62021CC0083
MACIEJ SZPUNAR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2022. július 7. (
1
)
C‑83/21. sz. ügy
Airbnb Irland UC,
Airbnb Payments UK Ltd
kontra
Agenzia delle Entrate;
a Presidenza del Consiglio dei Ministri,
a Ministero dell’Economia e delle Finanze,
a Federazione delle Associazioni Italiane Alberghi e Turismo – Federalberghi,
a Renting Services Group S.r.l.,
a Codacons – Coordinamento delle Associazioni e dei Comitati di tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e dei consumatori
részvételével
(a Consiglio di Stato [államtanács, Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások – Elektronikus kereskedelem – Ingatlanközvetítő elektronikus portál – 2000/31/EK irányelv – Az 1. cikk (5) bekezdésének a) pontja – 2006/123/EK irányelv – Belső piaci szolgáltatások – A 2. cikk (3) bekezdése – Az »adózás területének« kizárása ezen irányelvekből – 2015/1535/EU irányelv – A műszaki szabályokkal és az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályokkal kapcsolatos információszolgáltatási eljárás – Az 1. cikk (1) bekezdésének e) és f) pontja – A »szolgáltatásokra vonatkozó szabály« és a »műszaki szabály« fogalma – Lakáscélú ingatlan bérbeadása legfeljebb 30 napra – Az elektronikus portálokon keresztül nyújtott szolgáltatásokat is magukban foglaló ingatlanközvetítési szolgáltatások nyújtóinak azon kötelezettsége, hogy a bérleti szerződés adatait továbbítsák az adóhatóságoknak, és a kifizetések után adót vonjanak le – Adóképviselő kijelölésének kötelezettsége az Olaszországban állandó telephellyel nem rendelkező szolgáltatók esetében – EUMSZ 56. cikk – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Korlátozó jelleg – Indokolás – Az adóellenőrzések hatékonysága és az adóelkerülés elleni küzdelem – Arányosság – Az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése”
Bevezetés
1.
Az online platformok úgynevezett „információs társadalommal összefüggő” szolgáltatásokat – azaz egyszerűbben szólva internetes szolgáltatásokat – nyújtanak, amelyek lehetővé teszik, hogy nemcsak a kereskedők, hanem gazdasági tevékenységet nem folytató magánszemélyek is különböző szolgáltatásokat kínáljanak a fogyasztóknak, azáltal, hogy kapcsolatba hozzák őket egymással.
2.
E platformok fejlődése egyrészt magánszemélyek sokaságának adott lehetőséget arra, hogy kiterjedt gazdasági tevékenység folytatása nélkül nyújtsanak szolgáltatásokat, másrészt pedig arra, hogy ezeket a szolgáltatásokat a kereskedők által felszámított áraknál gyakran jóval alacsonyabb áron lehessen igénybe venni. Így az említett platformok hozzájárultak, ha nem is ahhoz, hogy korábban nem létező piacok jöjjenek létre, de ahhoz biztosan, hogy bizonyos szolgáltatási piacok exponenciálisan fejlődjenek a kereslet és a kínálat növekedése miatt. Ugyanakkor hozzájárultak az említett szolgáltatások tömeges elterjedésével kapcsolatos társadalmi, politikai, közigazgatási és jogi problémák súlyosbodásához.
3.
Felmerül tehát a kérdés, hogy az online platformoknak milyen mértékben kell hozzájárulniuk a működésükkel kapcsolatos problémák megoldásához. E megoldások keresése során természetesen a jogszabályoknak, és különösen az uniós jognak megfelelően kell eljárni. Az interneten keresztül nyújtott szolgáltatások jellemzője, hogy könnyen határokon átnyúló jellegűeknek minősülhetnek, hiszen az interneten a szolgáltatás nyújtójának és igénybevevőjének tartózkodási helye lényegtelenné válik. Az online platformok sajátossága abban rejlik, hogy az interneten keresztül nyújtott és ezért elvileg határokon átnyúló szolgáltatásaik szorosan kapcsolódnak a felhasználóik által később nyújtott szolgáltatásokhoz, amelyek többnyire „valósak” és pontosan meghatározható fizikai helyük van. E platformok tehát alapvetően megváltoztatták a határokon átnyúló szolgáltatások jellegét, nemcsak azáltal, hogy lehetővé tették azok tömeges nyújtását és igénybevételét, hanem azáltal is, hogy vegyes jelleget adtak nekik, abban az értelemben, hogy ezek a szolgáltatások erősen kapcsolódnak a későbbi szolgáltatásokhoz, amelyek viszont nem rendelkeznek ezzel a minőséggel.
4.
Ez a valódi paradigmaváltás megköveteli az uniós jog egyes elveinek, különösen a szolgáltatásnyújtás szabadságának újragondolását, hogy kezelni lehessen az online platformok működése által támasztott új problémákat. A jelen ügy lehetőséget ad a Bíróságnak arra, hogy döntsön azokról az intézkedésekről, amelyeket a tagállamok az egyik problémára, vagyis az online platformok közvetítésével nyújtott szolgáltatások adóügyi kezelésére vonatkozóan hozhatnak.
Jogi háttér
Az uniós jog
5.
A belső piacon az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások, különösen az elektronikus kereskedelem, egyes jogi vonatkozásairól szóló, 2000. június 8‑i 2000/31/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („Elektronikus kereskedelemről szóló irányelv”) 1. cikkének (1) bekezdése és (5) bekezdésének a) pontja (
2
) a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Ez az irányelv a belső piac megfelelő működéséhez kíván hozzájárulni az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások tagállamok közötti szabad mozgásának biztosítása által.
[…]
(5)   Ezen irányelv nem alkalmazható:
a)
az adózás területén;
[…]”
6.
A belső piaci szolgáltatásokról szóló, 2006. december 12‑i 2006/123/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
3
) 1. cikkének (1) bekezdése és 2. cikkének (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„1. cikk
(1)   Ez az irányelv általános rendelkezéseket állapít meg a szolgáltatók letelepedési szabadságának gyakorlása és a szolgáltatások szabad mozgásának megkönnyítése érdekében, a szolgáltatások magas színvonalának megőrzése mellett.
[…]
2. cikk
[…]
(3)   Ez az irányelv az adózás területére nem alkalmazandó.”
7.
A műszaki szabályokkal és az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályokkal kapcsolatos információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló, 2015. szeptember 9‑i 2015/1535/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (
4
) 1. cikke (1) bekezdésének b) és e)–g) pontja szerint:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
[…]
b)
»szolgáltatás«: az információs társadalom bármely szolgáltatása, azaz bármely, általában térítés ellenében, távolról, elektronikus úton és a szolgáltatást igénybe vevő egyéni kérelmére nyújtott szolgáltatás.
[…]
e)
»szolgáltatásokra vonatkozó szabály«: a b) pont értelmében vett szolgáltatási tevékenységek megkezdésére és végzésére vonatkozó általános jellegű követelmény, különösen a szolgáltatóra, a szolgáltatásokra és a szolgáltatást igénybe vevőre vonatkozó rendelkezések, ide nem értve az olyan szabályokat, amelyek nem kifejezetten az említett pontban meghatározott szolgáltatásokra vonatkoznak.
E fogalommeghatározás alkalmazásában:
i.
valamely szabályt kifejezetten az információs társadalom szolgáltatásaira irányulónak kell tekinteni, ha figyelembe véve az indokolását és a rendelkező részét, annak összes vagy néhány egyedi intézkedésének kifejezett célja és tárgya az ilyen szolgáltatások kifejezett és célzott módon történő szabályozása;
ii.
valamely szabályt nem lehet kifejezetten az információs társadalom szolgáltatásaira irányulónak tekinteni, ha az az ilyen szolgáltatásokat csak hallgatólagos vagy esetleges módon érinti;
f)
»műszaki szabály«: műszaki leírások és más követelmények vagy szolgáltatásokra vonatkozó szabályok, ideértve a vonatkozó közigazgatási rendelkezéseket is, amelyek betartása az értékesítés, a szolgáltatásnyújtás, valamely szolgáltató létrehozása vagy a valamely tagállamban vagy annak nagyobb részén történő használat esetén de jure vagy de facto kötelező, valamint a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezései, kivéve a 7. cikkben foglaltakat, amelyek megtiltják valamely termék gyártását, behozatalát, értékesítését vagy használatát, vagy valamely szolgáltatás nyújtását vagy használatát, illetve valamely szolgáltató létrehozását.
A de facto műszaki szabályok a következőket foglalják magukban:
[…]
iii.
műszaki leírások vagy más követelmények, illetve szolgáltatásokra vonatkozó szabályok, amelyek az ezeknek való megfelelés ösztönzése által termékek fogyasztására vagy szolgáltatások igénybevételére hatással bíró adó‑ vagy pénzügyi intézkedésekkel kapcsolatosak; ide nem értve a nemzeti társadalombiztosítási rendszerekkel kapcsolatos műszaki leírásokat vagy más követelményeket, illetve szolgáltatásokra vonatkozó szabályokat.
