62017CC0168
PAOLO MENGOZZI
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2018. október 3. (
1
)
C‑168/17. sz. ügy
SH
kontra
TG,
UF
beavatkozásával
(a Kúria [Magyarország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Közös kül‑ és biztonságpolitika – A líbiai helyzetre tekintettel hozott korlátozó intézkedések – 204/2011 rendelet – Az 5. cikk (2) bekezdése – Pénzeszközöknek a rendelet III. mellékletében felsorolt személyek rendelkezésére bocsátásának tilalma – 12. cikk – Az igényérvényesítést kizáró záradék – 9. cikk – Az 5. cikk (2) bekezdése szerinti tilalom alól kivételt képező kifizetések – Arra irányuló szerződések sorozata, hogy a rendelet III. mellékletében foglalt listán szereplő szerv javára garanciát nyújtsanak”
1.
A jelen indítvány tárgyát képező előzetes döntéshozatal iránti kérelmében a Kúria (Magyarország) számos kérdést vet fel, amely a líbiai helyzetre tekintettel korlátozó intézkedések meghozataláról szóló, 2011. március 2‑i 204/2011/EU tanácsi rendelet (
2
) 5. cikke (2) bekezdésének, 9. cikkének és 12. cikkének, valamint a 2016/44 rendelet (
3
) 17. cikkének értelmezésére vonatkozik. E kérdések két, az Európai Unióban honos bank, az SH és a TG közötti azon jogvita keretében merültek fel, amelynek tárgya jutalékoknak és egyéb díjaknak az előbbi bank által az utóbbi bank részére két olyan szerződés keretében történő megfizetése, amelyek egy líbiai bank által egy líbiai szervezettel szemben vállalt garanciakötelezettségek viszontbiztosítására irányultak az e szervezet és egy magyar vállalkozás által kötött vállalkozási szerződéssel kapcsolatban.
I. Jogi háttér
2.
2011. február 28‑án a Tanács elfogadta a 2011/137/KKBP határozatot. (
4
) Az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsának 1970. (2011) sz. határozatával (a továbbiakban: 1970. (2011) sz. ENSZ BT‑határozat) (
5
) és az azt követő határozatokkal összhangban e határozat fegyverembargóról, a belső elnyomás céljára felhasználható felszerelésekre vonatkozó tilalomról, valamint belépési korlátozásokról, továbbá a pénzeszközök és gazdasági források azon személyek és szervezetek tekintetében történő befagyasztásáról rendelkezett, akik vagy amelyek részt vettek az emberi jogok líbiai személyek ellen irányuló súlyos megsértésében, beleértve a civil lakosságot és létesítményeket érő, nemzetközi jogot sértő támadásokban való részvételt. (
6
)
3.
2011. március 2‑án a Tanács elfogadta a 204/2011 rendeletet az embargó végrehajtásához szükséges intézkedések meghozatala érdekében.
4.
E rendelet 5. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a] II. és a III. mellékletben felsorolt természetes vagy jogi személyekhez, szervezetekhez és szervekhez (
7
) tartozó, ezek tulajdonában lévő, vagy ezek által birtokolt vagy ellenőrzött valamennyi pénzeszközt és gazdasági erőforrást be kell fagyasztani”. E cikk (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[a] II. és a III. mellékletben felsorolt természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek rendelkezésére vagy javára – sem közvetlenül, sem közvetve – semmiféle pénzeszköz vagy gazdasági erőforrás nem bocsátható” (
8
). Ugyanezen cikk (3) bekezdése értelmében „[tilos] a tudatos és szándékos részvétel az olyan tevékenységekben, amelyek közvetett vagy közvetlen célja vagy hatása az (1) és (2) bekezdésben említett műveletek megkerülése”.
5.
A 204/2011 rendelet 9. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja a következőképpen rendelkezik: „[a]z 5. cikk (2) bekezdése nem vonatkozik a befagyasztott számlák alábbi növekményeire: a) az említett számlák kamatai vagy egyéb hozamai; b) az 5. cikkben említett természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek szankcióbizottság, Biztonsági Tanács vagy Tanács általi megjelölésének időpontja előtt kötött szerződések, megállapodások vagy azon időpont előtt keletkezett kötelezettségek alapján esedékes kifizetése, feltéve, hogy az említett kamatok, egyéb jövedelmek és kifizetések befagyasztására az 5. cikk (1) bekezdésének megfelelően sor került”. (
9
)
6.
A 204/2011 rendelet 12. cikkének eredeti változata a következőképpen rendelkezik: „[n]em teljesíthető semmiféle követelés, beleértve a kártérítésre irányuló vagy egyéb hasonló jellegű követelést – mint például kompenzációs követelés vagy garanciaérvényesítés keretében benyújtott követelés – a líbiai kormány vagy bármely olyan személy vagy szervezet számára, amely azon keresztül vagy a részére követeléssel áll elő, olyan szerződések vagy ügyletek tekintetében, amelyeknek a teljesítését közvetlenül vagy közvetve, részben vagy egészben érintették az 1970. (2011) ENSZ BT‑határozat értelmében elrendelt intézkedések, beleértve az Unió vagy valamely tagállam által a Biztonsági Tanács vonatkozó határozatai vagy az e rendeletben szereplő intézkedések végrehajtása értelmében, az azokban előírtak szerint vagy azokkal összefüggésben hozott intézkedéseket”. E cikk két későbbi módosítás tárgyát képezte, (
10
) a második módosítást a 45/2014 rendelet hajtotta végre. (
11
) A 204/2011 rendelet 12. cikkének a 45/2014 rendelet által módosított (1) és (2) bekezdése a következőképpen szól:
„(1)   [n]em érvényesíthetők az olyan szerződésekkel vagy ügyletekkel kapcsolatos, bármilyen formájú igények, amelyek érvényesítését az e rendelet alapján előírt intézkedések közvetlenül vagy közvetve, egészben vagy részben befolyásolják, ideértve a kártérítési vagy egyéb hasonló jellegű igényeket, mint például beszámítási követelést vagy garanciaérvényesítés keretében benyújtott igényt, különösen kötvény, garancia vagy viszontgarancia, továbbá kártérítés – különösen pénzügyi garancia, pénzügyi viszontgarancia vagy pénzbeli kártérítés – kifizetésére, illetve meghosszabbítására irányuló bármilyen igényt, amennyiben azokat az alábbiak kívánják érvényesíteni: a) a II. vagy III. mellékletben foglalt jegyzékekben szereplő személyek, szervezetek vagy szervek; b) bármely más líbiai személy, szervezet vagy szerv, ideértve a líbiai kormányt is; c) az a) vagy b) pontban említett személyek, szervezetek vagy szervek valamelyikén keresztül, illetve nevében vagy javára eljáró személyek, szervezetek vagy szervek.
(2)   Egy követelés érvényesítésére vonatkozó bármely eljárás során a követelést érvényesíteni kívánó személyre hárul a bizonyítás terhe arra vonatkozóan, hogy a követelés teljesítését nem tiltja az (1) bekezdés.”
7.
2016. január 20‑tól kezdődően a 2016/44 rendelet lépett a 204/2011 rendelet helyébe. A 204/2011 rendelet 12. cikkének szövege módosítások nélkül épült be a 2016/44 rendelet 17. cikkébe.
II. Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
8.
Az alapeljárásnak az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból és az iratokból következő tényállása a következőképpen foglalható össze.
9.
2009. július 7‑én a Libyan Housing and Infrastructure Board (a továbbiakban: HIB) líbiai szervezet mint megrendelő és az UF (az alapeljárásban a felperes oldalán beavatkozó) magyar jogi társaság mint vállalkozó szerződést kötöttek a líbiai Zawya régióban elvégzendő közműinfrastruktúra‑fejlesztések kivitelezésére.
10.
A HIB e szerződéshez kapcsolódóan az UF‑től két bankgarancia nyújtását követelte meg, a HIB‑től kapott előleg ellenében előleggaranciát (a továbbiakban: APG garancia) és jóteljesítési garanciát (a továbbiakban: PG garancia). A HIB megkövetelte, hogy a líbiai Sahara Bank bocsássa ki e garanciákat a HIB javára. E bank viszontgaranciát kért, és készenléti hitellevél kibocsátását követelte meg a TG (az alapeljárásban alperes) részéről, amely pedig az SH (az alapeljárásban felperes) részéről kérte viszontgarancia vállalását.
11.
2009. október 16‑án az SH és az UF szerződést kötöttek, amelyben az SH a TG javára viszontgarancia (a továbbiakban: az SH által vállalt APG viszontgarancia) kibocsátását vállalta azon viszontgarancia biztosítása érdekében, amelyet a TG‑nek a Sahara Bank javára kellett kibocsátania (a továbbiakban: a TG által vállalt APG viszontgarancia) a líbiai bank által a HIB javára nyújtott APG garancia ellenében. 2009. november 20‑án e szerződés teljesítése érdekében az SH kibocsátotta a TG javára vállalt APG viszontgaranciát 69499610 LYD összegben 2013. szeptember 14‑i lejárattal. Ezt követően 2009. november 24‑én a TG kibocsátotta a Sahara Bank javára vállalt APG viszontgaranciát 2013. augusztus 30‑i lejárattal.
12.
