62023CJ0555
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
26. června 2025 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2010/13/EU – Poskytovatelé audiovizuálních mediálních služeb – Vnitrostátní právní úprava, která ukládá povinnost respektovat lidskou důstojnost a zakazuje vysílání obsahů nízké kvality – Zásada konformního výkladu vnitrostátního práva – Meze – Zásada zákonnosti trestných činů a trestů – Zásada právní jistoty“
Ve spojených věcech C‑555/23 a C‑556/23,
jejímž předmětem jsou dvě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutími Symvoulio tis Epikrateias (Státní rada, Řecko) ze dne 2. srpna 2023, došlými Soudnímu dvoru dne 4. září 2023, v řízení
Makeleio EPE (C‑555/23)
Zougla G.R. AE (C‑556/23)
proti
Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR)
SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
ve složení: M. L. Arastey Sahún (zpravodajka), předsedkyně senátu, D. Gratsias, E. Regan, J. Passer a B. Smulders, soudci,
generální advokátka: T. Ćapeta,
za soudní kancelář: L. Carrasco Marco, radová,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. října 2024,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Makeleio EPE: S. Charalampous, dikigoros,
–
za Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR): Z. Chatzipavlou a A. Dimitrakopoulou, jako zmocněnkyně,
–
za řeckou vládu: Z. Chatzipavlou, K. Konsta, M. Tassopoulou a D. Tsagkaraki, jako zmocněnkyně,
–
za švédskou vládu: F.-L. Göransson, J. Olsson, A. Runeskjöld a H. Shev, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: O. Gariazzo, L. Malferrari, G. Meessen a D. Triantafyllou, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 30. ledna 2025,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají zaprvé výkladu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/13/EU ze dne 10. března 2010 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících poskytování audiovizuálních mediálních služeb (směrnice o audiovizuálních mediálních službách) (Úř. věst. 2010, L 95, s. 1) ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1808 ze dne 14. listopadu 2018 (Úř. věst. 2018, L 303, s. 69) (dále jen „směrnice 2010/13“), a zadruhé článků 20 a 21 a čl. 49 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
2
Tyto žádosti byly předloženy v rámci dvou sporů, v nichž stojí Makeleio EPE ve věci C‑555/23 a Zougla G.R. AE (dále jen „Zougla“) ve věci C‑556/23 proti Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR) (Národní rada pro rozhlasové a televizní vysílání, Řecko) ve věci legality dvou rozhodnutí ukládajících těmto společnostem správní pokutu za vysílání audiovizuálních obsahů nízké kvality a za porušení povinnosti respektovat hodnotu lidské důstojnosti (dále jen „rozhodnutí dotčená v původním řízení“).
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2010/13
3
Body 11, 18, 21, 38, 41, 59, 47 a 104 odůvodnění směrnice 2010/13 uvádějí:
„(11)
Je nutné za účelem zamezení narušování hospodářské soutěže, zvýšení právní jistoty, pomoci při dotvoření vnitřního trhu a usnadnění vzniku jednotného informačního prostoru používat pro všechny audiovizuální mediální služby, jak pro televizní vysílání (tj. lineární audiovizuální mediální služby), tak pro audiovizuální mediální služby na vyžádání (tj. nelineární audiovizuální mediální služby), alespoň základní stupeň koordinovaných pravidel.
[…]
(18)
Směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice) [(Úř. věst. 2002, L 108, s. 33)] nejsou podle čl. 1 odst. 3 uvedené směrnice dotčena opatření přijatá na úrovni [Evropské] Unie nebo na vnitrostátní úrovni se záměrem prosazovat cíle veřejného zájmu, zejména s ohledem na regulaci obsahu a audiovizuální politiku.
[…]
(21)
Pro účely této směrnice by se definice audiovizuální mediální služby měla vztahovat pouze na audiovizuální mediální služby, ať již na televizní vysílání nebo na služby na vyžádání, představující hromadné sdělovací prostředky, tj. služby, které jsou určeny k příjmu podstatné části široké veřejnosti a které by na ni mohly mít jasný dopad. Oblast působnosti této směrnice by měla být omezena na služby, jak je vymezuje Smlouva o [FEU], a měla by se tedy vztahovat na jakoukoli hospodářskou činnost, včetně činnosti podniků poskytujících veřejné služby, ale neměla by se vztahovat na činnosti, které jsou především nehospodářské povahy a které nesoutěží s televizním vysíláním, například soukromé internetové stránky a služby spočívající v poskytování nebo šíření audiovizuálního obsahu vytvářeného soukromými uživateli za účelem sdílení a výměny v rámci zájmových společenství.
[…]
(38)
V důsledku technologického rozvoje, zejména s ohledem na digitální programy vysílané přes družici, by měla být upravena doplňková kritéria, aby se zajistila vhodná právní úprava a její účinné provádění a aby účastníci měli skutečnou kontrolu nad obsahem audiovizuální mediální služby.
[…]
(41)
Členské státy by měly mít možnost použít v oblastech koordinovaných touto směrnicí podrobnější nebo přísnější pravidla pro poskytovatele mediálních služeb spadající do jejich pravomoci, a při tom by měly zajistit, aby byla tato pravidla v souladu s obecnými zásadami práva Unie. […] Pojem pravidel obecného veřejného zájmu byl zaveden Soudním dvorem v jeho judikatuře ve vztahu k článkům 43 a 49 [ES] (nynějším článkům 49 a 56 [SFEU]) a zahrnuje mimo jiné pravidla ochrany spotřebitele, ochrany nezletilých osob a kulturní politiky. Členský stát žádající o spolupráci by měl zajistit, aby tato specifická vnitrostátní pravidla byla objektivně nezbytná, uplatňovaná nediskriminačním způsobem a přiměřená.
[…]
(59)
Dostupnost škodlivého obsahu v audiovizuálních mediálních službách je předmětem obav zákonodárců, mediálního průmyslu i rodičů. Vyskytnou se patrně nové otázky, zejména ve spojení s novými platformami a novými produkty. Pravidla chránící tělesný, duševní a mravní vývoj nezletilých osob i na ochranu lidské důstojnosti ve všech audiovizuálních mediálních službách, včetně audiovizuálních obchodních sdělení jsou tedy nezbytná.
[…]
(83)
K zajištění úplné a odpovídající ochrany zájmů spotřebitelů, jimiž jsou televizní diváci, je podstatné, aby televizní reklama podléhala určitému počtu minimálních pravidel a norem a aby členské státy měly pravomoc stanovit přísnější a podrobnější pravidla a v některých případech rozdílné podmínky pro subjekty televizního vysílání, které spadají do jejich pravomoci.
