62000CC0052_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I - Inledning
1. I dessa två mål är tolkningen av rådets direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister (nedan kallat direktivet) föremål för tvisten.
Mål C-183/00 gäller en tolkningsfråga rörande artikel 13 i direktivet och mål C-52/00 gäller en av kommissionen väckt talan om fördragsbrott enligt artikel 226 EG mot Republiken Frankrike på grund av att den franska lagstiftning som införlivar direktivet inte skulle uppfylla bestämmelserna i artiklarna 3.3 och 7 och 9 i direktivet. Den franska regeringen har bestridit det påstådda fördragsbrottet genom att bland annat åberopa ordalydelsen i artikel 13 i direktivet. Kärnfrågan i båda målen är om direktivet avser en fullständig harmonisering eller minimiharmonisering av skadeståndsansvaret inom gemenskapen.
Nedan skall jag först återge den relevanta juridiska och faktiska bakgrunden.
II - De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
2. Enligt artikel 1 i direktivet är tillverkaren ansvarig för skada som orsakas av en defekt i hans produkt. Artikel 3.3 preciserar att när tillverkaren av produkten inte kan identifieras skall varje leverantör av produkten betraktas som tillverkare av den om han inte inom skälig tid meddelar den skadelidande vem tillverkaren eller den person som levererade produkten till honom är. Detsamma gäller för importerade produkter, även om tillverkarens namn är angivet, om den i punkt 2 nämnda importörens identitet inte framgår av produkten.
3. I artikel 7 föreskrivs att tillverkaren inte är ansvarig om han bevisar
"d) att defekten beror på att produkten måste överensstämma med tvingande föreskrifter utfärdade av offentliga myndigheter, eller
e) att det vetenskapliga och tekniska vetandet vid den tidpunkt då han satte produkten i omlopp inte var sådant att det var möjligt att upptäcka defekten
f) ...".
4. I artikel 9 definieras termen "skada" i den mening som avses i artikel 1 i direktivet som följer:
"b) skada på eller förstörelse av någon annan sak än produkten med säkerhetsbrister med avdrag för en självrisk på 500 ECU, förutsatt att saken
i) är av en typ som normalt är avsett för privat användning eller konsumtion och
ii) använts av den skadelidande huvudsakligen för hans eget privata bruk eller konsumtion."
5. Artikel 13 har följande lydelse:
"Detta direktiv inverkar inte på sådana rättigheter som en skadelidande har enligt rättsreglerna om ansvar i eller utanför avtalsförhållandena eller enligt särskilt ansvarssystem som gäller när direktivet anmäls."
6. Artikel 15 föreskriver i första punkten att varje medlemsstat får
"...
b) avvika från bestämmelserna i artikel 7 e och i sin lagstiftning bibehålla i enlighet med det förfarande som angetts i punkt 2 nedan föreskriva att tillverkaren skall vara ansvarig även om han bevisar att det vetenskapliga och tekniska vetandet vid den tidpunkt då han satte produkten i omlopp inte var sådant att en defekt kunde upptäckas".
III - Tillämplig nationell lagstiftning och de faktiska omständigheterna
A - Mål C-52/00
1. Tillämplig nationell lagstiftning
7. Enligt fransk lag som införlivar direktivet, lag nr 98-389 av den 19 maj 1998 har bland annat följande bestämmelser rörande produktansvaret intagits i den franska civillagen.
- I artikel 1386-1 föreskrivs att tillverkaren är ansvarig för den skada som förorsakas av en defekt produkt.
- I artikel 1386-2 föreskrivs att bestämmelserna i detta kapitel gäller för skadestånd som följd av personskada eller skada på annan egendom än den defekta produkten.
- I artikel 1386-7 första meningen föreskrivs att den som säljer, hyr ut, med undantag för den som hyr ut leasingprodukter eller som är jämställd med en person som hyr ut leasingprodukter, och varje yrkesmässigt verksam leverantör är ansvarig för defekter i hans produkter på samma villkor som tillverkaren.
- I artikel 1386-11 första meningen föreskrivs att tillverkaren har strikt ansvar såvida han inte kan bevisa
"...
4° att det vetenskapliga och tekniska vetandet vid den tidpunkt då han satte produkten i omlopp, inte var sådant att det var möjligt att upptäcka defekten,
5° att defekten uppkommit som följd av att produkten tillverkats i överensstämmelse med tvingande myndighetsföreskrifter.
...".
- Artikel 1386-12 andra stycket har följande lydelse:
"Tillverkaren kan inte åberopa sig på exonerationskausulerna under 4° och 5° i artikel 1386-11 om han, då en defekt har uppkommit i en produkt inom en period av tio år efter det att produkten satts i omlopp på marknaden, inte har vidtagit nödvändiga åtgärder för att förekomma de skadliga följderna därav."
2. De faktiska omständigheterna
8. Enligt artikel 19 i direktivet var medlemsstaterna tvungna att införliva direktivet med sin nationella lagstiftning före den 31 juli 1988. Då Republiken Frankrike inte hade påbörjat införlivandet inom utsatt tid, dömde domstolen i sin dom av den 13 januari 1993 Republiken Frankrike för fördragsbrott. Efter nästan tio års fördröjning införlivades slutligen direktivet med den nationella lagstiftningen genom lag av den 19 maj 1998. Denna lag medförde att Frankrike fick ett system med ett obegränsat strikt ansvar för riskerna.
9. Efter skriftväxling mellan kommissionens och den franska ständiga representationens avdelningar i mars 1998, beslöt kommissionen genom skrivelse av den 6 november 1998, enligt vilken Frankrike ansågs ha underlåtit att uppfylla sina skyldigheter, att inleda ett fördragsbrottsförfarande enligt artikel 226 EG. Den franska regeringen reagerade med skrivelse av den 12 januari 1999. Kommissionen skickade ett motiverat yttrande den 6 augusti 1999. Den 6 oktober 1999 svarade den franska regeringen.
10. I sin talan yrkar kommissionen att domstolen skall fastställa att Republiken Frankrike inte har uppfyllt sina skyldigheter enligt artiklarna 9, 3.3 och 7 i direktivet genom att
- i artikel 1386-2 i civillagen föreskriva att bestämmelser rörande skadeståndsansvar för produktsäkerhet även gäller för fall rörande skador uppgående till mindre än 500 euro,
- i artikel 1386-7 i civillagen antaga att en leverantör av en produkt med defekter likställs med tillverkaren och
- i artikel 1386-12 i civillagen stadga att en tillverkare skall visa att han har vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att förekomma de skadliga följderna för att kunna åberopa sig på de exonerationsklausuler som föreskrivs i d och e i artikel 7 i direktivet.
