62010CC0282
GENERALINĖS ADVOKATĖS
VERICA TRSTENJAK IŠVADA,
pateikta 2011 m. rugsėjo 8 d. (
1
)
Byla C-282/10
Maribel Dominguez
prieš
Centre informatique du Centre Ouest Atlantique ir
prieš
Préfet de la région Centre
(Cour de Cassation (Prancūzija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Chartijos 31 straipsnio 2 dalis — Pagrindinės socialinės teisės — Bendrieji teisės principai — Horizontalus direktyvų veikimas — Direktyvos 2003/88/EB 7 straipsnis — Darbo sąlygos — Darbo laiko organizavimas — Teisė į mokamas kasmetines atostogas — Teisės į atostogas įgijimas neatsižvelgiant į darbuotojo nedarbingumo pobūdį ir trukmę — Nacionalinė tvarka, pagal kurią teisė į tokias atostogas atsiranda tik per ataskaitinius metus faktiškai išdirbus minimalų laikotarpį — Nacionalinio teismo pareiga netaikyti Europos Sąjungos teisės aktams prieštaraujančių nacionalinės teisės nuostatų“
Turinys
I — Įvadas
II — Teisinis pagrindas
A — Europos Sąjungos teisės aktai
1. Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija
2. Direktyva 2003/88
B — Nacionalinės teisės aktai
III — Faktinės aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
IV — Procesas Teisingumo Teisme
V — Pagrindiniai šalių argumentai
A — Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
B — Dėl antrojo prejudicinio klausimo
C — Dėl trečiojo prejudicinio klausimo
VI — Teisinis vertinimas
A — Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
B — Dėl antrojo prejudicinio klausimo
1. Bendros pastabos
a) Svarbūs teisiniai aspektai
b) Privačių asmenų teisinis ginčas
2. Nacionalinio teismo vaidmuo nagrinėjant teisinį privačių asmenų ginčą
a) Europos Sąjungos teisės aktuose nustatytos direktyvų taikytinumo ribos
b) Kiti galimi požiūriai
i) Tiesioginis Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje nustatytos pagrindinės teisės taikytinumas
— Chartijos taikytinumas
— Pagrindinės teisės savybė
— Poveikio tretiesiems asmenims nebuvimas
— Išvada
ii) Bendrojo teisės principo tiesioginio taikymo galimybė
— Teisės į kasmetines atostogas statusas Europos Sąjungos teisės sistemoje
— Bendrojo teisės principo taikytinumas privačių asmenų santykiams
— Išvada
iii) Direktyvoje 2003/88 sukonkretinto bendrojo teisės principo taikymas
— Teisingumo Teismo požiūris, įtvirtintas Sprendime Kücükdeveci
— Šio požiūrio perkėlimo ir taikymo galimybė teisei į kasmetines atostogas
— Išvada
c) Baigiamoji išvada
3. Subsidiari valstybės narės atsakomybė dėl Europos Sąjungos teisės aktų pažeidimo
4. Išvada
C — Dėl trečiojo prejudicinio klausimo
VII — Išvada
I – Įvadas
1.
Šioje prejudicinio sprendimo priėmimo pagal SESV 267 straipsnį procedūroje Prancūzijos Cour de Cassation (Kasacinis teismas, toliau – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas) kreipiasi į Teisingumo Teismą su trimis prejudiciniais klausimais dėl 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (
2
) 7 straipsnio išaiškinimo.
2.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas nagrinėjant M. Dominguez (toliau – ieškovė pagrindinėje byloje) ir jos darbdavio Centre Informatique du Centre Ouest Atlantique (toliau – atsakovas pagrindinėje byloje) teisinį ginčą dėl darbdavio pareigos sumokėti piniginę kompensaciją, o prireikus – ir dėl jos dydžio už kasmetines atostogas, kuriomis darbuotoja negalėjo pasinaudoti dėl patirto nelaimingo atsitikimo. Kaip mano prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, svarbu išaiškinti, kaip apskaičiuojama atostogų trukmė, nes ši situacija ypatinga tuo, kad pagal taikomus nacionalinės teisės aktus teisė į kasmetines atostogas įgyjama, pirma, kai darbuotojas išdirba nustatytą minimalų laikotarpį ir, antra, kad ne bet kokio nedarbingumo dėl nelaimingo atsitikimo trukmė įskaičiuojama į darbo laikotarpį.
3.
Tačiau nustatyti, ar buvo įgyta teisė į atostogas, o prireikus – ir konkrečią jos trukmę negalima, kol nėra aišku, ar minėtos nacionalinės teisės nuostatos neprieštarauja Direktyvos 2003/88 7 straipsniui ir ar ieškovė šia direktyva gali tiesiogiai remtis prieš atsakovą. Viena vertus, į šioje byloje kylančius teisinius klausimus Teisingumo Teismas jau yra pateikęs aiškų atsakymą, todėl iš esmės jam pakaktų daryti nuorodas į svarbius sprendimus. Tačiau, kita vertus, Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti, kokia vieta Europos Sąjungos teisės aktų hierarchijoje tenka teisei į mokamas kasmetines atostogas ir ar darbuotojas, galimas dalykas, gali tiesiogiai remtis šia teise savo darbdavio atžvilgiu.
4.
Šiuo tikslu reikia išnagrinėti keturis skirtingus požiūrius, kurie turėtų padėti darbuotojui apginti savo teises santykių su darbdaviu srityje. Iš pradžių reikia išnagrinėti horizontalaus direktyvų veikimo galimybę. Paskui, atsižvelgiant į tai, kad dabar Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija jau įgijo privalomą teisinę galią, reikia patikrinti jos 31 straipsnio 2 dalies tiesioginio taikytinumo galimybę. Taip pat reikia išnagrinėti dar vieną alternatyvą, būtent tariamo bendrojo teisės principo, kuris suteikia darbuotojui teisę į kasmetines atostogas, tiesioginį taikytinumą. Galiausiai patikrinsiu, ar gali būti taikomas Sprendime Kücükdeveci (
3
) Teisingumo Teismo įtvirtintas požiūris. Šiuo tikslu konkrečiai išnagrinėsiu šio požiūrio pranašumus ir trūkumus. Nagrinėjama byla suteikia Teisingumo Teismui galimybę dogmatiškai išnagrinėti šį požiūrį ir prireikus jį patikslinti.
II – Teisinis pagrindas
A – Europos Sąjungos teisės aktai (
4
)
1. Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija
5.
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) IV antraštinės dalies („Solidarumas“) 31 straipsnyje numatyta kiekvieno darbuotojo teisė į „tinkamas ir teisingas darbo sąlygas“. 31 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Kiekvienas darbuotojas turi teisę į tai, kad būtų apribotas maksimalus darbo laikas, teisę į dienos ir savaitės poilsį, taip pat kasmetines mokamas atostogas.“
6.
Chartijos VII antraštinėje dalyje („Bendrosios nuostatos“) nustatyta Chartijos taikymo sritis. 51 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Šios Chartijos nuostatos skirtos Sąjungos institucijoms, įstaigoms ir organams, tinkamai atsižvelgiant į subsidiarumo principą, bei valstybėms narėms tais atvejais, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę. Todėl jie turi gerbti teises, laikytis principų ir juos taikyti pagal turimus atitinkamus įgaliojimus.“
2. Direktyva 2003/88
7.
Direktyvos 2003/88 1 straipsnyje numatyta:
„Tikslas ir taikymo sritis
1.   Ši direktyva nustato būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo.
2.   Ši direktyva taikoma:
a)
minimaliam <...> kasmetinių atostogų laikui <...>
<…>“
8.
Šios direktyvos 7 straipsnis yra suformuluotas taip:
„Kasmetinės atostogos
1.   Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į bent keturių savaičių mokamas kasmetines atostogas pagal nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika nustatytas teisės į tokias atostogas ir jų suteikimo sąlygas.
2.   Minimalus kasmetinių mokamų atostogų laikas negali būti pakeistas pinigine kompensacija, išskyrus tuos atvejus, kai yra nutraukiami darbo santykiai.“
9.
Direktyvos 2003/88 17 straipsnyje numatyta, kad valstybės narės gali nukrypti nuo tam tikrų šios direktyvos nuostatų. Šioje direktyvoje nenumatyta jokia nuo 7 straipsnio leidžianti nukrypti nuostata.
B – Nacionalinės teisės aktai
10.
Pagrindinėje byloje taikytino Darbo kodekso (Code du travail) L. 223-2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Darbuotojas, kuris pagrindžia, kad per ataskaitinius metus pas tą patį darbdavį faktiškai išdirbo bent mėnesį, turi teisę į atostogas, kurių trukmė nustatoma skaičiuojant dvi su puse darbo dienos atostogų už kiekvieną išdirbtą mėnesį, tačiau bendra atostogų trukmė negali viršyti trisdešimties darbo dienų.“
11.
2008 m. rugpjūčio 20 d. įstatymu patvirtinto naujojo Darbo kodekso L. 3141-3 straipsnyje nustatyta:
„Darbuotojas, kuris pagrindžia, kad pas tą patį darbdavį faktiškai išdirbo bent dešimt darbo dienų, turi teisę į atostogas, kurių trukmė nustatoma skaičiuojant dvi su puse darbo dienos atostogų už kiekvieną išdirbtą mėnesį. Bendra atostogų trukmė negali viršyti trisdešimties darbo dienų.“
12.
Anksčiau taikyto Darbo kodekso L. 223-4 straipsnyje buvo nustatyta:
„Apskaičiuojant atostogų trukmę mėnesio darbui prilyginami keturių savaičių arba 28 darbo dienų laikotarpiai. Mokamų atostogų laikas, šio kodekso L. 212-5-1 straipsnyje ir Žemės ūkio kodekso (Code rural) L. 713-9 straipsnyje numatyti kompensacinio poilsio laikotarpiai, L. 122-25–L. 122-30 numatytos motinystės atostogos, atostogų dienos, suteiktos dėl darbo laiko sutrumpinimo, ir nepertraukiami iki vienų metų trukmės laikotarpiai, per kuriuos darbo sutarties taikymas sustabdomas dėl nelaimingo atsitikimo darbe ar profesinės ligos, yra laikomi faktinio darbo laikotarpiu. (Apskaičiuojant atostogų trukmę faktinio darbo laikotarpiais taip pat laikomi tie laikotarpiai, kurių metu darbuotojai ar mokiniai buvo palikti ar pakviesti atlikti kokias nors Service national (karines ar civilines valstybės tarnybos) funkcijas.)“
13.
Šiuo metu galiojančio Darbo kodekso L. 3141-5 straipsnyje numatyta:
„Apskaičiuojant atostogų trukmę faktinio darbo laikotarpiais laikomi:
1)
Mokamų atostogų laikotarpiai;
2)
Vaiko priežiūros ir įvaikinimo atostogų, įvaikinimo bei vaikų lavinimo laikotarpiai;
3)
Darbo kodekso L 3121-26 straipsnyje ir Žemės ūkio kodekso L. 713-9 straipsnyje numatyti privalomi kompensacinio poilsio laikotarpiai;
4)
Poilsio dienos, suteiktos dėl darbo laiko sutrumpinimo;
5)
Nepertraukiami iki vienų metų trukmės laikotarpiai, kuriais darbo sutarties taikymas sustabdomas dėl nelaimingo atsitikimo darbe ar profesinės ligos;
6)
Laikotarpiai, per kuriuos darbuotojai buvo palikti ar pakviesti atlikti kokias nors valstybės tarnybos funkcijas.“
14.
Prie nacionalinės socialinio draudimo įstaigų darbuotojų kolektyvinės sutarties pridėto tipinio reglamento XIV straipsnio ketvirtoje pastraipoje nustatyta, kad teisė į mokamas atostogas nesuteikiama už tuos metus, kuriais dėl ligos ar tęstinės ligos darbuotojas nedirbo dvylika ar daugiau mėnesių; kuriais darbuotojas atliko privalomąją karinę tarnybą; buvo išėjęs nemokamų atostogų, numatytų kolektyvinės sutarties 410, 44 ir 46 straipsniuose. Teisė į mokamas atostogas vėl atsiranda grįžus į darbą, o atostogų trukmė nustatoma proporcingai faktiniam darbo laikui, už kurį dar nebuvo suteiktos metinės atostogos.
III – Faktinės aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
15.
Ieškovė pagrindinėje byloje nuo 1987 m. sausio 10 d. dirbo pas atsakovą pagrindinėje byloje, kuriam taikoma socialinio draudimo įstaigų darbuotojų kolektyvinė sutartis.
16.
2005 m. lapkričio 3 d. vykdama iš namų į darbą ieškovė patyrė nelaimingą atsitikimą. Dėl šio nelaimingo atsitikimo ji nuo 2005 m. lapkričio 3 d. iki 2007 m. sausio 7 d. buvo laikinojo nedarbingumo atostogose.
17.
Nuo 2007 m. sausio 8 d. ji pradėjo dirbti pusę darbo dienos, o nuo 2007 m. vasario 8 d. – jau visą darbo dieną. Jai grįžus į darbą atsakovas pagrindinėje byloje pranešė, kiek atostogų dienų pagal jo apskaičiavimus jai priklauso už laikinojo nedarbingumo laikotarpį. Šį sprendimą ieškovė pagrindinėje byloje apskundė ir pareikalavo už šį laikotarpį iš darbdavio priteisti 22,5 dienos mokamų atostogų, o šio reikalavimo nepatenkinus – sumokėti 1971,39 euro kompensaciją.
18.
Siekdama apginti savo reikalavimus, ji iš pradžių kreipėsi į Conseil de prud’hommes de Limoges (Limožo darbo teismas), kuris 2008 m. sausio 15 d. sprendimu jos reikalavimus atmetė. Šį teismo sprendimą apeliacine tvarka ji apskundė Cour d’appel de Limoges (chambre sociale) (Limožo apeliacinio teismo socialinių bylų kolegija). Tačiau 2008 m. rugsėjo 16 d. sprendimu Cour d’appel jos apeliacinį skundą atmetė ir, be kita ko, pripažino, kad atsakovas pagrindinėje byloje, kaip darbdavys, teisingai taikė svarbias darbo teisės nuostatas ir pagrįstai atsisakė pripažinti jos teisės į atostogas atsiradimą, nes ieškovė pagrindinėje byloje dėl vykstant į darbą patirto nelaimingo atsitikimo buvo nedarbinga daugiau kaip dvylika mėnesių ir šiuo laikotarpiu faktiškai nedirbo. Be to, Cour d’appel konstatavo, kad ieškovė pagrindinėje byloje negali remtis darbo teisės nuostatomis, kurios taikomos nelaimingo atsitikimo darbe atveju.
19.
Dėl šio sprendimo ji pateikė kasacinį skundą Cour de Cassation (Kasacinis teismas), kuriame tvirtina, kad, pirma, vykstant į darbą patirtas nelaimingas atsitikimas turi būti vertinamas taip pat, kaip nelaimingas atsitikimas darbe, todėl jai turėtų būti taikoma ta pati tvarka. Antra, ji teigia, kad skaičiuojant mokamas atostogas jos darbo sutarties sustabdymo dėl vykstant į darbą patirto nelaimingo atsitikimo laikotarpis turi būti prilygintas faktiniam darbo laikui.
20.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kuris atsižvelgia į Teisingumo Teismo praktiką ir ją išsamiai cituoja, kilo abejonių ir dėl svarbių nacionalinės darbo teisės normų suderinamumo, ir dėl nacionalinio teismo pareigos netaikyti Europos Sąjungos teisės aktams prieštaraujančių nacionalinės teisės nuostatų.
21.
Tokiomis aplinkybėmis Cour de Cassation nusprendė sustabdyti bylą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos 2003/88/EB 7 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ji draudžia tokias nacionalinės teisės nuostatas ar praktiką, pagal kurias teisė į mokamas kasmetines atostogas įgyjama tik per referencinį laikotarpį faktiškai išdirbus minimalų dešimties dienų (arba vieno mėnesio) laikotarpį?
2.
Teigiamai atsakius į pirmąjį klausimą, ar Direktyvos 2003/88/EB 7 straipsnis tiek, kiek jame numatyta konkreti darbdavio pareiga suteikti darbuotojui, kuris dėl sveikatos problemų nedirbo metus ar ilgiau, mokamas kasmetines atostogas, įpareigoja dviejų privačių asmenų ginčą sprendžiantį nacionalinį teismą netaikyti tam prieštaraujančios nacionalinės teisės nuostatos, kurioje numatyta, kad tokiu atveju norint įgyti teisę į kasmetines mokamas atostogas per referencinius metus reikia faktiškai išdirbti bent dešimt dienų?
3.
Ar dėl to, kad Direktyvos 2003/88/EB 7 straipsnyje nedaromas joks skirtumas tarp darbuotojų, kurie per referencinį laikotarpį nebuvo darbe dėl įvykusio nelaimingo atsitikimo darbe, profesinės ligos, nelaimingo atsitikimo vykstant į darbą ar neprofesinės ligos, visi darbuotojai pagal šią nuostatą turi teisę į vienodos trukmės mokamas atostogas, neatsižvelgiant į jų su sveikata susijusią nedarbingumo priežastį, ar šią nuostatą reikia aiškinti taip, kad ji nedraudžia nustatyti skirtingos mokamų atostogų trukmės, nelygu darbuotojo nebuvimo darbe priežastis, nes tam tikrais atvejais nacionalinė teisė numato ilgesnį už direktyvoje nustatytą minimalų keturių savaičių atostogų laikotarpį?“
IV – Procesas Teisingumo Teisme
22.
2010 m. birželio 2 d. sprendimą pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2010 m. birželio 7 dieną.
23.
Rašytines pastabas per Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje numatytą terminą pateikė pagrindinės bylos šalys, Prancūzijos, Danijos ir Nyderlandų vyriausybės bei Europos Komisija.
24.
2011 m. gegužės 17 d. teismo posėdyje dalyvavo ir žodines pastabas pateikė pagrindinės bylos šalių, Prancūzijos, Danijos ir Nyderlandų vyriausybių bei Komisijos atstovai.
V – Pagrindiniai šalių argumentai
A – Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
25.
Visos proceso šalys sutaria, kad atsakymas į pirmąjį prejudicinį klausimą aiškėja iš Teisingumo Teismo praktikos, pirmiausia iš Sprendimo BECTU (
5
) ir Schultz-Hoff ir kt. (
6
) Todėl jos atitinkamai siūlo į šį prejudicinį klausimą atsakyti taip, kad Direktyvos 2003/88/EB 7 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti kaip draudžiančią tokias nacionalinės teisės nuostatas ar praktiką, pagal kurias teisė į mokamas kasmetines atostogas įgyjama tik per referencinį laikotarpį faktiškai išdirbus minimalų dešimties dienų (arba vieno mėnesio) laikotarpį.
B – Dėl antrojo prejudicinio klausimo
26.
Proceso šalių argumentacija, kaip ir siūlomi atsakymai į šį klausimą, labai skiriasi.
27.
Ieškovė pagrindinėje byloje nurodo sprendimus Simmenthal (
7
) ir Melki (
8
) ir tvirtina, kad Teisingumo Teismo išvados Sprendime BECTU neturi poveikio Direktyvos 2003/88 7 straipsnio tiesioginiam taikymui. Jos nuomone, nacionalinis teismas paprasčiausia yra įpareigotas netaikyti tokios nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurią teisės į mokamas kasmetines atostogas naudojimuisi nustatoma su Europos Sąjungos teisės aktais nesuderinama sąlyga.
28.
Atsakovas pagrindinėje byloje remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta teismo praktika ir daro priešingą išvadą. Jo nuomone, šioje teismo praktikoje suformuluoti principai reiškia, kad nacionalinis teismas, spręsdamas dviejų privačių asmenų teisinį ginčą, negali netaikyti nacionalinės teisės nuostatos, motyvuodamas tuo, kad ji yra nesuderinama su direktyva. Tai būtų nacionalinės teisės aiškinimas contra legem. Atsižvelgiant į direktyvos apibrėžtį, būtent tai, kad direktyva nustato tikslus valstybėms narėms, bet nenustato tiesioginių pareigų piliečiams, nėra pagrindo peržiūrėti šios nusistovėjusios teismo praktikos, nes priešingu atveju būtų pašalinami skirtumai tarp direktyvos ir reglamento.
29.
Prancūzijos ir Nyderlandų vyriausybės teismo praktiką analizuoja dar išsamiau.
30.
Prancūzijos vyriausybė, pavyzdžiui, primena ne tik Cour de Cassation cituojamą teismo praktiką, bet ir sprendimus Mangold (
9
) ir Kücükdeveci (
10
). Šiuose sprendimuose Teisingumo Teismas toliau plėtojo savo praktiką dėl nacionalinio teismo pozicijos esant situacijai, kai nacionalinės teisės nuostatos prieštarauja Europos Sąjungos teisės aktams. Iš jų aiškėja, kad nacionalinės teisės nuostatos ir bendrojo Europos Sąjungos teisės principo kolizijos atveju nacionalinis teismas, jei būtina, privalo netaikyti nacionalinės teisės nuostatos. Tokiomis aplinkybėmis Prancūzijos vyriausybė nurodo, kad nors pagal nusistovėjusią teismo praktiką teisė į mokamas kasmetines atostogas turi būti laikoma „ypatingos svarbos Europos Sąjungos socialinės teisės principu“, kol kas Teisingumo Teismas šios teisės nėra pripažinęs bendruoju Europos Sąjungos teisės principu, kaip yra pripažinęs, pavyzdžiui, diskriminacijos dėl amžiaus draudimą. Tokiomis aplinkybėmis nurodytos teismo praktikos negalima taikyti teisei į mokamas kasmetines atostogas.
31.
Todėl Prancūzijos vyriausybė siūlo į antrąjį prejudicinį klausimą atsakyti taip, kad tiek, kiek Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalimi draudžiama nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią teisė į kasmetines atostogas suteikiama tik per referencinį laikotarpį išdirbus minimalų dešimties dienų (arba vieno mėnesio) laikotarpį, ši direktyvos nuostata neleidžia dviejų privačių asmenų ginčą sprendžiančiam teismui netaikyti tokios nacionalinės teisės nuostatos.
32.
Nyderlandų vyriausybė savo pastabas pateikė tik dėl šio prejudicinio klausimo. Ji teigia, kad, remiantis Cour de Cassation nurodyta nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, dviejų privačių asmenų ginčą sprendžiantis teismas nėra įpareigotas netaikyti tokios nacionalinės teisės nuostatos, kuri prieštarauja direktyvos nuostatai. Atvirkščiai, nacionalinis teismas privalo nacionalinę teisę aiškinti ir ją taikyti direktyvą atitinkančiu būdu.
33.
Nyderlandų vyriausybės nuomone, remiantis Sprendimu Kücükdeveci ir tuo, kad teisė į kasmetines atostogas laikoma „ypatingos svarbos Europos Sąjungos socialinės teisės principu“, kitokios išvados daryti negalima, nes šis principas nėra bendrasis teisės principas.
34.
Nors Prancūzijos ir Nyderlandų vyriausybės daro išvadą, jog Teisingumo Teismo samprotavimai, išdėstyti Sprendime Kücükdeveci, negali būti taikomi, Komisija mano, kad atmesti tokio taikymo pagal analogiją pagrindinėje byloje galimybę nėra pagrindo.
35.
Komisijos nuomone, į antrąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip, kad nacionalinis teismas, kiek leidžia jo kompetencija, turi užtikrinti privačių asmenų teisinę apsaugą ir visišką Europos Sąjungos teisės aktų veiksmingumą, todėl jis prireikus gali netaikyti tokios nacionalinės teisės nuostatos, kuri yra nesuderinama su teise į mokamas kasmetines atostogas.
C – Dėl trečiojo prejudicinio klausimo
36.
Ieškovė pagrindinėje byloje siūlo į šį klausimą atsakyti taip, kad Direktyvos 2003/88 7 straipsnį reikia aiškinti kaip draudžiantį nustatyti skirtingą mokamų kasmetinių atostogų trukmę, atsižvelgiant į tai, kokia buvo laikinojo nedarbingumo priežastis. Atvirkščiai, šioje direktyvos nuostatoje numatyta, kad darbuotojai turi teisę į vienodos trukmės mokamas atostogas, nesvarbu, kokia buvo darbuotojo laikinojo nedarbingumo priežastis.
37.
Atsakovas pagrindinėje byloje mano priešingai, kad Direktyvos 2003/88 7 straipsniu nedraudžiama tokia tvarka, pagal kurią nustatant mokamų kasmetinių atostogų trukmę darbuotojai, kurie buvo laikinai nedarbingi dėl ligos ar nelaimingo atsitikimo darbe, prilyginus jų nedarbingumo laikotarpį faktiniam darbo laikui atsiduria palankesnėje situacijoje negu darbuotojai, kurie buvo nedarbingi ne dėl nelaimingo atsitikimo darbe.
38.
Remdamasi nurodyta Teisingumo Teismo praktika, Prancūzijos vyriausybė daro išvadą, kad Direktyvos 2003/88 7 straipsnį reikia aiškinti taip, kad mokamų kasmetinių atostogų trukmė gali būti skirtinga, nelygu darbuotojo nedarbingumo priežastis, kai yra užtikrinamas šioje direktyvos nuostatoje numatytas minimalus keturių savaičių atostogų laikotarpis.
39.
Nors Komisija nurodo, kad iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra aišku, kokiomis nacionalinės teisės aplinkybėmis grindžiamas šis prejudicinis klausimas, ji siūlo į jį atsakyti taip pat, kaip ir Prancūzijos vyriausybė.
VI – Teisinis vertinimas
A – Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
40.
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalis leidžia valstybei narei naudojimuisi teise į mokamas kasmetines atostogas nustatyti reikalavimą, būti išdirbus tam tikrą minimalų laikotarpį, konkrečiai nustatytą nacionalinės teisės aktuose, kai Prancūzijos teisės aktuose iš pradžių buvo nustatytas minimalus vieno mėnesio darbo laikotarpis, o pasikeitus įstatymams numatytas dešimties dienų laikotarpis.
