62008CC0115
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
M. POIARES MADURO
föredraget den 22 april 2009 (
1
)
Mål C-115/08
Land Oberösterreich
mot
ČEZ as
”Talan som syftar till att undanröja störningar eller en risk för störningar som åsamkas fast egendom genom driften av ett kärnkraftverk beläget i en annan medlemsstat — Skyldighet att tolerera störningar och risk för störningar från anläggningar som har erhållit ett administrativt tillstånd i den stat där talan väckts — Ingen hänsyn till tillstånd som meddelats i andra medlemsstater — Likabehandling — Principen om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet inom Euratomfördragets tillämpningsområde”
I — Bakgrund
1.
Detta mål kan beskrivas som ett som handlar om frågan om ömsesidig extern påverkan. Å ena sidan anser Republiken Österrike och särskilt Land Oberösterreich att ČEZ och de tjeckiska myndigheterna har gjort dem till offer för externa omständigheter genom att uppföra ett kärnkraftverk nära den österrikiska gränsen, utan hänsyn till de risker som drabbar dem som lever på andra sidan gränsen. ČEZ och Republiken Tjeckien gör å sin sida gällande att det är den österrikiska högsta domstolens tolkning av österrikisk lag som utsätter dem för externa omständigheter genom att kräva att de ska stänga det tjeckiska kärnkraftverket enbart för att skydda österrikiska medborgares intressen och utan att ta hänsyn till situationen i Tjeckien. Gemenskapsrätten (i form av bestämmelser i EG- och EA-fördraget) blir av betydelse i en sådan tvist, eftersom båda parter har åberopat den för att skaffa sig behörighet att tvinga den andra parten att följa sitt eget beslut. Det är i stället önskvärt att nå en lösning som leder till att vardera parten i sina egna beslut tar hänsyn till den andras intressen, eftersom det är en sådan underlåtenhet som har lett till att tvisten har uppkommit och som är huvudfrågan i densamma. Eftersom frågan inte är fullständigt reglerad i bestämmelserna i EG- och EA-fördraget, kan det tyvärr bli så, att domstolen kommer till slutsatsen att den har begränsade möjligheter att tillhandahålla en helt tillfredsställande lösning i detta mål. Den tolkning jag föreslår av de tillämpliga bestämmelserna vägleds av tanken att målet måste vara att så långt som möjligt göra nationella myndigheter uppmärksamma på vilken påverkan deras beslut har på andra medlemsstaters intressen och medborgare, eftersom detta syfte kan sägas vara det centrala i det europeiska integrationsprojektet och ingår som en del i gemenskapsrättens bestämmelser.
2.
I det här målet har domstolen för andra gången fått frågor som hänskjutits enligt artikel 234 EG i samband med en tvist mellan Land Oberösterreich (nedan kallad delstaten) och ČEZ kärnkraftverk i Temelín i Tjeckien (nedan kallat ČEZ). Delstaten äger en fastighet på österrikiskt territorium, där den har anlagt en jordbruksskola, belägen ungefär 60 km från ČEZ:s anläggning. Kärnkraftverket Temelín fick godkännande av den tjeckiska regeringen år 1985 och har varit i full drift sedan år 2003, efter en försöksverksamhet som började år 2000.
3.
Kärnkraftverket Temelín har varit föremål för förhandlingar mellan Republiken Österrike och Republiken Tjeckien som ledde fram till en förklaring, vilken bifogades fördraget om Republiken Tjeckiens anslutning till Europeiska unionen. I förklaringen anförde båda staterna att de skulle uppfylla en rad bilaterala förpliktelser, däribland säkerhetsåtgärder, främjande av rätten till fri rörlighet och utveckling av energipartnerskap, vilka angavs i ett dokument känt som ”Slutsatserna från Melk-processen och uppföljningen”, färdigställt i november 2001.
4.
Trots detta väckte delstaten och andra privata fastighetsägare år 2001 talan vid Landesgericht Linz (nedan kallad den hänskjutande domstolen) på grundval av 364 § andra stycket i den österrikiska civillagen (Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch; nedan kallad ABGB) för att förmå ČEZ att upphöra med de störningar som drabbade deras egendom på grund av påstådda radioaktiva utsläpp från kärnkraftverket Temelín.
