62024CJ0634
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
2026. február 12. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Határellenőrzések, menekültügy és bevándorlás – A tagállamok külső határainak átlépése – (EU) 2018/1806 rendelet – A több harmadik ország állampolgárságával rendelkező, vízummentességben részesülő személyt arra kötelező nemzeti szabályozás, hogy az ideiglenes tartózkodási engedély megszerzéséhez kiegészítő okmányt mutasson be – Egyrészről Kanada, másrészről az Európai Unió és tagállamai közötti átfogó gazdasági és kereskedelmi megállapodás – Közvetlen hatály”
A C‑634/24. sz. [Lenaimon] (
i
) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) a Bírósághoz 2024. szeptember 30‑án érkezett, 2024. szeptember 25‑i határozatával terjesztett elő az
M. P.
és
a Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
tagjai: C. Lycourgos tanácselnök (előadó), O. Spineanu‑Matei, S. Rodin, N. Piçarra és N. Fenger bírák,
főtanácsnok: J. Richard de la Tour,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a litván kormány képviseletében K. Dieninis és V. Kazlauskaitė‑Švenčionienė, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében F. Blanc, C. Hermes és J. Jokubauskaitė, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2016. október 30‑án Brüsszelben aláírt, egyrészről Kanada, másrészről az Európai Unió és tagállamai közötti, CETA (Comprehensive Economic and Trade Agreement) rövidítéssel is jelölt, átfogó gazdasági és kereskedelmi megállapodás (HL 2017. L 11., 23. o., a továbbiakban: CETA) 30.6. cikkének, valamint a külső határok átlépésekor vízumkötelezettség alá eső, illetve az e kötelezettség alól mentes harmadik országbeli állampolgárok országainak felsorolásáról szóló, 2018. november 14‑i (EU) 2018/1806 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2018. L 303., 39. o.) 4. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet az M. P. és a Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos (a Litván Köztársaság belügyminisztériumának bevándorlási osztálya; a továbbiakban: bevándorlási osztály) között az utóbbi által hozott, M. P. Litván Köztársaságban való ideiglenes tartózkodására vonatkozó engedély megadását megtagadó határozat (a továbbiakban: az alapügyben szóban forgó határozat) jogszerűsége tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
A nemzetközi jog
A CETA
3
A CETA 1.2. cikke a következőket írja elő:
„Eltérő rendelkezés hiányában e megállapodás alkalmazásában:
»állampolgár«:
a)
Kanada esetében olyan természetes személy, aki a kanadai jogszabályok értelmében kanadai állampolgár;
[…]”
4
A megállapodás tizedik fejezete a „Természetes személyek üzleti célú ideiglenes belépése és tartózkodása” címet viseli, és a megállapodás 10.1–10.10. cikkét tartalmazza.
5
A megállapodás 10.1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„E fejezet alkalmazásában:
[…]
»kulcsszemélyzet«: beruházási céllal érkező üzleti látogatók, beruházók, vagy vállalaton belül áthelyezett személyek:
[…]
b)
»beruházó«: olyan természetes személy, aki felügyelői vagy ügyvezetői minőségben létrehoz, alakít vagy igazgat egy beruházási műveletet, amellyel kapcsolatban ez a személy vagy a személyt alkalmazó vállalat jelentős mértékű tőkeberuházási kötelezettséget vállalt, vagy folyamatban van az ilyen kötelezettségvállalás;
[…]
Az ilyen szakértelem vagy tudás értékelése során a Felek figyelembe veszik a szokásostól és egy konkrét iparágban általánosan meglévőtől eltérő olyan képességeket, amelyeket rövid idő alatt nem lehet könnyen átadni egy másik természetes személynek.”
6
A megállapodás 10.2. cikke a következőket írja elő:
„1.   Ez a fejezet a Felek közötti preferenciális kereskedelmi kapcsolatokat, valamint a szolgáltatáskereskedelem és a beruházások megkönnyítésének kölcsönös célkitűzését szolgálja azáltal, hogy lehetővé teszi az üzleti céllal érkező természetes személyek ideiglenes belépését és tartózkodását, valamint biztosítja a folyamat átláthatóságát.
2.   Ez a fejezet a valamely Fél által kulcsszemélyzet, szerződéses szolgáltatók, független szakemberek vagy üzleti céllal rövid időszakra érkező látogatók e Fél területére való ideiglenes belépésével és ideiglenes tartózkodásával kapcsolatban elfogadott vagy fenntartott intézkedésekre alkalmazandó. Ez a fejezet nem vonatkozik a valamely Fél munkaerőpiacára történő belépést kereső természetes személyeket érintő intézkedésekre, és hasonlóképpen nem terjed ki az állampolgárságot, a tartózkodást vagy az állandó munkavállalást érintő intézkedésekre sem.
3.   E fejezet egyetlen rendelkezése sem akadályozza meg valamely Felet abban, hogy intézkedéseket alkalmazzon természetes személyeknek a területére való belépésének vagy ideiglenes ott tartózkodásának szabályozására, ideértve azokat az intézkedéseket, amelyek a természetes személyek testi épségének védelme és szabályos határátlépése biztosítása érdekében szükségesek, feltéve hogy az ilyen intézkedések alkalmazására nem olyan módon kerül sor, hogy az érvényteleníti vagy csorbítja a másik Felet e fejezet rendelkezései szerint megillető előnyöket. Önmagában az, hogy bizonyos országok természetes személyei vízumkötelesek, míg mások nem, nem tekinthető úgy, hogy érvénytelenítené vagy csorbítaná az e fejezet szerinti előnyöket.