41.
Atsakymas į šį prejudicinį klausimą aiškėja iš Teisingumo Teismo praktikos, pirmiausia iš sprendimų BECTU ir Schultz-Hoff ir kt. Todėl reikėtų priminti svarbias Teisingumo Teismo išvadas ir galiausiai išnagrinėti, ar jos gali būti perkeltos ir taikomos pagrindinėje byloje.
42.
Kaip nusistovėjusioje teismo praktikoje pripažino Teisingumo Teismas, teisė į mokamas kasmetines atostogas turi būti laikoma ypatingos svarbos Europos Sąjungos socialinės teisės principu, nuo kurio negalima nukrypti ir kurį kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi įgyvendinti laikydamosi aiškiai pačioje Direktyvoje 2003/88 nustatytų ribų (
11
). Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas, įtvirtindamas teisę į mokamas kasmetines atostogas antrinės teisės aktuose, siekė, kad visose valstybėse narėse darbuotojai iš tiesų turėtų laiko pailsėti, kad būtų užtikrinta „veiksminga darbuotojo sauga ir sveikatos apsauga“ (
12
). Kaip nurodė Teisingumo Teismas savo teismo praktikoje, teisė į mokamas kasmetines atostogas darbuotojui suteikiama tam, kad jis pailsėtų ir turėtų laiko pramogoms ir laisvalaikiui (
13
).
43.
Greičiausiai dėl ypatingos svarbos, šiam principui suteiktos Europos Sąjungos teisės sistemoje, jau minėto Sprendimo BECTU 52 punkte Teisingumo Teismas pripažino, kad Direktyvos 93/104/EB 7 straipsnio 1 dalimi, kurios formuluotė identiška vėliau priimtos Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalies formuluotei, draudžiama valstybėms narėms „vienpusiškai apriboti kiekvienam darbuotojui garantuotą teisę į mokamas kasmetines atostogas, nustatant tokią sąlygą, dėl kurios konkretūs darbuotojai šia teise negalėtų pasinaudoti“.
44.
Toliau, to paties sprendimo 53 punkte, Teisingumo Teismas nurodė, kad „nors vidaus teisėje jos gali savo nuožiūra apibrėžti naudojimosi teise į apmokamas kasmetines atostogas ir jos įgyvendinimo sąlygas, patikslindamos konkrečias aplinkybes, kuriomis darbuotojai gali naudotis tokia teise, kuri jiems priklauso visų atlikto darbo laikotarpių atžvilgiu, valstybės narės negali nustatyti jokių tiesiogiai iš Direktyvos 93/104 išplaukiančios šios teisės atsiradimo sąlygų“.
45.
Minėto sprendimo 55 punkte Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad valstybių narių priemonės, priimtos įgyvendinant teisės aktus, kiek tai susiję su naudojimosi teise į mokamas kasmetines atostogas sąlygomis, gali skirtis, nes direktyva nustatomi tik minimalūs Bendrijos darbo laiko organizavimo srities suderinimo reikalavimai ir valstybės narės gali priimti būtinas įgyvendinimo ir taikymo nuostatas. Tačiau reikia pabrėžti, kad „ši direktyva valstybėms narėms neleidžia nenumatyti akivaizdžiai kiekvienam darbuotojui suteikiamos teisės“.
46.
Pirma cituotą teismo praktiką reikia suprasti taip, kad Teisingumo Teismas iš principo pripažįsta valstybių narių kompetenciją numatyti vadinamąsias įgyvendinimo sąlygas, kurios joms leidžia konkrečiai apibrėžti tam tikrus teisės į kasmetines atostogas naudojimosi aspektus, pavyzdžiui, pačią procedūrą, kaip darbuotojas gali pasinaudoti atostogomis, kurios jam priklauso už pirmąsias darbo savaites. Tačiau valstybių narių reguliavimo kompetencijai nustatoma riba, kai pasirinktas reguliavimas trukdo veiksmingai pasinaudoti teise į mokamas kasmetines atostogas ir neužtikrina teisės į atostogas tikslo įgyvendinimo. Taip būtų, pavyzdžiui, nacionalinės tvarkos atveju, kuri nustato, ne kaip pasinaudoti šia teise, o ar galima ja pasinaudoti.
47.
Akivaizdu, kad tokia tvarka nagrinėjama pagrindinėje byloje, nes, kaip pripažįsta pati Prancūzijos vyriausybė, pačiam teisės atsiradimui nustatyta sąlyga, kad darbuotojas turi būti išdirbęs minimalų bent vieno mėnesio (pagal dabar jau pakeistą Code du travail L. 223-2 straipsnio 1 dalį) ir (arba) dešimties dienų (pagal dabar galiojantį Code du travail L. 3141-3 straipsnį) laikotarpį. Kaip savo rašytinėse pastabose išsamiai pagrindė Prancūzijos vyriausybė, tokį minimalų dešimties dienų laikotarpį galima paaiškinti kasmetinių atostogų trukmės apskaičiavimo sąlygomis. Atostogų trukmė atitinka konkretų darbo dienų skaičių, o pagal šį apskaičiavimo metodą viena atostogų diena atitinka dešimt darbo dienų.
48.
Tačiau nuoroda į būtinybę konkrečiu atveju tiksliai apskaičiuoti kasmetines atostogas, kaip pripažįsta ir Prancūzijos vyriausybė, niekaip nekeičia Teisingumo Teismo praktikos, kurioje nėra numatyta išimčių iš taisyklės, kad įgyvendinant teisę į mokamas kasmetines atostogas valstybių narių lygmeniu negalima nustatyti tokių nacionalinių priemonių, kurios neleistų pasinaudoti šia teise. Tokiomis aplinkybėmis reikia nurodyti, kad Sprendimo BECTU ir nagrinėjamos bylos faktinės aplinkybės yra panašios, todėl jame nustatytus teismo praktikos principus galima tiesiogiai perkelti pagrindinei bylai. Minėtoje byloje Teisingumo Teismo būtent buvo prašoma išaiškinti, ar Direktyvos 93/104 7 straipsnio 1 dalimi valstybei narei leidžiama nustatyti tokią nacionalinę tvarką, pagal kurią darbuotojas teisę į mokamas kasmetines atostogas įgyja tik tada, kai pas tą patį darbdavį be pertraukos išdirba minimalų 13 savaičių laikotarpį. Kadangi Teisingumo Teismas į šį klausimai aiškiai atsakė neigiamai, reikia daryti išvadą, kad ginčijama Prancūzijos teisės nuostata yra nesuderinama su Direktyva 2003/88.
49.
Pagrindinėje byloje keliamas dar vienas teisinis klausimas, į kurį taip pat svarbu atsakyti atsižvelgiant į šios prejudicinio sprendimo procedūros tikslus, ir tai savo rašytinėse pastabose (
14
) teisingai nurodė atsakovas pagrindinėje byloje, būtent, – ar teisė į mokamas kasmetines atostogas taip pat įgyjama per laikotarpį, kuriuo darbuotojas nedirbo dėl ligos. Atsakymas į šį klausimą svarbus todėl, kad nuo jo galiausiai priklauso, ar ieškovė pagrindinėje byloje už šį laikotarpį iš viso įgyja teisę į kasmetines atostogas, ar neįgyja, pagrindžiant tuo, kad ji nedirbo.
50.
Naudingų nuorodų, kaip atsakyti į šį klausimą, taip pat pateikia teismo praktika. Ypač daug jų galima rasti Sprendime Schultz-Hoff ir kt., kurio 39 punkte Teisingumo Teismas iš pradžių pripažino, kad Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalis dėl teisės į mokamas kasmetines atostogas taikoma „kiekvienam darbuotojui“. Šiuo klausimu svarbūs ir kiti argumentai, išdėstyti minėto sprendimo 40 punkte, kuriame jis konstatavo, kad, „kiek tai susiję su teise į mokamas kasmetines atostogas, Direktyvoje 2003/88 nedaromas skirtumas tarp darbuotojų, referenciniu laikotarpiu nesančių darbe dėl laikinojo nedarbingumo atostogų, nesvarbu, ar jos trumpalaikės ar ilgalaikės, ir faktiškai per šį laikotarpį dirbusių darbuotojų“.
51.
Atsižvelgdamas į tai, sprendimo 41 punkte Teisingumo Teismas daro išvadą, kuri taip pat svarbi šiai prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrai, būtent, kad, „kalbant apie darbuotojų, kuriems teisėtai suteiktos laikinojo nedarbingumo atostogos, teisę į mokamas kasmetines atostogas, kuri pagal Direktyvą 2003/88 suteikiama visiems darbuotojams, valstybė narė negali šiai teisei nustatyti reikalavimo faktiškai būti išdirbusiam šios valstybės nustatytą referencinį laikotarpį“.
52.
Taigi cituotą teismo praktiką reikia suprasti taip, kad tai, jog darbuotojas per tam tikrus referencinius metus nebuvo darbe dėl ligos, netrukdo jam įgyti teisės į mokamas kasmetines atostogas, jei laikinojo nedarbingumo atostogos jam buvo suteiktos teisėtai. Vertinant teisiniu požiūriu, nebuvimas darbe dėl nuo suinteresuotojo darbuotojo nepriklausančių priežasčių, pavyzdžiui, dėl laikinojo nedarbingumo atostogų, įskaičiuojamas į darbo laiką. Tai irgi aiškėja iš 1970 m. birželio 24 d. Tarptautinės darbo organizacijos (toliau – TDO) Konvencijos Nr. 132 dėl mokamų kasmetinių atostogų (po peržiūros) 5 straipsnio 4 dalies, kuria Teisingumo Teismas grindė savo samprotavimus dėl kasmetinių atostogų ir laikinojo nedarbingumo atostogų santykio.
53.
Apibendrinant reikia pripažinti, kad ginčijama teisė nuostata prieštarauja Direktyvai 2003/88. Tokią išvadą daro ir Prancūzijos vyriausybė, kuri savo rašytinėse pastabose pažadėjo imtis veiksmų, kad būtų iš dalies pakeistas Code du travail L. 3141-3 straipsnis (
15
). Vadinasi, į pirmąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2003/88/EB 7 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad ja draudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos ar praktika, pagal kurias teisė į mokamas kasmetines atostogas atsiranda tik per referencinį laikotarpį faktiškai išdirbus minimalų dešimties dienų (arba mėnesio) laikotarpį.
B – Dėl antrojo prejudicinio klausimo
1. Bendros pastabos
a) Svarbūs teisiniai aspektai
54.
Akivaizdu, kad antrasis klausimas buvo pateiktas tik tuo atveju, jei į klausimą dėl ginčijamos nacionalinės nuostatos nesuderinamumo su Europos Sąjungos teise būtų atsakyta teigiamai, kaip ir buvo padaryta pirma. Kaip aiškėja iš nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktų argumentų būtent dėl šio prejudicinio klausimo (
16
), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinti, ar iš Direktyvos 2003/88 7 straipsnio jam kyla Europos Sąjungos teisės aktuose numatyta pareiga sprendžiant dviejų privačių asmenų ginčą netaikyti ginčijamos nacionalinės teisės nuostatos.
55.
Atsakant į šį klausimą reikia išnagrinėti du svarbius teisinius aspektus, kurie tarpusavyje susiję. Pirma, tai nacionalinio teismo vaidmuo taikant Europos Sąjungos teisę, kuris aiškėja iš Teisingumo Teismo praktikos. Antra, Europos Sąjungos teisės sistemoje įtvirtinta teisės į kasmetines atostogas reikšmė ir jos įgyvendinamumas.
b) Privačių asmenų teisinis ginčas
56.
Prieš pradedant nagrinėti šiuos pagrindinius prejudicinio klausimo aspektus dėl išsamumo reikia nurodyti, kad nėra abejonių dėl to, jog pagrindinės bylos šalys yra du privatūs asmenys.
57.
Pirmiausia reikia prisiminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką vien prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas gali apibrėžti Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų dalyką. Tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, kuris atsakingas už sprendimo priėmimą, konkrečiu atveju turi įvertinti prejudicinio sprendimo reikalingumą ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti (
17
).
58.
Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai kalba apie teisinį privačių asmenų ginčą ir bet kuriuo atveju išsamiai nenagrinėja klausimo dėl atsakovo pagrindinėje byloje, būtent kaip viešojo administravimo įstaigos, galimo priskirtinumo Prancūzijos valstybei, Teisingumo Teismui toks vertinimas taip pat yra privalomas.
59.
Tačiau išimtiniais atvejais Teisingumo Teismas gali vertinti tuos pagrindus, kurie paskatino nacionalinį teismą pateikti konkrečius klausimus. Pagal teismo praktiką taip yra tada, kai akivaizdu, kad Teisingumo Teismo prašoma priimti sprendimą dirbtiniame ginče arba pateikti konsultacinę nuomonę bendrais ar hipotetiniais klausimais, kad prašymas išaiškinti Europos Sąjungos teisę niekaip nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku arba kad Teisingumo Teismui nežinomos faktinės ar teisinės aplinkybės, būtinos norint naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (
18
).
60.
Tačiau nagrinėjamu atveju taip nėra. Remiantis proceso šalių per posėdį pateiktais paaiškinimais, pagrindinėje byloje nagrinėjamas ginčas kilo dėl darbo teisės sutarties, kai atsakovas pagrindinėje byloje ginčija ieškovo pagrindinėje byloje reikalavimus kaip privatus asmuo, o ne kaip valstybės įgaliojimus turinti įstaiga. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo vertinimas taip pat patvirtina šiuos teiginius.
2. Nacionalinio teismo vaidmuo nagrinėjant teisinį privačių asmenų ginčą
a) Europos Sąjungos teisės aktuose nustatytos direktyvų taikytinumo ribos
61.
Dėl nacionalinio teismo vaidmens nagrinėjant privačių asmenų bylą, kurioje paaiškėja, kad ginčijama nacionalinės teisės nuostata, kaip yra pagrindinėje byloje, prieštarauja Europos Sąjungos teisei, Teisingumo Teismas nusprendė, jog nacionaliniai teismai turi užtikrinti asmenų teisinę apsaugą, jiems suteiktą pagal Europos Sąjungos teisės nuostatas, ir visišką šių nuostatų veiksmingumą (
19
). Vis dėlto ginčams tarp privačių asmenų taikomas svarbus apribojimas tiek, kiek pagal teismo praktiką pačia direktyva negalima įpareigoti asmens ir dėl to ja iš esmės negalima remtis prieš asmenį (
20
).
62.
Todėl, kaip teigia Teisingumo Teismas, net jei direktyvos nuostatos, kuriomis siekiama asmenims suteikti teisių ar nustatyti pareigų, yra pakankamai aiškios, tikslios ir besąlygiškos, jos iš esmės negali būti taikomos bylose, kuriose šalys yra vien privatūs asmenys. Teisingumo Teismas savo nuomonę grindžia tuo, kad priešingu atveju reikėtų pripažinti Europos Sąjungos teisę pasinaudojant tiesioginiu veikimu nustatyti piliečiams pareigas, nors ji tai daryti gali tik tada, kai jai suteikta teisė priimti reglamentus (
21
). Šiuo požiūriu atsižvelgiama į ypatingą direktyvų pobūdį, nes jos tiesiogiai įpareigoja tik valstybes nares, kurioms pagal SESV 288 straipsnio trečią pastraipą yra skirtos, o privatiems asmenims pareigos nustatomos tik priėmus konkrečias nacionalines priemones, kuriomis perkeliama direktyva.
63.
Reikia sutikti su šia teismo praktika. Todėl, kalbant apie horizontalius santykius, reikia atmesti įvairius siūlymus (
22
) skirstyti tiesioginį direktyvų veikimą į teigiamą ir neigiamą. Nors pagal tokį požiūrį iš neįgyvendintų direktyvų negali privatiems asmenims atsirasti tiesioginių pareigų kitų privatinės teisės subjektų atžvilgiu, taikant Europos Sąjungos teisės viršenybės principą, direktyvai prieštaraujantys nacionalinės teisės aktai turi būti netaikomi ir sprendžiant privačių asmenų ginčą. Kritikuojant šį požiūrį teisingai nurodoma, kad juo pažeidžiamas teisinio saugumo principas (
23
). Juk, nelygu nacionalinės teisės norminių aktų kontekstas, kuriame yra direktyvai prieštaraujanti teisės norma, jos netaikymas gali išplėsti privatinės teisės subjekto pareigas; ar taip bus, Europos Sąjungos teisės požiūriu lemia greičiau atsitiktiniai veiksniai, būtent, ar nacionalinės teisės sistemoje yra kita (pareigas nustatanti) nuostata, kuria galima remtis suspendavus direktyvai prieštaraujančios teisės normos taikymą.
64.
Vadinasi, pagal šią teismo praktiką ieškovė pagrindinėje byloje negali remtis Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalimi, reikalaudama, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas netaikytų Europos Sąjungos teisei prieštaraujančios nacionalinės nuostatos.
65.
Teisingumo Teismas nurodo, jog tiesioginio horizontalaus direktyvų veikimo nebuvimą galima kompensuoti kitais alternatyviais būdais, kurie padeda privačiam asmeniui, manančiam, kad dėl direktyvos neperkėlimo arba netinkamo perkėlimo buvo pažeisti jo interesai, apginti savo teises. Pirma, tai galimybė nacionalinės teisės aktus aiškinti direktyvą atitinkančiu būdu ir, antra, Europos Sąjungos teisės aktuose numatytos valstybių narių atsakomybės už Europos Sąjungos teisės aktų pažeidimus taikymas.
66.
Teisingumo Teismas šį aiškinimo direktyvą atitinkančiu būdu metodą pagrindė tuo, kad visoms valstybių narių valdžios institucijoms, įskaitant teismus, pagal jų kompetenciją nustatyta pareiga pasiekti direktyvoje numatytą rezultatą ir imtis visų bendrų ar specialių priemonių užtikrinti šios pareigos įvykdymą (
24
). Iš to išplaukia, kad taikydami nacionalinę teisę nacionaliniai teismai turi ją aiškinti remdamiesi visais galimais aiškinimo metodais, kuo labiau atsižvelgdami į direktyvos tekstą ir į jos tikslą, kad būtų pasiektas joje numatytas rezultatas ir taip laikomasi SESV 288 straipsnio trečios pastraipos (
25
). Sprendime Pfeiffer ir kt. (
26
) Teisingumo Teismas paaiškino, kaip nacionalinis teismas turi elgtis privačių asmenų ginčo atveju. Jei nacionalinės teisės pripažintų aiškinimo būdų taikymas leidžia tam tikromis aplinkybėmis aiškinti nacionalinės teisės nuostatą išvengiant prieštaravimo su kita nacionalinės teisės norma ar dėl to siaurinti šios nuostatos taikymo sritį ir taikyti tik tą jos dalį, kuri atitinka minėtą nuostatą, nacionalinis teismas privalo taikyti tuos pačius būdus, kad būtų įgyvendintas direktyvoje nustatytas tikslas.
67.
Vis dėlto, kaip ne kartą yra nurodęs Teisingumo Teismas, nacionalinio teismo pareigai aiškinti direktyvą atitinkamu būdu ribas nustato bendrieji teisės principai, pirmiausia teisinio saugumo principas, ir būtent ta prasme, kad ja negali pagrįsti nacionalinės teisės aiškinimo contra legem (
27
).
68.
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra aišku, ar iš viso yra galimybė nacionalinės teisės aktus aiškinti direktyvą atitinkančiu būdu. Vis dėlto, remiantis prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktu bendru teisiniu vertinimu, galima daryti išvadą, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi vienintelę tokio direktyvą atitinkančio aiškinimo galimybę, būtent iš viso netaikyti ginčijamos nuostatos. Atsižvelgiant į tai, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo nutartyje cituoja Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su aiškinimo metodo ribų nustatymu, darytina išvada, kad pagrindinėje byloje nėra galimybės aiškinti direktyvą atitinkamu būdu kitaip, nei aiškinant nacionalinės teisės aktus contra legem.
b) Kiti galimi požiūriai
69.
Taigi reikia išnagrinėti klausimą, ar vis dėlto nagrinėdamas teisinį privačių asmenų ginčą nacionalinis teismas tam tikromis sąlygomis gali netaikyti ginčijamos teisės normos. Mano manymu, čia galimi trys skirtingi požiūriai, kurių kiekvieną išsamiai paaiškinsiu ir išnagrinėsiu jų įgyvendinamumą.
70.
Iš pradžių reikia išnagrinėti, ar gali būti tiesiogiai taikoma Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta pagrindinė teisė (
28
). Paskui reikia išnagrinėti klausimą, ar teisė į mokamas kasmetines atostogas laikytina bendruoju Europos Sąjungos teisės principu ir gali būti tiesiogiai taikoma sprendžiant privačių asmenų ginčą (
29
). Galiausiai reikia kritiškai pažvelgti į Teisingumo Teismo sprendime Kücükdeveci įtvirtintą požiūrį ir įvertinti šio požiūrio perkėlimo ir taikymo nagrinėjamoje byloje galimybę (
30
).
i) Tiesioginis Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje nustatytos pagrindinės teisės taikytinumas
71.
Kaip jau minėta, pirmasis požiūris susijęs su tiesioginiu Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje įtvirtintos pagrindinės teisės į mokamas kasmetines atostogas taikytinumu.
– Chartijos taikytinumas
72.
Nors iš pradžių ši Chartija buvo daugiau deklaratyvaus pobūdžio ir ją reikėjo suprasti kaip Europos Sąjungos įsipareigojimą gerbti pagrindines teises, 2009 m. gruodžio 1 d. įsigaliojus Lisabonos sutarčiai pagal ESS 6 straipsnio 1 dalį ji galutinai tapo Europos Sąjungos pirminės teisės dalimi (
31
). Tai lėmė, kad Europos Sąjungos institucijų darbo laiko organizavimo srityje priimami teisės aktai, atsižvelgiant į Chartijos 51 straipsnio 1 dalyje nustatytą pareigą gerbti pagrindines teises, dabar turi atitikti šios nuostatos reikalavimus. Dabar ši nuostata privaloma ir valstybėms narėms tiek, kiek jos įgyvendina Europos Sąjungos teisės aktus (
32
).
73.
Atsižvelgiant į tai, kad faktinės aplinkybės, dėl kurių buvo pradėta pagrindinė byla, susiklostė 2005–2007 m., vadinasi laikotarpiu, kai Chartija dar nebuvo įsigaliojusi, griežtai vertinant reikėtų paneigti jos taikymo ratione temporis galimybę nagrinėjamos bylos aplinkybėms. Tačiau tokiu atveju nebūtų atsižvelgta į tai, kad jau daug anksčiau, negu ji buvo formaliai įtraukta į Europos Sąjungos teisės sistemą, Europos Sąjungos teismai suteikė jai didelę svarbą aiškinant Europos Sąjungos teisės aktus (
33
). Negalima priekaištauti dėl to, kad Chartija remiamasi kaip aiškinimo pagalba, nes joje įtvirtintos teisės, kurios nustatytos daugelyje teisės aktų ir kurios kyla iš bendrų valstybių narių konstitucinių tradicijų, todėl galiausiai jos yra bendrų Europos vertybių išraiška.
74.
Chartijai įsigaliojus, abejonių dėl jos privalomojo pobūdžio aiškinant teisės aktus dabar nebekyla ir tai ypač patvirtina aplinkybė, kad Teisingumo Teismas Sprendimo Kücükdeveci 22 punkte, nepaisydamas Chartijos akivaizdaus netaikytinumo laiko atžvilgiu, atsižvelgė į ją savo teisiniame vertinime (
34
). Todėl atrodytų logiška nagrinėjamoje byloje aiškinant kitas Europos Sąjungos teisės normas, įskaitant bendruosius teisės principus ir antrinės teisės aktus, kaip išeities tašku remtis svarbiomis Chartijos nuostatomis. Pirmiausia reikia vengti tokio teisės aktų aiškinimo, kuris, galimas dalykas, prieštarautų joje pateiktam vertinimui.
– Pagrindinės teisės savybė
75.
Mano nuomone, darbuotojų teisės į mokamas kasmetines atostogas, kuri įtvirtinta Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje, vertinimas kaip pagrindinės socialinės teisės nekelia ypatingų problemų. Kaip nurodžiau savo išvadoje, pateiktoje byloje Schultz-Hoff ir kt. (
35
), labai svarbu, kad ši teisė buvo įtraukta į Chartiją ir taip buvo patvirtintas jos, kaip pagrindinės teisės, pobūdis. Šiuo klausimu pritariau generalinio advokato A. Tizzano nuomonei, anksčiau išdėstytai jo išvadoje, pateiktoje byloje BECTU (
36
). Kiek galiu vertinti, tokios nuomonės laikosi ir didelė dalis doktrinos autorių (
37
), kurie pateikia panašius argumentus, iš esmės grindžiamus šios pagrindinės teisės normos tekstu ir teisine konstrukcija.
76.
Iš tiesų jau iš šios nuostatos formuluotės galima daryti išvadą, kad teisė į mokamas kasmetines atostogas nustatyta kaip „pagrindinė teisė“, o tai iš karto pašalina galimybę priskirti ją prie Chartijos 51 straipsnio 1 dalyje išvardytų „principų“, kurie nesuteikia tiesioginių subjektyvių teisių, o priešingai, turi būti sukonkretinti nurodant adresatus, atsižvelgiant į jų kompetencijos ribas. Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje būtent nustatyta, jog „kiekvienas darbuotojas turi teisę į tai, kad būtų apribotas maksimalus darbo laikas, teisę į dienos ir savaitės poilsį, taip pat kasmetines mokamas atostogas“. Iš šios nuostatos aiškėja žmogaus teisėms būdingos savybės, nes šiame straipsnyje pagrindinis dėmesys skiriamas žmogaus orumui darbe (
38
). Tuo jis akivaizdžiai ir skiriasi nuo kitų Chartijos IV antraštinės dalies („Solidarumas“) nuostatų, kurios veikiau yra suformuluotos kaip objektyvi teisinė garantija, kad jose nustatytos teisės bus „pripažintos“ arba „gerbiamos“. Iš tokių skirtingų formuluočių aiškėja pagal teisinį gėrį diferencijuotas apsaugos lygis (
39
).