5.
Den hänskjutande domstolen har konstaterat att ägaren av en fastighet enligt 364 § andra stycket ABGB kan kräva att ägare av en angränsande fastighet, däribland en fastighet belägen i en annan stat, ska säkerställa att det på grannfastigheten inte produceras utsläpp som överstiger de brukliga nivåerna enligt lokala förhållanden och som påverkar den normala användningen av mark. Vid ett omedelbart och konkret hot om störning som orsakar irreversibel skada är det möjligt att utverka ett quia timet-föreläggande [uttrycket ”quia timet” betyder ”emedan han fruktar”] av domstol om förbud mot att använda fastighet för verksamhet som utgör ett sådant hot. Om den relevanta störningen orsakas av en ”av behöriga myndigheter godkänd anläggning” är emellertid rätten att ansöka om föreläggande ersatt av en rätt att yrka skadestånd.
6.
Enligt de uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat har den österrikiska högsta domstolen (Oberster Gerichtshof; nedan kallad OGH) slagit fast att begreppet ”av behöriga myndigheter godkänd anläggning” i 364a § ABGB inte omfattar anläggningar som har godkänts av en utländsk myndighet på grund av att denna bestämmelse enbart grundas på ”överväganden av olika nationella intressen” och att det inte finns något skäl till varför österrikisk lag ska kunna begränsa österrikiska markägares äganderätt ”enbart för att skydda en utländsk ekonomi och allmänna intressen i ett annat land”.
7.
Landesgericht Linz har i en rad mycket utförliga frågor begärt domstolens bedömning av huruvida denna tolkning av 364a § är förenlig med gemenskapsrätten, särskilt artiklarna 43, 28, 12 och 10 EG. Jag avser att börja med att behandla de frågor som uppkommer enligt artikel 43 EG, med stöd av vilken det enligt min uppfattning är möjligt för domstolen att behandla de viktigaste problemen i detta mål.
II — Artikel 43 EG och nationell lag med gränsöverskridande verkan
8.
Hittills har rättspraxis angående rätten till fri etablering varit inriktad på åtgärder som en medlemsstat har vidtagit, vilka begränsar enskildas eller företags rätt att etablera sig i den medlemsstaten i syfte att ägna sig åt ekonomisk verksamhet eller vilka begränsar enskildas eller företags möjligheter att lämna den medlemsstaten i syfte att etablera sig i en annan medlemsstat. Detsamma gäller beträffande andra bestämmelser om fri rörlighet. Avskaffandet av in- och utresebegränsningar till och från en medlemsstat är det centrala i bestämmelserna om fri rörlighet. I förevarande mål ställs domstolen inför en helt annan situation, i vilken det påstås att nationella åtgärder vidtagna av en stat (i detta fall Österrike) påverkar etableringsrätten i en annan medlemsstat (i detta fall Tjeckien), som söker sälja sina produkter till kunder i andra medlemsstater än den stat som har gett upphov till åtgärderna i fråga. Domstolen måste därför ta ställning till om den nationella österrikiska lagstiftningens eventuella extraterritoriella påverkan i princip kan medföra en begränsning av den fria etableringsrätten i en annan medlemsstat, nämligen Tjeckien.
9.
