62013CJ0305
DOMSTOLENS DOM (tredje avdelningen)
den 23 oktober 2014 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande — Romkonventionen om tillämplig lag på avtalsförpliktelser — Artikel 4.1, 4.2, 4.4 och 4.5 — Tillämplig lag i avsaknad av parternas lagval — Speditionsavtal — Avtal om godstransport”
I mål C‑305/13,
angående en begäran om förhandsavgörande med stöd av första protokollet av den 19 december 1988 om Europeiska gemenskapernas domstols tolkning av konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, framställd av Cour de cassation (Frankrike) genom beslut av den 22 maj 2013, som inkom till domstolen den 4 juni 2013, i målet
Haeger & Schmidt GmbH
mot
Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD),
Jacques Lorio,
Dominique Miquel, i egenskap av konkursförvaltare för Safram intercontinental SARL
Ace Insurance SA NV,
Va Tech JST SA,
Axa Corporate Solutions SA,
meddelar
DOMSTOLEN (tredje avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden M. Ilešič samt domarna A. Ó Caoimh, C. Toader (referent), E. Jarašiūnas och C.G. Fernlund,
generaladvokat: N. Jääskinen,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
—
Haeger & Schmidt GmbH, genom D. Le Prado, avocat,
—
Frankrikes regering, genom J.‑S. Pilczer och D. Colas, båda i egenskap av ombud,
—
Greklands regering, genom F. Dedousi, i egenskap av ombud,
—
Europeiska kommissionen, genom M. Wilderspin, i egenskap av ombud,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 4.1, 4.2, 4.4 och 4.5 i konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980 (EGT L 266, s. 1) (nedan kallad Romkonventionen).
2
Begäran har framställts i ett mål mellan Haeger & Schmidt GmbH (nedan kallat Haeger & Schmidt), ett bolag bildat enligt tysk rätt, å ena sidan, och Mutuelles du Mans assurances IARD, Jacques Lorio, Dominique Miquel, i egenskap av konkursförvaltare för Safram intercontinental SARL (nedan kallat Safram), ett bolag bildat enligt fransk rätt, Ace Insurance SA NV, Axa Corporate Solutions SA och Va Tech JST SA (nedan kallat Va Tech), å andra sidan, avseende ersättning för den skada som Va Tech lidit i samband med transporten av en transformator som företaget förvärvat inom ramen för sin verksamhet.
Tillämpliga bestämmelser
Romkonventionen
3
I artikel 4 i Romkonventionen, med rubriken ”Tillämplig lag i avsaknad av parternas lagval”, föreskrivs följande:
”1.   I den utsträckning tillämplig lag för avtalet inte har valts i enlighet med artikel 3 skall avtalet vara underkastat lagen i det land som det har närmast anknytning till. Om en del av avtalet kan skiljas från resten av avtalet och denna del har närmare anknytning till ett annat land, kan dock lagen i det landet undantagsvis tillämpas på denna del.
2.   Med förbehåll för vad som föreskrivs i punkt 5 skall det antas att avtalet har närmast anknytning till det land där den part som skall utföra den prestation som är karaktäristisk för avtalet har sin vanliga vistelseort vid avtalsslutet eller, om det gäller ett bolag, en förening eller en annan juridisk person, sin centrala förvaltning. Om avtalet ingås som ett led i denna parts affärsverksamhet eller yrkesverksamhet, skall detta land dock vara det land där det huvudsakliga verksamhetsstället är beläget eller, om enligt avtalet prestationen skall fullgöras från ett annat verksamhetsställe, det land där det andra verksamhetsstället är beläget.
…
4.   För avtal om godstransport gäller inte antagandet i punkt 2. Sådana avtal skall antas ha närmast anknytning till det land där transportören vid den tidpunkt då avtalet ingicks hade sitt huvudsakliga verksamhetsställe, om det landet också är det land där platsen för lastning eller lossning finns eller där avsändaren har sitt huvudsakliga verksamhetsställe. Vid tillämpning av denna punkt skall certepartier för en enstaka resa och andra avtal vilkas huvudsyfte är transport av gods anses som avtal om godstransport.