4.   Azon kérdések vonatkozásában, amelyekkel kapcsolatban nem tettek kötelezettségvállalást e fejezet keretében, a Felek jogszabályainak belépésre és rövid távú tartózkodásra vonatkozó minden más előírása továbbra is alkalmazandó, ideértve a tartózkodás időtartamára vonatkozókat is.
[…]”
7
A CETA 10.3. cikkének 1. pontja értelmében:
„Az egyes Felek engedélyezik a másik Fél olyan természetes személyeinek üzleti célú ideiglenes belépését, akik egyébként megfelelnek a Fél ideiglenes belépésre alkalmazandó bevándorlási intézkedéseinek, e fejezettel összhangban.”
8
A megállapodás 10.6. cikkének 1. pontja a következőket írja elő:
„E megállapodás nem ró kötelezettségeket a Felekre azok bevándorlási intézkedései tekintetében az e fejezetben és a huszonhetedik fejezetben (Átláthatóság) konkrétan meghatározott kötelezettségeken felül.”
9
A megállapodás 10.7. cikke a következőket írja elő:
„1.   Az egyes Felek engedélyezik a másik Fél kulcsszemélyzetének ideiglenes belépését és tartózkodását, figyelemmel a 10‑B. mellékletben felsorolt fenntartásokra és kivételekre.
2.   Egyik Fél sem fogad el vagy tart fenn számbeli korlátozás vagy gazdasági szükségesség vizsgálatára irányuló követelmény formáját öltő korlátozásokat a másik Fél azon kulcsszemélyzete összlétszámát illetően, akik számára ideiglenes belépést engedélyez.
[…]
4.   Az egyes Felek engedélyezik területükön az ideiglenes foglalkoztatást a másik Fél vállalaton belül áthelyezett személyei és beruházói számára.
5.   A kulcsszemélyzet számára engedélyezhető tartózkodási időtartam a következő:
[…]
c)
beruházók: egy év, amely az ideiglenes belépést és tartózkodást engedélyező Fél mérlegelése alapján meghosszabbítható;
[…]”
10
A megállapodás 28.3. cikkének 2. pontja a következőképpen rendelkezik:
„A […] tizedik fejezet (Természetes személyek üzleti célú ideiglenes belépése és tartózkodása) […] alkalmazásában e megállapodás egyetlen rendelkezését sem lehet úgy értelmezni, hogy megakadályozná a Feleket a következőkhöz szükséges intézkedések elfogadásában vagy végrehajtásában, figyelemmel arra a követelményre, hogy ezeket az intézkedéseket nem lehet olyan módon alkalmazni, amely önkényes vagy indokolatlan megkülönböztetést jelentene a hasonló helyzetben lévő Felek között, vagy burkoltan korlátozná a szolgáltatások kereskedelmét:
a)
a közbiztonság vagy a közerkölcs védelme, illetve a közrend fenntartása […]
b)
az emberek, állatok vagy növények életének vagy egészségének védelme […]
c)
az e megállapodás rendelkezéseivel nem ellentétes jogszabályok és szabályozások betartása, a következőkre vonatkozó jogszabályokat és szabályozásokat is ideértve:
[…]
iii.
biztonság.”
11
A CETA 28.6. cikke a következőket írja elő:
„E megállapodás egyetlen rendelkezése sem értelmezendő úgy, hogy:
[…]
b)
a Felek számára megtiltaná az olyan fellépést, amelyet az alapvető biztonsági érdekeik védelméhez szükségesnek ítélnek a következők terén:
[…]
ii.
amelyet háború idején vagy más, a nemzetközi kapcsolatokban fellépő szükséghelyzet esetén hoznak; vagy
[…]
c)
a Feleket megakadályozná abban, hogy intézkedéseket hozzanak a nemzetközi béke és biztonság fenntartására irányuló elfogadott kötelezettségeik végrehajtása céljából.”
12
A megállapodás 30.6. cikke értelmében:
„1.   E megállapodás egyetlen rendelkezése sem értelmezhető úgy, hogy az jogokat vagy kötelezettségeket keletkeztetne a Felek között a nemzetközi közjog alapján létrehozott személyektől eltérő személyekre nézve, vagy úgy, hogy erre a megállapodásra közvetlenül hivatkozni lehet a Felek belső jogrendszerében.
2.   A Felek saját belső jogukban nem biztosíthatnak a másik Fél elleni keresetindítási jogot azon az alapon, hogy a másik Fél intézkedése nem összeegyeztethető e megállapodással.”
Az uniós jog
Az (EU) 2017/38 határozat
13
Az egyrészről Kanada, másrészről az Európai Unió és tagállamai közötti átfogó gazdasági és kereskedelmi megállapodás (CETA) ideiglenes alkalmazásáról szóló, 2016. október 28‑i (EU) 2017/38 tanácsi határozat (HL 2017. L 11., 1080. o.) (4) és (6) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„(4)
A megállapodás azon részeit, amelyek uniós hatáskörbe tartoznak, a megállapodás megkötéséhez szükséges eljárások befejezéséig ideiglenesen alkalmazni kell.
[…]
(6)
A megállapodás 30.6. cikkének 1. pontja szerint a megállapodás nem keletkeztet olyan jogokat vagy kötelezettségeket, amelyekre uniós vagy tagállami bíróságok előtt közvetlenül lehet hivatkozni.”
