A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
2026. február 12.(*)
„ Előzetes döntéshozatal – Kötelező gépjármű‑felelősségbiztosítás – 2009/103/EK irányelv – A 12. cikk (1) bekezdése – A gépjármű vezetője kivételével valamennyi utasnak a gépjárműhasználatból eredő személyi sérülésével kapcsolatos felelősségre kiterjedő biztosítási kötelezettség – Hatály – Egyetlen járművet érintő közlekedési baleset – A gépjármű vezetője által amiatt elszenvedett kár, hogy az egyik utas beavatkozott e jármű vezetésébe ”
A C‑490/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia legfelsőbb bírósága) a Bírósághoz 2024. július 12‑én érkezett, 2024. július 5‑i határozatával terjesztett elő
a Stichting Koskea, ED vagyonkezelőjeként eljárva
és
a Nationale Nederlanden Schadeverzekering Maatschappij NV (cégneve: Reaal Schadeverzekering NV)
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
tagjai: I. Jarukaitis tanácselnök (előadó), C. Lycourgos tanácselnök, a negyedik tanács bírájaként eljárva, M. Condinanzi, N. Jääskinen és R. Frendo bírák,
főtanácsnok: A. Biondi,
hivatalvezető: A. Lamote tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2025. június 12‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–        a Reaal Schadeverzekering NV cégnéven működő Nationale Nederlanden Schadeverzekering Maatschappij NV képviseletében D. M. de Knijff és S. van der Keur advocaten,
–        a holland kormány képviseletében M. K. Bulterman és A. Hanje, meghatalmazotti minőségben,
–        az Európai Bizottság képviseletében G. Goddin, A. Manzaneque Valverde és P. Vanden Heede, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. szeptember 25‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a gépjármű‑felelősségbiztosításról és a biztosítási kötelezettség ellenőrzéséről szóló, 2009. szeptember 16‑i 2009/103/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2009. L 263., 11. o.) 12. cikke (1) bekezdésének értelmezésére irányul.
2        E kérelmet az ED vagyonkezelőjeként eljáró Stichting Koskea alapítvány és a Reaal Schadeverzekering NV cégnéven működő Nationale Nederlanden Schadeverzekering Maatschappij NV (a továbbiakban: Nationale Nederlanden) között a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosítás által nyújtandó fedezet terjedelme tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
3        A 2009/103 irányelv (21) és (23) preambulumbekezdése kimondja:
„(21)      Személyi sérülés esetén a biztosított személy, a gépjármű vezetője vagy bármely más felelős személy családtagjai részére hasonló védelmet kell nyújtani, mint az egyéb harmadik fél károsultak részére.
[…]
(23)      A hatályos szabályozás egyik fő eredménye az, hogy a biztosítási fedezetet a gépjármű valamennyi utasára kiterjesztette. Ez a célkitűzés veszélybe kerülne, ha a nemzeti jogszabályok vagy a biztosítási szerződés bármely szerződéses kikötése kizárná az utasokat a biztosításból azért, mert tudták, vagy tudniuk kellett volna, hogy a gépjármű vezetője alkohol vagy bármely más kábító hatású anyag befolyása alatt állt a baleset idején. […] Az a tény, hogy a gépjármű kötelező gépjármű‑felelősségbiztosítása kiterjed ezen utasokra is, nem érinti az alkalmazandó nemzeti jogszabályok értelmében esetlegesen felmerülő felelősségüket, illetve egy adott balesetben megítélt kártérítés mértékét.”
4        Ezen irányelv 1. cikkének 1. pontja értelmében ezen irányelv fogalommeghatározása szerint a „gépjármű” „minden szárazföldi közlekedésre szolgáló és mechanikus erővel működtetett, de nem sínen közlekedő gépjármű, valamint a pótkocsi, akkor is, ha nincs a gépjárműhöz kapcsolva”.
