62005CC0068_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezető megjegyzések
1. A jelen fellebbezési eljárás tárgya lényegében az a kérdés, hogy a nem exportált C cukorra kivetett összeg minősülhet‑e behozatali vagy kiviteli vámnak a vámjogszabályok értelmében.(2) 2002. május 2‑án a Bizottság hozott egy határozatot(3), amelyben a behozatali teher elengedése iránti kérelmet elfogadhatatlannak minősítette. A fellebbezést az Elsőfokú Bíróság 2004. december 7‑i ítéletével(4) szemben nyújtották be, amellyel az e határozat megsemmisítésére irányuló keresetet az Elsőfokú Bíróság elutasította.
II – Jogi háttér
A – A cukorágazat piacának közös szervezése
2. A cukorágazat piacának közös szervezéséről szóló, 1981. június 30‑i 1785/81/EGK tanácsi rendelet(5) (a továbbiakban: alaprendelet) szabályozza a cukor termelését, importját, valamint exportját. Az alaprendelet előírja különösen a termelési kvóták rendszerét, amely a tizenötödik preambulumbekezdés szerint annak eszköze, hogy a termelők számára a közösségi árakat és termékeik értékesítését biztosítsák.
3. Az alaprendelet 24. cikke e kvótarendszer keretében mindegyik gazdasági évre (az adott év július 1‑jétől a következő év június 30‑ig) rögzíti az „A cukor” és a „B cukor” alapmennyiségét, amelyet valamennyi tagállamnak el kell osztania a területén honos cukortermelő vállalkozások között. Így mindegyik gazdasági évben A és B kvótákat határoznak meg a cukortermelő vállalkozások számára. Az A és B kvótán felül termelt cukrot „C cukornak” vagy „kvótán felüli cukornak” nevezik.
4. A cukor forgalomba hozatalának feltételei a besorolásától függenek. Az alaprendelet az A és B cukorra különböző támogatási rendszert vezetett be, így az A kvóta keretében termelt cukor (garantált intervenciós ár és visszatérítés formájában kiviteli támogatás) több garanciát élvez, mint a B cukor (kizárólag export-visszatérítés).
5. A C cukorra nem vonatkozik sem az ártámogatási rendszer, sem export-visszatérítés. Ezen túlmenően a C cukrot nem lehet a belső piacon értékesíteni, következésképpen a Közösségen kívül kell értékesíteni ahhoz, hogy a világpiacon el lehessen adni.
6. Az alaprendelet 26. cikke e tekintetben ekként rendelkezik:
„(1) A[z] [...] át nem vitt C cukrot a Közösség belső piacán nem lehet értékesíteni, és az[t] az adott gazdasági év végét követő január 1‑je előtt, további feldolgozás nélkül, exportálni kell.
[...]
(3) E cikk alkalmazásának részletes szabályait a 41. cikkben említett eljárásnak megfelelően kell elfogadni.
E szabályoknak különösen az (1) bekezdésben említett azon C cukor után […] kivetett összegről kell rendelkezniük, amelyre vonatkozóan, később meghatározandó időpontig, nem nyújtottak be igazolást arra nézve, hogy azt a megállapított határidőn belül további feldolgozás nélkül exportálták.”
7. A kvótán felüli cukortermelésre vonatkozó részletes végrehajtási szabályok megállapításáról szóló, 1981. szeptember 14‑i 2670/81/EGK bizottsági rendelet(6) meghatározza azokat a feltételeket, amelyek mellett a C cukor exportáltnak tekintendő. E rendeletnek a 2670/81/EGK rendelet módosításáról szóló, 1988. december 14‑i 3892/88/EGK bizottsági rendelettel(7) módosított 1. cikke többek között az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1) Az [alap]rendelet 26. cikkének (1) bekezdésében említett kivitelt akkor kell megtörténtnek tekinteni, ha:
a) a C cukor [...] abból a tagállamból került kivitelre, amelynek a területén megtermelték;
b) a szóban forgó kiviteli nyilatkozatot az a) pontban említett tagállam a C cukor [...] előállításának gazdasági évét követő január 1‑jét megelőzően elfogadta;
c) a C cukor [...] a b) pontban említett január 1‑jétől számított legkésőbb 60 napon belül a Közösség vámterületét elhagyta;
d) a termék visszatértés vagy lefölözés nélkül [...] került kivitelre az a) pontban említett tagállamból. [...]
A vis maior
esetét kivéve, ha nem teljesül az első albekezdésben foglalt valamennyi feltétel, akkor a szóban forgó C cukor [...] mennyiséget a belső piacon értékesítettnek kell tekinteni.
Vis maior
esetén annak a tagállamnak az illetékes hivatala, amelynek területén a szóban forgó C cukrot [...] előállították, meghozza az érdekelt fél által előadott körülményekre tekintettel a szükséges intézkedést.”
8. A 2670/81/EGK rendelet módosításáról szóló, 1991. december 6‑i 3559/91/EGK bizottsági rendelet(8) 1. cikkével módosított 2670/81/EGK rendelet 3. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1) Az 1. cikk (1) bekezdésének értelmében a belső piacon értékesített mennyiségekre az érintett tagállam a következő összegnek megfelelő terhet szabja ki:
a) a C cukor esetén 100 kilogrammonként:
– a szóban forgó cukor előállításának gazdasági évét és az azt követő hat hónapot magában foglaló időszak a fehér- és nyers cukor 100 kilogrammjára vonatkozó legmagasabb behozatali vám, plusz
– 1,00 ECU [euró];
[...]
(4) A C cukor [...] azon mennyiségeinek esetében, amelyek a kivitel előtt az érintett tagállam illetékes hivatalai által vis maiorként
elfogadott körülmények között megsemmisültek vagy helyrehozhatatlanul károsodtak, az (1) bekezdésben említett összeg nem vehető ki.”
B – A közösségi vámjogszabályok méltányossági szabálya
9. A közösségi vámjogszabályok lehetővé teszik a kiszabott behozatali vagy kiviteli vám teljes vagy részleges visszatérítését, illetve a vámtartozás összegének elengedését. A vám elengedésének feltételeit a behozatali, illetve kiviteli vámok visszatérítéséről és elengedéséről szóló, 1979. július 2‑i 1430/79/EGK tanácsi rendelet(9) 13. cikke rögzíti.