Emellett 2009. október 16‑án az SH és az UF egy olyan szerződést is kötöttek, amelyben az SH a TG javára viszontgarancia (a továbbiakban: az SH által vállalt PG viszontgarancia) kibocsátását vállalta azon visszavonhatatlan készenléti hitellevél biztosítása érdekében, amelyet a TG‑nek a Sahara Bank javára kellett kibocsátania (a továbbiakban: a TG által vállalt PG viszontgarancia) a líbiai bank által a HIB javára nyújtott PG garancia ellenében. 2009. december 16‑án e szerződés teljesítése érdekében az SH kibocsátotta a TG javára vállalt PG viszontgaranciát 6567000 EUR összegben 2014. július 15‑i lejárattal. Ezt követően 2009. december 17‑én a TG kibocsátotta a Sahara Bank javára vállalt PG viszontgaranciát 2014. június 30‑i lejárattal.
13.
Az SH és a TG által kötött megállapodások alapján a TG által vállalt APG viszontgarancia és a TG által vállalt PG viszontgarancia kibocsátásával összefüggésben az SH vállalta, hogy a TG részére megtérít minden, az utóbbi által a Sahara Bank részére megfizetett összeget, és negyedévente megfizet évi 1,30% jutalékot.
14.
Az SH 2011 márciusáig teljesítette a TG‑vel szemben fennálló fizetési kötelezettségeit.
15.
2011. március 2‑án elfogadták a 204/2011 rendeletet. A HIB és a Sahara Bank szerepeltek az e rendelet III. mellékletében foglalt listán, és 2014. január 29‑ig (
12
), illetve 2011. szeptember 2‑ig (
13
) e listán is maradtak.
16.
2012. december 20‑án az SH és a TG egyetértési memorandumot írtak alá jogviszonyaik szabályozására a 204/2011 rendelet elfogadása következményeinek figyelembevétele érdekében. Ugyanezen a napon az SH és a TG háromoldalú letéti szerződést (a továbbiakban: letéti szerződés) kötöttek egy letéteményes bankkal. E szerződés V. cikke alapján a letétbe helyezett összeget (
14
) át kell utalni a TG részére abban az esetben, ha az SH által vállalt APG és PG viszontgaranciák, valamint a hitellevél lejárati napját (2013. szeptember 14., illetve 2014. július 15.) megelőzően törölnék a HIB‑et a listáról. Ellenkező esetben a szóban forgó összegeket vissza kell fizetni az SH részére. Az SH tehát továbbra is szabályosan teljesítette a TG által vállalt APG és PG viszontgaranciákkal összefüggésben fizetendő összeg letéti számlára való átutalását.
17.
A HIB által benyújtott kérelmet követően a Sahara Bank több alkalommal kérte a TG által vállalt APG és PG viszontgaranciák lehívását. A TG a kérelem jogellenességével indokolva megtagadta azt. 2013. április 22‑i jogerős végzésével a Fővárosi Ítélőtábla (Magyarország) megtiltotta a TG‑nek a Sahara Bank részére történő kifizetést mindaddig, amíg a HIB a 204/2011 rendelet III. mellékletében foglalt listán szerepel.
18.
2013. január 10‑én a TG kérte az SH által vállalt APG viszontgarancia lehívását. Az SH elutasította a kérelmet, mivel a korlátozó intézkedések még fennálltak.
19.
2013. szeptember 14‑én az SH által vállalt APG viszontgarancia lejárt. 2014. július 17‑én az SH által vállalt PG viszontgarancia is lejárt anélkül, hogy lehívási kérelem benyújtására került volna sor. Ennek következtében az SH azt kérte a TG‑től, hogy járuljon hozzá a letétbe helyezett összegek felszabadításához, és tegye meg a szükséges szándéknyilatkozatot a letéteményes banknál. A TG ugyanakkor megtagadta e nyilatkozat megtételét.
20.
Az SH így bírósághoz fordult, és azt kérte, hogy a TG teljesítse a letéti szerződés alapján fennálló kötelezettségeit. A TG viszontkeresetében (
15
) az SH arra való kötelezését kérte, hogy fizesse meg a szóban forgó viszontgaranciák vállalásához kapcsolódó díjakat, (
16
) beleértve a Sahara Bank részére már megfizetett összegek visszatérítését is.
21.
Az elsőfokú bíróság helyt adott az SH keresetének, és hozzájárult a letétbe helyezett összegeknek az SH javára történő felszabadításához. E tekintetben a meghozott ítélet jogerőssé vált. Ami a viszontkeresetet illeti, e bíróság elutasította azt azon részében, amely a Sahara Bank részére a TG által már megfizetett összegekre vonatkozott, és helyt adott annak az SH által a TG részére megfizetendő garanciadíjakra vonatkozó részének. E bíróság szerint e díjak egy magyar jogi személy által nyújtott szolgáltatás ellenértékét képezték, és nem estek a 204/2011 rendelet hatálya alá. Az SH‑t tehát 1352713,04 euró összeg megfizetésére kötelezték, beleértve a késedelmi kamatokat is. Az SH, az UF és a TG is megtámadták az elsőfokú bíróság ítéletét.
22.
A másodfokú eljárásban az eljáró bíróság részben megváltoztatta az elsőfokú ítéletet, és a viszontkeresetet teljes egészében elutasította. Egyrészt a fellebbviteli bíróság e keresetet megalapozatlannak ítélte a letéti szerződés alapján, amely módosította az SH és a TG által korábban kötött megállapodásokat, másrészt úgy vélte, hogy a HIB‑bel szemben alkalmazott korlátozó intézkedések érvényességének ideje alatt a TG nem nyújthatott garanciát, és így nem volt jogosult a vonatkozó díjak fedezetére. A TG felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a fellebbviteli bíróság ítéletével szemben a Kúriához, a kérdést előterjesztő bírósághoz.
23.
E bíróság úgy véli, hogy annak megállapításához, hogy – a HIB javára szóló bankgarancia kibocsátása érdekében kötött szerződéses láncolatban – a TG jogosult‑e az SH utasítására kibocsátott viszontgarancia díjainak megfizetésére, az uniós jogot, és különösen a 204/2011 rendelet 5. és 12. cikkét, valamint esetlegesen 9. cikkét, továbbá a 2016/44 rendelet 5., 9. és 17. cikkét kell értelmezni.
24.
Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés megemlíti, hogy az alapeljárás felei az Európai Bizottsághoz (Külpolitikai Eszközökért Felelős Szolgálat, FPI) fordultak a helyzetre vonatkozó jogi értékelés érdekében. 2013. november 18‑án az FPI jogi véleményt bocsátott ki, amely szerint helyes eljárás volt, hogy a pénzeszközöket sem közvetlenül, sem közvetve nem szabadították fel a HIB részére vagy javára, mivel e szervezet szerepelt a 204/2011 rendelet III. mellékletében foglalt listán. 2014. március 10‑én az FPI kiadott egy második véleményt a Franciaország Európai Unió melletti Állandó Képviseletének kérelmét követően, amelyben különbséget tettek a „garancialehívás” és a „garancia alapján történő fizetés” között. Az FPI szerint amennyiben a 204/2011 rendelet 12. cikke nem alkalmazható, a listán szereplő szervezet javára szóló garancia „lehívása” elfogadható, de a „garancia alapján történő fizetés” nem teljesíthető, ha e szervezet a 204/2011 rendelet 5. cikke szerinti korlátozó intézkedések hatálya alá tartozik, feltéve, hogy e fizetés nem teljesíthető e rendelet 9. cikke értelmében.
25.
E helyzetre tekintettel a Kúria 2017. március 23‑i végzésében felfüggesztette az alapeljárást, és az alábbi kérdéseket terjesztette elő előzetes döntéshozatalra:
„1)
A 204/2011/EU rendelet, illetve a (EU) 2016/44 rendelet hatálya kiterjed‑e a [HIB] javára szóló bankgarancia kibocsátása érdekében kötött szerződéses láncolatban viszontgarancia‑szerződések alapján az alábbi garanciadíj‑fizetési kötelezettségekre:
1.1)
ha az Európai Unióban honos bank díjfizetési kötelezettsége viszontgarancia‑szerződés alapján áll fenn olyan líbiai bank számára, amely a 204/2011/EU rendelet III. melléklet tiltólistáján szerepel;
1.2)
ha az Európai Unióban honos bank díjfizetési kötelezettsége viszontgarancia‑szerződés alapján áll fenn olyan líbiai bank számára, amely a 204/2011/EU rendelet III. melléklet tiltólistáján nem szerepel, de a bankgarancia a III. melléklet tiltólistáján szereplő HIB javára szól;
1.3)
ha a 204/2011/EU rendelet 45/2014/EU rendelettel történő módosítását követő időszakban a 204/2011/EU rendelet minden líbiai entitás számára tiltja a közvetlen vagy közvetett kifizetést;
1.4)
ha a garanciadíj‑fizetési kötelezettség a HIB javára szóló bankgarancia kibocsátása érdekében kötött szerződéses láncolatban olyan viszontgarancia‑szerződés alapján áll fenn, amely két, az Európai Unióban honos bank közötti relációban merül fel;
1.5)
ha a garanciadíjakkal való elszámolásra a garanciák időtartamának lejártát követően, perben, az (EU) 2016/44 rendelet hatálybalépését követően kerül sor?
2)
Ha a rendelet hatálya alá tartozik az 1.1.–1.2. pontban megjelölt garanciadíj‑fizetési kötelezettség, közvetlenül vagy közvetve a 204/2011/EU rendelet IIΙ. mellékletben felsorolt jogi személyek, szervezetek vagy szervek javára bocsátott pénzeszköznek tekinthető‑e a HIB javára szóló előleg‑visszafizetési és jóteljesítési garancia kibocsátása érdekében – a III. mellékletben egy ideig tiltólistán is szereplő – líbiai banknak megfizetett garanciadíj?
