62006CC0311
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
M. POIARES MADURO
föredraget den 28 februari 2008 (
1
)
Mål C-311/06
Consiglio Nazionale degli Ingegneri
mot
Ministero della Giustizia och Marco Cavallera
”Erkännande av examensbevis — Direktiv 89/48/EEG — Erkännande av likvärdighet av ett utbildningsbevis — Ingenjör”
1.
Denna begäran om förhandsavgörande föranleder domstolen att ta ställning till tolkningen av rådets direktiv 89/48/EEG av den 21 december 1988 om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier. (
2
) Den nationella domstolen vill närmare bestämt få klarhet i huruvida det med hänsyn till direktivets syften är tillåtet att en gemenskapsmedborgare, som har genomgått hela sin akademiska utbildning i sitt ursprungsland Italien och som, genom att hans italienska behörighetsbevis har erkänts som likvärdigt i Spanien, har erhållit ett examensbevis som ger honom rätt att utöva yrket som ingenjör i maskinteknik i detta land, kan få sitt spanska examensbevis ömsesidigt erkänt i Italien för att utöva detta yrke i ursprungsstaten, trots att vederbörande inte har genomgått någon akademisk utbildning i Spanien eller förvärvat någon yrkeserfarenhet i den staten.
I — Bakgrund och tillämpliga bestämmelser i tvisten vid den nationella domstolen
2.
Den italienska medborgaren Marco Cavallera erhöll den 9 mars 1999 ett examensbevis avseende en treårig ingenjörsutbildning i maskinteknik (”laurea in ingegneria meccanica”) vid universitetet i Turin (Italien). Han ansökte därefter hos Ministerio de Educación y Ciencia (ministeriet för utbildning och vetenskap) om att hans akademiska behörighetsbevis skulle erkännas som likvärdigt. Den erkändes behörighetsbeviset som likvärdigt, och i samband härmed blev Marco Cavallera inskriven i ingenjörssamfundet i Katalonien, vilket gav honom rätt att utöva ingenjörsyrket i Spanien.
3.
Fram till dess att det spanska kungliga dekretet nr 285/2004 (
3
) trädde i kraft i september år 2004 reglerades förfarandet för erkännande om likvärdighet av examensbevis från utländska universitet i Spanien av kungligt dekret nr 86/1987. Enligt artikel 1 dekret nr 86/1987 (
4
) uppställs som krav för erkännande om likvärdighet att examensbevis över högre utbildning som erhållits i utlandet erkänns som officiellt giltiga i Spanien för akademiska syften. Enligt artikel 2 i nämnda dekret kan det för ett sådant erkännande uppställas krav på ingivande av ytterligare examensbevis om den utbildning som styrks genom examensbeviset inte är likvärdig med den utbildning som det spanska examensbeviset avser.
4.
Detta förfarande skiljer sig från det förfarande för erkännande av yrkesmässiga kvalifikationer som inrättats genom kungligt dekret nr 1665/1991, genom vilket direktiv 89/48 har införlivats med den spanska rättsordningen. Eftersom Marco Cavallera inte hade något examensbevis i Italien som gav honom rätt att utöva yrket som ingenjör i maskinteknik i den staten, utan endast ett akademiskt behörighetsbevis avseende en treårig universitetsutbildning, var endast förfarandet för erkännande om likvärdighet tillämpligt på honom. Det var således med stöd av kungligt dekret nr 86/1987 som han erhöll ett beslut om erkännande om likvärdighet av hans akademiska studier, varigenom den italienska universitetsutbildningen ansågs likvärdig med den spanska universitetsutbildningen.
5.
För att erhålla ett erkännande på grundval av direktivet skulle han nämligen först ha varit tvungen att med godkänt resultat avlägga det italienska statliga provet, vilket enligt kungligt dekret nr 2537 av den 25 oktober 1925 (
5
) och presidentdekret (DPR) nr 328 av den  (
6
) utgör ett krav för att få utöva yrket som ingenjör i maskinteknik i Italien.
6.
Det beslut om erkännande om likvärdighet som fattades i Spanien räcker dock för att få utöva yrket i Spanien. Till skillnad från Italien uppställer inte Spanien något krav på att ett statligt prov skall ha avlagts med godkänt resultat. För att få utöva yrket som ingenjör i maskinteknik i Spanien krävs endast en officiell universitetsexamen och inskrivning i ingenjörssamfundet. Precis som i Italien utgör inskrivningen i yrkesorganisationen endast en administrativ formalitet. Enligt spansk rätt medför erkännandet om likvärdighet att det utländska examensbeviset, från den tidpunkt då det utfärdas eller då motsvarande intyg utfärdas, får samma verkan i landet som det spanska examensbevis eller den spanska akademiska titel som det erkänts som likvärdigt med, i enlighet med gällande lagstiftning. Marco Cavallera kunde därför bli inskriven i ingenjörssamfundet i Katalonien, vilket ger honom rätt att utöva yrket som ingenjör i maskinteknik i Spanien.
7.
Efter att ha fått ett spanskt examensbevis för ingenjörsexamen i maskinteknik ingav således Marco Cavallera den 6 mars 2002 en ansökan till de behöriga italienska myndigheterna om att detta behörighetsbevis skulle erkännas i Italien i syfte att för första gången utöva yrket som ingenjör i maskinteknik i Italien.
8.
Genom dekret av den 23 oktober 2002 beviljade det italienska justitieministeriet ansökan genom att erkänna Marco Cavalleras spanska behörighetsbevis som giltigt för inskrivning i medlemsregistret i Alessandrias ingenjörssamfund.
9.
Consiglio nazionale degli Ingegneri (italienska riksorganisationen för ingenjörer), som är klagande i målet vid den nationella domstolen, väckte talan avseende ministerdekretet om erkännande av det spanska behörighetsbeviset vid Tribunale amministrativo regionale del Lazio (nedan kallad TAR Lazio). Den gjorde gällande att de italienska myndigheterna inte kunde bevilja Marco Cavallera detta på grundval av direktivet, eftersom det enligt nationell rätt krävs, utöver den akademiska examen som Marco Cavallera kan göra gällande, att det statliga provet har avlagts med godkänt resultat för att få utöva ingenjörsyrket.
10.
TAR Lazio ogillade talan, eftersom den ansåg att justitieministeriet inte hade gjort sig skyldigt till felaktig rättstillämpning. Domen har överklagats till Consiglio di Stato, vilken dock anser att direktivet inte är tillämpligt på Marco Cavalleras situation, eftersom han i Spanien inte har erhållit något examensbevis, i den mening som avses i artikel 1 a i direktivet.