5        Ezen irányelv „Gépjármű‑felelősségbiztosítási kötelezettség” című 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Az 5. cikkre is figyelemmel minden tagállam időben megteszi a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a saját területén szokásosan üzemben tartott gépjárművek rendelkezzenek gépjármű‑felelősségbiztosítással.
A biztosítással fedezett károk mértékét és a biztosítás szabályait az első bekezdésben említett intézkedések alapján kell meghatározni.
[…]
Az első bekezdésben említett biztosítás kötelezően kiterjed mind az anyagi kárra, mind a személyi sérülésre.”
6        Ugyanezen irányelv 5. cikke lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy bizonyos feltételek mellett eltérjenek az irányelv 3. cikkének rendelkezéseitől egyes természetes vagy jogi, közjogi vagy magánjogi személyek tekintetében.
7        A 2009/103 irányelvnek „A károsultak egyes csoportjai” című 12. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A 13. cikk (1) bekezdése második albekezdésének sérelme nélkül a 3. cikkben említett biztosítás a gépjármű vezetője kivételével kiterjed valamennyi utasnak a gépjárműhasználatból eredő személyi sérülésével kapcsolatos felelősségre.
(2)      Baleset esetén a biztosított személy, a gépjármű vezetője vagy bármely más, a magánjog értelmében felelős személy családtagjai, akik felelősségét a 3. cikkben említett biztosítás fedezi, e családi kapcsolat miatt a személyi sérülés tekintetében nem zárhatók ki a biztosítás köréből.
(3)      A 3. cikkben említett biztosítás kiterjed az olyan gyalogosokat, kerékpárosokat és a közút többi, nem motorizált használóját ért személyi sérülésekre és anyagi kárra, akik egy gépjármű részvételével bekövetkezett baleset következményeként a nemzeti polgári jog értelmében kártérítésre jogosultak.
Ez a cikk nem érinti sem a polgári jogi felelősséget, sem pedig a kártérítés összegét.”
8        Ezen irányelv „Kizáró okok” című 13. cikke értelmében:
„(1)      Valamennyi tagállam megtesz minden megfelelő intézkedést annak érdekében, hogy a 3. cikk alkalmazása szempontjából érvénytelennek minősüljön a balesetet szenvedett harmadik fél kárigénye tekintetében a 3. cikknek megfelelően kiállított biztosítási kötvényben szereplő valamennyi olyan jogszabályi rendelkezés, illetve szerződéses kikötés, amely kizárja a biztosítás köréből azokat az eseteket, amikor a gépjárművet olyan személy használja vagy vezeti, aki:
a)      e tevékenységhez nem rendelkezik kifejezett vagy hallgatólagos engedéllyel;
b)      nem rendelkezik az adott gépjármű vezetésére feljogosító jogosítvánnyal;
c)      megszegte az adott gépjármű műszaki állapotára és biztonságosságára vonatkozó, jogszabályi műszaki előírásokat.
Mindazonáltal az első albekezdés a) pontjában említett rendelkezés vagy kikötés érvényesíthető olyan személyekkel szemben, akik saját akaratukból szálltak be a gépjárműbe, amely a kárt okozta, amennyiben a biztosító bizonyítani tudja, hogy tudomásuk volt arról, hogy a gépjármű lopott volt.
[…]
(3)      A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy bármely jogszabályi rendelkezés vagy a biztosítási kötvényben található szerződéses kikötés, amely a biztosítás köréből azon az alapon zár ki egy utast, hogy tudta vagy tudnia kellett volna, hogy a gépjármű vezetője a baleset idején alkohol vagy más kábító hatású anyag befolyása alatt állt, érvénytelennek minősüljön az ilyen utas kárigénye vonatkozásában.”
