentru a adopta o decizie la finalul fazei preliminare. Aceste aprecieri pot ridica dificultăți de natură să justifice inițierea fazei oficiale de investigare(29) .
84. Se impune constatarea că, după amintirea în mod corect a normelor care reglementează procedura prevăzută la articolul 88 CE, Tribunalul a încercat, la punctele 96-110 din hotărârea atacată, să examineze împrejurările speței prin care se poate stabili existența unor dificultăți serioase.
85. Astfel, Tribunalul a subliniat, la punctul 94 din hotărârea atacată, că curgerea unui termen care depășește în mod considerabil ceea ce implică o primă examinare în cadrul dispozițiilor articolului 88 alineatul (3) CE poate, împreună cu alte elemente, să determine să se recunoască faptul că Comisia a întâmpinat dificultăți serioase de apreciere, care impuneau inițierea procedurii prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE(30) .
86. Astfel, potrivit Tribunalului, o serie de indicii, luate în ansamblu, militează în favoarea existenței unor dificultăți serioase.
87. În această privință, am dori să subliniem o distincție care trebuie menținută în speță, între noțiunea de indiciu și noțiunea de probă. Astfel, elementele evocate de Tribunal care constau într‑un fapt, un eveniment sau o împrejurare specifică trebuie interpretate ca elemente care indică, după toate probabilitățile, veridicitatea unei teze apărate, și anume prezența unor dificultăți serioase.
88. Cu toate acestea, elementele menționate nu pot fi considerate elemente de probă, interpretate ca elemente ale unei demonstrații care conduce la constatarea apărată și care ar trebui realizată de Tribunal. Prin urmare, acesta din urmă nu trebuie să dovedească anumite împrejurări, ci să fie în măsură să ajungă la o concluzie logică și motivată pe baza unor elemente obiective care i‑au fost prezentate.
89. În hotărârea atacată, Tribunalul a efectuat, în primul rând, o analiză a dificultăților care privesc durata și împrejurările procedurii în speță. În continuare, Tribunalul a efectuat, la punctele 107-118, o analiză a dificultăților a căror justificare se întemeiază pe însuși conținutul deciziei Comisiei.
90. În primul rând, considerăm că aprecierea noțiunii „dificultăți serioase” nu implică în mod necesar analizarea altor cauze în vederea identificării duratei medii a examinării preliminare în lipsa unor dificultăți pentru Comisie. O examinare a indiciilor unor dificultăți serioase ar trebui să fie efectuată mai degrabă de la caz la caz și în special având în vedere natura măsurii cu care este sesizată Comisia.
91. Este cert că susținerea directă obișnuită nu va implica aceeași durată de examinare precum un dispozitiv complex, cum este compensarea acordată pentru furnizarea de SIEG. Astfel, o simplă diferență nominală de durată nu poate constitui, în sine, un element determinant care să permită reținerea existenței unor dificultăți serioase. Cu toate acestea, astfel cum a arătat avocatul general Trstenjak, acest aspect poate constitui un indiciu.
92. În plus, termenul fix aferent „deciziei de a nu ridica obiecții”, prevăzut la articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 pentru ajutoarele notificate, se ridică la două luni. Acest termen poate fi prelungit, în temeiul alineatului (5) al aceluiași articol, prin acord reciproc sau atunci când Comisia are nevoie de informații suplimentare.
93. În schimb, este important să se menționeze că, potrivit reclamantelor din primă instanță, procedurile de examinare ale Comisiei inițiate la momentul privatizării întreprinderilor din sectorul public sunt în general analizate de Comisie în cadrul unei proceduri oficiale de investigare.
94. În al doilea rând, în ceea ce privește pertinența împrejurărilor în care s‑a desfășurat procedura preliminară de examinare, care fac obiectul unei analize la punctele 99-105 din hotărârea atacată, considerăm că faptul de a solicita informații statului membru face parte dintre obligațiile de diligență care revin Comisiei în cadrul procedurii de examinare a măsurilor notificate, astfel încât, dacă măsura prezintă un grad de complexitate deosebit de ridicat, natura acestor schimburi va putea evidenția existența unor dificultăți serioase.