11.
I artikel 1 i direktivet föreskrivs följande:
”I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
a)
Examensbevis: varje utbildnings-, examens- eller annat behörighetsbevis, eller varje samling av sådana bevis eller annat bevismaterial
—
som har utfärdats av en behörig myndighet i en medlemsstat [som utsetts] i enlighet med statens lagar och andra författningar,
—
som utvisar att innehavaren med godkänt resultat avslutat en postgymnasial utbildning om minst tre år eller på deltid under motsvarande längre tid vid ett universitet eller en högre läroanstalt eller annan institution på motsvarande nivå, och där så är lämpligt, att han med godkänt resultat avslutat den utbildning som krävs utöver den postgymnasiala utbildningen,
—
som utvisar att innehavaren har de yrkesmässiga kvalifikationer som krävs för att utöva ett reglerat yrke i denna medlemsstat,
förutsatt att den utbildning som intygas i utbildnings-, examens- eller annat behörighetsbevis huvudsakligen ägt rum i gemenskapen, eller att innehavaren har tre års yrkeserfarenhet enligt intyg från den medlemsstat som erkände ett tredje lands utbildnings-, examens- eller annat behörighetsbevis.
…
b)
Värdmedlemsstaten: varje medlemsstat, där en medborgare i en medlemsstat ansöker om att få utöva ett yrke som är reglerat i den staten, och denna inte är den stat där han erhöll sitt examensbevis eller först utövade yrket i fråga.
…”
12.
I artikel 2 första stycket i direktiv 89/48 föreskrivs följande:
”Detta direktiv skall gälla för varje medborgare i en medlemsstat som vill utöva ett reglerat yrke i en värdmedlemsstat, i självständig verksamhet eller som anställd.”
13.
I artikel 3 första stycket i direktivet föreskrivs följande:
”När det i en värdmedlemsstat krävs ett examensbevis för att utöva ett reglerat yrke, får den behöriga myndigheten inte under hänvisning till otillräckliga kvalifikationer vägra att ge en medborgare i en medlemsstat tillstånd att utöva detta yrke på samma villkor som gäller för dess egna medborgare …”
14.
Consiglio di Stato är tveksam om hur gemenskapsrätten, och särskilt direktiv 89/48, skall tolkas och beslutade därför i enlighet med artikel 234 EG att vilandeförklara målet och att hänskjuta följande frågor till domstolen för ett förhandsavgörande:
”1)
Är direktiv 89/48/EEG tillämpligt på en italiensk medborgare som a) i Italien har erhållit examen från en treårig ingenjörsutbildning, b) har fått det italienska behörighetsbeviset erkänt som likvärdigt med motsvarande spanska behörighetsbevis, c) har blivit inskriven i det spanska ingenjörsregistret men aldrig har utövat yrket i Spanien, och d) på grundval av det spanska erkännandet om likvärdighet har ansökt om inskrivning i ingenjörsregistret i Italien?
2)
Om den första frågan skall besvaras jakande, är den nationella bestämmelsen (artikel 1 i lagstiftningsdekret nr 115 från år 1992[ (
7
)]) – enligt vilken det i Italien inte är möjligt att erkänna ett behörighetsbevis från en medlemsstat som i sin tur endast är en följd av erkännandet av ett tidigare italienskt behörighetsbevis – förenlig med direktiv 89/48/EEG?”
II — Rättslig bedömning
15.
Den huvudsakliga frågan i förevarande mål är således i vilken utsträckning en gemenskapsmedborgare kan åberopa direktivets bestämmelser i sin ursprungsmedlemsstat, i syfte att få ett examensbevis erkänt som endast följer av att treåriga universitetsstudier som personen fullgjort i sin ursprungsmedlemsstat har erkänts som likvärdiga, dock utan att den migrerande personen har genomgått en kompletterande akademisk utbildning eller yrkesutbildning i den medlemsstat som utfärdat examensbeviset.
16.
I förevarande mål skall jag först undersöka direktivets tillämpningsområde och därefter möjligheten för en medborgare, som befinner sig i en sådan situation som den som föranlett de hänskjutna tolkningsfrågorna, att åberopa direktivet.
A — Huruvida direktivet är tillämpligt i den aktuella tvisten
17.
Genom direktiv 89/48 inrättas en generell ordning för erkännande av examensbevis, och närmare bestämt av yrkesmässiga kvalifikationer, mellan medlemsstaterna på grundval av principen om ömsesidigt erkännande. Enligt artikel 2 i direktivet avser direktivet varje ”medborgare i en medlemsstat som vill utöva ett reglerat yrke i en värdmedlemsstat”. Värdmedlemsstaten definieras i artikel 1 b i direktivet som ”varje medlemsstat, där en medborgare i en medlemsstat ansöker om att få utöva ett yrke som är reglerat i den staten, och denna inte är den stat där han erhöll sitt examensbevis eller först utövade yrket i fråga”. I förevarande fall skall dessa villkor anses uppfyllda, eftersom Marco Cavallera faktiskt är en gemenskapsmedborgare som har ett examensbevis som utfärdats i Spanien och som ger honom rätt att utöva ingenjörsyrket i denna stat och som han begär skall erkännas i Italien, den värdmedlemsstat som han samtidigt härrör från.
18.
Flera medlemsstater har påpekat att dessa villkor inte är uppfyllda enligt vissa av direktivets språkversioner, där det i de ovannämnda bestämmelserna och i artikel 3 första stycket samt artikel 3 första stycket a i direktivet hänvisas till en medborgare i en annan medlemsstat än värdmedlemsstaten. (
8
) En bokstavstolkning av dessa varianter kan dock inte godtas med hänsyn till direktivets syfte. Domstolen slog mycket tidigt fast att den fria rörligheten för arbetstagare och etableringsfriheten utgör grundläggande friheter och de skulle inte kunna genomföras fullt ut om medlemsstaterna kunde underlåta att tillämpa de gemenskapsrättsliga bestämmelserna på dem av deras medborgare som har utnyttjat de möjligheter som föreskrivs i gemenskapsrätten och som har förvärvat yrkesmässiga kvalifikationer i en annan medlemsstat än den där de är medborgare. (
9
) Direktivet kan således åberopas av en medborgare i en stat i dennes egen medlemsstat. Skillnaderna i språkversionerna skall i själva verket tolkas som en erinran om att det krävs en anknytning till ett annat land för att tillämpa gemenskapsrätten. Eftersom Marco Cavallera har ett spanskt examensbevis som han begär skall erkännas i Italien kan det anses att hans situation har en tydlig anknytning till gemenskapsrätten. Enbart de ovannämnda artiklarna kan därför, enligt min mening, inte leda till att omständigheterna i förevarande fall inte omfattas av direktivets tillämpningsområde.