10. A 13. cikk (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„A behozatali vámokat olyan különleges körülmény [...] esetén lehet visszafizetni vagy elengedni, amelyet nem az érintett személynek tulajdonítható megtévesztés vagy nyilvánvaló gondatlanság okozott.
[...]”
11. A 1430/79 rendelet 14. cikke pontosítja, hogy 13. cikkének rendelkezéseit a kiviteli vámok visszafizetésére vagy elengedésére is alkalmazni kell.
12. Az 1430/79 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerint „behozatali vám” alatt „mind a vámokat és az azokkal azonos hatású díjakat, mind a közös agrárpolitika vagy a mezőgazdasági termékek feldolgozásából származó egyes termékekre alkalmazandó, a Szerződés 235. cikke (jelenleg EK 308. cikk) szerinti különleges rendelkezések alapján bevezetett mezőgazdasági lefölözéseket és más importterheket” kell érteni.
13. Az 1430/79 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerint „kiviteli vám” alatt „a közös agrárpolitika vagy a mezőgazdasági termékek feldolgozásából származó egyes termékekre alkalmazandó, a Szerződés 235. cikke szerinti különleges rendelkezések alapján bevezetett mezőgazdasági lefölözéseket és más exportterheket” kell érteni.
III – A tényállás, az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
A – A tényállás
14. A Koninklijke Coöperatie Cosun UA (a továbbiakban: Cosun) hollandiai székhelyű szövetkezet az 1991/1992‑es és az 1992/1993‑as gazdasági évben C cukrot állított elő. A Limako Suiker BV elnevezésű leányvállalata útján a Django’s Handelsonderneming társaságnak bizonyos mennyiségű C cukrot adott el Horvátországba és Szlovéniába történő kivitelre az 1993. február 10. és szeptember 23. közötti időszakban. Az 1993. július 22. és augusztus 16., valamint az 1993. augusztus 26. és szeptember 24. közötti időszakban a felperes az NV Voeders SA Aliments Serry és Sieger BV társaságoknak C cukrot adott el marokkói kivitelre.
15. A pénzügyi nyomozó és információs szolgálat (Nederlandse Fiscale Inlichtingen- en Opsporingsdienst, a továbbiakban: FIOD) 1993. június 24‑én felkérte a Hoofdproduktschap Akkerbouw‑t, a cukorágazat piacának közös szervezésében illetékes holland hatóságot (a továbbiakban: HPA), hogy szolgáltasson adatokat a Django’s Handelsonderneminggel kapcsolatos nyomozásához. A HPA cukorkiviteli eljárás vámdokumentumaival kapcsolatos szabálytalanságokról tájékoztatta a FIOD‑ot. A FIOD felkérte a HPA‑t, hogy figyelemmel a folyamatban lévő nyomozásra, a Cosunnal szemben tartózkodó magatartást tanúsítson. A HPA‑tól megszerzett kiviteli dokumentumokban található szabálytalanságok alapján visszaélés miatt büntetőeljárást kezdeményeztek a Django’s Handelsonderneming ellen.
16. A HPA 1993 júniusában és augusztusában mind a Cosunt, mind a Limako Suiker leányvállalatát tájékoztatta a Horvátországba és Szlovéniába irányuló árukkal kapcsolatos vámdokumentumok helytelen bélyegzéséről. A HPA‑hoz 1993 októberében megérkeztek a Marokkóba szánt C cukorra vonatkozó, helytelenül lebélyegzett nyomtatványok is.
17. A holland hatóságok 1993. október 14‑én olyan nyomtatványokról értesítették a felperest, amelyekből a Közösségen kívülre történő kivitel nem volt megállapítható.
18. Mivel a Cosun nem igazolta, hogy meghatározott mennyiségű C cukor elhagyta a Közösség területét az úticélként megjelölt Horvátország, Szlovénia és Marokkó felé, a HPA 1994. április 25‑én 6 284 721,03 holland forint (NLG) összeget követelt tőle. Ezt az összeget 1994. június 13‑án számítási hiba miatt 6 250 856,78 NLG‑re, azaz 2 836 515,14 EUR‑ra csökkentette.
19. A Cosun 1994. május 18‑án a követelt összeg miatt kifogást nyújtott be a HPA‑hoz. Ezt a kifogást a HPA 1995. június 19‑én elutasította. A Cosun 1995. július 14‑én ezen elutasító határozat ellen keresetet indított a College van Beroep voor het bedrijfsleven (gazdasági kollégium, a továbbiakban: CBB) előtt.
20. A CBB a Bírósághoz 2004. június 11‑én érkezett, 2004. június 9‑i határozatával az EK 234. cikk alapján az előtte a Cosun és a HPA között folyamatban lévő, a szóban forgó C cukor kivitelének elmulasztása miatt követelt vámmal kapcsolatos jogvitában felmerült két előzetes döntéshozatal iránti kérdést terjesztett elő.(10) Első kérdésével a CBB azt kívánja megtudni a Bíróságtól, hogy abban az esetben, ha a C cukorra kivetett összegre az 1430/97 rendelet 13. cikke szerinti vámelengedés nem alkalmazható, a méltányossági szabály miatt a szóban forgó teher visszafizetésére és elengedésére vonatkozó jogosultság hiányára figyelemmel érvénytelen‑e az alaprendelet és a 2670/81 rendelet. Második kérdésével a kérdést feltevő bíróság azt kérdezi a Bíróságtól, hogy milyen hatást gyakorol e rendeletek esetleges érvénytelensége a jelen ügyhöz hasonló körülmények között a C cukrot terhelő összeg visszatérítésének érvényesíthetőségére.
21. A Cosun 1995. április 24‑én a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet(11) 239. cikke és a 2913/92/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet(12) 905. cikke alapján a kivetett összeg elengedése iránti kérelmet nyújtott be a HPA‑hoz. A Holland Királyság a Cosun érdekében 2001. augusztus 6‑án a Bizottsághoz behozatali vám elengedése iránti kérelmet nyújtott be.