95. În speță, Tribunalul a subliniat amploarea domeniului de investigare acoperit de Comisie. Totuși, dacă, în pofida complexității materiei, Comisia a fost în măsură să examineze într‑un interval de timp relativ scurt mai multe măsuri notificate și nenotificate luate pe parcursul anilor, acest lucru este de natură să demonstreze mai degrabă capacitatea serviciilor sale decât existența unor dificultăți întâmpinate în momentul examinării măsurii prezentate.
96. Pare evident că doar complexitatea unui dosar nu implică existența pentru Comisie a unor dificultăți serioase care trebuie să o determine să inițieze procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE. Totuși, atunci când această complexitate este dublată de durata lungă a examinării, aceste împrejurări pledează în favoarea existenței unor dificultăți serioase.
97. Elementul cel mai convingător pare a fi totuși cel evidențiat de Tribunal la punctul 102 din hotărârea atacată în ceea ce privește aprecierea măsurilor examinate de Comisie. În această privință, Tribunalul a considerat că ar reieși din dosar că Comisia ar fi declarat în mai multe rânduri că se impunea inițierea procedurii oficiale de investigare. Considerăm că lipsa unor dificultăți serioase este în mod dificil conciliabilă cu o asemenea concluzie, în urma procedurii preliminare.
98. În al treilea rând, în ceea ce privește ezitările Comisiei referitoare la alegerea temeiului juridic, considerăm că acest element are caracter pur formal, din moment ce Comisia a ezitat între constatarea lipsei ajutorului și adoptarea unei decizii prin care să se declare compatibile măsurile examinate în temeiul articolului 88 alineatul (3) CE.
99. Cu toate acestea, subliniem că legalitatea măsurii notificate a fost legată de Comisie de legalitatea celor șase măsuri nenotificate luate între 1992 și 1997. Astfel, pare dificil să se conteste existența unor dificultăți serioase, ținând seama de incertitudinea care privește calificarea măsurilor compensatoare ale SIEG pentru perioada care putea să justifice concluzia potrivit căreia măsurile nenotificate, așadar nelegale, puteau face obiectul domeniului de aplicare al articolului 87 alineatul (1) CE.
100. Astfel, în cadrul deciziei sale, Comisia subliniază că, în măsura în care La Poste a suferit pierderi nete, măsura care consta în scutirea de impozitul pe profit nu a antrenat pentru La Poste niciun avantaj și niciun transfer de resurse de stat.
101. Or, se impune constatarea că evaluarea acestei măsuri nenotificate a avut loc ulterior exercițiilor fiscale examinate. Prin urmare, se ridică problema dacă faptul de a o fi notificat și examinat ex ante ar fi putut schimba concluzia Comisiei în ceea ce privește existența unui ajutor de stat. Acest aspect dă naștere unei îndoieli care permite a se considera că ar fi trebuit inițiată procedura oficială de investigare de către Comisie în sensul articolului 88 alineatul (2) CE.
102. În al p atrulea rând, în ceea ce privește conținutul deciziei în litigiu, având în vedere elementele prezentate la punctele 108-110 din hotărârea atacată, Tribunalul a avut posibilitatea de a considera în mod valabil că Comisia a adoptat decizia atacată fără a dispune de elemente care să permită evaluarea existenței unui avantaj.
103. În sfârșit, în ceea ce privește lipsa de evaluare a nivelului costurilor SIEG în raport cu criteriile stabilite de Curte în Hotărârea Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, citată anterior, propunem să se examineze această problemă în afara cadrului prezentului motiv. Astfel, problema a fost deja examinată, din punctul de vedere al admisibilității, în cadrul răspunsului la cel de al doilea motiv al recursului principal. În schimb, în ceea ce privește fondul, problema pertinenței jurisprudenței Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, citată anterior, în scopul aprecierii legalității deciziei în litigiu va fi analizată ca răspuns la al treilea motiv al recursului principal.