9        Amint az a 2009/103 irányelv 29. cikkéből következik, a 2009/103 irányelv hatályon kívül helyezte és felváltotta a tagállamok gépjármű‑felelősségbiztosításra és a biztosítási kötelezettség ellenőrzésére vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1972. április 24‑i 72/166/EGK tanácsi irányelvet (HL 1972. L 103., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 10. o.), a tagállamok gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1983. december 30‑i 84/5/EGK második tanácsi irányelvet (HL 1984. L 8., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 3. o.), a gépjárműhasználattal kapcsolatos polgári jogi felelősség biztosítására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1990. május 14‑i 90/232/EGK harmadik tanácsi irányelvet [(HL 1990. L 129., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 249. o.), a tagállamok gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályainak közelítéséről, valamint a Tanács 73/239/EGK és 88/357/EGK irányelveinek módosításáról szóló, 2000. május 16‑i 2000/26/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet (negyedik gépjármű‑biztosítási irányelv) (HL 2000. L 181., 65. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 3. kötet, 331. o.), valamint az ezen irányelv I. mellékletének A. részében említett irányelvekkel módosított, a gépjármű‑felelősségbiztosításról szóló 72/166/EGK, 84/5/EGK, 88/357/EGK és 90/232/EGK tanácsi irányelvet, valamint a 2000/26/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2005. május 11‑i 2005/14/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet (HL 2005. L 149., 14. o.).
A holland jog
10      Az 1963. május 30‑i Wet betreffende verplichte verzekering tegen wettelijke aansprakelijkheid inzake motorrijtuigen (a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításról szóló törvény; Stb. 1963. sz., 228. sz.) alapügyre alkalmazandó változata (a továbbiakban: WAM) a következőképpen szól:
„A biztosításnak nem kell kiterjednie a balesetet okozó gépjármű vezetője által elszenvedett károkért való felelősségre.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
11      2016 végén ED közlekedési balesetet szenvedett, miközben egy labdarúgóklub kisbuszát vezette, amelyben e klub volt edzője és két csapattag ült. Miközben az ED által vezetett kisbusz körülbelül 70 km/h sebességgel közlekedett, a korábbi edző, aki a vezető jobb oldalán hátul ült, hirtelen behúzta a kéziféket. A kisbusz megcsúszott és több oszlopnak nekiütközött. ED, valamint az utasülésen helyet foglaló csapattársa kirepült a gépjárműből. Ez utóbbi belehalt a sérüléseibe. ED súlyosan megsérült, és maradandó jelleggel viseli e baleset súlyos következményeit. A volt edző és a másik csapattag könnyebb sérüléseket szenvedett.
12      A kisbusz tulajdonosa, a labdarúgóklub gépjármű‑felelősségbiztosítást a Reaal Schadeverzekeringnél kötött, amely később egyesült a Nationale Nederlandennel. A klub ezenkívül az utasokra vonatkozó balesetbiztosítást is kötött a Nationale Nederlandennél (a továbbiakban: balesetbiztosítás).
13      A balesetből eredő saját kárai tekintetében ED, amelyet a vagyonát kezelő és érdekeit védő Stichting Koskea képvisel, azt kérte a Nationale Nederlandentől, hogy e balesetbiztosítás alapján nyújtson számára fedezetet. 2020 januárjában e társaság ügyvédje arról tájékoztatta ED‑t, hogy rá vonatkozóan nem áll fenn az említett balesetbiztosítás általi fedezet, mivel a baleset körülményeire vonatkozó rendőrségi jelentés azt állapította meg, hogy a kisbuszt alkohol fogyasztását követően és annak befolyása alatt vezette. Az ügyvéd azt is jelezte, hogy a WAM által előírt kötelező felelősségbiztosítás alapján sem illetheti meg fedezet, mivel az nem terjed ki a gépjármű vezetője által elszenvedett károkra.
