61993CC0005_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I förevarande mål har domstolen att pröva det överklagande som bolaget DSM NV (nedan kallat DSM) har väckt med stöd av artikel 49 i EEG-stadgan för domstolen. Överklagandet syftar till att förstainstansrättens beslut av den 4 november 1992(1) skall ogiltigförklaras och att förstainstansrättens dom av den 17 december 1991(2) skall upphävas. Förstainstansrätten har i sitt beslut av den 4 november 1992 ogillat den resningsansökan som klaganden inlämnat med stöd av artikel 41 i EEG-stadgan för domstolen och artikel 125 i förstainstansrättens rättegångsregler mot den ovannämnda domen av den 17 december 1991, genom vilken den talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 23 april 1986 (nedan kallat polypropenbeslutet)(3) som DSM hade väckt enligt artikel 173 i EEG-fördraget (nedan kallat fördraget) ogillades. Kommissionens beslut gällde tillämpningen av artikel 85 i fördraget vad avser polypropensektorn.
I - Omständigheterna och förfarandet vid förstainstansrätten.
1 Av ovannämnda dom av den 17 december 1991 framgår följande vad avser omständigheterna i målet och förfarandet vid förstainstansrätten:
Före år 1977 försörjdes den västeuropeiska marknaden för polypropen nästan uteslutande av tio producenter. Till följd av att bolaget Montedisons patent upphörde framträdde efter år 1977 sju nya producenter på marknaden med en betydande produktionskapacitet. Denna kapacitetshöjning åtföljdes inte av en motsvarande ökad efterfrågan, varför utbudet överskred efterfrågan, åtminstone fram till år 1982. I stort sett kännetecknades marknaden för polypropen under största delen av perioden 1977-1983 av svag avkastning och/eller betydande förluster.
2 Kommissionens tjänstemän inledde, med stöd av de befogenheter som de tilldelats i artikel 14.3 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962,(4) den 13 och den 14 oktober 1983 en samtidig kontroll av lokalerna hos en grupp företag som är verksamma inom polypropensektorn. Till följd av denna kontroll riktade kommissionen, enligt artikel 11 i förordning nr 17, en begäran om upplysningar till nämnda företag såväl som till andra företag i samma bransch. De upplysningar som erhållits genom denna kontroll och som svar på begäran om upplysningar ledde till att kommissionen drog slutsatsen att vissa producenter, däribland DSM, mellan år 1977 och år 1983 hade agerat i strid med artikel 85 i fördraget. Den 30 april 1984 beslöt kommissionen att inleda ett förfarande enligt artikel 3.1 i förordning nr 17 och meddelade skriftligen de berörda företagen sina anmärkningar.
3 Vid utgången av detta förfarande fattade kommissionen den 23 april 1986 det ovannämnda beslutet med följande slut:
"Artikel 1
[Företagen] ... DSM NV ... har överträtt bestämmelserna i artikel 85.1 i EEG-fördraget genom att:
...
- vad avser BASF, DSM och Hüls från en obestämd tidpunkt mellan år 1977 och år 1979 till åtminstone november 1983,
delta i ett avtal och ett samordnat förfarande som gick tillbaka till år 1977 och enligt vilka de producenter som förser den gemensamma marknaden med polypropen
a) tog kontakt med varandra och regelbundet träffades (sedan början av år 1981 två gånger i månaden) inom ramen för hemliga sammanträden för att diskutera och slå fast sin affärsstrategi,
b) periodiskt fastställde 'målpriser' (eller minimipriser) för försäljningen av produkten i var och en av gemenskapens medlemsstater,
c) kom överens om diverse åtgärder för att underlätta genomförandet av sådana målpriser, inklusive (och huvudsakligen) tillfälliga begränsningar av produktionen, utbyte av detaljerade upplysningar om sina leveranser, hållande av lokala sammanträden och från och med slutet av år 1982 ett system med 'account management' i syfte att genomföra prishöjningar gentemot vissa kunder,
d) företog samtidiga prishöjningar för att genomföra de nämnda målen,
e) delade upp marknaden genom att ge varje producent ett årligt försäljningsmål eller en årlig 'försäljningskvot' (år 1979, år 1980 och under åtminstone en del av år 1983) eller, i brist på ett slutgiltigt avtal för hela året, genom att kräva att producenterna begränsade sin månatliga försäljning genom hänvisning till en föregående period (år 1981 och år 1982)
...
Artikel 3
För de överträdelser av artikel 1 som fastställts åläggs nedan angivna företag följande böter:
...
iv) DSM NV, 2 750 000 ECU eller 6 657 640 Fl i böter,
..."
4 Fjorton av de femton företag till vilka ovannämnda beslut riktades, däribland klaganden, väckte talan om ogiltigförklaring av beslutet. Under det muntliga förfarandet vid förstainstansrätten, som ägde rum från och med den 10 till och med den 15 december 1990, utvecklade parterna muntligen sin talan och besvarade frågor från rätten. Efter att ha inhämtat nytt yttrande från generaladvokaten ogillade förstainstansrätten i domen av den 17 december 1991 DSM:s talan.
5 Genom inlaga som inkom till förstainstansrättens kansli den 26 maj 1992 ansökte DSM om resning i fråga om förstainstansrättens ovannämnda dom. Till stöd för sin ansökan åberopade bolaget ett antal faktiska omständigheter som, enligt bolaget, detta fick kännedom om först efter avkunnandet av domen av den 17 december 1991, närmare bestämt efter avkunnandet av domen i målet BASF m.fl. mot kommissionen (nedan kallad förstainstansrättens PVC-dom).(5) Med utgångspunkt i dessa omständigheter gjorde DSM gällande att polypropenbeslutet var behäftat med väsentliga formfel, vilket var en "ny omständighet" som motiverade en resning av domen av den 17 december 1991. Genom sitt ovannämnda beslut av den 4 november 1992 ogillade förstainstansrätten resningsansökan.