22. A Bizottság 2002. május 2‑án meghozta REM 19/01. sz. határozatát, amelyben elfogadhatatlannak nyilvánította a Holland Királyság által a Cosun érdekében behozatali vám elengedése iránt benyújtott kérelmet. A HPA e határozat alapján 2002. június 6‑án tájékoztatta a felperest arról, hogy elengedés iránti kérelme elfogadhatatlan.
B – A Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
23.
A fentiekre tekintettel a Cosun az Elsőfokú Bíróság előtt a Bizottság 2002. május 2‑án meghozott REM 19/01. sz. határozatának megsemmisítése iránt ind ított keresetet. A Cosun azt kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság semmisítse meg a megtámadott határozatot és kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére. A Bizottság azt kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság a keresetet – mint megalapozatlant – utasítsa el, és kötelezze a Cosunt a költségek viselésére.
24. Az Elsőfokú Bíróság a T‑240/02. sz., Koninklijke Coöperatie Cosun UA kontra Európai Közösségek Bizottsága ügyben 2004. december 7‑én hozott ítéletében a megsemmisítés iránti keresetet elutasította.
IV – A kérelmek és jogalapok
25. Az Elsőfokú Bíróság ítéletével szemben a Cosun fellebbezést nyújtott be a Bíróságnál és azt kérte, hogy a Bíróság
– helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
– a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezésével véglegesen döntse el a jogvitát;
– másodlagosan, az ügyet utalja vissza az Elsőfokú Bírósághoz;
– kötelezze az Európai Közösségek Bizottságát mind az elsőfokú, mind a másodfokú eljárás költségeinek viselésére.
26. A Cosun fellebbezésének alátámasztására négy jogalapra hivatkozik. Először is a Cosun a közösségi jog megsértésére hivatkozik, amennyiben az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a nem exportált C cukorra kivetett összeg nem minősül az 1430/79 rendelet 13. cikke szerint behozatali vagy kiviteli vámnak.
27. Másodszor a Cosun másodlagosan arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság tévedett, amikor a nem exportált C cukorra kivetett összeget az 1430/79 rendelet alkalmazhatósága céljából ténylegesen behozatali vámként kezelte. E jogalap szerint, amely három részre bontható, az Elsőfokú Bíróság tévedett abban, hogy
– a nem exportált C cukorra kivetett összeget vámként kell kezelni, mivel célja ugyanaz, mint a vámnak;
– a nem exportált C cukorra kivetett összeg számítási módja arra utal, hogy az összeget vámként kell kezelni;
– a nem exportált C cukorra kivetendő összeg számítási módja arra utal, hogy az összeget vámként kell kezelni;
28. Harmadrészt a Cosun másodlagosan azt is kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság a fellebbező által a keresetlevélben előadott második és harmadik másodlagos kereseti jogalapjának vizsgálata során közösségi jogot sértett. Ezt a jogalapot két részre bontja:
– Az Elsőfokú Bíróság a fellebbező által benyújtott keresetlevelében kifejtett második jogalapjának vizsgálatakor túllépett a jogvita keretein.
– Az Elsőfokú Bíróság jogsértően figyelmen kívül hagyta a fellebbező által másodlagosan előadott harmadik jogalapot.
29. Negyedrészt a Cosun másodlagosan az egyenlő bánásmód, a jogbiztonság és a méltányosság elveinek megsértését is kifogásolja.
30. A Bizottság ezzel szemben azt kéri, hogy a Bíróság a fellebbezést részben annak elfogadhatatlanságára, részben megalapozatlanságára tekintettel utasítsa el.
V – Az első jogalapról
A – A felek érvei
31. A Cosun azt az álláspontot képviseli, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 36–38., valamint 47. pontjában azt állapította meg, hogy a C cukorra kivetett összeg nem tekinthető az 1430/79 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontja szerinti behozatali vagy kiviteli vámnak.
32. Az Elsőfokú Bíróság megszegte az indokolási kötelezettségét is egyrészt azáltal, hogy a mezőgazdasági vám fogalmát megszorítóan értelmezte, anélkül hogy megindokolta volna, miért zárta ki egy tágabb értelmezés lehetőségét.
33. A Bizottság ezzel szemben azon az állásponton van, hogy az Elsőfokú Bíróság semmi esetre sem értelmezte megszorítóan a mezőgazdasági vám fogalmát, hanem helyesen döntött úgy, hogy a C cukorra kivetett összeg alakilag nem minősül az 1430/79 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontja értelmében a behozatalra vagy a kivitelre kivetett vámnak.
B – Álláspont
34. A fellebbező azon álláspontjával kapcsolatban, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem határozta meg pontosan indokait arra nézve, hogy miért alkalmazta meglehetősen megszorítóan az 1430/79 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontját, az Elsőfokú Bíróság 35–38. pontba foglalt indokolásából kell kiindulni.
35. Az Elsőfokú Bíróság az alkalmazott értelmezésre alapvetően három indokot ad meg.
36. Elsőként az Elsőfokú Bíróság helyesen mutatott rá, hogy a C cukorra kivetett összeg nem tartozik az idézett rendelkezésben meghatározott három kategória egyike alá sem, azaz elsősorban a vámok, másodsorban az azzal azonos hatású díjak, és harmadsorban a közös agrárpolitika vagy a mezőgazdasági termékek feldolgozásából származó egyes termékekre alkalmazandó, az EK 308. cikk szerinti különleges rendelkezések alapján bevezetett mezőgazdasági lefölözések, valamint más import‑ és exportterhek alá.
37. Másodszor az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy ezen összeg kivetésének alapja, hogy nem nyújtottak be igazolást arra nézve, hogy bizonyos mennyiségű C cukrot exportáltak a megállapított határidőn belül. Ezt az összeget így azon az alapon lehet a C cukor termelőjétől követelni, hogy ezt a cukrot a Közösség területén belül kvótán felül állították elő, és a belső piacon értékesítették.
38. Harmadrészt az Elsőfokú Bíróság részletesen megvizsgálta, hogy a C cukorra kivetett összeg a három kategória bármelyikének is megfelel‑e.
39. Tekintettel a vámként minősítés lehetőségére, az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a C cukrot terhelő összeg nem tekinthető vámnak, azaz az EK 23. és EK 26. cikk szerinti, az Európai Közösségek közös vámtarifáján alapuló vámnak.