[…]
(104)
Jelikož cílů této směrnice, totiž vytvoření oblasti bez vnitřních hranic pro audiovizuální mediální služby při současném zajištění vysokého úrovně ochrany cílů obecného zájmu, zejména ochrany nezletilých osob, lidské důstojnosti a podpory práv osob se zdravotním postižením, nemůže být uspokojivě dosaženo na úrovni členských států, a proto jich může být z důvodu rozsahu a účinků této směrnice lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 [SEU]. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co je nezbytné pro dosažení těchto cílů.“
4
Článek 1 odst. 1 směrnice 2010/13 stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
a)
‚audiovizuální mediální službou‘
i)
i) služba ve smyslu článků 56 a 57 [SFEU], jejímž hlavním účelem nebo hlavním účelem její oddělitelné části je poskytování pořadů, za které nese redakční odpovědnost poskytovatel mediálních služeb, široké veřejnosti za účelem informování, zábavy nebo vzdělávání prostřednictvím sítí elektronických komunikací ve smyslu čl. 2 písm. a) směrnice [2002/21]; touto audiovizuální mediální službou je buď televizní vysílání definované v písmenu e) tohoto článku, nebo audiovizuální mediální služba na vyžádání definovaná v písmenu g) tohoto článku;
ii)
audiovizuální obchodní sdělení;
[…]
b)
‚pořadem‘ pohyblivá obrazová sekvence se zvukem nebo bez něj, která bez ohledu na svou délku představuje jednotlivou položku v rámci programové skladby nebo katalogu sestavených poskytovatelem mediálních služeb, například celovečerní filmy, videoklipy, sportovní události, situační komedie, dokumentární pořady, pořady pro děti nebo původní tvorba;
[…]
c)
‚redakční odpovědností‘ provádění účinné kontroly výběru pořadů i jejich chronologického uspořádání v programové skladbě u televizního vysílání nebo v katalogu u audiovizuálních mediálních služeb na vyžádání. Redakční odpovědnost nemusí zahrnovat právní odpovědnost za poskytovaný obsah nebo poskytované služby podle vnitrostátního práva;
d)
‚poskytovatelem mediálních služeb‘ fyzická nebo právnická osoba, která má redakční odpovědnost za výběr audiovizuálního obsahu v audiovizuální mediální službě a určuje způsob organizace této služby;
[…]
e)
‚televizním vysíláním‘ (tj. lineární audiovizuální mediální službou) audiovizuální mediální služba poskytovaná poskytovatelem mediálních služeb pro simultánní sledování pořadů na základě programové skladby;
[…]
g)
‚audiovizuální mediální službou na vyžádání‘ (tj. nelineární audiovizuální mediální službou audiovizuální mediální služba poskytovaná poskytovatelem mediálních služeb za účelem sledování pořadů v okamžiku zvoleném uživatelem a na jeho individuální žádost na základě katalogu pořadů sestaveného poskytovatelem mediálních služeb;
[…]“
5
Článek 2 odst. 1 směrnice 2010/13/ES stanoví:
„Každý členský stát zajistí, aby veškeré audiovizuální mediální služby šířené poskytovateli mediálních služeb spadajícími do jeho pravomoci byly v souladu s právními pravidly vztahujícími se na audiovizuální mediální služby určené veřejnosti v dotyčném členském státě.“
6
Článek 4 odst. 1 této směrnice zní:
„Členské státy mohou uplatňovat vůči poskytovatelům mediálních služeb, kteří spadají do jejich pravomoci, v oblastech koordinovaných touto směrnicí podrobnější nebo přísnější pravidla za předpokladu, že tato pravidla jsou v souladu s právem Unie.“
7
Článek 6 odst. 1 uvedené směrnice zní:
„Aniž jsou dotčeny povinnosti členských států respektovat a chránit lidskou důstojnost, členské státy vhodnými prostředky zajistí, aby audiovizuální mediální služby poskytované poskytovateli mediálních služeb spadajícími do jejich pravomoci neobsahovaly žádné:
a)
podněcování k násilí či nenávisti namířené proti skupině osob nebo členovi skupiny na základě kteréhokoli z důvodů uvedených v článku 21 Listiny;
b)
veřejné podněcování ke spáchání teroristického trestného činu, jak je uvedeno v článku 5 směrnice [Evropského parlamentu a Rady] (EU) 2017/541 [ze dne 15. března 2017 o boji proti terorismu, kterou se nahrazuje rámcové rozhodnutí Rady 2002/475/SVV a mění rozhodnutí Rady 2005/671/SVV (Úř. věst. 2017, L 88, s. 6)].“
8
Článek 9 odst. 1 směrnice 2010/13/ES stanoví:
„Členské státy zajistí, aby audiovizuální obchodní sdělení poskytovaná poskytovateli mediálních služeb, kteří spadají do jejich pravomoci, splňovala tyto požadavky:
[…]
c)
audiovizuální obchodní sdělení nesmějí:
i)
narušovat lidskou důstojnost;
[…]“
Směrnice (EU) 2018/1972
9
Bod 7 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1972 ze dne 11. prosince 2018, kterou se stanoví evropský kodex pro elektronické komunikace (Úř. věst. 2018, L 321, s. 36), uvádí:
„[…] Obsahem televizních programů se zabývá [směrnice 2010/13]. Záměrem regulace audiovizuální politiky a obsahu je dosažení cílů obecného zájmu, jako jsou svoboda projevu, mediální pluralita, nestrannost, kulturní a jazyková rozmanitost, sociální začleňování, ochrana spotřebitele a ochrana nezletilých osob. […]“
10
Článek 2 bod 1 směrnice 2018/1972, který nahradil čl. 2 písm. a) směrnice 2002/21, zní:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
1)
‚sítí elektronických komunikací‘ přenosové systémy, ať jsou založeny na trvalé infrastruktuře nebo centralizované správní kapacitě, či nikoli, a popřípadě i spojovací nebo směrovací zařízení a jiné prostředky, včetně neaktivních síťových prvků, které umožňují přenos signálů po vedení, rádiovými, optickými nebo jinými elektromagnetickými prostředky, včetně družicových sítí, pevných (okruhově nebo paketově komutovaných, včetně internetu) a mobilních sítí, sítí pro rozvod elektrické energie v rozsahu, v jakém jsou používány pro přenos signálů, sítí pro rozhlasové a televizní vysílání a sítí kabelové televize, bez ohledu na typ přenášené informace.“
Řecké právo
Zákon 4779/2021
11
Článek 8 nomos 4779/2021 Ensomatosi stin ethniki nomothesia tis Odigias (EE) 2010/13 tou Europaikou Koinovouliou kai tou Symvouliou tis 10is Martiou 2010 gia ton syntonismo orismenon nomothetikon, kanonistikon kai dioikitikon diatakseon ton kraton melon schetika me tin parochi ypiresion optikoakoustikon meson, opos echei tropopoiithi me tin Odigia (EE) 2018/1808 tou Europaikou Koinovouliou kai tou Symvouliou tis 14is Noemvriou 2018 kai alles diatakseis armodiotitas tis Genikis Grammateias Epikoinonias kai Enimerosis [zákon č. 4779/2021, kterým se do vnitrostátního práva provádí směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/13/EU ze dne 10. března 2010 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících poskytování audiovizuálních mediálních služeb ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1808 ze dne 14. listopadu 2018 a další předpisy v působnosti generálního tajemníka pro komunikaci a informace] ze dne 20. února 2021 (FEK A’ 27) ve znění použitelném na spory v původním řízení (dále jen „zákon č. 4779/2021“) stanoví:
„Audiovizuální mediální služby nesmí obsahovat žádné podněcování k násilí či nenávisti namířené proti skupině osob nebo členovi skupiny na základě rasy, barvy pleti, státní příslušnosti, etnického nebo rodového původu, náboženského vyznání, zdravotního postižení, sexuální orientace, identity nebo genderových znaků.“
12
Článek 36 odst. 1 zákona 4779/2021 stanoví:
„Za porušení článku 8 […] poskytovatelem mediálních služeb s předplatným nebo bez něj [ESR] uloží sankce stanovené v nomos 2644/1998 [– Gia tin parochi syndromitikon radiofonikon kai tileoptikon ypiresion kai synafeis diataxeis (zákon 2644/1998 o poskytování placených rozhlasových a televizních služeb a související ustanovení) ze dne 13. října 1998 (FEK A’ 233)] a nomos 2328/1995 [–Nomiko kathestos tis idiotikis tileorasis kai tis Topikis radiophonías, rythmisi thematon tis radiotileoptikis agoras kai alles diataxeis (zákon 2328/1995, který upravuje právní postavení soukromých televizních a místních rozhlasových a televizních stanic, regulaci trhu rozhlasového a televizního vysílání a další ustanovení) ze dne 3. srpna 1995 (FEK A’ 159)].“
Zákon 2328/1995
13
Článek 1 zákona 2328/1995 ve znění použitelném na spory v původních řízeních (dále jen „zákon 2328/1995), stanoví:
„1.   Vytvoření, zřízení a provozování soukromých televizních stanic, které na kanálech, které jsou k dispozici pro tento účel, nebo na dostupných rádiových frekvencích vysílají signál běžně přijímaný domácími přijímači, podléhá vydání povolení v souladu s ustanoveními tohoto zákona. Povolení se vydávají za účelem naplňování veřejného zájmu a jejich používání představuje veřejnou službu. Stanice, kterým se udělují tato povolení, jsou povinny zajistit kvalitu programu, objektivitu informací, záruku pluralismu, jakož i podporu kultury šířením literárních a uměleckých pořadů.