[…]
g)
»műszakiszabály‑tervezet«: a műszaki leírás vagy más követelmény, illetve a szolgáltatásokra vonatkozó szabály szövege, ideértve a közigazgatási rendelkezéseket is, amelyet azzal a céllal fogalmaztak meg, hogy azt műszaki szabályként elfogadtassák, vagy amelyet végül műszaki szabályként elfogadnak, és a szöveg az előkészítés olyan fokán áll, ahol még lényeges módosítások végezhetők.”
8.
Az említett irányelv 5. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében:
„(1) A 7. cikkre is figyelemmel a tagállamok azonnal közölnek a Bizottsággal minden műszakiszabály‑tervezetet, kivéve ha az csak egy nemzetközi vagy európai szabvány teljes szövegét ülteti át, ebben az esetben a megfelelő szabványra történő hivatkozás is elegendő; a Bizottságot a szabály elfogadása szükségességének indokairól is tájékoztatni kell, amennyiben ezen indokok nem derülnek ki már magából a tervezetből.”
Az olasz jog
9.
A decreto‑legge n. 50 convertito con modificazioni dalla L. 21 giugno 2017, n. 96 – Disposizioni urgenti in materia finanziaria, iniziative a favore degli enti territoriali, ulteriori interventi per le zone colpite da eventi sismici e misure per lo sviluppo (a 2017. június 21‑i 96. sz. törvénnyel módosított, a sürgős pénzügyi intézkedésekről, a regionális vagy helyi hatóságok támogatására szolgáló kezdeményezésekről, a szeizmikus események által érintett területek támogatására irányuló további intézkedésekről, valamint fejlesztési intézkedésekről szóló 50. sz. törvényerejű rendelet; (
5
) a továbbiakban: 50. sz. törvényerejű rendelet) rögzíti a nem kereskedelmi tevékenység keretében folytatott, rövid távú ingatlanbérbeadásra vonatkozó adójogi rendelkezéseket (a továbbiakban: vitatott adójogi rendelkezések).
10.
A vitatott adójogi rendelkezések a lakóingatlanok bérbeadásával kapcsolatos olyan szerződésekre vonatkoznak, amelyeket természetes személyek nem kereskedelmi tevékenység keretében, legfeljebb 30 napos időtartamra kötnek, akár közvetlenül a bérlőkkel, akár ingatlanközvetítői tevékenységet folytató személyeken vagy „elektronikus portálokat kezelő személyeken” keresztül (az 50. sz. törvényerejű rendelet 4. cikkének (1) bekezdése).
11.
2017. június 1‑jétől az ilyen bérleti szerződésekből származó jövedelmek a szokásos jövedelemadó helyett 21%‑os, mentesítő átalányadózás alá tartoznak (az 50. sz. törvényerejű rendelet 4. cikkének (2) bekezdése).
12.
Azok a személyek, akik a fent említett bérbeadással kapcsolatos ingatlanközvetítői tevékenységet végeznek, „valamint azok, akik elektronikus portálokat kezelnek”, kötelesek a közvetítőn keresztül megkötött bérleti szerződésekre vonatkozó adatokat az adatszolgáltatás tárgyévét követő év június 30‑ig továbbítani. Az említett adatok közlésének elmulasztása, valamint azok hiányos vagy pontatlan közlése pénzbírsággal jár (az 50. sz. törvényerejű rendelet 4. cikkének (4) bekezdése).
13.
Az Olaszországban illetőséggel rendelkező, ingatlan‑közvetítői tevékenységet végző személyek, „valamint az elektronikus portálokat kezelő személyek”, amikor a fent említett bérleti szerződésekhez kapcsolódó bérleti díjakat vagy ellenértékeket beszedik, vagy amikor közreműködnek ezen bérleti díjak és ellenértékek kifizetésében, kötelesek a bérleti díjak és ellenértékek összegéből a kedvezményezettnek történő kifizetéskor 21%‑os mértékű adót levonni, és azt az adóhatóságnak befizetni. Abban az esetben, ha nem a jövedelemadó helyetti mentesítő adózás alkalmazását választották, az adó visszatartása előlegnek minősül (az 50. sz. törvényerejű rendelet 4. cikkének (5) bekezdése).
14.
Az Olaszországban állandó telephellyel rendelkező, azonos tevékenységet folytató, külföldi illetőségű személyek a vitatott adójogi rendelkezésekből eredő kötelezettségeket állandó telephelyükön keresztül teljesítik. Az Olaszországban állandó telephellyel nem rendelkezőnek minősülő külföldi illetőségű személyek kötelesek adóképviselőt kijelölni az adózásért felelős személyként. Adóképviselő kijelölésének hiányában azok az olaszországi illetőségű személyek, akik a fent említett személyekkel azonos csoportba tartoznak, ez utóbbiakkal egyetemlegesen felelősek a bérleti szerződésekhez kapcsolódó bérleti díjak és ellenértékek összege utáni adó levonásáért és megfizetéséért (az 50. sz. törvényerejű rendelet 4. cikkének (5bis) bekezdése).
15.
Az 50. sz. törvényerejű rendelet 4. cikke (4), (5) és (5bis) bekezdésének végrehajtási rendelkezéseit az adóhatóság igazgatójának határozatával kellett megállapítani.
A tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
16.
Az alapeljárás felperesei, az Airbnb Ireland UC és az Airbnb Payments UK Ltd (a továbbiakban együttesen: Airbnb) az Airbnb globális csoporthoz tartoznak, amely az ugyanilyen nevű ingatlanközvetítő portált üzemelteti az interneten. Ez a portál lehetővé teszi a szállással rendelkező bérbeadók és az ilyen típusú szállást kereső személyek összekapcsolását oly módon, hogy a bérbeadás megkezdése előtt beszedi az ügyféltől a szállásadásért járó díjat, és a bérbeadás megkezdése után, amennyiben a bérlő részéről nem merült fel panasz, átutalja azt a bérbeadónak. (
6
)
17.
Az Airbnb keresetet nyújtott be a Tribunale amministrativo del Lazióhoz (Lazio tartományi közigazgatási bíróság, Olaszország) egyrészt az adóhatóság igazgatójának 2017. július 12‑i 132395. számú, a vitatott adójogi rendelkezések végrehajtásáról szóló határozatának, másrészt az adóhatóság 2017. október 12‑i 24. számú, a vitatott adójogi rendelkezésekre vonatkozó értelmező körlevelének megsemmisítése iránt.
18.
Keresetének alátámasztására az Airbnb azzal érvelt, hogy a vitatott adójogi rendelkezések „műszaki szabályt” vagy „szolgáltatásokra vonatkozó szabályt” vezettek be az olasz jogba, és ezért azokat a 2015/1535 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének első albekezdése alapján előzetesen be kellett volna jelenteni a Bizottságnak. Az Airbnb azzal is érvelt, hogy az e rendelkezések által előírt, az információszolgáltatásra és az adózásra vonatkozó kötelezettségek sértik a szolgáltatásnyújtás szabadságának elvét. Az Airbnb azzal érvelt továbbá, hogy a külföldi illetőségű, Olaszországban nem letelepedett, elektronikus ingatlanközvetítő portált üzemeltető személyek adóképviselő kijelölésére vonatkozó kötelezettsége az alapvető szabadságok, például a szolgáltatásnyújtás szabadságának aránytalan korlátozását jelenti.
19.
Az elsőfokú bíróság 2019. február 18‑i ítéletével elutasította a keresetet. Az Airbnb az ítélet ellen fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz.
20.
A kérdést előterjesztő bíróság a 2019. július 11‑i határozatával, amely 2019. szeptember 30‑án érkezett a Bírósághoz, az uniós jog több rendelkezésével kapcsolatos előzetes döntéshozatal iránti kérelmet nyújtott be a Bírósághoz. A 2020. június 30‑iAirbnb Ireland és Airbnb Payments UK végzésével (C‑723/19, nem tették közzé, EU:C:2020:509) a Bíróság ezt a kérelmet nyilvánvalóan elfogadhatatlannak nyilvánította, mivel nem állt rendelkezésre elegendő információ ahhoz, hogy a feltett kérdésekre érdemi választ adhasson, ugyanakkor megállapította, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak lehetősége van új előzetes döntéshozatal iránti kérelmet benyújtani.
21.
E körülmények között a Consiglio di Stato (államtanács, Olaszország) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„1)
Hogyan kell értelmezni az információs társadalommal összefüggő szolgáltatásra vonatkozó »műszaki szabálynak« és az információs társadalommal összefüggő »szolgáltatásokra vonatkozó szabálynak« a [2015/1535 irányelv] szerinti fogalmát, és konkrétan e kifejezéseket úgy kell‑e értelmezni, hogy azok magukban foglalják azokat az adóintézkedéseket is, amelyek nem közvetlenül az információs társadalommal összefüggő valamely sajátos szolgáltatás szabályozására irányulnak, de mindenesetre olyanok, amelyek a tagállamon belüli tényleges szolgáltatásnyújtáshoz igazodnak, különösen azáltal, hogy az ingatlanközvetítési szolgáltatásokat nyújtó valamennyi jogalanyt – beleértve tehát az online szolgáltatásokat nyújtó külföldi illetőségű gazdasági szereplőket is – a bérbeadók által megfizetendő adók hatékony beszedéséhez kapcsolódó olyan kiegészítő kötelezettségek teljesítésére kötelezik, mint például:
a)
a közvetítő tevékenység eredményeként megkötött rövidtávú lakásbérleti szerződésekkel kapcsolatos adatok gyűjtése, majd azoknak a tagállamok adóhatóságai részére való továbbítása;
b)
a bérlők által a bérbeadók részére megfizetett összegeknek az adóhatóság részére befizetendő részének levonása, majd annak az államkincstár részére történő befizetése[?]
