62018CC0016
MACIEJ SZPUNAR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2019. július 29. (
1
)
C‑16/18. sz. ügy
Michael Dobersberger
a Magistrat der Stadt Wien
részvételével
(a Verwaltungsgerichtshof [legfelsőbb közigazgatási bíróság, Ausztria] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Utasellátó szolgáltatások nyújtása nemzetközi vonatok fedélzetén – 96/71/EK irányelv – Hatály – A szolgáltatásnyújtás szabadsága – EUMSZ 56. cikk”
I. Bevezetés
1.
1934‑ben megjelent „Gyilkosság az Orient expresszen” című regényében Agatha Christie nem tért ki arra a kérdésre, hogy pontosan hol követték el a gyilkosságot. Csupán annyit tudunk, hogy az egy vonaton, a Simplon útvonalon közlekedő, Isztambulból Calais‑be tartó útja során több országon is áthaladó Orient expresszen történt, valahol, még mielőtt a vonatot az akkori Jugoszláviában megállították volna, vagy miután megállították. Az író azonban bizonytalanságban tartja az olvasót abban a kérdésben, hogy a gyilkosság melyik országban történt. Erre a kérdésre, amely a későbbi büntetőeljárásban az alkalmazandó nemzeti büntetőjog megállapítása szempontjából döntő fontosságú lett volna, egyértelműen nem terjedt ki Hercule Poirot nyomozása. És tulajdonképpen a cselekmény tempójához és izgalmához erre nyilván nem is volt szükség. Agatha Christie számára a földrajznak nem volt jelentősége.
2.
A Verwaltungsgerichtshof (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Ausztria) által előterjesztett jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem lényegét képező kérdés kevésbé érdekfeszítő, azonban a belső piac és a szolgáltatásnyújtás szabadsága szempontjából fontosabb: a kiküldetésben lévő munkavállalókról szóló irányelv, vagyis a 96/71/EK irányelv (
2
) alkalmazandó‑e olyan helyzetre, amikor egy Budapestről Münchenbe tartó nemzetközi vasút Ausztriát átszeli, aminek következtében az Orient expresszhez hasonlóan minden határátkelés jogi következményekkel jár. A szándékos emberölés fogalmának meghatározása szempontjából talán nem, de a munkajog és a munkajoghoz kapcsolódó büntetőjog szempontjából mindenképp.
3.
A jelen indítványban azt állítom, hogy az alapeljárásban szereplőhöz hasonló helyzet nem tartozik a 96/71 irányelv hatálya alá. A jelen ügyben ugyancsak nincs jelentősége a földrajznak.
II. Jogi háttér
A.
Az európai uniós jog
4.
A 96/71 irányelv „Hatály” címet viselő 1. cikke így rendelkezik:
„(1)   Ezt az irányelvet arra, a tagállamban letelepedett vállalkozásra kell alkalmazni, amely a szolgáltatások transznacionális nyújtása keretében munkavállalókat küld egy másik tagállam területére a (3) bekezdéssel összhangban.
(2)   Ez az irányelv nem vonatkozik a kereskedelmi hajózási vállalkozásokra a tengerjáró személyzet tekintetében.
(3)   Ezt az irányelvet akkor kell alkalmazni, ha az (1) bekezdésben említett vállalkozás az alábbi transznacionális intézkedések valamelyikét megteszi:
(a)
munkavállalókat küld ki egy tagállam területére saját nevében és saját irányítása alatt, a kiküldő vállalkozás és a szolgáltatásnak az adott tagállamban működő címzettje között létrejött szerződés alapján, feltéve hogy a kiküldő vállalkozás és a munkavállaló a kiküldetés idején munkaviszonyban áll egymással; vagy
(b)
munkaerő‑kölcsönzéssel foglalkozó vállalkozásként vagy munkaerőt rendelkezésre bocsátó vállalkozásként munkavállalót küld ki egy tagállam területén letelepedett vagy ott működő vállalkozáshoz, feltéve hogy a munkaerő‑kölcsönzéssel foglalkozó vállalkozás vagy a munkaerőt rendelkezésre bocsátó vállalkozás és a munkavállaló a kiküldetés idején munkaviszonyban áll egymással; vagy
(c)
munkaerő‑kölcsönzéssel foglalkozó vállalkozásként vagy munkaerőt rendelkezésre bocsátó vállalkozásként munkavállalót küld ki egy tagállam területén letelepedett vagy ott működő vállalkozáshoz, feltéve hogy a munkaerő‑kölcsönzéssel foglalkozó vállalkozás vagy a munkaerőt rendelkezésre bocsátó vállalkozás és a munkavállaló a kiküldetés idején munkaviszonyban áll egymással.
(4)   A nem tagállamban letelepedett vállalkozások nem részesülhetnek kedvezőbb elbánásban [helyesen: bánásmódban], mint a tagállamban letelepedett vállalkozások”.
5.
A 96/71 irányelv „Fogalommeghatározások” címet viselő 2. cikke értelmében:
„(1)   Ennek az irányelvnek az alkalmazásában »kiküldetésben lévő munkavállaló« az a munkavállaló, aki munkáját korlátozott ideig egy, a szokásos munkavégzése szerinti tagállamon kívüli tagállam területén végzi.
(2)   Ennek az irányelvnek az alkalmazásában munkavállaló az, aki annak a tagállamnak a jogszabályai szerint, amelynek a területén kiküldetésben tartózkodik, munkavállalónak minősül”.
6.
A 96/71 irányelv „A munkaviszonyra vonatkozó szabályok” [helyesen: Munka‑ és foglalkoztatási feltételek] című 3. cikke (1) bekezdésében az alábbiakat mondja ki:
„(1) A tagállamok biztosítják, hogy bármelyik állam jogát is kell alkalmazni a munkaviszonyra, az 1. cikk (1) bekezdésében említett vállalkozások biztosítják a területükön kiküldetésben lévő munkavállalóknak az alábbi kérdésekkel kapcsolatos, munkaviszonyra vonatkozó szabályokat, amelyeket a munkavégzés helye szerinti tagállamban: [helyesen: A tagállamok gondoskodnak arról, hogy bármelyik állam jogát is kell alkalmazni a munkaviszonyra, az 1. cikk (1) bekezdésében említett vállalkozások a tagállamok területén kiküldetésben lévő munkavállalók részére az alábbi kérdésekkel kapcsolatosan a munkaviszonyra vonatkozó azon feltételeket biztosítsák, amelyeket a munkavégzés helye szerinti tagállamban]:
–
törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezés, illetve
–
olyan kollektív megállapodás [helyesen: kollektív szerződés] vagy választott bírósági határozat állapít meg, amelyet a (8) bekezdés értelmében általánosan alkalmazandónak nyilvánítottak, amennyiben azok a mellékletben említett tevékenységekre vonatkoznak:
(a)
maximális munkaidő és minimális pihenőidő;
(b)
minimális éves szabadság;
(c)
minimális bérszint, beleértve a túlóradíjakat; ez a pont nem vonatkozik a kiegészítő foglalkozási nyugdíjrendszerekre;
(d)
munkavállalók rendelkezésre bocsátásának feltételei, különösen a munkaerő‑kölcsönzéssel foglalkozó vállalkozások esetében;
(e)
munkahelyi egészség, biztonság és higiénia;
(f)
védintézkedések a várandós vagy gyermekágyas nők, gyermekek és fiatalok munkaviszonyára vonatkozó szabályokat illetően;
(g)
férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód és más megkülönböztetést tiltó rendelkezések.
Ennek az irányelvnek az alkalmazásában az 1. cikk c) pontjában említett minimális bérszint fogalmát annak a tagállamnak a nemzeti jogszabályai, illetve gyakorlata határozzák meg, amelynek a területén a munkavállaló kiküldetésben tartózkodik”.
B.
Az osztrák jog
7.
Az Arbeitsvertragsrechts‑Anpassungsgesetz (a munkaszerződésekre vonatkozó szabályozás kiigazításáról szóló törvény) (
3
) az alapeljárásban szereplő jogvitára alkalmazandó változata (a továbbiakban: AVRAG) szerinti 7b. §‑ának tárgyát az Európai Unió vagy az Európai Gazdasági Térség valamelyik tagállamában letelepedett külföldi munkáltatókkal szembeni munkavállalói jogok képezik. E cikk lényegében azt írja elő, hogy az Európai Unió vagy az Európai Gazdasági Térség valamely – Ausztriától eltérő – tagállamában székhellyel rendelkező munkáltató által ausztriai munkavégzésre kiküldött munkavállaló a kiküldetés ideje alatt és a munkaviszonyra alkalmazandó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések sérelme nélkül automatikusan jogosult a rendeletileg vagy kollektív szerződésben meghatározott azon állami minimumdíjazásra, amelyet az adott munkahelyen hasonló munkáltató köteles fizetni hasonló munkavállalónak. Az Európai Unió vagy az Európai Gazdasági Térség – Ausztrián kívüli – valamely tagállamában székhellyel rendelkező személy munkáltatónak tekintendő a rendelkezésére bocsátott azon munkavállalók vonatkozásában, akiket munkavégzés céljával Ausztriába kiküldtek. A munkáltató köteles a szóban forgó munka megkezdése előtt legalább egy héttel bejelenteni a munkavégzés céljával Ausztriába kiküldött munkavállalók foglalkoztatását. Ilyen bejelentést minden kirendelésre vonatkozóan egyenként meg kell tenni és a bejelentésnek a következő információkat kell tartalmaznia: i. a munkáltató vállalkozásának neve, címe, szakmai engedélye vagy célja; ii. a kirendeléssel érintett teljes időszak, valamint a különböző munkavállalók ausztriai foglalkoztatásának várható időtartama, a rendes munkaidőre és a munkavégzés helyére vonatkozóan az egyes munkavállalókkal megállapodott feltételek; iii. az osztrák jogi rendelkezések alapján az egyes munkavállalóknak járó díjazás összege és a munkavállalóval való munkaviszony kezdete; iv. az ausztriai foglalkoztatás helye (pontos cím) (valamint egyéb működési helyek Ausztriában); valamint v. a tevékenység fajtája és a munkavállaló alkalmazása, figyelembe véve a releváns osztrák kollektív szerződést. Amennyiben a kiküldetésben lévő külföldi munkavállalók nem kötelesek Ausztriában csatlakozni társadalombiztosítási rendszerhez, kötelesek rendelkezésre tartani a munkavállalók társadalombiztosítási bejelentéséről szóló dokumentumokat (az 1408/71/EGK rendelet szerinti E 101 társadalombiztosítási dokumentum, (
4
) a 883/04/EK rendelet szerinti A1 társadalombiztonsági dokumentum, (
5
) valamint az említett bejelentés másolatát a nemzeti területen a teljesítési [vagy működési] helyen) vagy a hozzájárulások behajtásáért felelős hatóság szolgálatai számára ezeket elektronikus formában közvetlenül elérhetővé tenni.
