62006CC0285
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
VERICA TRSTENJAK
föredraget den 25 oktober 2007 (
1
)
Mål C-285/06
Heinrich Stefan Schneider
mot
Land Rheinland-Pfalz
”Jordbruk — Förordningarna (EG) nr 1493/1999 och (EG) nr 753/2002 — Gemensam organisation av marknaden för vin — Beteckning, benämning, presentation och skydd av vissa vinprodukter — Skydd för traditionella benämningar — Översättning till ett annat språk — Användning för viner från en annan producentmedlemsstat”
I – Inledning
1.
Förevarande begäran om förhandsavgörande från högsta instans i den tyska förvaltningsdomstolsordningen, Bundesverwaltungsgericht (nedan kallad Bundesverwaltungsgericht), avser frågor avseende tolkningen och räckvidden av bestämmelser som syftar till att skydda kompletterande traditionella benämningar i rådets förordning (EG) nr 1493/1999 av den 17 maj 1999 om den gemensamma organisationen av marknaden för vin (
2
) avseende beteckning, benämning, presentationen och skydd för vissa vinprodukter samt kommissionens förordning nr 753/2002 av den 29 april 2002 om vissa tillämpningsföreskrifter till förordning nr 1493/1999 när det gäller beteckning, benämning, presentation och skydd av vissa vinprodukter (
3
) i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 1512/2005 av den 15 september 2005 om ändring av förordning nr 753/2002 om vissa tillämpningsföreskrifter till förordning nr 1493/1999 när det gäller beteckning, benämning, presentation och skydd av vissa vinprodukter (nedan kallad förordning nr 753/2002). (
4
)
2.
Kompletterande traditionella benämningar för vin anges vid försäljning och rättsliga transaktioner på etiketterna. Etiketter skulle kunna ha samma betydelse för vin som pass och identitetskort för enskilda. Antingen erkänns de överallt eller så är de endast begränsade till en (medlems-)stat. (
5
)
3.
Frågorna har uppkommit i ett mål vid de tyska förvaltningsdomstolarna mellan vinodlaren Heinrich Stefan Schneider och delstaten Rheinland-Pfalz angående lagenligheten av ett förvaltningsbeslut, genom vilket användningen av benämningarna ”Réserve” och ”Grande Réserve” respektive ”Reserve” och ”Privat-Reserve” vid märkningen av vin som Heinrich Stefan Schneider tillverkat i den tyska regionen Pfalz förbjöds.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Förordning nr 1493/1999
4.
I förordning nr 1493/1999 fastställs regler om produktion, märkning och kontroll av vinprodukter och innehåller bland annat bestämmelser för användningen av vissa begrepp i samband med märkning.
5.
Artikel 47 i förordning nr 1493/1999 har följande lydelse:
”1.   I detta kapitel och i bilagorna VII och VIII återfinns regler om beteckning, benämning och presentation av vissa av de produkter som omfattas av denna förordning samt även skydd av vissa beteckningar, begrepp och termer. Reglerna skall särskilt syfta till att
a)
skydda konsumenternas legitima intressen,
b)
skydda producenternas legitima intressen,
c)
se till att den inre marknaden fungerar väl,
d)
främja utvecklingen av kvalitetsprodukter.
2.   Reglerna som avses i punkt 1 skall särskilt omfatta bestämmelser som
a)
kräver att vissa begrepp används,
b)
på vissa villkor tillåter användning av vissa begrepp,
c)
tillåter användning av andra begrepp, inbegripet uppgifter som kan vara till nytta för konsumenterna,
d)
reglerar skydds- och övervakningsordningen för vissa begrepp,
e)
reglerar användning av geografiska beteckningar och traditionella begrepp,
…”
6.
Artikel 48 i förordning nr 1493/1999 har följande lydelse:
”Beteckningen och presentationen av de produkter som avses i denna förordning och alla former av reklam för sådana produkter får varken vara felaktiga eller kunna ge upphov till förväxling eller vilseleda de personer som de vänder sig till, särskilt när det gäller följande:
—
De beteckningar som anges i artikel 47. Detta skall även gälla när uppgifterna används i en översatt text eller hänvisar till den verkliga härkomsten eller med tillägg såsom ’art’, ’typ’, ’metod’, ’kopia’, ’märke’ eller liknande.
…”
7.
Artikel 49 i förordning nr 1493/1999 har följande lydelse:
”1.   Produkter vars beteckningar eller presentation inte överensstämmer med bestämmelserna i denna förordning eller med de detaljerade regler som antagits för dess tillämpning får varken innehas för saluföring eller släppas ut på gemenskapsmarknaden eller exporteras.
…
2.   Den medlemsstat på vars territorium det finns en produkt vars beteckning eller presentation inte överensstämmer med bestämmelserna i punkt 1, skall vidtaga nödvändiga åtgärder för att ålägga sanktioner när det gäller överträdelserna, i förhållande till hur allvarliga dessa är.
Medlemsstaten får emellertid bevilja tillstånd för innehav av den produkt som skall saluföras, släppas ut på gemenskapsmarknaden eller exporteras, förutsatt att dess beteckning eller presentation bringas i överensstämmelse med bestämmelserna i punkt 1.”
8.
I artikel 53 i förordning nr 1493/1999 föreskrivs att tillämpningsföreskrifter skall antas för denna förordning, bland annat för bilagorna VII och VIII. I tillämpningsföreskrifterna skall särskilt de undantag, villkor och tillstånd som avses i nämnda bilagor fastställas. Enligt den rättsliga grunden för artikel 53 skall även tillämpningsföreskrifter för märkning av bordsvin, bordsvin med geografisk beteckning och kvalitetsvin fso (framställt inom specificerade områden) antas.
9.
Avsnitt B i bilaga VII till förordning nr 1493/1999 innehåller bestämmelser avseende frivilliga uppgifter.
”1.
Märkningen av produkter framställda i gemenskapen får kompletteras med nedanstående uppgifter på villkor som skall fastställas:
…
b)
För bordsviner med geografisk beteckning och för kvalitetsviner fso …:
…
—
Kompletterande traditionella begrepp enligt de bestämmelser som fastställts av producentmedlemsstaten.
…
3.
När det gäller de produkter som avses i punkt A 1 får märkningen kompletteras med andra uppgifter.
4.
Producentmedlemsstaterna får göra vissa uppgifter i punkterna 1 och 2 obligatoriska, förbjuda dem eller begränsa deras användning till de viner som erhållits på deras territorium.”
10.
Vad gäller de språk som kan användas vid märkningen föreskrivs följande i avsnitt D i ovannämnda bilaga:
”1.
De uppgifter som ingår i märkningen måste ges på ett eller flera av gemenskapens officiella språk så att konsumenten utan svårighet kan förstå alla dessa uppgifter.
Trots vad som sägs i första stycket skall
—
namnet på det specificerade området,
—
namnet på en annan geografisk enhet,
—
de traditionella särskilda benämningarna och de traditionella tilläggsbenämningarna,
—
namnet på företaget eller deras associationer samt angivelser om tappning,
anges endast på det officiella språket i den medlemsstat på vars territorium produkten framställdes.
De uppgifter som avses i andra stycket får upprepas på ett eller flera officiella gemenskapsspråk när det gäller produkter med ursprung i Grekland eller Cypern.
…
När det gäller produkter som framställs och sätts i omlopp inom deras territorium får medlemsstaterna tillåta att de uppgifter som avses i andra stycket även ges på ett språk som inte är ett officiellt gemenskapsspråk om detta språk traditionellt och av hävd används i den berörda medlemsstaten eller inom en del av dess territorium.
Produktmedlemsstaterna får tillåta avseende deras produkter att de uppgifter som avses i andra stycket även ges på ett annat språk om detta språk traditionellt används för sådana närmare uppgifter …”
B – Förordning nr 753/2002
11.
Förordning nr 753/2002 är tillämpningsförordning till förordning nr 1493/1999 och innehåller tillämpningsföreskrifter när det gäller beteckning, benämning, presentation och skydd av vissa vinprodukter.
12.
Artikel 6 i denna förordning innehåller följande gemensamma regler för alla uppgifter i märkningen:
”1.   Med tillämpning av punkt B.3 i bilaga VII till förordning (EG) nr 1493/1999 får märkningen av de berörda produkterna kompletteras med andra uppgifter, under förutsättning att dessa inte kan vilseleda de personer till vilka informationen riktar sig, särskilt i fråga om de obligatoriska uppgifter som avses i punkt A.1 i den bilagan samt de frivilliga uppgifter som avses i punkt B.1 i samma bilaga.
2.   För de produkter som avses i punkt B.3 i bilaga VII till förordning (EG) nr 1493/1999 får de myndigheter som avses i artikel 72.1 i den nämnda förordningen, under förutsättning att respektive medlemsstats allmänna förfaranderegler följs, kräva att tappningsföretagen, leverantörerna eller importörerna kan styrka korrektheten hos de uppgifter som används för att ange art, identitet, kvalitet, sammansättning, ursprung eller härkomst för produkten i fråga eller för andra produkter som har använts i framställningen.”
13.
Enligt artikel 23 i förordning nr 753/2002 avses med ”kompletterande traditionella begrepp” vid tillämpning av punkt B.1 b femte strecksatsen i bilaga VII till förordning (EG) nr 1493/1999 ”en term som i producentmedlemsstaterna traditionellt används för att beteckna de viner som avses i den här avdelningen, som avser en produktions-, framställnings-, eller lagringsmetod, kvalitet, färg eller typ av plats, eller en historisk händelse som är förknippad med vinet i fråga, och som enligt respektive producentmedlemsstats lagstiftning får användas för att beteckna viner som producerats i den egna medlemsstaten”.
14.
I förordning nr 753/2002 föreskrivs följande i artikel 24 angående skydd av traditionella benämningar:
”1.   Vid tillämpningen av denna artikel avses med ’traditionell benämning’ kompletterande traditionella benämningar enligt artikel 23, uttryck enligt artikel 28 samt specifika traditionella benämningar enligt artikel 14.1 första stycket c, artikel 29 och artikel 38.3.