2.   Povolení k vytvoření, zřízení a provozování se vztahuje na bezdrátové vysílání signálu, kanály rádiových frekvencí, používání pozemních stanic nebo družic […]“
14
Článek 4 odst. 1 písm. a) zákona 2328/1995 zní takto:
„Ve všech případech porušení ustanovení vnitrostátních právních předpisů, [právních předpisů] Unie a mezinárodního práva, které přímo nebo nepřímo upravují soukromé televizní stanice a obecně fungování soukromých televizní stanic, […], rozhodne ESR […] o uložení jedné nebo více z následujících sankcí […] Volba povahy správních sankcí a jejich výpočet se provádí v závislosti na závažnosti porušení, divácké sledovanosti pořadu, v jehož rámci k porušení došlo, podílu na trhu služeb rozhlasového a televizního vysílání, který držitel povolení případně nabyl, výši vynaložených nebo plánovaných investic, jakož i případné existenci opakování protiprávního jednání […]“
Zákon 2863/2000
15
Článek 4 odst. 1 nomos 2863/2000 – Ethniko Symvoulio Radiotileorasis kai alles arches kai organa tou tomea parochis radiotileoptikon ypiresion (zákon 2863/2000 o Národní radě pro rozhlasové a televizní vysílání, jakož i o ostatních orgánech a subjektech v oblasti rozhlasových a televizních služeb) ze dne 29. listopadu 2000 (FEK A’ 262), ve znění použitelném na spory v původních řízeních, stanoví:
„ESR vykonává přímou kontrolu státu stanovenou Syntagma tis Elladas (Ústava Řecké republiky) v oblasti poskytování služeb rozhlasového a televizního vysílání jakéhokoli druhu prostřednictvím přijetí vykonatelných individuálních správních aktů. Zejména:
[…]
e)
ukládá správní sankce a opatření uvedené v čl. 4 odst. 1 [zákona 2328/1995], jakož i v článku 12 a čl. 15 odst. 3 zákona [2644/1998] […]“
Zákon 2644/1998
16
Článek 1 odst. 1 zákona 2644/1998 stanoví:
„Poskytování placených rozhlasových a televizních služeb podléhá v souladu s článkem 15 Ústavy Řecké republiky přímému státnímu dohledu a představuje veřejnou službu, jejímž cílem je objektivní a nestranné informování, jakož i vysoká úroveň dalšího vzdělávání a zábavy pro veřejnost. Pro účely tohoto zákona se poskytováním placených rozhlasových a televizních služeb rozumí přímý přenos rozhlasových a televizních programů veřejnosti jakýmikoli prostředky nebo technickými metodami (výhradně pozemními vysílači, kabelovou sítí nebo satelitem), k nimž je přístup podmíněn splněním podmínek uložených držitelem povolení stanoveným v ustanovení toho zákona. Za poskytování placených rozhlasových a televizních služeb se považuje rovněž poskytování televizních služeb prostřednictvím jiných širokopásmových sítí bez ohledu na to, zda poskytovatel služby získal povolení [ESR] pro programy, které vysílá, nebo zda na základě smlouvy za tímto účelem vysílá programy povolené v jiném členském státě.“
17
Článek 10 zákona 2644/1998 stanoví:
„1.   Ustanovení čl. 3 odst. 1 až 12, 14, 17 a 22 [zákona 2328/1995] týkající se respektování důstojnosti, soukromého života a obecné účasti jednotlivce na hospodářském, sociálním a politickém životě, způsobů a podmínek vysílání rozhlasové a televizní reklamy a jiných souvisejících oznámení, ochrany dětí, zajištění politického pluralismu a přístupu stran k rozhlasovému a televiznímu vysílání, jakož i ochrany zájmů spotřebitelů a obecně zájmů občanů se vztahují rovněž na obsah placených rozhlasových a televizních služeb.
2.   Etické kodexy přijaté v souladu s čl. 3 odst. 2 nomos 1866/1989 –Idrysi Ethinkou Symvouliou Radiotileoraseos kai parochi adeion gia tin idrysi kai leitourgia tileoptikon stathmon (zákon 1866/1989 o zřízení Národní rady pro rozhlasové a televizní vysílání a o vydávání povolení ke zřizování a provozování televizních stanic) ze dne 6. října 1989 (FEK A’222), jakož i předpisy vypracované ESR a přijaté postupem podle čl. 3 odst. 15 [zákona 2328/1995] se použijí rovněž na audiovizuální obsah vysílaný držiteli povolení podle tohoto zákona […]“
18
Podle článku 12 zákona 2644/1998 ESR ukládá správní sankce v případě porušení ustanovení tohoto zákona, unijního práva a mezinárodního práva, která upravují poskytování služeb rozhlasového a televizního vysílání uvedených v tomto zákoně.
Nařízení prezidenta 77/2003
19
Článek 1 proedriko diatagma 77/2003 – Kodikas deontologias eidiseografikon kai allon dimosiografikon kai politikon ekpompon (nařízení prezidenta 77/2003, kterým se stanoví etický kodex pro zpravodajské a jiné publicistické a politické vysílání) ze dne 28. března 2003 (FEK A’ 75) ve znění použitelném na spory v původních řízeních (dále jen „nařízení prezidenta 77/2003“) stanoví:
„Ustanovení tohoto kodexu se vztahují na zpravodajské, publicistické a politické pořady ve veřejnoprávním a soukromém rozhlasovém a televizním vysílání […]“
20
Článek 2 odst. 1 nařízení prezidenta 77/2003 stanoví:
„Zpravodajské a jiné publicistické a politické pořady musí zajišťovat úroveň kvality vyžadovanou společenským posláním rozhlasového a televizního vysílání, jakož i kulturním rozvojem země […]“
21
Článek 4 nařízení prezidenta 77/2003 stanoví:
„1.   Není dovoleno prezentovat osoby způsobem, který může za zvláštních podmínek podněcovat k jejich ponižování, společenské izolaci nebo diskriminaci ze strany části veřejnosti zejména na základě pohlaví, rasy, národnosti, jazyka, náboženství, ideologie, věku, nemoci, zdravotního postižení, sexuální orientace nebo povolání.
2.   Není dovoleno šířit ponižující, rasistické, xenofobní nebo sexistické poselství či popisy, jakož i netolerantní tvrzení a obecně nesmí být poškozovány etnické nebo náboženské menšiny nebo jiné zranitelné nebo slabé skupiny.“
22
Článek 9 odst. 2 nařízení prezidenta 77/2003 zní:
„Osobám, které se podílejí na vysílaných pořadech nebo jsou v nich uvedeny, musí být poskytnuto spravedlivé, správné a důstojné zacházení. Zejména není dovoleno poškodit jejich osobnost, čest a důstojnost. Je třeba rovněž respektovat jejich soukromý a rodinný život, profesní činnost a právo na svobodu projevu. Projevení kritiky není neslučitelné s dodržováním práv osob, které jsou ukázány nebo uvedeny.“
Spory v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
23
Makeleio a Zougla jsou společnosti založené podle řeckého práva, které provozují internetové stránky novin, na kterých jsou rovněž nabízeny audiovizuální obsahy.
24
Dne 29. června 2021 společnost Makeleio na svých internetových stránkách www.makeleio.gr odvysílala audiovizuální pořad, v němž moderátor odkázal na návštěvu zástupců komunity LGBT+ u řeckého předsedy vlády s použitím urážlivých výrazů, které zejména urážely a znevažovaly homosexuální osoby. Tento moderátor se ironicky vyjadřoval o sexuální orientaci těchto osob a nepřímo nabádal veřejnost k tomu, aby se vůči nim dopouštěla verbálních nebo fyzických útoků, kterých se podle jeho tvrzení sám dopouštěl, když byl mladší.
25
Dne 22. února 2021 odvysílala společnost Zougla na své internetové stránce www.zougla.gr rozhlasový pořad přenášený rozhlasovou stanicí, která rovněž vysílá na internetu. Tento pořad byl šířen na internetové stránce společnosti Zougla v audiovizuální podobě. V rámci tohoto pořadu napadl moderátor v souvislosti s trestní věcí týkající se některých pedofilních činů, z nichž jsou viněny třetí osoby, slovně některé politické osobnosti tím, že se o nich vyjádřil hanlivě a urážlivě. V tomto kontextu tento moderátor prezentoval zejména jednu z těchto osob jako „osobu, která vědomě chránila osoby dopouštějící se násilí na nezletilých a pedofily a poskytovala jim odpovědné pozice, které jim umožňovaly pokusy o uspokojení jejich zvrácených sexuálních pudů“, a tvrdil, že dotyčná osoba „je přinejmenším podněcovatelem a spolupachatelem“ pedofilních činů a znásilnění nezletilých, z nichž byly obviněny tři osoby.
