62024TO0509(01)
USNESENÍ TRIBUNÁLU (šestého senátu)
6. června 2025 (
*1
)
„Posílená spolupráce za účelem zřízení Úřadu evropského veřejného žalobce – Dopisy evropského pověřeného žalobce – Článek 42 odst. 1 až 3 nařízení (EU) 2017/1939 – Nedostatek pravomoci“
Ve věci T‑509/24,
Research Investments s.r.o., se sídlem v Zákolanech (Česká republika),
Areál Zákolany, s.r.o., se sídlem v Zákolanech,
Simon Cihelník, s bydlištěm v Krupce (Česká republika),
zástupce: J. Mašek, advokát,
žalobci,
proti
Úřadu evropského veřejného žalobce, zástupci: L. De Matteis a E. Farhat, jako zmocněnci,
žalovanému,
TRIBUNÁL (šestý senát),
ve složení: M. J. Costeira, předsedkyně, M. Kančeva a P. Zilgalvis (zpravodaj), soudci,
za soudní kancelář: V. Di Bucci, vedoucí,
s přihlédnutím k usnesení ze dne 17. března 2025, Research Investments a další v. Úřad evropského veřejného žalobce (T‑509/24 R, nezveřejněné, EU:T:2025:310),
s přihlédnutím k písemné části řízení, zejména k:
– žalobě došlé soudní kanceláři Tribunálu dne 1. října 2024,
– námitce nepřípustnosti a nedostatku pravomoci vznesené Úřadem evropského veřejného žalobce samostatným podáním došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 11. prosince 2024,
– vyjádření žalobců k námitce nepřípustnosti a nedostatku pravomoci došlému soudní kanceláři Tribunálu dne 7. ledna 2025,
vydává toto
Usnesení
1
Žalobou podanou na základě článku 263 SFEU se žalobci, společnosti Research Investments s.r.o. a Areál Zákolany, s.r.o., jakož i Simon Cihelník, domáhají zrušení tří dopisů českého evropského pověřeného žalobce ze dne 1. a 15. srpna 2024, jimiž posledně uvedený odpověděl na dopisy nazvané „Předžalobní výzva podle čl. 265 (a čl. 263) SFEU“, které zaslali Úřadu evropského veřejného žalobce (dále jen společně „napadené dopisy“).
Skutečnosti předcházející sporu
2
Na základě vyšetřování vedeného Úřadem evropského veřejného žalobce, které se týkalo údajných trestných činů dotačního podvodu, poškození finančních zájmů Evropské unie a legalizace výnosů z trestné činnosti, podal český evropský pověřený žalobce dne 24. června 2022 návrh na podání obžaloby proti žalobcům a tato obžaloba byla dne 28. června 2022 podána u místně příslušného soudu, kterým je Krajský soud v Praze (Česká republika). Tato věc je vedena pod spisovou značkou 3 T 30/2022.
3
Dne 5. prosince 2022 bylo zahájeno hlavní líčení, které od té doby probíhá.
4
Žalobci zaslali ve dnech 1. a 14. srpna 2024 Úřadu evropského veřejného žalobce tři dopisy nazvané „Předžalobní výzva podle čl. 265 (a čl. 263) SFEU“. V těchto dopisech žalobci uvedli, že Úřad evropského veřejného žalobce nemá pravomoc k trestnímu stíhání ve věci uvedené výše v bodě 2 a že všechny jeho procesní úkony jsou od počátku neplatné. Kromě toho žalobci vyzvali Úřad evropského veřejného žalobce, aby jednal v souladu s čl. 22 odst. 1 a 3, čl. 25 odst. 3 písm. a) a článkem 39 nařízení Rady (EU) 2017/1939 ze dne 12. října 2017, kterým se provádí posílená spolupráce za účelem zřízení Úřadu evropského veřejného žalobce (Úř. věst. 2017, L 283, s. 1), tedy aby přijal rozhodnutí o odložení případu, respektive řízení zastavil, jinak by byli nuceni podat žalobu k Tribunálu podle článku 265 SFEU nebo použít postup stanovený v článku 263 SFEU.
5
Napadenými dopisy český evropský pověřený žalobce informoval žalobce o tom, že jejich dopisy uvedené v bodě 4 výše považuje za součást jejich obhajoby v trestním řízení vedeném u Krajského soudu v Praze a že z tohoto důvodu budou postoupeny uvedenému soudu. Český evropský pověřený žalobce také připomněl, že vnitrostátní soudy se již zabývaly námitkami žalobců k pravomoci Úřadu evropského veřejného žalobce v projednávané věci. Český evropský pověřený žalobce dále uvedl, že z důvodu, že existují pravidla použitelná na soudní přezkum procesních úkonů Úřadu evropského veřejného žalobce, se články 265 a 263 SFEU na projednávanou věc nevztahují.