5.   Punkt 2 skall inte tillämpas om det inte kan avgöras vilken den karaktäristiska prestationen är. Antagandena i punkterna 2–4 skall inte gälla, om det framgår av de samlade omständigheterna att avtalet har närmare anknytning till ett annat land.”
Förordning (EG) nr 593/2008
4
Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av den 17 juni 2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom I) (EUT L 177, s. 6) har ersatt Romkonventionen. Enligt artikel 28 i den förordningen ska den tillämpas på avtal som ingås efter den 17 december 2009.
5
Skäl 20 i nämnda förordning har följande lydelse:
”Om det klart framgår att avtalet uppenbart har en närmare anknytning till ett annat land än det som anges i artikel 4.1 och 4.2 bör en skyddsklausul ange att lagen i det andra landet ska tillämpas. För att kunna fastställa det landet bör hänsyn bland annat tas till om det aktuella avtalet har en mycket nära koppling till ett eller flera andra avtal.”
6
I skäl 22 i samma förordning anges följande:
”När det gäller tolkningen av godstransportavtal avses ingen materiell ändring i förhållande till artikel 4.4 tredje meningen i Romkonventionen. Av detta följer att certepartier för en enstaka resa och andra avtal vilkas huvudsyfte är transport av gods bör anses utgöra avtal om godstransport. …”
7
I artikel 5 i förordning nr 593/2008, som har rubriken ”Transportavtal”, föreskrivs följande:
”1.   I den utsträckning tillämplig lag för avtal om godstransport av varor inte har valts i enlighet med artikel 3, ska lagen i det land där transportören har sin vanliga vistelseort tillämpas, förutsatt att platsen för varornas mottagande eller leverans eller avsändarens vanliga vistelseort också är belägen i det landet. Om dessa villkor inte är uppfyllda ska tillämplig lag vara lagen i det land där den plats för varornas leverans som parterna kommit överens om är belägen.
…
3.   Om det, i avsaknad av lagval, framgår av alla omständigheter i fallet att avtalet uppenbart har en närmare anknytning till ett annat land än det som anges i punkterna 1 och 2, ska lagen i detta andra land tillämpas.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
8
Va Tech, ett bolag som är bildat enligt fransk rätt och vars säte är beläget i Lyon (Frankrike), gav genom ett avtal av den 24 december 2002 Safram, som är etablerat i Dechy (Frankrike), i uppdrag att, i egenskap av huvudspeditör, ombesörja transporten av en transformator från hamnen i Antwerpen (Belgien), dit den anlänt från Förenta staterna, till Lyon.
9
Safram ingick, i eget namn, men för Va Techs räkning, ett andra speditionsavtal med Haeger & Schmidt, vars säte är beläget i Duisburg (Tyskland), i syfte att transporten skulle genomföras via inre vattenvägar. Haeger & Schmidt valde för detta ändamål Jacques Lorio, en transportör som är etablerad i Douai (Frankrike), ägare till pråmen ”El-Diablo” som är registrerad i Belgien.
10
Vid lastningen i Antwerpen den 23 januari 2003 gled transformatorn i lastrummet, vilket ledde till att pråmen kantrade och sjönk med sin last.
11
Va Tech väckte skadeståndstalan mot bolagen Safram och Haeger & Schmidt vid tribunal de commerce i Douai. Haeger & Schmidt riktade regressanspråk mot Jacques Lorio, i dennes egenskap av transportör, och hans försäkringsgivare, Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD), vars säte är beläget i Frankrike.
12
Tribunal de commerce i Douai biföll skadeståndstalan genom avgörande av den 23 juni 2010. Den fann att fransk rätt var tillämplig på de aktuella avtalen och slog fast att bolagen Safram och Haeger & Schmidt, i deras egenskap av speditörer, bar ansvaret för den skada som uppkom den 23 januari 2003.
13
Haeger & Schmidt överklagade det avgörandet.