8.
A fizetési dokumentumok rendelkezésre bocsátására vonatkozó kötelezettséget illetően az AVRAG 7d. §‑a előírja különösen, hogy a kirendelés időszaka alatt a munkáltatóknak rendelkezésre kell tartaniuk a munkaszerződést vagy annak kivonatát, a fizetési papírt, a munkavégzés helyén német nyelven, a bérkifizetési igazolást vagy a bankátutalás igazolását, a bérjegyzékeket, a munkaidő‑nyilvántartásokat, a ledolgozott órákról szóló nyilvántartást, valamint a bérfokozatba való besorolással kapcsolatos dokumentumokat, hogy ellenőrizni lehessen, hogy a kiküldetésben lévő külföldi munkavállaló a munkaviszony idejére a jogszabályok alapján őt megillető bérben részesül.
III. A tényállás, az eljárás és az előterjesztett kérdések
9.
A Budapesten (Magyarország) székhellyel rendelkező Henry am Zug Hungary Kft. (a továbbiakban: Henry am Zug) 2012‑től 2016‑ig olyan magyar állampolgár munkavállalókat küldött ki Ausztriába az Österreichische Bundesbahn (osztrák szövetségi vasutak, a továbbiakban: ÖBB) vonatain történő munkavégzésre (fedélzeti kiszolgálás, ételek és italok készítése és értékesítése), akiket a legtöbb esetben másik magyar vállalkozás bocsátott a rendelkezésére.
10.
A megtámadott büntetőítéletekkel a felülvizsgálatot kérelmező felet, M. Dobersbergert mint a Henry am Zug ügyvezetőjét bűnösnek találták abban, hogy a Henry am Zug az AVRAG 7b. §‑a szerinti munkáltatói minőségében 2016. január 28‑án a bécsi központi pályaudvaron tartott ellenőrzéskor ezen előírás ellenére i. még egy héttel az ausztriai munkavállalást megelőzően sem jelentette be a hatáskörrel rendelkező osztrák hatóságnak a kiküldött munkavállalók említett foglalkoztatását, ii. a belföldi munkavégzés helyén nem tartotta rendelkezésre a munkavállalók társadalombiztosítási bejelentéséről szóló dokumentumokat, és iii. a munkavégzés említett helyén nem tartotta rendelkezésre német nyelven a munkaszerződést, a bérkifizetésről készült kimutatásokat és a bérosztályokba sorolási dokumentumokat.
11.
Az említett szolgáltatások nyújtására az ÖBB adta a megbízást az (ausztriai székhelyű) D. GmbH‑nak, és azt ez utóbbi alvállalkozói jogviszony, illetve alvállalkozói láncolat útján (más, ausztriai székhelyű társaságon keresztül) a Henry am Zugnak adta tovább. A Henry am Zug a szolgáltatásokat magyar munkavállalókkal nyújtotta az ÖBB Salzburgba vagy Münchenbe közlekedő vonatain, amelyeknek az indulási vagy végpályaudvara minden esetben Budapest volt, és amelyek megálltak a bécsi központi pályaudvaron.
12.
A Verwaltungsgerichtshof (legfelsőbb közigazgatási bíróság) úgy véli, hogy a felülvizsgálati kérelem eredményessége a 96/71 irányelv rendelkezéseinek értelmezésétől és az EUMSZ 56. cikktől függ. 2017. december 15‑i végzésével, amely 2018. január 9‑én érkezett a Bírósághoz, előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjesztette elő:
„1)
Kiterjed‑e a [96/71/EK irányelv], különösen az 1. cikke (3) bekezdésének a) pontjának hatálya az olyan szolgáltatásokra is, mint például az utasok étellel és itallal való ellátása, a fedélzeti kiszolgálás vagy takarítási szolgáltatások, amelyeket a küldő tagállamban (Magyarország) székhellyel rendelkező szolgáltatásnyújtó vállalkozás munkavállalói nyújtanak a fogadó tagállamban (Ausztria) székhellyel rendelkező vasúttársasággal fennálló szerződés teljesítése céljából, ha ezeket a szolgáltatásokat olyan nemzetközi vonatokon nyújtják, amelyek a fogadó tagállamon is áthaladnak?
(2)
Kiterjed‑e az irányelv 1. cikke (3) bekezdése a) pontjának hatálya arra az esetre is, ha a küldő tagállamban székhellyel rendelkező szolgáltatásnyújtó vállalkozás az első kérdésben említett szolgáltatásokat nem a fogadó tagállamban székhellyel rendelkező vasúttársasággal – amely végül is a szolgáltatásban részesül (a szolgáltatás címzettje) – fennálló szerződés teljesítése keretében nyújtja, hanem olyan további, a fogadó tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozással való szerződés teljesítése keretében, amely a maga részéről szerződéses viszonyban (alvállalkozói láncolat) áll a vasúttársasággal?
(3)
Kiterjed‑e az irányelv 1. cikke (3) bekezdésének a) pontja arra az esetre is, ha a küldő tagállamban székhellyel rendelkező szolgáltatásnyújtó vállalkozás az első kérdésben említett szolgáltatások nyújtása céljából nem saját munkavállalókat alkalmaz, hanem másik vállalkozás olyan munkavállalóit, akiket még a küldő tagállamban bocsátottak rendelkezésére?
(4)
Az 1–3. kérdéssel kapcsolatos válaszoktól függetlenül, ellentétes‑e az uniós joggal, különösen a szolgáltatásnyújtás szabadságával (EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikk) az olyan nemzeti szabályozás, amely azoknak a vállalkozásoknak, amelyek valamely másik tagállam területére szolgáltatás nyújtása céljából munkavállalókat küldenek, az irányelv 3. cikke (1) bekezdésének értelmében a munka‑ és foglalkoztatási feltételek és a kapcsolódó kötelezettségek (mint különösen a munkavállalók határokon átnyúló kiküldetésének a fogadó tagállam hatósága részére vonatkozó bejelentése és e munkavállalók díjazása mértékével és társadalombiztosítási bejelentésével kapcsolatos dokumentumok rendelkezésre tartása) betartását kötelező jelleggel előírja azokra az esetekre is, amelyekben (először is) a határokon átnyúlóan kiküldött munkavállalók a határokon átnyúlóan működő vasúttársaság vagy olyan vállalkozás utazó személyzetéhez tartoznak, amely a vasúttársaság jellemző szolgáltatásait (utasok ellátása étellel és itallal; fedélzeti szolgáltatás) a vasúttársaság tagállamok határait átlépő vonatain nyújtja, és amelyekben (másodszor) a kiküldetés alapjául vagy egyáltalán nem szolgál szolgáltatásnyújtásra irányuló szerződés vagy legalábbis nem szolgál a kiküldő vállalkozás és a szolgáltatás másik tagállamban működő címzettje közötti, szolgáltatásnyújtásra irányuló szerződés, mert a kiküldő vállalkozásnak a másik tagállamban működő szolgáltatás címzettjével szembeni teljesítési kötelezettségét alvállalkozói viszony (alvállalkozói láncolat) alapozza meg, és amelyekben (harmadszor) a kiküldött munkavállalók nem a kiküldő vállalkozással, hanem olyan harmadik vállalkozással állnak munkaviszonyban, amely a munkavállalóit még a kiküldő vállalkozás székhelye szerinti tagállamban bocsátotta a kiküldő vállalkozás rendelkezésére?”
13.
Írásbeli észrevételeket terjesztett elő M. Dobersberger, az osztrák, a cseh, a német, a francia, a magyar és a lengyel kormány, valamint az Európai Bizottság. E felek – a francia és lengyel kormány kivételével – képviseltették magukat a 2019. március 12‑én tartott tárgyaláson.
IV. Értékelés
14.
A jelen ügy a 96/71 irányelvre vonatkozóan vet fel alapvető jellegű kérdéseket: mennyiben alkalmazandó az irányelv valamely vállalkozásra, ha a kiküldetésben lévő külföldi munkavállaló olyan vonaton látja el feladatát, amely a származási országból indul és oda is ér vissza, amely vonatról a munkavállaló – képletesen szólva – soha nem száll le?
A.
A kérdések elfogadhatósága
15.