26
Tyto dva pořady (dále jen „pořady dotčené v původním řízení“) byly předmětem řízení před ESR.
27
ESR měla za to, že pořad vysílaný společností Makeleio opakovaně, zjevně hanlivým a urážlivým způsobem odkazoval na konkrétní skupinu obyvatelstva na základě sexuální orientace jejích členů, přičemž ve vztahu k nim podporoval ponižování a společenskou stigmatizaci. S ohledem na tyto skutečnosti ESR v rozhodnutí č. 140/2021 konstatovala, že společnost Makeleio porušila zaprvé zákaz podněcování k násilí nebo nenávisti vůči skupině osob z důvodu sexuální orientace jejích členů, který je uveden v článku 8 zákona 4779/2021, a zadruhé povinnost respektovat lidskou hodnotu a důstojnost, jakož i zákaz vysílat obsah nízké kvality podle čl. 1 odst. 1 zákona 2328/1995, jakož i čl. 2 odst. 1, článku 4 a čl. 9 odst. 2 nařízení prezidenta 77/2003. ESR proto uložila společnosti Makeleio pokutu ve výši 30000 eur za každé z obou protiprávních jednání.
28
Pokud jde o pořad vysílaný společností Zougla, ESR měla za to, že tento pořad pod zdáním skutečných informací a faktů předkládal veřejnosti domněnky a postoje moderátora, které jsou zcela nepodložené a představují urážku osob, které jsou v něm uvedeny, čímž vykazoval „extrémně nízkou kvalitu“ vysílaného rozhlasového pořadu a narušoval důstojnost těchto osob. S ohledem na tyto skutečnosti ESR v rozhodnutí č. 99/2021 konstatovala, že společnost Zougla porušila jak povinnost respektovat lidskou hodnotu a důstojnost, tak zákaz vysílat obsah nízké kvality podle čl. 1 odst. 1 zákona 2328/1995, jakož i čl. 2 odst. 1, článku 4 a čl. 9 odst. 2 nařízení prezidenta 77/2003. Z důvodu těchto dvou protiprávních jednání proto ESR uložila společnosti Zougla dvě pokuty ve výši 40000 eur a 80000 eur.
29
Při přijímání rozhodnutí dotčených v původním řízení ESR konstatovala, že ustanovení vnitrostátního práva, na kterých tato rozhodnutí založila, se podle svého znění použijí pouze na poskytovatele tradičních televizních služeb, a sice na televizní služby vysílané provozovateli televizního vysílání buď prostřednictvím analogových a digitálních vysílacích frekvencí, nebo satelitu, či prostřednictvím širokopásmových sítí.
30
ESR však na základě výkladových kritérií týkajících se pojmu „audiovizuální mediální služby“ ve smyslu směrnice 2010/13 podle judikatury vycházející z rozsudku ze dne 21. října 2015, New Media Online (C‑347/14, EU:C:2015:709), z níž vyplývá, že audiovizuální obsah vysílaný na internetu subjektem, který není provozovatelem televizního kanálu, spadá pod tento pojem, vyložila tato ustanovení vnitrostátního práva v tom smyslu, že se navzdory svému znění vztahují rovněž na poskytovatele audiovizuálního obsahu vysílaného prostřednictvím internetu (dále jen „poskytovatelé on-line televizních služeb“), mezi něž patří společnosti Makeleio a Zougla.
31
Tyto společnosti podaly proti rozhodnutím dotčeným v původním řízení žaloby na neplatnost k Symvoulio tis Epikrateias (Státní rada, Řecko), která je předkládajícím soudem.
32
Podle stanoviska, které převládlo v Symvoulio tis Epikrateias (Státní rada), musí být vnitrostátní ustanovení, na nichž ESR založila rozhodnutí dotčená ve věcech v původních řízeních, vykládána v tom smyslu, že se nepoužijí na poskytovatele on-line televizních služeb.
33
Za těchto okolností se Symvoulio tis Epikrateias (Státní rada) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky, které jsou ve věcech C‑555/23 a C‑556/23 formulovány totožně:
„1)
Spadá mezi cíle [směrnice 2010/13] […], a tedy do působnosti této směrnice [zaprvé] zajištění respektování a ochrany lidské hodnoty a důstojnosti a [zadruhé] zabránění vysílání obsahu nízké kvality poskytovateli televizních služeb, a zejména obsahu s charakteristikami obsahu vysílaného v projednávané věci [žalobkyněmi v původních řízeních]?
2)
Za předpokladu, že [zaprvé] povinnost respektovat a chránit lidskou hodnotu a důstojnost nebo [zadruhé] zákaz vysílání obsahu nízké kvality, a zejména obsahu s charakteristikami [vysílání dotčených v původním řízení] spadají do působnosti […] [směrnice 2010/13], je takové vnitrostátní ustanovení, které ukládá výše uvedené povinnosti všem poskytovatelům televizních služeb s výjimkou těch, kteří vysílají televizní obsah pouze prostřednictvím internetu, v rozporu s čl. 4 odst. 1 [směrnice 2010/13] ve spojení se zásadou rovného zacházení zakotvenou v článcích 20 a 21 [Listiny]?
3)
V případě kladné odpovědi na [první a druhou] otázku: Musí vnitrostátní regulační orgán za účelem zajištění užitečného účinku [směrnice 2010/13] použít vnitrostátní právní předpisy, které ukládají předmětné povinnosti, na všechny poskytovatele televizních služeb bez rozdílu, přestože vnitrostátní právo stanoví povinnosti a příslušné sankce pro všechny ostatní poskytovatele televizních služeb, nikoli však pro ty, kteří vysílají svůj obsah výhradně prostřednictvím internetu? Anebo je uložení správních sankcí za porušení těchto povinností subjektem televizního vysílání prostřednictvím internetu na základě extenzivního výkladu nebo analogického použití vnitrostátní právní úpravy týkající se jiných televizních služeb neslučitelné se zásadou nullum crimen, nulla poena sine lege certa zakotvenou v čl. 49 odst. 1 první větě [Listiny] ve spojení se zásadou právní jistoty?
4)
V případě záporné odpovědi na první předběžnou otázku a rozhodnutí [Soudního dvora], že [zaprvé] povinnost respektovat a chránit lidskou hodnotu a důstojnost nebo [zadruhé] zákaz vysílání obsahu nízké kvality (a zejména takového obsahu, jako je obsah [vysílání dotčených v původních řízeních]), nespadá do působnosti [..[směrnice 2010/13] ve smyslu čl. 4 odst. 1, pakliže právní předpisy členského státu pod hrozbou správních sankcí ukládají takové povinnosti poskytovatelům televizních služeb prostřednictvím pozemních, satelitních nebo širokopásmových vysílacích sítí, ale neobsahují rovnocenná pravidla pro poskytovatele televizních služeb prostřednictvím internetu, musí být čl. 2 odst. 1 [této směrnice] v nyní platném znění vykládán v tom smyslu, že příslušný vnitrostátní orgán je na základě zásady rovného zacházení povinen zvážit možnost uložení správních sankcí za porušení těchto pravidel i v případě šíření televizních služeb prostřednictvím internetu?
5)
Je v případě kladné odpovědi na čtvrtou otázku povinnost vnitrostátního regulačního orgánu plynoucí z výše uvedeného a na základě výkladu vnitrostátního práva, který je v souladu s unijním právem, a zejména s výše uvedenými ustanoveními [směrnice 2010/13], uplatňovat pravidla vnitrostátního práva ukládající tyto povinnosti bez rozdílu na všechny televizní služby a bez ohledu na způsob jejich vysílání, slučitelná se zásadou nullum crimen, nulla poena sine lege certa a se zásadou právní jistoty, pokud se tyto povinnosti, které vnitrostátní právo stanoví pro všechny ostatní poskytovatele televizních služeb, na internetovou televizi nevztahují?“
34
Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 2. října 2023 byly věci C‑555/23 a C‑556/23 spojeny pro účely písemné i ústní části řízení, jakož i pro účely rozsudku.