14
Den 2 oktober 2011 fastställde Cour d’appel i Douai nämnda avgörande och ålade Haeger & Schmidt att betala 285659,64 euro i skadestånd jämte lagstadgad ränta till Axa Corporate Solutions SA och Ace Insurance SA NV, vilka är de försäkringsgivare som inträtt i Va Techs ställe. Samma fordran sattes upp som skuld för Safram, som under tiden hade försatts i konkurs. Cour d’appel fann att fransk rätt var tillämplig på avtalsförhållandena mellan de olika bolagen i fråga och bedömde således beträffande Safram och Haeger & Schmidt att tysk rätt inte kunde vara tillämplig på ett avtal om godstransport i den mening som avses artikel 4.4 i Romkonventionen, vilket ingåtts av ett franskt bolag med säte i Frankrike för ett annat franskt bolags räkning, när även lossningsplatsen är belägen i Frankrike.
15
Haeger & Schmidt överklagade det avgörandet till Cour de cassation. Den enda grunden för överklagandet var att det gjorts en felaktig bedömning av vilken lag som skulle vara tillämplig på tvisten. Bolaget gjorde gällande att det var detta bolag, som är etablerat i Tyskland, som utförde den prestation som är karaktäristisk för speditionsavtalet mellan parterna. Haeger & Schmidt menade vidare att Cour d’appel i Douai inte hade rätt att fastställa att fransk lag var tillämplig i enlighet med undantagsbestämmelsen i artikel 4.5 i Romkonventionen, förrän den hade jämfört avtalets anknytning till å ena sidan Förbundsrepubliken Tyskland, vars lag skulle vara tillämplig genom den allmänna presumtion för att avgöra tillämplig lag som föreskrivs i artikel 4.2 i Romkonventionen, och å andra sidan Republiken Frankrike, och prövat, i förhållande till samtliga omständigheter, vilket land avtalet hade närmast anknytning till, i den mening som avses i artikel 4.5 i Romkonventionen.
16
Mot denna bakgrund beslutade Cour de cassation att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)
Kan ett speditionsavtal, genom vilket en uppdragsgivare har anförtrott en speditör att i eget namn och på eget ansvar ombesörja en transport av gods som ska genomföras av en eller flera transportörer för uppdragsgivarens räkning, anses ha transport av gods som huvudsyfte, i den mening som avses i artikel 4.4 sista meningen i Romkonventionen, och i så fall under vilka förutsättningar?
2)
Om speditionsavtalet kan anses utgöra ett avtal om godstransport i den mening som avses i artikel 4.4 [i nämnda konvention], men den särskilda presumtionen för att avgöra tillämplig lag som föreskrivs i denna bestämmelse inte är tillämplig, därför att det saknas ett sådant samband som krävs, ska då artikel 4.4 första meningen, enligt vilken den allmänna presumtionen i artikel 4.2 inte är tillämplig, tolkas så att domstolen då inte ska avgöra vilken lag som är tillämplig med stöd av denna presumtion, eftersom den är definitivt utesluten, utan genom att tillämpa den allmänna principen i artikel 4.1, det vill säga genom att fastställa vilket land avtalet har närmast anknytning till, utan att särskilt beakta i vilket land den part som ska utföra den prestation som är karaktäristisk för avtalet har sitt verksamhetsställe?
3)
Om det antas att speditionsavtalet omfattas av den allmänna presumtionen i artikel 4.2, är det då möjligt, när den ursprunglige uppdragsgivaren har ingått avtal med en första speditör, som i sin tur sedan har ingått ett avtal med en andra speditör, att avgöra vilken lag som är tillämplig för avtalsförhållandet mellan uppdragsgivaren och den andra speditören utifrån den första speditörens verksamhetsort, och är den lag som sålunda bestämts tillämplig på transportuppdraget i dess helhet?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
17
Cour de cassation har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 4.4 sista meningen i Romkonventionen ska tolkas på så sätt att den är tillämplig på ett speditionsavtal och om så är fallet under vilka förutsättningar ett speditionsavtal kan anses utgöra ett avtal för godstransport.