2)
a)
Ellentétes‑e a szolgáltatásnyújtás szabadságának az EUMSZ 56. cikkben foglalt elvével, valamint – amennyiben a jelen ügyben alkalmazandóknak tekinthetők – a [2006/123 és 2000/31 irányelvekből] levezethető hasonló elvekkel az olyan nemzeti intézkedés, amely az Olaszországban működő ingatlanközvetítők részére – beleértve tehát az online szolgáltatásokat nyújtó, külföldi illetőségű gazdasági szereplőket is – előírja az ő közreműködésük révén megkötött, rövidtávú lakásbérleti szerződésekre vonatkozó adatok gyűjtésének, majd azoknak az adóhatóság részére történő továbbításának kötelezettségét a szolgáltatás igénybevevői által megfizetendő közvetlen adók beszedésére irányuló célból?
b)
Ellentétes‑e a szolgáltatásnyújtás szabadságának az EUMSZ 56. cikkben foglalt elvével, valamint – amennyiben a jelen ügyben alkalmazandóknak tekinthetők – a [2000/31 és 2006/123 irányelvekből] levezethető hasonló elvekkel az olyan nemzeti intézkedés, amely az Olaszországban működő azon ingatlanközvetítők részére – beleértve tehát az online szolgáltatásokat nyújtó, külföldi illetőségű gazdasági szereplőket is –, akik a közreműködésük révén megkötött rövidtávú lakásbérleti szerződésekből eredő fizetési kötelezettség teljesítésének szakaszában működnek közre, előírja, hogy e kifizetések után vonják le az adót, majd azt fizessék be az államkincstár részére, a szolgáltatás igénybevevői által megfizetendő közvetlen adók beszedésére irányuló célból?
c)
Az előző kérdésekre adandó igenlő válasz esetén: korlátozhatják‑e mégis az uniós joggal összhangban a szolgáltatásnyújtás szabadságának az EUMSZ 56. cikkben foglalt elvét, valamint – amennyiben a jelen ügyben alkalmazandóknak tekinthetők – a [2000/31 és 2006/123 irányelvekből] levezethető hasonló elveket a fenti a) és b) pontban leírtakhoz hasonló nemzeti intézkedések, arra figyelemmel, hogy a szolgáltatás igénybevevői által megfizetendő közvetlen adók behajtása egyébként nem lenne hatékony?
d)
Korlátozhatja‑e mégis az uniós joggal összhangban a szolgáltatásnyújtás szabadságának az EUMSZ 56. cikkben foglalt elvét, valamint – amennyiben a jelen ügyben alkalmazandóknak tekinthetők – a [2000/31 és 2006/123 irányelvekből] eredő hasonló elveket az olyan nemzeti intézkedés, amely a nem Olaszországban letelepedett ingatlanközvetítőket arra kötelezi, hogy olyan adóképviselőt jelöljenek ki, aki a fenti b) pontban meghatározott nemzeti intézkedéseket a nevükben és javukra teljesíteni köteles, figyelemmel arra, hogy a szolgáltatás igénybevevői által megfizetendő közvetlen adók behajtása egyébként nem lenne hatékony?
3)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdését, hogy az egyik fél által az (elsődleges vagy másodlagos) uniós jog értelmezésére vonatkozóan felvetett, pontos szöveggel megjelölt kérdés esetén az eljáró bíróságnak továbbra is lehetősége van arra, hogy e kérdést önállóan megfogalmazza, és így saját mérlegelése alapján, legjobb tudomása és meggyőződése szerint meghatározza az uniós jogi hivatkozásokat, az azokkal esetlegesen ellentétes nemzeti jogi rendelkezéseket és a kérdés szövegét a jogvita tárgyának keretei között, vagy köteles átvenni a kérelmező fél által megfogalmazott kérdést?”
22.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem 2021. február 9‑én érkezett a Bírósághoz. Írásbeli észrevételeket nyújtott be az Airbnb, a Federazione delle Associazioni Italiane Alberghi e Turismo – Federalberghi (olasz szállodai és turisztikai egyesületek szövetsége, a továbbiakban: Federalberghi), az olasz, a belga, a cseh, a spanyol, a francia, a holland, az osztrák és a lengyel kormány, valamint a Bizottság. A 2022. április 28‑án tartott tárgyaláson az Airbnb, a Federalberghi, az olasz, a spanyol és a francia kormány, valamint a Bizottság képviseltette magát.
Elemzés
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
23.
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének f) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az említett rendelkezés értelmében „műszaki szabálynak” minősül az a nemzeti szabályozás, amely az ingatlanok rövid távú bérbeadásával foglalkozó közvetítőket – ideértve a tevékenységüket online végzőket is – a közvetítői tevékenység eredményeként megkötött bérleti szerződésekre vonatkozó adatok összegyűjtésére és azoknak az adóhatóság részére történő továbbítására, valamint – amennyiben a közvetítők közreműködnek a bérleti díjak kifizetésében – a bérlők által a bérbeadóknak fizetett összegek után fizetendő adó levonására és az államkincstár részére történő befizetésére kötelezi.
A 2015/1535 irányelv adózási rendelkezésekre való alkalmazhatóságáról
24.
A Bíróság a tárgyaláson jelen lévő felekhez és érdekeltekhez kérdést intézett a 2015/1535 irányelv alkalmazhatóságáról a vitatott adójogi rendelkezésekhez hasonló intézkedésekkel kapcsolatban, tekintettel arra, hogy az EUMSZ 114. cikk, amelynek (1) bekezdése az említett irányelv jogalapját képezi, a (2) bekezdésében kizárja az említett (1) bekezdés alkalmazását „az adózásra”.
25.
Elöljáróban meg kell jegyeznem, hogy osztom a többek között a francia kormány által kifejtett álláspontot, miszerint az EUMSZ 114. cikk (2) bekezdésével elvben nem ellentétes a 2015/1535 irányelv adóügyi intézkedésekre való alkalmazhatósága. Ezt a rendelkezést úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezések harmonizációjára utal, amelyet „pozitív harmonizációnak” lehet nevezni. A közvetett adók tekintetében ilyen intézkedések meghozatalára az EUMSZ 113. cikk alapján kerül sor.
26.
Ugyanakkor a 2015/1535 irányelv nem eredményez ilyen pozitív harmonizációt. Ez az irányelv olyan szabályok megállapítására korlátozódik, amelyek megakadályozzák, hogy a tagállamok a belső piac megfelelő működésével ellentétes intézkedéseket fogadjanak el. Ezek a szabályok bizonyos rendelkezéseknek – a belső piaci szabályoknak való megfelelés szempontjából történő előzetes ellenőrzésük céljából – a tervezési szakaszban történő bejelentésére vonatkozó eljárási kötelezettséget tartalmaznak. Márpedig az ilyen ellenőrzés nem jelenti az említett rendelkezéseknek az EUMSZ 114. cikk (1) bekezdésében előírt uniós jog általi harmonizációját. Ha a 2015/1535 irányelv harmonizációt eredményez, az a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseinek elfogadására vonatkozó eljárási szabályokat érinti.
27.
Ezért az EUMSZ 114. cikk (2) bekezdése véleményem szerint nem zárja ki a 2015/1535 irányelv alkalmazhatóságát a jelen ügyben szóban forgóhoz hasonló adóügyi rendelkezésekre.
A vitatott adójogi rendelkezések „szolgáltatásokra vonatkozó szabályoknak” való minősítéséről
28.
A 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének f) pontja értelmében vett „műszaki szabály” többek között az említett irányelv 1. cikke (1) bekezdésének e) pontjában meghatározott „szolgáltatásokra vonatkozó szabály”.
29.
Emlékeztetőül, e fogalommeghatározás szerint a „szolgáltatásokra vonatkozó szabály” az információs társadalommal összefüggő szolgáltatási tevékenységek megkezdésére és végzésére vonatkozó általános jellegű követelmény, különösen a szolgáltatóra, a szolgáltatásokra és a szolgáltatást igénybe vevőre vonatkozó rendelkezések, ide nem értve az olyan szabályokat, amelyek nem kifejezetten az ilyen szolgáltatásokra vonatkoznak.
30.
Nem vitatott, hogy az Airbnb által nyújtott szolgáltatások a 2015/1535 irányelv értelmében vett információs társadalommal összefüggő szolgáltatásnak minősülnek. (
7
) Meg kell vizsgálni, hogy a rövid távú ingatlanbérbeadás közvetítőinek a vitatott adójogi rendelkezések szerinti különböző kötelezettségei megfelelnek‑e a „szolgáltatásokra vonatkozó szabály” fogalommeghatározásában szereplő egyéb kritériumoknak.
31.