K předběžným otázkám
Úvodní poznámky
Ke kvalifikaci žalobkyň v původním řízení jako „poskytovatelů mediálních služeb“ ve smyslu směrnice 2010/13
35
Jak vyplývá ze žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce, otázky položené předkládajícím soudem vycházejí z předpokladu, že vysílání pořadů dotčených ve věcech v původních řízeních představuje audiovizuální mediální službu, na kterou se vztahuje směrnice 2010/13, takže žalobkyně v původním řízení jsou „poskytovateli mediálních služeb“ ve smyslu této směrnice.
36
V písemném vyjádření a na jednání však společnost Makeleio tvrdila, že není „poskytovatelem mediálních služeb“ ve smyslu uvedené směrnice, a že se na ni tedy tato směrnice nevztahuje.
37
V tomto ohledu je třeba připomenout, že v rámci rozdělení pravomocí mezi unijní soud a vnitrostátní soud je v zásadě věcí vnitrostátního soudu, aby ověřil, zda jsou ve věcech, které projednává, splněny skutkové podmínky pro použití unijní normy, přičemž Soudní dvůr může při rozhodování o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce případně podat upřesnění, aby vnitrostátnímu soudu poskytl vodítko k jeho výkladu (rozsudek ze dne 15. března 2012, SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, bod 67 a citovaná judikatura).
38
Je tedy na Soudním dvoru, aby předkládajícímu soudu poskytl nezbytné informace k výkladu pojmu „audiovizuální mediální služba“ ve smyslu této směrnice, aby ověřil, zda vysílání pořadů dotčených ve věcech v původních řízeních skutečně spadá pod tento pojem a zda musí být společnosti Makeleio a Zougla, pokud jde o tyto pořady, považovány za „poskytovatele mediálních služeb“ ve smyslu uvedené směrnice.
39
V této souvislosti je třeba připomenout, že podle definice uvedené v čl. 1 odst. 1 písm. a) bodě i) směrnice 2010/13 se pojmem „audiovizuální mediální služba“ rozumí služba, jak je definována v článcích 56 a 57 SFEU, za kterou nese redakční odpovědnost poskytovatel mediálních služeb, jejímž hlavním účelem je poskytování pořadů široké veřejnosti za účelem informování, zábavy nebo vzdělávání prostřednictvím sítí elektronických komunikací ve smyslu čl. 2 písm. a) směrnice 2002/21.
40
Kromě toho podle čl. 1 odst. 1 písm. d) směrnice 2010/13 se pro účely této směrnice „poskytovatelem mediálních služeb“ rozumí fyzická nebo právnická osoba, která má redakční odpovědnost za výběr audiovizuálního obsahu v audiovizuální mediální službě a určuje způsob organizace této služby.
41
Zaprvé je třeba upřesnit, že jak vyplývá ze samotného znění čl. 1 odst. 1 písm. a) bodu i) směrnice 2010/13 ve spojení s čl. 2 bodem 1 směrnice 2018/1972, který nahradil čl. 2 písm. a) směrnice 2002/21, pod pojem „audiovizuální mediální služby“ ve smyslu směrnice 2010/13 může spadat jak vysílání pořadů prostřednictvím analogových a digitálních vysílacích frekvencí, tak vysílání pořadů prostřednictvím internetu.
42
Z toho vyplývá, že pojem „poskytovatelé mediálních služeb“ ve smyslu této směrnice zahrnuje jak poskytovatele tradičních televizních služeb uvedených v bodě 29 tohoto rozsudku, tak poskytovatele on-line televizních služeb.
43
Zadruhé je nesporné, že zaprvé byly pořady dotčené ve věcech v původních řízeních vysílány pro informační nebo zábavní účely a zadruhé byly šířeny na internetových stránkách, a tedy prostřednictvím sítí elektronických komunikací ve smyslu čl. 2 bodu 1 směrnice 2018/1972.
44
Zatřetí, jak vyplývá z čl. 1 odst. 1 písm. b) směrnice 2010/13, pojmem „pořad“ ve smyslu této směrnice se rozumí „pohyblivá obrazová sekvence […], která bez ohledu na svou délku představuje jednotlivou položku v rámci programové skladby nebo katalogu sestavených poskytovatelem mediálních služeb a jejíž podoba a obsah jsou srovnatelné s podobou a obsahem televizního vysílání, například celovečerní filmy, videoklipy, sportovní události, situační komedie, dokumentární pořady, pořady pro děti nebo původní tvorba“.
45
V tomto ohledu je třeba uvést, že pokud jde o zpřístupnění krátkých videí, která odpovídají krátkým sekvencím z místních zpráv, sportu nebo zábavy, na internetových stránkách, Soudní dvůr rozhodl, že taková videa spadají pod pojem „pořad“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. b) směrnice 2010/13 (rozsudek ze dne 21. října 2015, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, bod 24).
46
Při tomto posouzení Soudní dvůr vycházel zejména ze skutečnosti, že stejně jako program televizního vysílání jsou tato videa určena široké veřejnosti a mohou na ni mít jasný dopad ve smyslu bodu 21 odůvodnění této směrnice. Kromě toho se způsob výběru uvedených videí, pokud jde o možnost uživatele internetu mít přístup k videu, které ho zajímá, v momentě, který si zvolí, a na individuální vyžádání na základě katalogu nebo seznamu sestaveného provozovatelem internetových novin, neliší od způsobu nabízeného v rámci audiovizuálních mediálních služeb na vyžádání, které spadají do působnosti uvedené směrnice. Konečně videa, která se týkají aktuálních událostí, konkurují informačním službám nabízeným poskytovateli televizního vysílání, zatímco videa vztahující se ke kulturním nebo sportovním událostem či zábavným reportážím konkurují hudebním kanálům, sportovním kanálům a zábavním pořadům (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. října 2015, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, body 21 a 23).
47
V projednávané věci ESR na jednání uvedla, že pořad dotčený ve věcech v původních řízeních týkající se společnosti Makeleio je pořadem každodenně vysílaným na internetové stránce tohoto subjektu v audiovizuální podobě, tento pořad trvá několik hodin, má vlastní jméno a je prezentován týmž novinářem, je vysílán s logem společnosti Makeleio, tato společnost informovala veřejnost na své internetové stránce o každodenním vysílání uvedeného pořadu a o čase jeho vysílání, že vysílání téhož pořadu bylo původně lineární a následně bylo zpřístupněno on-line, aby k němu měli zájemci přístup na vyžádání, a že na této internetové stránce existoval seznam umožňující vyhledávat předchozí pořady. ESR rovněž uvedla, že tytéž charakteristiky převládají u vysílání dotčeného ve věcech v původních řízeních týkající se společnosti Zougla.
48
S výhradou ověření předkládajícím soudem je tedy třeba konstatovat, že pořady dotčené ve věcech v původních řízeních jakožto videa, která jsou součástí programové skladby nebo katalogu audiovizuální nabídky nabízené v rámci elektronické verze novin, představují „pořady“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. b) směrnice 2010/13.
49
Začtvrté, pokud jde o kritéria, která musí předkládající soud zohlednit pro účely posouzení „hlavního účelu“ služby, jež spočívá ve zpřístupnění videí nabízených v rámci elektronické verze novin ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. a) bodu i) směrnice 2010/13, Soudní dvůr rozhodl, že takové posouzení se má zaměřit na zkoumání toho, zda má tato služba autonomní obsah a funkci v porovnání s obsahem a funkcí novinářské činnosti provozovatele dotčených internetových stránek a není jen neoddělitelným doplňkem této činnosti, zejména z důvodu propojení audiovizuální nabídky s nabídkou textovou (rozsudek ze dne 21. října 2015, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, bod 37).
50
Bude tedy příslušet předkládajícímu soudu, aby posoudil, zda pořady dotčené ve věcech v původních řízeních mají autonomní obsah a funkci v porovnání s obsahem a funkcí psaných novinových článků vydavatele internetových novin. Pokud tomu tak je, spadají tyto pořady do rozsahu působnosti směrnice 2010/13. Pokud se naproti tomu uvedené pořady jeví pouze jako neoddělitelný doplněk novinářské činnosti tohoto vydavatele, zejména z důvodu propojení s textovou nabídkou, nespadají do působnosti této směrnice.