40. A továbbiakban az Elsőfokú Bíróság az állandó ítélkezési gyakorlat(13) alapján indokolta meg, hogy nincs szó továbbá vámmal azonos hatású díjról sem, mivel utóbbi díjak közé tartozik minden olyan vagyoni teher, amelyet egyoldalúan vetnek ki – bármi legyen is az elnevezése és alkalmazásának módja –, valamint amely a határ átlépésének tényéből eredően sújtja az árukat, amennyiben az nem minősül a szó szoros értelmében vett vámnak.
41. Végül az Elsőfokú Bíróság azt indokolja, hogy a szóban forgó összeg miért nem minősül kifejezetten a behozatalra vagy kivitelre kivetett mezőgazdasági lefölözésnek. Így aláhúzza, hogy nem minősül olyan mezőgazdasági termékeket terhelő összegnek, amelyet azért vettetek ki, mert ezen áruk átlépték a Közösség külső határait.
42. A felperes első érvelése így megalapozatlan.
43. Másodikként a felperes azt kifogásolta, hogy az Elsőfokú Bíróság nem indokolta meg, miért zárta ki az 1430/79 rendelet 1. cikke (2) bekezdése a) és b) pontjának kevésbé megszorító értelmezését.
44. Ezzel kapcsolatosan megjegyzendő, hogy az Elsőfokú Bíróság nem szorítkozik csupán a vitatott rendelkezés nyelvtani értelmezésére. Sokkal inkább továbbviszi azt ítéletének 39–46. pontjában foglalt indokolásában, mielőtt a 47. pontban foglalt végső következtetésre jutna.
45. Az Elsőfokú Bíróság így egyrészt a célkitűzést vizsgálja, vagyis, hogy ez a nem‑exportált C cukrot terhelő összeg a vámmal azonos célt szolgál‑e. Ezzel kapcsolatosan az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a kvótán felüli, nem exportált cukrot terhelő összeg a cukorágazat piacának közös szervezése (a továbbiakban: cukor KPSZ) rendszerének részét képezi. E rendszerrel kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság arra utal, hogy a közös célok megvalósítását szolgálja, így különösen a termelők életszínvonalának és foglalkoztatásának, a fogyasztók cukorellátása biztonságának, meghatározott árszintnek és a cukorpiac stabilitásának garanciáját.
46. Ebből kiindulva az Elsőfokú Bíróság kiemeli, hogy a fent említett eljárások mindegyike meghatározott célt szolgál, vagy különleges szükségleteknek tesz eleget. Így jut el az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre, hogy a C cukorra alkalmazandó termelési illeték nem szolgál szigorúan a vámmal vagy a cukor‑KPSZ keretében szabályozott importterhekkel vagy export-visszatérítésekkel azonos célt.
47. A továbbiakban az Elsőfokú Bíróság a Közösség külső határain kívül folytatott kereskedelem közös rendszerének célját általánosságban, különösen pedig a cukor-KPSZ célját vizsgálta. Ebben az összefüggésben emelte ki egyértelműen a C cukor belső piacon való értékesítése tilalmának fontosságát, és részletesen kifejti e tilalmak megszegése üldözésének jelentőségét. Az, hogy a bírságnak minősülő összeg megállapításánál is behozatali lefölözések számítási alapjául szolgáló összeget kell alkalmazni, az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint még nem teszi azt behozatali vámmá.
48. Az Elsőfokú Bíróság által adott indokolást figyelembe véve a fellebbező második érvelését is megalapozatlannak kell tekinteni.
49. Az első jogalapot ennek megfelelően – mint megalapozatlant – el kell utasítani.
VI – A második jogalapról
A – Az elfogadhatóságról
1. A felek érvei
50. A Bizottság álláspontja szerint a fellebbezés második jogalapja elsősorban azért elfogadhatatlan, mert az már az Elsőfokú Bíróság előtt hivatkozott jogalapokat és érveket ismétli meg, és valójában csupán a kereset újbóli megvizsgálását kéri, amelyre a Bíróságnak nincs hatásköre.
51. Válaszában a Cosun kifejti, hogy második jogalapjával semmiképp sem az eredeti kereset újbóli vizsgálatát célozza, hanem azt sérelmezi, hogy az Elsőfokú Bíróság a közösségi jogot tévesen értelmezte és alkalmazta, amelyre tekintettel a fellebbezés elfogadható.
2. Álláspont
52. A második fellebbezési jogalap elfogadhatósága tekintetében a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kell kiindulni, amely szerint egy fellebbezés nem elfogadható, ha az csupán az Elsőfokú Bíróság előtt már hivatkozott jogalapokat és érveléseket ismétli meg, és nem tartalmaz arra irányuló okfejtést, amely kifejezetten meghatározná, milyen téves jogalkalmazást tartalmaz a megtámadott ítélet. Az ilyen fellebbezés valójában az Elsőfokú Bíróságnál benyújtott kereset újbóli megvizsgálására irányul, amely nem tartozik a Bíróság hatáskörébe.(14)
53. Ezen ítélkezési gyakorlat alapján a második jogalap elfogadhatatlan lenne, ha a fellebbező csupán az első fokon már előadott, a vitatott határozat indokolásának állítólagos hiányára vonatkozó érvelést ismétli meg, és nem utal arra, milyen jogban való tévedést követett el az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben.(15)
54. A Bíróság ezen okfejtését természetesen nem kizárólagosan és elszigetelten kell szemlélni.
55. Amennyiben ugyanis a fellebbező vitatja a közösségi jog Elsőfokú Bíróság által végzett értelmezését vagy alkalmazását, az első fokon megvizsgált jogkérdések a fellebbezés során ismét felvethetőek. Amennyiben ugyanis a fellebbező nem tudná fellebbezését ennek megfelelően az Elsőfokú Bíróság előtt korábban már felhasznált jogalapokkal és érvekkel alátámasztani, a fellebbezési eljárás részben értelmét vesztené.(16)
56. A jelen ügyben azonban a második jogalappal az Elsőfokú Bíróság által az elé terjesztett jogkérdésben kialakított álláspontot vitatják. A fellebbező pontosan megjelölte az Elsőfokú Bíróságnak felrótt téves jogalkalmazást, és így az Elsőfokú Bíróságnak az ítélete alapjául szolgáló közösségi jogra vonatkozó értelmezését vitatja.(17)