6 DSM har väckt talan mot detta beslut vid domstolen och yrkat att domstolen skall
i) förklara att överklagandet har ingetts i rätt tid,
ii) upphäva det beslut som förstainstansrätten fattat den 4 november 1992 i mål T-8/89 REV,
iii) upphäva den dom som förstainstansrätten meddelat den 17 december 1991 i mål T-8/89,
iv) förklara att polypropenbeslutet som riktats till DSM är en nullitet eller åtminstone ogiltigt och ogiltigförklara eller åtminstone nedsätta de böter som kommissionen har ådömt DSM,
v) förplikta kommissionen att omedelbart återbetala de böter som DSM har betalat till kommissionen den 19 februari 1992 i enlighet med förstainstansrättens dom av den 17 december 1991, inbegripet ränta och kostnader,
vi) i andra hand upphäva det beslut som fattats av förstainstansrätten den 4 november 1992 i mål T-8/89 REV och återförvisa målet till förstainstansrätten för prövning,
vii) förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att domstolen i första hand skall avvisa överklagandet, i sin helhet eller delvis, eller i andra hand ogilla överklagandet samt förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
II - Parternas argument
A - De grunder för överklagande som DSM har åberopat i sitt överklagande
7 a) DSM har hänvisat till punkterna 14 och 15 i det överklagade beslutet och hävdat att förstainstansrätten har misstolkat bestämmelserna i artikel 41 i EEG-stadgan för domstolen, vilka anger villkoren för upptagande till sakprövning av det rättsmedel som resningsansökan utgör. Enligt DSM:s tolkning behöver man för att bevilja resning gentemot ett domstolsavgörande endast "upptäcka en omständighet som kan utöva ett avgörande inflytande på ärendets utgång", utan att denna omständighet måste ha inträffat innan det domstolsavgörande som resningsansökan gäller meddelades. Förstainstansrätten har enligt DSM:s mening tillagt detta villkor utan rättslig grund därför. DSM har även understrukit att förstainstansrätten har inriktat sin prövning på frågan vid vilken tidpunkt bolaget "fick kännedom" om de omständigheter som detta åberopar, utan att först pröva i vilken mån de faktiska omständigheterna i fråga var "omständigheter" i den mening som avses i artikel 4 i EEG-stadgan för domstolen. DSM anser att de uppgifter om de faktiska omständigheterna som bolaget hade åberopat inte kunde betraktas som "omständigheter", utan som rena misstankar, vilka efter utredning eventuellt kunde leda till upptäckten av "omständigheter" som är avgörande för tvistens lösning. Det var för övrigt därför som bolaget den 5 maj 1992 begärde att kommissionen skulle delge bolaget vissa viktiga bevis. Av detta följer, enligt klagandens mening, att förstainstansrätten har misstolkat bestämmelserna i artikel 41 i EEG-stadgan för domstolen.
8 b) Enligt klaganden är motiveringen i det överklagade beslutet bristfällig, emedan förstainstansrätten har begränsat sin prövning till endast vissa faktiska omständigheter som DSM har åberopat i sin ansökan. Det rör sig om de faktiska omständigheter som nämns i punkterna 6 och 15 i det överklagade beslutet, vilka bolaget hade åberopat under punkt 2.3 i sin resningsansökan. Klaganden anser att förstainstansrätten har felbedömt de faktiska påståenden som förekommer i punkterna 2.1 och 2.2 i resningsansökan. Dessa påståenden gällde följde omständigheter:
För det första hade klaganden hypotetiskt frågat sig om den nederländska versionen av polypropenbeslutet hade underställts kommissionsledamöternas kollegium.
För det andra förutsatte bolaget att polypropenbeslutet var behäftat med "brister av särskilt allvarligt och uppenbart slag", motsvarande dem som förstainstansrätten hade fastställt inom ramen för PVC-målen.(6) Det handlar i all synnerhet om följande formfel i det administrativa förfarandet:
i) Uteblivet förevisande för kommissionsledamöternas kollegium av beslutets autentiska text på det nederländska språket.
ii) Rättsstridig delegation till den kommissionsledamot som har ansvar för konkurrensfrågor att anta den nederländska texten till polypropenbeslutet.
iii) Det antagna beslutet har inte bestyrkts, vilket strider mot artikel 12 i kommissionens arbetsordning.
iv) Beslutets bestyrkta text har inte bifogats protokollet från det möte i kommissionen under vilket beslutet antogs.
v) Polypropenbeslutet har, efter det att det antogs, utsatts för förändringar som går utöver rena rättningar av stavningen eller grammatiken.
vi) Frånvaron av en autentisk nederländsk version av polypropenbeslutet innebär också att det inte fanns någon "grund för verkställighet" för uppbörd av böter, vilket artikel 192 i fördraget kräver.
9 Dessa påståenden antar enligt klaganden en alldeles särskild betydelse, även med hänsyn till kommissionens vägran att framlägga avgörande bevisning, trots klagandens begäran i det avseendet. Klaganden har hävdat att förstainstansrätten inte vederbörligen har prövat påståendena i fråga, med den följd att beslutet inte är tillräckligt motiverat.
10 c) Klaganden gör även gällande att förstainstansrätten har brutit mot reglerna angående motivering av domstolsavgöranden genom att den i punkt 16 i beslutet som "nya omständigheter" har betecknat "ändringarna och tilläggen" i den text till polypropenbeslutet som har delgivits DSM, i förhållande till den text som har antagits av kommissionsledamöternas kollegium. I resningsansökan nämns emellertid inte "omständigheter" i den mening som avses i artikel 41 i EEG-stadgan för domstolen, men rena misstankar om ändringar i och tillägg till innehållet i det beslut som har antagits av kommissionsledamöternas kollegium. Omständigheterna är fortfarande okända, såväl för DSM som för förstainstansrätten.
11 d) Enligt klaganden är det med orätt som förstainstansrätten i punkt 18 i det överklagade beslutet har ansett att de ändringar och tillägg som i efterhand har tillförts innehållet i polypropenbeslutet var kända för klaganden, före meddelandet av det domstolsavgörande som resningsansökan gäller. Förstainstansrätten har gjort gällande att klaganden, under förhandlingen i PVC-målet, som ägde rum inför förstainstansrätten den 10 december 1991, hade inställt sig och företrätts av samme advokat som den som företrädde klaganden i polypropenmålet. Under denna förhandling gav kommissionens tjänstemän tillräckliga förklaringar beträffande innehållet i de åberopade ändringarna och tilläggen. Klaganden kände alltså till dessa omständigheter och kunde åberopa dem i god tid, före avkunnandet av förstainstansrättens dom den 17 december 1991, inom ramen för begäran om återupptagande av det muntliga förfarandet.