3)
A 204/2011/EU rendelet 45/2014/EU rendelettel történő módosítását követő időszakban (1.3. pont) a 204/2011/EU rendelet 12. cikke (1) bekezdésének b) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy közvetlen vagy közvetett módon a garanciaérvényesítéssel kapcsolatos igénynek tekinthető egy líbiai bank által igényelt és egy Európai Unióban honos bank által viszontgarancia‑szerződés alapján megfizetett díj, költség?
4)
A 45/2014/EU rendelettel módosított 204/2011/EU rendelet 12. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerinti – a 12. cikk (1) bekezdésének a) vagy b) pontjában említett személyek, szervezetek vagy szervek valamelyikén keresztül, illetve nevében vagy javára eljáró – személynek, szervezetnek kell‑e tekinteni egy olyan, az Európai Unióban honos bankot, amely a HIB javára szóló bankgarancia kibocsátása érdekében kötött szerződéses láncolatban viszontgarancia‑szerződés alapján garanciadíj fizetésére köteles líbiai entitás részére (1.4. pont)? Az ilyen bank által egy másik, Európai Unióban honos banktól igényelt garanciadíjak közvetlen vagy közvetett módon a garanciaérvényesítéssel kapcsolatos igénynek tekinthetők‑e?
5)
Vonatkozik‑e bármely kifizetésre a 204/2011/EU rendelet 9. cikke szerinti kivételi szabály?
6)
Amennyiben a garanciadíjakkal kapcsolatos elszámolásra a 204/2011/EU rendeletet hatályon kívül helyező, de a korábbival lényegileg azonos szabályozást tartalmazó, az (EU) 2016/44 tanácsi rendelet hatálybalépését követően kerül sor (1.5. pont), e rendelet lesz‑e irányadó a felek jogvitájának elbírálására, és e rendelet 17. cikke (1) bekezdésének b) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy közvetlen vagy közvetett módon a garanciaérvényesítéssel kapcsolatos igénynek tekinthető egy líbiai bank által igényelt és egy Európai Unióban honos bank által viszontgarancia‑szerződés alapján megfizetett díj, költség? E rendelet 17. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerinti – a 17. cikk (1) bekezdésének a) vagy b) pontjában említett személyek, szervezetek vagy szervek valamelyikén keresztül, illetve nevében vagy javára eljáró – személynek, szervezetnek kell‑e tekinteni egy olyan, az Európai Unióban honos bankot, amely a HIB javára szóló bankgarancia kibocsátása érdekében kötött szerződéses láncolatban viszontgarancia‑szerződés alapján garanciadíj fizetésére köteles líbiai entitás részére? Az ilyen bank által egy másik, Európai Unióban honos banktól igényelt garanciadíjak közvetlen vagy közvetett módon a garanciaérvényesítéssel kapcsolatos igénynek tekinthetők‑e?”
26.
Az UF, az SH, a TG, az olasz, a német és a magyar kormány, valamint a Bizottság a Bíróság alapokmányának 23. cikke értelmében írásbeli észrevételeket nyújtottak be, és az olasz kormány kivételével a 2018. április 23‑i tárgyaláson meg is hallgatták őket.
III. Elemzés
A.
Előzetes megjegyzések
27.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy a Kúriának nincsenek észszerű kétségei azon tényt illetően, hogy a viszontgaranciák lehívása – amelyre sosem került sor, és amely már nem is lehetséges a lejárt viszontgaranciák miatt – tilos a 204/2011 rendelet értelmében, legalábbis addig, amíg a HIB szerepelt a listán. E kérdéssel tehát nem fordultak a Bírósághoz.
28.
A Kúria ezzel szemben azt kérdezi a Bíróságtól, hogy az Európai Unió által Líbiával szemben elfogadott embargós intézkedések alkalmazása szempontjából hogyan kell tekinteni az alábbiakat:
–
az Unióban honos bank által a 204/2011 rendelet III. mellékletében foglalt listán szereplő líbiai bank részére az e listán ugyancsak szereplő szervezet javára szóló garancia nyújtásából eredő díjak utólagos fedezeteként történő kifizetések;
–
az Unióban honos bank által a 204/2011 rendelet II. és III. mellékletében foglalt listákon nem szereplő líbiai bank részére az e listákon szereplő szervezet javára szóló garancia nyújtásából eredő díjak utólagos fedezeteként történő kifizetések;
–
egy Unióban honos bank által egy másik Unióban honos bank részére a 204/2011 rendelet II. és III. mellékletében foglalt listákon nem szereplő líbiai bank javára szóló viszontgarancia nyújtásából eredő díjak utólagos fedezeteként azon szervezet javára szóló garancia kibocsátása érdekében történő kifizetések, amely szervezetet e listákra e kibocsátást követően vették fel.
29.
E kifizetési kategóriák mindegyike esetében a Bíróságra hárul annak meghatározása, hogy azok a 204/2011 rendeletben vagy a 2016/44 rendeletben elrendelt tilalmak hatálya alá tartoznak‑e.
30.
Ezzel szemben a nemzeti bíróság (a Kúria vagy az érdemben eljáró bíróság) feladata annak meghatározása, hogy az SH és a TG által kötött viszontgarancia‑szerződés, a letéti szerződés és az e szerződésekre alkalmazandó jog alapján a TG jogosult‑e arra, hogy az SH‑tól követelje az ez utóbbi utasítása alapján kiadott viszontgaranciák díjának megfizetését (vagy bármilyen kártérítést vagy a jogalap nélküli gazdagodás megtérítését) azon időszakra vonatkozóan, amikor a HIB szerepelt a 204/2011 rendelet III. mellékletében foglalt listán, annak ellenére, hogy ez utóbbi nevét csak a TG által vállalt APG viszontgarancia lejáratát követően törölték a listáról, és hogy a korlátozó intézkedések elfogadása módosította a TG teljesítési kockázatnak való kitettségét.
B.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett 1.1) kérdés és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés: az Unióban honos bank által a 204/2011 rendelet III. mellékletében foglalt listán szereplő líbiai bank részére az e listán ugyancsak szereplő szervezet javára szóló garancia nyújtásából eredő díjak utólagos fedezeteként történő kifizetések
31.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett 1.1) kérdéssel, amelyet az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdéssel együttesen kell vizsgálni, mivel az az említett 1.1) alpontra utal, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az alapeljáráshoz hasonló körülmények között a TG által a Sahara Bank részére a HIB javára szóló APG és PG garancia nyújtása érdekében abban az időszakban megfizetendő a díjak, (
17
)amikor a Sahara Bank szerepelt a listán, a 204/2011 rendelet vagy a 2016/44 rendelet hatálya alá tartoznak‑e, és tiltottak‑e e rendeletek vonatkozó rendelkezései alapján.
32.
Mindenekelőtt pontosítani szükséges, hogy mivel olyan kifizetésekről van szó, amelyeket akkor kellett teljesíteni, amikor hatályban volt a 204/2011 rendelet, és mivel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy e kifizetések esedékességük időpontjában az Unió által Líbiával szemben alkalmazott embargós intézkedések hatálya alá tartoznak‑e, kizárólag a 204/2011 rendelet bír jelentőséggel az e bíróság által felvetett kérdésre adandó válasz szempontjából.
33.
A fentiekre tekintettel a szóban forgó kifizetések e rendelet hatálya alá tartozhatnak, amennyiben az 5. cikk (2) bekezdésében foglalt esetek egyikét képezik, vagyis amennyiben arról van szó, hogy pénzeszközt vagy gazdasági erőforrást „bocsátanak” közvetlenül vagy közvetve a II. és a III. mellékletben felsorolt jogi személyek, szervezetek vagy szervek „rendelkezésére vagy javára”.
34.
Nem merülnek fel kétségek azzal kapcsolatban, hogy azon díjfizetések, amelyeket az Unióban honos banknak az e mellékletekben szereplő szervezet részére a garancia nyújtásából eredő díjak fedezeteként kellett teljesítenie, teljesítés esetén „pénzeszköz” közvetlen „rendelkezésre bocsátását” jelentik a 204/2011 rendelet 5. cikkének (2) bekezdése értelmében, és annak hatálya alá tartoznak. Az a körülmény, hogy e kifizetések egy olyan ügylet keretébe illeszkednek, amelyet a szolgáltatás és ellenszolgáltatás közötti gazdasági egyensúly jellemez, és a 204/2011 rendelet hatálybalépését megelőzően kötött szerződés teljesítésére vonatkozó aktusokat képeznek, önmagában nem teszi lehetővé, hogy ahogyan azt a Bíróság már megállapította, kizárják azokat e rendelet és az abban előírt tilalmak hatálya alól. (
18
)
35.
Legfeljebb az a kérdés merülhet fel, hogy e kifizetéseket teljesíthették‑e a Sahara Bank befagyasztott számlájára történő utalással a 204/2011 rendelet 9. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében, amelynek alapján e rendelet 5. cikkének (2) bekezdése nem vonatkozik a kedvezményezettnek az említett rendelet II. és III. mellékletében foglalt listára való felvételének időpontja előtt kötött szerződések alapján esedékes kifizetésekre, feltéve, hogy azok is befagyasztásra kerültek. E kérdésnek az alapeljárás tárgyát képező jogvita eldöntése szempontjából fennálló relevanciája tekintetében lásd az előzetes döntéshozatalra előterjesztett ötödik kérdésre adandó választ, amely a 204/2011 rendelet 9. cikkének értelmezésére vonatkozik.