57. A második jogalap tehát elfogadható.
B – A megalapozottságról
1. A felek érvei
58. A Cosun szerint az Elsőfokú Bíróság a jogban való tévedést akkor követte el, amikor úgy döntött, a C cukorra kivetett teher alakilag nem minősül az 1430/79 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontja értelmében a behozatalra vagy a kivitelre kivetett vámnak, mivel a megtámadott ítélet 40–46. pontjában az Elsőfokú Bíróság elutasította a Cosun érvelését, amely szerint a C cukrot terhelő összeg az 1430/79 rendelet 13. cikke alapján behozatali vagy kiviteli vámnak tekintendő, mivel a vámmal azonos célt szolgál, és mivel ezt az összeget a cukorra alkalmazandó behozatali vám alapján rögzítik, valamint a kvótán felüli, nem exportált cukornak a harmadik országból behozott cukorral azonos viszonyok közé helyezését szolgálja, behozatali vámnak tekintendő.
59. A Bizottság ezt a jogalapot elfogadhatatlannak tartja, és másodlagosan azt kéri a Bíróságtól, hogy azt – mint megalapozatlant – utasítsa el.
2. Álláspont
60. A fellebbező elsőként azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévedett, amikor a C cukorra kivetett összeg célját megegyezőnek vélte a vámjogi terhek céljával. Ehhez kapcsolódóan a fellebbező azt is sérelmezi, hogy az Elsőfokú Bíróság nem határozta meg, hogy a C cukorra kivetett összeg különös céljai miben állnak, és a vámok céljaival összehasonlítva miben áll fenn különbség.
61. Ahogy az Elsőfokú Bíróság ítéletéből, különösen a 43., 44. és 45. pontból látható, az Elsőfokú Bíróság nemcsak a behozatali lefölözések és a kiviteli visszatérítések céljait fejtette ki, hanem a cukorpiaci szabályozás rendszerének a céljait és ezzel összefüggésben a C cukrot – beleértve az azt terhelő összegeket is – érintő szabályozás értelmét is tárgyalta.
62. A második jogalap első részét – mint megalapozatlant – ezért el kell utasítani.
63. A második jogalap keretében a fellebbező továbbá azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévedett, amikor a nem exportált C cukorra kivetett összeg (nagysága) meghatározásának módjából arra következtetett, hogy az ilyen összeget vámjogi tehernek kell tekinteni.
64. Erre tekintettel elég az Elsőfokú Bíróság ítéletének 44., 45. és 46. pontjára utalni, amelyben az Elsőfokú Bíróság világosan kifejtette, hogy az a körülmény, hogy az összeg nagyságának kiszámításakor a lefölözési terhekből kell kiindulni, nem jelenti azt, hogy ezáltal az összeg ilyen tehernek minősülne.
65. Amikor a fellebbező a 2645/70 EGK rendelet(18) egyik preambulumbekezdésére hivatkozik, akkor azt is figyelembe kell venni, hogy végrehajtási rendeletről van szó, amelyet azóta ráadásul hatályon kívül helyeztek.
66. A 2645/70 rendelet vagy az eljárás tárgyát képező 2670/81 rendelet joghatásai tekintetében emellett arra is kell utalni, hogy ezekben az esetekben a Bizottság rendeleteiről van szó. Bár ezek a Tanács rendeleteit hajtják végre, a magasabb szintű jogszabályok által szabályozott alapvető jogi rendelkezéseket nem módosíthatják, és nem vonatkozhatnak az azokban nem szabályozott jogi rendelkezésekre, így például a behozatali lefölözésként való jogi minősítésre.
67. A második jogalapot így – mint megalapozatlant – el kell utasítani.
VII – A harmadik jogalapról
A – A felek érvei
68. A Cosun a harmadik jogalap első részében azt az álláspontot képviseli, hogy az Elsőfokú Bíróság a második kereseti jogalap vizsgálatakor a keresetlevéllel körülhatárolt jogvita kereteit túllépte.
69. Habár e jogalap nem kérdőjelezte meg a 2670/81 rendelet érvényességét, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 58–62. pontjában hallgatólagosan ilyen érvényességi vizsgálatot végzett az általános jogelvek tekintetében. Ezáltal túllépett a jogvitának a Cosun keresetében előadott keretein, és ezzel megsértette azt az eljárási alapelvet, amely kimondja, hogy a kereset határozza meg a jogvita kereteit.
70. A harmadik fellebbezési jogalap első részével kapcsolatban a Bizottság kifejti, hogy a megtámadott ítélet 58–62. pontja semmi esetre sem jelenti azt, hogy az Elsőfokú Bíróság a 2670/81 rendelet érvényességét vizsgálta volna.
71. A harmadik jogalap második részében a Cosun azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság jogsértően utasította el a harmadik jogalap vizsgálatát, amelyben a felperes előadta, hogy a Bizottság, a jogbiztonság, egyenlőség és a méltányosság elvei alapján, köteles az említett rendeleten felüli rendelkezéseket is megvizsgálni, ha az 1430/79 rendelet 13. cikke nem alkalmazandó.
72. A harmadik jogalap második részével kapcsolatosan a Bizottság arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság a Cosun által „másodikként” és „harmadikként” megjelölt jogalapokkal „a második jogalap első része” és „a második jogalap második része” megjelölések alatt szereplőkkel együtt foglalkozott. Ebből következően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 57–62. pontjában igenis vizsgálta az úgynevezett „harmadik” jogalapot.
B – Álláspont
73. A harmadik jogalap első része lényegében azzal a kérdéssel foglalkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság átlépte‑e a jogvita kereteit. Amennyiben a fellebbező azt rója az Elsőfokú Bíróság terhére, hogy az egy jogszabály, nevezetesen a 2670/81 rendelet érvényességét vizsgálta, ami jogsértő, mivel azt a felperes az Elsőfokú Bíróságtól nem kérte, akkor az ítélet szövegét erősen félreértette.