77.
Atsižvelgiant į tokią diferencijuotą apsaugos sistemą, nuostatose, kuriose nurodyti tik „principai“ ir kurios pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį pirmiausia yra privalomos tik juos įgyvendinantiems teisės aktų leidėjams, dažnai taip pat būna nustatyta, kad suteikiama tik „Europos Sąjungos teisės aktais ir (arba) nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika“ nustatyta apsauga (
40
). Būtent pagrindinis principų požymis yra tai, kad jų taikymas reikalauja numatyti įgyvendinimo priemones, kurios gali būti priimtos tik laikantis sutartyse nustatyto kompetencijų paskirstymo ir atsižvelgiant į subsidiarumo principą (
41
). Tai, kad principų taikymas iš Europos Sąjungos ir jos valstybių narių reikalauja imtis teisėkūros, organizacinių ir praktinių veiksmų, aiškėja iš joms taikomo Chartijos 51 straipsnio 1 dalies antro sakinio „laikytis principų ir juos taikyti“.
78.
Tačiau taip nėra Chartijos 31 straipsnio 2 dalies atveju, nes joje nustatyti individualūs reikalavimai. Remiantis tuo, kad Chartijos 31 straipsnio 1 dalis, kurioje daroma nuoroda į „teisę į saugias, jo sveikatą ir orumą atitinkančias darbo sąlygas“, yra suformuluota gana abstrakčiai ir turi būti patikslinta 2 dalyje, negalima pagrįsti teiginio, kad visa ši nuostata turi būti vertinama kaip „principas“, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį, nes pagrindines teises nustatančių normų formuluotės paprastai yra gana abstrakčios, pirmiausia todėl, kad būtų galima atsižvelgti į politinius ir visuomenės pokyčius (
42
). Taip tikrai yra socialinių teisių atveju, kurias būtina sukonkretinti, nes jos susijusios su išlaidomis, dėl kurių šių teisių įgyvendinimas galiausiai priklauso nuo faktinių valstybės ekonominių galimybių (
43
).
79.
Aiškinant sisteminiu būdu daroma ta pati išvada. Chartijos 28 ir 29 straipsniuose taip pat nurodyta, kad atitinkami pagrindinių teisių turėtojai turi „teisę“, taigi juose suteikiamos subjektyvios teisės (
44
). Remiantis šių nuostatų ir Chartijos 31 straipsnio artumu, sąsaja tarp jų turinio ir vienoda struktūra, galima teigti, kad Chartijos 31 straipsnyje taip pat numatyta subjektyvi teisė.
– Poveikio tretiesiems asmenims nebuvimas
Chartijoje nustatyta pagrindinių teisių apsaugos sistema
80.
Remiantis Chartijos 31 straipsnio formuluote, iš pirmo žvilgsnio atrodytų, kad ši nuostata turi poveikį tretiesiems asmenims (
45
) ir tiesiogiai taikoma darbuotojų ir darbdavių santykiams. Vadinasi, taip pat privatūs asmenys teoriškai būtų įpareigoti užtikrinti teisingas ir tinkamas darbo sąlygas. Tačiau pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalies 1 sakinį ji skirta tik „Sąjungos institucijoms, įstaigoms ir organams bei valstybėms narėms tais atvejais, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę“. Toliau 52 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad „šios Chartijos pripažintos teisės, reglamentuojamos Sutartyse, įgyvendinamos jose nustatytomis sąlygomis ir neperžengiant jose nustatytų ribų“. Mano manymu, šios nuostatos rodo, jog siekiama apriboti pagrindinių teisių adresatų grupę, o tai savo ruožtu atskleidžia, kokio pagrindinių teisių apsaugos pobūdžio siekia Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas.
81.
Todėl Chartijos 31 straipsnio apsaugos sritis pažeidžiama tik tada, kai Europos Sąjunga arba valstybės narės neužtikrina teisingų ir tinkamų darbo sąlygų savo tarnautojams arba nenustato tvarkos, kuria užtikrinamos Chartijos 31 straipsnyje nurodytos teisės, nors jos turi atitinkamą kompetenciją (
46
). Vadinasi, šioje nuostatoje įtvirtinta subjektyvi privačių asmenų teisė, kurios apsaugą pirmiausia privalo užtikrinti Europos Sąjunga ir jos valstybės narės.
82.
Iš aiškios Chartijos 51 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio formuluotės matyti, kad valstybės narės savo veiksmais pagrindinę teisę gali pažeisti tik įgyvendindamos Europos Sąjungos teisės aktus, pavyzdžiui, perkeldamos direktyvas į nacionalinę teisę (
47
). Galiausiai šioje nuostatoje patvirtinama Teisingumo Teismo praktikoje pripažinta valstybių narių pareiga užtikrinti pagrindines teises įgyvendinant Europos Sąjungos teisės aktus (
48
). Vis dėlto reikia atsižvelgti į tai, kad įgyvendinimo procese subjektai, įpareigoti užtikrinti pagrindines teises, turi didelę veiksmų laisvę, nes Chartijos 31 straipsnyje numatyta pagrindinių teisių apsauga reikalauja nustatyti atitinkamą reglamentavimą (
49
).
83.
Atsižvelgiant į tai, kad, pirma, Chartijos 51 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje aiškiai nustatyta subjektų grupė, įpareigota užtikrinti pagrindines teises, ir, antra, vertinant pagal reguliavimo tikslą Chartijos 31 straipsnyje įtvirtintos pagrindinės teisės tikslas įgyvendinamas nustatant Europos Sąjungos ir valstybių narių pareigą užtikrinti jos apsaugą, darytina išvada, kad šia pagrindine teise nenustatomos tiesioginės pareigos privatiems asmenims (
50
). Be to, kaip papildomą argumentą, paneigiantį pagrindinių teisių tiesioginį poveikį tretiesiems asmenims, galima nurodyti, kad privatūs asmenys net ir negali įvykdyti Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje numatytos įstatymų išlygos (bet koks šios Chartijos pripažintų teisių ir laisvių įgyvendinimo apribojimas turi būti numatytas įstatymo <…>). Toks pagrindinių teisių pažeidimo atveju keliamas teisinės valstybės reikalavimas dėl savo prigimties gali būti skirtas tik Europos Sąjungai ir jos valstybėms narėms kaip suverenams. Todėl privatiems asmenims dėl apsaugos pareigą įgyvendinančių teisės normų gali kilti tik netiesioginė pareiga (
51
). Be to, privatinės teisės aktai taip pat aiškinami pagrindines teises atitinkančiu būdu. Tačiau nagrinėjamos bylos atveju tai nėra svarbu. Atvirkščiai, svarbi išvada, kad Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta pagrindinė teisė į mokamas kasmetines atostogas negali būti tiesiogiai taikoma privačių asmenų ginčui.
Pagrindinių teisių apsaugos sistema pagal EŽTK
84.
Iš Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijoje (EŽTK) numatytos pagrindinių teisių apsaugos sistemos matyti, kad, siekiant užtikrinti tinkamą pagrindinių teisių apsaugą vadinamųjų horizontalių santykių atveju, nebūtinai privatiems asmenims turi būti nustatyta tiesioginė pareiga gerbti pagrindines teises, atvirkščiai, pakanka, kad privatus asmuo galėtų remtis teisės aktų leidėjo pareiga užtikrinti apsaugą, kai jo pagrindines teises pažeidžia kiti privatūs asmenys.
85.
Nors EŽTK nėra nustatyta analogiškos teisės į kasmetines atostogas, kuri įtvirtinta Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje, reikia atsižvelgti į tai, kad pagal Chartijos 52 straipsnio 3 dalį ir 53 straipsnį Europos Sąjungos teisėje užtikrinamas toks pats pagrindinių teisių apsaugos lygis kaip ir EŽTK. Atsižvelgiant į šių nuostatų logiką ir tikslą, jas reikia suprasti būtent taip, kad Chartijoje užtikrinamas pagrindinių teisių apsaugos lygis negali būti mažesnis už EŽTK nustatytus minimalius reikalavimus (
52
). Dėl šios priežasties, taip pat dėl būsimo Europos Sąjungos prisijungimo prie EŽTK, numatyto ESS 6 straipsnio 2 dalies pirmame sakinyje, būtina atsižvelgti į bendroje Europos pagrindinių teisių apsaugos sistemoje siūlomus sprendimo būdus.
86.
Šiuo klausimu reikia pripažinti, kad nė vienas iš EŽTK nurodytų pagrindinių teisių užtikrinimo būdų neleidžia daryti prielaidos dėl poveikio tretiesiems asmenims, nors ir yra nuostatų, kurias būtų galima panašiai suprasti (
53
). Poveikis tretiesiems asmenims praktiškai neįmanomas ir dėl procesinių priežasčių, nes pagal EŽTK 35 straipsnį privačių asmenų skundai dėl žmogaus teisių pažeidimo jau savaime yra nepriimtini ratione personae (
54
). Tačiau pagrindinių teisių apsaugą privačių asmenų santykių srityje užtikrina valstybė, kuriai nustatyta tokia pareiga ir kurią ji turi įgyvendinti numatydama pozityvias priemones (vadinamąsias obligations positives). Pagal šią koncepciją valstybė privalo apginti asmenų, kurių pagrindinės teisės pažeidžiamos (aukų), teises nuo privačių asmenų (pažeidėjų) veiksmų (
55
), ir čia valstybė, pasirinkdama priemones, turi veiksmų laisvę. Tik specifinėmis aplinkybėmis EŽTK reikalauja įstatymuose numatyti su bausmėmis susietus draudimus, kuriais užtikrinama konkrečios pagrindinės teisės apsauga, kaip antai saugant EŽTK 2 straipsnyje įtvirtintą teisę į gyvybę nuo privačių asmenų pasikėsinimo. Savo apsaugos pareigą valstybė įgyvendina priimdama įstatymus ir juos vykdydama: pavyzdžiui, privatinės teisės srityje siekia EŽTK atitinkančios interesų pusiausvyros, užtikrina pakankamą pagrindinių teisių subjekto apsaugą nustatydama privatiems asmenims baudžiamąją atsakomybę už pasikėsinimą, kaimyninius santykius atitinkamai reguliuoja administracinės teisės aktais (
56
). Šios apsaugos pareigos pažeidimo atvejus nagrinėja Europos Žmogaus Teisių Teismas, kurio sprendimas atitinkamai valstybei yra privalomas (
57
). Tačiau kadangi privatūs asmenys negali būti atsakovai, sprendimas nenumato tiesioginės atsakomybės pažeidėjui, kuris būtent savo veiksmais ir pažeidė pagrindinę teisę.
87.
Iš šios trumpos apžvalgos matyti, kad pagal pareigos užtikrinti apsaugą doktriną, kuria grindžiama pagrindinių teisių apsaugos pagal EŽTK sistema, privačių asmenų pareigos nustatymas būtų perteklinis, nes ji siūlo tinkamus teisinių problemų sprendimo būdus, kurie paprastai svarstomi nagrinėjant poveikį tretiesiems asmenims (
58
). Vadinasi, negalima teigti, kad, paneigus Pagrindinių teisių chartijos tiesioginio poveikio horizontaliems santykiams buvimą, Europos Sąjungoje užtikrinamas pagrindinių teisių apsaugos lygis būtų mažesnis už numatytą EŽTK.
– Išvada
88.
Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas negali remtis Chartijos 31 straipsnio 2 dalimi, kad nagrinėdamas teisinį privačių asmenų ginčą galėtų netaikyti Europos Sąjungos teisės aktams prieštaraujančios nacionalinės teisės normos, kurios aiškinimas direktyvą atitinkančiu būdu negalimas.
ii) Bendrojo teisės principo tiesioginio taikymo galimybė
89.
Kitas galimas požiūris – privačių asmenų santykiams taikyti bendrąjį Europos Sąjungos teisės principą, kuriuo prireikus nustatoma darbuotojo teisė į mokamas kasmetines atostogas.
90.
Tačiau prieš taikant šį požiūrį reikia atsakyti į du esminius klausimus. Pirma, reikia išnagrinėti klausimą, ar teisę į mokamas kasmetines atostogas iš viso galima vertinti kaip bendrąjį Europos Sąjungos teisės principą. Antra, reikia nustatyti, ar šis bendrasis teisės principas prireikus gali būti taikomas taip pat privačių asmenų santykiams.
– Teisės į kasmetines atostogas statusas Europos Sąjungos teisės sistemoje
Bendrojo teisės principo sąvoka
91.
Prieš pradedant nagrinėti pirmąjį klausimą reikia trumpai apžvelgti Europos Sąjungos teisėje įtvirtintų bendrųjų teisės principų sąvoką ir jų tikslą.
92.
Bendrieji Europos Sąjungos teisės principai Teisingumo Teismo praktikoje užima labai svarbią vietą. Tačiau iki šiol nesutariama dėl bendrųjų teisės principų sąvokos (
59
). Terminija nėra nuosekli nei teisinėje literatūroje, nei teismo praktikoje. Tam tikra prasme tiesiog vartojami skirtingi šių principų pavadinimai, kai, pavyzdžiui, Teisingumo Teismas ir generaliniai advokatai mini visuotinai pripažįstamas teisės taisykles (
60
), visuotinai pripažįstamus teisės principus (
61
), pirminius teisės principus (
62
), pagrindinius principus (
63
), tiesiog principus (
64
), taisykles (
65
) ar bendrąjį lygybės principą, kuris yra vienas pagrindinių Europos Sąjungos teisės principų (
66
).
93.
Bet kuriuo atveju sutariama, kad bendrieji teisės principai yra svarbūs teismo praktikoje užpildant spragas ir aiškinant teisę (
67
). Taip yra ne tik dėl to, kad Europos Sąjungos teisinė tvarka yra besivystanti, neišvengiamai turi spragų ir yra aiškintina, atsižvelgiant į jos atvirumą integracijos plėtrai. Dėl šios priežasties ir Teisingumo Teismas nusprendė atsisakyti detalios bendrųjų principų klasifikacijos, kad išlaikytų lankstumą, kuris reikalingas norint išspręsti esminius klausimus, neatsižvelgiant į terminijos skirtumus (
68
). Be to, bendrieji principai yra svarbus vertinimo kriterijus nustatant Europos Sąjungos teisės aktų teisėtumą bei galiojimą (
69
) ir teisminio teisės plėtojimo pagrindas (
70
).
94.
Remiantis doktrinoje pateikiama apibrėžtimi, bendrieji principai apima pagrindines nerašytas pirminės Europos Sąjungos teisės nuostatas, kurios yra Europos Sąjungos teisinės sistemos arba bendrų valstybių narių teisinių tradicijų dalis (
71
). Iš esmės gali būti išskirti bendrieji Europos Sąjungos teisės principai siaurąja prasme, t. y. principai, kurie kyla vien iš sutarčių esmės bei struktūros ir yra susiję su konkrečiomis Europos Sąjungos teisės problemomis, ir bendrieji teisės principai, kurie yra bendri valstybių narių teisinėms ir konstitucinėms tradicijoms (
72
). Pirmoji bendrųjų teisės principų grupė kyla tiesiogiai iš pirminės Europos Sąjungos teisės, o tam, kad nustatytų antrosios grupės principus, Teisingumo Teismas iš esmės remiasi kritiniu lyginamosios teisės vertinimu (
73
), tačiau tai jokiu būdu nereiškia, jog taikomas mažiausio bendro vardiklio metodas. Taip pat nėra būtina, kad šitaip išplėtotų teisės principų konkreti formuluotė Europos Sąjungos lygmeniu visada būtų visose lyginamose teisinėse sistemose (
74
).
95.
Bendrieji teisės principai išsiskiria tuo, kad jie įkūnija pagrindinius Europos Sąjungos ir jos valstybių narių principus, todėl yra priskiriami pirminei teisei Europos Sąjungos teisės aktų hierarchijos sistemoje (
75
). Ypatinga svarba pirmiausia teikiama pagrindinių teisių apsaugai siaurąja prasme, kurią pagal platų šių principų apibrėžimą išplėtojo ir užtikrino Europos Sąjungos teismai, ir pagrindinėms teisėms prilyginamoms procesinėms teisėms, kurios, kaip bendrieji teisinės valstybės principai, buvo priskirtos Europos Sąjungos konstitucinei teisei (
76
), suformuluoti. Taigi bendrieji teisės principai taip pat apima principus, kurie glaudžiai susiję su struktūriniais Europos Sąjungos principais, kaip antai laisvės, demokratijos, pagarbos žmogaus teisėms ir pagrindinėms laisvėms bei teisinės valstybės principus, kaip tai suprantama pagal SESV 2 straipsnį, ir kurie gali būti iš jų kildinami. Valstybei narei pažeidus šiuos principus, gali pradėti veikti SESV 7 straipsnyje numatytas specialus sankcijų mechanizmas.
96.
Bendraisiais Europos Sąjungos teisės principais buvo pripažinti svarbūs teisinės valstybės principai, kaip antai proporcingumo (
77
), teisinio aiškumo (
78
), individo teisės į veiksmingą teisminę gynybą principai (
79
). Jie taip pat apima įvarius bendruosius gero administravimo principus, kaip antai teisėtų lūkesčių principą (
80
), principą ne bis in idem (
81
), teisę būti išklausytam (
82
), įskaitant teisę reikšti pastabas dėl asmens interesus pažeidžiančių priemonių (
83
), pareigą motyvuoti priimamus teisės aktus (
84
) arba ex officio tyrimo principą (
85
). Įtraukiama ir galimybė remtis force majeure (
86
). Tačiau galima rasti ir sutarčių teisei būdingų principų, kaip antai bendrąjį principą pacta sunt servanda (
87
) ar principą clausula rebus sic stantibus (
88
).
97.
Su socialinės valstybės orientacija, be kita ko, sietinas solidarumo principo (
89
) ar administracijos pareigos rūpintis savo darbuotojais (
90
) pripažinimas. Federacinių Europos Sąjungos įsipareigojimų pripažinimas apima dažnai pabrėžiamą valstybių narių bendradarbiavimo principą ir jų pareigą bendradarbiauti su Europos Sąjunga. Remdamasis EB 10 straipsniu, Teisingumo Teismas taip pat išplėtojo Bendrijos abipusio lojalumo principą (
91
). Teisingumo Teismas taip pat pripažino demokratijos principą, pavyzdžiui, pabrėždamas veiksmingo Parlamento dalyvavimo Europos Sąjungos teisės aktų leidybos procese pagal Sutartyje numatytas procedūras būtinybę (
92
).
98.
Pagrindinės Europos Sąjungos teisės, kurias Teisingumo Teismas pripažino remdamasis kritiniu lyginamosios teisės vertinimu ir atsižvelgdamas į tarptautines bei Europos žmogaus teisių konvencijas, apima pagrindines ir žmogaus teises, kurios yra būdingos liberalioms ir demokratinėms visuomenėms, kaip antai saviraiškos laisvę (
93
) bei susirinkimų laisvę (
94
). Jos taip pat apima tiesiogiai iš Sutarties kylančius pagrindinius principus, kaip antai diskriminacijos dėl pilietybės (
95
) ir diskriminacijos dėl lyties draudimą (
96
).
Dėl Europos Sąjungoje nustatytos teisės į mokamas kasmetines atostogas
99.
Nėra aišku, ar teisė į mokamas kasmetines atostogas atitinka teismų praktikoje nustatytus bendrųjų teisės principų reikalavimus. Kad taip būtų, ši teisė Europos Sąjungos darbo teisės srityje, panašiai kaip yra nurodytuose pavyzdžiuose, turėtų būti tokia svarbi, kad būtų išreikšta daugelyje Europos Sąjungos pirminės ir (arba) antrinės teisės normų.
100.
Kitas pažinimo šaltinis, į kurį reikia atsižvelgti, – tai daugybė tarptautinių sutarčių dėl žmogaus teisių ir darbuotojų teisių apsaugos, prie kurių yra prisijungusios Europos Sąjungos valstybės narės.
101.
Galiausiai reikia išanalizuoti pačių valstybių narių teisės aktus. Būtent Teisingumo Teismo dažnai taikoma lyginamoji teisės analizė padėtų nustatyti, ar, remiantis konstitucinėmis tradicijomis (
97
) arba bet kuriuo atveju pagrindinėmis nacionalinės darbo teisės normomis, šiai teisei tenka ypatinga vieta nacionalinėse teisės sistemose.
– Europos Sąjungos teisės nuostatos
102.
Kalbant apie svarbias Europos Sąjungos teisės normas, toliau galima remtis jau nurodytais argumentais dėl teisės į mokamas kasmetines atostogas priskyrimo prie pagrindinių teisių. Kaip jau buvo minėta, jos kodifikavimas Chartijos 31 straipsnio 1 dalyje patvirtina jos užimamą ypatingą vietą Europos Sąjungos teisės sistemoje. Tokiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad, remiantis Chartijos preambulės penkta konstatuojamąja dalimi, Chartijoje „įtvirtinamos pagrindinės teisės, kylančios iš visoms valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų ir tarptautinių įsipareigojimų, Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos, Sąjungos ir Europos Tarybos priimtų socialinių chartijų ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo ir Europos Žmogaus Teisių Teismo teisminės praktikos“. Kitaip tariant, Chartijoje įtvirtinta ne mažiau teisių, negu nustatyta dabartiniuose Europos Sąjungos teisės aktuose dėl pagrindinių teisių.
103.
Nors akivaizdu, jog Direktyvos 93/104 7 straipsnio 1 dalis, galiojusi iki priimant Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalį, tapo pavyzdžiu formuluojant Chartijos 31 straipsnio 1 dalį, tai neleidžia manyti, kad teisė į mokamas kasmetines atostogas pirmą kartą buvo nustatyta tik direktyvoje dėl darbo laiko organizavimo. Atvirkščiai, ši teisė, neatsižvelgiant į suteikiamų atostogų trukmę, jau nuo seno yra viena iš tarptautinės teisės pripažįstamų pagrindinių socialinių teisių.
– Tarptautinės teisės nuostatos
104.
Tarptautiniu lygmeniu ši pagrindinė teisė, pavyzdžiui, minima Visuotinės žmogaus teisių deklaracijos (
98
) 24 straipsnyje, kuriame pripažįstama, kad „kiekvienas turi teisę į poilsį ir laisvalaikį, taip pat į pagrįstą darbo valandų ribojimą ir periodines mokamas atostogas“. Ji taip pat nurodoma Europos Tarybos priimtos Socialinės chartijos (
99
) 2 straipsnio 3 dalyje ir Tarptautinio ekonominių, socialinių ir kultūrinių teisių pakto (
100
) 7 straipsnio d punkte kaip kiekvieno žmogaus teisės į teisingas ir tinkamas darbo sąlygas išraiška. Taip pat Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartijos 8 straipsnyje yra nustatyta kiekvieno darbuotojo teisė į mokamas kasmetines atostogas (
101
). Tai svarbu, nes Teisingumo Teismas savo praktikoje šiai Chartijai, kaip įkvėpimo šaltiniui, yra suteikęs didelės svarbos. Ji būtent atspindi bendrą valstybių narių požiūrį ir tradicijas ir ja remiantis aiškinami pagrindiniai principai, kurių įsipareigoja laikytis Europos Sąjunga ir jos valstybės narės (
102
). Iki šiol teisę į minimalų mokamų kasmetinių atostogų laiką Tarptautinės darbo organizacijos (TDO), kuri yra specializuota JTO agentūra, lygmeniu reglamentavo dvi daugiašalės konvencijos, t. y. 1973 m. birželio 30 d. įsigaliojusi Konvencija Nr. 132 (
103
), kuri pakeitė anksčiau galiojusią Konvenciją Nr. 52 (
104
). Jose numatyti privalomi reikalavimai konvencijos šalims dėl šios pagrindinės socialinės teisės įgyvendinimo nacionalinės teisės aktais.
105.
Vis dėlto šie įvairūs tarptautiniai dokumentai vienas nuo kito skiriasi ir savo turiniu, ir teisine taikymo sritimi, nes vieni jų yra tarptautinės teisės sutartys, o kiti – tik formalios teisinės galios neturinčios deklaracijos (
105
). Skirtinga yra ir jų taikymo sritis asmenų atžvilgiu, taigi nėra identiška ir teisių turėtojų grupė. Be to, pasirašiusiosioms šalims, kaip antai šio dokumento adresatėms, paprastai paliekama didelė veiksmų laisvė jį įgyvendinant, todėl suinteresuotieji asmenys negali tiesiogiai remtis šia teise (
106
). Tačiau reikia pažymėti, kad visuose šiuose tarptautiniuose dokumentuose teisė į mokamas atostogas aiškiai priskiriama prie pagrindinių darbuotojų teisių.
– Valstybių narių teisės sistemos
106.
Konstitucinės teisės lygmeniu įtvirtintos labai skirtingos socialinės teisės. Daugelyje, tačiau tikrai ne visų, konstitucijų tekstuose numatytos su darbo sąlygomis susijusios garantijos, kurios apima ir darbuotojų teisę į poilsį.
107.