104. Având în vedere cele de mai sus, considerăm că Tribunalul a admis în mod întemeiat existența unor elemente care ar fi trebuit să determine Comisia să inițieze procedura oficială de investigare în temeiul articolului 88 alineatul (2) CE. Totuși, considerăm că Tribunalul a avut posibilitatea de a aprecia că ar fi trebuit inițiată de către Comisie procedura amintită doar în lumina tuturor dificultăților pe care aceasta din urmă le‑a întâmpinat în momentul examinării măsurilor în discuție. Luat izolat, niciunul dintre elementele examinate de Tribunal nu pare a fi suficient de concludent. Aceasta pare a fi și poziția Tribunalului, la punctele 98 și 99 din hotărârea atacată.
105. În consecință, în ipoteza în care Curtea nu ar da curs propunerii noastre referitoare la analizarea motivului autonom al Comisiei, precum și la analizarea celui de al doilea motiv al recursului principal, propunem Curții să respingă primul motiv ca neîntemeiat.
VII – Cu privire la al treilea motiv al recursului principal
A – Observații introductive
106. Problematica examinării insuficiente efectuate de Comisie prin raportare la criteriile menționate în Hotărârea Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, citată anterior, a făcut, în opinia Tribunalului, obiectul celui de al șaptelea motiv al cererii introductive prezentate în primă instanță. Astfel cum am arătat mai sus ca răspuns la cel de al doilea motiv al recursului principal, acest al șaptelea motiv ar fi trebuit să fie declarat inadmisibil. Totuși, în cazul în care Curtea nu ar da curs acestei propuneri, propunem să se examineze respectivul motiv pe fond.
B – Argumentele părților
107. Guvernul belgian și Comisia reproșează Tribunalului că a încălcat principiul securității juridice prin faptul că a aplicat retroactiv cel de al patrulea criteriu din Hotărârea Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, citată anterior. În această privință, guvernul belgian se întemeiază pe Hotărârea Tribunalului Sarrió/Comisia(31), potrivit căreia Comisia trebuie să se conformeze doar jurisprudenței aplicabile în momentul adoptării deciziilor sale.
108. Reclamantele din primă instanță evidențiază diferențele existente între prezenta cauză și speța aflată la originea cauzei Sarrió/Comisia, citată anterior, pentru a contesta pertinența argumentelor avansate de guvernul belgian.
C – Apreciere
109. Prin intermediul motivului său, guvernul belgian invocă încălcarea de către Tribunal a principiului securității juridice. Cu toate acestea, pentru a răspunde în mod util preocupărilor sale, este necesar să se amintească pe scurt problematica efectelor care trebuie atribuite hotărârilor interpretative pe care le pronunță Curtea în cadrul procedurii întrebărilor preliminare, precum și normele care reglementează aplicarea în timp a normelor de drept al Uniunii.
110. Observăm că natura retrospectivă a jurisprudenței („judge‑made law”) ca sursă de drept constituie un element clasic al reflecției doctrinare(32) .
111. În cadrul jurisprudenței sale, Curtea a admis în mod expres principiul efectului retroactiv al hotărârilor interpretative în temeiul articolului 234 CE(33) . În principiu, interpretarea oferită de Curte nu face decât să exprime conținutul normei aplicabile de drept al Uniunii ab initio (34) .
112. Astfel, interpretarea unei norme de drept al Uniunii dată de Curte în exercitarea competenței pe care i‑o conferă articolul 267 TFUE lămurește și precizează, dacă este nevoie, semnificația și domeniul de aplicare al acestei norme, astfel cum trebuie sau cum ar fi trebuit să fie înțeleasă și aplicată de la intrarea sa în vigoare. Rezultă că norma astfel interpretată poate și trebuie să fie aplicată de către instanță chiar raporturilor juridice născute și constituite înainte de hotărârea asupra cererii de interpretare, dacă sunt reunite și condițiile care permit supunerea litigiului privind aplicarea normei respective instanțelor competente(35) .