A felek között vita tárgyát képezi az a kérdés, hogy e kötelezettségek az információs társadalommal összefüggő szolgáltatásokra a 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének e) pontjában szereplő fogalommeghatározás második albekezdése értelmében „kifejezett és célzott módon”, vagy csak „hallgatólagos vagy esetleges módon” vonatkoznak.
32.
A Federalberghi egyrészt azzal érvel, hogy a vitatott adójogi rendelkezések csupán kiterjesztik a hosszú távú bérbeadásra vonatkozó meglévő adórendszert a rövid távú ingatlanbérbeadásra. Szerinte a rendszer célja nem a közvetítői szolgáltatások szabályozása, hanem az ingatlanbérbeadás hatékony megadóztatása, megakadályozva az adóelkerülést ebben az ágazatban. Másrészt megállapítja, hogy a fent említett rendszer által a közvetítőkre rótt különböző kötelezettségek technológiailag semlegesen vannak megfogalmazva, abban az értelemben, hogy az online és a más módon működő közvetítőkre egyaránt vonatkoznak. Márpedig e fél szerint az offline szolgáltatók jelenléte a rövid távú bérleti piacon nem pusztán elméleti jellegű.
33.
Az Airbnb ugyanakkor azzal érvel, hogy a vitatott adójogi rendelkezéseket valójában kifejezetten az Airbnb‑hez hasonló online platformokon keresztül történő ingatlanbérbeadásra tervezték. Hajlok ennek az érvnek az elfogadására. A Bírósághoz benyújtott ügyiratban szereplő információkból egyértelműen kitűnik, hogy a vitatott adójogi rendelkezéseket azért fogadták el, hogy a magánszemélyek közötti rövid távú ingatlanbérbeadás ágazatában a tömeges adóelkerülés ellen fellépjenek. Márpedig köztudott, hogy ezeknek az online platformoknak, mint például az Airbnb által működtetett platformnak, vagyis az információs társadalom szolgáltatásainak köszönhető, hogy ez az ágazat olyan jelentősen fejlődött. Ha léteznek is más módon működő közvetítők ebben az ágazatban, akkor véleményem szerint piaci részesedésük minimális lehet.
34.
Az alapügyben szóban forgó helyzet tehát nem egyszerűen az offline működő szolgáltatókra vonatkozó, már létező szabályoknak az információs társadalommal összefüggő szolgáltatásokra történő alkalmazásáról szól, (
8
) hanem olyan szabályok létrehozásáról, amelyek célja a kifejezetten az internetes környezetben felmerült problémák megoldása, és amelyek ezért kifejezetten az online szolgáltatásokat nyújtókra irányulnak. (
9
)
35.
Így véleményem szerint megengedhető az a megállapítás, hogy a vitatott adójogi rendelkezések által a közvetítőkre előírt kötelezettségek kifejezetten az információs társadalommal összefüggő szolgáltatásokra irányulnak, anélkül, hogy a szóban forgó nemzeti rendelkezések puszta technológiasemleges megfogalmazása megváltoztathatná ezt az értékelést. (
10
)
36.
Ez az elemzés azonban a problémának csak az egyik aspektusát veszi figyelembe, nevezetesen az információs társadalom szolgáltatóinak sajátos érintettségét. Ez a megközelítés bizonyára elégséges lehet olyan szabályok esetében, amelyek célja az online tevékenység megkezdésére és annak végzésére vonatkozó feltételek szabályozása, (
11
) vagy az ilyen tevékenység megtiltása. (
12
) Ugyanakkor olyan, az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben, amely más célú rendelkezéseket érint, a „szolgáltatásokra vonatkozó szabály” igen összetett meghatározása véleményem szerint árnyaltabb értelmezést igényel annak helyes meghatározása érdekében, hogy e rendelkezések a bejelentési kötelezettség hatálya alá tartoznak‑e, valamint az e kötelezettséghez kapcsolódó szankció – vagyis a bejelentendő rendelkezések magánszemélyekkel szembeni végrehajthatatlansága – helyes meghatározása érdekében. (
13
)
37.
Az ilyen árnyaltabb értelmezéshez meg kell határozni, hogy a műszaki szabálynak tekintett rendelkezésnek van‑e olyan konkrét célja, amely az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások megkezdését vagy azok végzését szabályozza. A 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdése e) pontja első albekezdésének és második albekezdése i) pontjának együttes olvasata arra enged következtetni, hogy az említett második rendelkezés megfogalmazását – amely szerint „valamely szabályt kifejezetten az információs társadalom szolgáltatásaira irányulónak kell tekinteni, ha […] annak […] kifejezett célja és tárgya az ilyen szolgáltatások kifejezett és célzott módon történő szabályozása” – úgy kell érteni, hogy az ilyen szolgáltatásokra vonatkozó szabály kifejezett célja és tárgya az e szolgáltatások megkezdése és azok végzése, azaz az első rendelkezésben megjelölt tevékenységek.
38.
Ami a vitatott adójogi rendelkezések által a közvetítőkre rótt különböző kötelezettségeket illeti, osztom a jelen ügyben észrevételeket benyújtó egyes érdekelt felek, különösen a lengyel kormány álláspontját, miszerint e kötelezettségek nem képezik kifejezetten célját és tárgyát az interneten keresztül nyújtott ingatlanközvetítési szolgáltatások megkezdésére vagy azok végzésére vonatkozó szabályozásoknak.
39.
Először is, ami az információgyűjtési és ‑szolgáltatási kötelezettséget illeti, meg kell jegyezni, hogy véleményem szerint az semmiképpen sem arra irányul, hogy a rövid távú ingatlanbérbeadással kapcsolatos közvetítői szolgáltatás megkezdését vagy annak végzését szabályozza. Az adóhatóságok tájékoztatása nem a közvetítő tevékenységének szabályozására vagy akár ellenőrzésére irányul, hanem csak a bérbeadó ügyfelei tevékenységének szabályozására. Ez a kötelezettség tehát a közvetítő tevékenységét csak „esetleges módon” érinti a 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdése e) pontjának első albekezdése, illetve második albekezdésének ii. pontja értelmében. Bár ez a kötelezettség közvetlen következménye az Olaszországban található, természetes személyek által bérbe adott ingatlanok közvetítői szolgáltatás nyújtásának, azonban – az Airbnb álláspontjával szemben – nem szabályozza e tevékenység végzésének lehetőségét, (
14
) és nem határozza meg e tevékenység végzésének módját vagy feltételeit. E kötelezettség a tevékenység gyakorlásának eredményeként utólag keletkezik, és nem érinti a közvetítőnek az ügyfeleivel fennálló kapcsolatait, hanem csak az adóhatósággal fennálló kapcsolatait. (
15
)
40.
Másodszor, ami az adólevonási kötelezettséget illeti, egyértelmű, hogy az közvetlenebbül kapcsolódik a közvetítői szolgáltatás végzéséhez, amennyiben ez a szolgáltatás magában foglalja a bérleti díj fizetésének közvetítését is. Az említett kötelezettség teljesítése során a közvetítő nem a kapott bérleti díj teljes összegét, (
16
) hanem csak az adó levonása után fennmaradó összeget utalja át a bérbeadónak.
41.
Az adólevonási kötelezettség célja azonban – a tájékoztatási kötelezettséghez hasonlóan – nem a közvetítői szolgáltatás szabályozása, hanem az alapjául szolgáló ingatlanbérbeadási tevékenység megadóztatása. Az adónak a kifizetésben közreműködő közvetítő általi levonása csupán eszköz e cél eléréséhez. Ez a kötelezettség tehát, akárcsak az információgyűjtési és ‑szolgáltatási kötelezettség, csak esetleges módon kapcsolódik a közvetítői szolgáltatáshoz. E tekintetben meg kell jegyezni – amint arra a francia kormány helyesen rámutat –, hogy a forrásadó‑levonás technikáját az információs társadalom szolgáltatásaihoz nem kapcsolódó különböző területeken, például a munkaügyi kapcsolatok vagy a tőkejövedelmek adóztatása terén is gyakran alkalmazzák. Ez az eszköz tehát egyáltalán nem csak az információs társadalommal összefüggő szolgáltatásokra vonatkozik.
42.
Az az Airbnb által felhozott érv, amely szerint az érintett közvetítő kénytelen technikai és szervezési eljárásokat kialakítani annak érdekében, hogy megfeleljen a vitatott adójogi rendelkezésekből eredő kötelezettségeknek, nem változtathatja meg a szóban forgó kötelezettségeknek a 2015/1535 irányelv szempontjából történő értékelését. Az ilyen eljárások kialakítása valójában a szolgáltató belső intézkedéseinek minősül a közvetítői szolgáltatás alapjául szolgáló szolgáltatásnyújtás teljesítési helye szerinti tagállam közigazgatásával való kapcsolata vonatkozásában. Ezek az intézkedések azonban nem érintik saját szolgáltatásainak nyújtását. Ez csak akkor lenne így, ha a szolgáltatót az előírt járulékos kötelezettségek arra kényszerítenék, hogy változtasson a szolgáltatás nyújtásának módján, akár úgy, hogy további információkat kérjen az ügyfeleitől.
43.