Pavyzdžiui, Liuksemburgo konstitucijos 11 straipsnio 5 dalyje ir Ispanijos konstitucijos 40 straipsnio 2 dalyje valstybė įpareigojama nustatyti sveikas darbo sąlygas ir užtikrint darbuotojų poilsį ir (arba) tuo pasirūpinti (
107
). Daug išsamesnė ir labiau Chartijos 31 straipsnio formuluotę atitinkanti yra Italijos konstitucijos 36 straipsnio nuostata, kurioje, be kita ko, numatyta teisė į vieną savaitės poilsio dieną ir mokamas kasmetines atostogas. Portugalijos konstitucija, atrodo, buvo pavyzdys kuriant Chartijos nuostatas, nes jos 59 straipsnio 1 dalies d punkte įtvirtinta teisė į poilsį ir laisvalaikį, į apribotą maksimalų darbo laiką, teisę į savaitės poilsį ir periodines mokamas atostogas (
108
). Vis dėlto reikia pripažinti, kad šiose konstitucijose išsamiai ir subjektyviai suformuluotas pagrindines socialines teises reikia bendrai suprasti tik kaip valstybės tikslus, o ne kaip tiesiogiai vykdytinas teises (
109
).
108.
Daugelyje senųjų Europos Sąjungos valstybių teisė į minimalų mokamų kasmetinių atostogų laiką įtvirtinta paprastose įstatymų nuostatose, kurios atspindi svarbius antrinės teisės – direktyvų – reikalavimus tiek, kiek tai susiję su Sąjungos teisės taikymo sritimis. Taip yra, pavyzdžiui, Vokietijos teisėje, kurioje socialinės valstybės principas, iš kurio kyla daugelis minimalių socialinių teisių, nustatytas Konstitucijos 20 straipsnio 1 dalyje kaip valstybės tikslas, tačiau kasmetines atostogas palikta reglamentuoti įstatymų leidėjui (
110
). Nepaisant to, Vokietijos federacinių žemių konstitucijose nustatyta daugybė socialinių garantijų ir principų, kurie, be kita ko, taip pat nustato pareigą federalinių žemių įstatymų leidėjui numatyti priemones, užtikrinančias pakankamos trukmės mokamas atostogas (
111
).
109.
Tačiau naujosios valstybės, įskaitant ir Kipro Respubliką, šią teisę kodifikavo labai išsamiai. Taip galima teigti dėl Slovakijos konstitucijos 36 straipsnio f punkto, Lenkijos – 66 straipsnio 2 dalies, Vengrijos – 70/B straipsnio 4 dalies, Latvijos – 107 straipsnio, Rumunijos – 41 straipsnio 2 dalies, Bulgarijos – 48 straipsnio 5 dalies, Maltos 13 straipsnio 2 dalies ir Lietuvos konstitucijos 49 straipsnio 1 dalies, kuriose aiškiai įtvirtinta teisė į minimalios trukmės mokamas kasmetines atostogas. Bendra nuoroda dėl darbo sąlygų pateikiama Slovėnijos (66 straipsnis), Čekijos (28 straipsnis) ir Estijos (29 straipsnio 4 dalis) konstitucijose (
112
).
– Išvada
110.
Teisės į mokamas kasmetines atostogas svarba Teisingumo Teismo praktikoje pripažinta jau seniai. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką ji turi būti laikoma „ypatingos svarbos Europos Sąjungos socialinės teisės principu“, nuo kurio negalima nukrypti ir kurį kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi įgyvendinti laikydamosi aiškiai pačioje Direktyvoje 2003/88 nustatytų ribų. Tačiau iki šiol Teisingumo Teismas nėra aiškiai nurodęs, ar ji laikytina bendruoju Europos Sąjungos teisės principu. Aplinkybė, kad teismo praktikoje apibrėžiant tokius bendruosius teisės principus (
113
) nėra vartojama vienoda terminija, sunkina aiškią klasifikaciją.
111.
Vis dėlto iš minėtos lyginamosios teisės analizės matyti, kad Europos Sąjungos ir jos valstybių narių teisės sistemose įtvirtinta darbuotojo teisės į periodišką poilsį idėja. Jau pats šios idėjos įtvirtinimas tiek Europos Sąjungos lygmeniu (
114
), tiek valstybių narių konstitucijų lygmeniu (
115
) rodo ypatingą šios teisės statusą, kuris leidžia ją laikyti bendruoju Europos Sąjungos teisės principu.
112.
Nieko nekeičia ir tai, kad ne visos valstybės narės savo teisės sistemose jai suteikė konstitucinį statusą (
116
), nes bet kuriuo atveju ši teisė vertinama kaip centrinis nacionalinės teisės sistemos elementas, ir būtent neatsižvelgiant į tai, ar darbo santykiams taikoma privatinė, ar viešoji teisė, o tai, beje, savo teismo praktikoje taip pat yra pripažinęs Teisingumo Teismas (
117
). Kadangi ši teisė neapsiriboja konkrečia teisės sritimi, o veikiau taikoma visiems sektoriams, t. y. visose valstybėse narėse nustatyta daugeliui profesijos sričių, reglamentuojamų tiek darbo teisės, tiek valstybės tarnybos teisės aktais, reikia pripažinti visuotinį teisės į kasmetines atostogas taikymą, kuris paprastai būdingas bendriesiems teisės principams ir kuris skiria juos nuo specialių teisės normų (
118
). Taip yra ir Europos Sąjungos teisėkūros srityje, nes, kaip nurodžiau savo išvadoje, pateiktoje byloje C-155/10 (Williams ir kt.) (
119
), direktyvose dėl darbo laiko organizavimo, kurios atsižvelgiant į konkrečių profesijų ypatumus nustato specifinį tam tikrų sektorių reglamentavimą (
120
) ir kurios yra lex specialis Direktyvos 2003/88 nuostatų atžvilgiu, taip pat numatytos specialios nuostatos dėl teisės į atostogas.
113.
Be to, teisės į mokamas kasmetines atostogas turiniui būdingas minimalus norminis tikslumas, o paprastai tai laikoma bendrojo teisės principo pripažinimo sąlyga (
121
). Pirma, tai matyti iš palyginimo su kai kuriais teismo praktikoje pripažintais teisės principais, kaip antai su „demokratijos“ arba „solidarumo“ principais, kurie yra abstraktūs. Antra, tai rodo teisės tikslo aiškumas. Nepaisant to, kad ją turi nustatyti teisės aktų leidėjas, teisė į mokamas kasmetines atostogas iš esmės yra laikinas darbuotojo atleidimas nuo sutartinės darbo prievolės. Kadangi ši teisė bet kuriuo atveju atitinka minimalius turinio tikslumo reikalavimus, ji taip pat tenkina sąlygas, kad būtų pripažinta bendruoju teisės principu.
114.
Atsižvelgiant į tai, darytina išvada, kad iš daugelio argumentų aiškėja, jog teisei į kasmetines atostogas Europos Sąjungos teisės sistemoje suteiktas bendrojo teisės principo statusas.
– Bendrojo teisės principo taikytinumas privačių asmenų santykiams
115.
Toliau reikia išsiaiškinti, ar šis bendrasis teisės principas prireikus gali būti taikomas taip pat privačių asmenų santykiams.
Tiesioginio taikymo galimybė
116.
Teisingumo Teismo praktikoje yra pripažinta, kad privatūs asmenys santykių su valstybe srityje gali remtis bendraisiais teisės principais (
122
). Tačiau iki šiol Teisingumo Teismas nėra aiškiai išsakęs nuomonės dėl principinio klausimo, ar pagrindinės teisės, kaip bendrieji teisės principai, iš viso gali būti tiesiogiai taikomi privačių asmenų santykiams.
117.
Šis klausimas ypač svarbus būtent atsižvelgiant į asmenų pagrindinių teisių apsaugos svarbą. Juk, viena vertus, remiantis bendrųjų teisės principų kilme ir tikslu galima argumentuoti, kad jais pirmiausia siekiama apsaugoti privačių asmenų teises nuo viešosios valdžios įsikišimo, taigi jos negali būti tiesiogiai taikomos santykiams tarp privačių asmenų. Kita vertus, modernioje valstybėje tradicinis privataus ir valstybinio aspektų atribojimas nebėra aktualus. Iš tiesų galimos situacijos, kai pagrindinių teisių apsauga nuo privačių organizacijų veiksmų yra tokia pat būtina kaip ir valstybės įstaigų atveju, antraip pagrindinių teisių apsaugos neužtikrinimas prilygtų pagrindinių teisių pažeidimui (
123
).
118.
Taip, pavyzdžiui, yra darbo santykių, kaip antai nagrinėjamoje byloje, atveju, nes darbo santykiai, nesvarbu, ar konkrečiu atveju jiems taikoma privatinė, ar viešoji teisė, paprastai yra asimetriniai santykiai, kurių srityje darbuotojo ir darbdavio galios nėra lygios (
124
). Tačiau kadangi dažnai vien atsitiktinumas lemia, ar darbdavys yra privatinės, ar viešosios teisės subjektas (
125
), būtų sunku pagrįsti, kodėl, nelygu situacija, daromi skirtumai pagrindinių teisių apsaugos srityje.
119.
Kad privatūs asmenys turi pareigą gerbti pagrindines teises kaip bendruosius teisės principus, galiausiai matyti iš praktinio Europos Sąjungos teisės veiksmingumo principo (effet utile). Dėl pagrindinių teisių poveikio tretiesiems asmenims tam tikrose srityse padidėtų Europos Sąjungos teisės veiksmingumas. Kadangi valstybėms narėms nustatyta pareiga užtikrinti pagrindines teises, Europos Sąjungos teisės aktus jos gali taikyti tik pagrindines teises atitinkančiu būdu. Tačiau teisinių santykių, kurių šalys yra privatūs asmenys, srityje praktinis Europos Sąjungos teisės veiksmingumas būtų pažeistas, jeigu jie Europos Sąjungos teisės aktais nustatytose srityse galėtų nepaisyti pagrindinių teisių. Taip būtų pažeidžiamas Europos Sąjungos teisės vientisumas (
126
).
120.
Iš ligšiolinės teismo praktikos analizės matyti, kad Teisingumo Teismo argumentacija krypsta šia linkme.
121.
Kad bendrieji teisės principai tiesiogiai taikytini privačių asmenų santykiams, galima teigti, pavyzdžiui, remiantis Sprendimu Defrenne (
127
), kuriame Teisingumo Teismas pripažino, kad EEB sutarties 119 straipsnyje (dabar SESV 157 straipsnis) įtvirtintas principas suteikia teisę už vienodą ar vienodos vertės darbą abiejų lyčių darbuotojams gauti vienodą užmokestį ir juo suinteresuotieji asmenys gali remtis nacionaliniuose teismuose, nesvarbu, ar darbdavys yra privatus, ar viešas subjektas.
122.
Be to, argumentų galima rasti taip pat teismo praktikoje, susijusioje su pagrindinių laisvių taikymu privačių asmenų atžvilgiu, pavyzdžiui, Sprendime Walrave (
128
), kuriame Teisingumo Teismas pripažino, kad EEB sutarties 7, 48 ir 59 straipsniuose (dabar SESV 18, 45 ir 56 straipsniai) nustatytas diskriminacijos dėl pilietybės draudimas taikomas ne tik valdžios institucijų veiksmams, bet ir kitokioms taisyklėms, konkrečiu atveju – sporto asociacijos taisyklėms, kuriomis siekiama kolektyviniu būdu reglamentuoti darbo ir paslaugų teikimo sritį. Teisingumo Teismas savo sprendimą motyvavo tuo, kad laisvo asmenų judėjimo ir laisvo paslaugų teikimo tarp valstybių narių kliūčių panaikinimas būtų neveiksmingas, jeigu privatinės teisės asociacijos ir organizacijos, įgyvendindamos savo teisinę autonomiją, galėtų nustatyti tokias kliūtis. Kadangi darbo sąlygos, nelygu valstybė narė, nustatomos įstatymais, nutarimais arba sutartimis ir kitais teisiniais sandoriais, kuriuos sudaro privatūs asmenys, dėl apribojimo tik valstybės priemonėmis kiltų pavojus, kad nagrinėjamas draudimas nebus vienodai taikomas (
129
). Vėliau Sprendime Bosman (
130
) Teisingumo Teismas pripažino, kad pirminės teisės nuostatos dėl laisvo darbuotojų judėjimo taip pat taikomos ir tarptautinių futbolo asociacijų FIFA („Fédération Internationale de Football Association“) ir UEFA („Fédération Européenne des Associations de Football“) žaidėjų perleidimo taisyklėms.
123.
Kita vertus, kyla abejonių, ar vien remiantis sprendimais Walrave ir Bosman galima daryti bendrą išvadą dėl tiesioginio pagrindinių teisių, kaip bendrųjų teisės principų, taikymo privačių asmenų santykiams, nes abi bylos buvo atitinkamai susijusios su pagrindinių teisių taikytinumu privatinės teisės organizacijoms, kurios turėjo tam tikrą reguliavimo kompetenciją ir todėl buvo quasi viešosios teisės subjektai. Vadinasi, būtų teisinga manyti, kad Teisingumo Teismo sprendimą galima pagrįsti išskirtinėmis tų bylų aplinkybėmis. Vadovaujantis tokiu požiūriu ir atsižvelgiant į tai, kad atsakovas pagrindinėje byloje nėra privatinės teisės organizacija, turinti minėtų reguliavimo kompetencijų, nebelieka jokio panašumo.
124.
Kaip kitą argumentą, pagrindžiantį tiesioginį bendrųjų teisės principų taikytinumą privačių asmenų santykiams, galima nurodyti Sprendimą Angonese, kuris buvo susijęs su įdarbinimo privačiame banke sąlygomis ir kuriame Teisingumo Teismas pripažino, kad „[SESV 45 straipsnyje] nustatytas diskriminacijos dėl pilietybės draudimas taikomas privačių asmenų atžvilgiu“ (
131
).
125.
Galiausiai tokiomis aplinkybėmis būtina paminėti ir Sprendimą Kücükdeveci (
132
), kuriame Teisingumo Teismas diskriminacijos dėl amžiaus draudimo principą, kurį pirmą kartą kaip bendrąjį Europos Sąjungos teisės principą pripažino Sprendime Mangold (
133
), taikė privačių asmenų darbo santykiams. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad grįsdamas tiesioginį bendrojo teisės principo taikytinumą Teisingumo Teismas rėmėsi požiūriu, kuris dėl savo novatoriškumo taip pat turėtų būti išsamiai išnagrinėtas teoriniu aspektu. Todėl nurodysiu tolesnes savo pastabas dėl šio požiūrio (
134
), kurį išsamiai išnagrinėsiu atskirai.
126.
Apibendrinant reikia pripažinti, kad, remiantis šia teismo praktika, iš principo negalima paneigti tiesioginio pagrindinių teisių, kaip bendrųjų teisės principų, taikytinumo privačių asmenų santykiams (
135
).
Prieštaringo Chartijos nuostatų vertinimo rizika
127.
Įsigaliojus Chartijai, teisės į mokamas kasmetines atostogas pagrindas tapo jos 31 straipsnio 2 dalis. Tačiau Teisingumo Teismo, prireikus atsižvelgiant į išdėstytus samprotavimus, plėtojamas bendrasis teisės principas, kuris iš esmės nustato tą pačią teisę, ir toliau išlieka kaip savarankiškas principas, nes ESS 6 straipsnyje aiškiai nurodyta tiek Chartija, tiek iš 1 ir 3 dalių bendrųjų teisės principų kylančios pagrindinės teisės (
136
). Nustatant teisių, numatytų Chartijoje, ir teisių, atsirandančių iš bendrųjų teisės principų, santykį, reikia atsižvelgti į tai, kad jos šiose nuostatose nurodytos kaip lygios (
137
). Vadinasi, jas galima taikyti ir kumuliatyviai, todėl negalima trukdyti privačiam asmeniui remtis didesne teisių apsauga. Tačiau turinio prasme jos didžiąja dalimi sutampa, nes, viena vertus, Chartija, kaip aiškėja iš jos preambulės, siekiama įtvirtinti teises, kylančias iš Teisingumo Teismo naudojamų teisės šaltinių, kita vertus, iš Chartijos taip pat aiškėja bendrų valstybių narių konstitucinių tradicijų turinys. Tačiau negalima atmesti galimybės, kad iš bendrųjų teisės principų kildinamų ir toliau plėtojamų pagrindinių teisių apsaugos sritis yra platesnė už Chartijos teikiamą apsaugą (
138
).
128.
Kadangi toliau darytina išvada, kad Europos Sąjungos teisės sistemoje lygiagrečiai galioja tiek Chartijoje nustatytos, tiek iš bendrųjų teisės principų kylančios pagrindinės teisės, reikia atkreipti dėmesį į tai, kad tiesioginis teisės principo, numatančio teisę į kasmetines atostogas, taikymas, bent jau nagrinėjant teisinį privačių asmenų ginčą, yra susijęs su prieštaringo vertinimo rizika. Kaip jau buvo nurodyta, Chartijos 51 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį reikia aiškinti taip, kad jos 31 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta pagrindinė teisė į mokamas kasmetines atostogas nėra tiesiogiai taikoma privačių asmenų santykiams. Taigi leidus ir privatiems asmenims remtis bendraisiais teisės principais kartu būtų nepaisoma Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo Chartijoje nustatyto asmenų grupės, privalančios užtikrinti pagrindines teises, apribojimo.
129.
Vis dėlto reikalavimas užtikrinti nuoseklią pagrindinių teisių apsaugą reiškia, kad abi pagrindines teises reikia aiškinti kuo labiau suderintu būdu (
139
). Kadangi pagal Chartijos preambulės penktą konstatuojamąją dalį aiškinant joje nustatytas pagrindines teises reikia atsižvelgti į iš bendrųjų teisės principų kylančias pagrindines teises ir pirmiausia su jomis susijusią Teisingumo Teismo praktiką, tarp šių pagrindinių teisių grupių turinio negali būti jokio prieštaravimo. Atvirkščiai, reikia aiškinti derinimo būdu tiek, kiek tai leidžia Chartijoje nustatyta pagrindinė teisė (
140
).
130.
Nagrinėjamu atveju tiesiogiai taikant bendrąjį teisės principą darbuotojo ir darbdavio santykiams, toks derinamasis aiškinimas negalimas. Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo sprendimas, kad pagrindinės teisės apsauga, kaip antai pagrindinės bylos atveju taikant Chartijos 31 straipsnio 2 dalį, užtikrinama tik netiesiogiai, įgyvendinant Europos Sąjungai ir jos valstybėms narėms nustatytą apsaugos pareigą, netektų prasmės, jei vis dėlto dėl nerašytų bendrųjų teisės principų atsirastų tiesioginio poveikio tretiesiems asmenims galimybė, įskaitant ir teisę reikalauti, kad nacionalinis teismas spręsdamas privačių asmenų ginčą netaikytų Europos Sąjungos teisei prieštaraujančios nacionalinės teisės normos. Siekiant išvengti prieštaringo vertinimo, reikia paneigti bendrųjų teisės principų tiesioginį taikytinumą (
141
).
131.
Tačiau taip pat reikia pažymėti, kad šie argumentai taikomi tik tiek, kiek Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje nustatyta ir iš bendrojo teisės principo kylanti pagrindinė teisė ir (arba) pagrindinės teisės yra tos pačios, o jų apsaugos sritis identiška. Tačiau, kaip buvo nurodyta iš pradžių, negalima atmesti galimybės, kad iš bendrųjų teisės principų kylančios ir toliau plėtojamos pagrindinės teisės užtikrina platesnę apsaugą negu Chartijoje nustatytos pagrindinės teisės. Tokiu atveju tam tikromis aplinkybėmis prieštaravimo su Chartijos 51 straipsnio 1 dalies pirmu sakiniu nebūtų.
132.
Tolesni argumentai pateikiami tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad bendrojo teisės principo, užtikrinančio teisę į kasmetines atostogas, taikymas privačių asmenų santykiams iš principo neprieštarauja Chartijos 51 straipsnio 1 dalies pirmam sakiniui.
Teisės į mokamas kasmetines atostogas perkėlimas ir taikymas
133.
Pripažinus, kad iš principo negalima atmesti pagrindinių teisių, nustatytų bendraisiais teisės principais, tiesioginio taikytinumo privačių asmenų santykiams, reikia patikrinti, ar įvykdytos tam reikalingos sąlygos.
– Subjektyvios teisės suteikimas
134.
Tokiu atveju nagrinėjama teise į kasmetines atostogas iš pradžių turi būti siekiama suteikti subjektyvias teises. Kaip jau buvo nurodyta, bendrasis teisės principas suteikia subjektyvią teisę tada, kai nustato darbuotojo teisę, kuria šis gali remtis santykių su darbdaviu srityje, iš esmės – teisę būti laikinai atleistam nuo sutartyje nustatytos pareigos dirbti, kad turėtų pakankamai laiko poilsiui. Vadinasi, pirmoji tiesioginio taikytinumo sąlyga yra įvykdyta.
– Savo turiniu turi būti besąlygiškas ir pakankamai tikslus
135.
Be to, bendrasis teisės principas savo turiniu turi būti besąlygiškas ir pakankamai tikslus, kad juo būtų galima remtis darbdavio, kaip privataus asmens, atžvilgiu. Teisės nuostata savo turiniu yra besąlygiška, kai ji taikoma be išlygų ir sąlygų ir nereikalauja papildomų valstybių narių ar Europos Sąjungos institucijų priemonių (
142
). Teisės nuostata yra pakankamai tiksli tada, kai įpareigojimas joje nustatytas aiškiai (
143
), taigi ji yra teisiškai išbaigta ir gali būti taikoma bet kurio teismo (
144
).
136.
Kyla abejonių, ar teisė į kasmetines atostogas atitinka šias sąlygas, nes nėra aišku, kokia iš tiesų yra bendrojo teisės principo apsaugos sritis. Kadangi jo apimtis nėra iš karto aiškiai ir galutinai nustatyta, kiekvienu konkrečiu atveju reikia išnagrinėti, ar Europos Sąjungos ir (arba) jos valstybių narių priemonės, galimas dalykas, nepažeidžia jo apsaugos srities. Tokia užduotis panaši į bendrųjų Europos Sąjungos teisės principų aiškinimą, kuris yra patikėtas Teisingumo Teismui (
145
).
137.
Kad bendrasis principas būtų pakankamai tikslus, jis turėtų apimti daugelį teisės į mokamas kasmetines atostogas aspektų, tačiau būtų tikslingiau, kad juos reglamentuotų pats teisės aktų leidėjas, taip siekiant atsižvelgti į laikmečio reikalavimus ir užtikrinti pakankamą lankstumą. Tokie reglamentavimo reikalaujantys aspektai, pavyzdžiui, pirma, susiję su suteikiamų atostogų dienų skaičiumi, nes, be kita ko, kyla klausimas, ar nustatytas tikslus, ar veikiau tik minimalus dienų skaičius. Be to, kad bendrąjį teisės principą būtų galima tiesiogiai taikyti darbdavio atžvilgiu, jis turėtų nustatyti, kaip paskirstyti atostogų dienas per metus, kad kasmetinėmis atostogomis būtų įgyvendintas poilsio tikslas. Bendruoju teisės principu taip pat turėtų būti atsižvelgta į konkrečios ūkio srities ypatumus, todėl prireikus konkrečioms veiklos sritims jis turėtų numatyti sektorių specifiką atitinkančią tvarką.
138.
Akivaizdu, kad tai neįmanoma. Pirma, bendrasis teisės principas negali būti toks išsamus, nes iš karto kyla klausimas dėl šios sąvokos atribojimo nuo specifinių teisės nuostatų (
146
). Antra, nereikia pamiršti, kad toks išsamus reglamentavimas būtent yra teisės aktų leidėjo kompetencija. Todėl net ir tose valstybėse narėse, kurių konstitucijose teisė į kasmetines atostogas aiškiai pripažįstama kaip pagrindinė teisė, nustatyti jos įgyvendinimo sąlygas patikėta nacionaliniam įstatymų leidėjui. Europos Sąjungos lygmeniu panašus santykis yra tarp Chartijos 31 straipsnio ir Direktyvos 2003/88.
139.
Pagal sutartis kompetenciją priimti Europos Sąjungos teisės aktus kartu įgyvendina Europos Sąjungos Taryba ir Europos Parlamentas. Reguliavimo prerogatyva, kuri jiems, kaip teisės aktų leidėjams, suteikta atostogų teisės srityje ir kuri yra Europos Sąjungos socialinės teisės dalis, bet kuriuo atveju turi būti išsaugota. Tai būtina ne tik dėl minėtų praktinių priežasčių, bet ir siekiant išsaugoti Europos Sąjungos institucijų pusiausvyrą. Institucinė pusiausvyra grindžiama ne valdžių padalijimo principu, kaip tai suprantama pagal konstitucinę teisę, bet funkcijų padalijimo principu, pagal kurį Europos Sąjungos funkcijas vykdo tos institucijos, kurios pagal sutartis turi geriausias galimybes jas vykdyti. Priešingai nei valdžių padalijimo principu, kuriuo, be kita ko, siekiama užtikrinti, kad privatūs subjektai būtų apsaugoti apribojant valstybės valdžią, funkcijų padalijimo principu siekiama užtikrinti, kad Europos Sąjungos tikslai būtų veiksmingai įgyvendinti (
147
).
140.
Kaip esu nurodžiusi savo išvadoje, pateiktoje byloje C-101/08 (Audiolux), Teisingumo Teismas, kaip Europos Sąjungos institucija, kaip tai nurodyta ES 12 straipsnio 1 dalyje, taip pat yra šios institucijų pusiausvyros dalis (
148
). Tai reiškia, kad kaip Europos Sąjungos teisminė institucija, kuri pagal savo kompetenciją turi užtikrinti, kad aiškinant ir taikant Sutartį būtų laikomasi teisės, jis turi gerbti Tarybos ir Parlamento teisės aktų leidybos galias (
149
). Tai būtinai suponuoja, kad Teismas, viena vertus, palieka Europos Sąjungos teisės aktų leidėjui funkciją leisti teisės aktus darbo laiko organizavimo srityje, kurią jam suteikia Sutartis, ir, kita vertus, kaip ir anksčiau, riboja savo veiksmus plėtojant bendruosius Europos Sąjungos teisės principus, galinčius tam tikromis aplinkybėmis prieštarauti teisės aktų leidėjo tikslams.