18
Domstolen erinrar inledningsvis om att det, för det fall att parterna inte har gjort något val av tillämplig lag för avtalet, i artikel 4 i konventionen anges anknytningskriterier på grundval av vilka domstolarna ska fastställa den lag som ska tillämpas. Dessa kriterier gäller för alla kategorier av avtal (se, dom ICF, C‑133/08, EU:C:2009:617, punkt 25).
19
Nämnda artikel 4 vilar på den allmänna principen, som slås fast i artikel 4.1, enligt vilken domstolarna, för att fastställa ett avtals anknytning till en nationell lag, ska avgöra vilket land som har ”närmast anknytning” till avtalet (se dom ICF, EU:C:2009:617, punkt 26).
20
Tillämpningen av denna allmänna princip begränsas dock genom de presumtioner som föreskrivs i artikel 4.2–4.4 i Romkonventionen.
21
Artikel 4.2 innehåller en allmän presumtion enligt vilken det anknytningskriterium som ska användas är vistelseorten för den part som ska utföra den prestation som är karaktäristisk för avtalet.
22
De två första meningarna i artikel 4.4 i Romkonventionen återspeglar särdraget hos avtal om godstransport. Åtminstone såvitt avser gränsöverskridande avtal är det svårt att slå fast att det finns anknytning till det land där den avtalspart som ska utföra den prestation som är karaktäristisk för avtalet har sin vistelseort. Det huvudsakliga syftet med ett sådant avtal är transport av gods och således utgör transportörens vanliga vistelseort inte något objektivt anknytningskriterium med avseende på nämnda avtal. I den andra meningen i nämnda artikel 4.4 återfinns en uttömmande uppräkning av de särskilda anknytningskriterierna för bestämmandet av tillämplig lag på transportavtal.
23
Artikel 4.5 i Romkonventionen innehåller en undantagsbestämmelse som gör det möjligt att frångå nämnda presumtioner om det framgår av de samlade omständigheterna att avtalet har närmare anknytning till ett annat land (se dom ICF, EU:C:2009:617, punkt 27).
24
Mot bakgrund av dessa överväganden och för att kunna besvara den första tolkningsfrågan från Cour de cassation, ska det göras en prövning av artikel 4.4 tredje meningen i Romkonventionen där det anges att ”… certepartier [skall] för en enstaka resa och andra avtal vilkas huvudsyfte är transport av gods anses som avtal om godstransport”.
25
Vad beträffar uttrycket ”anses som avtal om godstransport” och de villkor som ska vara uppfyllda för att ett annat avtal ska kunna anses utgöra ett transportavtal, erinrar domstolen om att det krävs enhetliga och självständiga kriterier för att säkerställa Romkonventionens fulla verkan i förhållande till de mål som den eftersträvar (se, analogt, dom Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, punkt 32 och där angiven rättspraxis).
26
Domstolen erinrar även om att den redan, i punkterna 32–34 i domen ICF (EU:C:2009:617), har gjort en tolkning av nämnda artikel 4.4 sista meningen. Den har slagit fast att den bestämmelsen gör det möjligt att likställa andra avtal med transportavtal, då ett av ändamålen med nämnda bestämmelse är att utvidga tillämpningsområdet för artikel 4.4 andra meningen i Romkonventionen till att även omfatta avtal som, även om de i nationell rätt kvalificeras som certepartier, har transport av gods som huvudsyfte. För att kunna fastställa syftet ska avtalsförhållandets ändamål och, följaktligen, samtliga förpliktelser för den part som utför den prestation som är karaktäristisk för avtalet beaktas.
27
Detsamma gäller speditionsavtal som utgör ett särskilt avtal. Den prestation som är karaktäristisk för den typen av avtal består nämligen i organiserandet av godstransporten. Eftersom det inte är själva frakten av godset som är huvudsyftet, kan ett speditionsavtal inte anses utgöra ett transportavtal.