2.   De traditionella benämningar som anges i bilaga III skall vara förbehållna de viner till vilka de är knutna och de skall vara skyddade mot
a)
alla former av obehörigt bruk, imitation eller anspelning, även när den skyddade benämningen åtföljs av uttryck som art, typ, metod, kopia, märke eller liknande uttryck,
b)
alla former av annan otillbörlig, osann eller vilseledande uppgift om vinets beskaffenhet eller väsentliga egenskaper som kan förekomma på produktens inre eller yttre förpackning, i reklammaterial eller i andra handlingar om produkten i fråga,
c)
alla former av annan användning som är ägnad att vilseleda allmänheten, särskilt sådan som antyder att vinet har en traditionell skyddad benämning.
3.   I beteckningen av ett vin får ett varumärke med de traditionella benämningar som återfinns i bilaga III endast användas i märkningen om vinet har rätt till en sådan beteckning.
…
4.   Om en traditionell benämning som anges i bilaga III till den här förordningen också omfattas av någon av de kategorier uppgifter som avses i punkt A och i punkterna B.1 och B.2 i bilaga VII till förordning (EG) nr 1493/1999, skall den här artikeln tillämpas på denna traditionella benämning i stället för övriga bestämmelser i avdelning IV eller avdelning V.
Skyddet av en traditionell benämning skall bara gälla det eller de språk på vilket den anges i bilaga III.
Varje traditionell benämning som anges i bilaga III skall vara knuten till en eller flera vinkategorier. Dessa kategorier är:
…
d)
Andra kvalitetsviner fso från specificerade områden än de som avses i punkterna a, b och c samt bordsviner med geografisk beteckning; i detta fall skall skydd av traditionell benämning endast gälla i fråga om beteckning av andra viner än likörviner, mousserande viner, mousserande viner med tillsatt koldioxid, pärlande viner och pärlande viner med tillsatt koldioxid.
…
5.   För att kunna tas med i bilaga III skall en traditionell benämning
a)
i sig själva vara specifik och vara precist angiven i medlemsstatens lagstiftning,
b)
vara tillräckligt särskiljande eller vara allmänt erkänd på gemenskapens marknad,
c)
traditionellt ha använts i minst tio år i den berörda medlemsstaten,
d)
vara knuten till ett eller flera viner eller typer av viner från gemenskapen.
En traditionell benämning skall anses vara traditionell inom det officiella språket i en medlemsstat om den inom det officiella språket och i en angiven gränsregion i grannmedlemsstaten eller grannmedlemsstaterna har använts för viner som framställs under samma villkor, under förutsättning att en sådan benämning uppfyller kriterierna i punkterna a-d i en av dessa medlemsstater och att båda medlemsstaterna är överens om att definiera, använda och skydda en sådan benämning.
7.   Medlemsstaterna skall underrätta kommissionen om de
a)
faktorer som ligger till grund för ett godkännande av traditionella benämningar,
b)
traditionella benämningar för vin som är tillåtna enligt deras lagstiftning och som uppfyller ovan nämnda villkor, samt om de viner för vilka dessa benämningar är förbehållna,
c)
traditionella benämningar som eventuellt upphör att vara skyddade i respektive ursprungsland. …”
15.
Bilaga III till förordning nr 753/2002 innehåller, med uppgift om länder, berörda viner, produktkategorier och språk, en förteckning över de skyddade traditionella benämningar som avses i artikel 24, särskilt
—
för Grekland de grekiska benämningarna: ”Ειδικά Επιλεγμένος (Grand réserve)”, ”Επιλογή ή Επιλεγμένος (Réserve)” och ”Παλαιωθείς επιλεγμένος (Vieille réserve)”,
—
för Spanien de spanska benämningarna ”Gran Reserva” och ”Reserva”,
—
för Italien den italienska benämningen ”Riserva”,
—
för Österrike den tyska benämningen ”Reserve”,
—
för Portugal de portugisiska benämningarna ”Reserva”, ”Reserva velha” (eller ”grande reserva”) och ”Super reserva”.
III – Bakgrund, målet vid den nationella domstolen, tolkningsfrågor och förfarandet inför domstolen
A – Bakgrund
16.
Klaganden i målet vid den nationella domstolen vid Bundesverwaltungsgericht, Heinrich Stefan Schneider, bedriver en familjevingård i södra Pfalz i närheten av staden Trier (delstaten Rheinland-Pfalz) under firman ”Consulat des Weins” och saluför åtta viner. Vid en kontroll av den behöriga regionala myndigheten i Rheinland-Pfalz den 20 november 2002 anfördes, i för denna begäran om förhandsavgörande relevanta delar, följande med avseende på märkningen av dessa viner: På huvudetiketterna angavs namnet på vingården och därunder beroende på vinets prisklass bland annat uppgiften ”Grande Réserve” respektive ”Réserve”. På etiketten på baksidan på alla viner borde kvalitetsnivån för vinerna, vinområdet (”Pfalz”) liksom officiella kontroll- och tappningsnummer ha angetts.
17.
Den 19 december 2002 förbjöd Aufsichts- und Dienstleistungsdirektion Trier i delstaten Rheinland-Pfalz (nedan kallad ADD) genom beslut bland annat användningen av de franska benämningarna ”Réserve” respektive ”Grande Réserve” med motiveringen att de var vilseledande. ADD avslog Heinrich Stefan Schneiders erbjudande i omprövningsförfarandet att i stället använda de tyska benämningarna ”Reserve” och ”Privat-Reserve” genom beslut av den 19 respektive den 21 mars 2003 med motiveringen att även dessa beteckningar var otillåtna.
18.
Heinrich Stefan Schneider överklagade det första beslutet och omprövningsbeslutet. I överklagandet till de tyska förvaltningsdomstolarna yrkade Heinrich Stefan Schneider att förbudsbeslutet skulle upphävas. Han yrkade även att det skulle fastställas att användningen av de tyska benämningarna är tillåten, självständigt och tillsammans med hans firma. Överklagandet ogillades i första instans av Verwaltungsgericht Neustadt den 29 januari 2004. Heinrich Stefan Schneider överklagade Verwaltungsgericht Neustadts dom till Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz som ogillade överklagandet genom en dom av den 21 september 2004. De båda förvaltningsdomstolarna anser att de omtvistade vinbeteckningarna utgör otillåtna imitationer och anspelningar på de skyddade traditionella spanska, portugisiska och italienska benämningarna ”(Gran) Reserva”, ”Gran Riserva” eller ”Grande Réserve”.
19.
Heinrich Stefan Schneider överklagade Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz dom av den 21 september 2004 till Bundesverwaltungsgericht. Han har i överklagandet framfört följande gemenskapsrättsligt relevanta invändning: Vinbeteckningsrätten skyddar endast de i punkt 18 nämnda traditionella benämningarna på respektive lands språk – spanska, portugisiska och italienska – och inte på något annat språk. Samma sak gäller för motsvarande beteckning på grekiska och det grekiska alfabetet. Användningen av jämförbara beteckningar för viner från en annan medlemsstat utgör således varken någon imitation eller anspelning.
20.
Under förfarandet vid de tyska förvaltningsdomstolarna registrerades benämningen ”Consulat des Weins – Réserve/Grande Réserve” även av harmoniseringsbyrån som gemenskapsvarumärke.
B – Förfarandet vid den hänskjutande domstolen och tolkningsfrågor
21.
Bundesverwaltungsgericht har med hänvisning till avsnitt B.1 b femte strecksatsen i bilaga VII till förordning nr 1493/1999 utgått från att beteckningarna ”Réserve” och ”Grande Réserve” respektive ”Reserve” och ”Privat-Reserve” utgör kompletterande traditionella benämningar och skall visa på en särskild kvalitet på vinet på grund av produktion, framställning eller lagring. De kan emellertid inte användas som kompletterande traditionella benämningar i Tyskland i den mening som avses i denna bestämmelse, eftersom de inte enligt artikel 23 i förordning nr 753/2002 definieras i nationella tyska bestämmelser. Benämningarna kan emellertid i princip användas som annan uppgift i Tyskland i den mening som avses i avsnitt B.3 i bilaga VII till förordning nr 1493/1999, eftersom artikel 23 i förordning nr 753/2002 inte hindrar tillämpningen av avsnitt B.3 i bilaga VII till förordning nr 1493/1999. En sådan hindrande verkan för alla beteckningar som innehållsmässigt omfattas av de situationer som regleras i artikel 23 i förordning nr 753/2002 skulle motverka målsättningen för de nya bestämmelserna om benämning att så långt som möjligt tillåta användningen av frivilliga uppgifter utanför det reglerade området.
22.
Användningen av ovannämnda traditionella benämningar är enligt Bundesverwaltungsgerichts uppfattning trots detta otillåten om den är vilseledande eller utgör intrång i skyddade benämningar. De enligt artikel 24.2 jämförd med bilaga III till förordning nr 753/2002 skyddade kompletterande traditionella benämningarna finns visserligen bara på spanska, grekiska, italienska, portugisiska och numera tyska, emellertid inte på franska.
23.
Enligt Bundesverwaltungsgerichts uppfattning kan emellertid en förbjuden imitation eller anspelning i den mening som avses i artikel 24.2 i förordning nr 753/2002 även föreligga vid användningen av den skyddade benämningen på ett annat språk än det skyddade originalspråket. Förbudet mot bruk avser nämligen användningen av den skyddade benämningen; genom förbudet mot imitation förbjuds däremot användningen av benämningar med liknande ord och genom förbudet mot anspelningar användningen av benämningar med samma betydelse.
24.
Enligt Bundesverwaltungsgerichts uppfattning gäller detta skydd för kompletterande traditionella benämningar mot bruk, imitation och anspelning endast med avseende på viner som har ursprung i samma medlemsstat som den skyddade traditionella benämningen, det vill säga i förevarande fall endast med avseende på spanska, portugisiska, italienska, grekiska och österrikiska viner, emellertid inte med avseende på viner från tyska vinodlingsområden. Detta framgår redan av den särskilda kopplingen mellan den traditionella benämningen och vinodlingstraditionen i respektive medlemsstat och medlemsstaternas lagstiftningsrätt på detta område. Motsatt tolkning skulle leda till en frysning av de frivilliga vinbenämningarna. Genom erkännandet av en traditionell benämning från en medlemsstat skulle nämligen användningen och därmed utvecklingen av en jämförbar benämning i en annan medlemsstat blockeras.
25.