113. Totuși, în mod excepțional, ținând seama de gravele inconveniente pe care hotărârea sa ar putea să le genereze pentru trecut, Curtea poate fi nevoită să limiteze posibilitatea oricărei persoane interesate de a invoca interpretarea pe care Curtea o dă unei dispoziții atunci când este sesizată cu o întrebare preliminară(36) .
114. Aplicabilitatea criteriilor stabilite în cadrul Hotărârii Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, citată anterior, a făcut obiectul unei analize vaste în Hotărârea Tribunalului BUPA și alții/Comisia(37) . În această hotărâre, s‑a considerat că, în lipsa oricărei limitări temporale, principiile reținute în Hotărârea Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, citată anterior, în ceea ce privește interpretarea articolului 87 alineatul (1) CE erau aplicabile în totalitate situației de fapt și de drept a cauzei, astfel cum se prezenta Comisiei atunci când a adoptat decizia atacată, chiar dacă pronunțarea hotărârii în discuție era ulterioară adoptării deciziei Comisiei, iar aceasta nu putea, prin urmare, să îi cunoască conținutul în momentul adoptării deciziei sale(38) .
115. Considerăm că, în cadrul Hotărârii Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, citată anterior, Curtea a precizat criteriile aplicabile în momentul examinării administrative a unei măsuri care poate constitui un ajutor de stat în contextul furnizării SIEG. Astfel, Curtea a efectuat o interpretare a unei dispoziții de drept al Uniunii, și anume a articolului 86 CE, încercând să precizeze modalitățile de interpretare și de aplicare.
116. Astfel, Curtea s‑a limitat să aplice o normă în vigoare, fără a da naștere unei norme noi. În această privință, trebuie amintit că o hotărâre pronunțată cu titlu preliminar nu are o valoare constitutivă, ci pur declarativă, motiv pentru care efectele sale se aplică, în principiu, de la data intrării în vigoare a normei interpretate(39) .
117. În plus, considerăm că ordinea juridică a Uniunii nu beneficiază de nicio garanție în ceea ce privește infailibilitatea Comisiei în aplicarea normelor de drept al Uniunii. Din moment ce Comisia nu are alt interes decât cel de a menține legalitatea dreptului Uniunii, aducerea de către Curte a unui element util pentru aplicarea unei dispoziții în litigiu constituie pentru Comisie o sursă utilă de învățare în exercitarea competențelor sale. Astfel, Comisia este obligată să aplice dreptul Uniunii în sens obiectiv.
118. În cadrul hotărârii atacate, Tribunalul consideră că lipsa unei examinări complete a măsurii în cauză, în lumina unuia dintre criteriile stabilite în jurisprudența Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, citată anterior, pledează în favoarea existenței unor dificultăți serioase pentru Comisie. Astfel, Comisia a ignorat o normă pe care nu o putea cunoaște în momentul adoptării deciziei în litigiu(40) .
119. Raționamentul Tribunalului din Hotărârea BUPA și alții/Comisia, citată anterior, diferă astfel în mică măsură de raționamentul Tribunalului din hotărârea atacată. Astfel, în cauza menționată, ținând seama de concluzia sa în ceea ce privește aplicabilitatea criteriilor stabilite în Hotărârea Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, citată anterior, al căror domeniu de aplicare nu fusese limitat în timp de către Curte, Tribunalul a hotărât să examineze dacă decizia atacată era compatibilă cu criteriile enunțate în hotărârea menționată. Astfel, Tribunalul a efectuat o examinare a legalității deciziei menționate prin aplicarea criteriilor formulate în această hotărâre, conform spiritului și finalității care au condus la enunțarea acestora, în mod corespunzător datelor particulare ale cauzei pe care trebuia să o analizeze.
120. Pe de altă parte, în cadrul Hotărârii Asklepios Kliniken/Comisia, Tribunalul a admis, în cadrul aprecierii termenului de examinare a unei plângeri, că Comisia a putut în mod legitim să amâne examinarea chestiunilor de fapt ridicate prin plângere în așteptarea unei clarificări a cadrului juridic în care trebuia examinată plângerea, ținând seama de importanța cauzei Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, citată anterior. Prin urmare, Tribunalul a considerat că, în esență, Comisia nu își încălcase obligațiile de diligență prin așteptarea pronunțării hotărârii în cauza Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, citată anterior (41) .