B - Mål C-183/00
1. Tillämplig nationell lagstiftning
11. Direktivet har införlivats i spansk rätt genom lag nr 22/94 av den 6 juli 1994. Den första slutbestämmelsen i denna lag har följande lydelse:
"Artiklarna 25-28 i lag nr 26/1984 av den 19 juli 1984 om skydd av konsumenter och användare skall inte tillämpas på skadeståndsansvar för skada som har orsakats av sådana produkter med defekter som avses i artikel 2 i denna lag."
Artikel 2 i lagen har samma innehåll som artikel 2 i direktivet, där det för ändamålen med direktivet fastslås vad som skall avses med "produkt".
2. De faktiska omständigheterna och tolkningsfrågan
12. María Victoria González Sánchez (nedan kallad María Victoria Sánchez) genomgick en blodtransfusion vid en hälsovårdsinrättning, "Centro Médico de Asturias", vid vilken hon smittades med hepatit C-virus. Därefter väckte María Victoria Sánchez skadeståndstalan mot Medicina Asturiana SA, ägare till det redan nämnda hälsovårdsinstitutet.
13. María Victoria Sánchez grundade sin talan på såväl de allmänna skadeståndsbestämmelserna i den spanska civillagen som på artiklarna 25, 26 och 28 i lag nr 26/84. Medicina Asturiana SA bestred skadeståndsansvar med stöd av bland annat argumentet att artiklarna 25, 26 och 28 i lag nr 26/84 inte längre var tillämpliga, då de upphävts genom lag nr 22/94.
14. Den hänskjutande domstolen fastslår i sitt beslut om hänskjutande att blod och blodprodukter anses vara produkter såväl i den mening som avses i lag nr 26/84 som i den mening som avses i lag nr 22/94 och att därför båda lagarna i princip är tillämpliga, antingen på grund av den tidpunkt vid vilken blodtransfusionen ägde rum, eller på grund av att produkten placerats på marknaden (vad gäller lag nr 22/94), men att artikel 25 och följande artiklar i lag nr 26/84 ej skall tillämpas.
15. I betraktande av följderna av tillämpningen av dessa lagar vid bedömningen av bevisbördan enligt de ansvarsregleringar som antagits i dessa lagar samt med tanke på fastställandet av de skadeståndsansvariga personerna anser den spanska domstolen det nödvändigt att först ställa domstolen en tolkningsfråga innan en dom avkunnas.
16. Domstolen har närmare preciserat att lag nr 26/84 utgår från en objektiv ansvarsreglering, enligt vilken käranden endast behöver bevisa den uppkomna skadan och kausalsambandet, medan svaranden endast befrias från skadeståndsansvar om han antingen bevisar att skulden uteslutande åvilar den skadelidande, eller att skadan orsakats av ett fall av force majeure eller av någon annan slumpmässig och oförutsägbar händelse.
17. Direktivet och den därpå följande lagen nr 22/94 kräver inte bara att den påstådda skadan och kausalsambandet skall bevisas, utan även defekten i produkten (artikel 4 i direktivet, artikel 5 i lag nr 22/94), medan direktivet och den nämnda lagen ger svaranden större möjligheter att undkomma sitt skadeståndsansvar (artikel 7 respektive artikel 6).
18. En ytterligare skillnad mellan de två lagarna är att käranden enligt lag nr 26/84 kan rikta sig till fabrikanten, importören, leverantören eller försäljaren, som är solidariskt ansvariga gentemot konsumenten, medan María Victoria Sánchez i förevarande fall inte kan ställa Medicina Asturiana SA till svars enligt direktivet respektive lag nr 22/94, då den sistnämnda har ställningen av leverantör och identiteten av "fabrikanten" och "tillverkaren" till blodprodukterna fastställts, nämligen Centro Communitario de Transfusión del Principado de Asturias, som inte har ifrågasatts.
19. Den hänskjutande domstolen konstaterar att lag nr 26/84 erbjuder ett bättre konsumentskydd än lag nr 22/94. Även om det inte är av intresse i den föreliggande tvisten, framgår detta när hänsyn tas till aspekter såsom att det förekommer självrisk, då produkten har orsakat skada (artikel 9 b i direktivet), eller skadeståndsansvarets upphörande tio år efter att produkten har satts i omlopp (artikel 11 i direktivet).
20. Den hänskjutande domstolen fastställer vidare att införlivandet av direktivet genom lag nr 22/94 har medfört en begränsning av de rättigheter som konsumenterna i Spanien åtnjöt vid den tidpunkt då direktivet offentliggjordes. Således uppkommer frågan om artikel 13 i direktivet, jämförd med hänvisningen i ingressen till direktivet och det som särskilt anges i artikel 3.1 t EG, åsidosatts vid införlivandet.
21. Detta har givit den hänskjutande domstolen anledning att begära ett förhandsavgörande av domstolen för att besvara följande fråga:
"Skall artikel 13 i rådets direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med defekter tolkas på så sätt att den utgör hinder för att de rättigheter som konsumenterna tillerkänns enligt en medlemsstats lagstiftning begränsas eller inskränks till följd av införlivandet av direktivet?"
IV - Den rättsliga karaktären av direktiv 85/374/EEG
A - Inledning
22. I båda målen är den centrala frågan om direktivet föreskriver minimiharmonisering eller fullständig harmonisering. Enligt den första hypotesen är den nationella domstolen behörig att ge konsumenterna ett mer långtgående skydd vad gäller produktsäkerhet än vad direktivet föreskriver. Nationell lagstiftning som går längre än direktivet - såsom i mål C-183/00 - och som ger konsumenten mer skydd än direktivet kan därmed bestå. Dessutom får den nationella domstolen antingen vid införlivandet av direktivet - såsom är fallet i mål C-52/00 - eller senare antaga längre gående bestämmelser. Enligt den andra hypotesen är den nationella domstolen vid införlivandet av direktivet fullständigt bunden till de val som gemenskapslagstiftaren däri har gjort. En föregående eller senare antagen nationell lagstiftning är då tillåten enbart i den mån direktivet uttryckligen föreskriver det.
23. I mål C-183/00 har förutom käranden i målet vid den nationella domstolen, María Victoria Sánchez, även den spanska, den grekiska, den franska och den österrikiska regeringen jämte kommissionen ingett skriftliga yttranden. Dessa yttranden avser uteslutande den ovan nämnda frågan.