14      Az ED nevében és javára eljáró Stichting Koskea keresetet indított a rechtbank Noord‑Nederland (észak‑hollandiai bíróság, Hollandia) előtt annak megállapítása iránt, hogy a Nationale Nederlanden a WAM alapján köteles megtéríteni az érintett által elszenvedett és az őt a jövőben érő kárt. E kereset alátámasztása érdekében ezen alapítvány többek között arra hivatkozott, hogy a gépjármű vezetője által elszenvedett károk kötelező gépjármű‑felelősségbiztosítás általi fedezetének a WAM 4. cikkének (1) bekezdésében előírt kizárása a jelen ügyben nem alkalmazható, mivel bár a baleset időpontjában ED vezette a gépjárművet, e rendelkezés értelmében már nem volt gépjárművezetőnek tekinthető, mivel a kézifék behúzásával a volt edző gépjárművezetőként járt el.
15      2020. október22‑i ítéletével e bíróság helyt adott ennek a keresetnek. Lényegében úgy vélte, hogy attól a pillanattól kezdve, amikor a volt edző behúzta a kéziféket, ED már nem volt abban a helyzetben, hogy ténylegesen vezesse ezt a kisbuszt, következésképpen már nem volt a WAM 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett gépjárművezetőjének tekinthető.
16      A Nationale Nederlanden ezen ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a Gerechtshof Arnhem‑Leeuwardenhez (arnhem‑leeuwardeni fellebbviteli bíróság, Hollandia). 2022. december 13‑i ítéletével e bíróság lényegében azzal az indokkal helyezte hatályon kívül az említett ítéletet, hogy ED nem vesztette el gépjárművezetői minőségét amiatt, hogy a volt edző behúzta a kéziféket. E tekintetben rámutatott arra, hogy továbbra is ő volt az a személy, aki e gépjármű volánjához ült, beindította azt, meghatározta a sebességét és kiválasztotta a haladási irányt. Így e bíróság szerint a gépjármű vezérlését ő működtette, és az, hogy a volt edző hirtelen behúzta a kéziféket, és így vezetési műveletet hajtott végre, semmit nem változtat ezen.
17      A Stichting Koskea felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia legfelsőbb bírósága) előtt, amely a kérdést előterjesztő bíróság. E bíróság előtt azt állítja, hogy ED‑t már nem lehetett a kisbusz vezetőjének tekinteni azt követően, hogy a volt edző behúzta a kéziféket, mivel ez a cselekmény megfosztotta őt attól a lehetőségtől, hogy ténylegesen vezesse e járművet.
18      A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a holland jogalkotó a 90/232 irányelv 1. cikkének első bekezdését – amely jelenleg a 2009/103 irányelv 12. cikkének (1) bekezdése – ültette át a WAM 4. cikkének (1) bekezdésébe, amely szerint a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosítás a gépjármű vezetője kivételével kiterjed valamennyi utasnak a gépjárműhasználatból eredő személyi sérülésével kapcsolatos felelősségre. Megjegyzi azonban, hogy a „gépjármű vezetőjének” e fogalmát sem ez utóbbi irányelv, sem az általa felváltott irányelvek nem határozzák meg.
19      A Bíróság az e területre vonatkozó ítélkezési gyakorlatában mindig hangsúlyozta a közlekedési balesetet szenvedett utasok védelmének fontosságát, valamint az annak biztosítására irányuló célkitűzést, hogy a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosítás lehetővé tegye a gépjármű által okozott közlekedési balesetet elszenvedő valamennyi utas számára az általuk elszenvedett károk megtérítését. Mindazonáltal ezen ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy a 2009/103 irányelv 12. cikkének (1) bekezdése különbséget tesz a gépjárművezető és a többi utas között.
20      E körülményekre tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a 2009/103 irányelv 12. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az e rendelkezés szerinti kötelező felelősségbiztosításnak ki kell terjednie az érintett gépjármű eredeti vezetője által elszenvedett károkért való felelősségre, ha valamely utas beavatkozott e gépjármű vezetésébe, és ez a beavatkozás balesetet okozott. Amennyiben ez az eset áll fenn, úgy véli, hogy felmerül a kérdés, hogy az uniós jog előír‑e bizonyos követelményeket, amelyeket figyelembe kell vennie annak meghatározása érdekében, hogy az alapügyben szóban forgó körülmények között az a személy, aki a baleset időpontjában a gépjármű kormányánál ült, elveszítette‑e gépjárművezetői minőségét, következésképpen igényelheti‑e a 2009/103 irányelvből eredő védelmet.