19.
Efter detta klargörande skall det påpekas att det även krävs att det behörighetsbevis som Marco Cavallera åberopar motsvarar definitionen av ”examensbevis” i direktiv 89/48 för att direktivet skall kunna tillämpas. Enligt artikel 1 a i direktivet måste tre kumulativa villkor vara uppfyllda för att behörighetsbeviset och/eller yrkeserfarenheten som ansökan om erkännande avser skall kunna anses utgöra ett examensbevis.
20.
För det första skall examensbeviset ha utfärdats av den behöriga myndigheten i en medlemsstat. I förevarande fall skall detta villkor anses uppfyllt, eftersom examensbeviset utfärdades av det spanska ministeriet för utbildning och vetenskap, vilket enligt spansk lagstiftning är behörigt att utfärda examensbevis för industriteknisk ingenjörsexamen. För det andra skall examensbeviset intyga att innehavaren ”avslutat en postgymnasial utbildning om minst tre år eller på deltid under motsvarande längre tid vid ett universitet eller en högre läroanstalt eller annan institution på motsvarande nivå, och där så är lämpligt, att han med godkänt resultat avslutat den utbildning som krävs utöver den postgymnasiala utbildningen”. (
10
) För det tredje skall examensbeviset ge rätt att utöva ett yrke i ursprungslandet, det vill säga examensbeviset skall möjliggöra ett faktiskt utövande av ett yrke i den stat som utfärdat examensbeviset. Med förbehåll för att det andra villkoret är uppfyllt, måste även det sista villkoret anses uppfyllt. Det spanska examensbevis som motparten gör gällande ger honom nämligen rätt att utöva yrket som ingenjör i maskinteknik i den stat som utfärdat examensbeviset, i detta fall Spanien.
21.
De viktigaste skillnaderna vid tolkningen av artikel 1 a i direktivet avser således huvudsakligen det andra villkoret, vilket förutsätter att examensbeviset intygar en postgymnasial utbildning om minst tre år.
22.
De som motsätter sig en tillämpning av direktivet i förevarande fall har huvudsakligen grundat sig på detta för att anse att det behörighetsbevis som motparten erhållit i Spanien inte skall betecknas som ett examensbevis. Till stöd för sitt resonemang har de i huvudsak gjort gällande att den ansökan om erkännande som Marco Cavallera har ingett till de italienska myndigheterna inte grundar sig på ett examensbevis som erhållits i samband med en akademisk utbildning eller yrkesutbildning i Spanien utan enbart på ett beslut om erkännande om likvärdighet som Spanien fattat, vilket intygar att det italienska akademiska behörighetsbeviset är likvärdig med det spanska akademiska behörighetsbeviset. Enbart detta erkännande om likvärdighet har således medfört att motparten har rätt att utöva ingenjörsyrket i Spanien.
23.
Det är nämligen klart fastställt att motparten varken har studerat eller arbetat i Spanien, vilket innebär att han inte, mer exakt, har genomgått någon utbildning av yrkesmässig eller akademiskt art i denna stat. Det examensbevis för ingenjörsexamen i maskinteknik som erhållits i Spanien följer således ”enbart” av ett erkännande om att den italienska universitetstiteln/akademiska titeln är likvärdig med titeln Ingeniero Tecnico Industrial, Especialidad en Mécanica. Med andra ord följer det spanska examensbeviset av att hans italienska akademiska behörighetsbevis har omvandlats till ett spanskt behörighetsbevis om yrkeskompetens, genom ett administrativt förfarande för erkännande om likvärdighet.
24.
Allt hänger således på hur man väljer att tolka begreppet examensbevis i direktivet. Enligt en restriktiv tolkning kan beslutet om erkännande om likvärdighet inte likställas med ett examensbevis i den mening som avses i direktivet, vilket medför att beslutet inte kan ligga till grund för ett ömsesidigt erkännande på grundval av den generella ordning som inrättats genom direktivet. Enligt en extensiv tolkning kan däremot ett sådant beslut anses utgöra ett examensbevis i den mening som avses i direktivet. Om det sistnämnda synsättet tillämpas uppkommer dock oundvikligen, med hänsyn till den gemenskapsrättsliga principen om förbud mot missbruk, frågan huruvida Marco Cavallera kan åberopa de rättigheter som följer av direktivet.
25.
Det skall redan nu medges att valet mellan en restriktiv eller en extensiv tolkning av direktivet ger domstolen två likvärdiga alternativ, eftersom den extensiva tolkningen åtföljs av en tillämpning av principen om förbud mot missbruk. Dessa synsätt utgör, såsom kommer att åskådliggöras nedan, två sätt som gemenskapsdomstolen utan åtskillnad kan välja emellan för att komma fram till exakt samma resultat. Själv föredrar jag dock en extensiv tolkning av direktivet, och närmare bestämt av begreppet examensbevis. Ett sådant alternativ har inte bara den fördelen att medlemsstaterna behåller sitt utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller villkoren för att få tillträde till och utöva de yrken som omfattas av direktivet, utan förhindrar framför allt, vilket jag kommer att redogöra för mer utförligt nedan, att situationer som helt klart omfattas av syftet med fri rörlighet faller utanför direktivets tillämpningsområde.
26.
Till stöd för en restriktiv tolkning av begreppet examensbevis, vilken utesluter att ett beslut om erkännande om likvärdighet som det som beskrivits ovan kan likställas med ett examensbevis, har Europeiska gemenskapernas kommission hänvisat till skäl 12 i direktiv 2005/36/EG, (
11
) som numera har ersatt direktiv 89/48. Enligt skäl 12 omfattar direktivets tillämpningsområde inte ”… medlemsstaters erkännande av beslut om erkännande i enlighet med detta direktiv som tagits av andra medlemsstater … för att i sitt ursprungsland åtnjuta andra rättigheter än de som följer av de yrkeskvalifikationer som erhållits i denna medlemsstat, såvida personen i fråga inte kan styrka att han/hon har förvärvat ytterligare yrkeskvalifikationer i den mottagande medlemsstaten”.
27.