A francia kormány vitatja az előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé terjesztett első három kérdés elfogadhatóságát, lényegében azzal érvelve, hogy a 96/71 irányelv nem szabályozza a nemzeti hatóságok által a munka‑ és foglalkoztatási feltételeknek való megfelelés biztosítása érdekében elfogadott ellenőrzési intézkedéseket. Ezzel összefüggésben a francia kormány a De Clercq és társai ítéletre hivatkozik. (
6
)
16.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek főszabály szerint elfogadhatók, és a Bíróság csak ritka és rendkívüli esetekben tagadja meg, hogy választ adjon azokra. (
7
) E kérelmek releváns voltát vélelmezni kell. (
8
) A Bíróság – saját megfogalmazásában – „rendkívüli körülmények” (
9
) között megtagadta a hipotetikus ügyekben feltett kérdésekre való válaszadást, amikor a feltett kérdések nem voltak relevánsak a jogvita megoldása szempontjából, amikor a kérdéseket nem kellően egyértelműen fogalmazták meg, és amikor a tényállás nem volt eléggé egyértelmű. (
10
)
17.
A jelen ügy e kategóriák egyikébe sem tartozik. Emellett, amint a német kormány helyesen hangsúlyozta a tárgyaláson, a De Clerq és társai ügy (
11
) ellenőrzést szolgáló intézkedésekre irányult, míg a jelen eljárás 1–3. kérdése a 96/71 irányelv olyan helyzetre való alkalmazhatóságának tágabb kérdésével foglalkozik, mint amilyen az alapeljárásban szerepel.
18.
Ezért a kérdést előterjesztő bíróság által feltett valamennyi kérdés elfogadható.
B.
A 96/71 irányelv és a szolgáltatásnyújtás szabadsága
19.
Mielőtt a kérdést előterjesztő bíróság négy kérdésével foglalkoznék, előzetes észrevételként érdemesnek tartom felidézni a 96/71 irányelv néhány lényegi jellemzőjét, amelyekre az alábbi elemzésben hivatkozni fogok.
20.
A belső piaci szabadságok között feszültség húzódik, különösen az EUMSZ 56. cikk és a 96/71 irányelv szerinti szolgáltatásnyújtás szabadsága esetében, amely, bár ítélkezési gyakorlata révén a Bíróság, valamint a jogalkotó látszólag rendezte, mégis egyfajta törést jelent.
1. Célkitűzések
21.
A belső piac, amely – egyéni nézőponttól függően – az európai integrációs folyamat eszközét vagy végét jelenti, az uniós jogrend szempontjából olyannyira alapvető, hogy magától értetődőnek tűnik és egyenesen a Szerződések központi szervező elvének minősül. (
12
) A gazdasági szereplők főszabály szerint vagy harmonizált szabványok alapján, (
13
) vagy ilyen szabványok hiányában, helyi szabványok alapján termelnek. Ez utóbbi esetben a származási ország szerinti logika alkalmazandó, amelynek értelmében főszabály szerint a gazdasági szereplőknek elég a helyi szabályokat betartani. Ez lehetővé teszi, hogy a gazdasági szereplők egyenlő versenyfeltételek mellett versenyezzenek a teljes belső piacon.
22.
A 96/71 irányelv által követett logika ettől lényegében teljesen eltér, mivel ez az irányelv közvetlenül igyekszik csökkenteni a szolgáltatásnyújtás szabadsága alkalmazásának egyes (rendes) következményeit: bizonyos munkajogi vonatkozások esetében nem a származási ország, hanem a rendeltetési ország elve érvényesül. Ez természetes jogi feszültséget hoz létre az EUMSZ 56. cikk (
14
) és a 96/71 irányelv között.
23.
Amennyiben az irányelv preambulumbekezdései egy hármas célkitűzésre utalnak, amely a szolgáltatások transznacionális nyújtásának elősegítése, (
15
) egy tisztességes verseny légkörében, (
16
) a munkavállalók jogainak tiszteletben tartását garantálva, (
17
) meg kell jegyezni, hogy ez a három tulajdonképpen homlokegyenest ellentétes egymással. (
18
) A munkavállalók jogainak tiszteletben tartása nem segíti elő a szolgáltatások transznacionális nyújtását, hanem korlátozza azt, és ebben az összefüggésben azt igazoló oknak (vagyis közérdeken alapuló kényszerítő indoknak) minősül.
24.
Következésképpen úgy vélem, hogy koherensebb a 96/71 irányelvre úgy tekinteni, mint olyan intézkedésre, amely megkísérli összeegyeztetni a szolgáltatásnyújtás szabadságának és a munkavállalói jogok védelmének egymással ellentétes célkitűzéseit.
25.
Ám melyik munkavállalóról beszélünk? A szolgáltató származási országának munkavállalóiról, akiket abba a rendeltetési országba küldenek, amelyben a szolgáltatást nyújtják, vagy pedig a rendeltetési ország munkavállalóiról? Ha az irányelvet a megfogalmazása szerint nézzük, egyértelműen a származási ország munkavállalóiról. (
19
) Bármilyen kiküldetés mögött tehát a következő logika húzódik meg: a munkavállalót jövedelmét vagy más, munkával kapcsolatos kérdést tekintve a helyi munkavállalóval szemben nem érheti személyes alapon hátrány. Előfordulhat, hogy a megélhetési költségek magasabbak, mint a küldő tagállamban. Ez az oka annak, hogy a rendeltetési ország elve alkalmazandó az esetleges hátrányos megkülönböztetés csökkentése érdekében.
26.
Most lépjünk egy lépést hátrébb, és egy percre képzeljük el, hogy nem történt harmonizáció, vagyis nem létezik a 96/71 irányelv, és valamely (A) tagállam valamely másik (B) tagállamnak a szolgáltatásnyújtás szabadsága keretében ebbe az (A) tagállamba küldött munkavállalóira kívánja alkalmazni munkajogi szabályait. Ez egyértelműen a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának minősülne. Hogyan lenne igazolható ez a korlátozás? Ha a (B) tagállam munkavállalóinak jogára hivatkoznak?
27.
Ilyen helyzetben azt állíthatjuk, hogy nehéz elképzelni, hogy (A) tagállam hivatkozhat a (B) tagállam munkavállalóinak védelmével összefüggő kényszerítő indokra. Jogosan tehetjük fel a kérdést, hogy – a munkáltató szolgáltatásnyújtási szabadsága részeként történő kiküldetés összefüggésében – tényleg (A) tagállam dolga‑e, hogy tudja, mi a legjobb (B) tagállam munkavállalói számára. Egy ilyen megközelítés paternalizmusnak, vagy akár hatalmaskodásnak is tűnhet. Ezenfelül fennáll még a hatáskör érzékeny kérdése is: azt lehet mondani, hogy főszabály szerint valamely (A) tagállamnak csak azon munkavállalók megvédéséhez van joga, akik rendszeresen abban a tagállamban dolgoznak, míg valamely más (B) tagállamban foglalkoztatott – és a munkáltatójuk által gyakorolt szolgáltatásnyújtás szabadsága keretében – a tagállamba küldött munkavállalók rendesen nem tartoznak azok közé, akiket az említett tagállam megvédhet. (
20
)
28.
Ugyanakkor véleményem szerint ezek az aggályok eloszlathatók, ezenfelül régóta fennáll egy ítélkezési gyakorlat, amely szerint valamely tagállam korlátozhatja a szolgáltatásnyújtás szabadságát a küldő tagállam munkavállalói védelme érdekében. A Bíróság ugyanis a 96/71 irányelv átültetési határideje (
21
) előtti és utáni helyzetek tekintetében is megállapította, hogy a „munkavállalók védelme”, (
22
)„a munkavállalók számára szociális biztonság nyújtásához fűződő általános érdek”, (
23
) vagy az „építőipari munkavállalók szociális védelme” (
24
) igazolhatja az alapvető szabadságok korlátozását, ami arra utal, hogy a származás szerinti tagállam / küldő tagállam munkavállalóiról, nem pedig a fogadó ország munkavállalóiról van szó.
29.
A Laval un Partneri ügyben (
25
) paradigmaváltás történt, amikor a Bíróság megállapította, hogy „a fogadó tagállam munkavállalóinak az esetleges szociális dömpinghelyzettel szembeni védelme céljából folytatott kollektív fellépéshez való jog a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében vett olyan, közérdeken alapuló kényszerítő indokot képezhet, amely elvileg igazolhatja a Szerződésben biztosított valamely alapvető szabadság korlátozását”. (
26
) Eltekintve attól, hogy a Bíróság nem határozta meg vagy részletezte pontosabban, hogy mit kell „szociális dömpinghelyzet” alatt érteni, ez az ügy három okból is figyelemreméltó. Először is, a lényegét illetően, a Bíróság a „szociális dömpinghelyzet” fogalommal új, közérdeken alapuló kényszerítő indokot vezetett be az ítélkezési gyakorlatába. Ez természetesen főszabály szerint teljes mértékben lehetséges, mivel a nyomós közérdekek nincsenek kimerítő jelleggel felsorolva, és a Bíróság szabadon találhat újabbakat, lépést tartva a társadalmi fejlődéssel. Másodszor, ez az újonnan felfedezett, közérdeken alapuló kényszerítő indok gazdasági jellegű, és így ellentétes a Bíróság régóta fennálló ítélkezési gyakorlatával, amely szerint a tisztán gazdasági jellegű célok nem minősülhetnek olyan közérdekű okoknak, amelyek alapján az alapvető szabadság korlátozása igazolható. (
27
) A „szociális dömpinghelyzet” megelőzése ugyanis jobban hasonlít az ágazati békés viszonyok fenntartásán alapuló gazdasági igazolási okhoz – amelyet a Bíróság nem fogadott el közérdeken alapuló kényszerítő indokként. (
28
) Harmadszor, a módszertant illetően, a Bíróság nem mondta ki kifejezetten, hogy a „szociális dömpinghelyzet” innentől kezdve új közérdeken alapuló kényszerítő indoknak minősül. A Bíróság ezt a fogadó tagállammal kapcsolatos új kényszerítő indokot inkább a küldő tagállam munkavállalóinak védelmére vonatkozó, meglévő ítélkezési gyakorlatból vezette le. Azonban a „szociális dömpinghelyzet” és a küldő tagállam munkavállalóinak védelme két teljesen eltérő kérdés.