C.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett 1.2) kérdés és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés: az Európai Unióban honos bank által a 204/2011 rendelet II. és III. mellékletében foglalt listán nem szereplő líbiai bank részére az e listán szereplő szervezet javára szóló garancia nyújtásából eredő díjak utólagos fedezeteként történő kifizetések
36.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett 1.2) kérdéssel, amelyet az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdéssel együttesen kell vizsgálni, mivel az az említett 1.2) alpontra utal, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az alapeljáráshoz hasonló körülmények között a TG által a Sahara Bank részére a HIB javára szóló APG és PG garancia nyújtása érdekében a Sahara Banknak a 204/2011 rendelet III. mellékletében foglalt listáról való törlését követő időszakban megfizetendő díjak e rendelet vagy a 2016/44 rendelet hatálya alá tartoznak‑e, és tiltottak‑e. A jelen indítvány 32. pontjában megjelölt ugyanazon indokok alapján kizárólag a 204/2011 rendelet bír jelentőséggel az e kérdésre adandó válasz szempontjából.
37.
Azok a díjfizetések, amelyeket az Unióban honos banknak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett 1.1) kérdésben foglalt esettől eltérően egy, a 204/2011 rendelet II. és III. mellékletében foglalt listán nem szereplő líbiai jogi személy részére kellett teljesítenie, teljesítés esetén nem jelentik „pénzeszköz” közvetlen „rendelkezésre bocsátását” a 204/2011 rendelet 5. cikkének (2) bekezdése értelmében.
38.
Ami a pénzeszköz ugyanezen rendelkezés értelmében vett „közvetett rendelkezésre bocsátását” (
19
) illeti, arra akkor kerülne sor, ha e díjkifizetéseket az említett listákon szereplő természetes vagy jogi személyek, szervezetek és szervek részére utalnák vissza, vagy abban az esetben, ha e jogalanyok egyike és a kifizetéshez jutó líbiai jogi személy között olyan jogi, pénzügyi kötelék (például tulajdonosi vagy ellenőrzési viszony) (
20
) áll fenn, amely lehetővé teszi e jogalany számára, hogy rendelkezési jogot szerezzen a szóban forgó összegek felett.
39.
Mindazonáltal kizárnám, hogy az alapeljárás körülményei között ezen esetek egyike állna fenn. Egyrészt ugyanis az ezen eljárásban érintett díjfizetések, tekintettel arra, hogy azok a banknak a garancia nyújtásával összefüggésben felmerült díjait fedezik, és az e bank által nyújtott szolgáltatások ellentételezését jelentik, főszabályként ez utóbbi bevételeit képezik. Másrészt jóllehet a nemzeti bíróság feladata végérvényesen kizárni e körülményt, az előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapján úgy tűnik, hogy a TG által a Sahara Bank részére a HIB javára szóló APG és PG garancia nyújtásából eredő díjak fedezeteként átutalt összegekhez ez utóbbi semmilyen módon nem fért hozzá.
40.
Másrészt az előzetes döntéshozatalra utaló végzés alapján úgy tűnik, hogy a Sahara Bank és a HIB között nem létezik a jelen indítvány 38. pontjában leírt kötelék. Mindazonáltal ebben az esetben is a nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy ténylegesen így van‑e.
41.
Kizárva a pénzeszközök közvetlen vagy közvetett rendelkezésre bocsátását, meg kell vizsgálni, hogy a szóban forgó kifizetések pénzeszköznek a 204/2011 rendelet II. és III. mellékletében foglalt listákon szereplő jogalany „javára bocsátását” jelentik‑e e rendelet 5. cikkének (2) bekezdése értelmében, amennyiben azok egy olyan szervezet javára szóló garancia nyújtásából eredő díjak utólagos fedezetéül szolgálnak, amely a garanciaszerződés érvényességének ideje alatt e listán szerepelt.
42.
Véleményem szerint ez abban az esetben szükséges, ha – az Unióban honos bank mint kifizető és a garanciát kibocsátó líbiai bank által az embargó hatálybalépését megelőzően kötött megállapodások, valamint a megállapodásnak az embargó hatálybalépését követő esetleges módosításai alapján – úgy tűnik, hogy e kifizetések közvetlenül vagy közvetve érintik azt, hogy a kedvezményezett a líbiai bankkal szemben érvényesíthesse a garanciát, (
21
) vagy azok a szerződés alapján a kedvezményezettre háruló díjaknak az Unióban honos bank általi kifizetését jelentik. (
22
)
43.
Így tehát például abban az esetben, ha a garancia érvényesítéséhez való jog egészben vagy részben a kibocsátása ellentételezése címén megállapított díjak megfizetésétől függ, vagy abban az esetben, ha a két bank az embargó ideje alatt megállapodott a garancia meghosszabbításáról, az Unióban honos bank által a líbiai bank részére a garancia kibocsátásához vagy meghosszabbításához kapcsolódó díjak fedezeteként teljesítendő kifizetések a 204/2011 rendelet 5. cikkének (2) bekezdése szerinti tilalom hatálya alá tartoznak. E díjfizetések ugyanis arra szolgálnak, hogy az e rendelet II. és III. mellékletében foglalt listán szereplő jogalany részére biztosítsák a garancia érvényesítéséhez való jogot, vagy hogy e jogalany javára fenntartsák a garancia érvényességét a korábban megállapított időtartamon túl, és így azokat a kedvezményezett javára használják fel. (
23
)
44.
A fenti megfontolások alapján, amennyiben nem állnak fenn a jelen indítvány 38. és 42. pontjában foglalt esetek, az Unióban honos bank által a 204/2011 rendelet II. és III. mellékletében nem szereplő líbiai bank részére a garanciaszerződés érvényességének ideje alatt e listákon szereplő jogalany javára szóló garancia kibocsátásához kapcsolódó díjak utólagos fedezeteként teljesített kifizetések nem képezik a 204/2011 rendelet 5. cikkének (2) bekezdésében foglalt esetek egyikét sem, és feltéve, hogy azok nem tartoznak az e rendelkezésben foglalt tilalmaknak az e cikk (3) bekezdése szerinti megkerülésére irányuló tevékenységek körébe, (
24
) nem tiltottak a rendelkezés alapján.
45.
Közelebbről úgy vélem, hogy pusztán az a tény, hogy a különböző érintett jogalanyok által az embargót megelőzően kötött kapcsolódó szerződések láncolata, valamint ezen ügylet egésze végső soron arra irányul, hogy lehetővé tegye a 204/2011 rendelet III. mellékletében foglalt listán szereplő jogalany részére a bankgaranciához való hozzáférést, önmagában nem elegendő ahhoz, hogy az ezen ügylet keretében teljesített bármely kifizetést e rendelet 5. cikkének (2) bekezdése értelmében tiltottnak lehessen tekinteni.
46.
Minden esetben a nemzeti bíróság feladata, hogy a TG és a Sahara Bank által kötött megállapodások alapján és az ez utóbbi által a HIB javára nyújtott garancia típusának fényében lefolytassa az ahhoz szükséges vizsgálatokat, hogy a szóban forgó kifizetések esetében végérvényesen kizárhassa a 204/2011 rendelet 5. cikkének alkalmazását.
D.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett 1.4) kérdés: egy Európai Unióban honos bank által egy másik Unióban honos bank részére a 204/2011 rendelet II. és III. mellékletében foglalt listákon nem szereplő líbiai bank javára szóló viszontgarancia nyújtásából eredő díjak utólagos fedezeteként azon szervezet javára szóló garancia kibocsátása érdekében történő kifizetések, amely szervezetet e listákra e kibocsátást követően vették fel
47.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett 1.4) kérdéssel a Kúria lényegében azt kérdezi, hogy a jelen eljáráshoz hasonló körülmények között az SH által a TG részére a Sahara Bank javára szóló, arra szolgáló viszontgarancia nyújtása érdekében megtéríteni vállalt díjak (
25
) kifizetése, hogy a Sahara Bank részére lehetővé tegyék a HIB javára szóló APG és PG garancia kibocsátását, a 204/2011 rendelet vagy a 2016/44 rendelet hatálya alá tartoznak‑e, és e rendeletek rendelkezései alapján tiltottak‑e. Ebben az esetben is kizárólag a fent említett kifizetéseknek a szerződés szerinti teljesítésének időpontjában hatályos 204/2011 rendelet bír jelentőséggel a megadandó válasz szempontjából.
48.
Figyelemmel arra a funkcionális kötelékre, amely az önálló jellegük ellenére a TG által az SH útmutatása alapján a Sahara Bank javára nyújtott viszontgaranciák és a Sahara Bank által a HIB javára nyújtott garanciák között áll fenn, a jelen indítvány 38–46. pontjában kifejtett megfontolások mutatis mutandis alkalmazandók a szóban forgó kifizetésekre is az előzetes döntéshozatal iránti kérelem ezen részében, függetlenül azon körülménytől, hogy e kifizetésekre két, Unióban honos bank között kerül sor. E tekintetben tehát az e megfontolásokra való hivatkozásra szorítkozom.
E.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett 1.3), harmadik, negyedik és hatodik kérdés: a 204/2011 rendelet 12. cikkének és a 2016/44 rendelet 17. cikkének hatása
49.
A 204/2011 rendelet 12. cikke kezdetektől fogva (
26
) tartalmazta az úgynevezett „no claims clause”‑t, vagyis az igényérvényesítést kizáró záradékot, amelynek személyi hatályát annak érdekében módosította a 45/2014 rendelet, hogy azt hozzáigazítsa a korlátozó intézkedésekről szóló tanácsi iránymutatásokhoz, (
27
) és amely jelenleg a 2016/44 rendelet 17. cikkében szerepel.
50.