12 DSM har vänt sig mot detta resonemang i det överklagade beslutet genom att framföra följande argument: det faktum att bolagets advokat var närvarande vid förhandlingen i PVC-målet är rättsligt sett likgiltigt; advokaten företrädde ett annat företag inom ramen för ett annat mål, vilket gällde lagligheten i ett annat av kommissionens beslut. Dessutom hänvisade kommissionens tjänsteman inte till ändringar i efterhand av innehållet i de beslut från kommissionen som redan hade antagits, utan till frågan om beslutens bestyrkande enligt artikel 12 i kommissionens arbetsordning. DSM har slutligen åberopat punkt 92 i förstainstansrättens PVC-dom, i vilken det enligt bolaget hade medgivits att påståendena från kommissionens tjänstemän, med hänsyn till en allmänt spridd praxis som följdes vid antagandet av kommissionens beslut och som stred mot gällande skriftliga bestämmelser, saknade rättslig grund.
13 När det gäller förstainstansrättens ståndpunkt enligt vilken DSM hade möjlighet att i god tid, före antagandet av det domstolsavgörande som resningsansökan gäller, begära att det muntliga förfarandet skulle återupptas enligt artikel 62 i förstainstansrättens rättegångsregler, noterar klaganden följande: för det första kände bolaget inte till de "omständigheter" på vilka det hade kunde grunda en sådan begäran. I alla händelser hade bolaget ingen skyldighet att inleda förfarandet enligt artikel 62 i förstainstansrättens rättegångsregler, vilket är frivilligt och inte obligatoriskt. Dessutom ingår de formfel som nämns i resningsansökan bland sådana som ex officio skall prövas av förstainstansrätten, varför förstainstansrätten ex officio borde ha återupptagit det muntliga förfarandet. Klaganden har slutligen framfört ett praktiskt argument: även om förstainstansrättens dom vad avser DSM:s talan avkunnades den 17 december 1991, är det givet att dess innehåll hade fått sin slutliga utformning före den 10 december 1991, eftersom texten helt enkelt var under översättning. Omständigheterna var alltså sådana att det muntliga förfarandet omöjligen kunde återupptas.
14 e) Klaganden har kritiserat punkt 19 i det överklagade beslutet, i vilken förstainstansrätten ansåg att "de ... ändringar och tillägg som sökanden nämnt ... var tillräckligt uppenbara ...". DSM har inledningsvis upprepat att de faktiska påståendena i fråga inte utgjorde "omständigheter" i den mening som avses i artikel 41 i EEG-stadgan för domstolen. Bolaget har även noterat att beteckningen "tillräckligt uppenbara" inte har någon praktisk betydelse och är oriktig. Bolaget menar att denna beteckning i allt väsentligt har lånats från texten i domen Consorzio Cooperative d'Abruzzo mot kommissionen,(7) vilken talar om "särskilt allvarliga och uppenbara brister". Argumenteringen i den domen kan enligt klaganden inte överföras på detta mål. Bristerna i polypropenbeslutet var inte uppenbara. En läsning av den text som har meddelats berörda bolag visar inte på några brister, annat än att den typografiska framställningen av vissa ord är avvikande. Frågan huruvida den överklagade handlingen är behäftad med brister av väsentligt slag återstår att pröva och varken DSM eller förstainstansrätten kan svara på denna fråga, i synnerhet på ett tydligt sätt. För övrigt, och till skillnad från domen i målet Consorzio Cooperative d'Abruzzo mot kommissionen,(8) ger det överklagade beslutet i detta mål upphov till en skyldighet och inte till en rättighet; enligt klaganden måste man följaktligen kunna konstatera att beslutet är en nullitet, även om dess brister inte är uppenbara.
15 f) Klaganden har kritiserat punkt 20 i det överklagade beslutet och menar att den bryter mot gemenskapsreglerna om motivering av domstolsavgöranden. Förstainstansrätten ansåg under denna punkt att "PVC-domen som sådan samt den begäran som tillställdes kommissionen den 5 maj 1992 och omständigheten att denna begäran inte besvarades saknar relevans ...".
16 Enligt klaganden har det brev som den skickade till kommissionen den 5 maj 1992, och det faktum att brevet aldrig besvarades, en alldeles särskild betydelse för ett avgörande av målet i fråga. Som framgår av förstainstansrättens dom i PVC-målet behöver parterna för övrigt i sådana fall inte tillhandahålla fullständiga bevis om de brister de åberopar, utan endast de bevis som de disponerar över under de givna omständigheterna. Dessutom hindrar, enligt klaganden, gemenskapsrätten inte heller att parterna ansöker om resning, då dessa endast har misstankar beträffande förekomsten av nya omständigheter, i den mening som avses i artikel 41 i EEG-stadgan för domstolen, av sådant slag som kan utöva ett avgörande inflytande på ärendets utgång. Detta är enligt DSM syftet med artikel 41 i EEG-stadgan för domstolen. Detta tolkningssätt gör sig enligt bolaget än mer gällande i de fall där nya omständigheter ännu inte är kända på grund av kommissionens vägran att delge de bevis den innehar.
17 g) Enligt klaganden har förstainstansrätten också åsidosatt skyldigheten att motivera domstolsavgöranden när den i realiteten har vägrat att pröva resningsansökan; detta beteende strider mot rättspraxis såsom DSM tolkar den. DSM har härvid åberopat förstainstansrättens andra domar i polypropenmålen, särskilt de som avkunnades den 10 mars 1992.(9)
18 h) Klaganden anser att förstainstansrätten har åsidosatt likabehandlingsprincipen genom att den, till skillnad från vad den har gjort i PVC-målen, i realiteten inte har velat pröva resningsansökan med utgångspunkt i de upplysningar som DSM tillhandahållit. I PVC-målen beslutade förstainstansrätten att vidta åtgärder för processledning och anmodade kommissionen att inge en rad avgörande bevis som avsåg eventuella formfel som det överklagade beslutet var behäftat med. Med utgångspunkt i de omständigheter som kommissionen slutligen förelade förstainstansrätten kunde sökandena avslöja och åberopa väsentliga formfel som kommissionens beslut i PVC-målet var behäftat med, vilka ledde till att detta beslut ogiltigförklarades. DSM har hävdat att bolaget i sin resningsansökan har åberopat lika allvarliga misstankar som dem som åberopats av sökandena i PVC-målen; emellertid har förstainstansrätten i förevarande fall inte beslutat om åtgärder för processledning och har heller inte motiverat denna vägran.
19 Förstainstansrätten har enligt klaganden likaså åsidosatt likabehandlingsprincipen genom att behandla de företag som hade väckt talan mot polypropenbeslutet på ett annat sätt. Det är ostridigt att förstainstansrätten avkunnade sina domar i polypropenmålen vid tre olika tidpunkter: den 24 oktober 1991 för tre företag, den 17 december 1991 för fyra företag, däribland klaganden, och den 10 mars 1992 för de återstående företagen. DSM noterar att genom omständigheternas makt endast de senare fick kännedom om förstainstansrättens dom i PVC-målen, vilken avkunnades den 27 februari 1992, innan de överklagade den dom som berörde dem. Denna omständighet är enligt klaganden särskilt betydelsefull och utgör en diskriminerande behandling av de företag vars talan förstainstansrätten avgjort den 24 oktober och den 17 december 1991.