30.
Szeretném hangsúlyozni, hogy teljesen megértem és támogatom a munkavállalók védelmének szükségességét a szolgáltatásnyújtás szabadságával összefüggésben, és azt semmiképpen nem kérdőjelezném meg. Ellenkezőleg, a „szociális dömpinghelyzet” fogalmát óvatosan kell kezelni és megszorítóan kell értelmezni. Egy olyan belső piacon, amelyet az áruk, szolgáltatások és termelési tényezők szabad áramlása jellemez, eleve fennáll a veszélye annak, hogy a „szociális dömpinghelyzet” inkább politikai, mintsem jogi fogalommá válik, olyan politikai fogalommá, amelyhez jellemzően fejlett infrastruktúrájú gazdaságokban folyamodnak. Fennáll ugyanis a veszélye annak, hogy – egyoldalúan – elsődlegesen a fogadó (tag)állam szempontját veszik figyelembe. (
29
) Egyszerűen fogalmazva, ami az egyiknek „szociális dömpinghelyzet”, az másoknak „foglalkoztatás”.
31.
Amennyiben a „szociális dömpinghelyzet” fogalmát tehát túl tágan alkalmaznánk, ez nem mást jelentene, mint a hazai ipar védelmét a más tagállamból érkező olcsóbb versennyel szemben, amely védelem az uniós jog alapján rendesen nem tartható fenn. (
30
) Amint a „dömping” kifejezés utal rá, a verseny kizárása mögött negatív szándéknak kell állnia – nem csupán a jobb feltételek élvezetének. Ugyanakkor a „szociális dömpinghelyzet” megelőzésének szükségességére nem lehet olyan szolgáltatóval szemben hivatkozni, aki a belső piac által kínált lehetőségeket egyszerűen a saját – és ügyfele, a szolgáltatások címzettje – javára fordítja. (
31
) Végső soron a belső piac a komparatív előny elvén nyugszik. (
32
)
32.
Visszatérve a 96/71 irányelvre, amennyiben kitűzött célja a kiküldetésben lévő külföldi munkavállalók, vagyis a származás szerinti tagállam munkavállalóinak védelme, azt mondanám, hogy ez csupán részigazság, mivel az irányelv a „szociális dömpinghelyzet” megelőzésére is irányul.
2. Jogalap és a közlekedés területén nyújtott szolgáltatások
33.
Az EUMSZ 58. cikk (1) bekezdése értelmében a közlekedés területén a szolgáltatásnyújtás szabadságára a (Szerződésben szereplő) közlekedésre vonatkozó cím, vagyis az EUM‑Szerződés Harmadik része VI. címének rendelkezései az irányadók. (
33
) Itt – a közlekedés területén a szolgáltatásnyújtás szabadságát is magában foglaló – uniós közlekedési politika végrehajtására szolgáló rendes jogalap az EUMSZ 91. cikk. (
34
) Máshol már rámutattam, hogy az EUMSZ 58. cikk (1) bekezdésének jogkövetkezménye, hogy a közlekedés területén nyújtott szolgáltatás esetében a Szerződésnek nincs közvetlen hatálya, (
35
) ami egy messzire mutató jogkövetkezmény, mivel megfosztja a gazdasági szereplőket attól a jogtól, hogy a nemzeti bíróságok előtt az EUMSZ 56. cikkre hivatkozzanak. (
36
) A szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó elvek alkalmazását ezért az EUM‑Szerződés értelmében közös közlekedéspolitika bevezetésével kell elérni. (
37
) A harmonizációs intézkedéseket elfogadásuk után természetesen az EUMSZ 56. cikk alapján kell értelmezni. (
38
)
34.
Mindezek alapján azt gondolnám, hogy a közlekedés területén a szolgáltatások harmonizálásának, még ha valamely tágabb harmonizációs intézkedés részét képezi is, az EUMSZ 91. cikken kell alapulnia.
35.
Ugyanakkor a 96/71 irányelv csupán az EUMSZ 53. cikk (1) bekezdésén és az EUMSZ 62. cikken alapul, és nem az EUMSZ 91. cikken is. Ugyanez vonatkozik a 2014/67/EU irányelvre. (
39
) A logikus következtetés az lenne, hogy ezek az irányelvek nem harmonizálják a szolgáltatásokat a közlekedés területén. Történetesen a 2006/123 irányelv, az úgynevezett szolgáltatási irányelv, amelynek jogalapja ugyanaz, mint a 96/71 és a 2014/67 irányelv jogalapja, kifejezetten kizárja a közlekedés területén nyújtott szolgáltatásokat. (
40
) Véleményem szerint ezt az imént kifejtett ok indokolja: úgy tűnik, a közlekedés területén nyújtott szolgáltatások egyszerűen nem tartoznak az EUMSZ 53. cikk (1) bekezdése és az EUMSZ 62. cikk hatálya alá.
36.
Az uniós jogalkotó azonban, úgy tűnik, más véleményen van. Először is, a 96/71 irányelv kifejezetten kimondja, hogy az irányelv nem vonatkozik „a kereskedelmi hajózási vállalkozásokra a tengerjáró személyzet tekintetében”. (
41
) Alább visszatérek erre a rendelkezésre, de már itt megállapíthatom, hogy ha a kereskedelmi hajózási vállalkozások ki vannak zárva a hatálya alól, akkor legalábbis főszabály szerint, a közlekedés területén nyújtott egyéb szolgáltatásokat a jogalkotó a hatálya alá kívánta vonni. Hasonlóképpen, a 2014/67 irányelv magától értetődően utal „a közlekedési ágazatban dolgozó utazó munkavállalókra”. (
42
)
37.
Akárhogy is, bár csak találgatni lehet, hogy az EUMSZ 91. cikk miért nem szerepel a 96/71 irányelv elfogadásának jogalapjaként, (
43
) a közlekedés területén nyújtott szolgáltatásokat általában nem tekintik úgy, mintha nem tartoznának a 96/71 irányelv hatálya alá. Ebben az indítványban ezt nem kívánom megkérdőjelezni. (
44
) Ugyanis elfogadott jogi ténynek tűnik, hogy a közlekedés területén nyújtott szolgáltatások főszabály szerint az irányelv hatálya alá tartoznak.
3. A jelen esetben: a közlekedés területén nyújtott szolgáltatások?
38.
A szóban forgó konkrét szolgáltatásokat illetően azonban már itt szeretném megvizsgálni azt a kérdést, hogy ezek „közlekedés területén nyújtott szolgáltatásoknak” minősülnek‑e.
39.
Amint azt fentebb már felvázoltam, az EUMSZ 58. cikk (1) bekezdése alapján a közlekedés területén a szolgáltatásnyújtás szabadságára a (Szerződésben szereplő) közlekedésre vonatkozó cím, vagyis az EUM‑Szerződés Harmadik része VI. címének rendelkezései az irányadók. (
45
)
40.
Egyértelmű, hogy a vonaton nyújtott utasellátási és takarítási szolgáltatások nem minősülnek közlekedési szolgáltatásoknak abban az értelemben, hogy személyeket szállítanak A‑ból B‑be. (
46
) Ugyanakkor a Bíróság már megállapította, hogy a „közlekedés területén nyújtott szolgáltatás”„nem csupán személyek és áruk járművel, légi járművel vagy hajóval egyik helyről a másikra történő mozgatásának fizikai cselekményét foglalja magában, hanem minden olyan szolgáltatást is, amely az ilyen cselekményhez szervesen kapcsolódik”. (
47
) Ehhez hasonlóan a Bíróság például „közlekedés területén nyújtott szolgáltatásnak” minősítette a gépjárművek műszaki vizsgálatát, (
48
) mivel „az ilyen vizsgálat a közlekedési szolgáltatásból álló főtevékenység gyakorlásának előzetes és elengedhetetlen feltételét képezi”. (
49
)
41.
Értelmezésem szerint a Bíróság ítélkezési gyakorlata arra utal, hogy a közlekedés területén nyújtott szolgáltatásoknak minősülnek azok a szolgáltatások, amelyek jellegüknél fogva a közlekedési tevékenység ténybeli vagy jogi conditio sine
qua nonjának minősülnek.
42.
Ugyanez a szóban forgó szolgáltatásokról nem mondható el. A jelen esetben fedélzeti kiszolgálásként nyújtott szolgáltatások a közlekedéstől függetlenek. Az emberek bárhol esznek és isznak. Így a vonatokon is. A helyeket tisztán kell tartani. A vonatokon is. Az ételek és italok felszolgálása és a vonatok takarítása a közlekedési szolgáltatásokhoz képest teljesen járulékos. Vagy, egyszerűen szólva, ahhoz, hogy a közlekedés megvalósuljon, nem kell italt felszolgálni a vonaton, és nem kell a vonatot takarítani. Inkább fordított a helyzet. Összefoglalva, önmagában az, hogy az ételeket és az italokat egy közlekedési eszköz fedélzetén szolgálják fel és ezt a közlekedési eszközt takarítják, nem jelenti azt, hogy „közlekedés területén nyújtott szolgáltatással” állunk szemben.