51
V tomto ohledu z judikatury Soudního dvora vyplývá, že skutečnost, že videa nabízená na internetových stránkách novin jsou přístupná a prohlížená nezávisle na prohlížení článků v elektronické verzi těchto novin, naznačuje, že lze mít za to, že služba zpřístupňování videí nabízená na takových stránkách má autonomní obsah a funkci ve vztahu k obsahu a funkci novinářské činnosti provozovatele těchto internetových stránek, a tudíž představuje službu odlišnou od ostatních služeb nabízených tímto provozovatelem (rozsudek ze dne 21. října 2015, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, bod 36).
52
Zapáté podle čl. 1 odst. 1 písm. c) směrnice 2010/13 se pro účely této směrnice pojmem „redakční odpovědnost“ rozumí provádění účinné kontroly výběru pořadů i jejich chronologické uspořádání v programové skladbě u televizního vysílání nebo v katalogu u audiovizuálních mediálních služeb na vyžádání.
53
Pokud jde o službu zpřístupnění videí nabízených na internetových stránkách novin, je třeba mít za to, že taková kontrola se může týkat zejména zpřístupňování a odstraňování videí, harmonogramu a časů vysílání videí na těchto internetových stránkách, doby, po kterou budou videa přístupná uživatelům internetu, struktury uvedené internetové stránky, způsobu zobrazování a výběru videí, systému vyhledávání videí a aktualizace obsahu téže internetové stránky.
54
I když bude příslušet předkládajícímu soudu, aby posoudil, zda redakční odpovědnost ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. c) směrnice 2010/13, pokud jde o pořady dotčené ve věcech v původních řízeních, nesou společnosti Makeleio a Zougla, skutečnosti uvedené v bodě 47 tohoto rozsudku nasvědčují tomu, že tomu tak je. Skutečnost, potvrzená společností Makeleio na jednání, že zaprvé moderátor pořadu dotčeného ve věci v původním řízení, který se jí týká, byl novinářem zaměstnaným tímto subjektem za účelem přímého přenosu a každodenní prezentace tohoto vysílání, a zadruhé, že se společnost Makeleio rozhodla vysílat pořad dotčený v původním řízení, který se jí týká, potvrzuje, že tento subjekt převzal redakční odpovědnost za tento pořad.
55
S ohledem na úvahy uvedené v bodech 37 až 54 tohoto rozsudku a s výhradou ověření, která musí provést předkládající soud, je tedy třeba na položené otázky odpovědět na základě předpokladů, že zaprvé společnosti Makeleio a Zougla jsou „poskytovateli mediálních služeb“ ve smyslu směrnice 2010/13, a zejména poskytovateli on-line televizních služeb, a zadruhé vysílání pořadů dotčených ve věcech v původních řízeních představuje „audiovizuální mediální službu“ ve smyslu této směrnice.
K výkladu vnitrostátní právní úpravy dotčené ve věcech v původních řízeních
56
Evropská komise v písemném vyjádření vyjadřuje pochybnosti o výkladu vnitrostátní právní úpravy dotčené ve věcech v původních řízeních, který podal předkládající soud, podle něhož se vnitrostátní ustanovení, která pod hrozbou sankce stanoví povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti, jakož i zákaz, rovněž pod hrozbou sankce, vysílat obsah nízké kvality, nevztahují na poskytovatele on-line televizních služeb.
57
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je Soudní dvůr při výkladu ustanovení vnitrostátního právního řádu v zásadě povinen vycházet z kvalifikace vyplývající z předkládacího rozhodnutí. Soudní dvůr totiž nemá pravomoc vykládat vnitrostátní právo členského státu (rozsudek ze dne 5. prosince 2023, Deutsche Wohnen, C‑807/21, EU:C:2023:950, bod 36 a citovaná judikatura).
58
Na položené otázky je tedy třeba odpovědět na základě předpokladu, že se vnitrostátní právní úprava dotčená ve věcech v původních řízeních nevztahuje na poskytovatele on-line televizních služeb.
K prvním otázkám
59
Předně ze žádostí o rozhodnutí o předběžných otázkách vyplývá, že předkládající soud se s ohledem na vnitrostátní právní úpravu dotčenou ve věcech v původních řízeních táže, zda do působnosti směrnice 2010/13 spadá povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti a zákaz vysílání obsahu nízké kvality.
60
Jak vyplývá z názvu a bodu 11 odůvodnění směrnice 2010/13, jejím cílem je koordinace některých právních a správních předpisů členských států upravujících poskytování audiovizuálních mediálních služeb za účelem dotvoření skutečného vnitřního trhu s těmito službami. Za tímto účelem tato směrnice stanoví minimální soubor koordinovaných pravidel použitelných na všechny audiovizuální mediální služby, z nichž některá, jak vyplývá z bodu 18 odůvodnění této směrnice a z bodu 7 odůvodnění směrnice 2018/1972, se týkají obsahu těchto služeb.
61
Jak však v podstatě uvedla generální advokátka v bodě 72 svého stanoviska, nad rámec minimálních požadavků stanovených směrnicí 2010/13 tato směrnice nezasahuje do obsahu audiovizuálních mediálních služeb, neboť neexistence takového zásahu odráží vůli unijního normotvůrce ponechat poskytovatelům těchto služeb skutečnou rozhodovací pravomoc ohledně takového obsahu, jak je uvedeno v bodě 38 jejího odůvodnění.
62
Směrnice 2010/13 tedy neobsahuje žádné ustanovení, které by se týkalo kvality obsahu pořadů spadajících do její působnosti jako takové, ani nestanoví žádný důvod pro zákaz vysílaného obsahu z důvodu špatné nebo nízké kvality.
63
Zákaz vysílat obsah nízké kvality tudíž nespadá do působnosti směrnice 2010/13, jelikož takový zákaz jde nad rámec minimálních požadavků uložených touto směrnicí.
64
V projednávané věci však ze skutečností uvedených v žádostech o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, jak ostatně potvrdila ESR na jednání před Soudním dvorem, že obsah pořadů dotčených ve věcech v původních řízeních byl kvalifikován jako „nízké kvality“ a byl považován za obsah, na který se vztahuje zákaz vysílat obsah nízké kvality stanovený vnitrostátní právní úpravou dotčenou ve věcech v původních řízeních, a to pouze z toho důvodu, že takový obsah byl považován za narušující lidskou důstojnost.
65
V souvislosti se spory ve věcech v původním řízení, je tedy třeba mít za to, že podstatou prvních otázek předkládajícího soudu je, zda směrnice 2010/13 musí být vykládána v tom smyslu, že vnitrostátní právní úprava, která pod hrozbou sankce ukládá všem poskytovatelům mediálních služeb, s výjimkou těch, kteří vysílají obsah prostřednictvím internetu, povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti a zdržet se vysílání obsahu narušujícího tuto hodnotu, spadá do působnosti této směrnice.
66
V tomto ohledu je třeba zaprvé uvést, že čl. 6 odst. 1 směrnice 2010/13, který je součástí ustanovení o audiovizuálních mediálních službách obsažených v kapitole III této směrnice, ukládá členským státům, aby vhodnými prostředky zajistily, aby audiovizuální mediální služby poskytované poskytovateli mediálních služeb spadajícími do jejich pravomoci neobsahovaly žádné podněcování k násilí nebo nenávisti namířené proti skupině osob nebo členovi skupiny na základě kteréhokoliv z důvodů uvedených v článku 21 Listiny nebo veřejné podněcování ke spáchání teroristického trestného činu, a to „aniž jsou dotčeny povinnosti členských států respektovat a chránit lidskou důstojnost“.
67
Tímto posledně uvedeným doplněním unijní normotvůrce stanovil povinnost členských států nejen respektovat, ale i chránit lidskou důstojnost při provádění čl. 6 odst. 1 směrnice 2010/13, přičemž tato povinnost zejména znamená, jak vyplývá ze znění tohoto ustanovení jako celku, že je na těchto státech, aby přijaly nezbytná opatření k zajištění toho, že obsah audiovizuálních mediálních služeb poskytovaných poskytovateli spadajícími do jejich pravomoci nebude ohrožovat hodnotu lidské důstojnosti.
68
Ze znění čl. 6 odst. 1 směrnice 2010/13 tudíž vyplývá, že se toto ustanovení vztahuje na povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti a zákaz vysílat obsah narušující tuto hodnotu.
69
Zadruhé kontext, do něhož tento čl. 6 odst. 1 patří, takový výklad potvrzuje.