14
A határozat 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A [CETA‑t] annak 30.7. cikke (3) bekezdésében foglaltak szerint, a megállapodás megkötéséhez szükséges eljárások befejezéséig az Uniónak ideiglenesen alkalmaznia kell, a következő pontokban foglaltaknak megfelelően:
[…]”
A Schengeni határellenőrzési kódex
15
A 2018. szeptember 12‑i (EU) 2018/1240 európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2018. L 236., 1. o.; helyesbítések: HL 2020. L 193., 16. o., HL 2023. L 159., 153. o.) módosított, a személyek határátlépésére irányadó szabályok uniós kódexéről (Schengeni határellenőrzési kódex) szóló, 2016. március 9‑i (EU) 2016/399 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2016. L 77., 1. o.; a továbbiakban: Schengeni határellenőrzési kódex) 6. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A tagállamok területén történő, bármely 180 napos időszakban 90 napot meg nem haladó tervezett tartózkodás esetén, figyelembe véve a megelőző 180 napos időszak minden egyes tartózkodási napját, a harmadik országok állampolgáraira a következő beutazási feltételek vonatkoznak:
[…]
b)
érvényes vízummal rendelkeznek, amennyiben az szükséges a [2018/1806 rendelet] értelmében, kivéve, ha érvényes tartózkodási engedéllyel vagy érvényes hosszú távú tartózkodásra jogosító vízummal rendelkeznek;
[…]”
A vízumkódex
16
A 2019. június 20‑i (EU) 2019/1155 európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2019. L 188., 25. o.; helyesbítés: HL 2020. L 20., 25. o.) módosított, a Közösségi Vízumkódex létrehozásáról szóló, 2009. július 13‑i 810/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2009. L 243., 1. o., helyesbítés: HL 2018. L 284., 38. o.; a továbbiakban: vízumkódex) 1. cikkének (1) és (3) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)   Ez a rendelet megállapítja a tagállamok területén bármely 180 napos időszakban 90 napot meg nem haladó, tervezett tartózkodásra jogosító vízumok kiadására vonatkozó eljárásokat és feltételeket.
[…]
(3)   Ez a rendelet továbbá felsorolja azon harmadik országokat, amelyek állampolgárainak repülőtéri tranzitvízummal kell rendelkezniük [a nemzetközi polgári repülésről szóló, 1944. december 7-én Chicagóban aláírt egyezmény (Recueil des traités des Nations unies, 15. kötet, 102. szám; kihirdette: az 1971. évi 25. tvr.] 9. mellékletében lefektetett szabad áthaladás elve alóli kivételként, valamint meghatározza a tagállami repülőterek nemzetközi tranzitterületén történő áthaladáshoz szükséges vízumok kiadására vonatkozó eljárásokat és feltételeket.”
17
A vízumkódex 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ezen rendelet alkalmazásában a következő fogalommeghatározásokat kell alkalmazni:
[…]
2.
»vízum« valamely tagállam által kiadott engedély a következőkre vonatkozóan:
a)
a tagállamok területén bármely 180 napos időszakban 90 napot meg nem haladó, tervezett tartózkodás; vagy
b)
a tagállamok nemzetközi repülőtéri tranzitterületén történő áthaladás;
[…]”
A 2018/1806 rendelet
18
A 2018/1806 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az I. mellékletben felsorolt harmadik országok állampolgárai a tagállamok külső határainak átlépésekor vízumkötelezettség alá esnek.”
19
E rendelet 4. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A II. mellékletben felsorolt harmadik országok állampolgárai mentesülnek a 3. cikk (1) bekezdésében rögzített kötelezettség alól a bármely 180 napos időszakban 90 napot meg nem haladó tartózkodások esetében.”
20
Az említett rendelet 6. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok kivételt tehetnek a 3. cikkben előírt vízumkötelezettséget vagy a 4. cikkben előírt vízummentességet illetően az alábbi személyekkel:
a)
diplomata útlevéllel, szolgálati/hivatali útlevéllel vagy különleges útlevéllel rendelkező személyek;
b)
a polgári légiközlekedési és tengerhajózási személyzet tagjai feladataik ellátása közben;
c)
a polgári tengerhajózási személyzet partra szálló tagjai, amennyiben rendelkeznek a [Nemzetközi Munkaügyi Szervezet (ILO) Általános Konferenciájának negyvenegyedik ülésszakán, 1985. május 13‑án elfogadott és 1961. február 19‑én hatályba lépett, a tengerészek személyazonossági okmányairól szóló, 1958. május 13‑i 108. számú egyezménnyel] vagy [az ILO Általános Konferenciájának kilencvenegyedik ülésszakán, 2003. június 19‑én elfogadott és 2005. február 9‑én hatályba lépett, a tengerészek személyazonossági okmányairól szóló (felülvizsgált) 185. számú egyezménnyel], vagy [az 1965. április 9‑én Londonban aláírt és 1967. március 5‑én hatályba lépett, a nemzetközi tengeri forgalom megkönnyítéséről szóló egyezményel (Recueil des traités des Nations unies, 591. kötet, 265. szám)] összhangban kiállított tengerészigazolvánnyal;
d)
katasztrófa vagy baleset során a sürgősségi ellátást vagy mentést végző missziók személyzete és tagjai;
e)
a nemzetközi belvízi utakon hajózó járművek polgári személyzete;
f)
az olyan kormányközi nemzetközi szervezetek, amelyeknek legalább egy tagállam tagja, vagy az érintett tagállam által a nemzetközi jog alanyaként elismert egyéb jogalanyok által az említett szervezetek vagy jogalanyok tisztviselői részére kiállított úti okmányok birtokosai.
[…]
(3)   A tagállamok kivételt tehetnek a 4. cikkben említett vízummentesség alól olyan személyek esetén, akik tartózkodásuk alatt kereső tevékenységet folytatnak.”