141.
Taigi, kad būtų galima bendrąjį teisės principą, kurio turinys apima darbuotojo teisę į kasmetines atostogas, tiesiogiai taikyti darbdavio atžvilgiu, pirmiausia Teisingumo Teismas pateiktu aiškinimu turėtų jam suteikti pakankamai tikslų normatyvinį turinį, tačiau, atsižvelgiant į tai, kad tam būtina nustatyti gausybę taisyklių, galiausiai jis turėtų pasinaudoti kompetencijomis, kurios tradiciškai yra suteiktos Europos Sąjungos teisės aktų leidėjui. Kadangi dėl minėtų priežasčių tai draudžiama, darytina išvada, kad bendrasis principas bent jau savo tikra forma negali būti vertinamas kaip besąlygiškas savo turiniu, todėl jo normatyvinį turinį turi nustatyti įstatymų leidėjas.
142.
Vadinasi, bendrasis teisės principu netenkinamos sąlygos, kad jį būtų galima tiesiogiai taikyti santykiams tarp privačių asmenų.
– Išvada
143.
Iš išdėstytų samprotavimų aiškėja, kad nagrinėdamas privačių asmenų teisinį ginčą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas negali remdamasis bendruoju teisės principu netaikyti Europos Sąjungos teisei prieštaraujančios nacionalinės teisės normos, kurios negalima išaiškinti direktyvą atitinkančiu būdu.
iii) Direktyvoje 2003/88 sukonkretinto bendrojo teisės principo taikymas
144.
Kitas galimas požiūris – taikyti minėtą bendrąjį teisės principą, sukonkretintą Direktyvoje 2003/88 (
150
).
– Teisingumo Teismo požiūris, įtvirtintas Sprendime Kücükdeveci
145.
Sprendime Kücükdeveci, kurį kai kurios proceso šalys nurodė savo pastabose, Teisingumo Teismas taiko panašų požiūrį ir patvirtina, kad nacionalinis teismas privalo užtikrinti nediskriminavimo dėl amžiaus principo, sukonkretinto Direktyvoje 2000/78, nustatančioje vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (
151
), laikymąsi, prireikus netaikydamas bet kokios jam prieštaraujančios nacionalinės teisės nuostatos (
152
).
146.
Šiuo savo sprendimu Teisingumo Teismas išplėtė Europos Sąjungos teisės viršenybės prieš nacionalinę teisę principo taikymo sritį ir taiko jį taip pat vadinamiesiems horizontaliems santykiams (
153
). Šis požiūris neprieštarauja ankstesnei teismo praktikai dėl tiesioginio horizontalaus direktyvų veikimo nebuvimo (
154
), nes Teisingumo Teismas nenusprendė, kad Direktyva 2000/78 turėtų būti taikoma privačių asmenų santykiams, o tik konstatavo, kad joje sukonkretintas diskriminacijos dėl amžiaus principas, kaip jau buvo pripažinta Sprendime Mangold (
155
), kaip specifinė bendrojo vienodo požiūrio principo taikymo išraiška yra bendrasis Europos Sąjungos teisės principas (
156
). Teisingumo Teismo požiūris Sprendime Kücükdeveci iš esmės grindžiamas idėja, kad bendrasis principas, kaip antai diskriminacijos dėl amžiaus draudimas, siekiant užtikrinti iš Sąjungos teisės asmenims kylančią teisinę apsaugą ir garantuoti visišką jos veiksmingumą, turi būti nuosekliai taikomas taip pat nacionaliniu lygmeniu (
157
). Dogmatine prasme toks požiūris vertinamas kaip tolesnis teismo praktikos byloje Mangold plėtojimas.
147.
Tačiau Teisingumo Teismas aiškiai nurodo, kad Direktyvoje 2000/78 sukonkretintas diskriminacijos dėl amžiaus draudimas gali būti tiesiogiai taikomas privačių asmenų santykiams tik tada, kai įvykdytos tam tikros sąlygos. Pirma, pagrindinėje byloje susiduriama su nevienodu požiūriu dėl amžiaus, kurio negalima objektyviai pateisinti ir kuris turi būti nustatytas taikant direktyvoje numatytas sąlygas (
158
). Antra, konkreti nacionalinės teisės nuostata yra susijusi su šia direktyva reglamentuojama sritimi (
159
).
– Šio požiūrio perkėlimo ir taikymo galimybė teisei į kasmetines atostogas
Taikymo sąlygos
148.
Kad šį požiūrį būtų galima atitinkamai taikyti pagrindinei bylai ir taip suteikti nacionaliniam teismui įgaliojimą prireikus netaikyti Europos Sąjungos teisei prieštaraujančios nacionalinės teisės normos, teisei į mokamas kasmetines atostogas, kodifikuotai antrinės teisės aktuose – Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalyje, be kita ko, Europos teisės sistemoje turėtų būti suteiktas bendrojo teisės principo statusas, o tokią išvadą galima daryti remiantis nurodytais argumentais (
160
).
149.
Kitas reikalavimas susijęs su darbo santykių buvimu, kurie pagrindinėje byloje aiškiai egzistuoja. Galiausiai teisė į atostogas turėtų atitikti direktyvoje nustatytas sąlygas. Tai užtikrintų, kad bendrasis teisės principas nebūtų taikomas neribotai, o tik tiek, kiek konkreti nacionalinės teisės norma patenka į Direktyvos 2003/88 taikymo sritį. Ši sąlyga pagrindinėje byloje taip pat įvykdyta, nes ginčijamos nuostatos dalykas yra nacionalinio įstatymų leidėjo nustatyta teisės į kasmetines atostogas įgijimo sąlyga (
161
).
150.
Kad būtų galima remtis bendruoju teisės principu nacionalinės teisės normos atžvilgiu, galiausiai turi būti pažeista direktyvoje nustatyta teisė į atostogas. Į tai jau atsakiau teigiamai, kai nagrinėjau pirmąjį prejudicinį klausimą (
162
).
151.
Vadovaujantis formaliu požiūriu, iš principo yra įvykdytos sąlygos, leidžiančios tiesiogiai taikyti teisę į kasmetines atostogas kaip bendrąjį teisės principą, sukonkretintą Direktyvoje 2003/88. Tačiau prieš pradedant svarstyti, ar tai iš viso įmanoma nagrinėjamoje byloje, būtų logiška išnagrinėti šio požiūrio pranašumus ir trūkumus (
163
).
Šio požiūrio pranašumai ir trūkumai
152.
Šio požiūrio pranašumas – taip pašalinami trūkumai, neleidžiantys tiesiogiai taikyti patį bendrąjį teisės principą (
164
). Pirmiausia tai susiję su pakankamo tikslumo reikalavimu. Direktyvoje sukonkretintas bendrasis teisės principas galiausiai yra pakankamai tikslus turinio prasme, taigi tenkina būtiną tiesioginio taikytinumo sąlygą.
153.
Vis dėlto kyla abejonių, ar šis požiūris yra teisingas dogmatiniu aspektu, kurį toliau aptarsiu.
– Teisės šaltinių supainiojimo rizika
154.
Pirmiausia abejonės susijusios su galima rizika, kad kartu taikant bendrąjį teisės principą ir direktyvą bus neleistinai supainioti teisės šaltiniai, kurių statusas Europos Sąjungos teisės sistemoje yra skirtingas.
155.
Vertinant objektyviai šis požiūris iš esmės grindžiamas prielaida, kad bendrojo teisės principo turinys atsispindi direktyvos turinyje, todėl iš principo nebereikia autonomiškai nustatyti šio turinio aiškinimo būdu. Juk galiausiai negalima jokia kita prielaida, išskyrus tą, kad bendrojo teisės principo ir jį sukonkretinančios direktyvos nuostatos apsaugos sritis didžiąja dalimi sutampa (
165
).
156.
Tačiau jo trūkumas tas, kad juo visiškai nenustatoma atitinkamo bendrojo teisės principo apsaugos sritis ir tai, ar direktyvoje, galimas dalykas, nėra išsamesnių nuostatų, kurios iš viso nepatenka į apsaugos sritį (
166
). Šis požiūris grindžiamas klaidinga prielaida, kad direktyvos ir pirminės teisės turinys ne tik neprivalo sutapti, bet iš tiesų toks sutapimas yra išimtis, nes dažniausiai antrinėje teisėje būna įtvirtintas išsamesnis reglamentavimas (
167
). Tai problematiška tiek, kiek tokiu atveju nebūtų galima remtis šiuo požiūriu. Jei, kaip teigia Teisingumo Teismas, šiuo požiūriu siekiama taikyti bendrąjį teisės principą, tai teoriškai būtu teisinga, pirma, savarankiškai nustatyti jo turinį, o ne atvirkščiai, remiantis direktyvos nuostatomis daryti išvadą dėl bendrojo teisės principo turinio (
168
).
157.
Kadangi galiausiai taikant šį požiūrį nustatant teisės normos apsaugos sritį kaip pagrindu pirmiausia reikia remtis direktyva, o ne pačiu bendruoju teisės principu (
169
), kyla pavojus, kad vis didesnė norminio direktyvos turinio dalis gali būti priskirta teisės principui. Kitaip tariant, teoriškai direktyva galėtų tapti neišsemiamu įkvėpimo šaltiniu plėtojant bendrojo teisės principo apsaugos sritį, ir dėl to ilgainiui į vieną būtų suplakami du skirtingo lygmens teisės šaliniai (
170
). Galiausiai tai lemtų negrįžtamą tokio norminio turinio sustabarėjimą. Juk į bendrojo teisės principo apsaugos sritį įtraukiant vis daugiau norminio direktyvos turinio iš teisės aktų leidėjo būtų atimta galimybė keisti direktyvą, nes jos norminis turinys būtų kilstelėtas iki pirminės teisės lygmens, kuriam jis nebegali daryti poveikio.
158.
Atsižvelgiant į tai, kad teisė į mokamas kasmetines atostogas yra pagrindinė socialinė teisė, kuri dėl savo prigimties turi būti didžiąja dalimi sukonkretinta, be to, dažnai suteikiama tik atsižvelgiant į konkrečias ekonomines ir socialines sąlygas (
171
), toks požiūris Europos Sąjungai ir jos valstybėms narėms gali turėti nenuspėjamų pasekmių. Reikia nurodyti, kad tokio bendrojo teisės principo sukonkretinimas iš teisės aktų leidėjo reikalauja tam tikro lankstumo, nes, pirma, visuomenės požiūris į tai, kas laikoma „socialine“ ir „socialine prasme teisinga“, ilgainiui gali keistis ir, antra, neretai tai grindžiama kompromisais (
172
). Be to, negalima pamiršti, kad socialinės valstybės idėjos įgyvendinimas yra susijęs su konkrečia ekonomine Europos Sąjungos ir jos valstybių narių situacija. Todėl reikėtų vengti nustatyti socialinius standartus, neatsižvelgiant į ekonomines ir socialines sąlygas.
159.
Tačiau tai nereiškia, kad Europos Sąjunga neturėtų paisyti socialinės integracijos dimensijos. Visuomenės sanglaudos kaip solidarumo idėjos, skatinimas yra svarbus Europos integracijos tikslas, tai aiškiai matyti iš ESS 2 straipsnio (solidarumas kaip Sąjungos vertybė) ir 3 straipsnio („kovoja su socialine atskirtimi“, „skatina socialinį teisingumą ir apsaugą“, „moterų ir vyrų lygybę“, „kartų solidarumą“, „vaikų teisių apsaugą“), taip pat iš SESV 9 straipsnio („didelio užimtumo skatinimas“, „tinkamos socialinės apsaugos užtikrinimas“, „kova su socialine atskirtimi“). Atvirkščiai, reikia atsižvelgti į veiksmų laisvę, kurią Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas turi įgyvendindamas savo pareigą užtikrinti pagrindinių teisių apsaugą.
– Direktyvoje pateiktas sukonkretinimas nėra išsamus
160.
Net jei Teisingumo Teismas šioms abejonėms nepritartų, vis tiek nėra aišku, ar Sprendimo Kücükdeveci požiūris gali būti perkeltas ir taikomas pagrindinėje byloje, nes bendrojo teisės principo sukonkretinimas Direktyvoje 2003/88 nėra pakankamas, kad jį būtų galima tiesiogiai taikyti esant santykiams tarp privačių asmenų.
161.
Direktyvoje 2003/88 ne tik numatyta daug specialių nuostatų, pavyzdžiui, 15 straipsnyje nustatyta, kad valstybės narės gali priimti palankesnius teisės aktus, arba 17 straipsnyje nustatytas leidimas valstybėms narėms nukrypti nuo kai kurių centrinių direktyvos nuostatų (
173
), bet taip pat joms numatyta didelė veiksmų laisvė. Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalyje aiškiai numatyta, jog valstybės narės „imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į <...> mokamas kasmetines atostogas pagal nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika nustatytas teises į tokias atostogas ir jų suteikimo sąlygas“. Konkretus atsakymas į pagrindinius atostogų teisės klausimus, kaip antai, kokios trukmės atostogos turi būti suteiktos, tiesiogiai neaiškėja nei iš direktyvos, nei iš Chartijos 31 straipsnio 2 dalies (
174
), kurios formuluotė, įtvirtinanti pagrindinę teisę į kasmetines atostogas, yra netgi trumpesnė už svarbią įgyvendinimo nuostatą – Direktyvos 2003/88 7 straipsnį.
162.
Būtent čia ir yra esminis skirtumas, palyginti su diskriminacijos draudimais, kurių atžvilgiu buvo suformuluotas Sprendime Kücükdeveci taikomas požiūris. Diskriminacijos draudimams būdinga tai, kad jų pagrindinis turinys, nustatytas pirminės ir antrinės teisės lygmeniu, iš esmės yra identiškas. Kas laikoma diskriminacija, galima nustatyti ir aiškinant pirminėje teisėje įtvirtintus diskriminacijos draudimus. Taigi šia prasme direktyvų nuostatos yra vien išsamesnė pirminės teisės principų formuluotė. Todėl tik tų direktyvos nuostatų, kurios nustato ratione materiae ir ratione personae taikymo sritis bei teisines pasekmes ir procedūrą, turinys negali būti tiesiogiai kildinamas iš pirminės teisės aktų. Chartijos 27 ir paskesniuose straipsniuose nustatytų pagrindinių darbuotojų teisių atveju yra kitaip, nes jos iš pat pradžių buvo formuluojamos taip, kad jas patikslintų teisės aktų leidėjai (
175
).
163.
Atsižvelgiant į tai, kad teisė į kasmetines atostogas direktyvoje 2003/88 nėra nustatyta išsamiai, o dažniausiai pateikiama nuoroda į nacionalinės teisės aktus, kyla klausimas, ar sukonkretinant bendrąjį teisės principą taip pat galima remtis įgyvendinama nacionaline teise. Manau, kad dėl tokio požiūrio kiltų sunkumų. Kadangi atostogų teisės srityje egzistuoja daugybė skirtingų nacionalinių taisyklių, abejonių kelia ne tik tokio požiūrio praktinis įgyvendinimas, bet tai neužtikrintų ir vienodo Europos Sąjungos teisės taikymo visose valstybėse narėse.
– Teisinio privačių asmenų saugumo nebuvimas
164.
Kita vertus, kyla abejonių dėl šio požiūrio suderinamumo su teisinio saugumo reikalavimu, kuris taip pat yra bendrasis Europos Sąjungos teisės principas (
176
). Kaip ne kartą yra nurodęs Teisingumo Teismas, teisinio saugumo principas reikalauja, kad teisės aktai, privatiems asmenims sukeliantys nepalankių pasekmių, būtų aiškūs, tikslūs ir teisės subjektai numatytų jų taikymą (
177
). Tačiau kadangi privatus asmuo niekada negalės numatyti, kada nerašytas bendrasis teisės principas, sukonkretintas atitinkamoje direktyvoje, taps viršesnis už rašytinę nacionalinę teisę, žvelgiant iš jo perspektyvos panašus nesaugumas dėl nacionalinės teisės galiojimo atsirastų taip pat tiesioginio direktyvos taikymo privačių asmenų santykiams atveju, kurio Teisingumo Teismas, kaip jis dažnai tvirtina savo praktikoje (
178
), būtent ir siekia išvengti (
179
). Būtent darbo teisės sričiai, kurią detaliai reglamentuoja nesuskaičiuojama daugybė teisės aktų, tai turėtų didelių pasekmių.
165.
Juk negalima paneigti rizikos, kad dėl tokio požiūrio nacionaliniai teismai būtų priversti netaikyti nacionalinės teisės normų, kurių taikymo sritis tam tikra forma sutampa su direktyvos taikymo sritimi, tačiau kurios buvo priimtos niekaip nesiremiant direktyva, ir būtent pagrindžiant tuo, kad ginčijamose direktyvos nuostatose yra sukonkretinti bendrieji Europos Sąjungos teisės principai ir (arba) įtvirtintos teisinės vertybės, numatytos pirminės teisės lygmeniu (
180
), ir būtent neatsižvelgiant į tai, ar pagal nacionalinės teisės aktus jie turi tam reikalingą kompetenciją. Ši rizika dar labiau padidėja, nes iš Sprendimo Kücükdeveci aiškiai matyti, kad tokioje situacijoje nacionalinis teismas neprivalo iš pradžių kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą (
181
).
166.
Įtvirtinus šį požiūrį Teisingumo Teismo praktikoje, direktyvoms būtų suteiktas statusas, kuris joms pagal pirminės teisės koncepciją nėra numatytas. Taip jos taptų langu į pirminės teisės sritį, o tai gerokai viršytų sritį, kurią joms priskyrė ir ketino priskirti Europos Sąjungos teisėkūros organai. Todėl toks iš pirminės teisės kylančių pasekmių – nacionalinės teisės normos netaikytinumo ir Teisingumo Teismas nacionaliniams teismams pripažintos nacionalinės teisės normos netaikymo kompetencijos, nenustačius išankstinio prejudicinio sprendimo priėmimo procedūros reikalavimo, – derinys, atsižvelgiant į tai, kad direktyvos turi tam tikrą poveikį daugeliui teisės sričių, labai susilpnintų nacionalinės teisės normų poziciją.
167.
Be to, kyla abejonių, ar tai neprieštarauja Sutartyse nustatytai teisėkūros ir teisės aktų įgyvendinimo sistemai.
– Prieštaringo Chartijos nuostatų vertinimo rizika
168.
Argumentus, pateiktus dėl tiesioginio bendrojo teisės principo taikymo atveju egzistuojančios Chartijos 51 straipsnio (
182
) prieštaringo vertinimo rizikos, galima taikyti ir kritikuojant šį požiūrį. Čia nurodau savo pastabas, pateiktas dėl šio klausimo. Todėl bendrojo teisės principo, sukonkretinto Direktyvoje 2003/88, taikymas taip pat prieštarautų Chartijos 51 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nustatytam subjektų, įpareigotų užtikrinti pagrindines teises, apribojimui.
– Išvada
169.
Atsižvelgiant į tai, kas buvo išdėstyta, darytina išvada, kad pagrindinėje byloje siekiant netaikyti Europos Sąjungos teisės aktams prieštaraujančios nacionalinės teisės normos negalima tiesiogiai taikyti bendrojo teisės principo, kaip antai byloje Kücükdeveci.
c) Baigiamoji išvada
170.
Apibendrinant reikia pripažinti, kad Europos Sąjungos teisės aktai nesuteikia nacionaliniam teismui, nagrinėjančiam privačių asmenų ginčą, galimybės netaikyti ginčijamos teisės normos. Kadangi prejudicinis klausimas suformuluotas taip, kad juo iš tiesų klausiama, ar nacionaliniam teismui Europos Sąjungos teisės aktuose yra nustatyta tokia pareiga, į šį klausimą reikia atsakyti taip, kad nacionalinis teismas, nesant Europos Sąjungos teisės reikalavimų, tokios pareigos neturi.
3. Subsidiari valstybės narės atsakomybė dėl Europos Sąjungos teisės aktų pažeidimo
171.
Tačiau jei nustatyta, kaip antai pagrindinėje byloje, kad Europos Sąjungos teisė pažeista dėl neteisingo Direktyvos 2003/88 7 straipsnio perkėlimo, o nacionalinis teismas negali pripažinti Europos Sąjungos teisės aktams prieštaraujančios nacionalinės teisės normos netaikytina, tai jokiu būdu nereiškia, kad ieškovė pagrindinėje byloje negali apginti savo teisių.
172.
Atvirkščiai, kaip buvo nurodyta iš pradžių (
183
), siekdama įgyvendinti savo iš Europos Sąjungos teisės aktų kylančią teisę į kasmetines atostogas, ji gali pateikti ieškinį dėl žalos atlyginimo įsipareigojimų neįvykdžiusiai valstybei narei. Šis Europos Sąjungos teisėje nustatytas valstybės atsakomybės institutas tokioje situacijoje suteikia piliečiui galimybę patenkinti savo reikalavimus, nes juo konkreti valstybė narė įpareigojama atlyginti žalą, kurią asmuo patyrė dėl valstybės padarytų Europos Sąjungos teisės pažeidimų.
173.
Pagal Europos Sąjungos teisę atsakomybė dėl žalos kyla tada, kai įvykdomos trys sąlygos: pažeista teisės norma, kuri privatiems asmenims turi suteikti teises, pažeidimas yra pakankamai akivaizdus, o tarp valstybės narės pareigos pažeidimo ir nukentėjusiajam asmeniui atsiradusios žalos yra tiesioginis priežastinis ryšys (
184
). Sprendime Dillenkofer ir kt. (
185
) Teisingumo Teismas, ypač atsižvelgdamas į tuos atvejus, kai nebūdavo imamasi priemonių laiku perkelti direktyvą, šiek tiek performulavo pirmąją sąlygą taip, kad direktyvos tikslas apima suteikimą privatiems asmenims teisių, kurių turinys gali būti nustatytas remiantis direktyvos nuostatomis, ir kartu pabrėžė, jog abiejų formuluočių prasmė iš esmės ta pati (
186
).
174.
Dėl Europos Sąjungos ir valstybių narių teismų kompetencijos padalijimo reikia pabrėžti, kad iš esmės nacionaliniai teismai turi nustatyti, ar konkrečiu atveju yra įvykdytos valstybių narių atsakomybės už Bendrijos teisės pažeidimą sąlygos (
187
). Vis dėlto valstybės atsakomybės už žalą, atsirandančią dėl tokio pažeidimo, buvimo ir jos apimties klausimas yra susijęs su pačios Europos Sąjungos teisės aiškinimu, kuris priklauso Teisingumo Teismo kompetencijai (
188
).
4. Išvada
175.
Atsižvelgiant į tai, kas buvo išdėstyta, į antrąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip, kad Direktyvos 2003/88/EB 7 straipsnis neįpareigoja privačių asmenų ginčą sprendžiančio valstybės narės teismo netaikyti nacionalinės teisės nuostatos, nustatančios, kad teisė į kasmetines mokamas atostogas įgyjama tik faktiškai išdirbus minimalų bent dešimties dienų laikotarpį per referencinius metus ir kurios negalima išaiškinti direktyvą atitinkančiu būdu.
C – Dėl trečiojo prejudicinio klausimo
176.
Formuluodamas savo trečiąjį prejudicinį klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atrodo, remiasi konkrečiomis nacionalinės teisės normomis, kurios numato teisę į skirtingos trukmės kasmetines atostogas, nelygu darbuotojo nebuvimo darbe priežastis, ir yra pagrindo manyti, kad skirtumai daromi atsižvelgiant į tai, ar priežastis buvo nelaimingas atsitikimas darbe, profesinė liga, nelaimingas atsitikimas vykstant į darbą, ar neprofesinė liga. Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra aišku, kokios trukmės atostogos atitinkamai suteikiamos minėtais atvejais. Aišku tik viena, kad pagal nacionalinės teisės aktus tam tikromis aplinkybėmis gali būti suteiktos ilgesnės mokamos kasmetinės atostogos už direktyvoje nustatytą minimalų keturių savaičių laikotarpį.
177.
Nagrinėjant pirmąjį prejudicinį klausimą jau buvo išdėstyta, jog darbuotojas įgyja Direktyvos 2003/88 7 straipsnyje nustatytą teisę į mokamas kasmetines atostogas, neatsižvelgiant į tai, kad jis nagrinėjamu laikotarpiu buvo laikinai nedarbingas, jei laikinojo nedarbingumo atostogos jam buvo suteiktos teisėtai (
189
). Kaip savo nutartyje teisingai nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Direktyvos 2003/88 7 straipsnyje nedaromas skirtumas atsižvelgiant į laikinojo nedarbingumo priežastį. Atvirkščiai, ši direktyvos nuostata dėl teisės į mokamas kasmetines atostogas taikoma „kiekvienam darbuotojui“. Todėl visi darbuotojai, įskaitant ir tuos, kurie dėl nurodytų priežasčių buvo laikinai nedarbingi, pagal 7 straipsnio 1 dalį turi teisę į bent keturių savaičių mokamas kasmetines atostogas.
178.
Tačiau tai nereiškia, kad valstybės narės savo nacionalinės teisės nuostatose negali nustatyti kasmetinių atostogų, kurių trukmė viršytų Europos Sąjungos teisės aktuose nustatytą keturių savaičių laikotarpį, nes, kaip aiškėja iš pačios nuostatos formuluotės, joje nustatytas tik minimalus laikas. Būtent šią nuostatą reikia aiškinti atsižvelgiant į Direktyvos 2003/88 bendrą tikslą, kuriuo pagal 1 straipsnio 1 dalį siekiama nustatyti „būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo“, o pagal 15 straipsnį ji nepažeidžia valstybių narių teisės „taikyti arba priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie yra palankesni darbuotojų saugos garantijų ir sveikatos apsaugos atžvilgiu, arba palengvinti ar leisti kolektyvinių sutarčių arba susitarimų, sudarytų tarp darbdavių ir darbuotojų, kurie yra palankesni darbuotojų saugos garantijų ir sveikatos apsaugos atžvilgiu, taikymą“. Remiantis tuo galima daryti išvadą, kad valstybės narės gali nustatyti palankesnį teisės į mokamas kasmetines atostogas reglamentavimą, negu numatytas Europos Sąjungos teisės aktuose.