C.
A 96/71 irányelv hatályáról – Az első kérdés
43.
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy kiterjed‑e a 96/71 irányelv hatálya, különösen 1. cikke (3) bekezdésének a) pontja az olyan szolgáltatásokra is, mint például az utasok étellel és itallal való ellátása, a fedélzeti kiszolgálás vagy takarítási szolgáltatások, amelyeket a küldő tagállamba székhellyel rendelkező szolgáltatásnyújtó vállalkozás munkavállalói nyújtanak a fogadó tagállamban székhellyel rendelkező vasúttársasággal való szerződés teljesítése céljából, ha ezeket a szolgáltatásokat olyan nemzetközi vonatokon nyújtják, amelyek a fogadó tagállamon is áthaladnak.
44.
A beavatkozó felek véleményét három kategóriába lehet osztani.
45.
Az első tézis szerint, amelyet M. Dobersberger, a magyar, a lengyel és a cseh kormány képvisel, a vonatokon nyújtott fedélzeti utasellátás vagy takarító szolgálat nem tartozik a 96/71 irányelv hatálya alá. Ezzel ellentétes nézetet terjesztett elő az osztrák, a francia és a német kormány. Harmadszor, a Bizottság szerint a 96/71 irányelv alkalmazandó az alapeljárás tárgyát képező szolgáltatásokhoz hasonló szolgáltatásokra, a 3. cikk (1) bekezdésének b) és c) pontjában szereplő, a minimális bérszintről és minimális éves szabadságról szóló rendelkezései kivételével.
46.
A 96/71 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy az irányelvet arra, a tagállamban letelepedett vállalkozásra kell alkalmazni, amely a szolgáltatások transznacionális nyújtása keretében munkavállalókat küld egy másik tagállam területére a (3) bekezdéssel összhangban. A 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének a) pontja hozzáteszi, hogy az irányelvet akkor kell alkalmazni, ha az (1) bekezdésben említett vállalkozás munkavállalókat küld ki egy tagállam területére saját nevében és saját irányítása alatt, a kiküldő vállalkozás és a szolgáltatásnak az adott tagállamban működő címzettje között létrejött szerződés alapján, feltéve hogy a kiküldő vállalkozás és a munkavállaló a kiküldetés idején munkaviszonyban áll egymással;
47.
Az első kérdés kritikus része az, hogy a munkavállalókat valamely tagállamnak, vagyis az Osztrák Köztársaságnak a „területére”, küldik‑e.
48.
A 96/71 irányelv 1. cikkének szövege véleményem szerint nem egyértelmű e problémát illetően. Természetesen az adott munkavállalók, amikor áthaladnak Ausztrián, jogilag vagy fizikailag az említett tagállam területén vannak, és főszabály szerint az adott tagállam joghatósága alatt állnak. Ugyanakkor, mivel elsősorban fizikailag a vonaton maradnak és visszatérnek a származásuk szerinti tagállamba, nehezen látom be, hogy valójában Ausztria „területére” szól a kiküldetésük. Az legfeljebb a vonat „területére” szól, amely történetesen áthalad Ausztrián.
49.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi, ideértve különösen e szabályozás keletkezését. (
50
)
50.
Elhangzott az az állítás, méghozzá az osztrák kormány részéről, hogy az alapügy tárgyát képező szolgáltatások a 96/71 irányelv hatálya alá tartoznak, mivel, 1. cikkének (2) bekezdése értelmében, az irányelv nem alkalmazandó a kereskedelmi hajózási vállalkozásokra a tengerjáró személyzet tekintetében. Mivel a 96/71 irányelv kifejezetten kizárja e konkrét tevékenységi ágat a hatálya alól, az irányelvnek a contrario minden másra alkalmazhatónak kell lennie.
51.
Csak akkor tudnám elfogadni ezt az érvelést, ha a 96/71 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének jogalkotási előzménye megvilágítaná e kérdést. Ez azonban nincs így, mivel a jogalkotási előzmény sem egyértelmű ebben a kérdésben.
52.
Ugyanis a 96/71 irányelv 1. cikkének (2) bekezdésével, amely sem a Bizottság eredeti javaslatában, (
51
) sem a Parlament első olvasat során kialakított véleményében nem szerepel, a Tanács közös álláspontja (
52
) egészítette ki a módosított bizottsági javaslatot, (
53
) és a Tanács által javasolt szöveg az irányelv elfogadásáig nem változott. Nincs egyértelmű bizonyíték arra, hogy ezt a kivételt kimerítő jellegűnek kellett volna tekinteni abban az értelemben, hogy más lehetséges kivételeket kizárt volna. (
54
)
53.
M. Dobersberger azt állítja, hogy az ő véleményét, amely szerint a jelen ügy nem tartozik a 96/71 irányelv hatálya alá, megerősíti a Tanács 1996. szeptember 24‑i 1948. brüsszeli ülése jegyzőkönyvének kiegészítésében (9916/96 ADD 1) szereplő eltérés. E kiegészítés értelmében az a munkavállaló, akit szokásosan két vagy több tagállam területén alkalmaznak, és aki a hivatásos nemzetközi közlekedésben vasúti, közúti, légi vagy belvízi személyszállítási vagy árufuvarozási szolgáltatást végző, saját nevében eljáró vállalkozás utazó személyzetének tagja, nem tartozik a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdése a) pontjának hatálya alá. Ilyen esetben nem lenne szó kirendelésről. M. Dobersberger úgy véli, hogy ez a kivétel csak úgy értelmezhető, hogy nemcsak valamely fuvarozási vállalkozás személyzete, hanem az ugyanazon szállítóeszközön különböző szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatási vállalkozások személyzete is e kivétel hatálya alá tartozik, és ezért a 96/71 irányelv hatálya alól ki van zárva.
54.
Mondani sem kell, hogy egy tanácsi ülés jegyzőkönyve nem normatív természetű. Ugyanakkor hasznos jelzést ad a jogalkotó szándékát és megállapodását, valamint az általa elfogadott szövegek értelmezését illetően. Ebben a vonatkozásban pedig a helyzet számomra olyannyira egyértelmű, hogy két dolgot is le tudok vonni belőle: először is, nem csak a kereskedelmi hajózási vállalkozások zárhatók ki az irányelv hatálya alól a tengerjáró személyzet tekintetében, másodszor az utazó munkavállalók, mint a közlekedési eszköz fedélzetén feladatot ellátó munkavállalók, nem igazán illeszkednek az irányelv logikájába.
55.
Ezenfelül, az osztrák kormány a 2014/67 irányelv 9. cikke (1) bekezdésének b) pontjára utal, amely a 2014/67 és a 96/71 irányelvben meghatározott kötelezettségeknek való megfelelés hatékony nyomonkövetésének biztosításához szükséges adminisztratív követelmények és ellenőrzési intézkedések összefüggésében lehetővé teszi a tagállamoknak, hogy kötelezővé tegyék a közlekedési ágazatban dolgozó utazó munkavállalók dokumentumainak megőrzését vagy rendelkezésre bocsátását. Ebből az osztrák kormány arra következtet, hogy a határokon átnyúló vasúti forgalom nincs kizárva a 96/71 irányelv hatálya alól.
56.
Ez az érv önmagában nem győz meg. Nem határozza meg közelebbről, hogy mit ért „közlekedési ágazatban dolgozó utazó munkavállaló alatt” vagy hogy meddig terjed ez a fogalom. Ez értelmezés kérdése. Vagyis az, hogy a közlekedési ágazatban dolgozó utazó munkavállalókra vonatkozóan bizonyos adminisztratív követelmények írhatók elő a szolgáltatókkal szemben, nem mond semmit arról, hogy egy olyan sajátos helyzet, mint amely a jelen ügyben szerepel, a 96/71 irányelv hatálya alá tartozik‑e. Más szóval az, hogy a vizsgált eset a 96/71 irányelv hatálya alá tartozik‑e, értelmezés kérdése, amelyet a 2014/67 irányelv 9. cikke (1) bekezdésének b) pontja nem old meg egyértelműen.
57.
Az első kérdés megértéséhez és megválaszolásához annak belátása vezet, hogy az „intenzíven utazó munkavállalók” – ahogy a cseh kormány észrevételeiben nevezte őket – nem illenek bele a 96/71 irányelv logikájába. A szóban forgó ügyben szereplőkhöz hasonló intenzíven utazó munkavállalók helyzete jelentősen eltér más utazó munkavállalók helyzetétől.
58.
Az intenzíven utazó munkavállalókat a többi utazó munkavállalótól az különbözteti meg, hogy munkahelyük valójában irreleváns. Nincs jelentősége annak, hogy a közlekedési eszközök, amelyeken feladataikat ellátják, egy adott időpontban éppen Magyarországon, Ausztriában vagy Németországban tartózkodnak‑e. Másképp szólva, a származási (vagy a küldő) ország és a rendeltetési ország teljes logikája alkalmazhatatlan egy ilyen helyzetben, mivel nincs rendeltetési ország: a vonat Budapestről indul. Budapestre tér vissza. Legfeljebb annyi állapítható meg, hogy maga Magyarország a rendeltetési ország. A származási ország és a rendeltetési ország egybeesik. Nem látom, hogy a szóban forgó ügyben a munkavállalók helyzete miben tér el például a budapesti villamosokon dolgozókétól.
59.
Ezzel összefüggésben szeretnék emlékeztetni arra, hogy a 96/71 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése szerint „kiküldetésben lévő munkavállaló” az a munkavállaló, aki munkáját korlátozott ideig egy, a szokásos munkavégzése szerinti tagállamon kívüli tagállam területén végzi.
60.