21
Ugyanezen rendelet I. mellékletében szerepel azon harmadik országok listája, amelyek állampolgárai a tagállamok külső határainak átlépésekor vízumkötelezettség alá esnek. Az Orosz Föderáció ezen harmadik országok közé tartozik.
22
A 2018/1806 rendelet II. mellékletében szerepel azon harmadik országok listája, amelyek állampolgárai mentesek a vízumkötelezettség alól, amennyiben a tagállamok külső határait a bármely 180 napos időszakban 90 napot meg nem haladó tartózkodás céljából lépik át. Kanada és Izrael állam ezen harmadik országok közé tartozik.
A litván jog
A külföldiek jogállásáról szóló törvény
23
A 2004. április 29‑i Lietuvos Respublikos įstatymas dėl užsieniečių teisinės padėties Nr. IX‑2206 (a Litván Köztársaság külföldiek jogállásáról szóló IX‑2206. sz. törvénye; Žin., 2004., 73‑2539. sz.) alapügyre alkalmazandó változata (a továbbiakban: a külföldiek jogállásáról szóló törvény) 40. cikke (1) bekezdésének 16) pontja értelmében ideiglenes tartózkodási engedély állítható ki vagy újítható meg olyan külföldi részére, aki ausztrál, japán, egyesült királyságbeli, egyesült államokbeli, kanadai, új‑zélandi vagy dél‑koreai állampolgár, és a Litván Köztársaságban munkát kíván vállalni, vagy más jogszerű tevékenységet kíván folytatni.
A korlátozó intézkedésekről szóló törvény
24
A 2023. április 20‑i Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymas Nr. XIV‑1888 (a Litván Köztársaságnak az Ukrajna elleni katonai agresszióra tekintettel hozott korlátozó intézkedésekről szóló, XIV‑1888. sz. törvénye; TAR, 2023., 2023‑7804. sz.; a továbbiakban: a korlátozó intézkedésekről szóló törvény) 1. cikke értelmében e törvény célja a Litván Köztársaság nemzetbiztonsági és külpolitikai érdekeinek biztosítása, valamint a 2004. április 22‑i Lietuvos Respublikos tarptautinių sankcijų įstatymas Nr. IX‑2160 (a Litván Köztársaság nemzetközi szankciókról szóló, IX‑2160. sz. törvénye; Žin., 2004., 68‑2369. sz.) 1. cikkének (1) bekezdésében említett célkitűzések annak révén történő elérése, hogy Litvániában korlátozó intézkedések bevezetésére kerül sor a külföldi államok Ukrajna elleni katonai agressziójára tekintettel.
25
A korlátozó intézkedésekről szóló törvény 3. cikkének 1. és 2. bekezdése értelmében fel kell függeszteni egyrészt az Oroszországi Föderáció és a Belarusz Köztársaság állampolgárai által benyújtott vízumkérelmek a Litván Köztársaság külföldi vízumhivatala általi befogadását – kivéve azokat az eseteket, amikor a Litván Köztársaság külügyminisztériuma az érintett kérelem benyújtásánál közvetítőként jár el –, másrészt pedig az Oroszországi Föderáció és a Belarusz Köztársaság állampolgárai által benyújtott nemzeti vízumkérelmek külföldi külső szolgáltatón keresztüli befogadását.
26
E törvény 3. cikkének (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy fel kell függeszteni a Litvániában való ideiglenes tartózkodásra vonatkozó engedély kiállítása iránt az Oroszországi Föderáció állampolgárai által – az Oroszországi Föderáció azon állampolgárai kivételével, akik képviseletében a litván kormány által meghatározott esetekben a litván kormány által felhatalmazott hatóság jár el közvetítőként – külföldi külső szolgáltatón keresztül Litvániában benyújtott kérelmek befogadását. Fel kell továbbá függeszteni Litvániában az ilyen kérelmek befogadását, az Oroszországi Föderáció azon állampolgárai által benyújtott kérelmek kivételével, akik a Litván Köztársaság külföldi vagy belföldi vízumhivatala által kiállított érvényes schengeni vízummal vagy nemzeti vízummal, vagy a Litván Köztársaság vagy valamely másik uniós tagállam által kiállított érvényes tartózkodási engedélyével rendelkeznek.
27
E törvény 4. cikkének (1) bekezdése értelmében a 3. cikkben említett korlátozó intézkedéseket – a 3. cikk 2. bekezdésében említett korlátozó intézkedés kivételével – e törvény hatálybalépésétől számítva egy évig kell alkalmazni.
28
A korlátozó intézkedésekről szóló törvény 5. cikke értelmében a törvény 2023. május 3‑án lép hatályba, és 2024. május 2‑ig marad hatályban.
A 2024. április 25‑i törvény
29
A 2024. április 25‑i Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV‑1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymas Nr. XIV‑2581 (a Litván Köztársaságnak az Ukrajna elleni katonai agresszióra tekintettel hozott korlátozó intézkedések bevezetéséről szóló XIV‑1888. sz. törvénye 3., 4. és 5. cikkének módosításáról szóló XIV‑2581. sz. törvény; TAR, 2024., 2024‑8222k. sz., a továbbiakban: 2024. április 25‑i törvény) 2. cikke többek között módosította a korlátozó intézkedésekről szóló törvény 4. cikkének (1) bekezdését, így a 3. cikkben előírt korlátozó intézkedések – a 8. bekezdésében említett intézkedés kivételével – 2024. május 3‑tól 2025. május 2‑ig voltak alkalmazandók.
30
A 2024. április 25‑i törvény 3. cikke módosította a korlátozó intézkedésekről szóló törvény 5. cikkét, és előírta, hogy ez utóbbi törvény 2025. május 2‑ig marad hatályban.