179.
Direktyva 2003/88 taip pat nedraudžia valstybėms narėms tokią tvarką, kuri nustato palankesnį vertinimą, susieti su konkrečiomis sąlygomis, jei tai nepažeidžia direktyvoje užtikrintos minimalios apsaugos. Tokiomis aplinkybėmis reikia prisiminti Sprendimą Merino Gómez (
190
), kuriame Teisingumo Teismas pripažino, jog direktyvos 7 straipsnio 1 dalį, nustatančią, kad valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti „pagal nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika nustatytas teises į tokias atostogas ir jų suteikimo sąlygas“, reikia suprasti taip, kad „ją įgyvendinant nacionalinės teisės aktais bet kuriuo atveju turi būti užtikrinta teisė į bent keturių savaičių mokamas kasmetines atostogas“ (
191
). Pagrindinės bylos atveju tai reiškia, kad valstybė narė iš principo gali skirtingai vertinti darbuotojus dėl jų teisės į minimalų kasmetinių atostogų laikotarpį, nelygu jų laikinojo nedarbingumo priežastis, tiek, kiek tai nepažeidžia direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje nustatyto minimalaus bent keturių savaičių laikotarpio.
180.
Nuostatose, kuriose nustatyta teisė į laikinojo nedarbingumo atostogas ir naudojimosi šia teise tvarka, taip pat nenumatyta jokių kitų reikalavimų, kuriais remiantis būtų galima vertinti kitaip, nes, kaip teisingai pripažino Teisingumo Teismas Sprendime Schultz-Hoff ir kt., „šiuo metu galiojanti [Sąjungos] teisė nereglamentuoja“ šios teisės (
192
). Ši teisė veikiau priklauso valstybių narių reguliavimo kompetencijai. Todėl jos taip pat gali numatyti tvarką, dėl kurios kasmetinių atostogų trukmė, galimas dalykas, sutrumpėja, jei kiekvienu atveju įvykdomas Direktyvoje 2003/88 nustatytas reikalavimas suteikti minimalias bent keturių savaičių kasmetines atostogas.
181.
Tokia tvarka, kai pagal nacionalinės teisės reikalavimus laikinojo nedarbingumo laikotarpis neįskaičiuojamas į darbo laiką, kai, pavyzdžiui, nedarbingumo priežastis yra nelaimingas atsitikimas vykstant į darbą arba neprofesinė liga, negali pažeisti minimalaus keturių savaičių kasmetinių atostogų trukmės. Reikia pritarti Prancūzijos vyriausybei, kuri teigia (
193
), kad prireikus tam būtina sutrukdyti, suteikiant darbuotojui galimybę savo atostogomis pasinaudoti per pakankamai ilgą perkėlimo laikotarpį, kuriuo atsižvelgiama į Direktyva 2003/88 įgyvendinamą poilsio tikslą. Kaip Teisingumo Teismas pripažino Sprendime Nederlandse Vakbeweging (
194
), teigiamas šių atostogų poveikis darbuotojo saugai ir sveikatai akivaizdžiai pasireikštų, jeigu jos būtų išnaudojamos per šiam tikslui numatytus, t. y. per einamuosius, metus. Tačiau šiuo požiūriu šis poilsio laikotarpis nepraranda savo paskirties, jeigu juo pasinaudojama kitais metais, pavyzdžiui, per perkėlimo laikotarpį.
182.
Todėl remiantis išdėstytais samprotavimais darytina išvada, kad Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ji nedraudžia nacionalinės teisės aktų ir (arba) praktikos, kuriuose nustatyta, kad mokamų kasmetinių atostogų trukmė gali priklausyti nuo darbuotojo nedarbingumo priežasties, jei kiekvienu atveju užtikrinama šioje direktyvos nuostatoje numatyta minimali keturių savaičių trukmė.
VII – Išvada
183.
Atsižvelgdama į tai, kas buvo išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Cour de Cassation pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
1.
2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 7 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ji draudžia tokias nacionalinės teisės nuostatas ar praktiką, pagal kurias teisė į mokamas kasmetines atostogas įgyjama tik per referencinį laikotarpį faktiškai išdirbus minimalų dešimties dienų (arba mėnesio) laikotarpį.
2.
Direktyvos 2003/88/EB 7 straipsnis neįpareigoja privačių asmenų ginčą sprendžiančio valstybės narės teismo netaikyti nacionalinės teisės nuostatos, nustatančios, kad teisė į kasmetines mokamas atostogas įgyjama tik per referencinį laikotarpį faktiškai išdirbus minimalų bent dešimties dienų laikotarpį ir kurios negalima išaiškinti direktyvą atitinkančiu būdu.
3.
Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ji nedraudžia nacionalinės teisės aktų ir (arba) praktikos, nustatančių, kad mokamų kasmetinių atostogų trukmė gali priklausyti nuo darbuotojo nedarbingumo priežasties, jei kiekvienu atveju užtikrinama šioje direktyvos nuostatoje numatyta minimalus keturių savaičių trukmė.
(
1
)	Originalo kalba: vokiečių. Proceso kalba: prancūzų.
(
2
)	OL L 299, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381.
(
3
)	2010 m. sausio 19 d. Sprendimas Kücükdeveci (C-555/07, Rink. p. I-365).
(
4
)	Kaip ESS bei SESV, „Europos Sąjungos teisės“ sąvoka šioje išvadoje vartojama kaip bendra sąvoka, apimanti Bendrijos teisę ir Europos Sąjungos teisę. Toliau minint konkrečias pirminės teisės nuostatas nurodomos ratione temporis galiojančios normos.
(
5
)	2001 m. birželio 26 d. Sprendimas BECTU (C-173/99, Rink. p. I-4881).
(
6
)	2009 m. sausio 20 d. Sprendimas Schultz-Hoff ir kt. (C-350/06 ir C-520/06, Rink. p. I-179).
(
7
)	1978 m. kovo 9 d. Sprendimas Simmenthal (106/77, Rink. p. 629).
(
8
)	2010 m. birželio 22 d. Sprendimas Melki (C-188/10 ir C-189/10, Rink. p. I-5667).
(
9
)	2005 m. lapkričio 22 d. Sprendimas Mangold (C-144/04, Rink. p. I-9981).
(
10
)	3 išnašoje minėtas Sprendimas Kücükdeveci.
(
11
)	Žr. 5 išnašoje minėto Sprendimo BECTU 43 punktą; 2004 m. kovo 18 d. Sprendimo Merino Gómez (C-342/01, Rink. p. I-2605) 29 punktą ir 2006 m. kovo 16 d. Sprendimo Robinson-Steele ir kt. (C-131/04 ir C-257/04, Rink. p. I-2531) 48 punktą; dėl Direktyvos 2003/88 žr. 6 išnašoje minėto Sprendimo Schultz-Hoff ir kt. 22 punktą; 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Vicente Pereda (C-277/08, Rink. p. I-8405) 18 punktą ir 2010 m. balandžio 22 d. Sprendimo Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (C-486/08, Rink. p. I-3527) 28 punktą. Žr. W. Schrammel ir G. Winkler „Die Synthese der Rechtsprechung“, Europäisches Arbeits- und Sozialrecht, Viena, 2010, p. 179 ir paskesni.
(
12
)	Žr. 5 išnašoje minėto Sprendimo BECTU 44 punktą; 11 išnašoje minėto Sprendimo Merino Gómez 30 punktą; 6 išnašoje minėto Sprendimo Schultz-Hoff ir kt. 23 punktą ir 11 išnašoje minėto Sprendimo Vicente Pereda 21 punktą.
(
13
)	Žr. 6 išnašoje minėto Sprendimo Schultz-Hoff ir kt. 25 punktą ir 11 išnašoje minėto Sprendimo Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols 30 punktą.
(
14
)	Žr. atsakovo pagrindinėje byloje rašytinių pastabų p. 8.
(
15
)	Žr. Prancūzijos vyriausybės rašytinių pastabų 29 punktą.
(
16
)	Žr. nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą p. 5, kuriame šiek tiek aiškiau nurodytas antrojo prejudicinio klausimo dalykas.
(
17
)	Žr. 2011 m. gegužės 5 d. Sprendimo MSD Sharp (C-316/09, Rink. p. I-3249) 21 punktą ir 2006 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Brünsteiner ir Autohaus Hilgert (C-376/05 ir C-377/05, Rink. p. I-11383) 26 punktą.
(
18
)	Žr. taip pat 1981 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Foglia prieš Novello (244/80, Rink. p. 3045) 18 punktą; 1995 m. birželio 15 d. Sprendimo Zabala Erasun ir kt. (C-422/93-C-424/93, Rink. p. I-1567) 29 punktą; 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bosman (C-415/93, Rink. p. I-4921) 61 punktą; 1998 m. kovo 12 d. Sprendimo Djabali (C-314/96, Rink. p. I-1149) 19 punktą; 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo PreussenElektra (C-379/98, Rink. p. I-2099) 39 punktą; 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo Schneider (C-380/01, Rink. p. I-1389) 22 punktą; 2008 m. balandžio 1 d. Sprendimo Gouvernement de la Communauté française ir Gouvernement wallon (C-212/06, Rink. p. I-1683) 29 punktą ir 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo VTB-VAB (C-261/07 ir C-299/07, Rink. p. I-2949) 33 punktą.
(
19
)	Žr. 3 išnašoje minėto Sprendimo Kücükdeveci 45 punktą; 2008 m. balandžio 15 d. Sprendimo Impact (C-268/06, Rink. p. I-2483) 42 punktą ir 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeiffer ir kt. (C-397/01-C-403/01, Rink. p. I-8835) 111 punktą.
(
20
)	Žr. 3 išnašoje minėto Sprendimo Kücükdeveci 46 punktą; 19 išnašoje minėto Sprendimo Pfeiffer ir kt. 108 punktą; 1994 m. liepos 14 d. Sprendimo Faccini Dori (C-91/92, Rink. p. I-3325) 20 punktą; 1987 m. birželio 11 d. Sprendimo Pretore di Salò (14/86, Rink. p. 2545) 19 punktą; 1986 m. vasario 26 d. Sprendimo Marshall (152/84, Rink. p. 723) 48 punktą. Dėl direktyvų horizontalaus veikimo žr. P. Vcelouch, Kommentar zu EU- und EG-Vertrag, Heinz Mayer (leid.), Viena, 2004, EB 249 straipsnis, p. 23, 72 punktas; R. Knes „Uporaba in učinkovanje direktiv s področja varstva okolja v upravnih in sodnih postopkih“, Varstvo narave, 2008, p. 14 ir 15, o dėl darbo teisės žr. G. Thüsing, Europäisches Arbeitsrecht, Miunchenas, 2008, p. 14, 29 ir 30 punktai.
(
21
)	20 išnašoje minėto Sprendimo Faccini Dori 24 punktas.
(
22
)	Žr., pavyzdžiui, 2000 m. sausio 18 d. generalinio advokato S. Alber išvados, pateiktos byloje Collino ir Chiappero (C-343/98, Rink. p. I-6659), 29–31 punktus; 2003m. gegužės 6 d. generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvados, pateiktos byloje Pfeiffer (sprendimas nurodytas 19 išnašoje), 58 punktą; dėl diskriminacijos draudimą įtvirtinančių teisės aktų ypatumų: 2009 m. liepos 7 d. generalinio advokato Y. Bot išvados, pateiktos byloje Kücükdeveci (sprendimas nurodytas 3 išnašoje), 63 ir 70 punktus.
(
23
)	Žr. C. Herresthal, Rechtsfortbildung im europarechtlichen Bezugsrahmen – Methoden, Kompetenzen, Grenzen dargestellt am Beispiel des Privatrechts, Miunchenas, 2006, p. 81 ir paskesni; T. Danwitz „Rechtswirkung von Richtlinien in der neueren Rechtsprechung des EuGH“, Juristenzeitung, 2007, p. 697 ir 703.
(
24
)	Žr. 3 išnašoje minėto Sprendimo Kücükdeveci 47 punktą; 1984 m. balandžio 10 d. Sprendimo von Colson ir Kamann (14/83, Rink. p. 1891) 26 punktą; 1990 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Marleasing (C-106/89, Rink. p. I-4135) 8 punktą; 20 išnašoje minėto Sprendimo Faccini Dori 26 punktą; 1997 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Inter-Environnement Wallonie (C-129/96, Rink. p. I-7411) 40 punktą; 19 išnašoje minėto Sprendimo Pfeiffer ir kt. 110 punktą ir 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Angelidaki ir kt. (C-378/07–C-_380/07, Rink. p. I-3071) 106 punktą.
(
25
)	Žr. 3 išnašoje minėto Sprendimo Kücükdeveci 48 punktą ir 24 išnašoje minėto Sprendimo von Colson ir Kamann 26 punktą.
(
26
)	19 išnašoje minėto Sprendimo Pfeiffer ir kt. 116 punktas.
(
27
)	Šiuo klausimu žr. 1987 m. spalio 8 d. Sprendimo Kolpinghuis Nijmegen (80/86, Rink. p. 3969) 13 punktą; 63 išnašoje minėto Sprendimo Adeneler ir kt. 110 punktą; 19 išnašoje minėto Sprendimo Impact 100 punktą; 24 išnašoje minėto Sprendimo Angelidaki ir kt. 199 punktą ir 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Mono Car Styling (C-12/08, Rink. p. I-6653) 61 punktą.
(
28
)	Žr. šios išvados 71–88 punktus.
(
29
)	Žr. šios išvados 89–143 punktus.
(
30
)	Žr. šios išvados 144–169 punktus.
(
31
)	Žr. 3 išnašoje minėto Sprendimo Kücükdeveci 22 punktą ir 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo DEB (C-279/09, Rink. p. I-13849) 30 punktą.
(
32
)	Žr. H. D. Jarass, Charta der Grundrechte der Europäischen Union – Kommentar, Miunchenas, 2010, 31 straipsnio 3 punktą, p. 277, ir 51 straipsnio 6 punktą, p. 413.
(
33
)	Tai teisingai nurodo K. Lenaerts ir P. Van Nuffel European Union Law, Londonas, 2011, p. 832, 22-022 punktas. Žr. Teisingumo Teismo sprendimus: 2006 m. birželio 27 d. Sprendimo Parlamentas prieš Tarybą (C-540/06, Rink. p. I-5769) 38 ir 58 punktus; 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo Unibet (C-432/05, Rink. p. I-2271) 37 punktą; 2007 m. gruodžio 11 d. Sprendimo International Transport Workers’ Federation and Finnish Seamen’s Union (C-438/05, Rink. p. I-10779) 90 ir 91 punktus; 2008 m. sausio 29 d. Sprendimo Promusicae (C-275/06, I-271) 61–65 punktus; 2008 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją (C-402/05 P ir C-415/05 P, Rink. p. I-6351) 335 punktą; 3 išnašoje minėto Sprendimo Kücükdeveci 22 punktą ir 2010 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Eifert prieš Land Hessen (C-92/09 ir C-93/09, Rink. p. I-11063) 45 ir paskesnius punktus. Žr. 2002 m. gegužės 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Jégo-Quéré prieš Komisiją (T-177/01, Rink. p. II-2365). Be to, Europos Žmogaus Teisių Teismas 2002 m. liepos 11 d. Sprendime Goodwin prieš Jungtinę Karalystę (skundas Nr. 28957/95, 100 punktas) ir 2005 m. birželio 30 d. Sprendime Bosphorus prieš Airiją (skundas Nr. 45036/98, 159 punktas) rėmėsi Chartija.
(
34
)	Kaip teisingai pažymėjo P. Fischinger „Normverwerfungskompetenz nationaler Gerichte bei Verstößen gegen primärrechtliche Diskriminierungsverbote ohne vorherige Anrufung des EuGH“, Zeitschrift für Europäisches Privatrecht, 2011, p. 206, Chartijos 21 straipsnis negalėjo būti taikomas Sprendimo Kücükdeveci faktinėms aplinkybėms, nes įsigaliojo tik praėjus daug laiko po atleidimo iš darbo.
(
35
)	2008 m. sausio 24 d. išvados, pateiktos byloje Schultz-Hoff ir kt. (sprendimas nurodytas 6 išnašoje), 38 punktas.
(
36
)	2001 m. vasario 8 d. generalinio advokato A. Tizzano išvados, pateiktos byloje BECTU (sprendimas nurodytas 5 išnašoje), 28 punktas.
(
37
)	K. Lenaerts „La solidarité ou le chapitre IV de la Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne“, Revue trimestrielle des droits de l’homme, 2010, Nr. 28, p. 217 ir paskesni; žr. H. Jarass straipsnio (nurodytas 32 išnašoje) 2 punktą; F. Picod, Traité établissant une Constitution pour l’Europe, Partie II – La Charte des droits fondamentaux de l’Union, 2 t., Briuselis, 2005, II-91 straipsnis, p. 424, 653; W. Frenz, Handbuch Europarecht, 4 t. (Europäische Grundrechte), p. 1078, 3597 punktas ir p. 1164, 3881 punktas; E. Riedel, Charta der Grundrechte der Europäischen Union, 3-iasis leidimas, Baden Badenas, 2011, 31 straipsnis, p. 442, 12 punktas; A. Seifert „Mangold und kein Ende – die Entscheidung der Großen Kammer des EuGH vom 19.1.2010 in der Rechtssache Kücükdeveci“, Europarecht, 2010, p. 808, dėl Chartijos 31 straipsnio 2 dalies nurodo, kad tai pagrindinė teisė.
(
38
)	Taip mano E. Riedel (37 išnašoje nurodytas straipsnis) 31 straipsnis, p. 442, 12 punktas.
(
39
)	J. Schwarze „Der Grundrechtsschutz für Unternehmen in der Europäischen Grundrechtecharta“, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, 2001, p. 519.
(
40
)	W. Frenz (nurodyta 37 išnašoje) p. 134, 444 punktas.
(
41
)	Žr. M. Borowsky, Charta der Grundrechte der Europäischen Union, 3-iasis leidimas, Baden Badenas, 2011, 51 straipsnis, p. 660, 34 punktas.
(
42
)	W. Frenz (nurodyta 37 išnašoje), p. 1164, 3882 punktas.
(
43
)	Ten pat, p. 135, 444 punktas.
(
44
)	K. Lenaerts (straipsnis nurodytas 37 išnašoje), W. Frenz (straipsnis nurodytas 37 išnašoje) p. 1165, 3884 punktas.
(
45
)	Poveikio tretiesiems asmenims problema yra susijusi su klausimu, ar pagrindinės teisės taikomos tik privačių asmenų ir valstybės santykiams (tai yra nukreiptos į valstybę), ar jos taip pat taikomos piliečių tarpusavio santykiams. Šiuo klausimu egzistuoja dvi teorijos – tai tiesioginio ir netiesioginio pagrindinių teisių poveikio tretiesiems asmenims teorija. Pagal tiesioginio poveikio tretiesiems asmenims teoriją pagrindinės teisės tiesiogiai taikomos ir privatinės teisės santykiams. Todėl, remiantis šiuo požiūriu, teisiniai sandoriai negalimi, kai jie prieštarauja tam tikrai pagrindinei teisei. Tačiau pagal netiesioginio poveikio tretiesiems asmenims teoriją pagrindinės nuostatos vertinamos kaip pagrindinių teisių „įsiveržimas“ į privatinę teisę. Aiškinant šias pagrindines nuostatas reikia atsižvelgti į vertybių sistemą, kurią įtvirtina pagrindinės teisės. Tik netiesioginio poveikio tretiesiems asmenims atveju galima rasti pusiausvyrą tarp svarbių aspektų (pvz., pagrindinių teisės ir sutarčių laisvės); šiuo klausimu žr. R. Walter ir H. Mayer, Grundriss des österreichischen Bundesverfassungsrechts, 9-asis leidimas, Viena, 2000, p. 548 ir paskesni ir mano 2007 m. kovo 29 d. išvados, pateiktos byloje Carp (C-80/06, 2007 m. birželio 7 d. Sprendimas, Rink. p. I-4473), 69 punktą.
Iš lyginamosios pagrindinių teisių poveikio tretiesiems asmenims analizės valstybėse narėse (žr. H.-W. Rengeling ir P. Szczekalla, Grundrechte in der Europäischen Union – Charta der Grundrechte und Allgemeine Rechtsgrundsätze, Kelnas, 2004, p. 179 ir kt., 338 ir paskesni punktai) matyti, kad nors, be jokios abejonės, šis požiūris žinomas ir analizuojamas daugelyje valstybių narių, vis dėlto ir ten į konkrečius klausimus dar nėra atsakyta ir dėl jų diskutuojama. Italijoje pripažįstamas netiesioginis poveikis privatinės teisės santykiams, kurių šalys lygios, taip pat tiesioginis poveikis privačių asmenų santykiams, kai viena sutarties šalis yra daug stipresnė už kitą. Belgijoje diskutuojama dėl pagrindinių teisių poveikio tretiesiems asmenims ir teismų praktikoje formuojasi tendencija pripažinti netiesioginį poveikį. Austrijoje iš dalies dar vyksta karštos diskusijos. Nėra galutinai atsakyta į šį klausimą ir Graikijoje. Tačiau kai kurių pagrindinių teisių poveikis tretiesiems asmenims yra pripažintas Prancūzijoje, Airijoje, Nyderlanduose, Portugalijoje, Ispanijoje ir Slovėnijoje. Slovėnijos doktrinoje nurodoma, kad galimas kai kurių Slovėnijos konstitucijoje įtvirtintų pagrindinių teisių (tiesioginis) poveikis tretiesiems asmenims (žr. M. Krivic „Ustavno sodišče, pristojnosti in postopek“, Pavčnik ir Mavčič (leid.), Ustavno sodstvo, Cankarjeva založba, 2000, p. 69). Iki šiol pagrindinių teisių nuostatų poveikio tretiesiems asmenims nepripažįsta Danija ir Liuksemburgas. Jungtinėje Karalystėje, nesant rašytinės konstitucijos kaip vieno bendro dokumento, pagrindinės teisės kildinamos iš įstatymų ir Common Law (žr. „Soziale Grundrechte in Europa“, Europäisches Parlament – Generaldirektion Wissenschaft, Arbeitsdokument SOCI 104 DE, p. 26 ir paskesni). Vis dėlto vis svarbesnė tampa teismų praktika, susijusi su Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija (EŽTK), ypač po to, kai 1998 m. buvo priimtas „Human Rights Act“, ir netgi anksčiau, taikant Sąjungos teisę. Suomijoje pagrindinėmis teisėmis nenustatomos tiesioginės pareigos privatiems asmenims, tačiau valstybė turi pareigą neleisti privatiems asmenims pažeisti pagrindines teises.
(
46
)	H. Jarass (straipsnis nurodytas 32 išnašoje), 9 punktas; W. Frenz (straipsnis nurodytas 37 išnašoje), p. 1171, 3909 punktas.
(
47
)	H. Jarass (straipsnis nurodytas 32 išnašoje), 51 straipsnis, p. 419, 21 punktas.
(
48
)	Taip mano R. Geiger, EUV/AEUV-Kommentar, Rudolf Geiger, Daniel-Erasmus Khan ir Markus Kotzur (leid.), 5-asis leidimas, Miunchenas, 2010, 51 straipsnis, p. 1016. Žr. 1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Strafverfahren gegen X (C-74/95, Rink. p. I-6609) 25 punktą; 2000 m. balandžio 13 d. Sprendimo Karlsson (C-292/97, Rink. p. I-2737) 37 punktą; 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Lindqvist (C-101/01, Rink. p. I-12971) 87 punktą; 2007 m. birželio 26 d. Sprendimo Ordre des barreaux francophones et germanophone ir kt. (C-305/05, Rink. p. I-5305) 28 punktą ir 33 išnašoje minėto Sprendimo Promusicae 68 punktą.
(
49
)	H. Jarass (straipsnis nurodytas 32 išnašoje), 31 straipsnis, p. 279, 9 punktas ir 51 straipsnis, p. 419, 21 punktas; W. Frenz (straipsnis nurodytas 37 išnašoje), p. 1172, 3910 punktas.
(
50
)	Tiesioginio poveikio buvimą tretiesiems asmenims neigia: H. Jarass (straipsnis nurodytas 32 išnašoje), 31 straipsnis, p. 277, 3 punktas ir 51 straipsnis, p. 421, 24 punktas; tas pats autorius, EU-Grundrechte, Miunchenas, 2005, 4 straipsnis, p. 42, p. 42. M. De Mol „Kücükdeveci: Mangold Revisited – Horizontal Direct Effect of a General Principle of EU Law“, European Constitutional Law Review, 2010, Nr. 6, p. 302; W. Frenz (straipsnis nurodytas 37 išnašoje), p. 1172, 3910 punktas; D. Schiek „Constitutional Principles and Horizontal Effet: Kücükdeveci Revisited“, European Labour Law Journal, 2010, Nr. 3, p. 373; A. Hatje, EU-Kommentar, Jürgen Schwarze (leid.), 2-asis leidimas Baden Badenas, 2009, 51 straipsnis, p. 2324, 20 punktas; T. Kingreen, EUV/EGV – Kommentar, 3-iasis leidimas, Miunchenas, 2007, 51 straipsnis, Pagrindinių teisių chartija, p. 2713, 18 punktas, kuris nurodo, kad paprastai skaitant Chartiją gali atrodyti, jog kai kurios pagrindinės teisės turi poveikį tretiesiems asmenims, vis dėlto autorius mano, kad ten įtvirtintos pagrindinės teisės tokio horizontalaus veikimo neturi, nes 51 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nustatyta pareiga tik Europos Sąjungai ir valstybėms narėms. Neleisti privatiems asmenims pažeidinėti pagrindines teises gali valstybė, kai vykdo savo pareigą užtikrinti pagrindinių teisių apsaugą nuo privačių trečiųjų asmenų veiksmų. Panašiai mano ir K. Riesenhuber, Europäisches Arbeitsrecht, Hamburgas, 2009, 2 straipsnis, p. 45, 25 punktas, kuris teigia, kad Chartijoje įtvirtintos pagrindinės teisės privačių asmenų tiesiogiai neįpareigoja, bet, įstatymų leidėjui vykdant apsaugos pareigą, jiems atsiranda netiesioginė pareiga. J. Kokott ir C. Sobotta „The Charter of fundamental rights of the European Union after Lisbon“, EUI Working Papers (2010/6) – Academy of European Law, p. 14, taip pat mano, kad Chartijos 51 straipsnis neturi tiesioginio poveikio privačių asmenų santykiams.