121. În sfârșit, deși, potrivit unei jurisprudențe constante, legalitatea unei decizii în materia ajutoarelor de stat trebuie să fie apreciată în funcție de informațiile de care Comisia putea să dispună la momentul la care a adoptat decizia(42), trebuie să se reafirme diferența fundamentală existentă între elementele de fapt de care dispune Comisia și interpretarea de drept, și anume cadrul normativ de referință care este obiectul interpretării de către instanța Uniunii. Acest cadru constituie un element al legalității obiective care se impune Comisiei.
122. Având în vedere cele de mai sus, considerăm că interpretarea dată de Curte unei dispoziții în vigoare trebuie să conducă la anularea deciziei Comisiei care poate face obiectul unei căi de atac, adoptată înainte de pronunțarea hotărârii Curții, întrucât Comisia nu a aplicat criteriile de examinare administrativă care rezultă din această nouă interpretare, sub rezerva ca dispoziția care face obiectul interpretării în cauză să fi fost invocată de reclamant.
123. Prin urmare, nu este vorba să se reproșeze Comisiei că a săvârșit o eroare de drept, ci să se confirme rolul său de gardian al tratatelor sub controlul jurisdicțional al Curții, în conformitate cu principiul statului de drept, enunțat la articolul 2 din Tratatul privind Uniunea Europeană.
124. În consecință, propunem să se respingă al treilea motiv al recursului principal.
VIII – Concluzie
125. Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții:
– să anuleze Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 10 februarie 2009, Deutsche Post și DHL International/Comisia (T‑388/03), în totalitate, fie în temeiul motivului autonom invocat de Comisia Europeană, fie în temeiul celui de al doilea motiv al recursului principal și
– să se pronunțe definitiv asupra litigiului prin declararea ca inadmisibilă a acțiunii din primă instanță în totalitate.
126. Dacă totuși Curtea nu intenționează să dea curs acestei propuneri, propunem, cu titlu subsidiar, ca atât motivul autonom, cât și recursul principal în ansamblul său să fie respinse de Curte.
127. În măsura în care soluționarea cheltuielilor de judecată va fi condiționată de soluția reținută de Curte, nu ne exprimăm poziția cu privire la acest subiect.
(1) .
(2)
–	Hotărârea din 24 iulie 2003 (C‑280/00, Rec., p. I‑7747)
(3)
–	Observăm că nu este clar dacă trebuie să se califice motivul invocat de Comisie drept recurs incident sau drept „motiv autonom”. Este de la sine înțeles că, din punct de vedere procedural, calificarea reținută nu va avea nicio incidență în ceea ce privește analiza argumentării specifice realizate de Comisie. În măsura în care Comisia nu utilizează niciunde în cadrul memoriului în răspuns expresia „recurs incident”, apărând în același timp admisibilitatea motivului său distinct, propunem să se rețină calificarea de „motiv autonom”.
(4)
–	Hotărârea din 28 februarie 2008, Neirinck/Comisia (C‑17/07 P, punctul 38).
(5)
–	Hotărârea din 29 noiembrie 2007, Stadtwerke Schwäbisch Hall și alții/Comisia (C‑176/06 P, punctul 18).
(6)
–	Hotărârea din 20 februarie 1997, Comisia/Daffix (C‑166/95 P, Rec., p. I‑983, punctul 25).
(7)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea din 8 iulie 1999, Chemie Linz/Comisia (C‑245/92 P, Rec., p. I‑4643, punctul 32).
(8)
–	Hotărârea din 11 februarie 1999, Antillean Rice Mills și alții/Comisia (C‑390/95 P, Rec., p. I‑769, punctele 21 și 22).
(9)
–	Hotărârea din 19 mai 1993, Cook/Comisia (C‑198/91, Rec., p. I‑2487), și Hotărârea din 15 iunie 1993, Matra/Comisia (C‑225/91, Rec., p. I‑3203).