Detta argument är inte övertygande. För det första är det beslut som Marco Cavallera åberopar inte ett ”beslut om erkännande” som grundar sig på direktivet, utan ett beslut om erkännande om likvärdighet som fattats enligt nationell rätt. Det italienska examensbeviset utgör nämligen inte ett ”examensbevis” i den mening som avses i artikel 1 a i direktivet. Det är just detta som är problemet i förevarande mål, eftersom det behörighetsbevis som Marco Cavallera erhöll i Italien visserligen intygar en treårig utbildning, men ändå inte ger rätt att utöva ingenjörsyrket i Italien. Under dessa omständigheter är det tredje kravet för att behörighetsbeviset skall anses utgöra ett ”examensbevis” i den mening som avses i direktivet inte uppfyllt. Även erkännandet om likvärdighet och därefter inskrivningen i ingenjörssamfundet i Spanien skedde enbart enligt nationell rätt och inte på grundval av direktiv 89/48.
28.
Vidare föreligger det en viss motsägelse i att åberopa skäl 12 i direktiv 2005/36 i tolkningssyfte, för att avgöra huruvida det aktuella beslutet motsvarar definitionen av ”examensbevis” enligt direktiv 89/48. Grunden kan nämligen endast vara relevant om, och i den utsträckning, som man redan antar att beslutet om erkännande om likvärdighet inte utgör ett examensbevis enligt definitionen i direktiv 89/48, det vill säga om man redan har valt en restriktiv tolkning av begreppet examensbevis. Under dessa omständigheter innebär det att det är utifrån en tolkning av begreppet examensbevis som det skall fastställas vilken tolkning detta begrepp skall ges. Detta visar enligt min mening på vissa brister vad gäller bevisningen.
29.
En sådan restriktiv tolkning kan däremot vara mer motiverad med hänsyn till första och femte skälen i direktivet, av vilka det i huvudsak följer att ett behörighetsbevis om yrkeskompetens inte kan likställas med ett examensbevis utan att personen i fråga har förvärvat alla eller en del av kvalifikationerna i den medlemsstat som utfärdar examensbeviset.
30.
Denna ståndpunkt förefaller vidare bekräftas av domstolens rättspraxis. Särskilt i domen i det ovannämnda målet Dieter Kraus ansåg domstolen att en medborgare i en medlemsstat, i denna stat, endast kunde åberopa ett examensbevis som förvärvats i en annan medlemsstat om, och endast om, denna handling ”visar att innehavaren har en kompletterande yrkesmässig kvalifikation [jämfört med den utbildning som genomgåtts i ursprungsmedlemsstaten] och därmed bekräftar att innehavaren är kvalificerad för en viss befattning …”. (
12
)
31.
Man kan därav dra slutsatsen att i förevarande mål måste åtminstone en del av den akademiska utbildningen ha genomgåtts i Spanien eller yrkesutbildning ha erhållits i denna stat för att direktivet skall vara tillämpligt. Såsom har visats och som kommissionen har påpekat har Marco Cavallera varken genomgått någon utbildning eller erhållit någon särskild kvalifikation eller kompetens i denna stat, såvida det inte anses att förvärvandet enbart genom ett erkännande om likvärdigheten av ett behörighetsbevis om yrkeskompetens är att likställa med förvärvandet av en sådan yrkesmässig kvalifikation.
32.
Detta tolkningsval medför dock en risk för att situationer som i själva verket helt överensstämmer med syftena med fri rörlighet faller utanför direktivets tillämpningsområde. Den generella ordningen för erkännande av examensbevis måste nämligen kunna vara tillämplig på ett beslut om erkännande om likvärdighet när det har fattats av en medlemsstat där yrkesbehörighet har erhållits, till följd av bland annat utövandet av detta yrke i denna medlemsstat. Under dessa omständigheter måste nämligen erkännandet om likvärdighet, vilket intygar medborgarens akademiska kvalifikationer och den yrkeserfarenhet som denne förvärvat i denna stat, möjliggöra för denna person att utöva sitt yrke i en annan medlemsstat med stöd av ett ömsesidigt erkännande av personens yrkesmässiga kvalifikationer på grundval av direktivet. (
13
) Med andra ord måste ett beslut om erkännande om likvärdighet, enligt min mening, under vissa omständigheter kunna motsvara ett examensbevis, för att inte inverka menligt på direktivets syften. Den restriktiva tolkningen riskerar dock att leda till att dessa situationer systematiskt faller utanför direktivets tillämpningsområde.
33.
Vidare grundar sig det ömsesidiga erkännandet av examensbevis på principen om ömsesidigt förtroende, och en alltför restriktiv tolkning av direktivet skulle kunna strida mot dessa principer. Domstolen har i det avseendet ständigt erinrat om att ”[t]ill skillnad från sektorsdirektiven avseende specifika yrken har inte direktiv 89/48 till syfte att harmonisera villkoren för att få tillträde till eller utöva de olika yrken som det omfattar. Medlemsstaterna förblir behöriga att fastställa dessa villkor inom de ramar som föreskrivs i gemenskapsrätten.” (
14
)
34.
Ur den synvinkeln skall det anses stå Spanien fritt att välja att ge tillträde till ingenjörsyrket i Spanien, såväl på grundval av ett beslut om erkännande om likvärdighet av en utbildning som genomgåtts i en annan medlemsstat som på grundval av ett examensbevis avseende landets egna utbildningar, eftersom det enda krav som uppställs i direktivet är att behörighetsbeviset skall intyga ”att innehavaren med godkänt resultat avslutat en postgymnasial utbildning om minst tre år … som utvisar att innehavaren har de yrkesmässiga kvalifikationer som krävs för att utöva ett reglerat yrke i denna medlemsstat” (
15
).
35.
Av denna artikel framgår att det är av ringa betydelse på vilka villkor eller enligt vilka förfaranden examensbeviset har utfärdats eller i vilket land utbildningarna har genomgåtts, om utbildningarna huvudsakligen har ägt rum inom gemenskapen. (
16
) En extensiv tolkning av direktivet säkerställer således att medlemsstaternas utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller beteckningen som ”examensbevis” iakttas. Eftersom Spanien anser att Marco Cavallera har tillräcklig och nödvändig yrkeskompetens för att utöva yrket i Spanien, förefaller det svårt att förneka att det behörighetsbevis som Marco Cavallera erhöll i Spanien utgör ett ”examensbevis”. (
17
)
36.