Kad yra tiesioginis poveikis tretiesiems asmenims, mano M. Dauses, Der Schutz der Grundrechte in der Rechtsordnung der Europäischen Union, Frankfurtas prie Maino, 2010, p. 99, kuris pagrįsdamas savo teisinį požiūrį nurodo į Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią tam tikromis aplinkybėmis pareiga užtikrinti pagrindines teises gali atsirasti ir privatiems asmenims, pvz., diskriminacijos dėl pilietybės atvejais arba vienodo požiūrio į vyrus ir moteris srityje.
Aiškios pozicijos neturi R. Streinz, EUV/EGV – Kommentar, Miunchenas, 2003, 51 straipsnis, p. 2652, 10 punktas, kuris tvirtina, kad nereikia atsakyti į klausimą, ar Chartijoje nustatytos teisės turi tiesioginį, ar netiesioginį poveikį tretiesiems asmenims, taip pat dėl pareigos užtikrinti pagrindines teises, nes atsakyti į tai veikiau turėtų teismų praktika arba doktrina.
(
51
)	Žr. H. Jarass (straipsnis nurodytas 32 išnašoje), 31 straipsnis, p. 277, 3 punktas; M. Knecht, EU-Kommentar, Jürgen Schwarze (leid.), 2-asis leidimas, Baden Badenas, 2009, 31 straipsnis, p. 2276, 4 punktas; T. Kingreen, EUV/EGV – Kommentar (straipsnis nurodytas 50 išnašoje); J. Kühling, Europäisches Verfassungsrecht, Armin von Bogdandy (leid.), Haidelbergas, 2003, p. 603, teigia, kad pagrindinės teisės gali pagrįsti valstybės pareigą apsaugoti nuo privačių asmenų veiksmų, todėl reikalinga tam tikra pareigų, atsirandančių privatiems asmenims iš pagrindinių teisių, schema.
(
52
)	Žr. U. Becker, EU-Kommentar, Jürgen Schwarze (leid.), 2-asis leidimas, Baden Badenas, 2009, 53 straipsnis, p. 2333, 1 punktas, kurio nuomone, Chartijos 53 straipsniu siekiama išvengti kolizijos tarp įvairiuose šaltiniuose nustatytų pagrindinių teisių. Galiausiai ši nuostata įtvirtina palankiausią režimą: pvz., kai EŽTK nustatyta pagrindinė teisė yra platesnė už teises, įtvirtintas Chartijoje, jų negalima aiškinti taip, kad jos draudžia didesnę apsaugą. Ir, atvirkščiai, jei Chartijoje nustatytų teisių poveikis yra didesnis už kitų pagrindinių teisių, jo negalima savaime susiaurinti.
(
53
)	Taip mano C. Grabenwarter, Europäische Menschenrechtskonvention, 4-asis leidimas, Viena, 2009, p. 130, 14 punktas.
(
54
)	Žr. H.-W. Rengeling ir P. Szczekalla (straipsnis nurodytas 45 išnašoje), p. 180, 339 punktą. Žr. Europos Žmogaus Teisių Komisijos sprendimus: 1988 m. spalio 11 d. Sprendimą Ian Nimmo
prieš Jungtinę Karalystę (skundo Nr. 12327/86) ir 1997 m. balandžio 7 d. Sprendimą Scientology Kirche Deutschland e. V prieš Vokietiją (skundo Nr.34614/97).
(
55
)	Žr. K. Reid „A practitioner’s Guide to the European Convention on Human Rights“, 2-asis leidimas, Londonas, 2004, p. 46, I-064 punktas; C. Grabenwarter (straipsnis nurodytas 53 išnašoje), p. 127, 7 punktą; H. Jarass EU-Grundrechte, Miunchenas, 2005, p. 52, 12 punktą;H.-W. Rengeling ir P. Szczekalla (straipsnis nurodytas 45 išnašoje), p. 180, 339 punktą, kurie neigia EŽTK įtvirtintų konkrečių teisių poveikį tretiesiems asmenims. Veikiau svarbu yra vien aiškinti susitariančių šalių teisės aktus konvenciją atitinkančiu būdu ir nustatyti jų vadinamąsias pozityvias pareigas (apsaugos pareigas), būtent siekiant, kad nacionaliniai įstatymų leidėjai užtikrintų konvencijoje nustatytų teisių apsaugą. Tas pats galioja ir kitoms tarptautinės teisės sutartims dėl žmogaus teisių apsaugos, pirmiausia Tarptautiniam pilietinių ir politinių teisių paktui.
(
56
)	C. Grabenwarter (straipsnis nurodyta 53 išnašoje), p. 131, 15 punktas.
(
57
)	Žr. Europos Žmogaus Teisių Teismo sprendimus: 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Khurshid Mustafa ir Tarzibachi prieš Švediją (skundo Nr. 23883/06) 50 punktą (teisė į informaciją); 2004 m. birželio 24 d. Sprendimo Von Hannover prieš Vokietiją (skundo Nr. 59320/00) 57 punktą (teisė į privatų ir šeimos gyvenimą); 2004 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Moreno Gómez prieš Ispaniją (skundo Nr. 4143/02) 55 punktą (teisė į privatų ir šeimos gyvenimą); 2004 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Öneryildiz prieš Turkiją (skundo Nr. 48939/99) 135 punktą (teisė į nuosavybę).
(
58
)	Žr. C. Grabenwarter (straipsnis nurodytas 53 išnašoje), p. 131, 15 punktą, kurio nuomone, poveikio tretiesiems asmenims problemą išsprendžia pareigos užtikrinti apsaugą doktrina.
(
59
)	Žr. J. Schwarze, European Administrative Law, Liuksemburgas, 2006, p. 65, ir E. Sariyiannidou, Institutional balance and democratic legitimacy in the decision-making process of the EU, Bristolis, 2006, p. 145.
(
60
)	1956 m. liepos 16 d. Sprendimas Fédération Charbonnière de Belgique prieš Vyriausiąją valdybą (8/55, Rink. p. 199, 311).
(
61
)	1958 m. birželio 21 d. Sprendimas Wirtschaftsvereinigung Eisen- und Stahlindustrie prieš Vyriausiąją valdybą (13/57, Rink. p. 273, 304).
(
62
)	1961 m. kovo 22 d. Sprendimas SNUPAT prieš Vyriausiąją valdybą (42 ir 49/59, Rink. p. 111, 169).
(
63
)	1979 m. vasario 13 d. Sprendimas Hoffmann-La Roche prieš Komisiją (85/76, Rink. p. 461, 511).
(
64
)	1960 m. liepos 15 d. Sprendimas Von Lachmüller ir kt. prieš Komisiją (43/59, 45/59 ir 48/59, Rink. p. 967, 989).
(
65
)	1962 m. liepos 12 d. Sprendimas Hoogovens prieš Vyriausiąją valdybą (14/61, Rink. p. 513, 549).
(
66
)	1977 m. spalio 19 d. Sprendimo Ruckdeschel ir kt. (117/76 ir 16/77, Rink. p. 1753) 7 punktas.
(
67
)	T. Tridimas „The General Principles of EU Law“, 2-asis leidimas, Londonas, 2006, p. 17 ir paskesni bei 29 ir paskesni, nurodo, kad, pirma, bendrieji teisės principai Bendrijos teisėje atlieka spragų, atsirandančių dėl to, kad Bendrijos teisinė tvarka yra nauja, kurią būtina plėtoti, užpildymo funkciją. Be to, EB sutartis yra pagrindų sutartis, kurioje gausu bendrai suformuluotų nuostatų ir neapibrėžtų teisinių sąvokų, kurios suteikia Teisingumo Teismui didelių galių plėtojant teisę. Antra, autorius nurodo, kad šie principai taip pat padeda aiškinti antrinę teisę. K. Lenaerts ir P. Van Nuffel, Constitutional Law of the European Union, 2-asis leidimas, Londonas, 2005, 17-066 punktas, p. 711, nurodo, kad aiškindamos Bendrijos teisę valdžios institucijos paprastai turi atsižvelgti į bendruosius teisės principus, ypač tais atvejais, kai yra neaiškumų aiškinamoje teisėje ar spragų teisės nuostatose. F. Toriello, I principi generali del diritto comunitario – Il ruolo della comparazione, Milanas, 2000, p. 141, nurodo ne tik spragų užpildymo ir aiškinimo pagalbos, bet ir kitas funkcijas.
(
68
)	Šiuo klausimu žr. J. Schwarze (nurodyta 15 išnašoje, p. 65).
(
69
)	Žr. K. Lenaerts ir J. A. Gutiérrez-Fons „The constitutional allocation of powers and general principles of law“, Common Market Law Review, 2010, p. 1629; F. Toriello (nurodyta 67 išnašoje, p. 141).
(
70
)	Žr. F. Toriello (nurodyta 67 išnašoje, p. 141).
(
71
)	Žr. M. Schweitzer, W. Hummer ir W. Obwexer, Europarecht, p. 65, 240 ir 241 punktus.
(
72
)	Šiuo klausimu žr. A.-M. Lengauer, Kommentar zu EU- und EG-Vertrag, Heinz Mayer (leid.), Viena, 2004, 220 straipsnis, 27 punktą, p. 65; F. Toriello (nurodyta 67 išnašoje, p. 315–318).
(
73
)	Šiuo klausimu žr. H. Schweitzer, W. Hummer ir W. Obwexer, Europarecht, 244 punktas, p. 66; T. Oppermann, Europarecht, 3-iasis leidimas, Miunchenas, 2005, 21 punktas, p. 144; F. Toriello (nurodyta 67 išnašoje, p. 140).
(
74
)	Žr. T. Tridimas (nurodyta 67 išnašoje, p. 6).
(
75
)	Visuotinai pripažįstama, kad bendrieji teisės principai priskiriami pirminei teisei (žr. W. Schroeder, EUV/EGV – Kommentar, R. Streinz (leid.), 249 straipsnis, p. 2159, 15 punktas). Teisingumo Teismas ne kartą konstatavo, kad teisiniai Bendrijos institucijų veiksmai turi būti vertinami atsižvelgiant į bendruosius teisės principus. Žr. 1969 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Stauder (29/69, Rink. p. 419) 7 punktą ir 1979 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Hauer (44/79, Rink. p. 3727) 14 ir paskesnius punktus.
(
76
)	Taip pat žr. B. Wegener, Callies ir Ruffert (leid.), Kommentar zu EUV/EGV, 3-iasis leidimas, Miunchenas, 2007, 220 straipsnis, 37 punktas, p. 1956, ir T. Tridimas (nurodyta 67 išnašoje, p. 2 ir paskesni).
(
77
)	1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimas Vokietija prieš Tarybą (C-359/92, Rink. p. I-3681). Net iki įtvirtinant šį principą kaip pozityviąją teisę EB 5 straipsnio 3 dalyje (dabar ESS 5 straipsnio 4 dalis) tiek teismų praktikoje, tiek teisės doktrinoje nebuvo ginčijama, kad Bendrijos kompetencija turi būti įgyvendinama atsižvelgiant į proporcingumo principą (žr. G. Lienbacher, EU-Kommentar, Jürgen Schwarze (leid.), 1-asis leidimas, Baden Badenas, 2000, EB 5 straipsnis, 36 punktas, p. 270).
(
78
)	Žr. 1980 m. birželio 10 d. Sprendimą Komisija prieš Jungtinę Karalystę (32/79, Rink. p. 2403).
(
79
)	Žr. 2001 m. kovo 6 d. Sprendimą Dunnett, Hackett ir Turró Calvet prieš Europos investicijų banką (T-192/99, Rink. p. II-813). Konkrečiai kalbant, dėl teisės į veiksmingą teisminę gynybą žr. Teisingumo Teismo sprendimus: 1986 m. gegužės 15 d. Sprendimo Johnston (222/84, Rink. p. 1651) 18 ir 19 punktus; 1987 m. spalio 15 d. Sprendimo Heylens ir kt. (222/86, Rink. p. 4097) 14 punktą; 2001 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją (C-424/99, Rink. p. I-9285) 45 punktą; 2002 m. liepos 25 d. Sprendimo Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą (C-50/00 P, Rink. p. I-6677) 39 punktą; 2003 m. birželio 19 d. Sprendimo Eribrand (C-467/01, Rink. p. I-6471) 62 punktą; 33 išnašoje minėto Sprendimo Unibet 37 punktą ir 31 išnašoje minėto Sprendimo DEB 29 punktą.
(
80
)	Žr. 2000 m. liepos 6 d. Sprendimą Agricola Tabacchi Bonavicina (C-402/98, Rink. p. I-5501).
(
81
)	Žr. 1969 m. vasario 13 d. Sprendimą Walt Wilhelm (14/68, Rink. p. 1).
(
82
)	Žr. 1963 m. liepos 4 d. Sprendimą Alves (32/62, Rink. p. 109).
(
83
)	Žr. 1972 m. liepos 14 d. Sprendimą Cassella Farbwerke Mainkur prieš Komisiją (55/69, Rink. p. 887); 1980 m. gegužės 28 d. Sprendimą Kuhner prieš Komisiją (33/79 ir 75/79, Rink. p. 1677); 1994 m. birželio 29 d. Sprendimą Fiskano prieš Komisiją (C-135/92, Rink. p. I-2885); 1996 m. spalio 24 d. Sprendimo Komisija prieš Lisrestal ir kt. (C-32/95 P, Rink. p. I-5373) 21 punktą; 2000 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Mediocurso prieš Komisiją (C-462/98 P, Rink. p. I-7183) 36 punktą; 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Cipriani (C-395/00, Rink. p. I-11877) 51 punktą; 2007 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Land Oberösterreich ir Austrija prieš Komisiją (C-439/05 P ir C-454/05 P, Rink. p. I-7141) ir 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Sopropé (C-349/07, Rink. p. I-10369) 36 ir 37 punktus.
(
84
)	Žr. 1978 m. spalio 25 d. Sprendimą Koninklijke Scholten-Honig (125/77, Rink. p. 1991).
(
85
)	Žr. 1991 m. lapkričio 21 d. Sprendimą Technische Universität München (C-269/90, Rink. p. I-5469).
(
86
)	Žr. 1978 m. vasario 14 d. Sprendimą IFG prieš Komisiją (68/77, Rink. p. 353).
(
87
)	Žr. 2004 m. gegužės 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Distilleria Palma prieš Komisiją (T-154/01, Rink. p. II-1493) 45 punktą.
(
88
)	Žr. 2005 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Ali Yusuf ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją (T-306/01, Rink. p. II-3533) 277 punktą.
(
89
)	Žr. 1980 m. kovo 18 d. Sprendimą Ferriera Valsabbia ir kt. prieš Komisija (154/78, 205/78, 206/78, 226/78-228/78, 263/78 ir 264/78, 31/79, 39/79, 83/79 ir 85/79, Rink. p. 907).
(
90
)	Žr. 1980 m. gegužės 28 d. Sprendimą Kuhner prieš Komisiją (33 ir 75/79, Rink. p. 1677).
(
91
)	Žr. 1981 m. gegužės 5 d. Sprendimą Komisija prieš Jungtinę Karalystę (804/79, Rink. p. 1045).
(
92
)	Žr. 1995 m. kovo 30 d. Sprendimo Parlamentas prieš Tarybą (C-65/93, Rink. p. I-643) 21 punktą.
(
93
)	Žr. 1984 m. sausio 17 d. Sprendimą VBVB ir VBBB prieš Komisiją (43/82 ir 63/82, Rink. p. 19).
(
94
)	Žr. 18 išnašoje nurodytą Sprendimą Bosman.
(
95
)	Žr. 1984 m. liepos 12 d. Sprendimą Prodest (237/83, Rink. p. 3153).
(
96
)	Žr. 1978 m. birželio 15 d. Sprendimą Defrenne (149/77, Slg. 1978, 1365).
(
97
)	Žr. 2005 m. gegužės 3 d. Sprendimo Berlusconi ir kt. (C-387/02, C-391/02 ir C-403/02, Rink. p. I-3565) 67–69 punktus; 2008 m. kovo 11 d. Sprendimo Jager (C-420/06, Rink. p. I-1315) 59 punktą ir 2011 m. balandžio 28 d. Sprendimo El Dridi (C-61/11 PPU, Rink. p. I-3015) 61 punktą.
(
98
)	Visuotinė žmogaus teisių deklaracija, kuri 1948 m. gruodžio 10 d. buvo priimta kaip Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos rezoliucija 217 A (III).
(
99
)	ET priimta Europos socialinė chartija buvo pateikta pasirašyti Europos Tarybos valstybėms narėms Turine 1961 m. spalio 18 d. ir įsigaliojo 1965 m. vasario 26 dieną. Jos 2 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad sutarties šalys, siekdamos veiksmingai įgyvendinti teisę į teisingas darbo sąlygas, įsipareigoja užtikrinti, kad būtų suteiktos mažiausiai dviejų savaičių mokamos kasmetinės atostogos.
(
100
)	1966 m. gruodžio 19 d. Jungtinių Tautų Generalinė Asamblėja vienbalsiai priėmė Tarptautinį ekonominių, socialinių ir kultūrinių teisių paktą. Jo 7 straipsnio d punkte nurodyta, kad „valstybės, šio Pakto Šalys, pripažįsta kiekvieno žmogaus teisę į teisingas ir palankias darbo sąlygas, kurios visų pirma užtikrintų poilsį, laisvalaikį bei pagrįstą darbo laiko apribojimą ir mokamas įprastines atostogas, taip pat apmokėjimą už darbą valstybės švenčių dienomis“.
(
101
)	Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartijos, priimtos 1989 m. gruodžio 9 dieną, 8 punkte numatyta, kad „kiekvienas Europos bendrijos darbuotojas turi teisę į savaitės poilsio laiką ir mokamas kasmetines atostogas, kurių trukmė turi būti laipsniškai suderinta atsižvelgiant į nacionalinę praktiką“.
(
102
)	Žr. W. Frenz (nurodyta 37 išnašoje), p. 1059, 3539 punktą.
(
103
)	1970 m. birželio 24 d. Tarptautinės darbo organizacijos generalinės konferencijos priimta Konvencija Nr. 132 dėl mokamų kasmetinių atostogų (nauja 1970 m. redakcija), kuri įsigaliojo 1973 m. birželio 30 dieną.
(
104
)	1936 m. birželio 24 d. Tarptautinės darbo organizacijos generalinės konferencijos priimta Konvencija Nr. 52 dėl mokamų kasmetinių atostogų, kuri įsigaliojo 1939 m. rugsėjo 22 dieną. Ši konvencija buvo išdėstyta nauja redakcija (Konvencija Nr. 132), tačiau galimybė ją ratifikuoti išliko.
(
105
)	M. Zuleeg „Der Schutz sozialer Rechte in der Rechtsordnung der Europäischen Gemeinschaft“, Europäische Grundrechte-Zeitschrift, 1992, Nr. 15/16, p. 331, nurodo, kad privalomos teisinės galios neturintys dokumentai, kaip antai Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartija, pirmiausia yra programinio pobūdžio dokumentai. Tačiau jie bet kuriuo atveju tampa svarbūs teisiniu požiūriu, kai jais remiasi teismai, aiškindami teisę arba ją plėtodami. W. Balze „Überblick zum sozialen Arbeitsschutz in der EU“, Europäisches Arbeits- und Sozialrecht, 38-asis papildymas, 1998, 4 punktas, teisingai konstatuoja, kad nors Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartija, kaip formali deklaracija, teisinės galios neturi, būtent ji tapo pagrindiniu postūmiu, leidusiu 1989 m. pabaigoje priimti Komisijos veiksmų programą dėl 1989 m. lapkričio 28 d. Bendrijos chartijos taikymo. Veiksmų programoje iš viso buvo numatyti 23 konkretūs pasiūlymai dėl direktyvų, be kita ko, darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos srityje, kurie iš esmės buvo įgyvendinti iki 1993 metų. Remiantis tuo galima daryti išvadą, kad formalios deklaracijos, kaip teisėkūros veiklos įkvėpimo šaltinis, galiausiai taip pat gali būti reikšmingos įgyvendinant jose skelbiamas pagrindines socialines teises.
(
106
)	Žr. W. Frenz (nurodyta 37 išnašoje), p. 1060, 3542 punktas.
(
107
)	Žr. S. González Ortega „El disfrute efectivo de la vacaciones anuales retribuidas: una cuestión de derecho y de libertad personal, de seguridad en el trabajo y de igualdad“, Revista española de derecho europeo, Nr. 11, 2004, p. 423 ir paskesni.
(
108
)	Žr. J. C. Vieira De Andrade „La protection des droits sociaux fondamentaux dans l’ordre juridique du Portugal“, La protection des droits sociaux fondamentaux dans les États membres de l’Union européenne – Étude de droit comparé, Atėnai, Briuselis ir Baden Badenas, 2000, p. 677.
(
109
)	Žr. W. Frenz (nurodyta 37 išnašoje) p. 1062, 3542 punktą.
(
110
)	Ten pat., p. 1062, 3548 punktas.
(
111
)	Pavyzdžiui, žr. Šiaurės Reino-Vestfalijos žemės konstitucijos 24 straipsnio 3 dalį, kurioje numatyta, kad įstatymuose turi būti nustatyta teisė į pakankamos trukmės mokamas atostogas.
(
112
)	Žr. E. Riegel, Charta der Grundrechte der Europäischen Union, Jürgen Meyer (leid.), 2-asis leidimas, Baden Badenas, 2006, 31 straipsnis, 3 ir 4 punktus.
(
113
)	Žr. šios išvados 92 punktą.
(
114
)	R. Nielsen „Free movement and fundamental rights“, European Labour Law Journal, 2010, Nr. 1, p. 258, nurodo potencialią Chartijos svarbą plėtojant pagrindines socialines teises Teisingumo Teismo praktikoje, susijusioje su bendraisiais teisės principais. Autorės nuomone, Teisingumo Teismas šiuo tikslu turėtų daugiau remtis Chartija, kuri, kitaip negu Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija (EŽTK), nustato daug socialinių standartų, kaip antai diskriminacijos, vaikų darbo, vergijos ir priverčiamojo darbo draudimą, susirinkimų laisvę, teisė į kolektyvines derybas ir darbuotojų teisę streikuoti.
(
115
)	Žr. K. Lenaerts ir J. A. Gutiérrez-Fons (straipsnis nurodytas 69 išnašoje), p. 1633, kurie nurodo, kad, didėjant teisės sistemų konvergencijai, Teisingumo Teismas vis labiau bus linkęs perimti tam tikrą reguliavimo būdą. Nors visiškos konvergencijos dar nėra, tam tikram požiūriui tapus vyraujančiu daugelyje valstybių narių, Teisingumo Teismas paprastai tokiam požiūriui pritaria ir jį suderina su Europos Sąjungos teisės sistema.
(
116
)	T. Tridimas (straipsnis nurodytas 67 išnašoje, p. 6) teigia, kad tam tikromis aplinkybėmis Teisingumo Teismas gali pripažinti tam tikrą bendrąjį teisės principą, nors jis nėra žinomas valstybių narių teisės sistemose.
(
117
)	Žr. 2011 m. balandžio 7 d. Nutarties May (C-519/09, Rink. p. I-2761) 26 ir 27 punktus, kurioje Teisingumo Teismas pripažino, kad ir asmuo, dirbantis viešosios teisės institucijoje, yra „darbuotojas“, kaip ši sąvoka suprantama pagal Direktyvos 2003/88 7 straipsnį.
(
118
)	T. Tridimas (straipsnis nurodytas 67 išnašoje, p. 1) kelia klausimą, kaip atskirti bendrąjį teisės principą nuo specialios teisės normos. Jo nuomone, pirmasis esminis aspektas yra bendras šio principo galiojimas, o sąvoka „bendras“ reiškia, kad principas turi būti tam tikra dalimi abstraktus. Antra, reikia atsižvelgti į šio principo svarbą teisės sistemoje.
(
119
)	Žr. mano 2011 m. birželio 16 d. išvados, pateiktos byloje C-155/10 (Williams ir kt.), susijusios su skrydžių bendrovės pilotų teise į mokamas kasmetines atostogas, 39–42 punktus. Aiškinamas Europos aviakompanijų asociacijos (AEA), Europos transporto darbuotojų federacijos (ETF), Europos skrydžių įgulų asociacijos (ECA), Europos regioninių aviakompanijų asociacijos (ERA) ir Tarptautinės oro vežėjų asociacijos (IACA) Europos susitarimo dėl civilinės aviacijos mobiliųjų darbuotojų darbo laiko organizavimo, kuris įgyvendinamas Direktyva 2000/79/EB (OL L 302, p. 57; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 75), 3 straipsnis. Tame straipsnyje nustatyta speciali civilinės aviacijos mobiliųjų darbuotojų atostogų tvarka.