(10)
–	Cauza Comisia/Kronoply și Kronotex (C‑83/09 P) aflată pe rolul Curții, în care concluziile prezentate au fost pronunțate la 25 noiembrie 2010.
(11)
–	Hotărârea din 13 decembrie 2005 (C‑78/03 P, Rec., p. I‑10737), în care Curtea a încercat să explice soluția reținută în Hotărârile Cook/Comisia și Matra/Comisia citate anterior.
(12)
–	Hotărârile citate anterior Cook/Comisia și Matra/Comisia, precum și Hotărârea din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France (C‑367/95 P, Rec., p. I‑1719).
(13)
–	La punctul 35 din hotărârea atacată, Tribunalul a prezentat poziția Comisiei, potrivit căreia acțiunea introdusă în primă instanță nu era admisibilă din moment ce reclamantele nu au invocat existența unei încălcări a garanțiilor procedurale decât în general și, în concluzii, acestea solicitau anularea deciziei atacate, iar nu inițierea procedurii oficiale de investigare.
(14)
–	Regulamentul Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 93 din Tratatul CE (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 01, p. 41).
(15)
–	Hotărârea din 15 iulie 1963 (25/62, Rec., p. 197).
(16)
– Punctul 15 și următoarele din memoriul în replică depus la Tribunal.
(17)
– Hotărârea din 19 mai 1983, Verros/Parlamentul European (306/81, Rec., p. 1755, punctul 9), și Hotărârea din 22 noiembrie 2001, Țările de Jos/Consiliul (C‑301/97, Rec., p. I‑8853, punctul 169).
(18)
– A se vedea Concluziile prezentate de noi la 25 noiembrie 2010 în cauza Comisia/Kronoply și Kronopost (punctele 112 și 113).
(19)
–	A se vedea Hotărârea din 6 aprilie 2006, General Motors/Comisia (C‑551/03 P, Rec., p. I‑3173, punctul 51), Hotărârea din 22 mai 2008, Evonik Degussa/Comisia și Consiliul (C‑266/06 P, punctul 72), și Hotărârea din 6 noiembrie 2008, Țările de Jos/Comisia (C‑405/07 P, Rec., p. I‑8301, punctul 44).
(20)
–	Hotărârea din 22 decembrie 2008, British Aggregates/Comisia (C‑487/06 P, Rec., p. I‑10505, punctul 111).
(21)
–	Hotărârea Comisia/Sytraval și Brink’s France, citată anterior (punctele 35 și 36).
(22)
–	Potrivit jurisprudenței Tribunalului, Comisia nu poate refuza inițierea procedurii oficiale de investigare prevalându‑se de alte împrejurări, precum interesul unor terți, considerații de economie de procedură sau orice alt motiv de conveniență administrativ; a se vedea Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2001, Prayon‑Rupel/Comisia (T‑73/98, Rec., p. II‑867, punctul 44).
(23)
–	Hotărârea Prayon‑Rupel/Comisia, citată anterior (punctul 45).
(24)
– A se vedea Hotărârea din 2 aprilie 2009, Bouygues și Bouygues Télécom/Comisia (C‑431/07 P, Rec., p. I‑2665, punctele 61-63).
(25)
–	Hotărârea Prayon‑Rupel/Comisia, citată anterior (punctul 47).
(26)
–	A se vedea printre altele Hotărârea din 20 martie 1984, Germania/Comisia (84/82, Rec., p. 1451, punctul 13), Hotărârea Comisia/Sytraval și Brink’s France, citată anterior (punctul 39), Hotărârea Prayon‑Rupel/Comisia, citată anterior (punctul 42), Hotărârea din 17 iulie 2008, Athinaïki Techniki/Comisia (C‑521/06 P, Rec. p. I‑5829, punctul 34), și Hotărârea Bouygues și Bouygues Télécom/Comisia, citată anterior (punctul 61), precum și Hotărârea Tribunalului din 18 septembrie 1995, SIDE/Comisia (T‑49/93, Rec., p. II‑2501, punctul 58).