Enligt min uppfattning måste svaret på denna fråga bli att den österrikiska nationella lagstiftningen kan det. Rättspraxis angående rätten till fri etablering har visserligen till stor del varit inriktad på vilka effekter medlemsstaternas åtgärder har på möjligheten för en medborgare i en annan medlemsstat att etablera sig i den medlemsstaten. Gemenskapsrättens utveckling angående möjligheten att verkställa nationella domar i andra medlemsstater, såsom rådets förordning nr 44/2001 (
2
), har dock medfört att nationella domstolars domar, i frågor om nationell rätt som har gränsöverskridande påverkan, i ökande utsträckning kan ha effekter på etableringsrätten i en annan medlemsstat, även med avseende på medborgare i den staten eller i en tredje medlemsstat. Vad gäller till exempel lagstiftningen om störningar åligger övervakningen av verkställighet av staten A:s domstolars domar, angående störningar som upplevs i staten A men som har sitt ursprung i staten B, enligt gemenskapsrätten närmast staten B:s domstolar. Den gränsöverskridande påverkan av staten A:s juridiska organs beslut vad gäller ett sådant område som störningar kan således, genom att företag lokaliserade i staten B utsätts för en ökad risk för anspråk på skadestånd eller förbudsföreläggande enligt lagstiftningen i staten A, få den effekten att medborgare i staten C får det svårare eller finner det mindre attraktivt att utöva sin etableringsrätt inom staten B. Det är särskilt troligt att denna påverkan har en negativ inverkan på gränsöverskridande situationer, där företag som är etablerade i staten A, men inte de som är etablerade i staten B, kan ha fördel av undantag som minskar deras utsatthet i detta avseende.
10.
Mot bakgrund av vad som sagts ovan delar jag inte kommissionens, Land Oberösterreichs och de österrikiska och polska regeringarnas uppfattning, enligt vilken tillämpningen av bestämmelserna om fri rörlighet är begränsad till situationer där en statlig åtgärd är ägnad att medföra hinder för den fria rörligheten mellan den staten och en annan medlemsstat. Jag anser att reglerna om fri rörlighet syftar till att eliminera varje begränsning som en medlemsstat inför med avseende på den ekonomiska verksamheten i eller med en annan medlemsstat. Ett gränsöverskridande element krävs men det gränsöverskridande elementet behöver inte innebära ett faktiskt hinder för fri rörlighet från eller till den stat som vidtar åtgärden. Det är tillräckligt att den extraterritoriella tillämpningen av denna statliga åtgärd kan påverka den ekonomiska verksamheten i en annan medlemsstat eller mellan andra medlemsstater. Vad som är relevant är att en medlemsstats åtgärd har en sådan gränsöverskridande effekt att den kan påverka näringsidkare som är etablerade i andra medlemsstater vad gäller möjligheten att utnyttja nationella marknadsfördelar. Om det av ordalydelsen i bestämmelserna om fri rörlighet inte klart framgår att en situation som den i det förevarande målet omfattas, beror det helt enkelt på att sådana situationer inte kunde förutses vid tidpunkten för bestämmelsernas tillkomst. Det förhållandet att en österrikisk bestämmelse och det domstolsbeslut i vilket bestämmelsen tillämpades kan ha en sådan begränsande inverkan på den ekonomiska verksamheten i en annan medlemsstat beror i själva verket på gemenskapsrättens utveckling, som har inneburit att vissa juridiska beslut (och därvid tillämpade nationella regler) erkänns i andra medlemsstater. När det förhåller sig så skulle det vara oacceptabelt om en medlemsstat kunde använda sig av bestämmelser i EG-fördraget för att i en annan medlemsstat verkställa en åtgärd som begränsar den ekonomiska verksamheten i den staten och på samma gång kräva att bestämmelser i EG-fördraget inte tillämpas vid en granskning av åtgärden.
11.