I mål C-52/00 går oenigheten mellan kommissionen och den franska regeringen längre. Förutom den ovan nämnda frågan, tar parterna även ställning till de tre särskilt specificerade anmärkningarna i kommissionens talan.
24. I denna del av mitt förslag till avgörande kommer jag först att återge och bedöma de viktigaste argumenten som rör den huvudsakliga frågan i båda målen. I den följande delen (V) kommer jag att sammanfatta argumenten i mål C-52/00 med anledning av kommissionens särskilda anmärkningar, och sedan bedöma dem.
B - Argument
25. I mål C-183/00 pläderar käranden jämte den franska, den grekiska och den österrikiska regeringen för att direktivet skall tolkas så att det skall anses föreskriva minimiharmonisering. I detta mål skulle det peka på ett jakande svar på den tolkningsfråga som ställts av den spanska domstolen. Den spanska regeringen och kommissionen har däremot hävdat att direktivet ska anses avse en fullständig harmonisering som till fullo binder den nationella domstolen. Denna ståndpunkt leder till ett negativt svar på den föreliggande tolkningsfrågan.
26. I mål C-52/00 intar den franska regeringen, såsom i mål C-183/00, ståndpunkten att direktivet endast skall anses avse minimiharmonisering, vilket inte hindrar den nationella domstolen att ge konsumenten mer skydd än direktivet gör. Kommissionen är av motsatt mening. I detta mål följer det av den franska regeringens ståndpunkt att den omstridda lagstiftningen som införlivar direktivet förvisso är giltig. Detta skulle leda till att de specifika anmärkningar som anförts av kommissionen mot denna lagstiftning skulle vara utan grund. Av kommissionens ståndpunkt följer att den franska lagstiftningen bör bli föremål för en noggrann granskning mot bakgrund av direktivet varvid det, anmärkning för anmärkning, skall undersökas om motsvarande bestämmelse i lagstiftningen förblir inom direktivets gränser.
27. Käranden i målet vid den nationella domstolen, den grekiska regeringen, den österrikiska regeringen samt den franska regeringen (i mål C-183/00 och mål C-52/00) hävdar att såväl texten i trettonde skälet som i artikel 13 i direktivet talar för uppfattningen att dessa endast avser harmonisering på miniminivå för det objektiva skadeståndsansvaret eller skadeståndsansvaret för produktsäkerheten.
28. I trettonde skälet i ingressen till direktivet sägs gemenskapslagstiftaren själv uttryckligen ha stadgat att den harmonisering som åsyftats direktivet varken var eller någonsin kunde bli fullständig.
"Enligt medlemsstaternas rättsordningar kan en skadelidande ha rätt till skadestånd på grundval av ansvar i kontraktsförhållanden eller på grundval av annat ansvar utanför kontraktsförhållanden än som föreskrivs i detta direktiv. I den mån dessa bestämmelser också är ägnade att uppnå ett verksamt konsumentskydd bör de inte beröras av detta direktiv. I den mån ett verksamt konsumentskydd på läkemedelsområdet också redan uppnåtts i en medlemsstat enligt ett särskilt ansvarssystem bör på samma sätt krav på grundval av denna ordning kunna väckas också i fortsättningen."
29. Om artikel 13 i direktivet tolkas mot bakgrund av detta övervägande framgår det därav att direktivet inte medför några förändringar beträffande de bestämmelser som en skadelidande kan åberopa sig på, såvida a) bestämmelserna har som mål att ge konsumenterna ett effektivt skydd och b) bestämmelserna grundar sig på ett ansvar i eller utanför avtalsförhållanden eller ett särskilt ansvarssystem. Vad beträffar en ansvarsreglering för specifika produkter, och endast i detta fall, gäller som tredje villkor nämligen att regleringen skall ha funnits redan före direktivets tillkännagivande.
30. I mål C-183/00 drar käranden i målet vid den nationella domstolen och de nämnda regeringarna slutsatsen att artikel 13 i direktivet tillåter att den hänskjutande domstolens framställda fråga besvaras jakande. Från detta härleder den franska regeringen i mål C-52/00 att den nationella lagstiftaren har befogenhet att föreskriva en högre skyddsnivå i sin nationella lagstiftning än direktivet erbjuder.
31. Vidare framhåller den franska, grekiska och österrikiska regeringen artikel 153 EG (artikel 129a i EG-fördraget), som infördes i EG-fördraget genom Maastrichtfördraget, till stöd för sin ståndpunkt. I denna artikel betonas intresset av konsumentskyddet, vilket framför allt kommer till uttryck i medlemsstaternas befogenhet att vidtaga eller bibehålla åtgärder som ger konsumenterna en högre grad av skydd än gemenskapslagstiftningen. Mot bakgrund av denna rättsutveckling skulle även den tidigare regleringen enligt direktivet anses utgöra ett nödvändigt minimum för konsumentskyddet. Således skall i båda målen den reglering väljas som är mest förmånlig för konsumenterna.
32. I mål C-52/00 har den franska regeringen tillagt att direktivets eftersträvade mål att skapa en enhetlig och väl fungerande gemensam marknad inte behöver ha företräde framför det allt viktigare intresset av att skydda konsumenten.
33. Kommissionen, som stöds av den spanska regeringen, understryker att för en riktig tolkning av artikel 13 i direktivet skall en åtskillnad göras mellan tillverkarens "normala" skadeståndsansvar inom eller utom avtalsförhållanden enligt medlemsstaternas nationella lagar och tillverkarens strikta ansvar för de produkter med säkerhetsbrister som han sätter i omlopp på marknaden. Enligt artikel 13 får medlemsstaterna ändra villkoren för skadeståndsansvaret för en produkt i eller utom avtalsförhållanden så att de blir strängare eller flexiblare. De får emellertid inte förändra det system som direktivet föreskriver för tillverkarens strikta ansvar för produkter med säkerhetsbrister, utom och så långt direktivet uttryckligen tillåter det. Gemenskapslagstiftaren valde då uppenbarligen att använda sig av fullständig harmonisering, som endast ger den nationella lagstiftaren ett begränsat antal valmöjligheter. Dessa är utförligt uppräknade i artiklarna 15.1 och 16 i direktivet. Direktivet tillåter emellertid inte att medlemsstaterna antar strängare regler för produktansvaret. Detta skulle äventyra de samtidigt eftersträvade målen att skapa en enhetlig och väl fungerande gemensam marknad. Valet av fullständig harmonisering innebär att ytterligare framsteg inom konsumentskyddets område måste äga rum på harmoniserat sätt.