(
120
)	Kitas pavyzdys – jūrininkų darbo laiko organizavimas. Pagal Direktyvos 2003/88 12 konstatuojamąją dalį direktyva būtent netaikoma šiai asmenų grupei, o nurodoma 1999 m. birželio 21 d. Tarybos direktyva 1999/63/EB dėl Europos bendrijos laivų savininkų asociacijos (ECSA) ir Europos Sąjungos transporto darbuotojų sąjungų federacijos (FST) susitarimo dėl jūreivių darbo laiko organizavimo (OL L 167, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p 363). Šio susitarimo 16 straipsnyje yra specialios nuostatos, nustatančios jūrininkų atostogų tvarką, kurios panašios į Direktyvos 2003/88 7 straipsnio nuostatas.
(
121
)	T. Tridimas (straipsnis nurodytas 67 išnašoje, p 26) nuomone, bendrasis teisės principas turi turėti minimalų teisiškai privalomą turinį, kurį galima nustatyti.
(
122
)	Pavyzdžiui, Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad Bendrijos teisė draudžia įvairias nacionalines priemones, jeigu jos nesuderinamos su bendruoju vienodo požiūrio principu (žr., pavyzdžiui, 1986 m. lapkričio 25 d. Sprendimą Klensch (201/85 ir 202/85, Rink. p. 3477); 1989 m. liepos 13 d. Sprendimą Wachau (5/88, Rink. p. 2609), arba su konkrečiomis šio principo formomis, pavyzdžiui, diskriminacijos dėl pilietybės įvairiomis aplinkybėmis draudimu (žr. pavyzdžiui, 1985 m. vasario 13 d. Sprendimą Gravier (293/83, Rink. p. 593) (teisė į profesinį mokymą); 1988 m. vasario 2 d. Sprendimą Blaizot (24/86, Rink. p. 379) (teisė į universitetinį išsilavinimą); 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją (42/87, Rink. p. 5445) (pašalpa studijoms); 1993 m. spalio 20 d. Sprendimą Phil Collins ir kt. (C-92/92 ir C-326/92, Rink. p. I-5145) (intelektinės nuosavybės teisės) ir 1996 m. rugsėjo 26 d. Sprendimą Data Delecta (C-43/95, Rink. p. I-4661) (teismo procesas), pagarba pagrindinėms teisėms (žr., pavyzdžiui, 79 išnašoje minėtą Sprendimą Johnston (veiksminga teismo kontrolė, kiek tai susiję su „profesiniais reikalavimais“ kaip nevienodo požiūrio į vyrus ir moteris pateisinimo pagrindu); minėtą sprendimą Wachauf (teisė į nuosavybę, kiek tai susiję su bendru pieno ir pieno produktų rinkos organizavimu); 2002 m. liepos 11 d. Sprendimą Carpenter (C-60/00, Rink. p. I-6279) (teisė į šeimos gyvenimo neliečiamumą, kiek tai susiję su potencialiais laisvės teikti paslaugas apribojimais), teisėtų lūkesčių apsaugos principu (žr., pavyzdžiui, 2002 m. liepos 11 d. Sprendimą Marks & Spencer (C-62/00, Rink. p. I-6325) (teisėti lūkesčiai, kiek tai susiję su nacionalinėje teisėje nustatytu senaties terminu, per kurį galima reikalauti grąžinti sumas, gautas pažeidžiant Bendrijos teisę) ir proporcingumo principu (žr., pavyzdžiui, 1980 m. birželio 19 d. Sprendimą Testa ir kt. (41/79, 121/79 ir 796/79, Rink. p. I-1979) (valstybės narės diskrecija pratęsti laikotarpius, už kuriuos suteikiama teisė į nedarbo išmokas pagal Reglamento Nr. 1408/71 69 straipsnio 2 dalį) ir 1997 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Molenheide ir kt. (C-286/94, C-340/95, C-401/95 ir C-47/96, Rink. p. I-7281).
(
123
)	Šiuo klausimu žr. T. Tridimas (straipsnis nurodytas 67 išnašoje, p. 47). Panašiai teigia R. Walter ir H. Mayer (straipsnis nurodytas 45 išnašoje, p. 549, 1330 punktas), kurių manymu, pagrindinės teisės turėtų galioti ypač tokioje situacijoje, kai viena iš sutarties šalių yra daug stipresnė už kitą (pvz., monopolijų atveju).
(
124
)	Todėl dažnai Teisingumo Teismo praktikoje darbuotojas yra laikomas socialiniu ir ekonominiu požiūriu silpnesne ir todėl didesnės apsaugos reikalaujančia sutarties šalimi. Žr., pavyzdžiui, dėl Konvencijos dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės, pateiktos pasirašyti 1980 m. birželio 19 d. Romoje (OL L 266, p. 1), 6 straipsnio aiškinimo, 2011 m. kovo 15 d. Sprendimo Koelzsch (C-29/10, Rink. p. I-1595) 40 punktą.
(
125
)	Žr. U. Preis ir F. Temming „Der EuGH, das BVerfG und der Gesetzgeber“, Neue Zeitschrift für Arbeitsrecht, 2010, p. 190. G. Thüsing (straipsnis minėtas 20 išnašoje, p. 15) teisingai nurodo, kad nėra aiškiai apibrėžta, kur prasideda ir baigiasi valstybė.
(
126
)	Žr. H.-W. Rengeling ir P. Szczekalla (straipsnis nurodytas 45 išnašoje, p. 182, 341 punktas).
(
127
)	1976 m. balandžio 8 d. Sprendimas Defrenne (43/75, Rink. p. 455).
(
128
)	1974 m. gruodžio 12 d. Sprendimas Walrave (36/74, Rink. p. 1405).
(
129
)	Ten pat, 16/19 punktas.
(
130
)	18 išnašoje minėtas Sprendimas Bosman.
(
131
)	2000 m. birželio 6 d. Sprendimas Angonese (C-281/98, Rink. p. I-4139, 36 punktas).
(
132
)	3 išnašoje minėtas Sprendimas Kücükdeveci.
(
133
)	9 išnašoje minėto Sprendimo Mangold 75 punktas.
(
134
)	Žr. šios išvados 144 ir paskesnius punktus.
(
135
)	Taip teigia ir generalinė advokatė E. Sharpston; žr. 2008 m. gegužės 22 d. išvados, pateiktos byloje Bartsch (C-427/06, Rink. p. I-7245), 85 punktą.
(
136
)	Žr. H. Jarass, „Bedeutung der EU-Rechtsschutzgewährleistung für nationale und EU-Gerichte“, Neue Juristische Wochenschrift, 2011, p. 1394.
(
137
)	Atrodo, kad K. Lenaerts ir J. A. Gutiérrez-Fons (straipsnis nurodytas 69 išnašoje, p. 1656) taip pat daro prielaidą dėl paralelinio teisių, kylančių iš bendrųjų teisės principų ir (arba) Chartijos, galiojimo, nes, jų manymu, Chartija yra svarbus naujų bendrųjų teisės principų įkvėpimo šaltinis. Panašiai mano ir U. Preis su T. Temming (straipsnis nurodytas 125 išnašoje), kurie teigia, kad Teisingumo Teismas, remdamasis ESS 6 straipsnio 3 dalyje jam suteikta kompetencija, įtvirtina dar vieną nerašytinę pagrindinę Europos Sąjungos teisę – bendrą veiksmų laisvę, kurios tikslas – suteikti privatiems asmenims bendrą galimybę skųsti teisėtai priimtų direktyvų nuostatų pažeidimus.
(
138
)	Žr. R. Geiger (straipsnis nurodytas 48 išnašoje, 6 straipsnis, p. 45, 27 punktas); H. Jarass (straipsnis nurodytas 55 išnašoje, p. 19, 15 punktas).
(
139
)	Taip mano ir H. Jarass (straipsnis nurodytas 136 išnašoje).
(
140
)	Žr. H. Jarass (straipsnis nurodytas 55 išnašoje, p. 19, 15 punktas).
(
141
)	Šiuo klausimu žr. M. De Mol (straipsnis nurodytas 50 išnašoje), kuri remiasi Chartijos 51 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje Europos Sąjungai ir jos valstybėms narės nustatyta išskirtine pareiga užtikrinti pagrindines teises ir neigia horizontalų bendrųjų teisės principų veikimą.
(
142
)	Žr. 1974 m. gruodžio 4 d. Sprendimo Van Duyn (41/74, Rink. p. 1338) 13 ir 14 punktus; 1987 m. gegužės 12 d. Sprendimo Traen (372/85-374/85, Rink. p. 2141) 25 punktą; 1988 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Beentjes (31/87, Rink. p. 4635) 43 punktą; 1994 m. vasario 23 d. Sprendimo Comitato di coordinamento per la difesa della Cava prieš Regione Lombardia (C-236/92, Rink. p. I-483) 9 punktą.
(
143
)	Žr. 1983 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Auer (271/82, Rink. p. 2727) 16 punktą; 1983 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Rienks (5/83, Rink. p. 4233) 8 punktą; 20 išnašoje minėto Sprendimo Marshall 52 punktą; 1986 m. gruodžio 4 d. Sprendimo Federatie Nederlandse Vakbeweging (71/85, Rink. p. 3855) 18 punktą; 142 išnašoje minėto Sprendimo Comitato di coordinamento per la difesa della Cava prieš Regione Lombardia 10 punktą.
(
144
)	Žr. 1989 m. birželio 27 d. Sprendimo Kühne (50/88, Rink. p. 1925) 26 punktą ir 1980 m. gegužės 22 d. Sprendimo Santillo (131/79, Rink. p. 1585) 13 punktą.
(
145
)	Žr. P. Fischinger (straipsnis nurodytas 34 išnašoje), kuris dėl diskriminacijos dėl amžiaus draudimo nurodo, kad tikrinant, ar yra pažeistas bendrasis teisės principas, pirmiausia reikia autonomiškai nustatyti (t. y. nesiremiant antrinės teisės norma) šio bendrojo teisės principo turinį.
(
146
)	Žr. M. De Mol (straipsnis nurodytas 50 išnašoje), p. 301, kuri pažymi, kad horizontalaus bendrojo teisės principo veikimo pripažinimas Sprendime Kücükdeveci yra labai svarbus, nes, jos nuomone, bendriesiems teisės principams būdinga tai, kad, pirma, jie paprastai saugo piliečius santykių su valstybe srityje, antra, „jie yra abstraktūs, nes nurodo tik tam tikrą kryptį, bet nenustato konkrečių teisės taisyklių“.
(
147
)	Šiuo klausimu žr. M. Schweitzer, W. Hummer, W. Obwexer Europarecht, p. 178, 653 punktas; E. Sariyiannidou (nurodyta 59 išnašoje, p. 122), kurie taip pat kalba apie „funkcijų padalijimą“. T. Oppermann nuomone (nurodyta 73 išnašoje, 5 straipsnis, 5 punktas, p. 80), Europos bendrijoje viešųjų galių padalijimas tarp įstatymų leidžiamosios, vykdomosios ir teisminės valdžios buvo modifikuotas sukuriant specifinį institucinį balansą tarp Bendrijos institucijų. Visų pirma funkcijos tarp Parlamento, Tarybos ir Komisijos buvo padalytos skirtingai nei valstybės lygmeniu. Europos bendrijoje taip pat egzistuoja tarpusavio kontrolė ir galių balansas („checks and balances“). Institucinė pusiausvyra atspindi pagrindinį teisinės valstybės principą. Ji reikalauja, kad kiekviena institucija vykdytų savo įgaliojimus nepažeisdama kitų institucijų įgaliojimų, o pažeidimo atveju Teisingumo Teisme atlikus teisėtumo kontrolę kiltų atsakomybė.
(
148
)	Žr. mano 2009 m. birželio 30 d. išvados, pateiktos byloje Audiolux (C-101/08, Rink. p. I-9823), 107 punktą.
(
149
)	E. Sariyiannidou (nurodyta 59 išnašoje, p. 137) mano, kad EB 220 straipsnis galiausiai suteikia Teisingumo Teismui teisę nustatyti, kas laikytina „teise“, nors aiškių šio įgaliojimo ribų nėra. Plėtodamas bendruosius teisės principus, Teisingumo Teismas plačiai naudojosi savo galia plėtoti teisę. Autorė nuogąstauja, kad tai gali ištrinti aiškias ribas tarp teisminės ir politinės veiklos.
(
150
)	Taip mano ir A. Seifert (nurodyta 37 išnašoje), kuris teigia, kad Sprendime Kücükdeveci sukurti teismo praktikos principai gali būti atitinkamai taikomi ir kitoms pagrindinių teisių apsaugos sritims. Jis nurodo Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje nustatytą pagrindinę teisę į mokamas kasmetines atostogas, kuri pirmiausia buvo sukonkretinta darbo laiko organizavimo direktyvoje.
(
151
)	OL L 303, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 79.
(
152
)	3 išnašoje nurodyto Sprendimo Kücükdeveci 53 punktas.
(
153
)	Žr. D. Simon „L’invocabilité des directives dans les litiges horizontaux: confirmation ou infléchissement“, Europe: actualité du droit communautaire, 2010, Nr. 3, p. 7, 19 punktas.
(
154
)	Žr. A. Seifert (straipsnis nurodytas 37 išnašoje, p. 806), kuris teigia, kad Teisingumo Teismas bendruoju teisės principu naudojasi kaip priemone, padedančia išvengti prieštaravimo savo paties praktikai dėl direktyvų tiesioginio horizontalaus veikimo privačių asmenų santykiams nebuvimo.
(
155
)	9 išnašoje minėto Sprendimo Mangold 75 punktas.
(
156
)	3 išnašoje minėto Sprendimo Kücükdeveci 50 punktas.
(
157
)	Ten pat, 51 punktas.
(
158
)	Ten pat, 28–43 punktas.
(
159
)	Ten pat, 25 ir 26 punktai.
(
160
)	Žr. šios išvados 110–114 punktą.
(
161
)	Žr. šios išvados 47 punktą.
(
162
)	Žr. šios išvados 53 punktą.
(
163
)	Dėl šio klausimo žr. 2010 m. gegužės 6 d. generalinės advokatės J. Kokott išvados, pateiktos byloje Roca Álvare (C-104/09, 2010 m. rugsėjo 30 d. sprendimas, Rink. p. I-8661), 55 punktą, kuriame ji, darydama nuorodą į sprendimus Mangold ir Kücükdeveci, kelia klausimą, ar Teisingumo Teismas išplės tokį tiesioginį veikimą horizontalių teisinių santykių srityje ir kitiems bendriesiems teisės principams, kaip antai diskriminacijos dėl lyties draudimui. Generalinės advokatės nuomone, prieš vykdant tokį plėtojimą pirmiausia būtina pateikti ginčijamo tiesioginio veikimo esant horizontaliems teisiniams santykiams ir jo ribų teorinius pagrindus. G. Thüsing ir S. Horler Besprechung des Urteils Kücükdeveci, Common Market Law Review, 2010, p. 1171, taip pat mano, kad reikalingas išsamus teorinis šio požiūrio pagrindimas.
(
164
)	Žr. šios išvados 136 punktą.
(
165
)	Žr. M. De Mol (straipsnis nurodytas 50 išnašoje), p. 305, kuri teisingai teigia, kad taikydamas tokį požiūrį Teisingumo Teismas iš esmės bendrąjį teisės principą prilygina direktyvai.
(
166
)	Tai kritikuoja ir D. Simon (straipsnis nurodytas 153 išnašoje), Nr. 3, p. 4, 7 punktas. Autoriaus nuomone, remiantis šiuo požiūriu aiškiai nenustatoma nei bendrojo teisės principo – diskriminacijos dėl amžiaus draudimo, nei sukonkretinto principo, nei pačios direktyvos taikymo sritis.
(
167
)	Taip mano P. Fischinger (straipsnis nurodytas 34 išnašoje, p. 207).
(
168
)	Žr. P. Fischinger (straipsnis nurodytas 34 išnašoje, p. 207), kurio manymu, Sprendime Kücükdeveci taikomą požiūrį nacionaliniu lygmeniu būtų galima palyginti su bandymu remiantis įstatymo turiniu daryti išvadą apie konstitucinėje teisėje įtvirtintos pagrindinės teisės apsaugos sritį.
(
169
)	Žr. O. Mörsdorf „Diskriminierung jüngerer Arbeitnehmer – Unanwendbarkeit von §622 II2 BGB wegen Verstoßes gegen das Unionsrecht“, Neue Juristische Wochenschrift, 2010, p. 1048, kuris pažymi, kad Teisingumo Teismas Sprendime Kücükdeveci kaip nacionalinės teisės atitikties Europos Sąjungos teisei tikrinimo kriterijų, nepaisant priešingų teiginių, taiko ne abstraktų pirminėje teisėje nustatytą principą (t. y. bendrąjį teisės principą), o direktyvą, kurioje nustatytos išsamios taisyklės. P. Fischinger (nurodyta 34 išnašoje, p. 206) nuomone, sprendime taikomas požiūris faktiškai grindžiamas direktyvos sąlygomis, bet teisinės pasekmės – pirmine teise.
(
170
)	P. Fischinger (straipsnis nurodytas 34 išnašoje, p. 207) daro prielaidą, kad Sprendime Kücükdeveci Teisingumo Teismas įtvirtino galimybę ir ateityje naujai sukurtos pirminės teisės turinį aiškinti remiantis direktyvų turiniu.
(
171
)	Šiuo klausimu žr. W. Frenz (nurodyta 37 išnašoje, p. 137, 453 punktas), kuris taip pat teigia, kad socialinių teisių įgyvendinimas yra susijęs su finansinėmis galimybėmis. Žr. K. Riesenhuber (straipsnis nurodytas 50 išnašoje, p. 49 ir paskesni, 34 punktas), kuris daro nuorodą į IV antraštinės dalies („Solidarumas“) priėmimo istoriją ir pažymi, kad ypač dėl pagrindinių socialinių teisių įtraukimo į Chartiją kilo daug ginčų konvente, nes buvo nuogąstaujama, jog dėl socialinių teisių pripažinimo Europos Sąjungai ir valstybėms narėms teks per didelė finansinė našta. Tačiau kaip argumentas už jų pripažinimą buvo nurodytas politinių ir socialinių teisių nedalomumas ir tai, kad į Bendrijos socialinių pagrindinių teisių chartiją jau yra atsižvelgta SESV 136 straipsnio 1 dalyje ir (arba) 151 straipsnyje. Buvo pasiektas kompromisas: nors socialinės teisės buvo įtrauktos, jos suformuluotos nepakankamai išsamiai ir nėra nustatytos kaip tikros teisės. Daugeliu atveju Chartijoje nėra savarankiško užtikrinimo, o numatant, ar joms suteikiama apsauga ir kokia, vien nurodoma į Europos Sąjungos ir valstybių narių teisės aktus.
(
172
)	Žr. W. Frenz (nurodyta 37 išnašoje, p. 1059, 3540 punktas), kuris bando paaiškinti, kodėl būtent socialinių teisių srityje Chartija nėra išsami. Jo manymu, socialinės teisės negali būti išsamios. Pirma, skiriasi visuomenės požiūris į tai, kas yra „socialinė“, antra, socialinių teisių nustatymas visada grindžiamas kompromisais. H.-W. Rengeling ir P. Szczekalla (nurodyta 45 išnašoje, p. 793, 793 punktas) teisingai nurodo, kad Chartijoje sąvoka „socialinė“ yra veikiau neapibrėžta. Taip pat nėra aišku, ką tiksliai reiškia IV antraštinės dalies pavadinimas „Solidarumas“.
(
173
)	Dėl konkrečių leidžiančių nukrypti nuostatų ir išimčių žr. R. Blanpain European Labour Law, 11-asis leidimas, Alphen aan den Rijn, 2008, p. 586 ir paskesni.
(
174
)	Žr. J.-H. Bauer ir A. Medem „Kücükdeveci = Mangold hoch zwei? Europäische Grundrechte verdrängen deutsches Arbeitsrecht“, Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, Nr. 11, 2010, p. 452.
(
175
)	Taip mano J.-H. Bauer ir A. Medem (straipsnis nurodytas 174 išnašoje), kurie teigia, kad Sprendime Kücükdeveci įtvirtinto požiūrio negalima taikyti darbuotojų pagrindinėms teisėms, nustatytoms Chartijos 27 ir paskesniuose straipsniuose dėl šio tipo pagrindinių teisių ir diskriminacijos draudimų skirtumų. Jie nurodo, kad dėl daugelio Chartijos IV antraštinėje dalyje („Solidarumas“) nurodytų sričių yra priimtos direktyvos, kurios, aiškinamos tradiciniu būdu, nenumato galimybės nagrinėjant privačių asmenų ginčus netaikyti joms prieštaraujančios nacionalinės teisės aktų. Čia autoriai akivaizdžiai remiasi darbo laiko organizavimo direktyva, kurioje, pavyzdžiui, yra sukonkretinta Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje nustatyta teisė į mokamas kasmetines atostogas.
(
176
)	Dėl teisinės valstybės principų, nustatytų Europos Sąjungos teisėje, žr. šios išvados 96 punktą. Žr. 1993 m. birželio 16 d. Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją (C-325/91, Rink. p. I-3286) 26 punktą ir 1997 m. spalio 16 d. Sprendimo Banque Indosuez ir kt. (C-177/96, Rink. p. I-5659) 26–31 punktus.
(
177
)	Žr. 2005 m. birželio 7 d. Sprendimo VEMW (C-17/03, Rink. p. I-4983) 80 punktą ir 2010 m. sausio 14 d. Sprendimo Stadt Papenburg (C-226/08, Rink. p. I-131) 45 punktą.
(
178
)	Žr. šios išvados 61–63 punktus.
(
179
)	Žr. M. Avbelj „Temeljna načela prava EU padajo na glavo“, Pravna praksa, 2010, Nr. 7, p. 34, kuris kritikuoja Sprendimą Kücükdeveci, nes mano, kad jis galėtų apversti visą ligšiolinę Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su direktyvų horizontalaus veikimo nebuvimu. M. De Mol (straipsnis nurodytas 50 išnašoje, p. 307) abejoja dėl šio požiūrio, kuriuo įgyvendinamas bendrasis teisės principas (diskriminacijos dėl amžiaus draudimas), suderinamumo su teisinio saugumo reikalavimu, kuris galiausiai taip pat yra bendrasis teisės principas. Autorės nuomone, privatūs asmenys nebegalėtų kliautis nacionaline (rašytine) teise, o turėtų atsižvelgti į galimą (nerašytinio) bendrojo teisės principo veikimą.
(
180
)	Taip mano G. Thüsing ir S. Horler (straipsnis nurodytas 163 išnašoje); A. Seifert (nurodyta 37 išnašoje).
(
181
)	3 išnašoje minėto Sprendimo Kücükdeveci 53 punktas.
(
182
)	Žr. šios išvados 127 punktą.
(
183
)	Žr. šios išvados 65 punktą.
(
184
)	L. Goffin „À propos des principes régissant la responsabilité non contractuelle des États membres en cas de violation du droit communautaire“, Cahiers de droit européen, Nr. 5–6, 1997, p. 537 ir paskesni; K. Lenaerts, D. Arts ir I. Maselis, Procedural Law of the European Union, 2-asis leidimas, Londonas, 2006, 3-042 punktas, p. 109; R. Knez „Varstvo pravic posameznika, ki jih vsebuje pravo skupnosti“, Revizor, Nr. 4/5, 2003, serija Nr. 14, p. 105; F. Ossenbühl „Staatshaftungsrecht“, 5-asis leidimas, Miunchenas, 1998, p. 505, ir E. Guichot „La responsibilidad extracontractual de los poderes públicos según el Derecho Comunitario“, Valensija, 2007, p. 473 ir 474, remiasi trimis sąlygomis: pažeista teisės norma siekiama suteikti privatiems asmenims teisių, pažeidimas yra pakankamai akivaizdus ir yra priežastinis ryšys tarp pažeidimo ir atsiradusios žalos. Be to, žr. 1996 m. kovo 5 d. Sprendimo Brasserie du Pêcheur ir Factortame (C-46/93 ir C-48/93, Rink. p. I-1029) 51 punktą; 1996 m. gegužės 23 d. Sprendimo Hedley Lomas (C-5/94, Rink. p. I-2553) 25 punktą; 2000 m. liepos 4 d. Sprendimo Haim (C-424/97, Rink. p. I- 5123) 36 punktą; 2003 m. gruodžio 4 d. Sprendimo Evans (C-63/01, Rink. p. I-14447) 83 punktą ir 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo Robins ir kt. (C-278/05, Rink. p. I-1053) 69 punktą.
(
185
)	Žr. 1996 m. spalio 8 d. Sprendimo Dillenkofer ir kt. (C-178/94, C-179/94, C-188/94-C-190/94, Rink. p. I-4845) 23 punktą.
(
186
)	Taip mano ir generalinis advokatas F. G. Jacobs 2000 m. rugsėjo 26 d. išvadoje, pateiktoje byloje Lindöpark (C-150/99, Rink. p. I-493, 51 punktas).
(
187
)	184 išnašoje minėto Sprendimo Brasserie du Pêcheur ir Factortame 22 punktas; 1996 m. kovo 26 d. Sprendimo British Telecommunications (C-392/93, Rink. p. I-1631) 41 punktas ir 2001 m. sausio 18 d. Sprendimo Lindöpark (C-150/99, Rink. p. I-493) 38 punktas.
(
188
)	184 išnašoje minėto Sprendimo Brasserie du Pêcheur ir Factortame 25 punktas.
(
189
)	Žr. šios išvados 52 punktą.
(
190
)	11 išnašoje minėtas Sprendimas Merino Gómez.
(
191
)	Ten pat, 31 punktas.
(
192
)	6 išnašoje minėto Sprendimo Schultz-Hoff ir kt. 27 punktas.
(
193
)	Žr. Prancūzijos vyriausybės rašytinių pastabų 53 punktą.
(
194
)	Žr. 2006 m. balandžio 6 d. Sprendimo Federale Nederlandse Vakbeweging (C-124/05, Rink. p. I-3243) 30 punktą ir 6 išnašoje minėto Sprendimo Schultz-Hoff ir kt. 30 punktą.