För att inse detta räcker det att erinra om att det enligt artikel 3 första stycket a i direktiv 89/48 till och med är förbjudet för medlemsstaterna att vägra att ge en medborgare tillstånd att utöva ett yrke, om denne ”innehar det examensbevis som krävs i en annan medlemsstat för att påbörja eller utöva yrket i fråga i landet”.
37.
Av samtliga dessa skäl anser jag att direktivet skall anses vara tillämpligt i förevarande fall. Direktivets tillämplighet skall dock inte förväxlas med möjligheten att åberopa direktivet. Som redan har framhållits föranleder de särskilda faktiska omständigheterna i detta mål, vilka i synnerhet tar sig uttryck i en sammanblandning av ursprungsstaten och värdstaten, en fördjupad analys av frågan huruvida direktivet kan åberopas och närmare bestämt av frågan om rättsmissbruk.
B — Huruvida direktivet kan åberopas
38.
Rätten till ömsesidigt erkännande av examensbevis inom gemenskapen är en rätt som utgör en väsentlig del av den fria rörlighet för personer som säkerställs genom EG-fördraget. Att i värdstaten inge en ansökan om erkännande av ett examensbevis som erhållits i en annan medlemsstat i syfte att utöva ett yrke utgör inte i sig missbruk av gemenskapsrätten. Det har dock slagits fast att ”personer som omfattas av de rättigheter som skapats genom fördraget inte kan åberopa dessa för att olagligt undandra sig tillämpningen av nationell lagstiftning och dessa rättigheter utgör inte något hinder för att en medlemsstat vidtar åtgärder för att hindra sådant missbruk”. (
18
)
39.
Den nationella domstolen har i förbigående tagit upp denna frågeställning genom frågan huruvida den nationella bestämmelsen (artikel 1 i lagstiftningsdekret nr 115 från år 1992) – enligt vilken det i Italien inte är möjligt att erkänna ett behörighetsbevis från en medlemsstat som i sin tur endast är en följd av erkännandet om likvärdighet av ett behörighetsbevis som tidigare erhållits i Italien – är förenlig med gemenskapsrätten.
40.
Om en medlemsstat vill åberopa en sådan princip till stöd för en restriktiv nationell lagstiftning, måste den även, när lagstiftningen inte är motiverad av några tvingande hänsyn till allmänintresset, försäkra sig om att det förhållande som den aktuella situationen avser verkligen uppfyller villkoren för att utgöra missbruk, såsom detta begrepp har definierats i domstolens rättspraxis. Det förutsätter en bedömning i det konkreta fallet av varje särskild situation för att undersöka huruvida villkoren för missbruk är uppfyllda.
41.
Det ankommer visserligen på den nationella domstolen att pröva huruvida det föreligger omständigheter som påvisar ett sådant missbruk i tvisten vid den nationella domstolen, men domstolen kan emellertid när den avger ett förhandsavgörande bidra med preciseringar för att vägleda den nationella domstolen vid dess tolkning. (
19
) Domstolen har ännu inte haft anledning att ta ställning till denna fråga inom ramen för den generella ordningen för erkännande av examensbevis, och jag anser att det är viktigt att ge vissa upplysningar om tillämpningen, på detta specifika område, av de allmänna kriterier som kännetecknar missbruk.
42.
På grundval av dessa preciseringar blir det enklare att ge den nationella domstolen de uppgifter som möjliggör för den att avgöra huruvida den restriktiva nationella lagstiftningen är förenlig med gemenskapsrätten.
1. Identifieringen av missbruk inom ramen för den generella ordningen för ömsesidigt erkännande av examensbevis
43.
Det finns i gemenskapsrätten en princip om förbud mot missbruk, enligt vilken ”gemenskapsrätten … inte får missbrukas eller åberopas i bedrägligt syfte”. (
20
) Denna princip har numera ett relativt väl preciserat innehåll till följd av domstolens rättspraxis. (
21
)
44.
För att det skall föreligga missbruk krävs det att två kriterier är uppfyllda, vilka har ett nära samband och som båda grundar sig på objektiva omständigheter. (
22
) För att man eventuellt skall kunna dra slutsatsen att det föreligger missbruk krävs det dels att det av en rad objektiva omständigheter framgår att målsättningen med de berörda gemenskapsbestämmelserna inte har uppnåtts, trots att de villkor som uppställs i bestämmelserna formellt sett är uppfyllda, dels att det framgår av dessa omständigheter att det huvudsakliga syftet med den genomförda transaktionen är att erhålla en förmån som följer av gemenskapsbestämmelserna genom att konstruera de omständigheter som krävs för att få förmånen. (
23
)
45.
Vad beträffar det första kriteriet, att det skall föreligga en motsättning mellan det resultat som uppnås och det syfte som eftersträvas genom gemenskapsbestämmelsen, skall det undersökas huruvida erkännandet av det spanska examensbeviset i Italien leder till att en förmån erhålls som strider mot det syfte som eftersträvas med den generella ordningen för erkännande av examensbevis.
46.
Denna första etapp vid identifieringen av missbruk innebär att de syften som eftersträvas genom direktivet skall fastställas med precision. Det ömsesidiga erkännandet syftar framför allt till att underlätta fri rörlighet för personer inom gemenskapen genom att främja etableringsfriheten, friheten att tillhandahålla tjänster och den fria rörligheten för arbetstagare.
47.
Detta syfte innefattar i själva verket tre dimensioner. Det innebär att en medborgare som är behörig kan utöva sitt yrke i en annan medlemsstat, trots skillnader i lagstiftning mellan ursprungsmedlemsstaten och värdmedlemsstaten. (
24
) Det förutsätter även att en medborgare kan välja i vilken medlemsstat denne vill skaffa sig sina yrkesmässiga kvalifikationer. (
25
) Slutligen syftar det till att möjliggöra för en medlemsstats läroanstalter att tillhandhålla sina tjänster till medborgare från andra medlemsstater och till och med tillhandahålla sådana tjänster i andra medlemsstater. (
26
) Med andra ord är ordningen för erkännande av examensbevis tillämplig på en medborgare som vill ”utöva ett yrke, antingen som egenföretagare eller som anställd, i en annan medlemsstat än den där [denne] förvärvat sina yrkesmässiga kvalifikationer”, (
27
) på den som vill ”förvärv[a] yrkesmässiga kvalifikationer i en annan medlemsstat än den där [denne] är medborgare” (
28
) eller på den som vill ”förvärv[a] en kvalifikation vid ett universitet i en annan medlemsstat som kompletterar hans grundutbildning” (
29
).