34. Kommissionen har vidare framhållit att uttrycket "ett särskilt ansvarssystem" som används i andra meningen i artikel 13 i direktivet avser ett särskilt strikt ansvarssystem inom en viss sektor, i likhet med det system som reglerade sektorn för farmaceutiska produkter i Tyskland vid tiden för direktivets tillkännagivande. Den spanska lagen nr 26/84 omfattade emellertid inte något särskilt system för en viss produktsektor. Således måste denna lag ändras vid införlivandet av direktivet med den spanska lagstiftningen. Den spanska regeringen stöder kommissionens tolkning, som även bekräftas av trettonde skälet i ingressen till direktivet.
C - Bedömning
35. Direktiv 85/374/EEG har varit föremål för en lång lagstiftningsprocess. Under processens gång var det nödvändigt att finna en för alla medlemsstater godtagbar balans mellan konsumentens och tillverkarens intressen. Då det förelåg stora meningsskiljaktigheter mellan medlemsstaterna i frågan om var gränsen skulle gå för det strikta ansvaret för produkter med säkerhetsbrister, tog förhandlingarna om detta lång tid i anspråk. Denna mödosamma tillblivelseprocess har uppenbart lämnat sina spår i direktivets ingress och text.
36. Efter detta har införlivandet av direktivet med nationell lagstiftning inte heller förlupit utan problem. Såsom anges i punkt 8 har Frankrike tidigare anklagats och dömts för att inte ha genomfört direktivet i tid. För Spanien hotade ett fördragsbrottsförfarande. Mellan kommissionen och Förenade kungariket gick det så långt som till ett rättegångsförfarande inför domstolen. I detta förfarande fastställde domstolen att Förenade kungarikets genomförande av direktivet gav den nationella domstolen tillräckligt utrymme att tolka den berörda nationella lagstiftningen i överenstämmelse med direktivet. Vid sidan om de två föreliggande förfarandena har ett fördragsbrottsförfarande mot Grekland anhängiggjorts vid domstolen. Alldeles nyligen har en dom avkunnats i ett mål om förhandsförfarande avseende tolkningen av artiklarna 7 a och c och 9 a och 9 b i direktivet.
37. Den franska regeringen har i mål C-52/00 och den grekiska regeringen har i mål C-183/00 antytt att det existerar en viss motsättning mellan målen för artikel 100 i fördraget (nu artikel 94 EG), nämligen upprättandet av och funktionen hos den gemensamma marknaden, och direktivets mål att skydda konsumenten.
38. Enligt förklaringen i ingressen till direktivet, är det direktivets syfte att skapa en reglering av det strikta ansvaret för produkter med säkerhetsbrister för att avskaffa de hinder som ligger i vägen för den enhetliga gemensamma marknaden på grund av att det samtidigt föreligger olika nationella rättsregler. Genom en allmän reglering skulle framför allt de konkurrenshinder som grundar sig på skillnader mellan de nationella lagstiftningarna i sak kunna avlägsnas. Dessa båda intressen ledde till valet av en långtgående harmonisering av den tillämpliga lagstiftningen på den gemensamma marknaden.
39. Jag vill understryka att valet av en enhetlig lagstiftning ligger fullständigt i linje med valet av en viss - högre eller lägre - skyddsnivå för konsumenten. Valet av artikel 94 EG har inte i något avseende legat till grund för gemenskapslagstiftarens val vid sökandet efter en balans mellan konsument- och producentintressena. Om medlemsstaterna hade velat välja en högre skyddsnivå vid tiden för direktivets tillkomst hade de möjligheterna att göra det. Om de därefter hade velat detta, hade artikel 94 EG givit allt utrymme för detta.
40. Det faktum att artikel 94 EG utgör rättslig grund för det föreliggande direktivet har emellertid konsekvenser för den nationella lagstiftarens bibehållna handlingsfrihet efter direktivets tillkomst. Inom det område där direktivet tillämpas består denna handlingsfrihet endast så långt direktivet uttryckligen föreskriver det. Till skillnad från artikel 95 EG (artikel 100a i fördraget) enligt vilken artikel medlemsstaterna under vissa restriktiva villkor har befogenhet att bibehålla eller antaga nationella bestämmelser som avviker från en gemenskapsrättslig harmoniseringsåtgärd, föreskrivs i artikel 94 EG inte någon sådan befogenhet.
41. Den franska, den grekiska och den österrikiska regeringen har hävdat att uppfattningarna om tillverkarnas strikta ansvar för produkter med säkerhetsbrister har markant förändrats sedan direktivets tillkomst. Denna utveckling skulle även komma till uttryck i artikel 153 EG, som infördes i fördraget efter direktivets tillkomst. Denna förändrade rättsuppfattning som kommer till uttryck i denna artikel skulle tala för att direktivet skulle tolkas så, att det avser minimiharmonisering, vilket inte skulle hindra långtgående nationella åtgärder inom konsumentskyddets område.
42. Jag finner inte denna uppfattning välgrundad. För det första bortses från att medlemsstaternas befogenheter att själva vidtaga eller bibehålla skyddsåtgärder endast angår de i artikel 153.3 b EG omnämnda åtgärderna. Det handlar därvid om andra åtgärder än de som är nödvändiga för upprättandet av den inre marknaden. Åtgärder som antas för att upprätta den inre marknaden omfattas av systemet i artikel 95 EG, vilket framgår av artikel 153.3 a EG. Även om artikel 153 EG inte berör detta, skall det antas att systemet enligt artikel 94 EG i tillämpliga delar förblir i kraft för harmoniseringsåtgärder inom området för konsumentskydd.
43. För det andra förbises att artikel 153 EG är formulerad som en instruktion för gemenskapen, vilken är inriktad på att föra den framtida politiken. På grund av denna bestämmelse skulle gemenskapslagstiftaren kunna ta initiativet att skifta den nuvarande balansen mellan producent- och konsumentintressena i direktivet till konsumentens förmån. Artikeln ger emellertid inte medlemsstaterna någon befogenhet att självständigt antaga åtgärder som står i strid med den gemenskapsrätt som fastställts i de tills nu antagna direktiven. Vore det annorlunda skulle gemenskapsrätten vid upprättandet av den enhetliga och väl fungerande gemensamma marknaden omedelbart äventyras. Formuleringen och uppbyggnaden av artikel 153 EG gör det uppenbart att fördragslagstiftaren uttryckligen inte har velat ta denna risk.