20 Klaganden har återigen påpekat att ingenting rättfärdigar att domarna avkunnades vid skilda tidpunkter, med tanke på att det rörde sig som förenade mål. Klaganden har också gjort gällande att förstainstansrätten, under punkt 18 i det överklagade beslutet, medger att den förbehöll DSM en särskild rättslig behandling i förhållande till den som de företag kom i åtnjutande av gentemot vilka dom avkunnades den 10 mars 1992; förstainstansrätten anser likväl att denna skillnad saknar all betydelse, eftersom DSM redan kände till sådana omständigheter som kunde utöva ett avgörande inflytande före avkunnandet av PVC-domen. Klaganden har hänvisat till sin föregående analys för att stödja sitt påstående att denna argumentation är felaktig. Klaganden har slutligen påpekat att förstainstansrättens första avdelning som avgjorde resningsansökan kände till vad som hade framkommit under förfarandet i PVC-målen, i all synnerhet efter det att den andra avdelningen vid förstainstansrätten hade beslutat om sådana åtgärder för processledning som nämnts ovan, och genom vilka kommissionen hade anmodats framlägga vissa bevis.
21 i) Slutligen hävdar klaganden att förstainstansrätten har åsidosatt gemenskapsrätten genom att den i detta mål, i motsats till sitt resonemang i PVC-domen, inte har medgett att varje grund eller varje påstående om att det överklagade beslutet, är en nullitet kan åberopas av parterna utan beaktande av tidsfrister och prövas ex officio. Klaganden har härvid åberopat punkt 68 i förstainstansrättens PVC-dom av vilken man enligt klaganden kan dra följande slutsats: varje grund som rör att det överklagade beslutet är en nullitet omfattas av tvingande rätt, den kan åberopas av parterna utan beaktande av tidsfrister och bör prövas ex officio av gemenskapsdomstolarna. Med beaktande av det ovan anförda och när nya åtgärder för processledning krävs i syfte att pröva giltigheten av dessa grunder, är förstainstansrätten skyldig att besluta om sådana åtgärder, i motsats till vad som följer av en bokstavstolkning av bestämmelserna i artiklarna 64-67 i förstainstansrättens rättegångsregler. Anledningen till att man bör frångå den bokstavliga meningen i bestämmelserna återfinns enligt klaganden i punkterna 71-77 i förstainstansrättens PVC-dom, i vilka det talas om att "garantera rättsordningens stabilitet och rättssäkerheten för dem som är underkastade gemenskapsinstitutionernas rättsakter". Förstainstansrätten har, enligt klaganden, i detta sammanhang genom att vägra att inom ramen för prövningen av resningsansökan, eventuellt genom att besluta om nya åtgärder för processledning, pröva i vilken mån polypropenbeslutet är behäftat med väsentliga formfel, inte fullgjort sitt uppdrag i fråga om domstolsprövning på ett korrekt sätt. I alla händelser menar DSM att förstainstansrätten ex officio borde ha prövat frågan huruvida polypropenbeslutet var en nullitet.
B - Kommissionens grunder
a) Upptagande till sakprövning
22 I sin svarsinlaga har kommissionen yrkat att domstolen skall ogilla överklagandet i sin helhet på den grunden att det inte kan upptas till sakprövning. Kommissionen anser att överklagandet gäller frågan huruvida det uppkommit en "ny omständighet" eller helt enkelt en "omständighet" av ett slag som rättfärdigar resning i fråga om domstolsavgörandet. Emellertid är denna fråga enligt kommissionen en fråga om bedömningen av de faktiska omständigheterna och inte en rättsfråga, och den kan följaktligen inte lagligen åberopas i ett mål om överklagande, i enlighet med bestämmelserna i artikel 51 i EEG-stadgan för domstolen.
23 I andra hand noterar kommissionen att det yrkande enligt vilket DSM hemställer att domstolen skall förplikta kommissionen att återbetala de erlagda böterna inte kan prövas, eftersom detta yrkande strider mot artikel 176 i fördraget.
b) Huruvida talan är välgrundad
24 Kommissionen hävdar att DSM:s överklagande i alla händelser saknar stöd.
i) Till att börja med analyserar kommissionen de frågor som klaganden väckt i den andra grunden och noterar följande:
25 Vad beträffar påståendet att polypropenbeslutet inte förelades kommissionsledamöternas kollegium i sin ursprungliga version på det nederländska språket, har kommissionen invänt att detta saknar praktisk betydelse. Vad som är avgörande är huruvida detta beslut verkligen har fattats av kommissionsledamöternas kollegium på något av de fem språk som äger vitsord; ett beslut behöver inte ovillkorligen fattas separat i alla de ursprungliga språkversionerna. Härav följer att alltsedan det franska utkastet till polypropenbeslut förelades kommissionsledamöternas kollegium och godkändes av detta, har det inte förelegat något formfel.
26 När det gäller påståendet om den rättsstridiga delegationen till kommissionsledamoten med ansvar för konkurrensfrågor att utarbeta texten i polypropenbeslutet på det nederländska språket, har kommissionen påpekat att enligt dess mening har delegation inte skett i förevarande fall, med tanke på att beslutet redan hade fattats på ett av de språk som äger vitsord. Likväl och även om delegation har förekommit, var sådan i varje fall möjlig, eftersom det rör sig om en rent verkställande handling. Kommissionen har i andra hand tillagt att det i detta mål inte är visat att den nederländska texten i polypropenbeslutet har avfattats av kommissionsledamoten med ansvar för konkurrensfrågor eller att han har handlat enligt delegation.
27 Vad beträffar avsaknaden av bestyrkande av beslutet i enlighet med artikel 12 i kommissionens arbetsordning, har kommissionen hävdat att denna bestämmelse inte medför rättigheter för tredje man. Mottagaren av ett beslut från kommissionen kan inte åberopa åsidosättande av ovannämnda bestämmelse, och inte heller av den allmänna arbetsordningen i allmänhet för att yrka att det beslut som angår honom skall ogiltigförklaras. Mottagaren kan heller inte åberopa det faktum att det bestyrkta beslutet i original inte har bifogats protokollet från det möte under vilket detta beslut fattades.