21      E körülmények között a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia legfelsőbb bírósága) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„(1)      Úgy kell‑e értelmezni a [2009/103 irányelv] 12. cikkének (1) bekezdését, hogy a kötelező felelősségbiztosításnak ki kell terjednie a gépjármű (eredeti) vezetője által elszenvedett kárra egy olyan helyzetben, amelyben egy utas beavatkozik a gépjármű vezetésébe, és e beavatkozás miatt baleset következik be?
(2)      Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén, következnek‑e az uniós jogból meghatározott követelmények, amelyeket a nemzeti bíróságnak tiszteletben kell tartania annak értékelése során, hogy egy, a 2009/103 irányelv 12. cikkének (1) bekezdése értelmében vett gépjárművezető a gépjárművezetői minőséget a jelen ügy körülményei között elveszítette‑e, és hogy esetleg részesülhet‑e az általános szabály alapján az utasokat megillető védelemben?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
22      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2009/103 irányelv 12. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az ezen irányelvben előírt kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításnak a közlekedési balesetben érintett egyetlen gépjármű vezetője által elszenvedett károkra még akkor sem kell kiterjednie, ha az utas beavatkozott e gépjármű vezetésébe, és e balesetet e beavatkozás okozta.
23      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem annak szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az említett rendelkezés részét képezi (lásd: 1983. november 17‑i Merck ítélet, 292/82, EU:C:1983:335, 12. pont; 2025. október 30‑i Killybegs Fishing Enterprises és társai ítélet, C‑546/24, EU:C:2025:844, 16. pont).
24      Szintén az állandó ítélkezési gyakorlat részét képezi, hogy azon kifejezések értelmét és terjedelmét, amelyekre az uniós jog semmilyen meghatározást nem ad, és nem utal a tagállamok jogára, az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentésük szerint kell meghatározni, figyelembe véve azon szövegkörnyezetet, amelyben a kifejezéseket használják, és azon szabályozás célkitűzéseit, amelynek e kifejezések részét képezik (lásd ebben az értelemben: 2011. október 18‑i Brüstle ítélet, C‑34/10, EU:C:2011:669, 25. és 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. szeptember 5‑i BIOR‑ítélet, C‑344/23, EU:C:2024:696, 40. pont).
25      Elsősorban, ami a 2009/103 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének szövegét illeti, emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezés szerint – ezen irányelv 13. cikke (1) bekezdése második albekezdésének sérelme nélkül, amely az alapügyben nem releváns kivételt fogalmaz meg, az említett irányelv 3. cikkében említett biztosítás „a gépjármű vezetője kivételével” kiterjed „valamennyi utasnak” a gépjárműhasználatból eredő személyi sérülésével kapcsolatos felelősségre.
26      Ugyanezen irányelv 3. cikkének első bekezdése értelmében, figyelemmel ezen irányelv 5. cikkének alkalmazására, amely a gépjármű‑felelősségbiztosítási kötelezettség alóli, az alapügy szempontjából szintén nem releváns eltéréseket ír elő, minden tagállam megteszi a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a saját területén szokásosan üzemben tartott gépjárművek rendelkezzenek gépjármű‑felelősségbiztosítással.
27      Az általa felváltott irányelvekhez hasonlóan a 2009/103 irányelv sem a „vezető”, sem az „utas” fogalmát nem határozza meg, és nem is utal a tagállamok jogára e fogalom terjedelmének meghatározása érdekében. Ami e kifejezéseknek az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentését illeti, meg kell állapítani, hogy a „vezető” kifejezés olyan személyre vonatkozik, aki valamit vagy valakit vezet vagy irányít. A gépjárművel kapcsolatban ez a fogalom arra a személyre vonatkozik, aki a gépjármű kormányánál vagy vezérlőberendezésénél foglal helyet, és azt irányítja. Az „utas” kifejezés olyan személyt jelöl, akit járművel szállítanak, és aki nem irányítja azt.