44. Således kommer jag fram till slutsatsen att den handlingsfrihet som medlemsstaterna åtnjuter vid regleringen av det strikta ansvaret för produkter med säkerhetsbrister fullständigt bestäms av direktivet. Denna frihet kan härledas ur direktivets ordalydelse och system. Det är mot detta som den i det föreliggande målet relevanta franska och spanska lagstiftningen skall prövas.
45. Vägande skäl talar för att direktivet avser en fullständig harmonisering av det strikta ansvaret för produkter med säkerhetsbrister.
46. Till skillnad från exempelvis direktiv 93/13/EEG om oskäliga villkor i konsumentavtal, vars artikel 8 stadgar att medlemsstaterna kan vidtaga eller bibehålla strängare åtgärder för att höja skyddsnivån för konsumenterna inom det direktivets område, innehåller direktivet ingen uttrycklig minimibestämmelse.
47. Förmodligen tillåter artiklarna 15.1 och 16 i direktivet att medlemsstaterna gör begränsade avvikelser från direktivets huvudregler, men existensen av dessa avvikelsemöjligheter jämte den noggrannhet med vilken de uttrycks talar mer för påståendet att direktivet avser en fullständig harmonisering än emot detta påstående.
48. Om direktivet uttryckligen gällde minimiharmonisering skulle det inte ha varit nödvändigt att föreskriva vissa noggrant beskrivna befogenheter som avviker från den allmänna normen. Ännu mindre skulle det ha varit nödvändigt att i artikel 15.2 och 15.3 föreskriva att den i artikel 15.1 b beskrivna befogenheten att avvika omfattas av särskilda förfarande- och utvärderingsföreskrifter.
49. Mot påståendet att direktivet skulle avse minimiharmonisering talar vidare första och sista skälet i ingressen till direktivet. I det första av dessa två skäl fastställs att för närvarande kan ingen fullständig harmonisering uppnås och att resultatet av direktivets tillämpning således skall redovisas i en utvärderingsrapport från kommissionen till rådet. Härefter följer det sista skälet:
"I detta avseende är det särskilt viktigt att de delar av direktivet som avser medlemsstaternas möjligheter till avvikelser granskas på nytt vid utgången av en period som bör vara tillräckligt lång för att det skall bli möjligt att samla in praktiska erfarenheter av den inverkan som dessa undantag haft på skyddet av konsumenterna och den gemensamma marknadens funktion."
50. Det uttryckliga intresset av en enhetlig och väl fungerande gemensam marknad i första och sista skälet står minst sagt i strid med uppfattningen att direktivet skulle omfatta minimiharmonisering. Ur ordalydelsen i de två sista skälen kan härledas att gemenskapslagstiftaren ansåg harmoniseringen otillräcklig då denna gav medlemsstaterna möjligheter att avvika från direktivet.
51. Mot bakgrund av det ovan nämnda finner jag den franska regeringens påstående att första delen av artikel 13, jämförd med trettonde skälet i ingressen, bekräftar dess uppfattning att direktivet avser minimiharmonisering är ogrundat.
52. Denna bestämmelses lydelse, i vilken det hävdas att direktivet inte påverkar de rättigheter som den skadelidande har enligt rättsreglerna om ansvar i eller utom avtalsförhållanden, strävar efter att förtydliga att den av direktivet avsedda harmoniseringen av det strikta skadeståndsansvaret för produkter med säkerhetsbrister inte förändrar de rättigheter som den skadelidande i förekommande fall vidare kan åtnjuta på grund av avtalsvillkor som han ingått eller av den allmänna nationella skadeståndsrätten. Direktivet är inte tillämpligt på de rättigheterna och kan i detta avseende inte begränsa den nationella domstolens befogenheter. Ur texten i artikel 13 kan man emellertid inte utläsa att den nationella domstolen tillåts bibehålla någon befogenhet inom området för det strikta ansvaret för produkter med säkerhetsbrister. Detta ansvar blir, förutom möjligheterna att avvika från direktivet i artikel 15.1 och 16, föremål för fullständig harmonisering enligt direktivet.
53. Den tolkning som har förespråkats av den franska regeringen är för övrigt oförenlig med direktivets systematik. Om man ur första delen av artikel 13 skulle utläsa att den nationella domstolen hade en allmän befogenhet i frågan om det strikta ansvaret förlorar de särskilda möjligheterna att avvika från direktivet i artiklarna 15.1 och 16 sin mening.
54. För besvarandet av den ställda tolkningsfrågan i mål C-183/00 skall det undersökas hur långt undantaget i den andra delen av artikel 13 går. Denna avser nationella regleringar av det strikta ansvaret för en särskild produktsektor med särskilda kategorier produkter som var i kraft då direktivet offentliggjordes. De rättigheter som den skadelidande åtnjuter genom en sådan reglering som gällde innan direktivet kom till, förblir oförändrade. Av trettonde skälet i ingressen och av direktivets tillblivelseprocess kan härledas att det faktiskt handlade om en särskild tysk reglering av det strikta ansvaret för farmaceutiska produkter. Det handlar här om ett begränsat undantag från de allmänna skyldigheter som framgår av direktivet.
55. Den spanska lagen nr 26/86 om skyddet av konsumenterna och andra som använder hälsovårdens tjänster har som materiellt tillämpningsområde (ratione materiae) alla varor och tjänster som erbjuds privatpersoner. Så långt denna lag innehöll en reglering av skadeståndsansvaret för produkter som avvek från direktivet, måste den ändras vid införlivandet av direktivet, även om detta skulle ha till följd att en för konsumentskyddet mindre förmånlig reglering därefter skulle bli gällande. Varken den första eller den andra meningen i artikel 13 erbjöd den spanska lagstiftaren möjligheten att undkomma dessa konsekvenser, såsom även den spanska regeringen med rätta har påpekat. Inom området för det strikta ansvaret för produkter med säkerhetsbrister är det gemenskapslagstiftarens ensak att bestämma balansen mellan konsumenternas, leverantörernas och tillverkarnas intressen.
56. Detta leder mig till följande förslag till avgörande:
- Direktiv 85/374/EEG avser en fullständig harmonisering av det strikta ansvaret för produkter med säkerhetsbrister.