A tárgyaláson elhangzott az a vélemény, mégpedig a magyar kormány részéről, amely szerint az alapeljárásban szereplőhöz hasonló helyzetben nem is lehet megállapítani, hogy a munkavállaló melyik tagállamban dolgozik szokásosan, tekintettel arra, hogy egy nemzetközi vonat helyzete, a fent leírt indokok miatt, olyannyira sajátos. Én azonban nem tennék ilyen messzire mutató kijelentést. Értelmezésem szerint a szokásos munkavégzés helye Magyarország. A szóban forgó munkavállalók itt és innen kezdik meg munkájukat, rakodják be a vonatokat, tartanak leltárt és így tovább. Ami döntő fontosságú, hogy itt van életük (gazdasági) központja. Itt fizetik a szállásukat és vásárolnak élelmiszert. Vagyis kizárólag a magyarországi megélhetési költségektől függnek. Egy adott munkanap során ideiglenes ausztriai tartózkodásuk nem befolyásolja a megélhetési költségüket.
61.
Következésképpen, a 96/71 irányelv mögötti gondolatmenet irrelevánssá válik, ezt az irányelvet egyszerűen nem kell figyelembe venni.
62.
Végezetül szeretnék röviden foglalkozni a Bizottság azon érvével, amely szerint az irányelv főszabály szerint alkalmazandó, azonban az alapeljárás tárgyát képező, határokon átnyúló szolgáltatások intenzíven „utazó” jellegéből eredő sajátosságok miatt, valamint amiatt, hogy a „fogadó” tagállam területével nincs elégséges kapcsolatuk, a minimális bérszintről és minimális éves szabadságról szóló szabályok nem indokoltak. A Bizottság ezt az EUMSZ 56. cikkből vezeti ezt le, amelynek fényében az irányelvet értelmezni szeretné.
63.
Nem értek egyet egy ilyen megközelítéssel.
64.
Tekintettel az EUMSZ 56. cikk és a 96/71 irányelv közötti, fentebb leírt természetes feszültségre, az irányelvnek a szolgáltatásnyújtás szabadsága fényében történő értelmezése inkább megnehezíti a kérdést, ahelyett, hogy megoldaná. Szélsőséges esetben egy ilyen megközelítés, amely a 96/71 irányelvet á la carte módon az EUMSZ 56. cikkre tekintettel alkalmazza, azt eredményezheti, hogy az irányelv egyik rendelkezését sem alkalmazzák. Ez aláásná a jogbiztonságot, ugyanis az irányelvet éppen azért fogadták el, hogy gondosan körül legyen írva, mi megengedett a munkavállalók kiküldése során és mi nem.
65.
Ezért az első kérdésre azt a választ javaslom, hogy a 96/71 irányelv 1. cikkének (3) bekezdése nem terjed ki az olyan szolgáltatásokra, mint például az utasok étellel és itallal való ellátása, a fedélzeti kiszolgálás vagy takarítási szolgáltatások, amelyeket a küldő tagállamba székhellyel rendelkező szolgáltatásnyújtó vállalkozás munkavállalói nyújtanak a fogadó tagállamban székhellyel rendelkező vasúttársasággal való szerződés teljesítése céljából, ha ezeket a szolgáltatásokat olyan nemzetközi vonatokon nyújtják, amelyek a fogadó tagállamon is áthaladnak.
D.
Az alvállalkozói láncolatról – Második és harmadik kérdés
66.
Tekintettel arra, hogy a 96/71 irányelv rendelkezései nem alkalmazandók az alapeljárásban szereplőhöz hasonló helyzetben, a második és a harmadik kérdés hipotetikus, és azokat a Bíróságnak nem kell megválaszolnia – kivéve természetesen, ha a Bíróság más következtetésre jutna az első kérdés tekintetében és azon a véleményen lenne, hogy a 96/71 irányelv alkalmazandó a szóban forgó ügyre. Ez esetben meg kell vizsgálni az irányelv azon rendelkezéseit, amelyekre a második és harmadik kérdések vonatkoznak.
67.
A második és harmadik kérdés témája hasonló, mivel mindkettő az alvállalkozói láncolatra és a munkavállalók kiküldetésének különböző szakaszaiban jellemző szerződési jogviszonyok szerkezetére vonatkozik.
1. A második kérdés
68.
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy kiterjed‑e a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdése a) pontjának hatálya arra az esetre is, ha a küldő tagállamban székhellyel rendelkező szolgáltatásnyújtó vállalkozás a szolgáltatásokat nem a fogadó tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozással – amely végül is a szolgáltatásban részesül (szolgáltatás címzettje) – való szerződés teljesítése keretében nyújtja, hanem olyan további, a fogadó tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozással való szerződés teljesítése keretében, amely a maga részéről szerződéses viszonyban (alvállalkozói láncolat) áll a vasúttársasággal.
69.
Ezt a kérdést a 96/71 irányelvet átültető nemzeti jog alapján kell értelmezni. A kérdést előterjesztő bíróság közvetetten arról kíván meggyőződni, hogy az irányelvet helyesen ültették‑e át az osztrák jogba.
70.
Különösen a „kiküldő vállalkozás és a szolgáltatásnak az adott tagállamban működő címzettje között létrejött szerződés alapján” kifejezés kérdéses itt.
71.
Valójában, a fentebb leírtakkal összhangban, az ÖBB és a Henry am Zug között nincs szerződés, hanem e két vállalkozást három szerződés láncolata köti össze: szerződés áll fenn az ÖBB és (az ausztriai székhelyű) D. között a fedélzeti kiszolgálásra, valamint ételek és italok készítésére és az ÖBB vonatain való értékesítésére vonatkozóan, amely megbízásokat D. alvállalkozói láncolat útján H‑n (egy másik ausztriai székhelyű társaságon) keresztül a Henry am Zugnak adott tovább.
72.
Kérdés, hogy ez az alvállalkozói szerkezet azt eredményezi‑e, hogy a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének a) pontja nem alkalmazandó a szóban forgó ügyre.
73.
Véleményem szerint nem.
74.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint az alvállalkozói láncolatban részt vevő összes vállalkozás székhelye Ausztriában van, abban az országban, ahová a munkavállalókat kiküldik. Ezért nem lehet jelentősége annak, hogy a Henry am Zuggal az ÖBB kötött‑e szerződést, amelynek vonatain a munkavállalók a szolgáltatásukat nyújtják, vagy pedig valamely más, Ausztriában működő vállalkozás.. Mindenesetre a kiküldetésre a kiküldő vállalkozás, a Henry am Zug és a szolgáltatásoknak a fogadó országban működő címzettje közötti szerződés alapján kerül sor.
75.
Az, hogy az ÖBB és a Henry am Zug közvetlenül áll kapcsolatban egy szerződés révén vagy szerződések láncolatán keresztül, nem módosít a végeredményen. Az 1. cikk (3) bekezdésének a) pontja szempontjából van közöttük szerződés.
2. A harmadik kérdés
76.
Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arról kíván meggyőződni, hogy a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének a) pontja kiterjed‑e arra az esetre is, ha a küldő tagállamban székhellyel rendelkező szolgáltatásnyújtó vállalkozás nem saját munkavállalókat alkalmaz, hanem másik vállalkozás olyan munkavállalóit, akiket még a küldő tagállamban bocsátottak rendelkezésére.
77.
Ezt a kérdést is a 96/71 irányelvet átültető nemzeti jog alapján kell értelmezni. A kérdést előterjesztő bíróság közvetetten megint csak arról kíván meggyőződni, hogy az irányelvet helyesen ültették‑e át az osztrák jogba.
78.
A kérdést előterjesztő bíróság ezúttal a „feltéve hogy a kiküldő vállalkozás és a munkavállaló a kiküldetés idején munkaviszonyban áll egymással” kifejezés értelmezésének pontosítását kéri.
79.
A fentebb leírtakkal összhangban, a Henry am Zug részben saját munkavállalóit alkalmazza, részben pedig más vállalatok munkavállalóit. A kérdést előterjesztő bíróság abból indul ki, hogy a határokon átnyúló elem hiánya miatt a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja erre nem terjed ki. Ugyanis a munkavállalók rendelkezésre bocsátására Magyarországon került sor. (
55
)
80.
Igaz, hogy a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének a) pontja egyértelműnek tűnik, mivel nem bizonytalan kifejezéssel („feltéve, hogy”) (
56
) írja elő követelményként, hogy „a kiküldő vállalkozás és a munkavállaló a kiküldetés idején munkaviszonyban áll egymással”. Ez, úgy tűnik, olyan értelmezés felé mutat, amely alapján azok a munkavállalók, akiket nem közvetlenül a Henry am Zug alkalmaz, nem tartoznak a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdése a) pontjának hatálya alá. (
57
)
81.
Ugyanakkor bármilyen egyértelműnek tűnik is e rendelkezés megfogalmazása, én azt javasolnám a Bíróságnak, hogy nézzen a rendelkezés szövege mögé. Véleményem szerint a 96/71 irányelv alkalmazhatóságához nem férhet kétség, méghozzá a következő okokból.
82.