E záradék, amelyet a korlátozó intézkedésekről szóló uniós jogi eszközök nagy része tartalmaz, (
28
) annak elkerülésére irányul, hogy a korlátozó intézkedésekkel sújtott jogalanyok, a líbiai kormány vagy annak szervei, valamint általánosságban a líbiai személyek, szervezetek és szervek kompenzációt követelhessenek az embargó negatív következményeiért, valamint hogy megvédje a gazdasági szereplőket azon követelésekkel szemben, amelyeket velük szemben a líbiai felek érvényesíthetnek vagy azon szerződések alapján, amelyek teljesítését ezen intézkedések befolyásolták, vagy e szerződésekkel összefüggésben. (
29
)
51.
Az eltérő céljára figyelemmel a 204/2011 rendelet 12. cikkében foglalt, igényérvényesítést kizáró záradék nem fedi le az e rendelet 5. cikkének (2) bekezdésében előírt tilalmakat, hanem saját elkülönült hatállyal rendelkezik. Így a 204/2011 rendelet II. és III. mellékletében foglalt listákon szereplő jogalanyok által benyújtott követeléseknek az e rendelet 12. cikkének a) pontjában foglalt esetének kivételével azon igények kielégítése, amelyek e cikk hatálya alá tartoznak, főszabályként nem képezik pénzeszköznek és vagy gazdasági erőforrásnak a fent említett 5. cikk (2) bekezdése által tiltott rendelkezésre bocsátását vagy felhasználását. Az ettől eltérő értelmezés kizárná e cikk hatékony érvényesülését.
52.
Szerepével összhangban e záradék emellett nemcsak a korlátozó intézkedések érvényességének ideje alatt fejtheti ki hatását, hanem azt követően is, hogy azokat megszüntették. Hatályban tartása esetén e záradék az embargós intézkedések megszűnését követően is érvényes marad, (
30
) és így elfogadhatatlanná teszi a szerződés teljesítésének az ezen intézkedések hatálybalépése miatti ideiglenes vagy végleges elmulasztása miatt benyújtott jogorvoslati kérelmeket.
53.
Az igényérvényesítést kizáró záradék célja tehát az embargós intézkedések által az ezen intézkedések elfogadását megelőzően kötött szerződésekre gyakorolt hatások pontosítása, a hatálya által meghatározott határokon belül a részben vagy egészben, ideiglenesen vagy véglegesen lehetetlenné váló szolgáltatás nyújtásával érintett adós javára elismerve a mentesítő hatást, amely a polgári jogban a szolgáltatás teljesítésének objektív lehetetlenségét eredményező beavatkozástól függő vis maior esetekhez kapcsolódik. Még ha az embargó ideiglenes jellege főszabályként pusztán a hatálybalépését megelőzően kötött szerződések „lefagyasztását” és nem megszűnését eredményezi is – azzal a következménnyel járva, hogy azoknak a szolgáltatásoknak, amelyek időközben nem jártak le, és amelyek teljesítése nem vált végérvényesen lehetetlenné, a korlátozó intézkedések megszüntetését követően teljesíthetővé kell válniuk – az igényérvényesítést kizáró záradék létezése még az embargó felfüggesztő hatályának megszűnését követően is elfogadhatatlanná teszi az ezen intézkedések által érintett szerződések vagy ügyletek nemteljesítése miatti kártérítés iránti kérelmeket, ami bizonyos esetekben ahhoz vezethet, hogy a függőben lévő jogviszonyok ténylegesen érvényüket vesztik. (
31
)
54.
Az olyan, például közbeszerzési vagy szolgáltatásnyújtásra vonatkozó szerződéssel összefüggésben kötött garanciákat és viszontgaranciákat, amelyek teljesítését érintették a 204/2011 rendelettel elfogadott intézkedések, kifejezetten megemlíti a rendelet 12. cikke és jelenleg a 2016/44 rendelet 17. cikke, mint a „követelések” forrásait, amelyek esetében nem megengedett a teljesítés e rendelkezés értelmében. Így függetlenül attól, hogy azok a kapcsolódó alapszerződéshez képest önálló jelleggel rendelkeznek, e garanciáknak (viszontgaranciáknak) a 204/2011 rendelet 12. cikkének és jelenleg a 2016/44 rendelet 17. cikkének a)–c) pontjában felsorolt jogalanyok általi teljesítése tiltott (
32
) e cikkek alapján, amennyiben megállapítást nyer, hogy az alapszerződés teljesítését érintették az említett rendelettel elfogadott intézkedések.
55.
Függetlenül az alapszerződéssel fennálló kapcsolatuktól, a garanciák és viszontgaranciák egyébként önmagukban olyan szerződések, amelyeket a 204/2011 rendelet 12. cikke értelmében érinthetnek az e rendelet által elfogadott korlátozó intézkedések.
56.
Az embargó hatálybalépése ugyanis a fennállásának időtartama alatt megakadályozza azt, hogy az ezen intézkedésekkel sújtott kedvezményezettek (vagy azon jogalanyok, akik vagy amelyek a 204/2011 rendelet 12. cikkében felsorolt kategóriákba tartoznak) érvényesíthessék a garanciát vagy viszontgaranciát, és így megakadályozza a garanciavállalót (vagy viszontgarancia‑vállalót) abban, hogy szolgáltatását teljesítse. A garancia vagy viszontgarancia meghosszabbítását egyébként kifejezetten tiltja a fent említett 12. cikk, és elfogadás esetén, ahogyan azt láttuk, az a 204/2011 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének megsértését képezi. Mivel a garanciavállaló (vagy viszontgarancia‑vállaló) vis maior miatt nem teljesítheti szolgáltatását, mentesül a nem teljesítés miatt fennálló felelősség alól, és mindez addig fennáll, amíg hatályban vannak a korlátozó intézkedések és a követelések nem teljesítésének záradéka. (
33
) Amennyiben a garancia vagy viszontgarancia lejár az embargó végét megelőzően, a garanciavállaló véglegesen mentesül a kötelezettségei alól. Ezzel szemben, elismerve, hogy az embargós intézkedések elfogadása pusztán a szerződéseket a teljesítés tekintetében felfüggesztő hatállyal bír, a meghatározott időtartamra aláírt önálló garanciák érvényességének az eredetileg megállapított határidő lejáratán túl történő fenntartását mindazonáltal ki kell zárni. (
34
)
57.
Jóllehet a 204/2011 rendelet 12. cikke kifejezetten nem rendelkezik a bankgarancia vagy bank‑viszontgarancia kibocsátásához kapcsolódó jutalékokról és más díjakról, azok e cikk hatálya alá tartozhatnak abban az esetben, ha azon garancia‑ vagy viszontgarancia‑szerződés teljesítését, amelyre az előbbiek vonatkoznak, korlátozzák az e rendelet által bevezetett intézkedések, valamint az e jutalékoknak és díjaknak az e rendelkezésben felsorolt kategóriákba tartozó jogalanyok általi megfizetésére irányuló követelés így olyan követelésnek minősülhet, amelyet „olyan szerződések vagy ügyletek tekintetében terjesztettek elő, amelyeknek a teljesítését érintették” ezek az intézkedések. (
35
)
58.
A nemzeti bíróság feladata annak konkrét értékelése, hogy a 204/2011 rendeletben és a 2016/44 rendeletben foglalt igényérvényesítést kizáró záradék alkalmazható‑e, és milyen módon a TG által az SH‑val szemben benyújtott követelésekre. Véleményem szerint ezen értékelést az alábbi szempontok alapján kell elvégezni.
59.
Ami először is annak meghatározása érdekében, hogy időbeli hatályát tekintve a záradék mely változata alkalmazandó az alapeljárásban szóban forgó kifizetésekre, különbséget kell tenni a TG által a Sahara Bank részére megfizetett és az előbbi által az SH‑tól megtéríteni követelt összegek, valamint az utóbbi által a TG részére elsődlegesen az APG és PG viszontgaranciák kibocsátásához kapcsolódó jutalékok címén megfizetendő összegek között. Az első kategória tekintetében különbséget kell tenni továbbá a 204/2011 rendelet hatálybalépésétől a 45/2014 rendelet hatálybalépéséig (2014. január 22.) tartó időszakban, valamint az ez utóbbi időponttól a Sahara Bank által nyújtott garanciák lejáratának napjáig teljesített kifizetések között. Az első tekintetében a 204/2011 rendelet 12. cikkének eredeti változatát kell alkalmazni, miközben a második esetében a 45/2014 rendelet által módosított változatát. Úgy vélem ezzel szemben, hogy a kifizetések egyikére sem alkalmazható a 2016/44 rendelet. A kifizetések teljesítésének idején alkalmazandó jog bír ugyanis jelentőséggel annak meghatározása szempontjából, hogy e kifizetések tiltottak‑e az igényérvényesítést kizáró záradék alkalmazásában, és nem az az időpont, amikor bírósági úton követelik a vonatkozó összegek megtérítését. Ami ezzel szemben az SH által a TG részére megfizetendő és meg nem térített jutalékokat illeti, az az időpont számít, amikor azok elszámolását kérik, és így a 2016/44 rendeletet kell alkalmazni, amelynek 17. cikke ugyanakkor a 204/2011 rendelet 12. cikkével megegyező szöveget tartalmazza.
60.