- Den nationella domstolen kan endast avvika från direktivet om och till den grad som direktivets bestämmelser uttryckligen tillåter detta och med hänsyn tagen till de därför föreskrivna villkoren och föreskrifterna i direktivet.
- Första delen av artikel 13 i direktivet utgör hinder för att den nationella lagstiftaren antar avvikande bestämmelser inom området för det strikta ansvaret för produkter med säkerhetsrisker.
- Andra delen av artikel 13 i direktivet utgör inte hinder för att rättigheter obehindrat åtnjuts av den skadelidande enligt nationella skadeståndsansvars regleringar för en särskild produktsektor med speciella kategorier produkter när dessa regleringar förelåg vid direktivets offentliggörande.
- Mot bakgrund av detta föreslås den hänskjutande domstolen besvara den ställda frågan nekande.
V - Särskilda anmärkningar i mål C-52/00
A - Den första anmärkningen: Det inkorrekta införlivandet av artikel 9 i direktivet genom att i artikel 1386-2 i civillagen bestämma att reglerna om skadeståndsansvar för produkter även gäller för fall där den materiella skadan uppgår till mindre än 500 euro.
1. Parternas argument
57. Den franska regeringen förnekar inte att artikel 1386-2 i civillagen avviker från artikel 9 i direktivet, då denna inte stadgar om en självrisk uppgående till ett belopp av 500 euro. Den franska regeringen har inte velat införa begränsningarna för skadeståndsansvaret för produkter, då en dylik bestämmelse enligt dess mening skulle stå i strid med artikel 6.1 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad EKMR), skulle kränka grunderna för den franska rättsordningen och slutligen störa balansen mellan konsumenternas och tillverkarnas intressen.
58. Till stöd för det första argumentet anför den franska regeringen att den självrisk som föreskrivs i direktivet i praktiken skulle hindra den skadelidande från att väcka talan om en skada som orsakats av en produkt med säkerhetsrisker är mindre än 500 euro. En dylik rättsvägran strider mot artikel 6.1 EKMR. I detta sammanhang hänvisar den franska regeringen till domstolens dom av den 28 mars 2000 i vilken domstolen fastställde att en fördragsslutande part får åberopa sig på bestämmelsen om grunderna för rättsordningen ("ordre public") i artikel 27.1 i Brysselkonventionen i fall av uppenbart åsidosättande av rätten till försvar vid ursprungsdomstolen. Som stöd för det andra argumentet åberopar sig den franska regeringen på nationell civilrätt som inte skulle tillåta en självrisk.
59. Som stöd för det tredje argumentet förklarar den franska regeringen att en självrisk skulle leda till olika behandling av såväl konsumenter som tillverkare. Personer som använder sig av produkter vars säkerhetsrisker endast kunde orsaka lätta skador skulle bli förfördelade i förhållande till personer som använder produkter vilkas eventuella säkerhetsrisker skulle kunna förorsaka stora materiella skador. Detsamma gäller i tillämpliga delar (mutatis mutandis) för tillverkare av produkter vars säkerhetsrisker endast skulle kunna förorsaka lätta skador och tillverkare av produkter som skulle kunna befaras medföra stora skador.
60. Kommissionen har påpekat att en självrisk uppgående till ett belopp av 500 euro för egendomsskador vid ett strikt ansvar inte medför någon rättsvägran, då den skadelidande i varje fall har kvar en möjlighet att yrka skadestånd på grund av det "normala" skadeståndsansvaret utanför avtalsförhållanden. Kommissionen framhåller vidare att de genom direktivet införda skadeståndsreglerna för produkter har förstärkt konsumentens rättigheter i förhållande till de rättigheter som denne tidigare åtnjöt enligt gällande nationell skadeståndsrätt. Kommissionen finner att hänvisningen till domen i målet Krombach rör begreppet grunderna för rättsordningen ("ordre public") i Brysselkonventionen och en situation som rör rätten till försvar saknar relevans. Kommissionen har slutligen anmärkt att rättspraxis vid Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna innehåller en proportionalitetsprincip som tillåter att vissa begränsningar får göras i rätten att väcka talan inför domstolen om de grundas på legitima skäl. I förevarande fall handlar det om önskvärdheten av att begränsa antalet mål. Kommissionen hänvisar därvid till åttonde skälet i ingressen till direktivet.
61. Vad gäller den franska regeringens andra invändning påpekar kommissionen att en medlemsstat enligt domstolens fasta rättspraxis inte kan undkomma de skyldigheter som följer av en bestämmelse i ett direktiv genom att åberopa sig på en nationell rättsprincip. Frankrike hade för övrigt redan under förarbetena till detta enhälligt antagna direktiv kunnat förvissa sig om dess förenlighet med den nationella rättsordningen.
62. Slutligen finner kommissionen att den diskussion som den franska regeringen vill inleda rörande intressebalansen i direktivet inte är på sin plats. Denna diskussion hade kunnat föras vid förberedelsen av direktivet och den kan upptagas på nytt vid en ändring av direktivet. Vid tidpunkten för införlivande av ett direktiv med nationell rätt kan det val som gemenskapslagstiftaren har gjort vid sökandet efter en balans mellan de olika intressena i fråga emellertid inte tas upp till diskussion.
2. Bedömning
63. Vid en jämförelse av artikel 1386-2 i civillagen med artikel 9 i direktivet framgår att den förstnämnda bestämmelsen inte föreskriver en självrisk uppgående till 500 euro för skada på egendom orsakade av produkter med säkerhetsbrister, vilket direktivet gör. Direktivet erbjuder inte medlemsstaterna möjligheten att helt eller delvis upphäva denna självrisk. Såsom redan har fastställts i punkt 56 ovan avser direktivet en fullständig harmonisering, utom för vissa specifika, i direktivet formulerade, möjligheter att avvika. Därför kan man genom denna granskning redan fastställa att den franska regeringen har införlivat denna del av direktivet på ett oriktigt sätt.
64. Den franska regeringens invändningar mot denna anmärkning förefaller inte kunna rättfärdiga det oriktiga införlivandet av direktivet.
65. Den första grunden för försvar är av störst betydelse. Denna kan kort sammanfattas genom följande fråga: Medför självrisken i artikel 9 i direktivet en rättsvägran och, om frågan besvaras jakande, innebär denna en överträdelse av artikel 6.1 EKMR?