Eftersom Bundesverwaltungsgericht var tveksam vad gäller tolkningen av förordningarna nr 1493/1999 och nr 753/2002 beslöt den att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
1.
Skall artikel 47.2 b och c jämförd med avsnitt B.1 b femte strecksatsen punkt 3 i bilaga VII till förordning (EG) nr 1493/1999 och artikel 23 i förordning (EG) nr 753/2002 tolkas så, att en uppgift som avser vinets produktions-, framställnings-, eller lagringsmetod eller kvalitet endast är tillåten som reglerad frivillig uppgift enligt avsnitt B.1 b femte strecksatsen i bilaga VII till förordning (EG) nr 1493/1999 under de förutsättningar som nämns där och i artikel 23 i förordning (EG) nr 753/2002 och inte som annan uppgift enligt avsnitt B.3 i bilaga VII till förordning (EG) nr 1493/1999?
2.
Skall artikel 24.2 a i förordning (EG) nr 753/2002 tolkas så, att en obehörig imitation eller anspelning endast föreligger om den är avfattad på samma språk som den skyddade traditionella benämningen?
3.
Skall artikel 24.2 i förordning (EG) nr 753/2002 tolkas så, att de i bilaga III förtecknade traditionella benämningarna endast är skyddade med avseende på viner som har ursprung i samma producentmedlemsstat som den skyddade traditionella benämningen?
C – Förfarandet vid domstolen
26.
Utöver parterna i målet vid den nationella domstolen har även Republiken Grekland, Italien och Spanien yttrat sig under förfarandet. Italien har endast yttrat sig skriftligen och har inte deltagit vid den muntliga förhandlingen. Spanien har i detta mål endast deltagit vid den muntliga förhandlingen.
27.
Vid förhandlingen den 13 september 2007 har parterna i målet vid den nationella domstolen, Republiken Grekland, Spanien och kommissionen yttrat sig och besvarat domstolens frågor.
IV – Parternas argument
A – Den första tolkningsfrågan
28.
Enligt Heinrich Stefan Schneiders uppfattning är användningen av de omtvistade uppgifterna inte endast tillåten som reglerad frivillig uppgift enligt avsnitt B.1 b femte strecksatsen i bilaga VII till förordning nr 1493/1999 under de däri och i artikel 23 i förordning nr 753/2002 nämnda förutsättningarna utan även som annan uppgift enligt avsnitt B.3 i bilaga VII till förordning nr 1493/1999. Användningen av dessa begrepp har inte reglerats i lag i Tyskland och kan därför användas i enlighet med tappningsföretagets egen bedömning.
29.
Enligt delstaten Rheinland-Pfalz uppfattning är en uppgift som avser vinets produktions-, framställnings- eller lagringsmetod eller kvalitet endast tillåten som reglerad frivillig uppgift enligt avsnitt B.1 b femte strecksatsen i bilaga VII till förordning nr 1493/1999 under de däri och i artikel 23 i förordning nr 753/2002 nämnda förutsättningarna och inte som annan uppgift enligt avsnitt B.3 i bilaga VII till förordning nr 1493/1999, när den faller inom tillämpningsområdet för redan skyddade kompletterande traditionella benämningar. En hindrande verkan som är begränsad till de i artikel 23 jämförd med bilaga III till förordning nr 753/2002 skyddade begreppen skulle inte motverka målsättningen för de nya bestämmelserna om benämning att så långt som möjligt tillåta frivilliga uppgifter utanför det reglerade området. Dessutom är privatpersoner såsom Heinrich Stefan Schneider förbjudna att inom tillämpningsområdet för redan skyddade kompletterande traditionella benämningar utveckla frivilliga uppgifter.
30.
Även den italienska regeringen anser att en uppgift som avser vinets produktions-, framställnings- eller lagringsmetod eller kvalitet endast får användas som reglerad frivillig uppgift enligt avsnitt B.1 b femte strecksatsen i bilaga VII till förordning nr 1493/1999 under de däri och i artikel 23 i förordning nr 753/2002 nämnda förutsättningarna och inte därutöver som annan uppgift enligt avsnitt B.3 i ovan nämnda bilaga. Den italienska regeringen har till stöd för denna uppfattning åberopat artikel 6.1 i förordning nr 753/2002, enligt vilken det är möjligt att använda ”andra uppgifter” under förutsättning att detta inte medför någon risk för vilseledande, särskilt med avseende på de reglerade frivilliga uppgifterna.
31.
Den grekiska regeringen anser att endast de viner som anges i den uttömmande förteckningen över traditionella beteckningar i bilaga III till förordning nr 753/2002 omfattas av skyddet. Varje uppgift som avser produktions-, framställnings- eller lagringsmetoden eller kvaliteten av ett annat vin och som av en konsument inom gemenskapen eller i tredjeland kan betraktas som hänförlig till en enligt artiklarna 23 och 24 i förordning nr 753/2002 skyddad kompletterande traditionell benämning brukas på ett rättsstridigt sätt, och för de produkter som är försedda med denna uppgift gäller därför förbuden i artikel 49 i förordning nr 1493/1999.
32.
Den spanska regeringen har påpekat att de traditionella benämningarna ”Reserva” och ”Gran Reserva” i Spanien används med avseende på en lagringsmetod för röd-, vit- och roséviner och är allmänt kända för konsumenterna. I Tyskland finns emellertid inte någon produktions-, framställnings- eller lagringsmetod för vin som skulle kunna kopplas till benämningar såsom ”Réserve” och ”Grande Réserve”. Av det skälet är de båda benämningarna påhittade benämningar i Tyskland, vilka emellertid imiterar traditionella benämningar i andra medlemsstater och kan vilseleda konsumenterna. Av det skälet kan det med avseende på de båda benämningarna ”Réserve” och ”Grande Réserve” endast röra sig om en reglerad frivillig uppgift. Dessa har emellertid inte någon uttrycklig rättslig grund i grundförordningen för tyska viner och är otillåtna.
33.
Kommissionen anser att beteckningar i princip även kan användas som ”andra uppgifter” i den mening som avses i artikel 47.2 c och avsnitt B.3 bilaga VII till förordning nr 1493/1999 när de avser de situationer som anges i artikel 23 i förordning nr 753/2002 (produktions-, framställnings- eller lagringsmetod, kvalitet, färg eller typ av plats, eller en historisk händelse som är förknippad med vinet). Artikel 23 i förordning nr 753/2002 har inte någon hindrande verkan mot ”andra uppgifter” enligt avsnitt B.3 i bilaga VII till förordning nr 1493/1999. Det kan nämligen inte uteslutas att dessa uppgifter kan vara till nytta för konsumenterna i den mening som avses i artikel 47.2 c i förordning nr 1493/1999. Dessutom framgår redan av artikel 6.2 i förordning nr 753/2002 att användningen som ”andra uppgifter” i princip är tillåten.
34.
Kommissionen har också anfört att de omständigheter som omfattas av artikel 23 i förordning nr 753/2002 är så omfattande att det enligt avsnitt B.3 knappt återstår något tillämpningsområde för de ”andra uppgifterna” om en hindrande verkan antas föreligga. Dessutom kan nya ”kompletterande traditionella begrepp” endast utvecklas om dessa innan deras registrering kunde användas som ”andra uppgifter”. Antagandet att artikel 23 i förordning nr 753/2002 skulle ha en hindrande verkan skulle dessutom stå i strid med syftet med förordning nr 1493/1999 att så långt som möjligt tillåta användningen av frivilliga uppgifter utanför det reglerade området.
B – Den andra tolkningsfrågan
35.
Enligt Heinrich Stefan Schneiders uppfattning skall artikel 24.2 a i förordning nr 753/2002 tolkas så, att en obehörig imitation eller anspelning endast föreligger om den är avfattad på samma språk som den skyddade traditionella benämningen. Detta framgår redan av de exakta uppgifterna på respektive språk i förteckningen i bilagan till förordning nr 753/2002. Denna tolkning följer dessutom av att det vid användningen av benämningen på ett annat språk inte finns någon risk för vilseledande som krävs för en obehörig imitation eller anspelning.
36.
Delstaten Rheinland-Pfalz har i sitt skriftliga yttrande inte yttrat sig avseende den andra tolkningsfrågan. Vid förhandlingen har Rheinland-Pfalz avseende den andra tolkningsfrågan anslutit sig till Italiens, Greklands och kommissionens yttrande. Delstaten anser att ett begränsat översättningsförbud skulle innebära ett åsidosättande av skyddet för de traditionella benämningar som finns på andra språk och målen med den inre marknaden och konsumentskyddet.
37.
Enligt den italienska regeringens uppfattning är skyddet för de reglerade traditionella benämningarna mot bruk, imitation eller anspelning oberoende av det språk som används. En anspelning föreligger alltid när översättningen av konsumenten uppfattas ha koppling till den traditionella benämningen på det skyddade språket. Detta är fallet i förevarande mål med tanke på att de benämningar av latinskt ursprung som använts är likartade.
38.
Den grekiska regeringen anser också att det är förbjudet att använda en skyddad benämning oberoende av språk. En genomsnittlig europeisk konsument känner enligt den grekiska regeringens uppfattning till de flesta beteckningar i bilaga III till förordning nr 753/2002 oberoende av språk och kopplar dessa beteckningar till vinkvalitet. De uppgifter och benämningar som anges på etiketten är beslutsgrundande information vid inköp av vin.
39.
Den spanska regeringen har anfört att ordet ”Réserve” lingvistiskt sett är en översättning av den spanska benämningen ”reserva”. En sådan översättning är förbjuden enligt artikel 48 i förordning nr 1493/1999. Vid användningen av de traditionella benämningarna på det språk för vilket de registrerats är det fråga om obehörig imitation eller anspelning, vid översättning rör det sig emellertid om obehörigt bruk.
40.
Kommissionen anser också att en användning av den skyddade benämningen på ett annat språk än originalspråket kan utgöra en obehörig imitation eller anspelning i den mening som avses i artikel 24.2 a i förordning nr 753/2002. I artikel 24.4 andra stycket föreskrivs visserligen att skyddet av en traditionell benämning bara skall gälla det språk på vilket den anges i bilaga III. Detta gäller emellertid endast för obehörigt bruk, vilket framgår av artikel 48 i förordning nr 1493/1999. I denna föreskrivs uttryckligen att den risk för förväxling eller vilseledande hos konsumenter som skall undvikas även kan föreligga vid en översättning av benämningar. Den rättsliga situationen har således inte förändrats i förhållande till den föregående förordningen nr 881/98. Det ankommer på den nationella domstolen att pröva huruvida det verkligen föreligger en risk för vilseledande i förevarande fall.