48.
Direktiv 89/48 och de sektorsdirektiv som åtföljer direktivet syftar således uttryckligen till att underlätta det faktiska utövandet av fri rörlighet för personer. Erkännandet av examensbevis har således ett nära samband med det faktiska utövandet av friheterna enligt fördraget för att främja ”det ekonomiska och sociala utbytet inom gemenskapen” (
30
) på detta område. Det är av det skälet som en medborgare i en medlemsstat som varken har arbetat, studerat eller erhållit ett examensbevis avseende en utbildning i en annan medlemsstat än sin ursprungsstat inte kan åberopa de rättigheter som följer av direktiv 89/48. (
31
)
49.
Det ekonomiska och sociala utbyte som eftersträvas genom ordningen för erkännande av examensbevis förutsätter således åtminstone att en utbildning, delvis eller helt, har genomgåtts i den medlemsstat som utfärdat examensbeviset eller inom ramen för utbildning som den medlemsstaten tillhandahåller, eller, mer allmänt, förvärvandet av akademisk erfarenhet eller yrkeserfarenhet som i geografiskt eller materiellt hänseende kan hänföras till den medlemsstat som utfärdat det examensbevis som begärs skall erkännas i en annan medlemsstat.
50.
Det kan således inte anses strida mot syftena med fri rörlighet för personer att utbildningen, som möjliggjort erhållandet av det examensbevis som man begär skall erkännas, har skett i den medlemsstat där man önskar göra gällande detta examensbevis, när utbildningen kan hänföras till en annan medlemsstat, särskilt på grund av att utbildningen har tillhandahållits inom ramen för denna stats utbildningssystem. Under dessa omständigheter skall utövandet av rätten till fri rörlighet anses som faktiskt, eftersom gemenskapsmedborgaren har kunnat få tillgång till en akademisk utbildning och/eller yrkesutbildning inom ramen för en annan medlemsstats system än ursprungsstaten. (
32
) På samma sätt är en sådan omständighet helt förenlig med syftet med friheten att tillhandahålla tjänster, eftersom det inte uppställs något hinder för att en läroanstalt i en medlemsstat tillhandahåller en utbildningstjänst i en annan medlemsstat. Direktiv 89/48 syftar nämligen på sikt till att inrätta en europeisk arbetsmarknad, vilken endast kan förverkligas om det uppstår en utbildningsmarknad på europeisk nivå.
51.
På samma sätt är det förhållandet att en gemenskapsmedborgare har haft för avsikt att dra nytta av att tillträdet till ett yrke är mer fördelaktigt i en annan medlemsstat än den där denna person har genomgått sina studier i sig helt förenligt med gemenskapssyftena.
52.
Om en medborgare, i medlemsstat A, där vederbörande har fullgjort hela sin akademiska utbildning som inte ger honom tillträde till det yrke som han eftertraktar i denna stat, eller i en annan medlemsstat C, vill åberopa ett examensbevis som erhållits i medlemsstaten B och som ger honom tillträde till yrket i den staten, dock utan att han har förvärvat någon yrkeserfarenhet eller akademisk erfarenhet som är hänförlig till den medlemsstat som utfärdat examensbeviset, med andra ord utan att han har studerat inom ramen för de utbildningar som medlemsstat B tillhandahåller eller arbetat i den staten, kan det däremot rimligen ifrågasättas huruvida det är fråga om ett faktiskt utövande av den fria rörligheten, eftersom det inte har förekommit någon verksamhet i värdmedlemsstaten. Kort sagt är det ekonomiska och sociala utbytet på grundval av den fria rörligheten för arbetstagare obefintligt.
53.
Det resultat som medborgaren uppnår på grundval av direktivet, när de formella villkoren för dennes ansökan är uppfyllda, motsvarar varken utövandet av ett yrke, antingen som egenföretagare eller som anställd, i en annan medlemsstat än den där denne förvärvat sina yrkesmässiga kvalifikationer, förvärvandet av yrkesmässiga kvalifikationer i en annan medlemsstat än den där denne är medborgare eller förvärvandet av en kvalifikation vid ett universitet i en annan medlemsstat, eller under denna medlemsstats överinsyn, som kompletterar dennes grundutbildning. Under dessa omständigheter gör det ömsesidiga erkännandet det möjligt för personen i fråga att i sin ursprungsstat få utöva ett yrke för vilket denna person, enligt tillämplig nationell lagstiftning, saknar de nödvändiga yrkesmässiga kvalifikationerna. I tionde skälet i direktivet anges dock uttryckligen att avsikten med den generella ordning för erkännande som införts ”varken [är] att ändra bestämmelserna, bl.a. dem som hänför sig till yrkesetik och som gäller för envar som utövar ett yrke i en medlemsstat, eller att undanta invandrare från tillämpningen av dessa bestämmelser”. I det fallet är det, trots att tillämpningsvillkoren i gemenskapsrätten formellt sett är uppfyllda, således uppenbart att det resultat som uppnås strider mot direktivets syfte.
54.
Den omständigheten att det resultat som uppnås står i klar motsättning till syftena med den generella ordningen för erkännande av examensbevis kan dock inte i sig anses utgöra missbruk. Det krävs nämligen även att den förmån som erhålls genom gemenskapsbestämmelserna objektivt sett inte kan motiveras av något annat skäl än att kringgå bestämmelserna i den nationella lagstiftningen för att få tillträde till ett yrke i en medlemsstat utan att uppfylla kraven för detta.
55.
Vid bedömningen av detta villkor kan man ”beakta att dessa transaktioner är helt konstruerade”, (
33
) i förevarande fall åtgärderna för erkännande om likvärdighet och för ömsesidigt erkännande, för att avgöra huruvida de kan anses vara motiverade av något annat skäl, med hänsyn till de olika syften som angetts, än enbart intresset av att kringgå tillämplig nationell lagstiftning.
56.
I förevarande fall förefaller det sannolikt att upplägget är konstruerat, då det över huvud taget inte har skett något faktiskt utövande av den fria rörligheten. Det resultat som uppnås främjar ingalunda det ekonomiska och sociala utbytet, utan syftar till att möjliggöra för en gemenskapsmedborgare att få tillträde till ett yrke i sin ursprungsmedlemsstat utan att ha erhållit de kvalifikationer som krävs enligt lagbestämmelser i denna medlemsstat, och utan att det varit nödvändigt att förvärva yrkeskompetens och/eller akademisk kompetens inom ramen för en annan medlemsstats system. Det innebär att gemenskapsförmåner erhålls i en faktisk situation som i själva verket rör rent interna förhållanden, men som på ett konstruerat sätt har placerats inom gemenskapsrättens tillämpningsområde.