(27)
–	Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2006, Asociación de Estaciones de Servicio de Madrid și Federación Catalana de Estaciones de Servicio/Comisia (T‑95/03, Rec., p. II‑4739, punctul 139).
(28)
–	Hotărârea Bouygues și Bouygues Télécom/Comisia, citată anterior (punctul 63).
(29)
–	A se vedea Concluziile prezentate în cauza Bouygues și Bouygues Télécom/Comisia, citată anterior (punctul 210 și următoarele).
(30)
–	Hotărârea Germania/Comisia, citată anterior (punctele 15 și 17), și Hotărârea Prayon Rupel/Comisia, citată anterior (punctul 93), precum și Hotărârea Tribunalului din 10 mai 2000, SIC/Comisia (T‑46/97, Rec., p. II‑2125, punctul 102); a se vedea și punctul 94 din hotărârea atacată.
(31)
– Hotărârea din 14 mai 1998 (T‑334/94, Rec., p. II‑1439).
(32)
–	A se vedea, Cross, R., și Harris, J. W., Precedent in English Law, Clarendon Law Series, 1991, p. 30-32.
(33)
–	Hotărârea din 27 martie 1980, Denkavit italiana (61/79, Rec., p. 1205), Hotărârea din 27 martie 1980, Meridionale Industria Salumi și alții (66/79, 127/79 și 128/79, Rec., p. 1237), Hotărârea din 29 noiembrie 2001, Griesmar (C‑366/99, Rec., p. I‑9383), și Hotărârea din 20 septembrie 2001, Grzelczyk (C‑184/99, Rec., p. I‑6193).
(34)
–	A se vedea în această privință Pescatore, P., „Art. 177”, Traité instituant la CEE. Commentaire article par article, Economica, Paris, 1992, p. 1120.
(35)
–	A se vedea printre altele Hotărârea din 13 ianuarie 2004, Kühne & Heitz (C‑453/00, Rec., p. I‑837, punctul 21), Hotărârea din 13 aprilie 2010, Bressol și alții (C‑73/08, Rep., p. I‑2735, punctul 90 și următoarele, precum și jurisprudența citată).
(36)
–	A se vedea printre altele Hotărârea din 8 aprilie 1976, Defrenne (43/75, Rec., p. 455), Hotărârea Denkavit italiana, citată anterior (punctul 17), Hotărârea din 6 martie 2007, Meilicke și alții (C‑292/04, Rec., p. I‑1835, punctele 36 și 37), precum și Hotărârea din 17 mai 1990, Barber (C‑262/88, Rec. p. I‑1889, punctele 41 și 44). A se vedea de asemenea Hotărârea din 1 aprilie 2008, Maruko (C‑267/06, Rep., p. I‑1757, punctul 77).
(37)
–	Hotărârea din 12 februarie 2008 (T‑289/03, Rep., p. II‑81).
(38)
–	Observăm că Hotărârea BUPA și alții/Comisia, citată anterior, nu a făcut obiectul unui recurs.
(39)
–	A se vedea printre altele Hotărârea din 12 februarie 2008, Kempter (C‑2/06, Rec., p. I‑411, punctul 35).
(40)
–	Data deciziei în litigiu este 23 iulie 2003, iar data Hotărârii Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, citată anterior, este 24 iulie 2003.
(41)
–	Hotărârea din 11 iulie 2007, Asklepios Kliniken/Comisia (T‑167/04, Rep., p. II‑2379, punctele 87-89) (în ceea ce privește o plângere, iar nu o notificare).
(42)
–	A se vedea printre altele Hotărârea din 10 iulie 1986, Belgia/Comisia (234/84, Rec., p. 2263, punctul 16), Hotărârea din 24 septembrie 2002, Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia (C‑74/00 P și C‑75/00 P, Rec., p. I‑7869, punctul 168), Hotărârea din 14 septembrie 2004, Spania/Comisia (C‑276/02, Rec., p. I‑8091, punctul 31), și Hotărârea din 15 aprilie 2008, Nuova Agricast (C‑390/06, Rep., p. I‑2577, punctul 54).