C – Den tredje tolkningsfrågan
41.
Enligt Heinrich Stefan Schneiders uppfattning skall artikel 24.2 i förordning nr 753/2002 tolkas så, att de i bilaga III förtecknade traditionella benämningarna endast är skyddade mot användningen på viner som har ursprung i samma producentmedlemsstat som den skyddade traditionella benämningen. Detta framgår av att vinets ursprung är av särskild betydelse för konsumenten. Den traditionella benämningen får endast sin särskilda betydelse i samband med ursprungsorten. Benämningen ”Réserve” är utbredd i praxis i medlemsstaterna (till exempel i Frankrike) och i tredjeland och beivras inte som obehörig anspelning. Endast denna restriktiva tolkning av omfattningen av det skydd som skall ges benämningen ligger i linje med den omständigheten att olika nationella kriterier för de skyddade spanska, portugisiska och italienska benämningarna tillåtits och att det inte heller antas föreligga någon obehörig imitation mellan benämningarna. Liksom med avseende på den andra tolkningsfrågan anser Heinrich Stefan Schneider även med avseende på den tredje tolkningsfrågan att enligt skyddssyftet i förordningen endast sådant bruk kan vara förbjudet som innebär en risk för vilseledande. En risk för förväxling med bland annat spanska och portugisiska viner, för vilka benämningarna är skyddade, föreligger emellertid inte när även (det tyska) vinodlingsområdet anges.
42.
Delstaten Rheinland-Pfalz har i sitt skriftliga yttrande inte yttrat sig med avseende på den tredje tolkningsfrågan. Vid förhandlingen har Rheinland-Pfalz beträffande den tredje tolkningsfrågan anslutit sig till Italiens, Greklands och kommissionens yttrande.
43.
Den italienska regeringen har anfört att de traditionella benämningarna enligt artikel 24 i förordning nr 753/2002 är skyddade mot alla former av imitation eller anspelning inom hela Europeiska unionen. Inom denna ram gäller skyddet uteslutande för viner som har rätt till skydd och som har ursprung i en viss producentmedlemsstat. Till exempel i förevarande fall är skyddet för de traditionella benämningarna ”Reserva” för Spanien, ”Riserva” för Italien, ”Reserve” för Grekland, ”Reserva” för Portugal och ”Reserve” för Österrike förbehållet viner som har ursprung i de berörda länderna och som har rätt till skydd. De kunde följaktligen inte under några omständigheter användas vid märkningen av viner från Tyskland.
44.
Den grekiska regeringen anser att förbudet mot användning av skyddade benämningar även gäller för användningen med avseende på viner från andra ursprungsländer än de i vilka benämningen är skyddad.
45.
Enligt kommissionens uppfattning måste den tredje tolkningsfrågan ges en snävare formulering. Vid tolkningen av artikel 24.2 i förordning nr 753/2002 rör det sig huvudsakligen om huruvida användningen av benämningarna ”Reserve” respektive ”Privat-Reserve” för viner i kategorin ”kvalitetsvin fso” som producerats i Tyskland är förbjuden, eftersom beteckningen ”Reserve” anges i bilaga III som kompletterande traditionell benämning för viner av samma kategori som producerats i Österrike. Denna fråga skall enligt kommissionen, som också ansluter sig till den spanska regeringen, besvaras jakande, eftersom de traditionella benämningar som anges i bilaga III enligt artikel 24.2 i förordning 753/2002 skall vara förbehållna de viner till vilka de är knutna, det vill säga de viner som tillhör samma vinkategori. Därmed är beteckningen ”Reserve” förbehållen de viner av kategorin ”kvalitetsvin fso” som producerats i Österrike och skyddad mot alla former av obehörigt bruk, imitation eller anspelning för viner av samma kategori från andra medlemsstater, det vill säga även mot viner som producerats i Tyskland av kategorin ”kvalitetsvin fso”.
46.
Den frysning av de frivilliga vinbeteckningarna som Bundesverwaltungsgericht befarar motiverar inte heller en annan tolkning. En sådan frysning är en naturlig följd av varje förbud mot obehörigt bruk och omfattar endast identiska, men inte enbart liknande eller härledda benämningar såsom benämningen ”Privat-Reserve”. Denna benämning kan användas fritt så länge som det inte föreligger någon obehörig imitation eller anspelning som skall prövas av den nationella domstolen. Den tolkning som Bundesverwaltungsgericht förordar är slutligen nödvändig för ett säkerställa ett ändamålsenligt skydd för vinbeteckningar på den gemensamma marknaden (effet utile).
V – Generaladvokatens bedömning
A – Inledande anmärkningar
47.
Genom förordning nr 1493/1999 erhöll den gemensamma organisationen av marknaden för vin en ny reglering. Därför skall inom ramen för tolkningen i det följande tillkomsthistorien för förordning nr 1493/1999 beaktas, särskilt den medvetna strukturella förändringen av grundprinciperna i bestämmelserna om vinbenämningar i förhållande till den föregående förordning (EEG) nr 2392/89. (
6
) Systemet i förordning nr 2392/89 var vad gäller vinbenämningarna för icke mousserande viner präglat av förbudsprincipen, enligt vilken endast de beteckningar kunde användas som angavs i den uttömmande uppräkningen i förordningen. (
7
) Fram till och med att en viss uppluckring ägde rum genom förordning nr 1427/96 (
8
) var, enligt artiklarna 11 och 12.1 första meningen i förordning nr 2392/89, emellertid ursprungligen alla beteckningar som inte angavs i förordningen med några få undantag förbjudna. (
9
)
48.
Eftersom förbudsprincipen uppfattades som alltför stel och inte längre ansågs överensstämma med marknadens krav ersattes den efter den redan nämnda första uppluckringen år 1996 i förordning nr 1493/1999 av tillåtlighetsprincipen, som även kallas missbruksprincipen. Därmed tillnärmades bestämmelserna om vinbenämning för icke mousserande viner med motsvarande bestämmelser för mousserande viner. (
10
)
49.
Enligt tillåtlighets- eller missbruksprincipen är vad gäller icke mousserande viner utöver de frivilliga uppgifter som anges i förordning nr 1493/1999 alla övriga uppgifter som kan vara till nytta tillåtna om de inte är förbjudna enligt lag eller vilseledande för konsumenten. (
11
) Denna uppluckring betecknades som liberalisering. Denna liberalisering av bestämmelserna om vinbenämning syftade till att uppnå det övergripande målet att reformera den gemensamma organisationen av marknaden för vin så att den blir tillräckligt flexibel för att smidigt kunna anpassas till den fortsatta utvecklingen. (
12
)
50.
Lagstiftaren var medveten om att bestämmelserna om benämningar för vinprodukter har stor betydelse för avsättningen av produkterna. (
13
) Även mot denna bakgrund skall ersättandet av förbudsprincipen genom tillåtlighets- eller missbruksprincipen med det utvidgade handlingsutrymme som getts till producenterna inom området för märkning ses som en nyreglering av balansen mellan producenternas och konsumenternas legitima intressen. (
14
)
51.
Det skall redan inledningsvis vid tolkningen av bestämmelserna om vinbenämning beaktas att nationella märkningsbestämmelser inte endast berör konsumenternas kommersiella intressen utan även kan medföra en begränsning av den fria rörligheten för varor. Enligt domen i målet Clinique (
15
) skall således även och särskilt förbud mot vilseledande i gemenskapsrättsbestämmelser tolkas med hänsyn till den fria rörligheten för varor. (
16
) En åtgärd med syfte att skydda konsumenter för risken att vilseledas kan endast begränsa kravet på fri rörlighet för varor om denna risk är tillräckligt allvarlig. (
17
) Av det skälet skulle jag vilja varna för en alltför extensiv tolkning av kriterierna för vilseledande.
B – Den första tolkningsfrågan
52.
Bundesverwaltungsgericht har ställt den första frågan för att i huvudsak få klarhet i huruvida artikel 47.2 c och avsnitt B.3 i bilaga VII till förordning nr 1493/1999 skall tolkas så att benämningarna ”Réserve” och ”Grande Réserve” respektive ”Reserve” och ”Privat-Reserve” för viner som framställts i en medlemsstat i princip, det vill säga oberoende av frågan om dessa benämningar kolliderar med de benämningar som anges i bilaga III i ovannämnda förordning, kan användas som ”andra uppgifter” i den mening som avses i dessa bestämmelser om medlemsstaten inte har antagit någon lagstiftning avseende användningen av dessa benämningar som ”kompletterande traditionella begrepp” i den mening som avses i artikel 47.2 b jämförd med avsnitt B.1 b femte strecksatsen i bilaga VII till förordning nr 1493/1999 jämförd med artikel 23 i förordning nr 753/2002.
53.
I artikel 47.2 i förordning nr 1493/1999 nämns tre typer av uppgifter. Det rör sig om vissa obligatoriska uppgifter, (
18
) frivilliga uppgifter som kan användas på vissa villkor och andra frivilliga uppgifter, inbegripet uppgifter som kan vara till nytta för konsumenterna. Omfattningen av det skydd som skall ges dessa uppgifter fastställs mot bakgrund av deras innehåll. I förevarande mål är emellertid endast de båda frivilliga uppgifterna av betydelse.
54.
Kompletterande traditionella benämningar är frivilliga uppgifter som kan användas på vissa villkor (reglerade frivilliga uppgifter enligt beslutet om hänskjutande). Med kompletterande traditionella benämningar avses enligt artikel 23 i förordning nr 753/2002 ”en term som … traditionellt används för att beteckna de viner som avses i den här avdelningen, som avser en produktions-, framställnings-, eller lagringsmetod, kvalitet, färg eller typ av plats, eller en historisk händelse som är förknippad med vinet i fråga, och som enligt respektive producentmedlemsstats lagstiftning får användas för att beteckna viner som producerats i den egna medlemsstaten”.
55.