28 När det gäller avsaknaden av verkställighet i den mening som avses i artikel 192 i fördraget med anledning av att en autentisk nederländsk version av polypropenbeslutet inte varit för handen, har kommissionen anmärkt att en sådan tolkning av artikel 192 är felaktig. I vilket fall som helst var det beslut som meddelades DSM verkställbart.
29 När det slutligen gäller de ändringar som efter vad som sägs har tillförts polypropenbeslutet efter dess antagande, åberopar kommissionen domstolens rättspraxis,(10) av vilken följer att det varje gång är avgörande att pröva om ändringarna i fråga står i strid med beslutsförfattarens vilja. Eftersom de olika språkversionerna av ett och samma beslut måste stämma överens, kan det i vilket fall som helst ibland vara nödvändigt att ändra detta i efterhand.
30 Kommissionen påpekar slutligen att alla de ovannämnda frågorna ligger utanför vad som kan prövas vad avser en resningsansökan. Gemenskapsdomstolarna kan i dessa fall endast pröva resningssökandens påståenden med beaktande av de villkor som anges i artikel 41 i EEG-stadgan för domstolen. Alla de förbiseenden och oegentligheter i förfarandet som nämnts ovan, om de verkligen föreligger, påverkar för övrigt inte giltigheten av kommissionens polypropenbeslut, med tanke på att de avser de handläggningsregler som styr kommissionens inre arbete och inte skapar rättigheter för tredje man som berörs av de antagna besluten. Mottagarna av dessa beslut är bundna av den text som meddelats dem och som gäller så länge som den inte har återkallats eller ändrats.
ii) I ett andra skede svarar kommissionen på de grunder för överklagandet som DSM åberopat.
31 Vad beträffar den första och den andra grunden är det enligt kommissionen med orätt som klaganden anmärker mot att förstainstansrätten först prövade vid vilken tidpunkt klaganden fick kännedom om de omständigheter som åberopats i resningsansökan, innan den prövade i vilken mån de faktiska påståendena i fråga utgör eller inte utgör "omständigheter" i den mening som avses i artikel 41 i EEG-stadgan för domstolen. Denna bestämmelse kräver att samtidigt å ena sidan "en omständighet som kan utöva ett avgörande inflytande på ärendets utgång" åberopas och å andra sidan att denna omständighet var "okänd" för den part som ansöker om resning och för gemenskapsdomstolarna före domens avkunnande. Härav följer att det var med rätta som förstainstansrätten koncentrerade sin prövning till frågan huruvida de faktiska omständigheter som DSM åberopat i sin resningsansökan var okända för bolaget före den 17 december 1991, dagen för meddelande av det domstolsavgörande som resningsansökan gäller. Förstainstansrätten hade möjlighet att först pröva det villkor som hänför sig till ovetskapen hos parten och hos domstolen om de åberopade omständigheterna innan den, om det slutligen visade sig vara nödvändigt, prövade i vilken mån dessa påståenden utgjorde "en omständighet som kan utöva ett avgörande inflytande på ärendets utgång".
32 Vad beträffar den tredje, den fjärde och den femte grunden gör kommissionen gällande följande: med dessa grunder motsäger sig klaganden genom att förneka tillförlitligheten hos sina ursprungliga påståenden så som de var uttryckta i ansökan om revision. Med den tredje och den femte grunden hävdar DSM att de faktiska påståenden som ursprungligen framfördes i resningsansökan inte utgör "omständigheter", utan endast hypoteser, och inte hänför sig till de formfel som är särskilt allvarliga i polypropenbeslutet utan till sådana brister som i sista hand inte är uppenbara, utan rent hypotetiska. Dessutom riktar sig klagandens fjärde grund mot förstainstansrättens bedömning av omständigheterna; enligt kommissionen kan denna grund inte upptas till sakprövning. I alla fall anser kommissionen att bolaget DSM kände till de omständigheter som åberopas i resningsansökan före dagen för den dom från förstainstansrätten där målet avgjordes, det vill säga före den 17 december 1991. I den mån som DSM:s advokat hade deltagit i det skriftliga och i det muntliga rättegångsförfarandet i PVC-målen kunde denne ha varit underrättad om dessa avgörande omständigheter redan den 19 juli 1989, dagen för offentliggörande i Europeiska gemenskapernas officiella tidning av de grunder för ogiltigförklaring som åberopats av sökandena i PVC-målen, eller i alla händelser den 10 december 1991, den dag det muntliga förfarandet i detta mål avslutades.
33 När det gäller den sjätte grunden ansluter sig kommissionen till den motivering som förstainstansrätten givit i punkt 20 i det överklagade beslutet.
34 Den sjunde och den åttonde grunden stödjer sig enligt kommissionen på en felaktig tolkning av de avgörande bestämmelserna för rättegångsförfarandet. De båda grunderna utgår från den falska föreställningen att det rättegångsförfarande som domstolarna i gemenskapen följer inom ramen för en resningsansökan måste motsvara förfarandet inom ramen för ett överklagande.
35 Den nionde grunden hänför sig till den diskriminerande behandling som förstainstansrätten, efter vad som sägs, har förbehållit DSM genom att inte fälla avgörandena i de åtföljande målen på samma dag. Kommissionen konstaterar att ingen processregel eller materiell regel i gemenskapsrätten ålägger förstainstansrätten en sådan skyldighet. I alla händelser hade klaganden fått kännedom om de åberopade omständigheterna inte senare än den 10 december 1991, det vill säga innan förstainstansrätten meddelade dom i målet om ogiltigförklaring av polypropenbeslutet.
36 Genom sin tionde grund gör klaganden gällande att förstainstansrätten, i enlighet med vad den dömt i sin PVC-dom, ex officio borde ha prövat om polypropenbeslutet var behäftat med väsentliga formfel som gör det till en nullitet. Enligt vad som sägs i förstainstansrättens PVC-dom och så som kommissionen tolkar den, är emellertid en domstolsprövning ex officio nödvändig endast i de fall där parterna har framfört "tillräckliga indicier" av ett slag som kan antyda att det överklagade beslutet är en nullitet.