66. Vid besvarandet av den första delen av denna fråga skall den västeuropeiska rättsordningens utveckling under de sista femtio åren beröras. Denna rättsutveckling kännetecknas av lagstiftarens kontinuerliga uppmärksamhet till skydd för de mer sårbara intressena i samhället. Till en början ledde detta till en särskild arbetsavtalsrätt, som medger arbetstagaren ett särskilt privaträttsligt skydd. I efterhand har detta i de flesta medlemsstater även utmynnat i etablerandet av ett särskilt skydd för hyresgäster och arrendatorer. Under de sista decennierna har lagstiftaren även givit särskild uppmärksamhet åt konsumenternas ställning.
67. Denna lagstiftning avser rättssubjekten i deras egenskap av arbetstagare, hyresgäst, konsument och så vidare och kännetecknas av ett noggrant formulerat materiellt tillämpningsområde (ratione materiae), tillämpning med avseende på person (ratione personae) och, ibland en tillämpning avseende plats (ratione loci). Personer och intressen som faller utanför detta av lagstiftningen beskrivna tillämpningsområde kan inte åberopa sig på det särskilda skydd som erbjuds. Dessa måste därför falla tillbaka på privaträttens allmänna regler, såsom sedvanerätten.
68. De skarpa distinktioner som lagstiftarna gjort i denna "särskilda" lagstiftning är resultatet av en mestadels komplicerad avvägningsprocess mellan många ofta motstridiga intressen, bland annat även avvägningen mellan det materiella rättsintresset och rättskipningens ändamålsenlighet. En sådan avvägning har gemenskapslagstiftaren varit tvungen att göra vid antagandet av det föreliggande direktivet, nämligen mellan skyddet av konsumenten i fall av ringa materiell skada och risken av att domstolarna överbelastas. Konsekvensen av detta val är att konsumenterna i fall av ringa materiell skada inte åtnjuter den bevisrättsliga fördelen av tillverkarens strikta ansvar för produkter med säkerhetsbrister. De är tvungna att falla tillbaka på de möjligheter som den allmänna skadeståndsrätten utanför avtalsförhållanden erbjuder dem.
69. En rättsvägran i den meningen att vägen inte längre står öppen för rättssubjekten att väcka talan vid allmän domstol föreligger inte i förevarande fall. På grund av detta kan det inte heller vara tal om en överträdelse av artikel 6.1 EKMR. De av kommissionen omnämnda uttalandena av Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna i målet Stubbings bekräftar i övrigt att domstolen i Strasbourg är väl medveten om de olikheter i rättsmedel och rättsställning som utvecklingen av den sociala rättsstaten har medfört. I den franska regeringens grund för försvar avseende artikel 6.1 EKMR finner jag i förevarande fall inget som rättfärdigar att artikel 9 i direktivet inte skulle införlivas korrekt.
70. Den andra grunden för försvar är än mindre relevant. Den franska regeringen har åberopat de interna grunderna för rättsordningen ("ordre public") i den franska privaträtten. Enligt domstolens fasta rättspraxis kan inte en sådan invändning avseende den nationella rättsordningen rättfärdiga att skyldigheter som framgår av de gemenskapsrättsliga föreskrifterna inte har uppfyllts korrekt.
71. Det är för övrigt inte klart om den franska regeringen genom denna grund för försvar även åberopar att begreppet grunderna för rättsordningen ("ordre public") som framgår av artikel 30 och 40 EG har åsidosatts. Även om den franska regeringen skulle ha haft dessa bestämmelser i åtanke, erbjuder de i förevarande fall inget stöd för dess påstående. Det är för det första inte klart hur den i direktivet föreskrivna självrisken skulle kunna skada de rättsintressen som anges i en uttömmande uppräkning i denna bestämmelse. För det andra är det uppenbart att den franska regeringen borde ha fört de intressen som uppräknats i bestämmelserna på tal vid förberedelserna av direktivet om de hade befarats vara i fara.
72. Den tredje invändningen, den obalanserade avvägningen av konsumenternas och tillverkarnas intressen, omfattar det val gemenskapslagstiftaren har gjort som har resulterat i en bestämmelse i direktivet, vars giltighet i övrigt inte bestrides. I en tvist i vilken den korrekta efterlevnaden av denna bestämmelse bedöms av den nationella lagstiftaren kan en sådan grund för försvar inte godtas. Argumentet att gemenskapslagstiftaren i framtiden möjligtvis kommer att göra en intresseavvägning som är identisk med den omtvistade nationella lagstiftningen kan ännu mindre godtas. Respekten för gemenskapslagstiftarens befogenheter enligt EG-fördraget kräver att domstolen avhåller sig från att göra uttalanden som föregriper eller kan föregripa gemenskapslagstiftarens bedömning.
B - Den andra anmärkningen: oriktigt införlivande av artikel 3.3 i direktivet
1. Parternas grunder och argument
73. Genom att avvika från artikel 3.3 i direktivet, som endast föreskriver ett subsidiärt skadeståndsansvar för leverantören när tillverkaren inte har kunnat identifieras, likställer artikel 1386-7 i civillagen leverantören med tillverkaren i fråga om dennes skadeståndsansvar.
74. Kommissionen har anfört att det är möjligt att åberopa tillverkarens ansvarsfrihet i det franska systemet. Kommissionen anser dock att en talan som väcks mot leverantören varvid denne åberopar tillverkarens ansvarsfrihet, inte kan likställas med den skadelidandes direkta talan mot tillverkaren. Artikel 3.3 i direktivet avser att hindra uppkomsten av en rad olika talan.
75. Den franska regeringen har påpekat att artikel 1386-7 i civillagen leder till det mål som avses i direktivet, då tillverkaren slutligen är tvungen att gottgöra den skadelidande dennes skada. För övrigt utgör inte denna bestämmelse mer än en bekräftelse av den skadeståndsrättsliga regel som redan gällde vid offentliggörandet av direktivet och som överensstämmer med artikel 13 i direktivet. I varje fall skulle det här handla om en nationell regel för processen i tvistemål över vilken gemenskapslagstiftaren inte vid tiden för direktivets antagande hade några befogenheter.
2. Bedömning
76. En jämförelse av artikel 1386-7 i civillagen med artikel 3.3 i direktivet utvisar att denna bestämmelse ger leverantören ett längre gående skadeståndsansvar än direktivet gör. Kommissionens anmärkning är således grundad.
77. Detta konstaterande förändras inte av de av den franska regeringen anförda invändningarna. Om den omstridda artikeln endast skulle bekräfta en redan tidigare gällande regel inom den franska utomobligatoriska skadeståndsrätten, brister den franska lagstiftaren i att uppfylla sina skyldigheter genom att underlåta att införliva den i direktivet föreskrivna skadeståndsregleringen för skador orsakade av produkter med säkerhetsbrister.