Végül, harmadszor, a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra irányuló első kérdésében nem említi az adóképviselő kijelölésének kötelezettségét. A teljesség kedvéért azonban megjegyzem, hogy a 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének e) pontjával kapcsolatos elemzésemmel összhangban ez a kötelezettség nem tartozik a „szolgáltatásokra vonatkozó szabály” fogalmába, mivel nem az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások megkezdését vagy azok végzését hivatott szabályozni, hanem csupán az ilyen szolgáltatás végzésének adminisztratív következménye, amely szorosan kapcsolódik az adólevonási kötelezettséghez.
Az adóügyi intézkedésekhez kapcsolódó de facto műszaki szabályokról
44.
A tárgyaláson azt a kérdést is megvitatták, hogy a vitatott adójogi rendelkezésekből a közvetítők számára eredő kötelezettségek a 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdése f) pontja második albekezdésének iii. alpontja értelmében vett „de facto műszaki szabályoknak” minősülnek‑e, mint az adóintézkedésekhez kapcsolódó szolgáltatásokra vonatkozó szabályok.
45.
A francia kormány érvelése szerint ugyanakkor az ilyen szabályok olyan adóügyi intézkedésekre vonatkoznak, amelyek célja, hogy befolyásolják bizonyos áruk vagy szolgáltatások fogyasztását, például a környezetre kevésbé káros vagy energiatakarékosabb termékek fogyasztását. A vitatott adójogi rendelkezések célja azonban nem ez. Az olasz kormány meggyőzően állítja, hogy a szolgáltatás célja kizárólag az adóbeszedés megkönnyítése és az adóelkerülés elleni küzdelem. A szóban forgó kötelezettségek tehát a szó szoros értelmében vett adóügyi intézkedések, és nem nevezhetők „de facto műszaki szabályoknak”. (
17
)
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre adni javasolt válasz
46.
A fentiekre tekintettel azt javaslom, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre a Bíróság olyan választ adjon, amely szerint a 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének f) pontját – az 1. cikk (1) bekezdésének e) pontjával együttesen értelmezve – úgy kell értelmezni, hogy nem minősül az első rendelkezés értelmében vett „műszaki szabálynak” az a nemzeti szabályozás, amely az ingatlanok rövid távú bérbeadásával foglalkozó közvetítőket – ideértve a tevékenységüket online végzőket is – a közvetítői tevékenység eredményeként megkötött bérleti szerződésekre vonatkozó adatok összegyűjtésére és azoknak az adóhatóság részére történő továbbítására, valamint – amennyiben e közvetítők közreműködnek a bérleti díjak kifizetésében – a bérlők által a bérbeadónak fizetett összegek után fizetendő adó levonására és az államkincstár részére történő befizetésére kötelezi.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
47.
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy a 2000/31 és a 2006/123 irányelvet, valamint az EUMSZ 56. cikket úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a rövid távú ingatlanbérbeadással foglalkozó közvetítőket, ideértve az online működő közvetítőket is:
a)
közvetítői tevékenység eredményeként megkötött bérleti szerződésekre vonatkozó adatok gyűjtésére és az adóhatóságnak részére történő továbbítására kötelezi;
b)
amennyiben e közvetítők közreműködnek a bérleti díjak kifizetésében, a bérlők által a bérbeadóknak fizetett összegek után fizetendő adó levonására és az államkincstár részére történő befizetésének kötelezi, és
c)
adóképviselő kijelölésére kötelezi, ha a szóban forgó közvetítő nem rendelkezik Olaszországban állandó telephellyel.
A tájékoztatási kötelezettségről
48.
Az információgyűjtési és ‑továbbítási kötelezettséget illetően a Bíróság az Airbnb Ireland ítéletében (
18
) megállapította, hogy a jelen ügyben szóban forgóhoz hasonló kötelezettségeket előíró belga szabályozás nem tartozik a 2000/31 irányelv hatálya alá, mivel az irányelv 5. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett „adózási területre” vonatkozik.
49.
Véleményem szerint ugyanezt a következtetést kell levonni a 2006/123 irányelv 2. cikkének (3) bekezdése szerinti „adózás területének” fogalma tekintetében is, így a jelen ügyben szóban forgó nemzeti szabályozást szintén ki kell zárni az irányelv hatálya alól.
50.
Ezen túlmenően a Bíróság Airbnb Ireland ítéletben (
19
) kifejtett azon álláspontja, miszerint az EUMSZ 56. cikk nem ellentétes a belga szabályozással, közvetlenül alkalmazható a jelen ügyre.
Az adólevonási kötelezettségről
51.
Az Airbnb Ireland ügyben (
20
) a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a rövid távú ingatlanbérbeadással kapcsolatos közvetítői szolgáltatásokat nyújtókat terhelő tájékoztatási kötelezettség nem tartozik a 2000/31 irányelv hatálya alá, mivel az az adózás területéhez tartozik, a tájékoztatás címzettje az adóhatóság, a kötelezettség egy adórendelet részét képezi, és azok az információk, amelyek közlését e kötelezettség előírja, tartalmilag elválaszthatatlanok e rendelettől, mivel az adó tényleges kötelezettjének, az adó megállapítása alapjának és következésképpen az adó összegének azonosítására szolgálnak.
52.
Ugyanez még inkább érvényes az adólevonási kötelezettségre, amely klasszikusan adóügyi jellegű. Nem lehet tehát kétséges, hogy ez a kötelezettség, akárcsak a tájékoztatási kötelezettség, a 2000/31 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében és a 2006/123 irányelv 2. cikkének (3) bekezdése értelmében egyaránt az „adózás területéhez” tartozik.
53.
Ezért meg kell állapítani, hogy az adólevonási kötelezettség nem tartozik a 2000/31 irányelv és a 2006/123 irányelv hatálya alá.
54.
Másodszor, ami az EUMSZ 56. cikket illeti, a Bíróság az Airbnb Ireland ügyben úgy ítélte meg, hogy e rendelkezéssel nem ellentétes az ingatlanközvetítő általi információgyűjtési és ‑továbbítási kötelezettség, többek között azzal az indokkal, hogy ítélkezési gyakorlata szerint nem tartoznak az EUMSZ 56. cikk hatálya alá azon intézkedések, amelyek egyedüli hatása az, hogy a szóban forgó szolgáltatások nyújtását illetően többletköltségeket eredményeznek, és ugyanolyan módon érintik a tagállamok közötti, mint a tagállamon belüli szolgáltatásnyújtást. (
21
)
55.
Észrevételeiben azonban az Airbnb közvetve vitatja a Bíróság e következtetését, azzal érvelve, hogy a Bíróság által alapul vett ítélkezési gyakorlat a határokon átnyúló szolgáltatók saját tevékenységét terhelő adókra vonatkozik, és hogy az említett ítélkezési gyakorlatban említett többletköltségeket közvetlenül ez az adózás okozta. Az Airbnb szerint azonban a vitatott adójogi rendelkezések szerinti kötelezettségei nem a saját tevékenységének, hanem a bérbeadó ügyfelei tevékenységének megadóztatásából erednek. Az Airbnb azzal érvel, hogy az Airbnb Ireland ügyben hozott ítélet 46. pontjának alapjául szolgáló ítélkezési gyakorlat ezért a jelen ügyben nem alkalmazható.
56.
Ez az érv nem alaptalan, legalábbis ami az adólevonási kötelezettséget illeti. Ez a kötelezettség ugyanis sokkal fontosabb, mint a puszta tájékoztatási kötelezettség, nem utolsósorban azért, mert nemcsak az adóztató állammal, hanem az ügyfelekkel szemben is pénzügyi felelősséggel jár. Ezért szükségesnek tartom megvizsgálni az EUMSZ 56. cikknek való megfelelését.
57.
Emlékeztetőül, a kialakult ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 56. cikkel ellentétesek az olyan nemzeti intézkedések, amelyek tiltják, zavarják vagy kevésbé vonzóvá teszik a szolgáltatásnyújtás szabadságának gyakorlását. (
22
)
58.
Az Airbnb először is azzal érvel, hogy a vitatott adójogi rendelkezések, és különösen az adólevonási kötelezettség közvetett hátrányos megkülönböztetést jelent a határokon átnyúló szolgáltatókkal szemben, mivel az olasz piacon jelen lévő ingatlanközvetítő platformok „szinte mindegyike”, és „különösen azok, amelyek a fizetéseket is bonyolítják”, más tagállamokban letelepedett vállalkozások. Véleményem szerint ezt az érvelést úgy kell érteni, hogy az Airbnb szerint az olasz jogalkotó azzal, hogy az adólevonási kötelezettséget csak a bérleti díj fizetésében közreműködő közvetítőkre írta elő, hátrányos megkülönböztetést alkalmazott a külföldi illetőségű platformokkal szemben, amelyek általában közreműködnek a kifizetésekben, szemben a helyi illetőségű közvetítőkkel, amelyek többnyire nem.
59.
Az ezen érvelés alapjául szolgáló ténybeli előfeltevés helyességét csak a kérdést előterjesztő bíróság ellenőrizheti. Ettől függetlenül a szolgáltatásnyújtás szabadsága szempontjából az Airbnb érvelése nem tűnik számomra megalapozottnak.
60.