III - Min bedömning av parternas grunder och argument
A - Kommissionens invändning om rättegångshinder
37 Det syns mig vara ändamålsenligt att allra först pröva kommissionens invändning om rättegångshinder. Det finns anledning att i första hand erinra om att ett överklagande, i enlighet med artikel 51 i EEG-stadgan för domstolen, "skall vara begränsat till rättsfrågor. Det kan endast grundas på bristande behörighet hos förstainstansrätten, på rättegångsfel som kränker den överklagandes intressen eller på att förstainstansrätten har åsidosatt gemenskapsrätten". Bestämmelserna i artikel 113.2 och artikel 116.2 i domstolens rättegångsregler förbjuder för övrigt klaganden att i sitt överklagande eller sin replik vid förstainstansrätten ändra föremålet för talan i målet. I den mån resningsansökan uteslutande gäller frågan huruvida en "ny omständighet" har åberopats i första instans, av ett slag som kan leda till omprövning av det domstolsavgörande som resningsansökan gäller, kan denna inte prövas i sin helhet av den anledningen att den rör bedömningen av de faktiska omständigheterna och inte en rättsfråga.
38 Emellertid tror jag att denna fråga inte på förhand undgår prövning hos den domstol som prövar ett överklagande. Tolkningen av artikel 41 i EEG-stadgan för domstolen och förhållandet att omständigheterna omfattas av begreppet "omständighet som kan utöva ett avgörande inflytande på ärendets utgång och som ... var okänd ... för den part som begär ändring ..." är en rättsfråga som kan prövas inom ramen för ett överklagande. Konstaterandet av omständigheter och förstainstansrättens bedömning av dem faller däremot inte under prövningen hos den domstol som prövar ett överklagande, med den följden att grunder som stöder sig på dessa omständigheter inte kan upptas till sakprövning. Härav följer att det är nödvändigt att tolka överklagandet och var och en av de grunder som åberopas för att kunna avgöra i vilken mån det föreligger antingen en felaktig tolkning av det juridiska begreppet "omständighet som kan utöva ett avgörande inflytande på ärendets utgång och som ... var okänd ... för den part som begär ändring ...", en fråga som enligt vad jag har anfört prövas inom ramen för överklagandet,(11) eller ett felaktigt konstaterande eller en felaktig bedömning från förstainstansrättens sida av de avgörande omständigheterna, en fråga som inte kan upptas till sakprövning(12) av domstolen som skall pröva överklagandet.(13)
B - DSM:s grunder för överklagandet
I målet inför domstolen leder prövningen av DSM:s överklagande och av de grunder som förekommer i detta till följande slutsats:
39 Enligt min mening stödjer sig samtliga grunder på ett felaktigt antagande, genom att de grundas på en felaktig läsning och uppfattning av det överklagade beslutet och på en felaktig tolkning av de bestämmelser om rättegångsförfarandet i gemenskapsrätten som gäller för rättsmedlen resning och överklagande.(14) DSM grundar sitt resonemang på den tolkning av artikel 41 i EEG-stadgan för domstolen(15) som bolaget har beskrivit i den första grunden. Enligt bolaget kunde förstainstansrätten inte pröva vid vilken tidpunkt bolaget fick kännedom om de omständigheter som åberopas i resningsansökan, innan den uttalade sig om frågan huruvida detta var "en omständighet som kan utöva ett avgörande inflytande på ärendets utgång" i den mening som avses i ovannämnda artikel.
40 Jag anser emellertid att förstainstansrättens resonemang helt och hållet stämmer överens med bokstaven och andan i artikel 41 i EEG-stadgan för domstolen. För att en resningsansökan skall kunna prövas är det nödvändigt att de omständigheter på vilka den stödjer sig varit okända för klaganden och för förstainstansrätten fram till avkunnandet av den dom som resningsansökan gäller. I detta fall var det inte nödvändigt att omständigheterna blev kända före den 17 december 1991, den dag då förstainstansrättens dom i målet T-8/89 avkunnades. Oberoende av frågan i vilken mån de åberopade omständigheterna i resningsansökan utgjorde eller inte utgjorde "omständigheter" i den mening som avses i artikel 41 i EEG-stadgan för domstolen var det i alla händelser nödvändigt att DSM inte fick kännedom om dessa omständigheter förrän efter den 17 december 1991. Efter att ha prövat dessa omständigheter konstaterade förstainstansrätten att bolaget hade haft kännedom därom tidigare. Följaktligen kunde resningsansökan inte prövas och den rättsliga kvalifikationen av dessa faktiska påståenden sakande betydelse; med andra ord var det inte nödvändigt att pröva i vilken mån dessa faktiska omständigheter utgjorde eller inte utgjorde "omständigheter" i den mening som avses i den tillämpliga gemenskapsregeln.(16)
41 Den tredje och den femte grunden med vilka klaganden gör gällande att de faktiska argument som förs fram i resningsansökan inte utgör "omständigheter", utan endast "misstankar" om brister i polypropenbeslutet, vilka inte är påtagliga men antydda, kan med hänsyn till det ovannämnda inte prövas och är i alla händelser verkningslösa.
42 Den andra grunden rörande otillräcklig motivering av det överklagade beslutet förefaller mig för övrigt sakna stöd. DSM hävdar att förstainstansrätten endast prövade vissa påstådda omständigheter i resningsansökan, nämligen dem som avsåg de ändringar som tillförts innehållet i polypropenbeslutet efter dess antagande. Förstainstansrätten har emellertid prövat samtliga faktiska påståenden från klaganden. Närmare bestämt har förstainstansrätten, i punkt 18 i det överklagade beslutet, anmärkt följande: "... sökanden var närvarande vid denna förhandling (det handlar om den förhandling i PVC-målen som ägde rum den 10 december 1991) och företräddes där av samme advokat som i det förfarande som ledde till domen av den 17 december 1991. Följaktligen skulle sökanden före domens avkunnande ha kunnat begära återupptagande av det muntliga förfarandet genom att åberopa de omständigheter som nämnts under punkt 6 ovan ...". I punkt 6 jämförd med punkt 5, till vilken den hänvisar, redogörs för samtliga de faktiska påståenden som klaganden fört fram. Kombinationen av ovannämnda avsnitt i det överklagade beslutet resulterar följaktligen i att förstainstansrätten har tagit hänsyn till samtliga faktiska påståenden på vilka DSM hade grundat sin resningsansökan, då förstainstansrätten bedömde att DSM kände till omständigheter av det slag som kan utöva ett avgörande inflytande, eftersom bolagets advokat hade deltagit i förhandlingen i PVC-målen. Överklagandet kan således inte bifallas med stöd av denna grund, eftersom den saknar stöd.