Figyelembe véve a 96/71 irányelv tartalmát és célját, a szolgáltatásnyújtás szabadságának gyakorlása szempontjából irreleváns, hogy az egyik tagállamban letelepedett vállalkozás maga küld ki munkavállalókat egy másik tagállamba, vagy ez közvetetten történik, egy másik vállalkozáshoz áthelyezve őket. Mindkét esetben határokon átnyúló szolgáltatásnyújtásról van szó, amely az EUMSZ 56. cikk hatálya alá tartozik. A 96/71 irányelv hatályát ezért úgy kell értelmezni, hogy az kiterjed a szolgáltatásnyújtás szabadsága körébe tartozó minden ideiglenes kiküldetésre. Amint azt fentebb láttuk, a 96/71 irányelv célja egyebek mellett a vállalkozások szolgáltatásnyújtásának szabadsága, illetve a kiküldetésben lévő külföldi munkavállalók szociális védelme közötti „méltányos” egyensúly biztosítása. Az, hogy a kiküldetésben lévő külföldi munkavállalók számára biztosítani kell, hogy a fogadó tagállamban egyértelműn meghatározott védelmi szabályokat élvezhessenek, nem releváns, függetlenül attól, hogy a kiküldetésben lévő külföldi munkavállalót közvetlenül a munkáltatója küldte, vagy egy olyan vállalkozás, amelyhez kiküldték (
58
).
83.
Ezért a harmadik kérdésre azt a választ javaslom, hogy 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének a) pontja kiterjed arra az esetre is, ha a küldő tagállamban székhellyel rendelkező szolgáltatásnyújtó vállalkozás nem saját munkavállalókat alkalmaz, hanem másik vállalkozás olyan munkavállalóit, akiket még a küldő tagállamban bocsátottak rendelkezésére.
E.
Az EUMSZ 56. cikk – Negyedik kérdés
84.
Negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arról kíván meggyőződni, hogy ellentétes‑e az EUMSZ 56. cikkel az olyan nemzeti szabályozás, amely azoknak a vállalkozásoknak, amelyek valamely másik tagállam területére szolgáltatás nyújtása céljából munkavállalókat küldenek, a 96/71 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének értelmében a munka‑ és foglalkoztatási feltételek és a kapcsolódó kötelezettségek (mint különösen a munkavállalók határokon átnyúló kiküldetésének a fogadó tagállam hatósága részére vonatkozó bejelentése és e munkavállalók díjazása mértékével és társadalombiztosítási bejelentésével kapcsolatos dokumentumok rendelkezésre tartása) betartását kötelező jelleggel előírja azokra az esetekre is, amelyekben
–
először is, a határokon átnyúlóan kiküldött munkavállalók a határokon átnyúlóan működő vasúttársaság vagy olyan vállalkozás utazó személyzetéhez tartoznak, amely a vasúttársaság jellemző szolgáltatásait (utasok ellátása étellel és itallal; fedélzeti szolgáltatás) a vasúttársaság tagállamok határait átlépő vonatain nyújtja,
–
másodszor, a kiküldetés alapjául vagy egyáltalán nem szolgál szolgáltatási szerződés vagy legalábbis nem szolgál szolgáltatási szerződés a kiküldő vállalkozás és a szolgáltatás másik tagállamban működő címzettje között, mert a kiküldő vállalkozásnak a másik tagállamban működő szolgáltatás címzettjével szembeni teljesítési kötelezettségét alvállalkozói viszony (alvállalkozói láncolat) alapozza meg, és
–
harmadszor, a kiküldött munkaerő nem a kiküldő vállalkozással áll munkaviszonyban, hanem olyan harmadik vállalkozással, amely a munkavállalóit a kiküldő vállalkozásnak még a kiküldő vállalkozás székhelye szerinti tagállamban bocsátotta rendelkezésre.
85.
Ezt a kérdést a nemzeti bíróság az első három kérdésre adott válaszoktól „függetlenül” terjesztette elő. Az első kérdéssel kapcsolatos elemzésemből azt a következtetést vontam le, hogy a 96/71 irányelv a jelen ügyben nem alkalmazandó. Ezért a negyedik kérdésre vonatkozó értékelésemet ennek megfelelően arra a megoldásra korlátozom, amely szerint a 96/71 irányelv nem alkalmazandó.
86.
Mielőtt rátérnék az EUMSZ 56. cikk vizsgálatára, szeretném egyértelművé tenni, hogy a vizsgálat során az EUMSZ 56. cikk, nem pedig a 2006/123 irányelv az irányadó.
1. A 2006/123 irányelvről
87.
A 2006/123 irányelv 1. cikkének (6) bekezdése szerint az irányelv nem érinti a munkajogot, azaz a foglalkoztatási feltételekre, a munkafeltételekre, köztük a munkaegészségügyi és munkabiztonsági feltételekre, valamint a munkaadók és a munkavállalók közötti kapcsolatokra vonatkozó, a tagállamok által az uniós jogot tiszteletben tartó nemzeti jognak megfelelően alkalmazott jogszabályi vagy szerződéses előírásokat.
88.
Amint azt a Bíróság megállapította, a 2006/123 irányelv „nem tesz semmilyen különbséget egyrészt a munkajog anyagi jogi szabályai, másrészt az ezen anyagi jogi szabályok tiszteletben tartásának biztosítására irányuló intézkedésekkel kapcsolatos, valamint az e szabályok be nem tartása esetén kiszabott szankciók hatékonyságának biztosítását célzó szabályok között”. (
59
)
89.
Mindezek alapján véleményem szerint nem férhet hozzá kétség, hogy a szóban forgó intézkedésre e rendelkezés alkalmazandó, és ezért e rendelkezés a 2006/123 irányelv hatályán kívül esik. (
60
)
2. A szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozása
90.
Közismert, hogy EUMSZ 56. cikk nemcsak a szolgáltatóval szemben a nemzetisége alapján alkalmazott minden megkülönböztetés eltörlését követeli meg, hanem ugyanúgy valamennyi korlátozás megszüntetését akkor is, ha azok különbségtétel nélkül vonatkoznak a nemzeti és az egyéb tagállamokból származó szolgáltatókra, amennyiben azok akadályozzák, zavarják vagy kevésbé vonzóvá teszik egy olyan másik tagállamban letelepedett szolgáltató szolgáltatásait, ahol az jogszerűen nyújt hasonló szolgáltatásokat. (
61
)
91.
Egy olyan követelmény, amely szerint valamely vállalkozásnak meg kell felelnie a szóban forgó osztrák intézkedéseknek, e meghatározás alapján egyértelműen a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának minősül. A Henry am Zug tevékenysége gyakorlatilag kedvezőtlenebbé válik a Magyarországon végzett tevékenységeit illetően.
92.
Ebben az összefüggésben hangsúlyozni kell, hogy a Bíróság rámutatott, hogy az alábbi nemzeti intézkedések az EUMSZ 56. cikk korlátozásának minősülnek: más tagállamokban letelepedett szolgáltatókat arra kötelező nemzeti intézkedések, hogy harmadik állam állampolgárságával rendelkező, és az adott tagállamban jogszerűen tartózkodó és dolgozó munkavállalók munkavállalási engedéllyel rendelkezzenek; (
62
) kiküldetés esetén harmadik országbeli állampolgárok vízumkötelezettsége és előzetes ellenőrzése; (
63
) valamint különösen, egy osztrák intézkedés, amely a harmadik országbeli állampolgárok más tagállamban letelepedett vállalkozás általi kiküldését a vállalkozás részéről egy úgynevezett „Európai kiküldetési igazolás” megszerzésétől tette függővé. (
64
) Az idézett három eset egyike sem tartozott a 96/71 irányelv hatálya alá, mivel a harmadik országbeli állampolgárok határokon átnyúló szolgáltatásnyújtás céljára történő kiküldetése uniós szinten nem volt harmonizálva. (
65
)
3. Igazolás?
93.
Ugyanakkor az is az állandó ítélkezési gyakorlatban szerepel, hogy az ilyen jogszabály igazolható, ha közérdeken alapuló kényszerítő indokot (
66
) szolgál (vagyis van igazolási ok), és ezt az érdeket még nem védik a szolgáltatóra a székhelye szerinti tagállamban vonatkozó szabályok, amennyiben alkalmas céljainak elérésére és nem haladja meg a céljai eléréséhez szükséges mértéket (vagyis arányos). (
67
)
94.
A munkabér‑ellenőrzés korlátozásának és a kiküldetésekről szóló jelentéstételi kötelezettségnek, valamint a társadalombiztosítással és bérrel kapcsolatos dokumentumok rendelkezésre tartásának igazolására az Osztrák Köztársaság által hivatkozott közérdeken alapuló kényszerítő indokokat, vagyis a munkavállalók védelmét, (
68
) a tisztességtelen verseny megelőzését, (
69
) valamint a csalással szembeni küzdelmet a Bíróság az ítélkezési gyakorlatában ilyennek ismerte el.
95.
Amint az például a Seco és Desquenne & Giral, (
70
) a Rush Portuguesa, (
71
) a Guiot (
72
) és az Arblade és társai ítéletből (
73
) kitűnik, harmonizáció hiányában a tagállamok például kötelezhetik a szolgáltatásnyújtás végett munkavállalókat alkalmazó munkáltatókat, hogy a fogadó tagállamban érvényes minimálbért fizessék az ilyen munkavállalóknak, akkor is, ha az ilyen munkavállalók csak ideiglenes jelleggel végzik tevékenységüket a fogadó tagállam területén, tekintet nélkül arra, hogy a munkáltató mely országban telepedett le. E tagállamok ugyancsak érvényesíthetik ezeket a szabályokat. (
74
)
96.
Megismételve az első kérdéssel kapcsolatos elemzésemet, az ilyen ítélkezési gyakorlat azt jelenti, hogy de facto kötelezik a szolgáltatót és személyzetét, hogy a fogadó államban ideiglenesen letelepedjen. Ennek során a szolgáltatásnyújtás szabadsága és a származási ország elve lényeges korlátozás alá esik.
97.