31
A 2024. április 25‑i törvény 4. cikkének (1) bekezdése pontosítja, hogy ez a törvény – 1. cikkének (5) bekezdése és 4. cikkének (3) bekezdése kivételével – 2024. május 3‑án lép hatályba.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
32
M. P., aki egyidejűleg kanadai, orosz és izraeli állampolgár is, kanadai útlevéllel utazott be Litvániába. A hatáskörrel rendelkező litván hatóságok ezért nem követelték meg, hogy a tagállam területére való beutazáshoz vízummal rendelkezzen.
33
2023. október 13‑án M. P. a külföldiek jogállásáról szóló törvény 40. cikke (1) bekezdésének 16) pontjára hivatkozva Litvániában való ideiglenes tartózkodásra vonatkozó engedély iránti kérelmet nyújtott be. Arra hivatkozott, hogy egy Litvániában működő társaságban érdekeltséggel rendelkező kanadai állampolgár, aki azért érkezett Litvániába, hogy ott dolgozzon. Az alapeljárás felperese egyéb dokumentumok mellett kanadai, orosz és izraeli útleveleinek pdf‑másolatát is csatolta kérelméhez.
34
2023. október 19‑én a bevándorlási osztály klaipėdai (Litvánia) részlege elfogadta a kérelem megvizsgálását.
35
2023. október 20‑án M. P. értesítést kapott a bevándorlási osztálytól, amelyben annak pontosítását kérték, hogy M. P. milyen állampolgárság alapján nyújtotta be a Litvániában való ideiglenes tartózkodásra vonatkozó engedély iránti kérelmét. M. P. ismét jelezte, hogy az engedélyt kanadai állampolgárként kérelmezi.
36
Az alapügyben szóban forgó, M. P.‑vel 2023. november 30‑án közölt határozattal a bevándorlási osztály azzal az indokkal vonta vissza a klaipėdai részlegnek az M. P. tartózkodási engedély iránti kérelmének megvizsgálását elfogadó határozatát, hogy M. P. nemcsak kanadai, hanem orosz állampolgár is, és kérelméhez nem csatolta a korlátozó intézkedésekről szóló törvény 3. cikkének (3) bekezdésében említett dokumentumokat, nevezetesen a Litván Köztársaság vízumhivatala által kiállított érvényes schengeni vagy nemzeti vízumot, vagy valamely tagállam területére szóló, érvényes tartózkodási engedélyt.
37
M. P. keresetet indított a Regionų administracinio teismo Vilniaus rūmai (regionális közigazgatási bíróság, vilniusi részleg, Litvánia) előtt, többek között az alapügyben szóban forgó határozat megsemmisítése iránt. Miután keresetét a 2024. április 2‑i ítélettel elutasították, M. P. fellebbezést nyújtott be ezen ítélet ellen a kérdést előterjesztő bírósághoz, a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismashoz (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága).
38
M. P. arra hivatkozik, hogy a litván hatóságok annak ellenére, hogy elismerték kanadai állampolgárságát, hogy a Litvánia területére való belépésekor alkalmazták rá a vízummentességi rendszert, és hogy elfogadták, hogy e minőségében vizsgálják meg a Litvániában való ideiglenes tartózkodási engedély iránti kérelmét, ezt követően úgy határoztak, hogy a korlátozó intézkedésekről szóló törvény rendelkezéseinek alkalmazása során figyelembe veszik orosz állampolgárságát. Ugyanakkor egyetlen jogszabály sem tiltja a több harmadik ország állampolgárságával rendelkező személy számára, hogy állampolgárságai közül kiválassza, hogy melyikre kíván hivatkozni annak érdekében, hogy tartózkodási engedély iránti kérelmet nyújtson be a litván hatóságokhoz.
39
M. P. szerint ily módon figyelmen kívül hagyták a kanadai állampolgárságát, holott a CETA 10.1. és 10.6–10.9. cikke értelmében a megállapodás részes felei kötelesek lehetővé tenni egyes állampolgáraik – például üzletemberek, befektetők, vállalatvezetők vagy szakemberek – számára, hogy további engedély nélkül belépjenek az érintett országba, ott tartózkodjanak, ott letelepedett vállalkozásoknál dolgozzanak, vagy ott gazdasági tevékenységet folytassanak. M. P. úgy véli, hogy a CETA rendelkezései jogot biztosítanak a kanadai állampolgároknak arra, hogy a Litvániában ideiglenes tartózkodási engedélyt kapjanak, és a vonatkozó szabályozást nemzeti szinten a külföldiek jogállásáról szóló törvény 40. cikke (1) bekezdésének 16) pontja hajtja végre. A CETA és a korlátozó intézkedésekről szóló törvény 3. cikkének (3) bekezdése közötti ütközés esetén a megállapodásnak kell elsőbbséget élveznie.
40
A bevándorlási osztály pedig azt állítja, hogy a korlátozó intézkedésekről szóló törvény nem zárja ki a hatálya alól azokat az orosz állampolgárokat, akik egyébként egy másik ország állampolgárságával is rendelkeznek. A bevándorlási osztálynak nem feladata eldönteni, hogy a Litvániában való ideiglenes tartózkodásra vonatkozó engedély iránti kérelmet benyújtó személy milyen állampolgársággal rendelkezik, hanem csupán a kérelemhez csatolt dokumentumokat kell megvizsgálnia.