43 Den fjärde grunden, genom vilken DSM förnekar att bolaget kände till omständigheterna i fråga före meddelandet av det domstolsavgörande som resningsansökan gäller, kan till en del inte prövas och är till en del ogrundad. De flesta av klagandens invändningar avser förstainstansrättens bedömning av omständigheterna vad gäller vid vilken tidpunkt och under vilka omständigheter bolaget fick kännedom om dessa omständigheter; bedömningen av de faktiska omständigheterna utgör inte en rättsfråga i den mening som avses i artikel 51 i EEG-stadgan för domstolen, utan faller under behörigheten för den domstol som har att pröva sakfrågan, det vill säga förstainstansrätten.(17)
44 Visserligen riktas denna grund också mot förstainstansrättens tolkning vad beträffar frågan att veta vad som är en "känd" omständighet, med den följden att den kan prövas. Men bedömd ur den synvinkeln saknar den stöd. I all synnerhet föreskriver de gemenskapens processregler som hänför sig till resningsansökan varken villkor eller begränsningar vad beträffar det sätt på vilket kännedom om en omständighet sker eller vad beträffar de omständigheter som denna kan härledas från. Härav följer att förstainstansrätten härvid kan bedöma all bevisning, däri inbegripet klagandens eller dennes företrädares deltagande i ett annat mål med en annan fråga, inom vars ram de avgörande omständigheter på vilka resningsansökan grundas har kommit i dagen.(18)
45 Genom den sjätte grunden invänder klaganden mot förstainstansrätten att den som avgörande omständigheter har vägrat ta hänsyn till i första hand avkunnandet av PVC-domen den 27 februari 1992 och i andra hand det faktum att kommissionen inte har besvarat det brev som DSM sände till denna den 5 maj 1992. Förstainstansrätten har i detta fall bedömt att dessa faktorer inte hade kunnat medge kännedom om någon som helst tydlig "omständighet", utan hade väckt exakt samma misstankar beträffande den formella lagligheten hos det omtvistade beslutet som de som hade framträtt eller bort komma i dagen i DSM:s medvetande till förmån för en hel rad andra tidigare omständigheter. I den mån förstainstansrätten ansåg att misstankarna i fråga redan var kända för DSM eller, i alla händelser, skulle ha kunnat vara det senast den 10 december 1991 - det vill säga före avkunnandet av den dom som avkunnades i första instans över den talan som förts mot polypropenbeslutet - är det alltså i sin fulla rätt som förstainstansrätten inte har tagit hänsyn till sådana efterföljande omständigheter eller delfaktorer som kunde antyda att dessa formfel förelåg. Vad som är avgörande för att bedöma om resningsansökan kan prövas, det är varje gång vid vilken tidpunkt den berörda parten för första gången fått kännedom om "en omständighet som kan utöva ett avgörande inflytande på ärendets utgång".(19)
46 Genom den nionde grunden gör DSM gällande att bolaget har utsatts för en diskriminerande behandling från förstainstansrättens sida, genom att domen över den talan som förts mot polypropenbeslutet avkunnades vid ett datum som skilde sig från datum för andra liknande domar över talan som förts av andra bolag mot samma beslut. Enligt en allmän princip i gemenskapens processrätt är det emellertid domaren som styr rättegångsförfarandet och han har full handlingsfrihet i valet av dag för avgörandets fällande. För övrigt skulle man inte från en annan processprincip, till exempel principen om god förvaltningssed inom domstolsväsendet eller principen om rätt till ett verksamt rättsligt skydd för gemenskapsrättens medborgare, kunna dra slutsatsen att förstainstansrätten har skyldighet att fälla avgörande i alla mål som vilar på samma grund, även då de har förenats.
47 Slutligen anser jag att de tre återstående grunderna likaledes måste förkastas. Klaganden gör gällande att förstainstansrätten med orätt för det första har underlåtit att pröva resningsansökan i sak, för det andra inte har beslutat om åtgärder för processledning i syfte att fördjupa prövningen av misstankarna om förmodade formfel i polypropenbeslutet och för det tredje inte har inlett en prövning ex officio av dessa brister, med hänsyn till de omständigheter som DSM framfört; härigenom har förstainstansrätten enligt klaganden åsidosatt gemenskapsrätten, genom att gå emot vad den hade medgivit i sin PVC-dom.
48 Klagandens argumentering utgår från det felaktiga rättsliga påståendet enligt vilket domstolarna inom gemenskapen alltid är skyldiga att, inom ramen för det rättsmedel som resningen utgör, pröva målet i sak, genom att i förekommande fall besluta om lämpliga åtgärder för processledning och genom att pröva de frågor som prövas ex officio. Enligt ovannämnda artikel 41 i EEG-stadgan för domstolen och artikel 127 i förstainstansrättens rättegångsregler är emellertid prövningen av målet i sak, av den domstol som prövar ansökan, meningsfull endast om klaganden har åberopat omständigheter av ett slag som kan utöva ett avgörande inflytande, och som är okända för klaganden före meddelandet av det domstolsavgörande som resningsansökan gäller.(20) Härav följer att alltsedan förstainstansrätten ansett att klaganden kände till samtliga de omständigheter som den hade åberopat som "en omständighet som kan utöva ett avgörande inflytande på ärendets utgång", kunde inte överklagandet som stödde sig på denna grund prövas, och det är i sin fulla rätt som förstainstansrätten inte har prövat målet i sak.
IV - Sammanfattning
49 Med beaktande av det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall
1) ogilla överklagandet från bolaget DSM NV i sin helhet,
2) förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) - Mål T-8/89 REV, DSM mot kommissionen (REG 1992, s. II-2399).
(2) - Mål T-8/89, DSM mot kommissionen (REG 1991, s. II-1833).
(3) - IV/31.149-Polypropen (EGT L 230, s. 1 [beslutet är inte tillgängligt i svensk version]).
(4) - Första förordningen om tillämpning av artiklarna 85 och 86 i EEG-fördraget (EGT 13, 1962, s. 204).
(5) - Dom av den 27 februari 1992 i de förenade målen T-79/89, T-84/89, T-85/89, T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 och T-104/89 (REG 1991, s. II-315).
(6) - Se ovan, fotnot 5.
(7) - Dom av den 26 februari 1987 i mål 15/85 (REG 1987, s. 1005; svensk specialutgåva, volym 9).
(8) - Se fotnot 7 ovan.
(9) - Det är fråga om mål T-9/89, Hüls mot kommissionen, mål T-10/89, Hoechst mot kommissionen, och mål T-11/89, Shell mot kommissionen (REG 1992, s. II-499, s. II-629 respektive s. II-757).
(10) - Dom av den 23 februari 1988 i mål 131/86, Förenade kungariket mot rådet (REG 1988, s. 905).