28
Om man emellertid beaktar syftet med avtalsförhållandet, med den prestation som faktiskt genomförts och med samtliga förpliktelser för den part som ska tillhandahålla den prestation som är karaktäristisk, och bortser från parternas definition, kan ett speditionsavtal visa sig ha ett sådant särdrag som kännetecknar ett transportavtal som omnämnts i punkt 22 i förevarande dom. Detta gäller under förutsättning att huvudsyftet med speditionsavtalet är genomförande av själva frakten av godset.
29
I det nationella målet följer det av begäran om förhandsavgörande att Cour de cassation kvalificerat de två första avtalen som ingicks mellan dels Va Tech och Safram, dels Safram och Haeger & Schmidt, som speditionsavtal. I syfte att transporten av transformatorn skulle genomföras via inre vattenvägar, ingick Haeger & Schmidt ett transportavtal med Jacques Lorio, ägare till pråmen ”El‑Diablo” som vid lastningen av godset kantrade och sjönk.
30
Av beslutet om hänskjutande framgår även att huvudsyftet med det avtal som ingicks mellan Safram och Haeger & Schmidt var ”den totala organisationen av transporten och inte bara befogenhet att företräda uppdragsgivaren”. Haeger & Schmidt agerade nämligen som mellanhand på eget ansvar och i eget namn, men för uppdragsgivarens räkning när nödvändiga åtgärder vidtogs med avseende på transporten av transformatorn i fråga.
31
Det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra en helhetsbedömning av samtliga omständigheter i det nationella målet, det vill säga avtalsvillkoren som återspeglar det ekonomiska och affärsmässiga förhållandet mellan parterna och ändamålet med artikel 4.4 i Romkonventionen, och pröva om, och i vilken mån, huvudsyftet med det aktuella speditionsavtalet är själva transporten av det aktuella godset.
32
Av det anförda följer att den första frågan ska besvaras enligt följande. Artikel 4.4 sista meningen i Romkonventionen ska tolkas på så sätt att den bestämmelsen är tillämplig på ett speditionsavtal uteslutande när huvudsyftet med avtalet är transport i egentlig mening av det aktuella godset, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera.
Den andra frågan
33
Cour de cassation har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida den lag som är tillämplig på ett avtal om godstransport – om den inte kan fastställas med tillämpning av artikel 4.4 andra meningen i Romkonventionen – ska fastställas genom att tillämpa den allmänna regeln i artikel 4.1 eller den allmänna presumtionen i artikel 4.2 i samma konvention.
34
Enligt domstolens praxis ska den nationella domstolen alltid fastställa den tillämpliga lagen på grundval av presumtionerna i artikel 4.2–4.4 i Romkonventionen, vilka motsvarar det allmänna kravet på lagens förutsebarhet och, följaktligen, rättssäkerhet i avtalsförhållanden (se, för ett liknande resonemang, dom ICF, EU:C:2009:617, punkt 62).
35
Domstolen ska således pröva vad som blir följden om presumtionen i artikel 4.4 i Romkonventionen visar sig inte kunna tillämpas. Frågan är om det leder till att den allmänna presumtionen i artikel 4.2 i samma konvention inte kan tillämpas och följaktligen till att den allmänna principen i artikel 4.1 i konventionen ska tillämpas.
36
Enligt artikel 4.4 första meningen i Romkonventionen gäller inte antagandet i artikel 4.2 för avtal om godstransport. I artikel 4.4 andra meningen anges att avtal om godstransport ska omfattas av lagen i det land där transportören vid den tidpunkt då avtalet ingicks hade sitt huvudsakliga verksamhetsställe, om det landet också är det land där platsen för lastning eller lossning finns eller där avsändaren har sitt huvudsakliga verksamhetsställe.
37
I artikel 4 i Romkonventionen föreskrivs således uttryckligen att antagandet i artikel 4.2 inte är tillämpligt på avtal om godstransport. Vidare anges i samma artikel flera särskilda anknytningskriterier som ska göra det möjligt att fastställa tillämplig lag för den typen av avtal. Transportörens vistelseort anses nämligen inte i sig vara ett tillräckligt kriterium i detta avseende.