Először is, ami az adólevonási kötelezettségnek csak a bérleti díj kifizetésében közreműködő közvetítőkre történő előírását illeti, nyilvánvalóan nehéz lenne ezt a kötelezettséget olyan közvetítőkre előírni, akik nem nyújtanak ilyen kiegészítő szolgáltatást. A legfontosabb elem azonban véleményem szerint az, hogy a közvetítő nem véletlenül választotta ezt a szolgáltatást, hanem éppen ellenkezőleg: hasonló aggodalmakra reagál, mint amelyek az olasz jogalkotót a vitatott adójogi rendelkezések elfogadására késztették.
61.
Meg kell ugyanis jegyezni – amint azt egyébként az Airbnb is elismeri észrevételeiben –, hogy a rövid távú bérleti szerződések tekintetében a kockázat szintje sokkal magasabb abban az esetben, amikor ezeket a szerződéseket természetes személyek kötik, mint amikor a bérbeadó egy kereskedő, a bérlő pedig egy fogyasztó. Az első esetben a bérlő valójában nincs mindig abban a helyzetben, hogy előre meggyőződhessen egy idegenforgalmi szakembernek nem minősülő személy tulajdonában álló ingatlan tényleges minőségéről vagy akár létezéséről, és nem élvezheti a fogyasztók számára biztosított védelmet; másrészt a nem hivatásos bérbeadó gyakran nem képes meggyőződni a bérleti díj tényleges megfizetéséről a bérlő által oly módon, mint egy kereskedő. A közvetítő tehát azzal, hogy garantálja, hogy a bérlő csak azzal a feltétellel juthat hozzá a bérleményhez, ha kifizette a bérleti díjat, és a bérbeadó csak akkor kapja meg a pénzét, ha a bérlő birtokba vette az ingatlant, és meggyőződött arról, hogy az megfelel a szerződésben foglaltaknak, nemcsak a fizetési eljárást könnyíti meg, hanem megteremti a biztonság azon feltételeit is, amelyek szükségesek a nem hivatásos személyek által történő rövid távú ingatlanbérbeadás ágazatának tömegpiacként való fejlődéséhez.
62.
A bérbeadási tevékenységet megadóztatni kívánó hatóság is hasonló nehézségekkel szembesül. Azon nagyszámú természetes személy tevékenysége, akikre nem vonatkoznak a kereskedőt terhelő különböző kötelezettségek, jellegénél fogva nehezen ellenőrizhető adózási szempontból. Ezért teljesen helyénvaló a bérleti díj kifizetésében közreműködő közvetítők számára adólevonási kötelezettséget előírni, ugyanazon okokból, amelyek miatt ők a kifizetéssel kapcsolatos szolgáltatást nyújtják.
63.
Másodszor, az a tény, hogy a bérleti díjak kifizetésében közreműködő közvetítők többsége nem az ingatlan fekvése szerinti tagállamban telepedett le, annak köszönhető, hogy az online szolgáltatások nyújtásához nem szükséges egy meghatározott helyen letelepedni, valamint annak, hogy a tevékenység az online platformok gazdasági ágazatára jellemző korlátozott számú gazdasági egységben összpontosul. (
23
) E szolgáltatások jellege azonban – különösen a kifizetésben való közreműködésre vonatkozó szolgáltatásé – egyáltalán nem predesztinálja azt, hogy helyi illetőségű személyek helyett inkább külföldi illetőségű szolgáltatók nyújtják azokat. Az Airbnb által hivatkozott, idegennyelv‑tanárokkal – tehát jellegénél fogva külföldieket valószínűleg nagy arányban tartalmazó csoporttal – kapcsolatos ítélkezési gyakorlat (
24
) nem alkalmazható erre az esetre.
64.
Másodszor, az Airbnb azt állítja, hogy az olasz jogalkotó azzal, hogy a belföldi és a külföldi illetőségűekre azonos adólevonási kötelezettséget írt elő, hátrányosan megkülönböztette az utóbbiakat, akik – mivel nem tartoznak Olaszország adóügyi joghatósága alá – a belföldi illetőségűektől eltérő helyzetben vannak.
65.
Ez az érv véleményem szerint szintén megalapozatlan. A vitatott adójogi rendelkezések nem az Airbnb szolgáltatásainak, hanem az e szolgáltatások alapjául szolgáló, olasz területen található ingatlanok bérbeadásának adóztatására vonatkozik. Ezért ez a szabályozás minden kétséget kizáróan az olasz kormány adóügyi hatáskörébe tartozik. Márpedig a közvetítők, például az Airbnb által nyújtott szolgáltatásokat nem lehet elválasztani a bérbeadási tevékenységtől, mivel nincs saját gazdasági értékük. Véleményem szerint tehát létezik egy olyan kapcsolódási pont, amely bőven elegendő ahhoz, hogy ez a tagállam a területén található ingatlanok bérbeadására irányuló szerződések adóztatásával összefüggésben kötelezettségeket írjon elő a közvetítőknek, anélkül, hogy különbséget tenne e közvetítők letelepedési helye tekintetében. (
25
) A külföldi illetőségűek tehát e tekintetben nincsenek más helyzetben, mint a belföldiek.
66.
Arra a következtetésre jutottam, hogy a vitatott adójogi rendelkezésekben a közvetítőknek előírt adólevonási kötelezettség nem jár a külföldi illetőségű gazdasági szereplőkkel szembeni hátrányos megkülönböztetéssel. Ugyanakkor úgy tűnik számomra, hogy ez a kötelezettség a szolgáltatásnyújtás szabadságát akadályozó intézkedésnek tekinthető, mivel alkalmas arra, hogy e szabadság gyakorlását kevésbé vonzóvá tegye.
67.
Ez a kötelezettség ugyanis egy olyan új szerepkör betöltését követeli meg az érintett gazdasági szereplőktől, mivel már nem csak a bérbeadók és a bérlők között közvetítenek, hanem a bérbeadók és az adóhatóságok között is, amely fokozott pénzügyi felelősséget jelent egyrészt az adóhatóságok felé a fizetendő adó pontos megfizetéséért, másrészt pedig a bérbeadók felé, akik jogosan tekintik úgy, hogy a közvetítők által végzett levonás következtében mentesülnek adókötelezettségeik alól. Így a szolgáltatásnyújtás szabadságának gyakorlása, különösen a bérleti díjak közvetítésével kapcsolatos szolgáltatások tekintetében olyan további kockázattal jár, amely az adólevonási kötelezettség hiányában nem állna fenn. (
26
)
68.
Az Airbnb állításával ellentétben azonban úgy vélem, hogy ez az akadály teljes mértékben indokolt. E tekintetben az olasz kormány felveti annak szükségességét, hogy biztosítani kell a rövid távú ingatlanbérbeadásból származó jövedelmek adójának hatékony beszedését és az adóelkerülés elleni küzdelmet ebben az ágazatban. Meg kell jegyezni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint egy ilyen cél olyan közérdeken alapuló nyomós oknak minősül, amely alkalmas a belső piac szabadsága akadályozásának igazolására. (
27
)
69.
Az adó (vagy adóelőleg) forrásnál történő levonása általánosan alkalmazott adózási technika, amely nemcsak az adó hatékony beszedését biztosítja, hanem az adófizetők számára egyszerűsítést és nagyobb jogbiztonságot is jelent. Ezen túlmenően az adóalapot képező pénzeszközökkel amúgy is rendelkező gazdasági szereplő számára – mint amilyen például a bérleti díj kifizetésében közreműködő ingatlanközvetítő – nem jelent túlzott terhet az a kötelezettség, hogy e pénz egy részét az adóhatóságnak kell átutalnia.
70.
Amint arra az ügyben észrevételeket benyújtó több érdekelt fél is rámutatott, a Bíróság elismerte az adólevonás technikáját, mint a belső piac szabadságának akadályozását igazoló tényezőt. (
28
) Bár igaz, hogy – amint arra az Airbnb is utal – ez a következtetés olyan helyzetekre vonatkozott, amikor a külföldi illetőségű adóalanyok belföldi jövedelemben részesültek, (
29
) nem látom okát annak, hogy miért ne lehetne alkalmazni az alapügyhöz hasonló helyzetekre. Az adóbeszedés nehézségei nemcsak az adózó székhelyéből vagy lakóhelyéből adódnak, hanem számos más tényezőből is, amelyek közül az egyik legfontosabb a viszonylag alacsony jövedelemmel rendelkező adózók sokasága. Számomra teljesen világos, hogy egy adóösszeg beszedése kis adófizetők sokaságától sokkal több erőfeszítést és erőforrást igényel, mint ugyanannak az összegnek a beszedése egyetlen nagy adófizetőtől. Teljesen jogszerű az adólevonás módszerének alkalmazása abban az esetben, ha a szóban forgó adóköteles jövedelmet egyetlen közvetítő kapja és továbbítja több adóalanynak, még akkor is, ha ez további adminisztratív terhet jelent a közvetítő számára. Az is nyilvánvaló, hogy egy ilyen intézkedés lehetővé teszi az adóelkerülés elleni hatékony küzdelmet, mivel az adóelkerülésben személyesen nem érdekelt gazdasági szereplőt teszi felelőssé azért, hogy az adót befizesse az adóhivatalnak.
71.