57.
Det skall följaktligen anses utgöra en förmån som strider mot direktivets bestämmelser att få tillträde till ett reglerat yrke i en medlemsstat, utan att uppfylla villkoren i tillämplig nationell lagstiftning, genom att åberopa ett examensbevis som erhållits i en annan medlemsstat där ingen yrkesmässig kvalifikation har erhållits vare sig genom en kompletterande akademisk utbildning inom ramen för denna medlemsstats utbildningssystem eller genom förvärvandet av yrkeserfarenhet som är hänförlig till denna medlemsstat, när det inte kan åberopas något annat skäl som hänger samman med syftet med fri rörlighet.
58.
Om den nationella domstolen drar slutsatsen att Marco Cavallera har missbrukat gemenskapsrätten, bör den slå fast att han saknar möjlighet att åberopa direktivets bestämmelser, trots att hans behörighetsbevis uppfyller de formella villkoren för att anses utgöra ett examensbevis i den mening som avses i direktivet. Denna slutsats är dock inte i sig tillräcklig för att den nationella lagstiftningen, som syftar till att begränsa erkännandet av examensbevis vid tillämpningen i detta fall, skall anses vara förenlig med gemenskapsrätten.
2. Villkoren för att den restriktiva italienska lagstiftningen i syfte att motverka missbruk skall anses förenlig med gemenskapsrätten
59.
Den andra etappen av resonemanget har ett nära samband med den första. Det ankommer på den nationella domstolen att bedöma huruvida den inskränkning av det ömsesidiga erkännandet av examensbevis som föreskrivs i den italienska lagstiftningen kan ”motiveras av behovet att motverka rent konstlade upplägg och, i förekommande fall, om den kan anses stå i proportion till detta ändamål”. (
34
)
60.
Med hänsyn till de syften som beskrivits ovan kan en inskränkning av erkännandet av examensbevis ”inte … motiveras av behovet att bekämpa missbruk annat än om den särskilt tjänar ändamålet att hindra beteenden som består i att rent konstlade upplägg som inte har någon ekonomisk förankring skapas”, (
35
) det vill säga upplägg som visar att det inte vid någon tidpunkt har förekommit ett faktiskt utövande av fria rörligheter. Dessa upplägg visar således att åtgärderna uteslutande hade till syfte att kringgå tillämpningen av nationell lagstiftning om tillträde till yrket.
61.
I förevarande fall kan den italienska lagstiftningen, enligt vilken det inte är möjligt att erkänna ”ett behörighetsbevis från en medlemsstat som i sin tur endast är en följd av erkännandet av ett tidigare italienskt behörighetsbevis”, sannolikt bidra till detta syfte.
62.
Den aktuella nationella lagstiftningen måste dock även stå i proportion till det eftersträvade syftet och inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det. I förevarande fall hänger allt på hur uttrycket ”endast är en följd” skall tolkas. Om medborgaren kan bevisa att han förvärvat yrkeskompetens i den medlemsstat som utfärdat examensbevis, kan han, såsom angetts ovan, åberopa detta i sin ursprungsstat genom ett ömsesidigt erkännande av examensbevis.
63.
Den ankommer således på den nationella domstolen att pröva huruvida den italienska lagstiftaren, genom uttrycket ”endast är en följd”, inte har undantagit sådana situationer och endast avser det förhållandet att en medborgare i en medlemsstat inte kan bevisa att han i den medlemsstat som utfärdat examensbeviset förvärvat någon yrkeserfarenhet eller kompletterande akademisk erfarenhet jämfört med den som han redan ursprungligen hade erhållit i Italien. Det föreligger däremot hinder mot att tillämpa denna lagstiftning, om begäran om erkännande kan anses vara motiverad av ett av syftena med fri rörlighet som har angetts i punkt 47 i detta förslag till avgörande.
64.
En nationell lagstiftning får således inskränka det ömsesidiga erkännandet av examensbevis, när de formella villkoren för ett sådant erkännande är uppfyllda, endast för det fall lagstiftningen är motiverad av behovet av att motverka missbruk som särskilt kännetecknas av konstlade upplägg och förutsatt att den står i proportion till detta specifika syfte.
III — Förslag till avgörande
65.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall besvara tolkningsfrågorna på följande sätt:
1)
Ett beslut om erkännande om likvärdighet, som det som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, utgör ett examensbevis i den mening som avses i artikel 1 a i rådets direktiv 89/48/EEG av den 21 december 1988 om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier, om det uppfyller de objektiva villkor som fastställts i denna bestämmelse.
2)
Direktiv 89/48 skall emellertid tolkas så, att det inte kan åberopas till stöd för en ansökan om att ett examensbevis skall erkännas när ansökan utgör missbruk.
För att konstatera att det föreligger ett sådant missbruk krävs det att ansökan om erkännande får till resultat, trots den formella tillämpningen av de villkor som föreskrivs i de relevanta bestämmelserna i direktiv 89/48, att en förmån erhålls som strider mot syftet med dessa bestämmelser. Vidare skall det även framgå av en rad objektiva omständigheter att det huvudsakliga syftet med åtgärderna i fråga är att erhålla denna förmån.
Det skall anses utgöra en förmån som strider mot de relevanta bestämmelserna i direktiv 89/48 att få tillträde till ett reglerat yrke i en medlemsstat, utan att uppfylla villkoren i tillämplig nationell lagstiftning, genom att åberopa ett examensbevis som erhållits i en annan medlemsstat där ingen yrkesmässig kvalifikation har erhållits antingen genom en kompletterande akademisk utbildning inom ramen för denna medlemsstats utbildningssystem eller genom förvärvandet av yrkeserfarenhet som är hänförlig till denna medlemsstat, när det inte kan åberopas något annat skäl som hänger samman med syftet med fri rörlighet.
3)
En nationell lagstiftning får inskränka det ömsesidiga erkännandet av examensbevis, när de formella villkoren för ett sådant erkännande är uppfyllda, endast för det fall lagstiftningen är motiverad av behovet av att motverka missbruk som särskilt kännetecknas av konstlade upplägg och förutsatt att den står i proportion till detta specifika syfte.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	EGT L 19, 1989, s. 16; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 192.
(
3
)	Kungligt dekret av den 20 februari 2004, BOE av den .