38
Under dessa omständigheter skulle det strida såväl mot ordalydelsen i artikel 4.4 i Romkonventionen som mot logiken i den bestämmelsen att tillämpa presumtionen i artikel 4.2 i samma konvention på ett sådant avtal som det som är aktuellt i det nationella målet om det visas att den presumtion som anges i den punkten inte är tillämplig på grund av att kriterierna i artikel 4.4 andra meningen inte är uppfyllda.
39
Vidare är den tolkning som följer av föregående punkt även förenlig med de lagvalsregler rörande avtal om godstransporter som föreskrivs i förordning nr 593/2008, vilken dock av tidsmässiga skäl (ratione temporis) inte är tillämplig i det nationella målet. Enligt artikel 5 i den förordningen är det nämligen inte möjligt att, såvitt avser den typen av avtal och om de anknytningskriterier som däri anges inte är uppfyllda, tillämpa lagen i det land där transportören har sin vanliga vistelseort. I samma artikel anges uttryckligen att tillämplig lag i ett sådant fall är lagen i det land där den plats för varornas leverans som parterna kommit överens om är belägen.
40
Följaktligen ska den nationella domstolen, när villkoren i artikel 4.4 andra meningen i Romkonventionen inte är uppfyllda, vid fastställelsen av vilken lag som är tillämplig på avtalet inte utgå från presumtionen i artikel 4.2 i samma konvention, som är definitivt utesluten, utan i stället tillämpa den allmänna principen i artikel 4.1 första meningen, som innebär att det ska fastställas vilket land som avtalet har närmast anknytning till.
41
Domstolen anser, i likhet med vad den franska regeringen framhöll i sitt skriftliga yttrande, att eftersom den nationella domstolen enligt artikel 4.5 i Romkonventionen är skyldig att tillämpa lagen i det land som avtalet har närmast anknytning till och att underlåta att tillämpa den lag som är tillämplig enligt de presumtioner som anges i artikel 4.2–4.4 i samma konvention, finns det än starkare skäl för att den nationella domstolen ska vara skyldig att tillämpa lagen i det land som det aktuella avtalet har närmast anknytning till, såsom föreskrivs i artikel 4.1 när det inte är möjligt att enligt artikel 4.4 fastställa tillämplig lag för ett avtal om godstransporter (se, för ett liknande resonemang, dom ICF, EU:C:2009:617, punkterna 63 och 64).
42
Av det anförda följer att den andra frågan ska besvaras enligt följande. Artikel 4.4 i Romkonventionen ska tolkas på så sätt att den lag som är tillämplig på ett avtal om godstransport – om den inte kan fastställas med tillämpning av andra meningen i nämnda bestämmelse – ska fastställas genom att tillämpa den allmänna regeln i artikel 4.1 i samma konvention, vilket innebär att den lag som ska tillämpas på avtalet är lagen i det land till vilket avtalet har närmast anknytning.
Den tredje frågan
43
Domstolen framhåller inledningsvis och med beaktande av svaret på den första frågan att den tredje frågan har ställts för det fall att Cour de cassation mot bakgrund av omständigheterna i målet skulle komma fram till att det avtal som är i fråga i det nationella målet inte kan jämställas med ett transportavtal och således inte heller omfattas av den allmänna presumtionen i artikel 4.2 i Romkonventionen.
44
Cour de cassation har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida artikel 4.2 i Romkonventionen ska tolkas på så sätt att den innebär att den nationella domstolen kan fastställa vilken lag som är tillämplig på sådana avtalsförhållanden som de som är i fråga i det nationella målet, i vilket den första speditören ersatts av en andra speditör med säte i en annan medlemsstat, endast i förhållande till huvudspeditörens verksamhetsställe.
45
Såsom framgår av punkt 22 i förevarande dom ska det enligt artikel 4.2 i Romkonventionen antas att avtalet har närmast anknytning till det land där den part som ska utföra den prestation som är karaktäristisk för avtalet vid avtalsslutet har sin vanliga vistelseort, sin centrala förvaltning, det huvudsakliga verksamhetsstället eller annat verksamhetsställe.