70
Podle čl. 1 odst. 1 písm. a) bodu ii) směrnice 2010/13 totiž audiovizuální obchodní sdělení spadají pod pojem „audiovizuální mediální služba“ ve smyslu této směrnice. Skutečnost, že článek 9 uvedené směrnice, který je rovněž součástí ustanovení obsažených v kapitole III této směrnice, ukládá členským státům povinnost zajistit, aby tato sdělení odpovídala určitým požadavkům, mezi něž patří podle jeho odst. 1 písm. c) bodu i) zejména požadavek nenarušovat lidskou důstojnost, přitom potvrzuje, že v rámci oblastí koordinovaných toutéž směrnicí se unijní normotvůrce snažil stanovit důvod zákazu vycházející konkrétně z narušení hodnoty lidské důstojnosti, což je důvod, který je logickým důsledkem povinnosti respektovat tuto hodnotu.
71
Zatřetí je třeba uvést, že jak vyplývá z bodu 104 odůvodnění směrnice 2010/13, jejím cílem je vytvořit prostor bez vnitřních hranic pro audiovizuální mediální služby při současném zajištění vysoké úrovně ochrany cílů obecného zájmu, a zejména ochrany lidské důstojnosti. Z bodu 59 odůvodnění této směrnice dále vyplývá, že přijetí takových pravidel, jako jsou pravidla stanovená v článku 6 uvedené směrnice, je odůvodněno zejména ochranou lidské důstojnosti ve všech audiovizuálních mediálních službách.
72
Výklad čl. 6 odst. 1 směrnice 2010/13, podle kterého toto ustanovení zahrnuje povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti a zákaz vysílání obsahu narušujícího tuto hodnotu, je tedy v souladu jak s cíli sledovanými touto směrnicí, tak s cíli sledovanými samotným uvedeným ustanovením.
73
Z doslovného, kontextuálního a teleologického výkladu čl. 6 odst. 1 směrnice 2010/13 tedy vyplývá, že povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti a zákaz vysílat obsah narušující tuto hodnotu spadá pod toto ustanovení, a tudíž do působnosti této směrnice.
74
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na první otázky odpovědět tak, že směrnice 2010/13 musí být vykládána v tom smyslu, že vnitrostátní právní úprava, která pod hrozbou sankce ukládá všem poskytovatelům mediálních služeb, s výjimkou poskytovatelů, kteří vysílají obsah prostřednictvím internetu, povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti a zdržet se vysílání obsahu narušujícího tuto hodnotu, spadá do působnosti této směrnice, a zejména jejího čl. 6 odst. 1.
Ke druhým otázkám
75
S ohledem na odpověď na první otázky a s ohledem na úvahy uvedené v bodě 64 tohoto rozsudku je třeba mít za to, že podstatou druhých otázek předkládajícího soudu je, zda čl. 4 odst. 1 směrnice 2010/13 ve spojení se zásadou rovného zacházení musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která pod hrozbou sankce ukládá všem poskytovatelům mediálních služeb, s výjimkou těch, kteří vysílají obsah prostřednictvím internetu, povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti a zdržet se vysílání obsahu narušujícího tuto hodnotu.
76
Je třeba připomenout, že na základě směrnice Rady 89/552/EHS ze dne 3. října 1989 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících provozování televizního vysílání (Úř. věst. 1989, L 298, s. 23; Zvl. vyd. 06/01, s. 224), jejíž pozměněné znění bylo kodifikováno směrnicí 2010/13, Soudní dvůr rozhodl, že taková směrnice neprovádí úplnou harmonizaci pravidel pro oblasti, na něž se vztahuje, nýbrž že stanoví minimální požadavky pro vysílání pocházející z Evropské unie, která jsou určena pro příjem uvnitř Unie (rozsudek ze dne 18. července 2013, Sky Italia, C‑234/12, EU:C:2013:496, bod 12 a citovaná judikatura).
77
V této souvislosti, jak vyplývá z čl. 4 odst. 1 směrnice 2010/13, jakož i z jejích bodů 41 a 83 odůvodnění, k zajištění úplné a odpovídající ochrany zájmů spotřebitelů, jimiž jsou televizní diváci, mohou členské státy uplatňovat vůči poskytovatelům mediálních služeb, kteří spadají do jejich pravomoci, v oblastech koordinovaných touto směrnicí podrobnější nebo přísnější pravidla a v některých případech rozdílné podmínky za předpokladu, že tato pravidla jsou v souladu s unijním právem, a zejména s jeho obecnými zásadami (rozsudek ze dne 3. února 2021, Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, bod 40 a citovaná judikatura).
78
Vnitrostátní právní úprava, která ukládá povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti a zdržet se vysílání obsahu narušujícího tuto hodnotu, přitom pouze stanoví povinnost respektovat lidskou důstojnost a důvod zákazu založený na narušení hodnoty lidské důstojnosti, které jsou stanoveny v čl. 6 odst. 1 směrnice 2010/13, takže taková právní úprava neobsahuje „podrobnější“ nebo „přísnější“ pravidla ve smyslu čl. 4 odst. 1 této směrnice, a v důsledku toho nespadá do působnosti posledně uvedeného ustanovení.
79
Na druhé otázky je tedy třeba odpovědět nikoli s ohledem na čl. 4 odst. 1 směrnice 2010/13, ale na čl. 6 odst. 1 této směrnice.
80
V tomto ohledu se vnitrostátní právní úprava, která stanoví pouze požadavek vyplývající z minimálních požadavků stanovených uvedenou směrnicí, jako je povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti a zdržet se vysílání obsahu narušujícího tuto hodnotu vyplývající z čl. 6 odst. 1 téže směrnice, musí povinně vztahovat na všechny poskytovatele mediálních služeb spadající do působnosti dotyčného členského státu.
81
Pokud by tomu tak nebylo, byla by totiž taková vnitrostátní právní úprava nejen v rozporu s osobní působností směrnice 2010/13, a zejména jejího čl. 6 odst. 1, ale rovněž by ohrozila dosažení cíle spočívajícího ve vytvoření vnitřního trhu audiovizuálních mediálních služeb sledovaného touto směrnicí, jakož i cíle ochrany lidské důstojnosti ve všech audiovizuálních mediálních službách uvedeného v tomto čl. 6 odst. 1.
82
Z toho vyplývá, že vnitrostátní právní úprava, která pouze některým poskytovatelům mediálních služeb ukládá povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti a zdržet se vysílání obsahu narušujícího tuto hodnotu, je v rozporu s čl. 6 odst. 1 směrnice 2010/13.
83
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na druhé otázky odpovědět tak, že čl. 6 odst. 1 směrnice 2010/13 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která pod hrozbou sankce ukládá všem poskytovatelům mediálních služeb, s výjimkou poskytovatelů, kteří šíří obsah prostřednictvím internetu, povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti a zdržet se vysílání obsahu narušujícího tuto hodnotu.
Ke třetím otázkám
84
S ohledem na odpovědi poskytnuté na první a druhé otázky a s ohledem na úvahy uvedené v bodě 64 tohoto rozsudku je třeba mít za to, že podstatou třetích otázek předkládajícího soudu je, zda musí být zásada zákonnosti trestných činů a trestů zakotvená v čl. 49 odst. 1 první větě Listiny vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby vnitrostátní právní úprava, která ukládá pod hrozbou sankce všem poskytovatelům mediálních služeb, s výjimkou těch, kteří šíří obsah prostřednictvím internetu, povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti a zdržet se vysílání obsahu narušujícího tuto hodnotu, na základě zásady konformního výkladu vnitrostátního práva vykládána tak široce, že do její působnosti spadá tato posledně uvedená kategorie poskytovatelů mediálních služeb.
85
Podle ustálené judikatury platí, že vnitrostátní soudy jsou při použití vnitrostátního práva povinny vykládat vnitrostátní právo v co možná největším rozsahu ve světle znění a účelu dotčené směrnice, aby dosáhly výsledku jí zamýšleného a tak dosáhly souladu s článkem 288 třetím pododstavcem SFEU. Tato povinnost konformního výkladu vnitrostátního práva je totiž inherentní systému Smlouvy o FEU v tom, že umožňuje, aby vnitrostátní soudy v rámci svých pravomocí zajistily plnou účinnost unijního práva, rozhodují-li o sporech, který jim byly předloženy (rozsudek ze dne 24. ledna 2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, bod 24 a citovaná judikatura).