(
4
)	Kungligt dekret av den 16 januari 1987, BOE av den .
(
5
)	Kungligt dekret nr 2537 av den 23 oktober 1925 om godkännande av bestämmelserna rörande ingenjörs- och arkitektyrkena, GURI nr 37 av den .
(
6
)	Presidentdekret nr 328 av den 5 juni 2001 om ändring och komplettering av bestämmelserna rörande villkoren för tillträde till det statliga provet och tillhörande prov för att utöva vissa yrken samt bestämmelserna om berörda yrkesorganisationer, ordinarie tillägg till GURI nr 190 av den
(
7
)	Dekret av den 27 januari 1992 (GURI nr 40, av den, s. 6).
(
8
)	Se den italienska och den ungerska versionen av artikel 1 b i direktiv 89/48, den tyska och den ungerska versionen av artikel 2 första stycket i direktiv 89/48, samt den spanska, den italienska och den slovenska versionen av artikel 3 första stycket i direktiv 89/48.
(
9
)	Se bland annat dom av den 7 februari 1979 i mål 115/78, Knoors (REG 1979, s. 399; svensk specialutgåva, volym 4, s. 297), punkt 20, och av den i mål C-19/92, Kraus (REG 1993, s. I-1663; svensk specialutgåva, volym 14, s. I-167), punkt 16.
(
10
)	Artikel 1 a andra strecksatsen i direktiv 89/48.
(
11
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/36/EG av den 7 september 2005 om erkännande av yrkeskvalifikationer (EUT L 255, s. 22).
(
12
)	Domen i det ovannämnda målet Kraus, punkt 19 (min kursivering), och dom av den 9 september 2003 i mål C-285/01, Burbaud (REG 2003, s. I-8219), punkterna 50 och 52.
(
13
)	Se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Kraus, punkterna 15–18.
(
14
)	Dom av den 7 september 2006 i mål C-149/05, Price (REG 2006, s. I-7691), punkt 54.
(
15
)	Artikel 1 a första strecksatsen i direktiv 89/48.
(
16
)	Se, för ett liknande resonemang, punkterna 34–39 i generaladvokaten Bots förslag till avgörande av den 19 april 2007 i mål C-274/05, kommissionen mot Grekland, vilket fortfarande är anhängigt vid domstolen.
(
17
)	Det skall vidare påpekas att erkännande om likvärdighet inte följer direkt av lag och att det görs en noggrann undersökning av sökandens kvalifikationer: se artikel 4 och följande artiklar i kungligt dekret nr 86/1987 av den 16 januari 1987, BOE av den, vilket var tillämpligt vid tidpunkten för omständigheterna i målet.
(
18
)	Se domen i det ovannämnda målet Knoors, punkt 25, och dom av den 3 oktober 1990 i mål C-61/89, Bouchoucha (REG 1990, s. I-3551), punkt 14, av den i mål C-370/90, Singh (REG 1992, s. I-4265; svensk specialutgåva, volym 13, s. I-19), punkt 24, av den i mål C-212/97, Centros (REG 1999, s. I-1459), punkt 24, av den i mål C-436/00, X och Y (REG 2002, s. I-10829), punkterna 41 och 45, samt av den i mål C-167/01, Inspire Art (REG 2003, s. I-10155), punkt 136.
(
19
)	Se bland annat dom av den 21 februari 2006 i mål C-255/02, Halifax m.fl. (REG 2006, s. I-1609), punkterna 76 och 77.
(
20
)	Dom av den 12 maj 1998 i mål C-367/96, Kefalas m.fl. (REG 1998, s. I-2843), punkt 20, av den i mål C-373/97, Diamantis (REG 2000, s. I-1705), punkt 33, domen i det ovannämnda målet Halifax m.fl., punkt 68, och dom av den i mål C-196/04, Cadbury Schweppes och Cadbury Schweppes Overseas (REG 2006, s. I-7995), punkt 35.
(
21
)	För en redogörelse av rättspraxis i fråga om rättsmissbruk kan det hänvisas till punkt 62 i mitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet Halifax m.fl.
(
22
)	Se, beträffande vikten av att stå fast vid att förekomsten av missbruk skall visas på grundval av objektiva omständigheter utan att det är nödvändigt att efterforska avsikten hos den som antas ha gjort sig skyldig till missbruk, mitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet Halifax m.fl., punkterna 70 och 71.
(
23
)	Se dom av den 14 december 2000 i mål C-110/99, Emsland-Stärke (REG 2000, s. I-11569), punkterna 52 och 53, och, för ett liknande resonemang, domarna i de ovannämnda målen Centros, punkt 24, Halifax m.fl., punkterna 74 och 75, samt Cadbury Schweppes och Cadbury Schweppes Overseas, punkt 64.
(
24
)	Se särskilt, beträffande etableringsfriheten, domarna i de ovannämnda målen Centros, punkt 25, X och Y, punkt 42, samt Cadbury Schweppes och Cadbury Schweppes Overseas, punkterna 41 och 42.
(
25
)	Detta syfte skall jämföras med artiklarna 3.1 q EG och 149.2 andra strecksatsen EG, vilka avser rörligheten för lärare och studerande. Se även dom av den 11 juli 2002 i mål C-224/98, D’Hoop (REG 2002, s. I-6191), punkterna 30–32, och av den i mål C-147/03, kommissionen mot Österrike (REG 2005, s. I-5969), punkt 44.
(
26
)	Se punkt 39 i generaladvokaten Bots förslag till avgörande i det ovannämnda målet kommissionen mot Grekland.
(
27
)	Dom av den 2 juli 1998 i de förenade målen C-225/95–C-227/95, Kapasakalis m.fl. (REG 1998, s. I-4239), punkt 18.
(
28
)	Domen i det ovannämnda målet Kraus, punkt 16.
(
29
)	Ibidem, punkt 17.
(
30
)	Domen i det ovannämnda målet Cadbury Schweppes och Cadbury Schweppes Overseas, punkt 53.
(
31
)	Se bland annat domen i de ovannämnda förenade målen Kapasakalis m.fl., punkt 22.
(
32
)	Se punkt 39 i generaladvokaten Bots förslag till avgörande i det ovannämnda målet kommissionen mot Grekland.
(
33
)	Domen i det ovannämnda målet Halifax m.fl., punkt 81.
(
34
)	Domen i det ovannämnda målet Cadbury Schweppes och Cadbury Schweppes Overseas, punkt 57.
(
35
)	Ibidem, punkt 55.