(11) - Exempelvis prövade domstolen inom ramen för överklaganden begreppen "underhållsberättigat barn" i dom av den 7 maj 1992 i mål C-70/91 P, rådet mot Brems (REG 1992, s. I-2973), "ursäktligt misstag" i dom av den 15 december 1994 i mål C-195/91 P, Bayer mot kommissionen (REG 1994, s. I-5619), "tillräckligt tydlig culpa" som medför utomobligatoriskt skadeståndsansvar för gemenskapen i dom av den 18 maj 1993 i mål C-220/91 P, kommissionen mot Stahlwerke Peine-Salzgitter (REG 1993, s. I-2393), "fördelning" av handeln mellan medlemsstater i den mening som avses i artikel 86 i fördraget i dom av den 6 april 1995 i de förenade målen C-241/91 P och C-242/91 P, RTE och ITP mot kommissionen (REG 1995, s. I-743), "ersättning för ideell skada som orsakats av tjänstefel" i dom av den 1 juni 1995 i mål C-119/94 P, Coussios mot kommissionen (REG 1995, s. I-1439).
(12) - Se till exempel dom av den 8 april 1992 i mål C-346/90 P, F mot kommissionen (REG 1992, s. I-2691); enligt domstolens ovannämnda rättspraxis kan en grund som syftar till att ifrågasätta förstainstansrättens bedömning, att konstateranden från en kommitté som har givits uppdraget att avgöra huruvida en invaliditet har sitt ursprung i arbetet är av medicinsk art, inte upptas till sakprövning.
(13) - Vad beträffar kommissionens andrahandsyrkande att ett av yrkandena i överklagandet skall avvisas, finns det anledning att precisera följande: för det första yrkar klaganden, vilket den har rätt till och vilket kommission inte bestrider, på upphävande av förstainstansrättens beslut av den 4 november 1992 varmed förstainstansrätten ansökt om resning gentemot förstainstansrättens ursprungliga dom av den 17 november 1991. Upptagande till sakprövning av sökandens andra yrkanden, bland vilka yrkande om återbetalning av erlagda böter förekommer, ett yrkande som kommissionen bestrider, kommer att prövas senare, efter prövningen av grunderna och med förbehåll för att domstolen anser dessa grunder, eller en av dem, utgöra stöd för att bifalla överklagandet. Det är härvid tillräckligt att notera att kommissionens invändningar har visst stöd i rättspraxis. Domstolen har redan förklarat att den inte är behörig att överta andra gemenskapsinstitutioners uppgifter genom att besluta om tvångsmedel eller att utfärda förelägganden gentemot dessa institutioner (se dom av den 20 juni 1985 i mål 141/84, De Compte mot parlamentet, REG 1985, s. 1951, punkt 22, och av den 24 juni 1986 i mål 53/85, AKZO Chemie mot kommissionen, REG 1986, s. 1965, punkt 23, svensk specialutgåva, volym 8).
(14) - Ur denna synvinkel skulle man i förevarande fall kunna tillämpa artikel 119 i domstolens rättegångsregler, enligt vilken, då överklagandet uppenbart inte kan prövas och uppenbart inte är grundat, domstolen kan ogilla detta genom ett motiverat beslut.
(15) - Denna bestämmelse är analogt tillämplig i fråga om ansökningar om resning som underställs förstainstansrätten enligt artikel 125 i dess rättegångsregler.
(16) - Det har funnits fall där gemenskapsdomstolarna, i ett mål om resning, konstaterat att de argument angående de faktiska omständigheterna som anförts var kända antingen för domstolen (dom av den 10 maj 1960 i mål 1/60, Acciaieria Ferreira di Roma mot EKSG:s höga myndighet, REG 1960, s. 351), eller för sökanden (dom av den 7 mars 1995 i mål C-130/91 REV, ISAE/VP och Interdata mot kommissionen, REG 1995, s. I-407). Det har också funnits fall där omständigheterna verkligen varit okända för domstolen och för den berörda parten, men där de inte haft någon avgörande betydelse för lösningen av tvisten (se dom av den 20 oktober 1992 i mål C-295/90 REV, rådet mot parlamentet m.fl., REG 1992, s. I-5299, och av den 24 november 1983 i mål 107/79 REV, Schuerer mot kommissionen, REG 1983, s. 3805). Slutligen har domstolen ofta använt sig av två kriterier samtidigt (dom av den 5 april 1984 i mål 285/81 REV I och REV II, Geist mot kommissionen, REG 1984, s. 1789, och av den 16 januari 1996 i mål C-130/91 REV II, ISAE/VP och Interdata mot kommissionen, REG 1996, s. I-65).
(17) - Klaganden har för övrigt varken åberopat eller påvisat att förstainstansrätten missförstått bevisningen, vilket är en omständighet som prövas inom ramen för överklagandet (se dom av den 1 juni 1994 i mål C-136/92 P, kommissionen mot Brazzelli Lualdi m.fl., REG 1994, s. I-1981, punkt 49).
(18) - "Omständigheten" kan ha blivit känd på ett helt slumpartat sätt: se dom av den 10 januari 1980 i mål 116/78 REV, Bellintani m.fl. mot kommissionen (REG 1980, s. 23).
(19) - Upptagande till sakprövning av resningsansökan är avhängigt av "obetingad okunnighet" från förstainstansrättens eller resningssökandens sida: domen i det ovannämnda målet Bellintani m.fl. mot kommissionen, se fotnot 18 ovan. För övrigt kan den part som genom eget misstag inte i god tid har fått kännedom om en omständighet inte åberopa denna senkomna kännedom för att utverka återupptagande av det muntliga förfarandet. Se dom av den 21 januari 1971 i mål 56/70, Mandelli mot kommissionen (REG 1971, s. 1). Resningssökanden hade åberopat en rapport från de italienska myndigheterna som denne fått kännedom om först vid utgången av det inledande förfarandet. Domstolen bedömde likväl att resningssökanden inte kunde ha varit ovetande om existensen av denna rapport och att ingenting hindrade denne från att "föreslå domstolen ... att vidta en åtgärd för bevisupptagning som syftar till att få del av dokumentet i fråga och all annan relevant information som eventuellt innehas av den italienska förvaltningen". Med denna motivering ogillade domstolen resningsansökan.
(20) - Resning är ett särskilt rättsmedel som är underkastat stränga villkor för upptagande till sakprövning, och får inte ses som en andra sakprövning av ett och samma mål. Det är vad som följer av domstolens fasta rättspraxis: se domarna i de ovannämnda målen Bellintani m.fl. mot kommissionen (se fotnot 18 ovan) och ISAE/VP och Interdata mot kommissionen (se fotnot 16 ovan).