Kommissionen, som förvisso är medveten om detta underliggande problem, har kommit fram till den ganska paradoxala slutsatsen att den förevarande situationen inte faller inom tillämpningsområdet för någon bestämmelse om fri rörlighet men att den däremot faller inom gemenskapsrättens tillämpningsområde på grund av den nationella åtgärdens effekter på handeln med varor och tjänster inom gemenskapen. Kommissionen har till stöd för sin uppfattning åberopat flera domar från domstolen. Dessa domar rör emellertid bara situationer då rättigheterna i fråga påverkar handeln med varor och tjänster inom gemenskapen, och domstolen har i dessa mål inte behövt göra någon koppling till de särskilda bestämmelserna om fri rörlighet. (
3
) Det är eftersom de i dessa mål aktuella åtgärderna ansågs vara ägnade att påverka samtliga bestämmelser som rör fri rörlighet som de ansågs omfattas av gemenskapsrättens tillämplighetsområde. Det finns däremot ingen grund för att hävda att de föll inom detta tillämpningsområde även när åtgärderna inte täcktes av någon bestämmelse om fri rörlighet. Den av kommissionen föreslagna tolkningen skulle endast leda till ytterligare förvirring och rättsosäkerhet. Det skulle vara detsamma som att säga att, i fall där den begränsande effekten på en bestämmelse om enskilds rätt till fri rörlighet inte är tillräcklig för att utlösa dess tillämpning, kan effekten vara tillräcklig för att utlösa en allmän tillämpning av gemenskapsrätten och således involvera både en begränsning av tillämpningsområdet för rätten till fri rörlighet och en samtidig utvidgning av gemenskapsrättens gränser, utan att det anges klara kriterier för hur detta ska göras. Vad som är nödvändigt för att anpassa sig till gemenskapsrättens utveckling är i stället att göra en sådan tolkning av bestämmelserna om fri rörlighet som täcker alla nationella åtgärder genom vilka gränsöverskridande situationer behandlas mindre fördelaktigt än rent nationella situationer, vilka har påverkan på den ekonomiska verksamheten i en annan medlemsstat.
12.
Som jag konstaterade i mina förslag till avgöranden i målen Alfa Vita (
4
) och Marks och Spencer (
5
), måste domstolen vid upprätthållande av rättigheterna till fri rörlighet, inklusive dem som skyddas av både artikel 28 EG och artikel 43 EG, se till att ”medlemsstaterna inte vidtar åtgärder som i praktiken utmynnar i att transnationella situationer behandlas på ett mindre fördelaktigt sätt än situationer som är rent nationella”. (
6
) Österrikiska domstolars vägran att beakta administrativa godkännanden av myndigheter i andra medlemsstater i syfte att begränsa tillgången till vissa rättsmedel i lagstiftningen om störningar, när hänsyn tas till motsvarande godkännanden som österrikiska myndigheter har beviljat, utsätter ett sådant företag som ČEZ, som har bestämt sig för att etablera sig i medlemsstater som har gemensam gräns med Österrike, för en större risk att bli föremål för föreläggande av domstol att undanröja störningar än österrikiska företag som arbetar på den österrikiska marknaden. Den österrikiska högsta domstolens tolkning av 364a § ABGB, såsom den hänskjutande domstolen har beskrivit den, har följaktligen den effekten att gränsöverskridande situationer behandlas mindre fördelaktigt än rent nationella situationer och är därför liktydig med ett hinder för etableringsrätten, för vilket krävs ett berättigat syfte. Det är vidare sannolikt att ett kärnkraftverk av det slag som det aktuella målet gäller vill sälja producerad elektricitet till kunder i andra medlemsstater. Den ökade risk som ett icke-österrikiskt företag är utsatt för vad gäller risken att bli föremål för föreläggande av domstol att undanröja störningar innebär således i detta sammanhang att den aktuella åtgärden även kan innebära att de rättigheter som skyddas enligt artikel 28 EG inskränks.
13.
Det bör även anmärkas att det i EA-lagstiftningen har fastslagits regler och kriterier för konstruktion och drift av kärnkraftsanläggningar, vilka kärnkraftverket Temelín helt uppfyller. Kommissionen har även försökt angripa det aktuella problemet genom att åberopa dessa regler för att få till stånd en tillämpning av gemenskapsrätten. EA-reglernas syfte är emellertid endast att reglera under vilka förhållanden ett kärnkraftverk ska godkännas för drift och deras syfte är inte att reglera eventuella civilrättsliga tvister mellan ägarna till sådana anläggningar och dem som kan påverkas av deras drift. Förekomsten av EA-regler angående vilka villkor ett kärnkraftverk ska uppfylla innebär inte i sig, som kommissionen själv har anmärkt vid förhandlingen, att varje nationell regel som kan ha effekt på driften av ett kärnkraftverk med nödvändighet står i strid med gemenskapsrätten. Det förhållandet att en viss anläggning uppfyller de kriterier som har fastställts av statliga myndigheter innebär inte att anläggningen är undantagen från tvister vad gäller den påverkan som dess drift kan ha på andras civila rättigheter. Denna princip kan ses på många andra rättsområden. Att exempelvis en restaurang uppfyller byggnads- och hygienbestämmelser innebär inte att den av denna anledning är fredad från anspråk från gäster som gör gällande att de blivit matförgiftade när de har ätit där eller av grannar som vänder sig emot olägenheter i form av lukter som kommer från restaurangköket. Att kärnkraftverket Temelín uppfyller EA-bestämmelserna är därför i sig inte tillräckligt för att utesluta tillämpning av bestämmelser om andras civila rättigheter, men kan, som nedan visas, vara relevant i andra avseenden i det aktuella målet.