86
Zásada konformního výkladu vyžaduje, aby vnitrostátní soudy učinily vše, co spadá do jejich pravomoci s tím, že vezmou v úvahu celé vnitrostátní právo a použijí metody výkladu jím uznané, aby zajistily plnou účinnost dotčené směrnice a došly k výsledku, který bude v souladu s cílem sledovaným touto směrnicí (rozsudek ze dne 24. ledna 2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, bod 27 a citovaná judikatura).
87
Jak však Soudní dvůr rozhodl, zásada konformního výkladu je omezena obecnými právními zásadami, které jsou nedílnou součástí unijního práva, a zejména zásadou zákonnosti trestných činů a trestů zakotvenou v čl. 49 odst. 1 první větě Listiny (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 28. června 2012, Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, bod 52 a citovaná judikatura; ze dne 24. března 2021, Prefettura Ufficio territoriale del governo di Firenze, C‑870/19 a C‑871/19, EU:C:2021:233, bod 49 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 14. října 2021, Ministerul Lucrărilor Publice, Dezvoltării Ñi Administra’iei, C‑360/20, EU:C:2021:856, bod 40 a citovaná judikatura).
88
Tato zásada, která je zvláštním vyjádřením obecné zásady právní jistoty, zejména znamená, že zákon jasně definuje protiprávní jednání a tresty, které za ně lze uložit, aby byla zajištěna předvídatelnost, pokud jde jak o definici trestného činu, tak o stanovení trestu (rozsudek ze dne 10. září 2024, Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, bod 103 a citovaná judikatura). Tato podmínka je splněna, pokud má jednotlivec možnost se ze znění příslušného ustanovení – a v případě potřeby z výkladu, který k němu podaly dotyčné vnitrostátní soudy – dozvědět, z jakých úkonů a opomenutí mu vzniká trestněprávní odpovědnost (rozsudek ze dne 14. září 2023, Komise a IGG v. Dansk Erhverv, C‑508/21 P a C‑509/21 P, EU:C:2023:669, bod 86 a citovaná judikatura).
89
V tomto ohledu, pokud jde konkrétně o případ týkající se rozsahu trestní odpovědnosti vyplývající ze zákona přijatého za účelem provedení směrnice, Soudní dvůr upřesnil, že zásada, která vyžaduje neuplatňování trestního zákona extenzivně v neprospěch obviněného, která je logickým důsledkem zásady zákonnosti trestných činů a trestů a obecně zásady právní jistoty, brání tomu, aby bylo zahájeno trestní stíhání pro jednání, jehož trestnost nevyplývá jasně ze zákona (rozsudek ze dne 12. prosince 1996, X, C‑74/95 a C‑129/95, EU:C:1996:491, bod 25 a citovaná judikatura).
90
V konečném důsledku je povinnost konformního vykládat vnitrostátní právo s ohledem na směrnici, která přísluší vnitrostátnímu soudu, omezena zásadou zákonnosti trestných činů a trestů, jelikož jak Soudní dvůr opakovaně uvedl, směrnice nemůže sama o sobě a nezávisle na zákonu členského státu přijatému k jejímu provedení stanovit nebo zpřísnit trestní odpovědnost těch osob, které jednají v rozporu s jejími ustanoveními (viz rozsudek ze dne 28. června 2012, Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, bod 52 a citovaná judikatura).
91
Konečně je třeba upřesnit, že zásada zákonnosti trestných činů a trestů se použije rovněž na protiprávní jednání a sankce netrestní povahy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. října 2010, SGS Belgium a další, C‑367/09, EU:C:2010:648, bod 61 a citovaná judikatura).
92
Jak vyplývá z bodu 82 tohoto rozsudku, vnitrostátní právní úprava, která pod hrozbou sankce ukládá všem poskytovatelům mediálních služeb, s výjimkou těch, kteří šíří obsah prostřednictvím internetu, povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti a zdržet se vysílání obsahu narušujícího tuto hodnotu, je v rozporu s čl. 6 odst. 1 směrnice 2010/13.
93
Taková vnitrostátní právní úprava by tedy měla být vykládána v souladu s čl. 6 odst. 1 směrnice 2010/13 v tom smyslu, že i na poskytovatele, kteří šíří obsah prostřednictvím internetu, se vztahuje povinnost stanovená touto právní úpravou, a mohou být tedy sankcionováni v případě porušení této povinnosti.
94
Pokud přitom vnitrostátní právní úprava nestanoví poskytovatelům mediálních služeb, kteří vysílají obsah prostřednictvím internetu, povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti a zdržet se vysílání obsahu narušujícího tuto hodnotu, ani nestanoví, že by těmto poskytovatelům byla uložena sankce v případě porušení této povinnosti, zásada legality trestných činů a trestů zakazuje sankcionovat uvedené poskytovatele za takové jednání, i když je taková vnitrostátní právní úprava v rozporu s čl. 6 odst. 1 směrnice 2010/13 (obdobně viz rozsudek ze dne 28. června 2012, Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, bod 55 a citovaná judikatura).
95
V důsledku toho by takový výklad, jako je výklad uvedený v bodě 93 tohoto rozsudku, vedl k porušení zásady zákonnosti trestů a trestných činů, a byl by tedy v rozporu s omezeními, která vyplývají ze samotné povahy každé směrnice, která zakazuje, jak vyplývá z judikatury připomenuté v bodě 90 tohoto rozsudku, aby směrnice sama o sobě a nezávisle na zákonu členského státu přijatém k jejímu provedení stanovila nebo zpřísnila trestní odpovědnost těch osob, které jednají v rozporu s jejími ustanoveními.
96
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na třetí otázky odpovědět tak, že zásada zákonnosti trestných činů a trestů zakotvená v čl. 49 odst. 1 první větě Listiny musí být vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby vnitrostátní právní úprava, která pod hrozbou sankce ukládá všem poskytovatelům mediálních služeb s výjimkou těch, kteří vysílají obsah prostřednictvím internetu, povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti a zdržet se vysílání obsahu, který narušuje tuto hodnotu, se na základě zásady konformního výkladu vnitrostátního práva vykládala tak široce, že do její působnosti spadá tato posledně uvedená kategorie poskytovatelů mediálních služeb.
Ke čtvrtým a pátým otázkám
97
S ohledem na odpovědi poskytnuté na první otázky a s ohledem na úvahy uvedené v bodě 64 tohoto rozsudku není namístě odpovídat na čtvrté a páté otázky.
K nákladům řízení
98
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
1)
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/13/EU ze dne 10. března 2010 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících poskytování audiovizuálních mediálních služeb (směrnice o audiovizuálních mediálních službách) ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1808 ze dne 14. listopadu 2018
musí být vykládán v tom smyslu, že
vnitrostátní právní úprava, která pod hrozbou sankce ukládá všem poskytovatelům mediálních služeb, s výjimkou poskytovatelů, kteří vysílají obsah prostřednictvím internetu, povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti a zdržet se vysílání obsahu narušujícího tuto hodnotu, spadá do působnosti směrnice 2010/13 ve znění změn, a zejména jejího čl. 6 odst. 1.
2)
Článek 6 odst. 1 směrnice 2010/13 ve znění směrnice 2018/1808
musí být vykládán v tom smyslu, že
brání vnitrostátní právní úpravě, která pod hrozbou sankce ukládá všem poskytovatelům mediálních služeb, s výjimkou poskytovatelů, kteří vysílají obsah prostřednictvím internetu, povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti a zdržet se vysílání obsahu narušujícího tuto hodnotu.
3)
Zásada zákonnosti trestných činů a trestů zakotvená v čl. 49 odst. 1 první větě Listiny základních práv Evropské unie
musí být vykládán v tom smyslu, že
brání tomu, aby se vnitrostátní právní úprava, která pod hrozbou sankce ukládá všem poskytovatelům mediálních služeb s výjimkou těch, kteří vysílají obsah prostřednictvím internetu, povinnost respektovat hodnotu lidské důstojnosti a zdržet se vysílání obsahu, který narušuje tuto hodnotu, na základě zásady konformního výkladu vnitrostátního práva vykládala tak široce, že do její působnosti spadá tato posledně uvedená kategorie poskytovatelů mediálních služeb.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: řečtina.