Artikel 6 i förordning nr 753/2002 utgör skyddsklausulen för andra uppgifter och för kompletterande traditionella benämningar. Användningen av andra uppgifter i den mening som avses i avsnitt B.3 i förordning nr 1493/1999 preciseras nämligen i artikel 6 i förordning nr 753/2002. Enligt denna bestämmelse kan andra uppgifter användas under förutsättning att dessa inte kan vilseleda konsumenter vad gäller obligatoriska uppgifter och reglerade frivilliga uppgifter.
56.
I artikel 6.1 i förordning nr 753/2002 avses enligt min mening inte en abstrakt risk för vilseledande. En tolkning av artikel 6 i förordning nr 753/2002 enligt vilken denna avser en abstrakt risk för vilseledande skulle gå utöver syftet med tillåtlighets- eller missbruksprincipen, vilken i sig innebär ett konkret, nästan kasuistiskt synsätt av risken för vilseledande. Ett abstrakt synsätt skulle även på ett oproportionerligt sätt påverka producenternas legitima intressen.
57.
Risken för vilseledande har en liknande roll inom vinbeteckningsrätten som risken för förväxling inom varumärkesrätten. Domstolen har avseende denna risk i ett delvis annorlunda sammanhang redan slagit fast att gemenskapslagstiftaren, ”genom att tillåta användande av märkesnamn för att komplettera beskrivning och presentation av och reklam för mousserande vin, vidare haft för avsikt att göra en intresseavvägning mellan dels konsumentskyddet och i synnerhet rätten att inte vilseledas angående kvaliteten på en produkt, dels skyddet för immateriella rättigheter och i synnerhet märkesinnehavarens legitima intresse att använda och utnyttja detta i handeln. Det skulle på ett allvarligt sätt strida mot denna intresseavvägning om enbart en risk för förväxling, som framförs utan att de aktuella konsumenternas uppfattning eller vanor ens beaktas, skulle vara tillräcklig för att hindra användande av en beteckning som är skyddad som märkesnamn.” (
19
) Artikel 13.2 b i förordning nr 2333/92 (
20
) som även på grund av risken mot vilseledande innehöll ett förbud mot att använda vissa uppgifter skall tolkas på så sätt ”att det inte är tillräckligt att ett märkesnamn, som innehåller ett ord som förekommer i beskrivningen av en av de produkter som nämns i denna bestämmelse, i sig kan förväxlas med sistnämnda beskrivning för att förbudet i denna bestämmelse skall vara tillämpligt. Det skall dessutom visas att användandet av detta märkesnamn verkligen kan vilseleda de berörda konsumenterna och följaktligen påverka deras ekonomiska beteende. Det åligger i detta hänseende den nationella domstolen att beakta de förväntningar på denna uppgift som en normalt informerad samt skäligen uppmärksam och upplyst genomsnittskonsument kan tänkas ha.” (
21
)
58.
Av formuleringen i artikel 6 i förordning nr 753/2002 som avser den konkreta risken för vilseledande framgår därför klart att inte endast möjligheten till en överlappning avseende situationer som omfattas av reglerade uppgifter motiverar att en annan uppgift är otillåten. (
22
) Såsom kommissionen på ett övertygande sätt anfört skulle detta med avseende på det omfattande tillämpningsområdet för uppgifter enligt avsnitt B.1 b femte strecksatsen i bilaga VII till förordningen avsevärt begränsa tillämpningsområdet för andra uppgifter. (
23
)
59.
En annan tolkning skulle dessutom motverka målet med reformen, nämligen att tillåta andra oreglerade uppgifter och skapa handlingsutrymme vid saluföringen, samt därmed hindra den avsedda liberaliseringen av bestämmelserna om vinbenämning bakvägen. Det huvudsakliga syftet med den nya regleringen av vinbenämning är just att tillåtligheten för användning inte längre skall bero på om en viss reglerad situation föreligger eller inte, utan endast på om det föreligger en risk för vilseledande. Efter reformen skall frivilliga uppgifter så långt som möjligt kunna utformas fritt utanför det reglerade området. Eftersom definitionen av en kompletterade traditionell benämning enligt artikel 23 i förordning nr 753/2002 emellertid är mycket vid kan den inte tolkas så att det inte återstår något utrymme för andra uppgifter och så att syftet med artikel 6.1 i förordning nr 753/2002 därmed motverkas. (
24
)
60.
Frågan om huruvida en viss beteckning är vilseledande är en bedömning av de faktiska omständigheterna som ankommer på den nationella domstolen. (
25
) Det finns däremot ingen automatik i den meningen att alla andra uppgifter redan i princip skulle vara vilseledande av det skälet att de avser omständigheter som också kan regleras genom reglerade frivilliga uppgifter.
61.
Tanken att användningen av en ”annan uppgift” vid märkningen av vin felaktigt skulle kunna få en oinformerad konsument att tro att det rör sig om en reglerad benämning, det vill säga en uppgift som definieras i lag, ändrar inte något i detta hänseende. Förbudet mot vilseledande syftar inom ramen för bestämmelserna om vinbenämning visserligen till att inom handeln med vin avlägsna varje form av bruk som kan ge ett felaktigt intryck. (
26
) Därvid krävs emellertid, såsom redan nämnts ovan, enligt domstolens fasta rättspraxis ett konkret betraktelsesätt. (
27
) Den rent abstrakta risken att en benämning framstår som skyddad innebär inte att användningen av en oreglerad uppgift är otillåten under förutsättning att det inte föreligger något konkret faktiskt vilseledande av konsumenten. Ett motsatt förhållande skulle strida mot den intresseavvägning som gemenskapslagstiftaren eftersträvar mellan konsumentskyddet och försäljares äganderätt. (
28
) Detta uttalande måste i än högre grad gälla de reformerade bestämmelserna om vinbenämning. I annat fall skulle principen att oreglerade undantag a priori är tillåtna undergrävas. Argumentet att en uppgift skulle kunna framstå som en reglerad benämning kan slutligen framföras mot varje annan uppgift. (
29
)
62.
Jag vill slutligen klargöra att den omständigheten att benämningen ”Réserve” avser vinets produktions-, framställnings-, eller lagringsmetod inte räcker för att förbjuda dess användning för tyska viner. För att kunna förbjuda denna skall det antingen visas att det föreligger en konkret risk för vilseledande eller så måste tillämpningen av benämningen vara förbjuden i en uttrycklig bestämmelse.
63.
Den första tolkningsfrågan skall alltså besvaras så att en uppgift som avser vinets produktions-, framställnings-, eller lagringsmetod eller kvalitet inte endast kan vara tillåten som reglerad frivillig uppgift enligt avsnitt B.1 b femte strecksatsen i bilaga VII till förordning nr 1493/1999 under de förutsättningar som nämns där och i artikel 23 i förordning nr 753/2002 utan även som annan uppgift enligt avsnitt B.3 i bilaga VII till förordning nr 1493/1999.
C – Den andra tolkningsfrågan
64.
Bundesverwaltungsgericht har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artikel 24.2 a i förordning nr 753/2002 skall tolkas så, att en obehörig imitation eller anspelning endast föreligger om den är avfattad på samma språk som den skyddade traditionella benämningen.
65.
Enligt artikel 24.2 a i förordning nr 753/2002 skall traditionella benämningar vara skyddade mot ”alla former av obehörigt bruk, imitation eller anspelning, även när den skyddade benämningen åtföljs av uttryck som art, typ, metod, kopia, märke eller liknande uttryck”.
66.
På samma sätt som i nationella rättsordningar gäller i gemenskapsrätten principen att texten skall tolkas utifrån sin ordalydelse. Ordens normala och naturliga syfte skall fastställas i direkt samband med meningen. (
30
) Först när det ur bestämmelsens ordalydelse på grund av avvikelserna i de olika språkversionerna inte kan fastställas någon klar och enhetlig tolkning vad gäller den omtvistade frågan skall bestämmelsens målsättning och systematik läggas till grund för tolkningen. (
31
) En rättsakt som tillhör gemenskapens sekundärrätt som behöver tolkas, skall så långt som möjligt tolkas ”i överensstämmelse med bestämmelserna i fördraget. En tillämpningsförordning skall på samma sätt tolkas i överensstämmelse med bestämmelserna i grundförordningen där så är möjligt.” (
32
)
67.
Det kan noteras att förteckningen över förbjudna uppgifter i artikel 24.2 i förordning nr 753/2002 inte uttryckligen innehåller översättningen av den skyddade benämningen. (
33
) I detta avseende skiljer sig artikel 24.2 i förordning nr 753/2002 som är en tillämpningsförordning (
34
) från den för övrigt likalydande artikel 48 i förordning nr 1493/1999, i vilken vilseledande avseende alla typer av obligatoriska och frivilliga uppgifter förbjuds mer generellt och även uttryckligen ”när uppgifterna används i en översatt text eller hänvisar till den verkliga härkomsten eller med tillägg såsom ’art’, ’typ’, ’metod’, ’kopia’, ’märke’ eller liknande”.
68.
Att en viss omständighet som regleras (annorlunda) i grundförordningen inte uttryckligen nämns i tillämpningsförordningen utgör inte alltid en oavsiktlig lucka i lagstiftningen (
35
). Denna skillnad mellan grundförordning nr 1493/1999 och tillämpningsförordning nr 753/2002 kan i stället, beroende på bestämmelsens syfte, även ha till syfte att begränsa förbudets tillämpningsområde. Den omständigheten att översättningen inte anges i artikel 24.2 i förordning nr 753/2002 är enligt min mening ingen ren tillfällighet utan ett medvetet beslut att inte utsträcka förbudet i artikel 48 i förordning nr 1493/1999 till att omfatta översättningar och att därmed begränsa omfattningen av det skydd som följer av förbudet i artikel 48.
69.
En sådan tolkning kan motiveras endast av systematiska och teleologiska skäl och tar hänsyn till de traditionella benämningarnas karaktär. Utöver de redan nämnda skillnaderna i ordalydelsen mellan förordning nr 1493/1999 och förordning nr 753/2002 skyddas översättningar i en annan omfattning vad gäller de traditionella benämningarna än vad gäller skyddade ursprungsbeteckningar. (
36
)
70.