6
Kromě toho český evropský pověřený žalobce upozornil společnosti Research Investments a Areál Zákolany v dopisech jim zaslaných ze dne 15. srpna 2024 a doručených dne 19. srpna 2024 na provázanost nařízení 2017/1939 a článku 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1371 ze dne 5. července 2017 o boji vedeném trestněprávní cestou proti podvodům poškozujícím nebo ohrožujícím finanční zájmy Unie (Úř. věst. 2017, L 198, s. 29), který definuje podvody poškozující nebo ohrožující finanční zájmy Unie, jakož i na oznámení České republiky podle článku 117 nařízení 2017/1939 v souvislosti s otázkou takzvané „přímé“ pravomoci Úřadu evropského veřejného žalobce vyšetřovat trestné činy uvedené v tomto oznámení.
Návrhová žádání účastníků řízení
7
Žalobci navrhují, aby Tribunál:
–
napadené dopisy zrušil;
–
určil, že Úřad evropského veřejného žalobce porušil právo Unie tím, že se protiprávně opomněl ve fázi vyšetřování a fázi trestního stíhání před vnitrostátním soudem zdržet výkonu své pravomoci při trestním stíhání žalobců postupem podle čl. 25 odst. 3 písm. a) nařízení 2017/1939, a veškeré procesní úkony Úřadu evropského veřejného žalobce v daném případu jsou proto neplatné;
–
určil, že Úřad evropského veřejného žalobce porušil právo Unie tím, že při trestním stíhání žalobců před vnitrostátním soudem protiprávně opomněl odložit případ, resp. zastavit řízení postupem podle článku 39 nařízení 2017/1939, a rozhodnutí Úřadu evropského veřejného žalobce o pokračování v řízení před vnitrostátním soudem je proto neplatné;
–
uložil Úřadu evropského veřejného žalobce náhradu nákladů řízení.
8
V námitce nepřípustnosti a nedostatku pravomoci Úřad evropského veřejného žalobce navrhuje, aby Tribunál:
–
odmítl žalobu jako nepřípustnou nebo ji odmítl pro nedostatek pravomoci;
–
uložil žalobcům náhradu nákladů řízení.
9
V odpovědi na námitku nepřípustnosti a nedostatku pravomoci žalobci navrhují, aby Tribunál tuto námitku zamítl.
Právní otázky
10
Podle čl. 130 odst. 1 a 7 jednacího řádu může Tribunál, požaduje-li to žalovaný, vydat rozhodnutí o nepřípustnosti žaloby, nedostatku pravomoci nebo nepříslušnosti, aniž by se zabýval věcí samou. Vzhledem k tomu, že Úřad evropského veřejného žalobce v projednávané věci navrhoval, aby bylo vydáno rozhodnutí o nepřípustnosti žaloby a o pravomoci Tribunálu, tento soud, který považuje věc za dostatečně objasněnou písemnostmi ve spise, o tomto návrhu rozhodne, aniž by pokračoval v řízení.
11
V rámci námitky nepřípustnosti a nedostatku pravomoci Úřad evropského veřejného žalobce předkládá dva důvody nepřípustnosti, z nichž první vychází z toho, že žaloba nesměřuje proti aktu, který má právní účinky vůči třetím osobám, a druhý z nedostatku pravomoci Tribunálu. Nejprve je třeba zkoumat druhý důvod.
12
Prostřednictvím druhého důvodu nepřípustnosti Úřad evropského veřejného žalobce v podstatě tvrdí, že Tribunál nemá pravomoc k přezkumu legality napadených dopisů v souladu s čl. 42 odst. 1 nařízení 2017/1939, který tuto pravomoc svěřuje vnitrostátním soudům. Stejně tak Úřad evropského veřejného žalobce tvrdí, že druhý a třetí bod návrhových žádání žalobců musí být odmítnuty z důvodu, že Tribunál nemá pravomoc o nich rozhodnout, jelikož neexistuje žádný právní prostředek k tomu, aby unijní soud mohl zaujmout stanovisko prostřednictvím obecného nebo zásadního prohlášení.
13
Žalobci druhý důvod nepřípustnosti zpochybňují. Úvodem žádají Tribunál, aby ověřil, zda byla námitka nepřípustnosti a nedostatku pravomoci podána ve lhůtě stanovené v čl. 81 odst. 1 jednacího řádu. Pokud jde o první bod návrhových žádání, žalobci tvrdí, že výlučnou pravomoc ke zrušení aktů unijních orgánů má v souladu s čl. 267 prvním pododstavcem písm. b) SFEU a článkem 127 jednacího řádu Soudní dvůr Evropské unie. Kromě toho mají za to, že napadené dopisy představují „rozhodnutí o odložení případu sui generis“. Přezkum legality napadených dopisů proto podle jejich názoru přísluší v souladu se „širokým“ výkladem čl. 42 odst. 3 nařízení 2017/1939 Tribunálu. Žalobci dále tvrdí, že Tribunál má pravomoc rozhodnout o druhém a třetím bodu návrhových žádání, jelikož v případě, že věc bude zkoumána, je Tribunál povinen podat široký výklad nařízení 2017/1939, ať již z procesního hlediska, pokud jde o přípustnost žaloby, nebo pro účely případného rozhodnutí ve věci samé.