74. Az 56–62. pontban az Elsőfokú Bíróság ugyan utal a hivatkozott rendeletre, de nem vizsgálja annak érvényességét. Sokkal inkább azért hivatkozik erre a jogszabályra, hogy az alkalmazandó jogi helyzetről teljes körű képet adjon. A 2670/81 rendelet egyértelműen a C cukorra kivetett összegre alkalmazandó jogforrások közé tartozik.
75. A fellebbező a Bíróság előtt sérelmezte, hogy a Bizottság három jogi elvet is megsértett. Annak vizsgálata során, hogy lehetséges‑e kivétel méltányossági okokból, az Elsőfokú Bíróság az 58. pontban utalt arra, hogy a C cukorra kivetett összeg alól a kifejezetten előírt esetekben van kivétel, és ebből arra következtetett, hogy más esetekben a kivetés alóli kivétel nem megengedhető. Mivel a kivételeket érintő szabályozást a 2670/81 rendelet tartalmazza, ezért magától értetődő volt e jogszabály idézése.
76. Hasonlóképp hivatkozik az Elsőfokú Bíróság a 62. pontban a 2670/81 rendeletre, mégpedig a jogbiztonság elve keretében. Ennek során az Elsőfokú Bíróság e rendelet egyik rendelkezését alkalmazta jogforrásként a vitatott összeg értelmezésekor.
77. Az Elsőfokú Bíróság okfejtését nem is kell alapos jogi vizsgálatnak alávetni ahhoz, hogy nyilvánvaló legyen, a fellebbező által a harmadik jogalap első részében előterjesztett kifogások alaptalanok.
78. Amikor a fellebbező a harmadik jogalap második felében azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság az általa felhozott harmadik jogalapot nem vizsgálta, akkor ezzel kapcsolatosan az ítélet és az Elsőfokú Bíróság eljárásának felépítéséből kell kiindulni.
79. Amíg a Bíróság előtt előadott második jogalap kizárólag az egyenlőség és a méltányosság elveit érinti, addig a harmadik jogalap a jogbiztonság, az egyenlőség és a méltányosság elveivel foglalkozik.
80. Az Elsőfokú Bíróság a fenti elvek mindegyikét megvizsgálta. Az egyenlőség elvét az 59–61. pontban elemezte. A méltányossági okokból tehető kivétel lehetőségét az Elsőfokú Bíróság az 57–58. pontban vizsgálta meg. Végül pedig a jogbiztonság elve a 62. pont tárgya volt.
81. Az Elsőfokú Bíróság így mindhárom jogelvet megvizsgálta. Az, hogy a fellebbezőnek nehézséget okoz az ítéletben az egyes jogalapok megtalálása, abból is adódhat, hogy a jogalapok részben átfedik egymást. A jobb érthetőség érdekében egyébként az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás során már az előadó bíró is a tárgyalásra készített jelentésében a jogalapokat tisztábban strukturálta.
82. Így a harmadik jogalapot – mint megalapozatlant – teljes egészében el kell utasítani.
VIII – A negyedik jogalapról
A – Az elfogadhatóságról
1. A felek érvei
83. A Bizottság álláspontja szerint a negyedik jogalap elfogadhatatlan. A negyedik jogalap első és második része az Elsőfokú Bíróság előtt már előadott jogalapok megismétlését jelenti, és ennek következtében nem felel meg az indokolásra vonatkozóan a Bíróság alapokmánya 58. cikkének (1) bekezdésében és a Bíróság eljárási szabályzata 112. cikke 1. §‑ának c) pontjában foglalt követelményeknek. Ami a negyedik jogalap harmadik részét illeti, azaz, hogy a Cosun más C cukor termelőkkel szemben eltérő bánásmódban részesült, olyan új kifogás, amelyet az Elsőfokú Bíróságnak nem állt módjában vizsgálnia. A negyedik jogalap ezért a Bizottság szerint elfogadhatatlan.
84. Azon kifogás ellen, hogy a negyedik jogalap új hivatkozást tartalmaz, a Cosun úgy védekezik, hogy csupán a már korábban a Bíróság előtt kifejtett érveit fejlesztette tovább. Ezért álláspontja szerint a negyedik jogalap elfogadható.
2. Álláspont
a) A negyedik jogalap első és második részéről
85. A Bizottság által a negyedik jogalap első részével kapcsolatban előterjesztett, elfogadhatatlanságra vonatkozó kifogás tekintetében utalni kell arra, hogy a fellebbező az Elsőfokú Bíróság előtt előadott keresetében már hivatkozott arra a kifogásra, amely szerint a vitatott C cukor a behozott termékek státuszával rendelkezik, ahogy arra is, hogy a C cukorra kivetett összeg a Közösség saját forrásai közé tartozik.
86. Ebből következően nemcsak olyan kifogásokról van szó, amelyeket nem indokoltak mélyreható érveléssel, hanem mindenekelőtt olyanokról, amelyeket már előadtak az Elsőfokú Bíróság előtt, és ezért elfogadhatatlanok.
87. A negyedik jogalap második részével – azaz a Haan‑ügyben hozott ítéletben(19) foglaltakra alapozott érveléssel – kapcsolatban olyan hasonlóság mutatkozik a keresetlevélben előadottakkal, hogy a fellebbező lényegében az érvelése megismétlésére szorítkozik. Nem elegendő egyszerűen azt állítani, hogy ezzel az érveléssel az Elsőfokú Bíróság ítéletét támadja. Amennyiben viszont ezt az előadást a kereseten túlmenőnek minősítenénk, akkor ezt új érvnek, és így elfogadhatatlan új jogalapnak kellene tekinteni.
88. A negyedik jogalap első és második része ezért elfogadhatatlan.
b) A negyedik jogalap harmadik részéről
89. A negyedik jogalap harmadik részében a fellebbező azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság figyelmen kívül hagyta a Cosun-féle C cukor termelőkkel és más C cukor termelőkkel szembeni bánásmód közötti különbséget.
90. Ebben az esetben olyan érvelésről van szó, amely ilyen formában nem került az Elsőfokú Bírósághoz előterjesztésre. A jelen fellebbezési ügyben lényegében az a kérdés, hogy vajon egy új érvelés vagy új érvek is új jogalapnak tekintendők‑e.