I förordning nr 753/2002 anges de skyddade traditionella benämningarna i bilaga III i form av en tabell i vilken vid sidan av de berörda vinerna och vinkategorin även det berörda språk på vilket respektive benämning är skyddad anges. Om kommissionen i sin argumentation avseende den tredje tolkningsfrågan skulle ha rätt i att skyddet för traditionella benämningar endast gäller för de vinkategorier som anges i bilagan (
37
) (kvalitetsviner fso), så kan inte heller någon annan slutsats dras vad gäller de i denna bilaga angivna språken, vilka har samma ställning som vinkategorierna. I bilagan preciseras nämligen på samma sätt tillämpningsområdet för förbudet mot imitation avseende alla kategorier som anges där.
71.
Själva artikel 24 i förordning nr 753/2002 bekräftar denna tolkning. Enligt artikel 24.4 andra stycket skall nämligen skyddet av en traditionell benämning uttryckligen bara gälla det eller de språk på vilket den anges i bilaga III. I samband med det medvetna beslutet att utelämna översättningen i förbudet mot imitation i artikel 24.2 i förordning nr 753/2002, framgår det härav att endast användningen av den skyddade benämningen på det egna språket, det vill säga på det registrerade originalspråket, kan vara förbjuden.
72.
Jag vill även påpeka att artikel 24 i förordning nr 753/2002 är en specialbestämmelse för de kompletterande traditionella benämningarna i förhållande till artikel 48 i förordning nr 1493/1999. Enligt den allmänna rättsprincipen lex specialis derogat legi generali (
38
) har specialbestämmelsen företräde. Artikel 48 i förordning nr 1493/1999 innehåller det allmänna förbudet mot vilseledande för alla uppgifter som är möjliga enligt förordningen. I artikel 24 i förordning nr 753/2002 konkretiseras däremot förbudet mot vilseledande, på ett begränsande sätt, endast för en kategori av uppgifter, nämligen de kompletterande traditionella benämningarna. En sådan tolkning av kommissionens tillämpningsförordning nr 753/2002 är också förenlig med grundförordning nr 1493/1999.
73.
Denna slutsats stöds även av en tolkning som beaktar bestämmelsens ändamål och syfte. Oreglerade ”andra uppgifter” såsom kompletterande traditionella benämningar infördes för att liberalisera bestämmelserna om vinbenämning genom ett missbruksförbud. (
39
) Om själva förordningen uttryckligen alltså endast syftar till att hindra förbjudna uppgifter så ligger det nära till hands att de förbud som den innehåller inte får tolkas extensivt utöver sin ordalydelse, i strid med upphävandet av förbudsprincipen.
74.
I stället skall paradigmskiftet till missbruksprincipen beaktas vid den teleologiska tolkningen så att ett abstrakt förbud av översättningar endast är motiverat när dessa i sig medför en risk för vilseledande. På detta antagande grundar sig till exempel förbudet mot översättning av skyddade ursprungsbeteckningar och andra geografiska beteckningar, eftersom de flesta beteckningar som skyddas på detta sätt, och särskilt ursprungsbeteckningar, betyder samma sak för konsumenter på andra språk som på ursprungsspråket. Även översättningar av dessa beteckningar hänför sig oftast utan tvekan till den skyddade varan eller tjänsten och är därför redan i sig vilseledande. En konsument kommer omedelbart att tänka på en ost som framställs i en viss italiensk region när den hör beteckningen ”Parmigiano”, den kommer emellertid även att ha samma associationer vid översättningen ”Parmesan”. Det allmänna översättningsförbudet i bestämmelserna om beteckningar avser just denna likvärdighet mellan översättningen och den skyddade beteckningen. (
40
)
75.
Man kan särskilt vad gäller de traditionella benämningarna i motsats till de skyddade ursprungsbeteckningarna (
41
) inte utgå från en sådan likvärdighet med avseende på skyddsomfattningen, varför ett förbud mot översättning inte är motiverat här. Den traditionella benämningen utmärker sig just genom att den som sådan på ett visst språk är fast förankrad i ursprungslandets tradition och också endast på detta språk har en särskild betydelse för konsumenten och väcker associationer som är förknippade med denna. Detta är skälet till varför dessa benämningar endast skyddas på ett visst språk i förordningen (till skillnad från exemplet med namn på druvsorter med geografisk beteckning i bilaga II till förordningen). Medan namnet på en druvsort eller ett visst geografiskt ursprung som sagt betyder samma sak på alla språk har en traditionell benämning helt olika betydelser på olika språk, eftersom de grundar sig på olika lokala traditioner eller hänvisar till dessa. Risken för förväxling och därmed vilseledande som föreligger vid översättningen av andra uppgifter föreligger inte vid traditionella benämningar.
76.
Detta är uppenbart om man frågar sig med vilka av de olika skyddade benämningarna som till exempel den franska benämningen ”Grande Réserve” medför en konkret förväxlingsrisk: med den grekiska benämningen ”Ειδικά Επιλεγμένος (Grand réserve)”, den spanska benämningen ”Gran Reserva” eller med den portugisiska benämningen ”grande reserva” eller ”Super reserva”? Detta tankespel bekräftar att den traditionella benämningen endast är unik och särskiljbar på grund av det språk på vilket den skyddas. (
42
) Ett förbud mot översättning av dessa benämningar skulle inte vara förenlig med andan i förordningen, i vilken det dessutom tillåts att varje land i själva verket särskilt kan låta skydda samma benämning på sitt eget språk. (
43
) Av det skälet kan den spanska regeringens argumentation avseende översättningen inte godtas.
77.
Det står således klart att gemenskapslagstiftaren medvetet har avstått från ett förbud mot översättning för viner som inte tillhör samma kategori och därmed har begränsat omfattningen av skyddet för traditionella benämningar till deras egna språk. Detta gäller inte endast för bruk, utan måste även gälla för samtliga kriterier i artikel 24.2 i förordning nr 753/2002 i samma utsträckning, det vill säga även för imitation och anspelning. I annat fall skulle det medvetna beslutet att avstå från förbudet mot översättningar inte ha någon praktisk betydelse.
78.
Jag vill avslutningsvis påpeka att användningen av det tyska uttrycket ”Reserve” för tyska viner mot bakgrund av bilaga III till förordning nr 753/2002, i vilken denna benämning har registrerats för österrikiska viner, skulle utgöra ett obehörigt bruk som även skall beivras i Tyskland. Användningen av de härledda benämningarna (till exempel ”Privat-Reserve”) samt översättningar (till exempel ”Réserve” på franska) är emellertid inte förbjuden i artikel 24.4 andra stycket i förordning nr 753/2002.
79.
Den andra tolkningsfrågan skall således besvaras så att det föreligger en obehörig imitation eller anspelning i den mening som avses i artikel 24.2 a i förordning nr 753/2002 när denna sker på den skyddade traditionella benämningens språk.
D – Den tredje tolkningsfrågan
80.
Bundesverwaltungsgericht har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida artikel 24.2 i förordning nr 753/2002 skall tolkas så, att de i bilaga III förtecknade traditionella benämningarna endast är skyddade med avseende på viner som har ursprung i samma producentmedlemsstat som den skyddade traditionella benämningen.
81.
Kommissionen har i detta sammanhang visserligen rätt i att det endast kan vara fråga om vin av samma kategori (kategorin ”kvalitetsvin fso”), eftersom den traditionella benämningen nämligen endast anknyter till denna. (
44
) Det skulle däremot vara felaktigt att begränsa tolkningsfrågan till att omfatta användningen av benämningarna ”Reserve” respektive ”Privat-Reserve”, med hänsyn till att det i målet vid den nationella domstolen även var fråga om de franska benämningarna ”Réserve” och ”Grande Réserve”. Det finns inte heller någon anledning att begränsa tolkningsfrågan till att endast omfatta användning som avser vin från Tyskland.
82.
I sak har de intervenerande medlemsstaterna och kommissionen rätt i att det skydd som ges i artikel 24.2 i genomförandeförordningen inte kan begränsas till skydd för viner från benämningens ursprungsstat.
83.
Till skillnad från vad som gäller med avseende på det språk på vilket benämningen är avfattad, kan det ur förordningarna nr 1493/1999 och nr 753/2002 inte utläsas några begränsningar avseende ursprunget för viner med skyddade benämningar. Skyddet måste för att vara effektivt gälla inom hela gemenskapen och därmed a fortiori för viner från andra medlemsstater. I annat fall skulle det skydd för traditionella benämningar som ges i gemenskapsrätten inte ha någon praktisk betydelse, vilket skulle undergräva gemenskapsrättens ändamålsenliga verkan (tolkning enligt effet utile).
84.
Slutligen är just detta syfte med en gemenskapsrättslig bestämmelse som avser att fastställa en enhetlig standard för skydd inom hela gemenskapen. Det är just i skyddet för benämningar – på det egna språket – vad gäller användning i andra medlemsstater för vin som producerats i dessa medlemsstater som gemenskapsrättsliga bestämmelser har ett mervärde framför rent nationella skyddsbestämmelser. Kommissionen har i sitt yttrande med rätta påpekat att det gemenskapsrättsliga skyddet för en traditionell benämning anknyter till den omständigheten att benämningen har en betydelse som sträcker sig utöver den nationella marknaden. (
45
)
85.
Den tredje tolkningsfrågan skall därför besvaras så, att traditionella benämningar inte endast är skyddade mot användning för vin som har ursprung i samma producentmedlemsstat som den skyddade traditionella benämningen. Skyddet omfattar hela Europeiska unionen.
VI – Förslag till avgörande
86.
Mot bakgrund av vad som ovan anförts föreslår jag att domstolen besvarar de tolkningsfrågor som ställts av Bundesverwaltungsgericht på följande sätt:
1.
En uppgift som avser vinets produktions-, framställnings-, eller lagringsmetod eller kvalitet är inte endast tillåten som reglerad frivillig uppgift enligt avsnitt B.1 b femte strecksatsen i bilaga VII till förordning (EG) nr 1493/1999 under de förutsättningar som nämns där och i artikel 23 i förordning (EG) nr 753/2002 utan kan även vara tillåten som annan uppgift enligt avsnitt B.3 i bilaga VII till förordning (EG) nr 1493/1999 om det härvid i det konkreta fallet inte uppstår någon risk för vilseledande.
2.
Artikel 24.2 a i förordning (EG) nr 753/2002 skall tolkas så, att det endast föreligger en obehörig imitation eller anspelning om den är avfattad på samma språk som den skyddade traditionella benämningen.