28      E tényezőkre tekintettel a 2009/103 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének szövegéből arra lehet következtetni, hogy először is a gépjárműben a „vezetője kivételével” több utas is lehet, de főszabály szerint egyszerre csak egy gépjárművezető. Ezt követően, eltekintve a különleges esetektől – különösen a vezetői engedély megszerzésére irányuló kísérő melletti vezetési gyakorlat esetében, amelyre különös szabályok vonatkozhatnak – a „vezető” kifejezés általában arra a személyre vonatkozik, aki a gépjármű kormányánál vagy vezérlőberendezésénél foglal helyet és azt vezeti, míg az „utas” kifejezés olyan személyre vonatkozik, aki az érintett járműben máshol utazik, és nem vezeti azt. Végül e rendelkezés nem írja elő, hogy a gépjármű „vezetője” által elszenvedett károkért való felelősségre az említett irányelv 3. cikkében említett biztosításnak kellene kiterjednie.
29      Másodsorban, ami azt a hátteret illeti, amelybe a 2009/103 irányelv 12. cikkének (1) bekezdése illeszkedik, először is meg kell állapítani, hogy ezen irányelv 1. cikkének 1. pontja úgy határozza meg a „gépjármű” fogalmát, mint amely „minden szárazföldi közlekedésre szolgáló és mechanikus erővel működtetett, de nem sínen közlekedő gépjármű, valamint a pótkocsi, akkor is, ha nincs a gépjárműhöz kapcsolva”.
30      Az ezen irányelv értelmében vett gépjárművet tehát szükségszerűen mechanikus erő működteti (lásd ebben az értelemben: 2023. október 12‑i KBC Verzekeringen ítélet, C‑286/22, EU:C:2023:767, 37., 38. és 40. pont), főszabály szerint minden forgalomban lévő jármű – az önvezető gépjárművek kivételével – vezetővel és vezetőüléssel rendelkezik, és ez a gépjárművezető az a személy, aki a járműben a kormánynál ülve a gépjármű közlekedése céljából annak mechanikus erejét működteti, vagy abban a helyzetben van, hogy azt működtetheti.
31      Másodszor, bár a 2009/103 irányelv 3. cikkének negyedik bekezdése úgy rendelkezik, hogy az első albekezdésben említett biztosítás kötelezően kiterjed mind az anyagi kárra, mind a személyi sérülésre, e rendelkezésnek az ezen irányelv 12. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben történő értelmezéséből az következik, hogy különösen „a gépjármű vezetője kivételével” „valamennyi utas” személyi sérüléséről van szó.
32      Harmadszor, az említett irányelv 12. cikkének (2) bekezdése értelmében baleset esetén a biztosított személy, a gépjármű vezetője vagy bármely más, a magánjog értelmében felelős személy családtagjai, akik felelősségét az ugyanezen irányelv 3. cikkében említett biztosítás fedezi, e családi kapcsolat miatt a személyi sérülés tekintetében nem zárhatók ki a biztosítás köréből. Ezenkívül a 2009/103 irányelv 12. cikke (3) bekezdésének első albekezdése szerint az ezen irányelv 3. cikkében említett biztosítás kiterjed az olyan gyalogosokat, kerékpárosokat és a közút többi, nem motorizált használóját ért személyi sérülésekre és anyagi kárra, akik egy gépjármű részvételével bekövetkezett baleset következményeként a nemzeti polgári jog értelmében kártérítésre jogosultak. Egyébiránt ezen irányelv 13. cikkének (3) bekezdése pontosítja, hogy a tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy bármely jogszabályi rendelkezés vagy a biztosítási kötvényben található szerződéses kikötés, amely a biztosítás köréből azon az alapon zár ki egy utast, hogy tudta vagy tudnia kellett volna, hogy a gépjármű vezetője a baleset idején alkohol vagy más kábító hatású anyag befolyása alatt állt, érvénytelennek minősüljön az ilyen utas kárigénye vonatkozásában.