14
Úvodem je třeba konstatovat, že námitku nepřípustnosti a nedostatku pravomoci podal Úřad evropského veřejného žalobce ve lhůtě pro podání takové námitky. Z písemností ve spise totiž vyplývá, že žaloba byla Úřadu evropského veřejného žalobce doručena dne 10. října 2024 a tento úřad vznesl námitku nepřípustnosti a nedostatku pravomoci samostatným podáním došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 11. prosince 2024. Námitka nepřípustnosti a nedostatku pravomoci byla tedy kanceláři Tribunálu předložena ve lhůtě dvou měsíců stanovené v čl. 81 odst. 1 jednacího řádu, prodloužené o lhůtu z důvodu vzdálenosti stanovenou v článku 60 téhož jednacího řádu.
15
Podle čl. 86 odst. 3 SFEU stanoví nařízení o zřízení Úřadu evropského veřejného žalobce mimo jiné pravidla použitelná na soudní přezkum procesních úkonů učiněných Úřadem evropského veřejného žalobce při výkonu jeho funkcí.
16
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že mechanismus stanovený normotvůrcem k zajištění přezkumu procesních úkonů Úřadu evropského veřejného žalobce je mechanismem sui generis. Podle bodu 88 odůvodnění nařízení 2017/1939 je cílem tohoto mechanismu zajistit účinné opravné prostředky v souladu s čl. 19 odst. 1 druhým pododstavcem SEU (viz usnesení ze dne 15. prosince 2023, Stan v. Úřad evropského veřejného žalobce, T‑103/23, EU:T:2023:871, bod 25 a citovaná judikatura).
17
Pokud jde o procesní úkony Úřadu evropského veřejného žalobce, jejich soudní přezkum je upraven v článku 42 nařízení 2017/1939. Konkrétně čl. 42 odst. 1 uvedeného nařízení mimo jiné stanoví, že procesní úkony Úřadu evropského veřejného žalobce, které mají mít právní účinky vůči třetím osobám, podléhají přezkumu příslušnými vnitrostátními soudy v souladu s požadavky a postupy stanovenými vnitrostátním právem. Článek 42 odst. 2 téhož nařízení upřesňuje, že Soudní dvůr Evropské unie má v souladu s článkem 267 SFEU pravomoc rozhodovat o předběžných otázkách týkajících se platnosti procesních úkonů Úřadu evropského veřejného žalobce, pokud je otázka platnosti vznesena u kteréhokoli soudu členského státu přímo na základě práva Unie, výkladu nebo platnosti ustanovení unijního práva včetně nařízení 2017/1939 a výkladu článků 22 a 25 uvedeného nařízení ve vztahu k jakémukoli sporu o příslušnost mezi Úřadem evropského veřejného žalobce a příslušnými vnitrostátními orgány (usnesení ze dne 15. prosince 2023, Stan v. Úřad evropského veřejného žalobce, T‑103/23, EU:T:2023:871, bod 26).
18
Článek 42 odst. 3 a 8 nařízení 2017/1939 výslovně stanoví pravomoc unijního soudu podle článku 263 SFEU pouze v případě rozhodnutí Úřadu evropského veřejného žalobce o odložení případu, pokud jsou zpochybněna přímo na základě unijního práva, jakož i rozhodnutí Úřadu evropského veřejného žalobce, která se týkají práv subjektů údajů podle kapitoly VIII nařízení 2017/1939, a rozhodnutí Úřadu evropského veřejného žalobce, která nejsou procesními úkony, jako jsou rozhodnutí týkající se práva veřejnosti na přístup k dokumentům, rozhodnutí o odvolání evropských pověřených žalobců přijatá podle čl. 17 odst. 3 tohoto nařízení nebo jakákoli jiná správní rozhodnutí (usnesení ze dne 15. prosince 2023, Stan v. Úřad evropského veřejného žalobce, T‑103/23, EU:T:2023:871, bod 27).