91. Ebben az összefüggésben elsősorban magából a Bíróság eljárási szabályzatából kell kiindulni. Ebből megállapítható, hogy az eljárási szabályzat jogalapra vonatkozó rendelkezéseinek nem minden nyelvű változata ismeri az „érvek” fogalmát. Így a 112. cikk német változata a francia és a holland nyelvű szövegváltozattal szemben a „jogalap” kifejezés használatára szorítkozik, anélkül hogy a hozzátartozó „érvekről” külön rendelkeznék.
92. A továbbiakban az új előadás tekintetében a 117. cikk francia szóhasználatát és a 112. cikk „moyen” fogalmát használjuk, ezzel szemben a német és a holland megfogalmazás teljesen más fogalmakat – úgymint „Gesichtspunkt”, illetve „grond” – használ.
93. A Bíróság eljárási szabályzatának szóhasználatából mindenesetre megállapítható, hogy eljárásjogi szempontból ez alatt nem kizárólag a 112. cikk formális értelme szerinti „jogalapot” kell érteni.
94. Ebben az összefüggésben először a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatára kell emlékeztetni, amely szerint az eljárási szabályzat 116. cikke alapján a kérelmet vagy a védekezést megalapozó új jogalapok a [fellebbezési] eljárás során már nem hozhatóak fel, kivéve, ha olyan jogi vagy ténybeli okokon alapulnak, amelyek először az eljárás során kerültek napvilágra. Ellenkező esetben valamely fél az Elsőfokú Bíróság által eredetileg eldöntött jogvitán túlterjedő jogvitával fordulhatna a Bírósághoz.(20)
95. A fellebbezési eljárás keretében tehát a Bíróság hatásköre az első fokon megtárgyalt jogalapokról hozott jogi döntés megítélésére korlátozódik.(21)
96. Hasonlóképp, mint a Dansk Rørindustri és társai ügyben, ahol a fellebbező nem hozta fel a bizalomvédelem elvének az iránymutatás alkalmazásából adódó megsértésére alapított megtámadási jogalapot, a Cosun itt is egy, az Elsőfokú Bíróság elé még nem terjesztett, a negyedik jogalap harmadik részének megfelelő kifogást adott elő.
97. A fellebbező érvelésének elfogadhatatlansága a Bíróság Atlanta‑ügyben(22) hozott ítéletéből is levezethető, amely szerint, ha a felelősség alapját módosító érvelés új jogalapot jelent. Ez még inkább vonatkozik a jelen ügyre, amelyben a Cosun a fellebbezési eljárásban az egyenlő bánásmód egy másik aspektusára hivatkozott, mint az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban.
98. Ugyanígy újként minősítette a Bíróság azt az érvet, amellyel a fellebbezési eljárásban az eljárás tárgyát képező vizsgálati szempontok alkalmazási körének új értelmezését adták elő.(23)
99. A Bíróság megszorító hozzáállása az IPK-München egyesített ügyekben hozott ítéletéből is világosan kiolvasható, amelyben a Bíróság egy érvet újnak minősített, és ezáltal azt – mint elfogadhatatlant – elutasította, mivel a Bizottság egy adott érvet csak a fellebbezési eljárásban érvényesített.(24)
100. A Bíróság e megszorító hozzáállása szerint a döntő az, hogy az érvelés tartalmaz‑e új elemet(25) vagy egy már korábban is felhozott érv továbbfejlesztéséről van szó.(26) A „jogalap” és az „érv” közötti különbségtétel ugyanakkor önmagában nem vezet túl messzire.(27)
101. Hasonlóan szigorú irányzat figyelhető meg a Bíróság ítélkezési gyakorlatában, ha egy érvet először a szóbeli szakaszban és nem már a fellebbezési kérelemben adnak elő.(28)
102. Végső soron jelen ügyben sem lehet abból kiindulni, hogy a Cosun a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében csupán továbbfejlesztett egy érvelést, amelyet jogalapként már az Elsőfokú Bíróság előtt kifejtett.
103. Ebből következően új érvelésről van szó, amelyet a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően a fellebbezési eljárásban nem lehet figyelembe venni. Ezért ez leginkább önálló kifogáshoz hasonlít, amelyet először a fellebbezési eljárásban(29) adtak elő.
104. Így a negyedik jogalap harmadik része a fellebbezési szakban elfogadhatatlan megtámadási okot jelent, ezért elfogadhatatlannak kell tekinteni.
IX – Költségek
105. A Bíróság eljárási szabályzatának 122. cikke értelmében, ha a fellebbezés megalapozott és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, amely ugyanezen szabályzat 118. cikke alapján a fellebbezési eljárásra is alkalmazandó, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A fellebbezőt, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell az eljárás költségeinek viselésére.
X – Végkövetkeztetések
106. Mindezekre tekintettel indítványozom, hogy a Bíróság:
1) A fellebbezést utasítsa el.
2) A fellebbezőt kötelezze az eljárás költségeinek a viselésére.
(1) .
(2)  –	Lásd a párhuzamos előzetes döntéshozatali eljárást a C‑248/04. sz., Koninklijke Coöperatie Cosun UA kontra Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit ügyben.
(3)  –	A REM 19/01. sz. határozat, C (2002) 1580.
(4)  –	A T‑240/02. sz., Koninklijke Coöperatie Cosun kontra Bizottság ügyben 2004. december 7‑én hozott ítélet (EBHT 2004., II‑4237. o.).
(5)
,	HL L 177., 4. o.
(6)
HL L 262., 14. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 5. kötet, 85. o.
(7)
HL L 346., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 8. kötet, 157. o.
(8)
HL L 336., 26. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 12. kötet, 131. o.
(9)  –	HL L 175., 1. o., az 1430/79 rendelet (HL L 286., 1. o.) módosításáról szóló, 1986. október 7‑i 3069/86/EGK tanácsi rendelettel módosított változatban.
(10)
A 2. lábjegyzetben hivatkozott C‑248/04. sz., jelenleg is folyamatban lévő ügy.
(11)
HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.
(12)
HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.
(13)  –	A Bíróság C‑90/94. sz., Haahr Petroleum ügyben 1997. július 17‑én hozott ítéletének (EBHT 1997., I‑4085. o.) 20. pontja és a C‑213/96. sz. Outokumpu‑ügyben 1998. április 2‑án hozott ítéletének (EBHT 1998., I‑1777. o.) 20. pontja.