3.
Artikel 24.2 i förordning (EG) nr 753/2002 skall tolkas så, att skyddet för de i bilaga III förtecknade traditionella benämningarna gäller oberoende av från vilken producentmedlemsstat de viner härrör för vilka de traditionella benämningarna används, och skyddet omfattar hela gemenskapen.
(
1
)	Originalspråk: tyska.
(
2
)	EGT L 179, s. 1.
(
3
)	EGT L 118, s. 1.
(
4
)	EUT L 241, s. 15.
(
5
)	Denna uttrycksfulla och drastiska jämförelse gjordes av den grekiska regeringen under förhandlingen för att betona behovet av en strikt tolkning av förordningarna nr 1493/1999 och nr 753/2002.
(
6
)	Rådets förordning (EEG) nr 2392/89 av den 24 juli 1989 om allmänna bestämmelser om beskrivning och presentation av vin och druvmust (EGT L 232, s. 13; svensk specialutgåva, område 3, volym 30 s. 63). Till denna förordning antogs dessutom kommissionens förordning (EEG) nr 3201/90 av den 16 oktober 1990 om närmare bestämmelser för beskrivning och presentation av vin och druvmust (EGT L 309, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 35, s. 41).
(
7
)	Domstolen slog i dom av den 5 juli 1995 i mål C-46/94, Voisine (REG 1995, s. I-1859), punkterna 22 och 27, med hänvisning till artiklarna 11 och 12 i förordning nr 2392/89 fast att de visar gemenskapslagstiftarens vilja att i denna förordning anta en detaljerad och uttömmande reglering för beskrivning och presentation av vin och att det i de båda artiklarna fastställs vilka uppgifter som är tillåtna på etiketten vid beskrivningen av ett kvalitetsvin fso.
(
8
)	Rådets förordning (EG) nr 1427/96 av den 26 juni 1996 om ändring av förordning (EEG) nr 2392/89 om allmänna bestämmelser om beskrivning och presentation av vin och druvmust (EGT L 184, s. 3).
(
9
)	Se Hieronimi, ”Grands Crus auch bei deutschem Wein? Rechtliche Möglichkeiten einer Weinlagen-Klassifizierung in Deutschland”, Zeitschrift für das gesamte Lebensmittelrecht – ZLR 5/97, s. 539–564 (på s. 548). Se även generaladvokaten Geelhoeds förslag till avgörande av den 14 mars 2002 i mål C-81/01, Borie Manoux (REG 2002, s. I-9259), punkt 29, i vilket det med avseende på användningen av ett kännetecken för vin som inte regleras av gemenskapsrätten fastställdes ”att varje uppgift på etiketten för ett kvalitetsvin fso skall ha uttryckligt stöd i förordning nr 2392/89”.
(
10
)	Skäl 10 i förordning nr 753/2002 har följande lydelse: ”Genom förordning (EG) nr 1493/1999 harmoniseras märkningen för alla vinprodukter på grundval av en redan etablerad modell för mousserande viner samtidigt som tillåtelse ges att använda andra termer än de som uttryckligen anges i gemenskapslagstiftningen, på villkor att de är exakta. Det är alltså lämpligt att på samma sätt harmonisera tillämpningsbestämmelserna till den nämnda förordningen på grundval av den modell som tagits fram för mousserande viner samtidigt som det bör säkerställas att varje risk för att dessa andra termer sammanblandas med dem som omfattas av lagstiftningen undviks, och om tvivel uppstår att användningen av sådana termer villkoras av en skyldighet för aktörerna att bevisa att de är korrekta.”
(
11
)	Mickel/Bergmann, ”Weinwirtschaft in der EU”, i: Handlexikon der Europäischen Union, tredje upplagan, 2005, punkt 5, under ”Weinbezeichnung”.
(
12
)	Skäl 7 i förordning nr 1493/1999.
(
13
)	Skäl 50 i förordning nr 1493/1999 har följande lydelse: ”Beskrivningar, beteckningar och presentationen av de produkter som omfattas av denna förordning kan ha stor betydelse för avsättningen av produkterna. Denna förordning bör därför fastställa regler för detta som bör ta hänsyn till konsumenternas och producenternas rättmätiga intresse och som främjar att den inre marknaden fungerar på ett smidigt sätt och att produkterna håller hög kvalitet. Dessa reglers grundläggande principer bör föreskriva en obligatorisk användning av vissa begrepp som gör det möjligt att identifiera produkten och tillhandahålla konsumenterna vissa viktiga uppgifter samt en valfri användning av vissa andra beteckningar på grundval av gemenskapsbestämmelser med förbehåll för bestämmelser om förebyggande av bedrägliga förfaranden.”
(
14
)	Se Koch, Neues vom Weinrecht, Neue juristische Wochenschrift – NJW 2004, s. 2135, på s. 2136. Författaren har påpekat att liberaliseringen av bestämmelserna om benämning skall ge konsumenterna ökad insyn och information med positiva effekter på avsättningen. Han har emellertid även betonat att det därmed inte har blivit lättare att besvara frågan om vilken information som endast är tillåten i begränsad omfattning på grund av förbudet mot vilseledande eller otillåten på grund av redan normerade uppgifter.
(
15
)	Dom av den 2 februari 1994 i mål C-315/92, Clinique Laboratories och Estée Lauder Cosmetics (REG 1994, s. I-317; svensk specialutgåva, volym 15, s. I-13), punkt 12 och följande punkter. I punkt 13 i denna dom har domstolen fastställt att artikel 30 i EG-fördraget (nu artikel 28 EG i ändrad lydelse) förbjuder sådana hinder för den fria rörligheten för varor som följer av regler angående de villkor som dessa varor måste uppfylla (t.ex. deras benämning, form, storlek, vikt, sammansättning, utformning, märkning och förpackning), även om dessa bestämmelser tillämpas utan åtskillnad på alla varor, såvitt de inte kan motiveras av ett mål av allmänt intresse som går före intresset av fri rörlighet för varor.
(
16
)	Zipfel, ”Der lebensmittelrechtliche Täuschungsschutz im Blickfeld des EG-Rechts”, Zeitschrift für das gesamte Lebensmittelrecht – ZLR 5–6/1994, s. 557, på s. 564.
(
17
)	Dom av den 26 november 1996 i mål C-313/94, Graffione (REG 1996, s. I-6039), punkt 24. Domstolen har i denna dom uttryckligen hänvisat till domen i målet Clinique.
(
18
)	Enligt bilaga VII till förordning nr 1493/1999 är produktens varubeteckning, nominell volym, verklig alkoholhalt i volymprocent och varupartiets identifikationsmärkning, i enlighet med rådets direktiv 89/396/EEG av den 14 juni 1989 om identifikationsmärkning av livsmedelspartier exempel på sådana uppgifter.
(
19
)	Dom av den 28 januari 1999 i mål C-303/97, Sektkellerei Kessler (REG 1999, s. I-513), punkt 32. Detta mål gällde förväxlingsrisken vid märkning av tyskt mousserande vin. Frågan var om användandet av ett etablerat märkesnamn för sekt (mousserande vin), nämligen ”Kessler Hochgewächs”, är förbjudet på grund av att det föreligger en abstrakt risk för förväxling med beteckningen ”Riesling-Hochgewächs”, vilken i gemenskapsrätten och i nationell rätt är reserverad för vin som uteslutande framställts av druvsorten Riesling. Inte heller generaladvokaten Fenelly ansåg att det var tillräckligt med endast en abstrakt risk för förväxling (förslag till avgörande av den 29 september 1998 i mål C-303/97, Sektkellerei Kessler (REG 1999, s. I-513)).
(
20
)	Rådets förordning (EEG) nr 2333/92 av den 13 juli 1992 om allmänna bestämmelser om beskrivning och presentation av mousserande vin och mousserande vin tillsatt med koldioxid (EGT L 231, s. 9). I artikel 13.2 i denna förordning föreskrivs följande: ”Om beskrivningen och presentationen av och reklam för de produkter som avses i artikel 1.1 kompletteras med märkesnamn, får sådana märkesnamn inte innehålla några ord, stavelser, symboler eller illustrationer som
a)
är av sådan art att de kan ge upphov till förväxlingar eller vilseleda de personer som de är riktade till enligt punkt 1, eller
b)
kan förväxlas helt eller delvis med beteckningen på ett bordsvin, ett kvalitetsvin framställt inom ett specificerat område, inkl. ett mousserande kvalitetsvin fso, eller ett importerat vin vars beteckning omfattas av gemenskapsbestämmelser eller med beteckningen på någon annan produkt som avses i artikel 1.1, eller är identiska med beteckningen på en sådan produkt, såvida beteckningen eller presentationen inte är godkänd för de produkter som har använts för att sammanställa cuvéen till det mousserande vinet i fråga.”
(
21
)	Domen i det ovannämnda målet Sektkellerei Kessler (ovan fotnot 19), punkt 38.
(
22
)	Även i facklitteraturen har som exempel på ”andra uppgifter” som är tillåtna enligt avsnitt B.3 särskilt uppgifter om ”hur produkten erhållits eller framställningsmetod osv.” anförts, det vill säga uppgifter som med avseende på den reglerade situationen överlappar uppgifterna enligt avsnitt B.1 b femte strecksatsen. Koch, a.a. (se ovan fotnot 14), s. 2136.
(
23
)	Kommissionens yttrande, punkt 17.
(
24
)	Denna tolkning har den fördelen att den främjar utvecklingen av de traditionella benämningarna. Vad gäller bilaga III till förordning nr 753/2002 har den traditionella benämningen ”Reserve” utvecklats på tyska i Österrike. I Frankrike återfinns till exempel viner med beteckningen ”tête de cuvée”. Användningen av den traditionella benämningen ”cuvée” reglerades i den numera upphävda franska Code du vin (se artikel 284.4 andra stycket i Code du vin) och avsåg framställningsmetoderna. I denna bestämmelse uteslöts uttryckligen och undantagsvis användningen av benämningen ”cuvée” från den i den dåvarande vinrätten härskande förbudsprincipen. (Se Lamborelle, J.-C., Pillot, J., Code du vin 1999 commenté et annoté, Causse, 1999, sidan 241 och följande sida.) Den nya franska vinrätten innehåller liknande bestämmelser i artikel L 644-2 Code rural, men denna uppgift anges emellertid inte i bilaga III till förordning nr 753/2002.