14.
De österrikiska domstolarnas vägran att erkänna att de tjeckiska myndigheternas administrativa godkännanden är undantagna från bestämmelsen om föreläggande av domstol att undanröja störningar, är därför, trots att denna vägran kan innebära en inskränkning av rättigheterna enligt artikel 43 EG, inte nödvändigtvis otillåten enligt gemenskapsrätten. En österrikisk domstol måste emellertid, vid tillämpning av nationella regler om förbudsföreläggande i mål om störningar med gränsöverskridande inslag, försäkra sig om att en sådan vägran är av icke-diskriminerande slag och är motiverad antingen med hänsyn till något av de allmänna intressen som anges i artikel 30 EG eller till något av de tvingande krav som slagits fast i domstolens rättspraxis. (
7
)
15.
I enlighet med sådana kriterier kan österrikiska domstolar inte helt enkelt vägra att tillerkänna alla icke-österrikiska administrativa godkännanden samma verkningar som tillerkänns österrikiska administrativa godkännanden. Detta är uppenbarligen fallet när det i österrikisk lag anges att godkännanden som österrikiska myndigheter har beviljat är undantagna från bestämmelsen om föreläggande av domstol att undanröja störningar. Vid ett sådant ställningstagande läggs ingen vikt vid ett tjeckiskt administrativt godkännande ens när ett sådant godkännande har beviljats i överensstämmelse med kriterier som i alla delar är lika dem som tillämpas i Österrike. En sådan diskriminerande tillämpning strider mot kravet att de åtgärder som en medlemsstat vidtar för att begränsa rättigheter som skyddas enligt artikel 43 EG inte får vara diskriminerande eller gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det eftersträvade målet. (
8
) Det kan verkligen ifrågasättas om ett ställningstagande med rätta kan sägas över huvud taget ha haft som syfte att skydda människors hälsa eller att förhindra störningar, om medlemsstaten, som angavs ovan, vägrar att erkänna godkännanden som i dessa avseenden ger samma skydd som österrikiska godkännanden.
16.
Strävan att uppnå allmänna politiska mål, såsom skydd för människors hälsa och äganderätten, befinner sig således i konflikt med de begränsningar av rättigheter – vilka skyddas enligt artikel 43 EG och av andra bestämmelser om rätt till fri rörlighet – som en vägran att erkänna ett tjeckiskt godkännande är förenad med. Vid bedömningen huruvida sådana restriktioner ändå är motiverade måste den österrikiska domstolen beakta det förhållandet att det i gemenskapsrätten finns ett specifikt stöd för utveckling av kärnenergianläggningar och kärnenergiindustri i allmänhet. (
9
) Den måste också lägga vikt vid det faktum att de tjeckiska myndigheternas godkännande av kärnkraftverket Temelín beviljades i enlighet med de kriterier som fastställts i relevant gemenskapsrätt.
17.