Így az adólevonási kötelezettség számomra egyáltalán nem tűnik aránytalannak a hatékony adóbeszedés és az adóelkerülés elleni küzdelem törvényes céljához képest. Különösen az Airbnb által javasolt megoldás, amely a közvetítők és az adóhatóságok közötti információátadásra vonatkozó önkéntes megállapodásokból áll, tűnik számomra egyértelműen kevésbé hatékonynak, éppen önkéntes jellege miatt. Végül is az adózás nem alapulhat az önkéntességen.
72.
Ami az Airbnb azon érvét illeti, miszerint a vitatott adójogi rendelkezések által a közvetítők számára előírt kötelezettségek, különösen az adólevonásra vonatkozó kötelezettség következetlen, meg kell jegyezni, hogy az e kötelezettségek által érintett személyek és bérleti szerződések típusainak kiválasztása a vitatott adójogi rendelkezések alkalmazási köréből következik, és kizárólag az érintett tagállam hatáskörébe tartozik. (
30
) Továbbá, a külön szabályok bevezetése a rövid távú bérbeadásra vonatkozóan, amelynek gazdasági szerepe különbözik a hosszú távú bérbeadásétól, illetve a nem kereskedőként eljáró természetes személyekre vonatkozóan, akiknek adórendszere természetesen eltér a jogi személyek és a kereskedők adórendszerétől, semmiképpen sem tűnik számomra következetlennek.
73.
Végül, az a tény, hogy az Airbnb‑hez hasonló közvetítőre elméletileg a jelen ügyben szóban forgó kötelezettségekhez hasonló, de bizonyos részletekben eltérő kötelezettségek vonatkozhatnak azokban a különböző tagállamokban, ahol szolgáltatásait nyújtja, abból ered, hogy e szolgáltatások, bár távollevők között nyújtott online szolgáltatásnak minősülnek, kapcsolódnak az alapul szolgáló ingatlanbérbeadási szolgáltatásokhoz, amelyek nyújtásának feltételei és különösen adózásuk uniós szinten nem harmonizált. Ez ugyanakkor nem kérdőjelezi meg azt a megállapításomat, hogy a tagállamok által hatáskörükön belül az ingatlanbérbeadási szolgáltatások szabályozása érdekében hozott intézkedések indokoltak.
74.
Végezetül úgy vélem, hogy az EUMSZ 56. cikkel nem ellentétes a vitatott adójogi rendelkezések által előírt adólevonási kötelezettség.
Adóképviselő kijelölésének kötelezettségéről
75.
Emlékeztetőül, az adólevonási kötelezettség alá tartozó, nem olaszországi illetőségű közvetítő a vitatott adójogi rendelkezések szerint köteles adóképviselőt kijelölni e kötelezettség teljesítése céljából. Az olasz kormány által a tárgyaláson adott magyarázatokból kitűnik, hogy – bár a jogszabályok nem rendelkeznek kifejezetten erről – az ilyen képviselőnek logikusan olasz illetőségűnek kell lennie, különben a kijelölés értelmetlen lenne.
76.
Az adóképviselő kijelölésének kötelezettsége, mint a forrásadó‑kötelezettséghez kapcsolódó, klasszikus adóügyi jellegű intézkedés – a vitatott adójogi rendelkezések által előírt, a közvetítőkre háruló másik két kötelezettséghez hasonlóan – a 2000/31 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének a) pontja és a 2006/123 irányelv 2. cikkének (3) bekezdése szerint az „adózás területéhez” tartozik, így ez a kötelezettség nem esik e két irányelv hatálya alá.
77.
Az azonban még nem tisztázott, hogy az adóképviselő kijelölésére vonatkozó kötelezettség megfelel‑e az EUMSZ 56. cikknek.
78.
E tekintetben az Airbnb mindenekelőtt azt állítja, hogy az ilyen, csak a külföldi illetőségű személyekre vonatkozó kötelezettség közvetlen módon, hátrányosan megkülönbözteti a más tagállamokból származó szolgáltatókat, és ezért ellentétes az EUMSZ 56. cikkel.
79.
Ez az érv nem meggyőző számomra. Adózási szempontból a külföldi illetőségű személyek nincsenek mindig ugyanabban a helyzetben, mint a belföldi illetőségűek, ami indokolhatja az eltérő bánásmódot, anélkül, hogy ez a különbség hátrányos megkülönböztetést eredményezne. (
31
)
80.
Ugyanakkor a Bíróság a Bizottság kontra Spanyolország ügyben (
32
) már kimondta, hogy a spanyol jogszabályok által a határokon átnyúló szolgáltatásokat nyújtók számára előírt, adóképviselő kijelölésére vonatkozó kötelezettség, amely konkrétan az információk továbbítását és az adó levonását célozza, a szolgáltatásnyújtás szabadságának aránytalan korlátozását jelenti, és ezért ellentétes az EUMSZ 56. cikkel.
81.
Véleményem szerint – ellentétben azzal, amit az olasz kormány sugallni látszik – a Bíróság ebben ítéletben tett megállapítása nem „egy egyedi eset” értékelése, hanem az EUMSZ 56. cikk értelmezésére irányadó elvek alkalmazásának eredménye a más tagállamokban letelepedett szolgáltatókra előírt, adóképviselő kijelölésére vonatkozó kötelezettséggel kapcsolatosan. Az ítélet már egy korábbi precedensen alapult. (
33
) Márpedig a Bíróság nem tartotta döntő fontosságúnak az e két ügyben szóban forgó jogszabályok közötti különbségeket. (
34
) Az olasz kormány által az adóképviselő kijelölésére vonatkozó kötelezettség igazolására felhozott indokok egyébként lényegében ugyanazok, mint amelyeket a spanyol kormány az említett ítélet alapjául szolgáló ügyben felhozott, nevezetesen a hatékony adóellenőrzés és az adócsalás elleni küzdelem szükségessége. (
35
)
82.
Ebből az következik, hogy az adóképviselő kijelölésére vonatkozó kötelezettség ellentétes az EUMSZ 56. cikkel.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre adni javasolt válasz
83.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre a Bíróság olyan választ adjon, amely szerint a 2000/31 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének a) pontját és a 2006/123 irányelv 2. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely az ingatlanok rövid távú bérbeadása során a közvetítőkre – beleértve az online működő közvetítőket is – a vitatott adójogi rendelkezésekben előírtakhoz hasonló adatgyűjtési és adattovábbítási, adólevonási és adóképviselő kijelölési kötelezettségeket ír elő, nem tartozik az említett irányelvek hatálya alá, az EUMSZ 56. cikket pedig úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az első két kötelezettség, a harmadik kötelezettség viszont igen.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésről
84.
Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra szeretne választ kapni, hogy az EUMSZ 267. cikket úgy kell‑e értelmezni, hogy az egyik fél által felvetett, az uniós jog értelmezésére vonatkozó kérdés esetén az a bíróság, amelynek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében nincs jogorvoslati lehetőség, továbbra is jogosult önállóan megfogalmazni a Bírósághoz előzetes döntéshozatalra benyújtandó kérdéseket, vagy pedig köteles a kérdést előterjesztő fél által megfogalmazott kérdéseket átvenni.
85.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság emlékeztet arra, hogy a jelen ügyben a felek az uniós jog értelmezésével kapcsolatos konkrét kérdések Bíróság elé terjesztését kérték, és véleménye szerint e kérelem teljesítésének elmulasztása az állam, és következésképpen az olasz jogrendben a bíró mint természetes személy felelősségének megállapítását eredményezheti.
86.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából azonban az következik, hogy bár a nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében nincs jogorvoslat, elvben köteles előzetes döntéshozatal iránti kérelmet benyújtani, amennyiben úgy ítéli meg, hogy az uniós jog értelmezésére vonatkozó kérdés merül fel előtte, a Bíróság elé terjesztendő kérdések meghatározása és megfogalmazása kizárólag a nemzeti bíróságra tartozik, és az alapeljárásban részt vevő felek nem határozhatják meg e kérdések tartalmát. (
36
) Az EUMSZ 267. cikk által létrehozott rendszer nem képez jogorvoslati lehetőséget a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő jogvita felei számára. Ezért ahhoz, hogy az érintett bíróság köteles legyen úgy tekinteni, hogy az EUMSZ 267. cikk értelmében egy uniós jog értelmezésével összefüggő kérdés merül fel, nem elegendő, ha az egyik fél állítása szerint a jogvita egy ilyen kérdést vet fel. (
37
) Ugyanez vonatkozik a kérdések tartalmára is.
87.
Továbbá a nemzeti bíróságnak az előzetes döntéshozatal iránti kérelem benyújtásakor meg kell felelnie a Bíróság eljárási szabályzata 94. cikkében szereplő, az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tartalmára vonatkozóan előírt követelményeknek, (
38
) amelyeket a felek nem kötelesek betartani az általuk előzetes döntéshozatalra előterjeszteni javasolt kérdések megfogalmazásakor. E követelmények betartása tehát kizárólag a nemzeti bíróságot terheli, megsértésük a kérelem vagy egyes kérdések elfogadhatatlannak minősítése miatt elutasítást vonhat maga után.
88.