33      E rendelkezések a 2009/103 irányelv 12. cikkének (1) bekezdéséhez hasonlóan megkülönböztetik a gépjármű vezetőjét azoktól az egyéb személyektől, akik e gépjárműben utazhattak, valamint a nem a gépjárműben tartózkodó, de a gépjárművel kapcsolatos közlekedési baleset által érintett egyéb közúthasználóktól. Így a baleset károsultjainak kategóriáit lényegében az abban érintett gépjármű vezetőjével szembeállítva határozzák meg.
34      Negyedszer meg kell állapítani, hogy ezen irányelv 12. cikke (3) bekezdése második albekezdésének megfelelően az irányelv 12. cikke nem érinti sem a polgári jogi felelősséget, sem a kártérítés összegét. Következésképpen az a szerep, amelyet a gépjármű egyik vagy másik használója – mint a jelen esetben a kéziféket behúzó utas – betölthet a baleset lefolyásában, és következésképpen a károk bekövetkezésében, a baleset bekövetkezésének helye szerinti tagállamban hatályos polgári jogi felelősségi rendszer szerint meghatározhatja, hogy melyik személy tartozik polgári jogi felelősséggel a balesetért, és befolyásolhatja a kártérítés mértékét. Ez utóbbi szempontok azonban eltérnek a 2009/103 irányelvben előírt kötelező biztosítás személyre szóló fedezetének terjedelmétől.
35      E tekintetben a Bíróság többször megállapította, hogy a harmadik feleknek okozott károkat fedező gépjármű‑felelősségbiztosítási kötelezettség eltér a polgári jogi felelősség alapján történő kártérítés mértékétől. Amíg ugyanis az előbbit az uniós szabályozás határozza meg és garantálja, addig az utóbbit alapvetően a nemzeti jog szabályozza (2011. március 17‑i Carvalho Ferreira Santos ítélet, C‑484/09, EU:C:2011:158, 31. pont; 2023. október 12‑i KBC Verzekeringen ítélet, C‑286/22, EU:C:2023:767, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
36      E szövegbeli és kontextuális elemek összessége tehát arra utal, hogy a 2009/103 irányelv 12. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy valamely utasnak a gépjármű vezetésébe való beavatkozása, amely balesetet okoz, nem járhat azzal a következménnyel, hogy megfosztja e gépjármű vezetőjét a járművezetői minőségétől, különben sértené a gépjármű vezetője és a harmadik fél károsultak közötti alapvető különbségtételt, amely az ezen irányelv által bevezetett kötelező gépjármű‑felelősségbiztosítási rendszert jellemzi, valamint az ilyen biztosítási kötelezettség és a károk polgári jogi felelősség alapján történő megtérítésének mértéke közötti különbségtételt, amelyet a nemzeti jog szabályoz.
37      Harmadsorban meg kell állapítani, hogy ezt az értelmezést megerősítik a 2009/103 irányelv által követett célok.
38      Egyrészt kétségtelen, hogy a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó uniós szabályozás fejlődéséből kitűnik, hogy az uniós jogalkotó folyamatosan biztosította és erősítette az ezen gépjárművek által okozott balesetek károsultjainak védelmére irányuló célkitűzést (2017. december 20‑i Núñez Torreiro ítélet, C‑334/16, EU:C:2017:1007, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2025. április 30‑i Nastolo ítélet, C‑370/24, EU:C:2025:300, 39. pont).