19
Pokud jde o čl. 42 odst. 1 a 2 nařízení 2017/1939, bylo rozhodnuto, že znění těchto ustanovení je jednoznačné v tom, že přiznávají vnitrostátním soudům výlučnou pravomoc k rozhodování o procesních úkonech Úřadu evropského veřejného žalobce, které mají mít právní účinky vůči třetím osobám, kromě výjimek stanovených v čl. 42 odst. 3 tohoto nařízení a určitých rozhodnutí Úřadu evropského veřejného žalobce uvedených v čl. 42 odst. 8 téhož nařízení, a že Soudní dvůr Evropské unie rozhoduje o platnosti těchto aktů z hlediska ustanovení unijního práva a o výkladu či platnosti ustanovení nařízení 2017/1939 pouze v rámci řízení o předběžné otázce (usnesení ze dne 15. prosince 2023, Stan v. Úřad evropského veřejného žalobce, T‑103/23, EU:T:2023:871, bod 31).
20
V projednávané věci je nutno poukázat na skutečnost, že evropský pověřený žalobce v napadených dopisech uvedl, jak vyplývá z bodu 5 výše, že dopisy, které mu byly zaslány a jsou nazvány „Předžalobní výzvy“, považuje za součást obhajoby žalobců v trestním řízení vedeném u Krajského soudu v Praze a z tohoto důvodu budou postoupeny uvedenému soudu.
21
Z toho vyplývá, že napadené dopisy nelze, a to ani implicitně, považovat za rozhodnutí o odložení případu ve smyslu článku 39 nařízení 2017/1939, a že Tribunál proto nemá pravomoc k přezkumu jejich legality na základě čl. 42 odst. 3 tohoto nařízení.
22
Argumentace žalobců týkající se širokého výkladu čl. 42 odst. 3 nařízení 2017/1939, z níž vyplývá, že napadené dopisy považují za „rozhodnutí o odložení případu sui generis“, tento závěr nezpochybňuje.
23
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je použití širokého výkladu možné pouze tehdy, je-li tento výklad slučitelný se zněním dotčeného ustanovení, a že ani zásada výkladu konformního se závazným pravidlem vyšší právní síly nemůže sloužit jako základ pro výklad, který je contra legem (viz usnesení ze dne 15. prosince 2023, Stan v. Úřad evropského veřejného žalobce, T‑103/23, EU:T:2023:871, bod 30 a citovaná judikatura).
24
I kdyby se připustilo, že napadené dopisy představovaly rozhodnutí o odložení případu sui generis, což v projednávané věci není prokázáno, vedl by „široký“ výklad čl. 42 odst. 3 nařízení 2017/1939, který zastávají žalobci, k tomu, že by jako „rozhodnutí o odložení případu sui generis“ byly kvalifikovány akty, na které se nevztahují případy uvedené v článku 39 nařízení 2017/1939, což by narušilo systém soudního přezkumu stanovený v článku 42 a připomenutý v bodech 17 až 19 výše.
25
Z výše uvedeného vyplývá, že první bod návrhových žádání musí být odmítnut pro nedostatek pravomoci.
26
Mimoto je nutno konstatovat, že prostřednictvím druhého a třetího bodu návrhových žádání se žalobci v podstatě domáhají toho, aby Tribunál určil, že Úřad evropského veřejného žalobce porušil určitá ustanovení unijního práva. V tomto ohledu stačí připomenout, že v řízení před unijními soudy neexistuje žádný právní prostředek, který by umožnil unijnímu soudu zaujmout stanovisko prostřednictvím obecného nebo zásadního prohlášení, a že Tribunál nemá v rámci přezkumu legality na základě článku 263 SFEU pravomoc vydávat deklaratorní rozsudky (viz usnesení ze dne 19. listopadu 2020, Buxadé Villalba a další v. Parlament, T‑32/20, nezveřejněné, EU:T:2020:552, bod 64 a citovaná judikatura).
27
Druhý a třetí bod návrhových žádání musí být proto odmítnuty pro nedostatek pravomoci.
28
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba druhému důvodu nepřípustnosti předloženému Úřadem evropského veřejného žalobce vyhovět a odmítnout projednávanou žalobu pro nedostatek pravomoci, aniž je třeba zkoumat první důvod nepřípustnosti.
K nákladům řízení
29
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Úřad evropského veřejného žalobce požadoval náhradu nákladů řízení a žalobci neměli ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedeným uložit náhradu nákladů řízení, včetně nákladů řízení o předběžném opatření.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (šestý senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se odmítá pro nedostatek pravomoci.
2)
Společnostem Research Investments s.r.o. a Areál Zákolany, s.r.o., jakož i Simonu Cihelníkovi se ukládá náhrada nákladů řízení, včetně nákladů řízení o předběžném opatření.
V Lucemburku dne 6. června 2025.
vedoucí soudní kanceláře
V. Di Bucci
předsedkyně
M. J. Costeira
(
*1
) – Jednací jazyk: čeština.