41
A kérdést előterjesztő bíróság először is megjegyzi, hogy a CETA 30.6. cikke úgy rendelkezik, hogy a megállapodás egyetlen rendelkezése sem értelmezhető úgy, hogy az jogokat vagy kötelezettségeket keletkeztetne a Felek között a nemzetközi közjog alapján létrehozott személyektől eltérő személyekre nézve, vagy úgy, hogy erre a megállapodásra közvetlenül hivatkozni lehet a Felek belső jogrendszerében”, amit a Bíróság a 2019. április 30‑i 1/17 (EU–Kanada átfogó gazdasági és kereskedelmi megállapodás) véleményben (EU:C:2019:341) is megerősített.
42
Mindemellett, mivel az e vélemény alapjául szolgáló ügy különbözik az alapügytől, meg kell állapítani, hogy a CETA 30.6. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy az akadályát képezi annak, hogy M. P. a kérdést előterjesztő bíróság előtt a megállapodás rendelkezéseire hivatkozzon.
43
Másodszor e bíróság megjegyzi, hogy a 2018/1806 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése és I. melléklete értelmében a Litvánia területére belépni kívánó orosz állampolgároknak vízummal kell rendelkezniük, míg e rendelet 4. cikkének (1) bekezdése és II. melléklete értelmében a kanadai állampolgárok mentesülnek e kötelezettség alól a bármely 180 napos időszakban 90 napot meg nem haladó tartózkodások esetében.
44
A jelen ügyben, miközben a litván hatóságok M. P.‑re, mint kanadai állampolgárra, vízummentességet alkalmaztak annak Litvániába történt belépésekor, később, amikor M. P. ideiglenes tartózkodási engedélyt kért Litvániában, arra kötelezték, hogy mutasson be schengeni vagy nemzeti vízumot, vagy a Litván Köztársaság vagy más tagállam által kiállított érvényes tartózkodási engedélyt. Másfelől a korlátozó intézkedések bevezetéséről szóló törvény 3. cikke 1. és 2. bekezdésének megfelelően M. P. orosz állampolgárként nem kaphat nemzeti vízumot.
45
Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság szerint M. P. nem tartozik a 2018/1806 rendelet 6. cikke (1) bekezdésének a)–f) pontjában említett vízummentességi kivételek hatálya alá tartozó helyzetek egyikébe sem. Egyébiránt, bár az említett rendelet 6. cikkének (3) bekezdése azt is lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy vízummentességi kivételt tegyenek olyan személyek esetén, akik tartózkodásuk alatt kereső tevékenységet folytatnak, M. P. Litvánia területére való belépésének célja nem releváns a korlátozó intézkedésekről szóló törvény alkalmazása szempontjából. Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a 6. cikk (3) bekezdése sem alkalmazható a jelen ügyben.
46
E körülmények között a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni [a CETA] 30.6. cikkét, hogy az alapján egy kanadai, izraeli és orosz állampolgársággal rendelkező személy [az alapügy] körülményeihez hasonló körülmények között nem hivatkozhat e megállapodás rendelkezéseire a Litván Köztársaságban való ideiglenes tartózkodásra vonatkozó engedéllyel kapcsolatban egy nemzeti bírósághoz benyújtott keresetben?
2)
Úgy kell‑e értelmezni a [2018/1806] 4. cikkének (1) bekezdését e rendelet II. mellékletével összefüggésben, hogy azzal nem ellentétes egy korlátozott ideig hatályos olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a Litván Köztársaságban való ideiglenes tartózkodásra vonatkozó engedély iránti kérelmet benyújtani kívánó orosz állampolgárnak érvényes vízumot vagy tartózkodási engedélyt kell bemutatnia annak ellenére, hogy e személy [az említett] rendelet II. mellékletében felsorolt [országok] egyikének állampolgáraként vízummentességi rendszer keretében lépett be a Litván Köztársaságba, ami ugyanakkor felveti azt a kérdést is, hogy [az alapügy] körülményeihez hasonló körülmények között összeegyeztethetők‑e [az ugyanezen] rendelet e rendelkezései a CETA‑val?”
47
2025. július 8‑i levelével a Bíróság Hivatala felvilágosításkérést intézett a kérdést előterjesztő bírósághoz. E kérelemre válaszul a kérdést előterjesztő bíróság először is ismertette, hogy álláspontja szerint M.P. a CETA 10.1. cikke értelmében vett „beruházónak” tekinthető, másodszor, hogy a korlátozó intézkedésekről szóló törvény 3. cikkének (3) bekezdése nem eredményezi az orosz állampolgárok által benyújtott ideiglenes tartózkodási engedély iránti kérelmek elbírálásának felfüggesztését, ha azok Litvánia vagy egy másik tagállam területére szóló tartózkodási engedéllyel rendelkeznek, harmadszor pedig hogy a 2025. április 17‑i Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV-1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymas Nr. XV-170 (a Litván Köztársaságnak az Ukrajna elleni katonai agresszióra tekintettel hozott korlátozó intézkedéseket bevezető XIV‑1888. sz. törvénye 3., 4. és 5. cikkének módosításáról szóló XV‑170. sz. törvény; TAR, 2025., 2025‑7432. sz.,) értelmében a 3. cikk 3. bekezdésében előírt intézkedéseket 2026. május 2‑ig kellett alkalmazni.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
48
A kérdést előterjesztő bíróság által az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben szereplő első kérdésével kapcsolatban kifejtett fejtegetésekből és a Bíróság által hozzá intézett felvilágosításkérésre adott válaszából kitűnik, hogy e bíróság arra keresi a választ, hogy hivatkozhat‑e előtte a CETA tizedik fejezetének rendelkezéseire olyan magánszemély, aki e megállapodás 10.1. cikke értelmében kanadai beruházónak minősül.
49
Ebből következően az előterjesztő bíróság első kérdése lényegében arra irányul, hogy a CETA 30.6. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy a tizedik fejezetben foglalt rendelkezések közvetlen hatállyal rendelkeznek.