Även om de österrikiska domstolarna, vid sin bedömning av om ett utländskt administrativt godkännande ska erkännas, har rätt att kontrollera att vederbörlig hänsyn har tagits till österrikiska medborgares intressen när godkännandet beviljades, måste de vidare också fästa vikt vid att dessa intressen också kan ha beaktats som en del i förfarandena, i syfte att uppnå överensstämmelse med de krav som slagits fast i gemenskapsregler. Landesgericht Linz måste särskilt ta hänsyn till att kommissionen vid sina inspektioner av kärnkraftverket Temelín även har beaktat hur anläggningen påverkar befolkningen i andra medlemsstater än Tjeckien. (
10
)
18.
Vid en bedömning av hur olika intressen ska avvägas vad gäller möjligheten att utfärda ett förbudsföreläggande beträffande de störningar som kärnkraftverket Temelín orsakar österrikiska fastighetsägare, måste de österrikiska domstolarna slutligen beakta de fördelar som Tjeckien drar av denna anläggnings verksamhet och kan inte basera sitt beslut enbart på nationella intressen. Jag vill hänvisa till mitt uttalande i mitt förslag till avgörande, när rättstvisten mellan de aktuella parterna senast var föremål för domstolens prövning:
”[N]ationella domstolar med behörighet att pröva transnationella situationer i enlighet med [Bryssel]konventionens regler har specifika skyldigheter som härrör från målets transnationella karaktär …
Sådana skyldigheter härrör först och främst från förekomsten av gränser för erkännandet av beslut som inte respekterar de berörda rättssystemens allmänna politik för vilken erkännande kan sökas. I den mån en dom rör en transnationell situation, såsom gränsöverskridande olägenheter, kommer beslutet inte att sakna effekter i andra stater och det är i detta avseende som frågan om erkännande av domen utomlands kan uppstå. Domstolarna i den konventionsstat som har behörighet att pröva målet måste därför respektera de skyldigheter som härrör från diskussionen om vad som skulle kunna vara en dom som är oförenlig med utländska allmänpolitiska bestämmelser.” (
11
)
19.
En nationell domstols underlåtenhet att handla på detta sätt kan i själva verket påverka möjligheten att verkställa dess avgörande enligt förordning nr 44/2001. Den nationella domstolen har inte begärt domstolens vägledning angående på vilket sätt förordningen kan tillämpas i det aktuella målet. Denna tvist rör emellertid inte endast frågan om inskränkning i rätten till fri rörlighet utan även frågan om erkännande av domar enligt förordning nr 44/2001. I detta avseende bör noteras att OGH:s tolkning av 364a § ABGB, såsom Landesgericht Linz har beskrivit den i sina tolkningsfrågor, innebär att en totalt insulär och rent inrikesfokuserad uppfattning tillämpas i en fråga med transnationella effekter. En sådan underlåtenhet att beakta intressen och allmänna politiska bestämmelser i andra medlemsstater, som kan påverkas av den österrikiska domstolens beslut, är inte endast oförenlig med Österrikes förpliktelser enligt artikel 43 EG utan riskerar även, som jag också påpekade i mitt tidigare förslag till avgörande, att provocera de tjeckiska domstolarna att vägra erkänna en österrikisk dom i denna fråga på grundval av artikel 34.1 i förordning nr 44/2001, i vilken föreskrivs att ”[e]n dom ska inte erkännas om... ett erkännande uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i den medlemsstat där domen görs gällande”.
III — Tvistefrågor angående tolkningen av 364a § ABGB
20.
Den österrikiska regeringen har bestritt riktigheten av den sammanfattning som Landesgericht Linz har gjort av den österrikiska högsta domstolens tolkning av 364a § ABGB. Den har hävdat att en korrekt tolkning av högsta domstolens rättspraxis innebär att hänsyn i större omfattning tas till administrativa godkännanden som beviljats av myndigheter i andra medlemsstater än Österrike. Även om denna domstol kan bedöma de förhållanden under vilka en begäran om förhandsavgörande har gjorts för att avgöra om domstolen är behörig eller för att göra det möjligt för domstolen att ge ett svar, (
12
) har den ingen behörighet att uttala sig i frågor om nationell rätt. Domstolen är endast bemyndigad att bedöma sådan rätts förenlighet med gemenskapsrätten, däremot inte att bedöma riktigheten av konkurrerande tolkningar av nationell rätt. Domstolen har vid upprepade tillfällen understrukit samarbetskaraktären i förfarandet med förhandsavgörande (
13
) och de nationella domstolarnas självständiga ställning i frågor som gäller nationell rätt. (
14
) Det åligger därför domstolen att besvara frågor som den nationella domstolen har hänskjutit men inte att söka förkasta den nationella domstolens tolkning av bestämmelser i nationell rätt. Om Landesgericht Linz har feltolkat de österrikiska domstolarnas relevanta rättspraxis, får en sådan feltolkning rättas till genom det österrikiska rättssystemets överklagandeförfarande – inte av domstolen.