Másodszor nem kétséges, hogy a Sahara Bank a 204/2011 rendelet 12. cikkének a 45/2014 rendelet által módosított változatának b) pontjában említett jogalanyok kategóriájába tartozik, és így a TG által részére az e módosítás hatálybalépését követően teljesített kifizetések az e cikkben foglalt tilalom hatálya alá tartozhatnak, amennyiben az e cikkben részletezett további feltételek teljesülnek. Ahogyan azt a Bizottság helyesen emelte ki írásbeli észrevételeiben, ugyanez nem mondható el az e cikk módosítást megelőző változata tekintetében. E tekintetben a nemzeti bíróság feladata az annak megállapításához szükséges vizsgálat lefolytatása, hogy az alapeljáráshoz hasonló körülmények között úgy tekinthető‑e, hogy a Sahara Bank a HIB javára szóló garanciának a TG‑vel kötött szerződés alapján történő kibocsátásához kapcsolódó díjak megfizetésére irányuló kötelezettség kedvezményezettjeként „olyan személynek vagy szervezetnek tekinthető, amely [a líbiai kormányon] keresztül vagy a részére követeléssel áll elő”. Ellenkező esetben a TG által a Sahara Bank részére a 45/2004 rendelet hatálybalépését megelőző időszakban teljesített kifizetések nem tekinthetőek a 204/2011 rendelet 12. cikke szerinti tilalom megsértésének. Annak lehetőségét, hogy az alapeljárás körülményei között a TG‑t az e cikk eredeti változata szerinti meghatározás alá tartozónak vagy a 45/2014 rendelet által módosított 12. cikk (1) bekezdésének c) pontjában vagy a 2016/44 rendelet 17. cikkében foglalt jogalanyok kategóriája részének tekintsék, véleményem szerint ezzel szemben alapjaiban ki kell zárni. Egyrészt ugyanis, ahogyan azt a német kormány helyesen megjegyezte, pusztán az a tény, hogy az Unióban honos bank a garanciaszerződés révén kötődik egy líbiai bankhoz, önmagában nem teszi lehetővé, hogy úgy tekintsék, hogy az e bank nevében jár el, amennyiben az Unióban honos azon harmadik banktól követeli a líbiai bank részére megfizetett garanciadíjak megfizetését, amelyhez a viszontgarancia révén kötődik. Másrészt miután, ahogyan azt a jelen indítványom 44. pontjában tettem, elutasításra kerül az az érv, amely szerint az alapeljárás tárgyát képező garancia‑ és viszontgarancia‑szerződések láncolatának keretében benyújtott követelést „érvénytelennek” kell tekinteni azon körülményre figyelemmel, hogy hozzájárul azon végső cél eléréséhez, hogy a 204/2011 rendelet II. és III. mellékletében foglalt listán szereplő jogalany javára garanciát nyújtsanak, a TG által az SH‑val kötött viszontgarancia‑szerződéshez kapcsolódó jutalékok megfizetése tárgyában benyújtott követelés csak egy uniós szereplő által a saját kizárólagos érdekében benyújtott kérelemnek tekinthető, amely egy másik uniós szereplő részére nyújtott szolgáltatás ellentételezésének megszerzésére irányul.
61.
Végül a nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy a 204/2011 rendelet által bevezetett korlátozó intézkedések milyen módon érintették az alapeljárás tárgyát képező garancia‑ és viszontgarancia‑szerződéseket, annak értékelése érdekében, hogy a TG által az alapeljárásban benyújtott követelésekre, amelyeknek e záradék személyi hatálya alá kell tartozniuk az előző pontban tett pontosítások alapján, az e záradék által előírt tilalom vonatkozik‑e. E tekintetben annak megállapítására szorítkozom, hogy természetesen lehetséges, hogy ezen értékelés keretében a nemzeti bíróság arra a következtetésre jut, hogy a 204/2011 rendelet által bevezetett intézkedések nem érinthették a Sahara Bank által a HIB javára kibocsátott garancia teljesítését, amely kibocsátás előfeltételét képezi a TG által a líbiai bank részére teljesített kifizetéseknek – és a TG és az SH által kötött viszontgarancia‑szerződésekkel fennálló kapcsolat révén az SH által a TG részére történő megtérítéseknek. Mindazonáltal ez nem teszi lehetővé e bíróság részére, hogy automatikusan kizárja a TG által benyújtott követeléseket az igényérvényesítést kizáró záradék tárgyi hatálya alól, mivel a 204/2011 rendelet által bevezetett korlátozó intézkedések kétségtelenül hatást gyakoroltak a kapcsolódó szerződések sorozatára, amelynek részét képezte a TG és a Sahara Bank által kötött szerződés is, és így az intézkedések a „garanciaügylet” egészét érintették. E tekintetben megjegyzem, hogy a fent hivatkozott 12. cikk nemcsak azokra a „szerződésekre” utal kifejezetten, amelyeket érintettek a 204/2011 rendelet által elfogadott intézkedések, hanem valamennyi „ügyletre”, amelyet ezen intézkedések érintettek.
F.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett ötödik kérdés: a 204/2011 rendelet 9. cikkének lehetséges alkalmazása
62.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett ötödik kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az alapeljárás tárgyát képező kifizetések vagy azok valamelyike a 204/2011 rendelet 5. cikkének (2) bekezdésétől való eltérést engedő, az e rendelet 9. cikkében foglalt rendelkezés hatálya alá tartozik‑e.
63.
E tekintetben mindenekelőtt kiemelem, hogy az (1) bekezdésével összhangban az eltérést engedő rendelkezés – amely, ahogyan azt a Bizottság helyesen kiemelte észrevételeiben, egyébként nem teszi lehetővé azon kifizetések engedélyezését, amelyeket úgy kell tekinteni, hogy megsértették az igényérvényesítést kizáró záradékot – a 204/2011 rendelet 5. cikkének (1) bekezdésében előírt befagyasztási intézkedések tárgyát képező számlákra, vagyis a rendelet II. és III. mellékletében szereplő listákon szereplő személyekhez, szervezetekhez vagy szervekhez tartozó számlákra teljesítendő fizetésekre vonatkozik. Ennélfogva a nemzeti eljárás tekintetében csak a HIB vagy a Sahara Bank javára azon időszakban teljesített vagy teljesítendő kifizetések tartozhatnak a 204/2011 rendelet 9. cikke (1) bekezdésének hatálya alá, amikor az előbbiek szerepeltek az e rendelet III. mellékletében foglalt listán. Márpedig egyrészt az alapeljárás nem a HIB javára történő kifizetésekre vonatkozik, másrészt nem vitás a felek között, hogy a TG nem teljesített kifizetést a Sahara Bank részére abban az időszakban, amikor ez utóbbi szerepelt a fent említett listán. (
36
) Ebből az következik, hogy a TG által az alapeljárásban benyújtott követelések nem olyan díjfizetésekre vonatkoznak, amelyek esetlegesen a 204/2011 rendelet 9. cikkének hatálya alá tartozhatnak.
IV. Végkövetkeztetések
64.
A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Kúria (Magyarország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
„1)
A líbiai helyzetre tekintettel korlátozó intézkedések meghozataláról szóló, 2011. március 2‑i 204/2011/EU tanácsi rendelet 5. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy:
–
pénzeszköz tiltott rendelkezésre bocsátásának minősül az, ha az Unióban honos bank az e rendelet III. mellékletében foglalt listán szereplő líbiai bank részére kifizeti a garanciának a listán ugyancsak szereplő szervezet javára történő nyújtásából eredő díjakat;
–
nem minősül pénzeszköz tiltott rendelkezésre bocsátásának vagy felhasználásának az, ha az Unióban honos bank a 204/2011 rendelet II. és III. mellékletében foglalt listán nem szereplő líbiai bank részére kifizeti a garanciának az e listák egyikén szereplő szervezet javára történő nyújtásából eredő díjakat, feltéve, hogy
–
e díjfizetéseket nem utalják vissza az említett listákon szereplő természetes vagy jogi személyek, szervezetek és szervek részére;
–
nem áll fenn e jogalanyok egyike és a kifizetéshez jutó líbiai jogi személy között olyan jogi, pénzügyi kötelék, amely lehetővé teszi e jogalany számára, hogy rendelkezési jogot szerezzen a szóban forgó összegek felett;
–
e kifizetések nem érintik közvetlenül vagy közvetve azt, hogy a kedvezményezett líbiai szervezet a líbiai bankkal szemben érvényesíthesse a garanciát, vagy azok nem a szerződés alapján az említett szervezetre háruló díjaknak az Unióban honos bank általi kifizetését jelentik;
–
ugyanilyen feltételekkel nem minősül pénzeszköz tiltott rendelkezésre bocsátásának vagy felhasználásának az, ha egy Unióban honos bank egy másik Unióban honos bank részére kifizeti a viszontgaranciának az e rendelet II. és III. mellékletében foglalt listán nem szereplő líbiai bank javára történő nyújtásából eredő díjakat a garanciának az említett listákra a kibocsátást követően felkerülő szervezet javára történő kibocsátása érdekében.
2)
A 204/2011 rendelet 12. cikkének a 45/2014 rendelet általi módosítást megelőző és a módosításból eredő változatát úgy kell értelmezni, hogy a garancia vagy viszontgarancia kibocsátásához kapcsolódó díjak megfizetésére irányuló követelés nincs kizárva az e cikkben foglalt igényérvényesítési tilalom hatálya alól, amennyiben az e cikkben említett jogalanyok egyike nyújtja be azt, és amennyiben a 204/2011 rendelet értelmében bevezetett intézkedések közvetlenül vagy közvetve, egészben vagy részben érintették a garancia‑ vagy viszontgarancia‑szerződés vagy azon ügylet teljesítését, amelybe e szerződés illeszkedik.
3)
A 204/2011 rendelet 12. cikke (1) bekezdésének a 45/2014 rendelet általi módosításból eredő változatát úgy kell értelmezni, hogy az Unióban honos azon bank, amely egy líbiai szervezet javára szóló garancia nyújtására irányuló, kapcsolódó szerződések sorozatába illeszkedő viszontgarancia‑szerződés alapján köteles megtéríteni a líbiai bank részére a garancia kibocsátásához kapcsolódó díjakat, nem tartozik az e rendelkezés c) pontjában említett jogalanyok kategóriájába azon elemek hiányában, amelyek ahhoz a következtetéshez vezetnek, hogy az a líbiai bank nevében vagy javára jár el.