50
Először is hangsúlyozni kell, hogy – amint arra az Európai Bizottság is rámutatott – az említett tizedik fejezet az Unió hatáskörébe tartozik, és azt a 2017/38 tanácsi határozat 1. cikkének megfelelően 2017. szeptember 21‑től ideiglenesen alkalmazandó. Következésképpen azt a kérdést, hogy a tizedik fejezetben szereplő rendelkezések közvetlen hatállyal rendelkeznek‑e, nem kizárólag a nemzeti bíróságoknak kell eldönteniük a nemzeti joguk alapján (2000. december 14‑iDior és társai ítélet, C‑300/98 és C‑392/98, EU:C:2000:688, 48. pont; 2007. szeptember 11‑iMerck Genéricos – Produtos Farmacêuticos ítélet, C‑431/05, EU:C:2007:496, 34. és 47. pont; 2011. március 8‑iLesoochranárske zoskupenie ítélet, C‑240/09, EU:C:2011:125, 32. és 33. pont).
51
Másodszor, az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a Bíróságnak csak akkor kell ezt a kérdést – többek között a szóban forgó nemzetközi megállapodás szelleme, rendszere vagy szövege alapján – eldöntenie, ha a megállapodás nem rendezte a közvetlen hatályának kérdését (2015. január 13‑iTanács és társai kontra Vereniging Milieudefensie et Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht ítélet, C‑401/12 P–C‑403/12 P, EU:C:2015:4, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
52
Márpedig, amint arra a litván kormány és a Bizottság rámutat, a CETA 30.6. cikke egyértelműen kizárja, hogy magánszemély nemzeti bíróság előtt közvetlenül hivatkozhasson a megállapodás rendelkezéseire. Ebből az következik, hogy az említett megállapodás tizedik fejezetének rendelkezéseit úgy kell tekinteni, mint amelyek nem rendelkeznek közvetlen hatállyal (lásd ebben az értelemben: 2019. április 30‑i 1/17 [EU–Kanada átfogó gazdasági és kereskedelmi megállapodás] vélemény, EU:C:2019:341, 181. és 198. pont).
53
Harmadszor, a kérdést előterjesztő bíróságnak adandó hasznos válasz érdekében mindazonáltal hozzá kell tenni, hogy amennyiben az alapeljárás az uniós jog hatálya alá tartozik, az alkalmazandó nemzeti jogot a lehető legteljesebb mértékben az uniós jog részét képező nemzetközi megállapodással összhangban kell értelmezni, még akkor is, ha e megállapodás nem rendelkezik közvetlen hatállyal (lásd ebben az értelemben: 2006. július 4‑iAdeneler és társai ítélet, C‑212/04, EU:C:2006:443, 113. pont; 2022. november 8‑iDeutsche Umwelthilfe [Gépjárművek jóváhagyása] ítélet, C‑873/19, EU:C:2022:857, 66. pont; 2024. január 11‑iSocietatea Civilă Profesională de Avocaţi AB & CD ítélet, C‑252/22, EU:C:2024:13, 76. és 82. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
54
Az összhangban álló értelmezésre vonatkozó ilyen kötelezettségének azonban vannak bizonyos korlátai. Így a nemzeti bíróság azon kötelezettségét, hogy a nemzeti jog releváns szabályainak értelmezésekor és alkalmazásakor a nemzetközi megállapodás tartalmára hivatkozzon, az általános jogelvek korlátozzák, és az említett kötelezettség nem szolgálhat a nemzeti jog contra legem értelmezésének alapjául (lásd analógia útján: 2024. február 20‑iX [A felmondás indokolásának hiánya] ítélet, C‑715/20, EU:C:2024:139, 70. pont; 2024. február 27‑iEUIPO kontra The KaiKai Company Jaeger Wichmann ítélet, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, 74. pont).
55
Ebből az következik, hogy bár a CETA tizedik fejezetében szereplő rendelkezéseknek nincs közvetlen hatályuk, ha a litván jognak az alapeljárás kimenetele szempontjából releváns valamely rendelkezése ezekkel a rendelkezésekkel összeegyeztethetetlennek bizonyul, a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a jelen ítélet előző pontjában ismertetett korlátok tiszteletben tartása mellett lehetséges‑e a nemzeti jogát – annak egészét figyelembe véve és az abban elismert értelmezési módszereket alkalmazva – az említett rendelkezésekkel összhangban értelmezni (2024. október 15‑iKUBERA ítélet, C‑144/23, EU:C:2024:881, 51. pont).
56
A fenti megfontolások összességéből következik, hogy az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a CETA 30.6. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a megállapodás tizedik fejezetében foglalt rendelkezések nem rendelkeznek közvetlen hatállyal, ami azonban nem zárja ki, hogy az érintett nemzeti jogszabály uniós joggal összhangban álló értelmezésének alapjául szolgálhassanak.
A második kérdésről
57
Második kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2018/1806 rendelet 4. cikkének a rendelet II. mellékletével összefüggésben értelmezett (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében a tagállam területén való ideiglenes tartózkodásra vonatkozó engedély orosz állampolgár általi megszerzésének feltétele, hogy ezen állampolgár – amennyiben azzal az indokkal, hogy az említett rendelet II. mellékletében felsorolt országok egyikének állampolgára is, vízum nélkül léphetett be a tagállam területére – ezen tagállam hatóságai által kiállított vízumot vagy bármely tagállam által kiállított tartózkodási engedélyt mutasson be. A kérdést előterjesztő bíróság arra is választ kér, hogy a 2018/1806 rendelet e rendelkezései összeegyeztethetők‑e a CETA‑val.