IV — Frågor angående artiklarna 10 EG, 12 EG och 28 EG
21.
Mot bakgrund av bedömningen ovan är det onödigt att gå in på en detaljerad utredning av de frågor som uppkommer beträffande artiklarna 10, 12 och 28 EG. Detta mål rör bedömning av nationella österrikiska lagars påverkan på den ekonomiska verksamheten vid ett kärnkraftverk beläget i en annan medlemsstat. Sådana lagars effekt att göra det mindre lockande för denna anläggning att utöva sina rättigheter enligt artikel 43 EG och det eventuellt berättigade i de österrikiska myndigheternas inskränkningar ger upphov till frågor som är väsentligen desamma som dem som uppkommer enligt artikel 28 EG. Det är således inte nödvändigt att göra en utförlig särskild utredning beträffande artikel 28 EG för att det ska gå att besvara de frågor som den hänskjutande domstolen har ställt.
22.
Artiklarna 10 EG och 12 EG är inte fristående bestämmelser. De kan endast tillämpas inom tillämpningsområdet för en annan artikel i fördraget. Slutsatsen att OGH:s tolkning av 364a § ABGB, såsom den hänskjutande domstolen har beskrivit den, utgör en överträdelse av artikel 43 EG medför att det saknas anledning att göra en separat bedömning av de frågor som uppkommer enligt artiklarna 10 och 12 EG. Resultatet av mina överväganden är förmodligen ganska likt det som jag skulle ha kommit fram till om jag hade följt kommissionens förslag och funnit att den relevanta österrikiska lagstiftningen omfattas av EG-fördragets tillämpningsområde men inte av vare sig artikel 28 EG eller artikel 43 EG. Av skäl som anförts ovan anser jag emellertid att kommissionens tillvägagångssätt är olämpligt.
23.
Samtliga de krav som enligt min uppfattning ställs på de österrikiska domstolarna återspeglar det faktum att de nationella myndigheterna, i samband med en ökad interaktion och ett ökat ömsesidigt beroende mellan medlemsstaternas rättssystem till följd av integrationsprocessen, allt oftare kommer att ställas inför uppgiften att fatta beslut som har verkningar utanför den egna statens gränser. Som jag anmärkte ovan har båda sidor i detta mål sökt åberopa omständigheten att myndigheterna i en medlemsstat har underlåtit att beakta medborgarnas intressen i den egna staten för att rättfärdiga speciella åtgärder från de egna myndigheternas sida. Just detta förhållande understryker det faktum att den rättsliga och politiska integrationsprocessen har inneburit att nationella beslut har vidare räckvidd och påverkan än förut. Detta innebär också att gemenskapsrätten medför en utvidgning av gränserna för nationell makt och de åtgärder som kan vidtas att skydda de egna medborgarnas intressen. Följden av denna ökade närhet och ökade makt är ökat ansvar. Ett sådant ansvar kräver att nationella myndigheter tar hänsyn till hela den krets som kan påverkas av deras beslut. Gemenskapens institutioner måste säkerställa att institutionerna i en medlemsstat inte använder sig av gemenskapsrätten som ett instrument för att försöka tvinga på en annan medlemsstat sin vilja eller att ignorera rättigheter och intressen som tillkommer dem i andra medlemsstater som drabbas av deras beslut. Detta skulle strida mot själva syftet med den europeiska integrationsprocessen. Det är önskvärt att alla parter i den aktuella tvisten lägger detta på minnet.