46
När det rör sig om ett avtal som omfattas av artikel 4.2 i Romkonventionen och det är möjligt att fastställa vilken prestation som är karaktäristisk för avtalet, ska den nationella domstolen för det första fastställa den tillämpliga lagen på grundval av de särskilda anknytningskriterier som återfinns i nämnda artikel 4.2, vilket det har erinrats om i punkt 35 i förevarande dom (se, för ett liknande resonemang, dom ICF, EU:C:2009:617, punkt 62).
47
Det följer såväl av ordalydelsen i artikel 4.2 i Romkonventionen, där det uttryckligen anges att det som däri föreskrivs gäller med förbehåll för vad som föreskrivs i artikel 4.5, som av domstolens praxis att denna presumtion inte ska tillämpas när villkoren i artikel 4.5 är uppfyllda (se, för ett liknande resonemang, dom ICF, EU:C:2009:617, punkterna 63 och 64).
48
Av det ovanstående följer att den nationella domstolen för det andra, mot bakgrund av samtliga omständigheter i målet, ska pröva om den lösning som den domstolen har kommit fram till med tillämpning av artikel 4.2 ska förkastas eller inte. Den ska för detta ändamål jämföra vilken anknytning som finns till dels det land där den part som ska utföra den prestation som är karaktäristisk för avtalet har sin vanliga vistelseort vid avtalsslutet, dels ett annat land som avtalet har nära anknytning till.
49
Därvid ska den hänskjutande domstolen ta hänsyn till samtliga omständigheter som kännetecknar avtalsförhållandet och bedöma vilken eller vilka av dem som den anser vara av störst betydelse (se, analogt, dom Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, punkt 40). Såsom kommissionen har understrukit ska man med avseende på de anknytningskriterier som är betydelsefulla bland annat beakta den nära anknytning som det aktuella avtalet har med ett eller flera andra avtal som i förekommande fall ingår i samma kedja av avtal och den ort där godset ska levereras.
50
Det finns stöd för en sådan tolkning i skäl 20 i förordning nr 593/2008, där det uttryckligen anges att ett relevant anknytningskriterium är att det aktuella avtalet ingår i en kedja av avtal.
51
Av det anförda följer att den tredje frågan ska besvaras enligt följande. Artikel 4.2 i Romkonventionen ska tolkas på så sätt att det, för det fall att det har gjorts gällande att ett avtal har närmare anknytning till ett annat land än det land vars lag ska tillämpas i enlighet med den presumtion som återfinns i den punkten i nämnda artikel, ska den nationella domstolen jämföra det avtalets anknytning till dels det land vars lag ska tillämpas i enlighet med presumtionen, dels det andra berörda landet. Den nationella domstolen ska därvid beakta samtliga omständigheter och däribland förekomsten av andra avtal som har samband med det aktuella avtalet.
Rättegångskostnader
52
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:
1)
Artikel 4.4 sista meningen i konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980 ska tolkas på så sätt att den bestämmelsen är tillämplig på ett speditionsavtal uteslutande när huvudsyftet med avtalet är transport i egentlig mening av det aktuella godset, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera.
2)
Artikel 4.4 i Romkonventionen ska tolkas på så sätt att den lag som är tillämplig på ett avtal om godstransport – om den inte kan fastställas med tillämpning av andra meningen i nämnda bestämmelse – ska fastställas genom att tillämpa den allmänna regeln i artikel 4.1 i samma konvention, vilket innebär att den lag som ska tillämpas på avtalet är lagen i det land till vilket avtalet har närmast anknytning.
3)
Artikel 4.2 i Romkonventionen ska tolkas på så sätt att den nationella domstolen, för det fall att det har gjorts gällande att ett avtal har närmare anknytning till ett annat land än det land vars lag ska tillämpas i enlighet med den presumtion som återfinns i den punkten i nämnda artikel, ska jämföra det avtalets anknytning till dels det land vars lag ska tillämpas i enlighet med presumtionen, dels det andra berörda landet. Den nationella domstolen ska därvid beakta samtliga omständigheter och däribland förekomsten av andra avtal som har samband med det aktuella avtalet.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.