4)
A 204/2011 rendelet 9. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az nem alkalmazható az alapeljárás tárgyát képező, az e rendelet által bevezetett korlátozó intézkedések által nem sújtott jogalanyok javára teljesített vagy teljesítendő kifizetésekre.”
(
1
)	Eredeti nyelv: olasz.
(
2
)	HL 2011. L 58., 1. o.; helyesbítések: HL 2015. L 143., 23. o.; HL 2014. L 80., 10. o.
(
3
)	A líbiai helyzetre tekintettel korlátozó intézkedések meghozataláról és a 204/2011/EU rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2016. január 18‑i (EU) 2016/44 tanácsi rendelet (HL 2016. L 12., 1. o.).
(
4
)	A líbiai helyzetre tekintettel hozott korlátozó intézkedésekről szóló, 2011. február 28‑i 2011/137/KKBP tanácsi határozat (HL 2011. L 58., 53. o.; helyesbítés: HL 2011. L 87., 31. o.). E határozatot a 2015. július 31‑én elfogadott (KKBP) 2015/1333 tanácsi határozat (egységes szerkezet) (HL 2015. L 206., 34. o.; helyesbítés: HL 2017. L 205., 91. o.) hatályon kívül helyezte.
(
5
)	Az elfogadás időpontja: 2011. február 26.
(
6
)	Lásd a 204/2011 rendelet (1) preambulumbekezdését.
(
7
)	A 204/2011 rendelet 6. cikkének (1) és (2) bekezdése így rendelkezik: „(1) A II. melléklet tartalmazza az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa vagy a szankcióbizottság által az ENSZ BT 1970. (2011) számú határozat 22. pontjával összhangban megjelölt természetes vagy jogi személyeket, szervezeteket és szerveket. (2) A III. melléklet tartalmazza a II. mellékletben nem szereplő azon természetes vagy jogi személyeket, szervezeteket és szerveket, akiket (amelyeket) a 2011/137/KKBP határozat 6. cikke (1) bekezdésének megfelelően a Tanács azonosított mint olyan személyt és szervezetet – vagy ezek nevében vagy irányítása alatt eljáró egyéneket vagy szervezeteket, illetve az ezek tulajdonában lévő vagy általuk ellenőrzött szervezeteket –, aki (amely) részt vett vagy bűnös volt az emberi jogok líbiai személyek ellen irányuló súlyos megsértése elkövetésének elrendelésében, ellenőrzésében vagy más módon történő irányításában, többek között civil lakosságot és létesítményeket érő, légi bombázást is magában foglaló, nemzetközi jogot sértő támadások megtervezésében, parancsba adásában, elrendelésében vagy végrehajtásában való részvétel vagy bűnrészesség által.”
(
8
)	A 204/2011 rendelet 1. cikke a) pontjának iv., v. és vi. alpontjával összhangban „pénzeszközök” a rendelet értelmében „iv. a kamatok, osztalékok, vagy vagyoni eszközökből származó vagy azok által képzett jövedelem vagy értéktöbblet; v. hitelek, beszámítási jogok, garanciák, teljesítési kötelezvények és egyéb pénzügyi kötelezettségvállalások; vi. hitellevelek, fuvarlevelek, adásvételi szerződések”.
(
9
)	A líbiai helyzetre tekintettel korlátozó intézkedések meghozataláról szóló 204/2011/EU rendelet módosításáról szóló, 2013. május 27‑i 488/2013/EU tanácsi rendelet (HL 2013. L 141., 1. o.) újabb két ponttal egészítette ki a 204/2011 rendelet eredeti változata 9. cikkének (1) bekezdését a kifizetéseknek az alapeljárás tényállását nem érintő típusaira vonatkozóan.
(
10
)	Az első módosítást a líbiai helyzetre tekintettel korlátozó intézkedések meghozataláról szóló 204/2011/EU rendelet módosításáról szóló, 2011. március 25‑i 296/2011/EU tanácsi rendelet (HL 2011. L 80., 2. o.) hajtotta végre. Az új szöveg két bekezdést tartalmazott. Az első átvette a 12. cikk eredeti szövegét, kiegészítve azt az 1973. (2011) sz. ENSZ BT‑határozatra való utalással. A második ezzel szemben a következőképpen szól: „[a] természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek részéről semmiféle felelősség nem merülhet fel az általuk ezen rendeletben meghatározott kötelezettségek jóhiszemű végrehajtása során tett cselekmények tekintetében”.
(
11
)	A líbiai helyzetre tekintettel korlátozó intézkedések meghozataláról szóló 204/2011/EU rendelet módosításáról szóló, 2014. január 20‑i 45/2014/EU tanácsi rendelet (HL 2014. L 16., 1. o.).
(
12
)	Lásd a líbiai helyzetre tekintettel korlátozó intézkedések meghozataláról szóló 204/2011/EU rendelet 16. cikke (2) bekezdésének végrehajtásáról szóló, 2014. január 28‑i 74/2014/EU tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2014. L 26., 1. o.) 1. és 2. cikkét.
(
13
)	Lásd a líbiai helyzetre tekintettel korlátozó intézkedések meghozataláról szóló 204/2011/EU rendelet 16. cikke (2) bekezdésének végrehajtásáról szóló, 2011. szeptember 1‑jei 872/2011/EU tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2011. L 227., 3. o.) 1. és 2. cikkét.
(
14
)	1668927,72 euró összegről volt szó, amelyhez hozzáadódtak még az SH által a letéti szerződés tartama alatt hathavonta letétbe helyezett összegek és a vonatkozó kamatok.
(
15
)	A viszontkereset elsődlegesen a szerződés teljesítése címén, másodlagosan kártérítés címén, valamint utolsó sorban jogalap nélküli gazdagodás címén alapult.
(
16
)	Az egyszerűség kedvéért a viszontgarancia „díjai” kifejezéssel jelölöm az SH által a TG részére az APG és PG viszontgaranciák kibocsátásával összefüggésben megfizetni vállalt jutalékok és díjak összességét, ahogyan az a jelen indítvány 13. pontjában említésre került.
(
17
)	Ebben az esetben is a TH mint kifizető bank által a Sahara Bank részére megtérítendő díjak (jutalékok és más díjak) összességére utalok.
(
18
)	Lásd az Oszáma Bin Ládennel, az Al‑Qaida [helyesen: al‑Kaida] hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló egyes személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott szigorító intézkedések bevezetéséről, valamint az egyes termékek és szolgáltatások Afganisztánba történő kivitelének tilalmáról, a repülési tilalom megerősítéséről és az afganisztáni Tálibánt illető pénzkészletek és egyéb pénzügyi források befagyasztásáról szóló 467/2001/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2002. május 27‑i 881/2002/EK tanácsi rendeletet (HL 2002. L 139., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 1. kötet, 294. o.) illetően: 2007. október 11‑iMöllendorf és társai ítélet (C‑117/06, EU:C:2007:596, 49. és 62. pont).
(
19
)	Emlékeztetek arra, hogy a 2010. június 29‑iE és F ítéletben (C‑550/09, EU:C:2010:382, 67. és 68. pont) a Bíróság megállapította, hogy a „rendelkezésére bocsátani” kifejezés, amelyet a terrorizmus leküzdése érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló, 2001. december 27‑i 2580/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 344., 70. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 1. kötet, 207. o.; helyesbítés: HL 2014. L 200., 23. o.) 2. cikke (1) bekezdésének b) pontja tartalmaz – amelynek szövege teljes egészében megegyezik a 402/2011 rendelet 5. cikkének (2) bekezdésében foglalt szöveggel –, „tág fogalmat képez, magában foglal minden olyan cselekményt, amely szükséges ahhoz, hogy valamely, a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében előírt listán szereplő személy, csoport vagy szervezet ténylegesen teljes rendelkezési jogot szerezzen az érintett pénzeszközök, egyéb vagyoni értékek vagy gazdasági erőforrások fölött” (lásd még: 2007. október 11‑iMöllendorf és Möllendorf‑Niehuus ítélet, C‑117/06, EU:C:2007:596, 51. pont).
(
20
)	Lásd: a 2017. december 8‑i 15598/17. sz. tanácsi dokumentum, A szankciókra vonatkozó iránymutatások – aktualizálás, 55a–55e. pont.
(
21
)	Megemlítem ugyanakkor, hogy a feltétel nélküli garanciára vonatkozó nemzetközi gyakorlat alapján a garancia független a díjak szabályos megfizetésétől, lásd: Règles uniformes de la Chambre de commerce internationale (ICC) relatives aux garanties sur demande, 2010‑es átdolgozott kiadás, 32. cikk, c) pont.
(
22
)	Például az előző pontban hivatkozott ICC egységes szabályai 32. cikkének b) pontjában előírt esetben.