(
25
)	Domen i det ovannämnda målet Sektkellerei Kessler (ovan fotnot 19), punkt 36. Det ankommer på den nationella domstolen att bedöma om en benämning, ett märkesnamn eller en reklamuppgift eventuellt kan vara vilseledande. Det ankommer i detta fall på den nationella domstolen att mot bakgrund av omständigheterna undersöka om de berörda konsumenterna kan förväxla ett märkesnamn eller dess beståndsdelar med hela eller en del av beskrivningen av vissa viner. Det framgår även av domstolens rättspraxis att den nationella domstolen skall beakta de förmodade förväntningar som en normalt informerad samt skäligen uppmärksam och upplyst genomsnittskonsument kan tänkas ha.
(
26
)	Dom av den 25 februari 1981 i mål 56/80, Weigand (REG 1981, s. 583), punkt 18.
(
27
)	Domen i det ovannämnda målet Sektkellerei Kessler (ovan fotnot 19), punkt 32 och följande punkt, och dom av den 24 oktober 2002 i mål C-81/01, Borie Manoux (REG 2002, s. I-9259), punkt 27 och följande punkter.
(
28
)	Förslag till avgörande av generaladvokaten Geelhoed i målet Borie Manoux (ovan fotnot 9), punkt 47.
(
29
)	Likaså tyska Bundesverwaltungsgericht, beslut av den 27.3.2002 – BVerwG 3 B 62.02, LMRR 2003, s. 61, diskuterad av Koch, ”Was der Weintrinker beim Stichwort ’feinherb’ denkt”, Zeitschrift für das gesamte Lebensmittelrecht – ZLR 4/2003, sidan 458 och följande sidor. Här vill jag hänvisa till domen av den 20 mars 2003 i mål C-291/00, LTJ Diffusion (REG 2003, s. I-2799), avseende tolkningen av artikel 5.1 a i rådets första direktiv 89/104/EEG av den 21 december 1988 om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (EGT L 40, 1989, s. 1; svensk specialutgåva, område 13, volym 17, s. 178).
(
30
)	Oppermann, Europarecht, tredje upplagan., 2005, s. 207.
(
31
)	Dom av den 21 november 1974 i mål 6/74, Moulijn mot kommissionen (REG 1974, s. 1287), punkterna 10 och 11.
(
32
)	Dom av den 24 juni 1993 i mål C-90/92, Tretter (REG 1993, s. I-3569), punkt 11.
(
33
)	Detta konstaterande gäller inte endast för den tyska språkversionen, utan bland annat även för den slovenska, engelska, franska, spanska och italienska språkversionen.
(
34
)	Av hänvisningen till den rättsliga grunden för förordning nr 753/2002 framgår otvetydigt att denna är en tillämpningsförordning till grundförordning nr 1493/1999. Den rättsliga grunden för förordning nr 753/2002 är nämligen EG-fördraget och förordning nr 1493/1999.
(
35
)	Se mitt förslag till avgörande av den 6 mars 2007 i mål C-1/06, Bonn Fleisch (REG 2007, s. I-5609), punkt 40.
(
36
)	Dom av den 25 juni 2002 i mål C-66/00, Dante Bigi (REG 2002, s. I-5917), generaladvokaten Légers förslag till avgörande av den 9 oktober 2001 i ovannämnda mål, punkt 50, till vilket det hänvisas i generaladvokaten Mazáks förslag till avgörande av den 28 juni 2007 i mål C-132/05, kommissionen mot Förbundsrepubliken Tyskland (målet anhängigt vid domstolem), punkt 42. För att motivera att en översättning av en skyddad ursprungsbeteckning är skyddad i samma utsträckning som den registrerade skyddade ursprungsbeteckningen i sig har generaladvokaten Mazák hänvisat till den entydiga ordalydelsen i artikel 13.1 i rådets förordning (EEG) nr 2081/92 av den 14 juli 1992 om skydd för geografiska ursprungsbeteckningar för jordbruksprodukter och livsmedel (EGT L 208, 24.7.1992, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 43, s. 153), som upphävdes och ersattes av rådets förordning (EG) nr 510/2006 av den 20 mars 2006 om skydd av geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar för jordbruksprodukter och livsmedel (EUT L 93, 31.3.2006, s. 12) som innehåller ett uttryckligt förbud mot översättning.
(
37
)	Kommissionens yttrande, punkt 24 och punkterna 27–29. Se även dom av den 3 mars 2005 i mål C-283/02, Italien mot kommissionen (ej offentliggjort i rättsfallssamlingen), punkt 40.
(
38
)	Se till exempel generaladvokaten Geelhoeds förslag till avgörande av den 4 juli 2002 i mål C-221/00, kommissionen mot Österrike, och i de förenade målen C-421/00, C-426/00 och C-16/01, Sterbenz och Hang (REG 2003, s. I-1007), punkt 48, och hans förslag till avgörande av den 7 mars 2002 i mål C-99/01, Linhart och Biffl (REG 2002, s. I-9375), punkt 29.
(
39
)	Därmed hänför sig förordningen till en allmän offentligrättslig strukturell princip enligt vilken enskilda i princip har handlingsfrihet så länge som den konkreta handlingen inte uttryckligen är förbjuden. I detta sammanhang kan en koppling till den allmänna rättsprincipen nullum crimen sine lege certa, praevia, scripta et stricta sökas. Genom denna princip tas nämligen inom straffrätten och även inom den offentliga rätten hänsyn till den begränsningstanke som härrör från den enskildas allmänna handlingsfrihet. Inom EG-rätten är den allmänna handlingsfriheten en del av de grundläggande friheterna, vilka utgör ett medel för att bemöta handlingar som i strid med bestämmelserna företas av samtliga offentliga organ inom medlemsstaterna och i princip även av gemenskapsorganen (se Müller-Graff, P.-C., ”Die konstitutionelle Rolle der binnenmarktlichen Grundfreiheiten im neuen europäischen Verfassungsvertrag”, i: Köck, H.-F., Lengauer A., Ress G. (utgivare), Europarecht im Zeitalter der Globalisierung: Festschrift für Peter Fischer, Wien, 2004, s. 373).
(
40
)	Detta har generaladvokaten klargjort i sitt förslag till avgörande av den 9 oktober 2001 i mål C-66/00, Dante Bigi (REG 2002, s. I-5917). För att motivera varför beteckningen ”Parmesan” skall anses som ett åsidosättande av skyddet för ursprungsbeteckningen ”Parmigiano Reggiano” enligt artikel 13.1 första stycket a och b i förordning nr 2081/92 har han inte endast åberopat att det föreligger en översättning, trots att översättningar uttryckligen förbjuds i förordningen. Han har i stället anfört att den översatta beteckningen är en ordagrann översättning av den skyddade beteckningen ”Parmigiano Reggiano”, eftersom ”[d]et är en översättning som är trogen den historiska, kulturella, juridiska och ekonomiska realiteten som följer med den registrerade beteckningen och produkten som omfattas av denna registrering” (fotnot 50) och anknyter därmed direkt till översättningens associerande verkan.
(
41
)	Dessa åtnjuter ett särskilt högt skydd och skall därför strikt avgränsas från andra uppgifter som kännetecknar ett vin. Se i detta avseende domstolens restriktiva tolkning i dom av den 12 maj 2005 i mål C-347/03, Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia (REG 2005, s. I-3785), punkt 96 och följande punkt. För geografiska ursprungsbeteckningar gäller enligt de allmänna bestämmelserna om beteckningar, såsom angetts inledningsvis, enligt domstolens rättspraxis och den klara ordalydelsen i artikel 13.1 i förordning nr 2080/02 ett omfattande förbud mot översättningar, domen i det ovannämnda målet Dante Bigi (fotnot 37), generaladvokaten Légers förslag till avgörande av den 9 oktober 2001 i samma mål, punkt 50, generaladvokaten Mazáks förslag till avgörande av den 28 juni 2007 i mål C-132/05, kommissionen mot Tyskland (tidigare nämnt i fotnot 36), punkt 42.
(
42
)	Avseende skillnaderna mellan benämningarna ”Ruby” och ”Rubino” för portvin, jämför domstolens dom av den 3 mars 2005 i mål C-283/02, Italien mot kommissionen (tidigare nämnt i fotnot 37), punkt 77 och följande punkter.
(
43
)	Det skall vidare påpekas att de franska benämningarna ”Réserve” och ”Grande réserve” var skyddade i Frankrike sedan den 19 augusti 1921. Den upphävda Code du vin (se artikel 284.4 andra stycket i Code du vin) innehöll särskilda bestämmelser för benämningarna ”Réserve” och ”Grande réserve” (se Lamborelle, J.-C., Pillot J. (ovan fotnot 25), sidan 241 och följande sida). Denna Code du vin är upphävd sedan den 6 september 2003. I den nya franska vinrätten (Ordonnance no 2006-1547 du 7 décembre 2006 relative à la valorisation des produits agricoles, forestiers ou alimentaires et des produits de la mer) regleras tillåtligheten av användningen av benämningarna ”Réserve” och ”Grande réserve” med hjälp av generalklausulen i artikel L 644-2 Code rural. I Spanien reglerar artikel 3.2 i lag nr 24/2002 (Ley 24/2003, de 10 de julio 2002, de la Viña y del Vino, http://noticias.juridicas.com/base_datos/Admin/l24-2003.t1.html) benämningarna ”Reserva” och ”Gran reserva” och föreskriver mycket exakta villkor för mognadsprocesser. Jämfört med den tidigare och den aktuella franska lagstiftningen föreskrivs i den spanska lagstiftningen exakt vid vilka mognadsprocesser benämningarna ”Reserva” och ”Gran reserva” kan användas. I Frankrike betonas att användningen av benämningarna ”Réserve” och ”Grande réserve” inte får medföra någon risk för förväxling med ursprungsbeteckningar för viner.
(
44
)	Se även dom av den 3 mars 2005 i mål C-283/02, Italien mot kommissionen (tidigare nämnt i fotnot 37), punkt 32 och följande punkter.
(
45
)	Kommissionens yttrande, punkt 32.