Ezért azt javaslom, hogy a harmadik kérdésre a Bíróság olyan választ adjon, hogy az EUMSZ 267. cikket úgy kell értelmezni, hogy az egyik fél által felvetett, az uniós jog értelmezésére vonatkozó kérdés esetén az a nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében nincs jogorvoslati lehetőség, továbbra is jogosult önállóan előzetes döntéshozatalra irányuló kérdéseket megfogalmazni.
Végkövetkeztetések
89.
A fenti megfontolásokra tekintettel javaslom, hogy a Bíróság a Consiglio di Stato (államtanács, Olaszország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
1)
A műszaki szabályokkal és az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályokkal kapcsolatos információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló, 2015. szeptember 9‑i 2015/1535/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 1. cikke (1) bekezdésének f) pontját – az irányelv 1. cikke (1) bekezdésének e) pontjával együttesen értelmezve – úgy kell értelmezni, hogy nem minősül az első rendelkezés értelmében vett „műszaki szabálynak” az a nemzeti szabályozás, amely az ingatlanok rövid távú bérbeadásával foglalkozó közvetítőket – ideértve a tevékenységüket online végzőket is – a közvetítői tevékenység eredményeként megkötött bérleti szerződésekre vonatkozó adatok összegyűjtésére és azoknak az adóhatóság részére történő továbbítására, valamint – amennyiben e közvetítők közreműködnek a bérleti díjak kifizetésében – a bérlők által a bérbeadónak fizetett összegek után fizetendő adó levonására és az államkincstár részére történő befizetésére kötelezi.
2)
A belső piacon az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások, különösen az elektronikus kereskedelem egyes jogi vonatkozásairól szóló, 2000. június 8‑i 2000/31/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („Elektronikus kereskedelemről szóló irányelv”) 5. cikke (1) bekezdésének a) pontját, valamints a belső piaci szolgáltatásokról szóló, 2006. december 12‑i 2006/123/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely a rövid távú ingatlanbérbeadással foglalkozó közvetítőket, ideértve az online működő közvetítőket is:
a)
közvetítői tevékenység eredményeként megkötött bérleti szerződésekre vonatkozó adatok gyűjtésére és az adóhatóság részére történő továbbítására kötelezi;
b)
amennyiben e közvetítők közreműködnek a bérleti díjak kifizetésében, a bérlők által a bérbeadóknak fizetett összegek után fizetendő adó levonására és az államkincstár részére történő befizetésének kötelezi, és
c)
adóképviselő kijelölésére kötelezi, ha a szóban forgó közvetítő nem rendelkezik Olaszországban állandó telephellyel,
nem tartozik ezen irányelvek hatálya alá.
Az EUMSZ 56. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az a) és b) pontban említett kötelezettségeket megállapító nemzeti szabályozás, viszont ellentétes a c) pontban említett kötelezettséget megállapító nemzeti szabályozás.
3)
Az EUMSZ 267. cikket úgy kell értelmezni, hogy az egyik fél által felvetett, az uniós jog értelmezésére vonatkozó kérdés esetén az a nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében nincs jogorvoslati lehetőség, továbbra is jogosult önállóan előzetes döntéshozatalra irányuló kérdéseket megfogalmazni.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	HL 2000. L 178., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 25. kötet, 399. o.
(
3
)	HL 2006. L 376., 36. o.; helyesbítés: HL 2014. L 287., 33. o.
(
4
)	HL 2015. L 241., 1. o.
(
5
)	GURI 144. sz., 2017. június 23.
(
6
)	Pontosabban az Airbnb Ireland kezeli az internetes portált az Unió területén, míg az alapeljárás tényállásának idején az Airbnb Payments UK végezte a fizetési műveleteket.
(
7
)	2019. december 19‑iAirbnb Ireland ítélet (C‑390/18, EU:C:2019:1112, rendelkező rész 1. pont).
(
8
)	Lásd: 2020. december 3‑iStar Taxi App ítélet (C‑62/19, EU:C:2020:980, 64–66. pont).
(
9
)	Lásd: 2019. szeptember 12‑iVG Media ítélet (C‑299/17, EU:C:2019:716, 36. pont).
(
10
)	Lásd: 2019. szeptember 12‑iVG Media ítélet (C‑299/17, EU:C:2019:716, 37. pont).
(
11
)	Mint például a 2020. december 3‑iStar Taxi App ítélet alapjául szolgáló ügyben (C‑62/19, EU:C:2020:980).
(
12
)	Mint például a 2019. szeptember 12‑iVG Media ítélet alapjául szolgáló ügyben (C‑299/17, EU:C:2019:716).
(
13
)	Ezt a szankciót az ítélkezési gyakorlat alakította ki. Lásd többek között: 1996. április 30‑iCIA Security International ítélet (C‑194/94, EU:C:1996:172, rendelkező rész, 2. pont).
(
14
)	Bár ez a kötelezettség szankciókkal jár, e szankciók nem a közvetítői tevékenység végzésének tilalma, hanem egyszerű pénzügyi szankciók formájában jelentkeznek.
(
15
)	Kivéve, ha a szóban forgó közvetítői szolgáltatás fontos elemének tekintjük azt a tényt, hogy a bérbeadók az adóhatóságok tudta nélkül végezhetik a bérbeadási tevékenységet. Ez azonban a csalás vélelmét jelentené.
(
16
)	A saját juttatása levonása után.
(
17
)	Lásd ebben az értelemben: 2015. június 11‑iBerlington Hungary és társai ítélet (C‑98/14. sz. ügy, EU:C:2015:386, 96. és 97. pont).
(
18
)	2022. április 27-i ítélet (C‑674/20, a továbbiakban: Airbnb Ireland ítélet, EU:C:2022:303, rendelkező rész, 1. pont).
(
19
)	Ezen ítélet rendelkező részének 2. pontja.
(
20
)	Lásd ezen ítélet 32–34. pontját.
(
21
)	Ezen ítélet 46. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
22
)	Lásd legutóbb: 2020. március 3‑iGoogle Ireland ítélet (C‑482/18, EU:C:2020:141, 26. pont).
(
23
)	Lásd e tekintetben: Perrot, A., ”L’économie digitale et ses enjeux: le point de vue de l’économiste”, AJ Contrats d'affaires Concurrence Distribution, Dalloz Revues, 2016. februári 2. száma, 74. o.
(
24
)	2001. június 26‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑212/99, EU:C:2001:357).
(
25
)	A tagállamok adóügyi joghatóságának terjedelméről lásd: Kokott főtanácsnok Google Ireland ügyre vonatkozó indítványa (C‑482/18, EU:C:2019:728, 42–47. pont).
(
26
)	Lásd ebben az értelemben: 2019. február 26‑iN Luxemburg 1. és társai ítélet (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 és C‑299/16, EU:C:2019:134, 159. pont).
(
27
)	Lásd a közelmúltból: 2019. február 26‑iN Luxemburg 1. és társai ítélet (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 és C‑299/16, EU:C:2019:134, 160. pont).
(
28
)	2019. február 26‑iN Luxemburg 1. és társai ítélet (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 és C‑299/16, EU:C:2019:134, 160. pont, valamint a hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
29
)	Lásd ugyanakkor a 2014. december 11‑iBizottság kontra Spanyolország ítéletet (C‑678/11, EU:C:2014:2434, 47. pont), amelyben a Bíróság – bár obiter dictum formájában – elfogadta a határokon átnyúló szolgáltatásokat nyújtók ilyen kötelezettségét.
(
30
)	Lásd ebben az értelemben: 2021. március 16‑iBizottság kontra Lengyelország ítélet (C‑562/19 P, EU:C:2021:201, 38. pont).
(
31
)	A belföldi illetőségű és külföldi illetőségű adóalanyok helyzetét illetően lásd különösen: 2006. december 14‑iDenkavit Internationaal és Denkavit France ítélet (C‑170/05, EU:C:2006:783, 23‑25. pont). Véleményem szerint ugyanez a logika alkalmazható azokra a személyekre is, akik bár nem adóalanyok, mégis felelősek az államkincstárnak történő adófizetésért.
(
32
)	2014. december 11‑i ítélet (C‑678/11, EU:C:2014:2434, különösen az 57–59. és 61. pont).
(
33
)	Nevezetesen a 2007. július 5-iBizottság kontra Belgium ítélet (C‑522/04, EU:C:2007:405).
(
34
)	Lásd: 2014. december 11‑iBizottság kontra Spanyolország ítélet (C‑678/11, EU:C:2014:2434, különösen 54. és 55. pont)..
(
35
)	Lásd: 2014. december 11‑iBizottság kontra Spanyolország ítélet (C‑678/11, EU:C:2014:2434, különösen 44. pont).
(
36
)	A feleknek viszont jogukban áll előzetes döntéshozatal iránti kérelmet benyújtani a hatáskörrel rendelkező bíróhoz.
(
37
)	Lásd a közelmúltban hozott, erre az ítélkezési gyakorlatra emlékeztető, 2021. október 6‑iConsorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítéletet (C‑561/19, EU:C:2021:799, 53‑58. pont).
(
38
)	2021. október 6‑iConsorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítélet (C‑561/19, EU:C:2021:799, 68. és 69. pont).