58
Először is, a Schengeni határellenőrzési kódex 6. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, hogy az e kódex által a harmadik országbeli állampolgárok számára biztosított tartózkodási engedély a schengeni térség területén kizárólag a bármely 180 napos időszakban 90 napot meg nem haladó ideig való tartózkodásra jogosítja fel őket (2020. február 5‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Tengerészek felvétele a rotterdami kikötőben] ítélet, C‑341/18, EU:C:2020:76, 58. pont).
59
Másodszor, a 6. cikk ezenkívül azt is előírja, hogy a harmadik országbeli állampolgárok közül egyeseknek érvényes vízummal kell rendelkezniük ahhoz, hogy ilyen, rövid távú tartózkodáshoz való joguk legyen.
60
A vízumkódex célja tehát – ahogyan 1. cikkéből is kitűnik – meghatározni a tagállamok területén való átutazásra vagy bármely 180 napos időszakban 90 napot meg nem haladó, tervezett tartózkodásra jogosító vízumok kiadására vonatkozó eljárásokat és feltételeket. A vízumkódex 2. cikke 2. pontjának a) és b) alpontja a „vízum” fogalmát a vízumkódex alkalmazásában úgy határozza meg, mint „a tagállamok területén […] bármely 180 napos időszakban 90 napot meg nem haladó, tervezett tartózkodásra”, illetve „a tagállamok nemzetközi repülőtéri tranzitterületén történő áthaladásra” vonatkozó, „valamely tagállam által kiadott engedélyt” (lásd ebben az értelemben: 2017. március 7‑iX és X ítélet, C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, 41. pont).
61
A 2018/1806 rendelet ebből a szempontból határozza meg azon harmadik országok listáját, amelyek állampolgáraira ilyen vízumkötelezettség vonatkozik, illetve amelyek állampolgárai mentesülnek a vízumkötelezettség alól.
62
A 2018/1806 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése értelmében az említett rendelet II. mellékletében található listán szereplő harmadik országok állampolgárainak a bármely 180 napos időszakban 90 napot meg nem haladó tartózkodások esetében nem kell vízum az Unió külső határainak átlépéséhez.
63
Ebből az következik, hogy e rendelkezés bizonyos harmadik országok – köztük Kanada, de nem az Oroszországi Föderáció – állampolgárait mentesíti a schengeni térség területén való rövid távú tartózkodáshoz szükséges vízum megszerzésének kötelezettsége alól.
64
A kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott adatok alapján azonban az alapügyben nem ilyen rövid távú tartózkodásról van szó. Egyrészt ugyanis az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy MP azért kér ideiglenes tartózkodási jogot, hogy a Schengeni határellenőrzési kódex alapján biztosított tartózkodás időnél nyilvánvalóan hosszabb ideig dolgozzon Litvániában. Másrészt a határozatból egyáltalán nem következik, hogy az alapeljárás MP litvániai beutazásának szabályszerűségére vagy a litván hatóságok olyan határozatára vonatkozna, amely idő előtt megszüntette MP‑nek a Schengeni határellenőrzési kódex által Litvánia területén biztosított rövid távú tartózkodáshoz való jogát.
65
Mivel a 2018/1806 rendelet nem vonatkozik az alapügyben szóban forgóhoz hasonló ideiglenes tartózkodási jog megadására (lásd analógia útján: 2018. január 16‑iE ítélet, C‑240/17, EU:C:2018:8, 41. pont), az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésben szereplőhöz hasonló szabályozás nem ellentétes a rendelettel.
66
Ebből másodszor az következik, hogy a 2018/1806 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének és II. mellékletének a CETA‑val való összhangját az ezt meghaladó részben nem szükséges vizsgálni.
67
A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2018/1806 rendelet 4. cikkének (1) bekezdését e rendelet II. mellékletével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében a tagállam területén való ideiglenes tartózkodásra vonatkozó engedély orosz állampolgár általi megszerzésének feltétele, hogy ezen állampolgár – amennyiben azzal az indokkal, hogy az említett rendelet II. mellékletében felsorolt országok egyikének állampolgára is, vízum nélkül léphetett be a tagállam területére – az adott tagállam hatóságai által kiállított vízumot vagy bármely tagállam által kiállított tartózkodási engedélyt mutasson be.
A költségekről
68
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A 2016. október 30‑án Brüsszelben aláírt, egyrészről Kanada, másrészről az Európai Unió és tagállamai közötti átfogó gazdasági és kereskedelmi megállapodás 30.6. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
a megállapodás tizedik fejezetében foglalt rendelkezések nem rendelkeznek közvetlen hatállyal, ami azonban nem zárja ki, hogy az érintett nemzeti jogszabály uniós joggal összhangban álló értelmezésének alapjául szolgálhassanak.
2)
A külső határok átlépésekor vízumkötelezettség alá eső, illetve az e kötelezettség alól mentes harmadik országbeli állampolgárok országainak felsorolásáról szóló, 2018. november 14‑i (EU) 2018/1806 európai parlamenti és tanácsi rendelet 4. cikkének (1) bekezdését e rendelet II. mellékletével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
azzal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében a tagállam területén való ideiglenes tartózkodásra vonatkozó engedély orosz állampolgár általi megszerzésének feltétele, hogy ezen állampolgár – amennyiben azzal az indokkal, hogy az említett rendelet II. mellékletében felsorolt országok egyikének állampolgára is, vízum nélkül léphetett be a tagállam területére – az adott tagállam hatóságai által kiállított vízumot vagy bármely tagállam által kiállított tartózkodási engedélyt mutasson be.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: litván.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.