(14)  –	Lásd a Bíróság C‑352/98. P. sz., Bergaderm és Goupil kontra Bizottság ügyben 2000. július 4‑én hozott ítéletének (EBHT 2000., I‑5291. o.) 35. pontját, a C‑234/02 P. sz., Európai Ombudsman kontra Lamberts ügyben 2004. március 23‑án hozott ítéletének (EBHT 2004., I‑2803. o.) 77. pontját és a C‑76/01. P. sz., Eurocoton és társai kontra Tanács ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének (EBHT 2003., I‑10091. o.) 47. pontját.
(15)  –	A Bíróság C‑286/04. P. sz., Eurocermex SA kontra OHIM ügyben 2005. június 30‑án hozott ítéletének (EBHT 2005., I‑5797. o.) 50–51. pontja.
(16)  –	 A C‑488/01. P. sz., Martinez kontra Parlament ügyben 2003. november 11‑én hozott végzés (EBHT 2003. I‑13355. o.) 39. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, valamint a C‑199/01. P. és C‑200/01. P. sz., IPK-München GmbH kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑4627. o.) 50. pontja, a C‑254/03. P. sz., Eduardo Vieira kontra Bizottság ügyben 2005. január 13‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑237. o.) 32. pontja és a C‑208/03. P. sz., Jean-Marie Le Pen kontra Parlament ügyben 2005. július 7‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑06051.o.) 40. pontja.
(17)  –	A 16. lábjegyzetben hivatkozott C‑199/01. P. és C‑200/01. P. sz. egyesített ügyekben hozott ítélet 51. pontja, a 16. lábjegyzetben hivatkozott C‑254/03. P. sz. ügyben hozott ítélet 34. pontja és a 16. lábjegyzetben hivatkozott C‑208/03. P. sz. ügyben hozott ítélet 41. pontja.
(18)  –	A legmagasabb kvótán felüli cukortermelésre alkalmazandó rendelkezésekről szóló, 1970. december 28‑i 2645/70/EGK bizottsági rendelet (HL L 283., 48. o.).
(19)  –	A Bíróság C‑61/98. sz., De Haan ügyben 1999. szeptember 7‑én hozott ítélete (EBHT 1999., I‑5003. o.).
(20)  –	A Bíróság C‑280/99. P–C‑282/99. P. sz., Moccia Irme és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001. június 21‑én hozott ítéletének (EBHT 2001., I‑4717. o.) 67. pontja, a C‑458/98. P. sz., Industrie des poudres sphériques kontra Tanács és Bizottság ügyben 2000. október 3‑án hozott ítéletének (EBHT 2000., I‑8147. o.) 74. pontja, a C‑64/98. P. sz., Petrides kontra Bizottság ügyben 1999. szeptember 9‑én hozott ítéletének (EBHT 1999., I‑5187. o.) 18. pontja, valamint a C‑153/96. P. sz., De Rijk kontra Bizottság ügyben 1997. május 29‑én hozott ítéletének (EBHT 1997., I‑2901. o.) 18. pontja.
(21)  –	A Bíróság C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítéletének (EBHT 2005., I‑5425. o.) 165. pontja, a C‑183/02. P. és C‑187/02. P. sz., Daewoo és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. november 10‑én hozott ítéletének (EBHT 2004., I‑10609. o.) 59. pontja, a C‑186/02. P. és C‑188/02. P. sz., Ramondín és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletének (EBHT 2004., I‑10653. o.) 60. pontja és a 20. lábjegyzetben hivatkozott C‑458/98.P. sz. ügyben hozott ítélet 74. pontja.
Lásd a Bíróság C‑136/92. P. sz., Bizottság kontra Brazelli Lualdi és társai ügyben 1994. június 1‑jén hozott ítéletének (EBHT 1994., I‑1981. o.) 59. pontját, a C‑7/95 P. sz., Deere kontra Bizottság ügyben 1998. május 28‑án hozott ítéletének (EBHT 1998., I‑3111. o.) 62. pontját és a C‑217/01. P. sz., Hendrickx kontra Cedefop ügyben 2003. április 10‑én hozott ítéletének (EBHT 2003., I‑3701. o.) 37. pontját.
(22)  –	A Bíróság C‑104/97. P. sz., Atlanta ügyben 1999. október 14‑én hozott ítéletének (EBHT 1999., I‑06983. o.) 27. pontja.
(23)  –	A 21. lábjegyzetben hivatkozott C‑183/02. P. és C‑187/02. P. sz. egyesített ügyekben hozott ítélet 59–64. pontja és a 21. lábjegyzetben hivatkozott C‑186/02. P. és C‑188/02. P. sz. egyesített ügyekben hozott ítélet 60–65. pontja.
(24)  –	A 16. lábjegyzetben hivatkozott C‑199/01. P. és C‑200/01. P. sz. egyesített ügyekben hozott ítélet 55. és azt követő pontjai.
(25)  –	A Bíróság C‑450/98. P. sz., IECC kontra Bizottság ügyben 2001. május 17‑én hozott ítéletének (EBHT 2001., I‑3947. o.) 36. pontja.
(26)  –	A Bíróság C‑76/93. P. sz., Scaramuzza kontra Bizottság ügyben 1994. október 20‑án hozott ítéletének (EBHT 1994., I‑05173. o.) 18. pontja.
(27)  –	Lásd a 20. lábjegyzetben hivatkozott C‑280/99. P–C‑282/99. P. sz. egyesített ügyekben hozott ítélet 64. és azt követő pontját.
Lásd ezzel ellentétben Léger főtanácsnoknak a C‑41/00 P. sz., ügyre vonatkozóan 2002. március 12‑én előterjesztett indítványa (a C‑41/00. P. sz., Interporc kontra Bizottság ügyben 2003. március 6‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑2125. o.]) 55. és azt követő pontjait.
(28)  –	A C‑37/03. P. sz., BioID AG kontra OHIM ügyben 2005. szeptember 15‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑07975. o.) 56. és azt követő pontjai.
(29)  –	Ennek elfogadhatatlanságáról lásd a 20. lábjegyzetben hivatkozott C‑64/98. P. sz. ügyben hozott ítélet 18. pontját.