78. Invändningen att gemenskapslagstiftaren i förevarande fall inte skulle vara behörig att fastställa de processrättsliga reglerna för skadeståndsanspråk är som kommissionen med rätta har påpekat inte godtagbar. I sin dom av den 27 oktober 1992 ogillade domstolen en talan rörande ogiltigheten av en gemenskapsrättslig regel, i ett fördragsbrottsförfarande.
79. Jag vill dessutom påpeka att denna invändning inte heller är godtagbar i sak. Eftersom gemenskapen har befogenhet att harmonisera skadeståndsrätten för produkter kan den uppenbarligen även harmonisera reglerna om skadeståndsanspråk. Därigenom uppstår ju även en balans mellan de olika berörda intressena.
C - Den tredje anmärkningen: oriktigt införlivande av artikel 7 i direktivet
1. Parternas grunder och argument
80. Genom att avvika från artikel 7 d och e i direktivet enligt vilken tillverkaren villkorslöst befrias från sitt ansvar, underkastas han vid tillämpningen av denna ansvarsfrihet i artiklarna 1386-11 och 1386-12 andra stycket i civillagen skyldigheten att, om en skada uppkommer, vidtaga nödvändiga åtgärder för att förhindra att en följdskada inträffar.
81. Den franska regeringen har påpekat att kommissionen har framfört två invändningar i sitt svaromål som inte förekommer i det motiverade yttrandet. Det ena argumentet gäller att kommissionen inte hade för avsikt att lämna in ett förslag till ändring av artikel 7 e i direktivet och det andra argumentet gäller införlivandet av ett annat direktiv, nämligen rådets direktiv 92/59/EEG av den 29 juni 1992 om allmän produktsäkerhet. Den franska regeringen anser att denna anmärkning inte kan godtagas.
82. Kommissionen har svarat att domstolens rättspraxis kräver att yrkanden som framställs i den ansökan varigenom talan anhängiggörs skall vara identiska med dem som förekommer i den formella underrättelsen och det motiverade yttrandet, men att detta krav inte innebär att det alltid skall vara fråga om en fullständig likhet, så länge tvisteföremålet inte utvidgas eller ändras. Till grund för detta hänvisar kommissionen till domen av den 9 november 1999 i målet kommissionen mot Italien.
83. Den franska regeringen har påpekat att den tredje anmärkningen i princip rör en punkt som kommissionen själv skulle ha för avsikt att ändra. Direktivet ger för övrigt medlemsstaterna en viss frihet att reglera ansvarsfriheten för utvecklingsrisker. Därför skulle det tillåtas att detta friställande utesluts för vissa produkter. Den franska regeringen anser det obegripligt att friställandet inte skulle kunna underkastas skyldigheten att följa de produkter som satts på marknaden, vilket skulle utgöra det logiska komplementet till försiktighetsprincipen. Enligt den franska regeringens mening omfattar denna skyldighet därjämte en skyldighet att uppspåra produkter, att hålla sig informerad om nya vetenskapliga rön och att informera de personer som utsätts för nyupptäckta risker om detta, enligt direktiv 92/59.
84. Kommissionen har häremot invänt att undantagen i artikel 7 d och e i direktivet i princip inte är oförenliga med direktiv 92/59, som inte reglerar tillverkarnas ansvar för produkter som förts ut på marknaden, utan rör deras allmänna skyldigheter att garantera produkternas säkerhet. Vidare har kommissionen påpekat att väckande av en fördragsbrottstalan för övrigt inte avgörs av de förhållanden som råder vid förhandlingarna om de eventuella framtida ändringarna i direktivets lydelse vid talans anhängiggörande.
2. Bedömning
85. Jag kan fatta mig kort i frågan om upptagande till sakprövning. En jämförelse av det motiverade yttrandet och ansökan utvisar att föremålet för talan har förblivit exakt detsamma, nämligen att den franska regeringen klandras. Att argumenten, som kommissionen med stöd av sin anmärkning framförde i båda handlingarna, inte är helt identiska hindrar inte att den franska regeringen exakt visste vad den anklagades för, nämligen ett oriktigt införlivande av artikel 7 d och e i direktivet. Därmed uppfyller kommissionen de krav som domstolen har fastställt om likhet mellan det motiverade yttrandet och talan. Jag finner därför att invändningen om rättegångshinder bör förkastas.
86. Liksom i den första och den andra anmärkningen, konstaterar jag i princip att den franska regeringen inte i tillräckligt hög grad har följt de berörda bestämmelserna genom att förena tillverkarens befrielse från ansvar för utvecklingsrisker med ett av direktivet icke föreskrivet ytterligare villkor. Därmed har Frankrike inte korrekt genomfört direktivet.
87. De skäl som Frankrike framför till sitt försvar förmår inte att övertyga. Det är mycket riktigt enligt domstolens fasta rättspraxis så, att en medlemsstats skyldigheter enligt gemenskapsrätten skall bedömas utifrån den lagstiftning som gäller vid talans väckande. Förväntningar kring utveckling av den i tvisten berörda lagstiftningen kan inte rättfärdiga de ifrågasatta tillkortakommandena. Att åberopa andra gemenskapsrättsliga bestämmelser än de som påstås ha införlivats oriktigt är inte heller övertygande. Om det mellan sådana regleringar redan föreligger oönskade olikheter ankommer det på gemenskapslagstiftaren att upphäva dem. En sådan situation skapar emellertid ingen befogenhet för medlemsstaterna att företa en skönsmässig bedömning vid införlivandet av direktiven.
88. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Då Republiken Frankrike är tappande part och kommissionen har yrkat att denna skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, skall Republiken Frankrike förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
VI - Förslag till avgörande
89. På grund av det ovannämnda föreslår jag att domstolen skall:
I mål C-183/00 besvara den av Juzgado de Primera Instancia e Instrucción nr 5, Oviedo, ställda frågan enligt följande:
Artikel 13 i rådets direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister hindrar inte att de rättigheter som konsumenterna åtnjuter enligt lagstiftningen i en medlemsstat begränsas till följd av införlivandet av direktivet.
I mål C-52/00 fastställa att
a) Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 3.3, 7 och 9 i rådets direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister,
b) Republiken Frankrike skall, i överensstämmelse med artikel 69.2 i rättegångsreglerna, ersätta rättegångskostnaderna.