(
23
)	Az a tény, hogy e jogalany nem rendelkezik a biztosított összegekkel, hacsak nem követeli a garancia érvényesítését, vagy él azzal, nem bír jelentőséggel, mivel az egyébként a garancia puszta létezéséből gazdasági értelemben vett előnyt szerez (amely garancia ugyanakkor, tekintettel arra, hogy azt egy líbiai bank bocsátotta ki, főszabályként anélkül érvényesíthető, hogy a 204/2011 rendeletben előírt intézkedésekből eredő korlátok merülnének fel); lásd hasonló értelemben – jóllehet a gazdasági erőforrás közvetett rendelkezésre bocsátásának az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről szóló, 2007. április 19‑i 423/2007/EK tanácsi rendelet (HL 2007. L 103., 1. o.) értelmében vett tilalmának eltérő környezetében – a 2011. december 21‑iAfrasiabi és társai ítéletet (C‑72/11, EU:C:2011:874, 45–47. pont), amelyben a Bíróság lényegében megállapította, hogy annak puszta lehetősége is, hogy a szóban forgó eszközt – jóllehet az nem azonnal felhasználható – olyan pénzeszközök, áruk vagy szolgáltatások megszerzésére fogják felhasználni, amelyek hozzájárulhatnak azon tevékenységekhez, amelyek ellen az Unió által meghozott korlátozó intézkedések küzdeni kívánnak, az ezen intézkedések által felállított tilalmak körébe tartozhat. A német kormánnyal szemben én úgy vélem, hogy az a körülmény sem releváns, hogy a garancia érvényesítéséhez való jog által biztosított előny nem a garanciából eredő díjakat megfizető bank, hanem a garanciát nyújtó bank vagyonát érinti. A jelen indítvány 42. pontjában megjelölt körülmények között ugyanis közvetlen kapcsolat áll fenn ezen előny és a fenti díjak megfizetése között, lásd ezzel szemben: 2010. április 29‑iM és társai ítélet (C‑340/08, EU:C:2010:232, 41. és azt követő pontok).
(
24
)	E tevékenységek eltérnek a 204/2011 rendelet 5. cikkének (2) bekezdésében előírt tilalmakat formálisan sértő aktusoktól, és azokat a tevékenységeket fedik le, amelyekből objektív tényezők alapján kitűnik, hogy formális megjelenésük látszata alatt, amely kivonja azokat e rendelet 5. cikke (2) bekezdése megsértésének tényállási elemei közül, mégis önmagukban vagy egyéb tevékenységekkel való esetleges kapcsolatuk miatt közvetlen vagy közvetett céljuk vagy eredményük, hogy meghiúsítsák az e cikk által megállapított tilalmat; lásd analógia útján: 2011. december 21‑iAfrasiabi és társai ítélet (C‑72/11, EU:C:2011:874, 45–47., 60. pont), a 423/2007 rendelet 7. cikkének (4) bekezdésére vonatkozóan.
(
25
)	Emlékeztetek arra, hogy e díjak egyrészt a viszontgaranciák kibocsátásával összefüggésben a TG részére megfizetendő díjak, valamint másrészt a TG által a Sahara Bank részére a HIB javára szóló APG és PG garancia kibocsátásával összefüggésben megfizetett összegek, amelyeket, ahogyan azt láttuk, az SH a szerződés szerint köteles megtéríteni a TG részére.
(
26
)	Mivel azt nem tartalmazta a líbiai helyzetre tekintettel korlátozó intézkedések meghozataláról szóló tanácsi rendeletre irányuló közös javaslat (COM/2011/0108 végleges), e záradékot a tanács a rendelet elfogadására irányuló eljárás során vezette be.
(
27
)	Iránymutatások az EU közös kül‑ és biztonságpolitikája keretében elrendelt korlátozó intézkedések (szankciók) végrehajtásához és értékeléséhez, 2012. június 15‑i 11205/12. sz. dokumentum, lásd a 45/2014 rendelet (2) preambulumbekezdését.
(
28
)	Az igényérvényesítést kizáró záradékot először a 3541/92 rendelet 2. cikke írta elő az Irakkal szemben a kuvaiti megszállást követően elrendelt embargó keretében, lásd: az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsának 661/1990 számú határozata és a kapcsolódó határozatok által a teljesítés tekintetében érintett szerződésekhez és ügyletekhez kapcsolódó iraki követelések kielégítésének tilalmáról szóló, 1992. december 7‑i 3541/92/EGK tanácsi rendelet (HL 1992. L 361., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 18. kötet, 222. o.) 2. cikke. Lásd legutóbb a 15598/17. sz. dokumentumot.
(
29
)	Az ilyen típusú záradék célkitűzése egyértelműen következik a 3541/92 rendelet preambulumából (a negyedik és ötödik preambulumbekezdésből), amelyben annak kimondását követően, hogy az Irakkal szemben alkalmazott embargó következtében a Közösség és harmadik országok gazdasági szereplőivel szemben Irak követelésekkel léphet fel (egy 1990. évi iraki törvény kimondta, hogy az iraki szerződő felek nem felelősek a szerződéses kötelezettségeik teljesítésének az embargó miatti elmulasztásából eredő károkért, és ezzel szemben a külföldi szerződő felek felelősek az e címen az iraki feleknek okozott károkért), a Tanács úgy vélte, hogy „szükséges a gazdasági szereplőknek e követelésekkel szemben tartós védelmet nyújtani, és meg kell akadályozni, hogy Irak az embargó negatív következményeiért kompenzációban részesüljön”.
(
30
)	Így például az Irakkal fennálló gazdasági és pénzügyi kapcsolatok egyes korlátozásairól és a 2465/96/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. július 7‑i 1210/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 169., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás 10. fejezet, 3. kötet, 260. o.) révén az Irakkal szemben alkalmazott átfogó kereskedelmi tilalom hatályon kívül helyezése és különös korlátozó intézkedésekkel való helyettesítése nem érintette a 3541/92 rendeletet az iraki jogalanyok által benyújtott igények nemteljesítése tekintetében, amely tilalom máig hatályos (lásd az 1210/2003 rendelet (16) preambulumbekezdését). Az igényérvényesítést kizáró záradékot a Líbiával szemben alkalmazott embargónak a Biztonsági Tanács által az 1192. sz. határozattal 1999. április 5‑én elrendelt felfüggesztése ellenére ugyancsak érvényben tartották az embargó megszűnését követően, lásd a 2004. október 14‑i 2004/698/KKBP határozatot.
(
31
)	Egyes tagállamok bíróságai lényegében ilyen értelemben foglaltak állást a 3541/92 rendelettel bevezetett „no claims clause” tekintetében; az önálló garanciákat illetően lásd a Tribunale di Padova (padovai bíróság, Olaszország) 1993. október 1‑jén az alapeljárás tárgyához hasonló ügyben hozott ítéletét, a párizsi fellebbviteli bíróság 1995. június 23‑án hozott ítéletét és a Lordok Háza 2001. június 5‑én hozott ítéletét, Shanning International Ltd. V. Lloyds TSB Bank plc., Lloyds TSB Banc plc. Rasheed Bank (2001) UKHL 31. Ezen érvre vonatkozóan lásd: A. Marchand, L’embargo en droit du commerce international, Brüsszel, 2012, 406. és azt követő oldalak.
(
32
)	A 204/2011 rendeletnek (a 45/2014 rendelet általi módosítását megelőző változatának és az e módosításból eredő változatának) 12. cikkében és a 2016/44 rendelet 17. cikkében használt terminológia ahhoz a vélekedéshez vezet, hogy tényleges és valós tilalomról van szó (az olasz változaton kívül lásd különösen a francia nyelvi „il n’est fait (aucun) droit à aucune demande”, az angol nyelvi „no claims […] shall be granted” vagy „satisfied” változatot a 45/2014 rendelet által módosított szövegben és a 2016/44 rendelet 17. cikkében, valamint a német nyelvi „werden keine Forderungen […] zugelassen” változat, a 204/2011 rendelet 12. cikkének eredeti szövegében, az „Ansprüche […] werden nicht erfüllt” a 45/2014 rendelet által módosított szövegben és a „Forderungen […] werden nicht erfüllt” a 2016/44 rendelet 17. cikkének szövegében.
(
33
)	A feltétel nélküli garancia és viszontgarancia esetében fennálló felelősségi rendszert illetően lásd a jelen indítvány 21. lábjegyzetében hivatkozott ICC egységes szabályainak 26. cikkét.
(
34
)	Nemcsak azért, mert az a garancia szerződésben történő meghosszabbításának hatásához hasonló hatást idézne elő, hanem azért is, mert a pontos lejárattal rendelkező önálló garancia határozatlan és meghatározhatatlan időre történő felfüggesztése nehezen összeegyeztethető a garanciavállaló által vállalt kötelezettségnek a garancia érvényességi ideje alatti visszavonhatatlanságával.
(
35
)	Az a tény, hogy nem „helyettesítő szolgáltatásról” van szó, úgy tűnik számomra, hogy – szemben a német kormány álláspontjával – nem kérdőjelezhető meg, mivel sem a 204/2011 rendelet 12. cikkének, sem pedig a 2016/44 rendelet 17. cikkének szövegében nincs semmi, ami lehetővé tenné, hogy kizárják hatályuk alól a korlátozó intézkedésekkel érintett szerződés szerinti szolgáltatások teljesítésére irányuló követelést. E cikkek szövege magában foglalja a kártérítésre irányuló követelést, a kompenzációt vagy a garanciát az e rendelkezés alkalmazása körében, de nem korlátozza e követelésekre az igények teljesítésének tilalmát. Megjegyzem ugyanakkor, hogy a TG által benyújtott viszontkereset másodlagosan kártérítés jogcímen vagy jogalap nélküli gazdagodás megtérítése jogcímen alapul.
(
36
)	A német kormányhoz hasonlóan nem zárom ki, hogy az ilyen kifizetések a 204/2011 rendelet 9. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján engedélyezhetők lettek volna, mindazonáltal csak azzal a feltétellel, hogy azok nem képezték pénzeszköznek vagy gazdasági erőforrásnak a HIB közvetlen vagy közvetett rendelkezésére vagy javára történő bocsátását (lásd e tekintetben a jelen indítvány 38–40. és 42–43. pontját).