39      Mindazonáltal, amint arra a főtanácsnok az indítványának 40. pontjában lényegében rámutatott, e célt sértené, ha véletlenszerű ténybeli körülmények alapján a jármű kormányánál ülő személy elveszíthetné gépjárművezetői minőségét amiatt, hogy egy utas beavatkozik e jármű vezetésébe. Ugyanis, mivel – amint az a jelen ítélet 28. és 30. pontjában megállapításra került – főszabály szerint – az önvezető gépjárművek kivételével – minden gépjárműnek van vezetője, az a tény, hogy a gépjármű kormányánál ülő személyt megfosztják a járművezetői minőségétől, azzal a következménnyel járna, hogy ebben az esetben ez az utas minősülne vezetőnek, és következésképpen ki lenne zárva az ezen irányelv által a harmadik fél károsultak, köztük az utasok számára biztosítani kívánt védelemből.
40      Ezenkívül az ilyen lehetőségből eredő jogbizonytalanság önmagában összeegyeztethetetlen az említett céllal.
41      Másrészt, amint arra a főtanácsnok az indítványának 38. pontjában rámutatott, a jelen ítélet 38. pontjában említett jogszabályi fejlődést az is jellemezte, hogy a 90/232 irányelv elfogadása óta állandó jelleggel és kifejezetten kizárt, hogy a járművezető által elszenvedett károkat az uniós jog által előírt kötelező felelősségbiztosítás fedezze, mivel az említett szabályozás mindig is csak a vezető, illetve az utasok vagy más harmadik felek közötti különbségtételt ismerte el (lásd ebben az értelemben: 2011. december 1‑jei Churchill Insurance Company Limited és Evans ítélet, C‑442/10, EU:C:2011:799, 27–31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
42      Ezenkívül e jogalkotási fejlődésből semmi nem utal arra, hogy az uniós jogalkotó szándéka arra irányult volna, hogy a gépjárművek közlekedéséből eredő polgári jogi felelősség biztosítására vonatkozó kötelezettséget a harmadik feleknek okozott károk fedezetén túl is harmonizálja, és ilyen szándék a 2009/103 irányelvből sem tűnik ki. Az irányelv (21) preambulumbekezdése egyébiránt kimondja, hogy a biztosított személy, a gépjármű vezetője vagy bármely más felelős személy családtagjai részére hasonló védelmet kell nyújtani, mint az „egyéb harmadik fél károsultak” részére. Hasonlóképpen, ezen irányelv (23) preambulumbekezdése a biztosítási fedezetnek a „gépjármű valamennyi utasára” történő kiterjesztésére hivatkozik, és lényegében pontosítja, hogy az olyan nemzeti jogszabály vagy szerződéses kikötés főszabály szerint hatástalan jellege, amely bizonyos körülmények között kizárja a kötelező felelősségbiztosítás fedezetét a „harmadik fél károsultak kárigényei” tekintetében, nem érinti többek között azt a felelősséget, amely az alkalmazandó nemzeti jog alapján az érintett utasokat terhelheti.
43      Következésképpen az uniós jog jelenlegi állása szerint továbbra is a tagállamok nemzeti joga szabályozza annak esetleges kötelezettségét, hogy a közlekedési balesetben egyedüliként érintett gépjármű vezetője által elszenvedett károkat biztosítás útján fedezzék.
44      A fenti megfontolások összességére tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2009/103 irányelv 12. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az ezen irányelvben előírt kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításnak a közlekedési balesetben egyedüliként érintett gépjármű vezetője által elszenvedett károkra még akkor sem kell kiterjednie, ha az egyik utas beavatkozott e gépjármű vezetésébe, és e balesetet e beavatkozás okozta.
A második kérdésről
45      Az első kérdésre adott válaszra tekintettel a második kérdést nem szükséges megválaszolni.
A költségekről
46      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
A gépjármű‑felelősségbiztosításról és a biztosítási kötelezettség ellenőrzéséről szóló, 2009. szeptember 16‑i 2009/103/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 12. cikkének (1) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
az ezen irányelvben előírt kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításnak a közlekedési balesetben érintett egyetlen gépjármű vezetője által elszenvedett károkra még akkor sem kell kiterjednie, ha az egyik utas beavatkozott e gépjármű vezetésébe, és e balesetet e beavatkozás okozta.
Aláírások
*      Az eljárás nyelve: holland.