V — Förslag till avgörande
24.
Mot bakgrund av dessa överväganden anser jag att det är tillräckligt för domstolen att ge följande svar på de frågor som Landesgericht Linz har ställt:
En nationell regel som hindrar en nationell domstol, som ska bedöma eventuella störningar som kommer från ett företag i en annan stat, från att beakta ett existerande administrativt godkännande som har beviljats företaget av myndigheterna i den stat där företaget är beläget, när den nationella domstolen skulle ha beaktat ett motsvarande godkännande från de nationella myndigheterna, utgör en icke godtagbar begränsning av de rättigheter som garanteras enligt artikel 43 EG.
Andra medlemsstaters administrativa godkännanden kan vägras erkännande, om en sådan vägran är av icke-diskriminerande karaktär och är motiverad av hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa och förutsatt att detta sker i överensstämmelse med relevanta gemenskapsbestämmelser samt att samtliga berörda parters intressen beaktas på ett korrekt sätt.
Mot bakgrund av bedömningen avseende artikel 43 EG är det onödigt att bedöma den relevanta nationella lagstiftningens förenlighet med artiklarna 10 EG, 12 EG och 28 EG.
(
1
)	Originalspråk: engelska.
(
2
)	Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s. 1).
(
3
)	Dom av den 20 oktober 1993 i de förenade målen C-92/92 och C-326/92, Phil Collins m.fl., (REG 1993, s. I-5145; svensk specialutgåva, volym 14, s. 351), punkt 27, dom av den 6 juni 2002 i mål C-360/00, Ricordi (REG 2002, s. I-5089), punkt 24, dom av den 30 juni 2005 i mål C-28/04, Tod’s och Tod’s France (REG 2005, s. I-5781), punkt 18, dom av den 26 september 1996 i mål C-43/95, Data Delecta och Forsberg (REG 1996, s. I-4661), punkt 15, dom av den 20 mars 1997 i mål C-323/95, Hayes (REG 1997, s. I-1711), punkt 17 och dom av den 2 oktober 1997 i mål C-122/96, Saldanha och MTS (REG 1997, s. I-5325), punkt 20.
(
4
)	Dom av den 14 september 2006 i de förenade målen C-158/04 och C-159/04, Alfa Vita Vassilopoulos och Carrefour Marinopoulos (REG 2006, s. I-8135).
(
5
)	Dom av den 13 december 2005 i mål C-446/03, Marks and Spencer (REG 2005, s. I-10837), punkterna 37–40.
(
6
)	Domen i målet Alfa Vita, punkt 41, domen i målet Marks och Spencer, punkterna 37–40.
(
7
)	Se till exempel dom av den 30 november 1995 i mål C-55/94, Gebhard (REG 1995, s. I-4165), punkt 37, och dom av den 4 juli 2000 i mål C-424/97, Haim (REG 2000, s. I-5123), punkt 57.
(
8
)	Ibid.
(
9
)	Se artiklarna 1 och 2 EA.
(
10
)	Se kommissionens yttrande av den 24 november 2005 om planen för deponering av radioaktivt avfall som härrör från ombyggnadsarbeten vid kärnkraftverket Temelín i Tjeckien, i enlighet med artikel 37 i Euratom-fördraget (2005/C 293/08) (EUT 2005 C 29, s. 40).
(
11
)	Förslag till avgörande i mål C-343/04, ČEZ (REG 2006, s. I-4557), punkterna 93–94.
(
12
)	Dom av den 1 december 1965 i mål 16/65, Schwarze (REG 1965, s. 1081; svensk specialutgåva, volym 1, s. 227).
(
13
)	Dom av den 16 juli 1992 i mål C-343/90, Lourenço Dias (REG 1992, s. I-4673; svensk specialutgåva, volym 13, s. 69), punkt 17.
(
14
)	Dom av den 15 juli 1964 i mål 6/64, Costa mot ENEL (REG 1964, s. 1141; svensk specialutgåva, volym 1, s. 211).