Akárhogy is, ha a jelen ügyet illetően és a fenti ítélkezési gyakorlatnak megfelelően elfogadnánk, hogy van olyan érvényes közérdeken alapuló kényszerítő indok, amelyre az Osztrák Köztársaság hivatkozhat, felmerül még a kérdés, hogy ezek az intézkedések arányosak‑e a kitűzött cél elérésével. Az arányosság értékelését végső soron a kérdést előterjesztő bíróságnak kell elvégeznie.
98.
A rendelkezésre álló információ alapján azonban számomra nem tűnnek a szóban forgó intézkedések az EUMSZ 56. cikk szerint igazolhatónak.
99.
Itt különbséget kell tenni – amint a kérdést előterjesztő bíróság különbséget is tesz – a munkavállalók foglalkoztatási feltételei és az azokhoz kapcsolódó kötelezettségek között.
100.
Ami, először is, a foglalkoztatási feltételeket, vagyis a fizetéssel, szabadsággal stb. kapcsolatos rendelkezéseket (
75
) illeti, véleményem szerint ezeket nehéz igazolni, pontosan azért, mert hiányzik az Ausztria területéhez fűződő kapcsolat.
101.
Következésképpen a kísérő dokumentumokkal kapcsolatos kötelezettségek mögötti teljes indokolás megdől, és azokat ekként igazolni is nehéz. A szóban forgó osztrák jogszabály egy sor kötelezettséget ír elő a munkáltató számára. Bár én nem látnék kivetnivalót a munkavállaló társadalombiztosítási bejelentésével kapcsolatos dokumentumok rendelkezésre tartásának követelményében, azt gondolom, hogy a következő követelmények problémásak: a munkáltató azon kötelezettsége, hogy legalább a munka megkezdése előtt egy héttel bejelentse az Ausztriába munkavégzés céljával kiküldendő munkavállalók alkalmazását (első kötelezettség) és a munkáltatók azon kötelezettsége, hogy rendelkezésre tartsa i. a munkaszerződést vagy annak kivonatát, a fizetési papírt, a munkavégzés helyén német nyelven, ii. a bérkifizetési igazolást vagy a bankátutalás igazolását, a bérjegyzékeket, a munkaidő‑nyilvántartásokat, a ledolgozott órákról szóló nyilvántartást, valamint a bérfokozatba való besorolással kapcsolatos dokumentumokat, hogy ellenőrizni lehessen, hogy a kiküldetésben lévő külföldi munkavállaló a munkaviszony idejére a jogszabályok alapján őt megillető bérben részesül (második kötelezettség).
102.
Az első kötelezettséget illetően nem értem, hogy a munkáltatónak miért kellene egy héttel előre bejelentenie, kit küld kiküldetésbe, a második kötelezettséget illetően pedig azt, hogy ha a szóban forgó munkavállaló a magyar foglalkoztatási feltételek alapján foglalkoztatható, akkor nem az osztrák hatóságok feladata annak ellenőrzése, hogy ezeket a feltételeket betartották‑e.
103.
Következésképpen a negyedik kérdésre azt a választ javaslom, hogy az EUMSZ 56. cikkel ellentétes az olyan nemzeti intézkedés, mint amely az alapeljárás tárgyát képezi, amely a munkavállalók kiküldetését további kötelezettségek betartásától teszi függővé.
V. Végkövetkeztetés
104.
Azt javaslom ezért a Bíróságnak, hogy a Verwaltungsgerichtshof (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Ausztria) által feltett kérdésekre a következőképpen válaszoljon:
A munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló, 1996. december 16‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv 1. cikke (3) bekezdésének hatálya nem terjed ki az olyan szolgáltatásokra, mint például az utasok étellel és itallal való ellátása, a fedélzeti kiszolgálás vagy takarítási szolgáltatások, amelyeket a küldő tagállamban székhellyel rendelkező szolgáltatásnyújtó vállalkozás munkavállalói nyújtanak a fogadó tagállamban székhellyel rendelkező vasúttársasággal való szerződés teljesítése céljából, ha ezeket a szolgáltatásokat olyan nemzetközi vonatokon nyújtják, amelyek a fogadó tagállamon is áthaladnak.
Az EUMSZ 56. cikkel ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely azoknak a vállalkozásoknak, amelyek valamely másik tagállam területére szolgáltatás nyújtása céljából munkavállalókat küldenek, a 96/71 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének értelmében a munka‑ és foglalkoztatási feltételek és a kapcsolódó kötelezettségek (mint különösen a munkavállalók határokon átnyúló kiküldetésének a fogadó tagállam hatósága részére vonatkozó bejelentése és e munkavállalók díjazása mértékével és társadalombiztosítási bejelentésével kapcsolatos dokumentumok rendelkezésre tartása) betartását kötelező jelleggel előírja azokra az esetekre is, amelyekben
–
először is, a határokon átnyúlóan kiküldött munkavállalók a határokon átnyúlóan működő vasúttársaság vagy olyan vállalkozás utazó személyzetéhez tartoznak, amely a vasúttársaság jellemző szolgáltatásait (utasok ellátása étellel és itallal; fedélzeti szolgáltatás) a vasúttársaság tagállamok határait átlépő vonatain nyújtja,
–
másodszor, a kiküldetés alapjául vagy egyáltalán nem szolgál szolgáltatási szerződés vagy legalábbis nem szolgál szolgáltatási szerződés a kiküldő vállalkozás és a szolgáltatás másik tagállamban működő címzettje között, mert a kiküldő vállalkozásnak a másik tagállamban működő szolgáltatás címzettjével szembeni teljesítési kötelezettségét alvállalkozói viszony (alvállalkozói láncolat) alapozza meg, és
–
harmadszor, a kiküldött munkaerő nem a kiküldő vállalkozással áll munkaviszonyban, hanem olyan harmadik vállalkozással, amely a munkavállalóit a kiküldő vállalkozásnak még a kiküldő vállalkozás székhelye szerinti tagállamban bocsátotta rendelkezésre.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	A munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló, 1996. december 16‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1997. L 18., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 431. o.; helyesbítés: HL 2015. L 111., 34. o.).
(
3
)	BGBl. 459/1993.
(
4
)	A szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i tanácsi rendelet (HL 1971. L 149., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 35. o.).
(
5
)	A szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 166., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o.).
(
6
)	2014. december 3‑i ítélet (C‑315/13, EU:C:2014:2408, 42–48. pont).
(
7
)	Lásd: az AY ügyre vonatkozó indítványom (C‑268/17, EU:C:2018:317, 26. pont).
(
8
)	Lásd például: 2018. április 17‑iKrüsemann és társai ítélet (C‑195/17, C‑197/17 – C‑203/17, C‑226/17, C‑228/17, C‑254/17, C‑274/17, C‑275/17, C‑278/17 – C‑286/17 és C‑290/17 – C‑292/17, EU:C:2018:258, 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
9
)	Lásd: 1997. június 5‑iCelestini ítélet (C‑105/94, EU:C:1997:277, 22. pont).
(
10
)	Lásd: uo., valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
11
)	2014. december 3‑i ítélet (C‑315/13, EU:C:2014:2408, 42–48. pont).
(
12
)	Lásd még: X és Visser egyesített ügyekre vonatkozó indítványom (C‑360/15 és C‑31/16, EU:C:2017:397, 1. pont).
(
13
)	Például: az EUMSZ 288. cikk értelmében vett, az EUM‑Szerződés által biztosított jogalapon és eljárásban elfogadott normatív aktusok.
(
14
)	Vagy adott esetben a belső piaci szolgáltatásokról szóló, 2006. december 12‑i 2006/123/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2006. L 376., 36. o.; helyesbítés: HL 2014. L 287., 33. o.) rendelkezései.
(
15
)	Lásd a 96/71 irányelv (5) preambulumbekezdését. Lásd még: az EFTA‑Bíróság 2013. március 20‑i Norvégia kontra Jonsson ítélete, E‑3/12, EFTA Court Report, 58. pont: „A 96/71 irányelv elsődlegesen a szolgáltatások szabad mozgásának védelmére, nem pedig a munkavállalók védelmére irányul.” Kiemelés tőlem.
(
16
)	Uo.
(
17
)	Lásd a 96/71 irányelv (5) és (13) preambulumbekezdését.
(
18
)	Lásd: Tscherner, E. M., Arbeitsbeziehungen und Europäische Grundfreiheiten, Sellier European law publishers, München, 2012., 63. o. Lásd még: Krebber, S., „Die Bedeutung von Entsenderichtlinie und Arbeitnehmer‑Entsendegesetz für das Arbeitskollisionsrecht”, Praxis des Internationalen Privat‑ und Verfahrensrechts (IPrax), 2001., 22–28. o., a 23–24. oldalon.
(
19
)	Ezzel összefüggésben lásd még: Mengozzi főtanácsnok Laval un Partneri ügyre vonatkozó indítványa (C‑341/05, EU:C:2007:291, 171. pont); Trstenjak főtanácsnok Bizottság kontra Luxemburg ügyre vonatkozó indítványa (C‑319/06, EU:C:2007:516, 33. pont).
(
20
)	Emellett szem előtt kell tartani a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról („Róma I”) szóló, 2008. június 17‑i 593/2008/EK rendelet (HL 2008. L 177., 6. o.; helyesbítés: HL 2009. L 309., 87. o.; a továbbiakban: „Róma I” rendelet) rendelkezéseit, amely alapján az egyéni munkaszerződésre a felek által választott jog az irányadó (lásd a „Róma I” rendelet 8. cikkének (1) bekezdését), vagy ha ezt nem választották meg, „a szerződésre azon ország joga az irányadó, ahol vagy – ennek hiányában – ahonnan a munkavállaló a szerződés teljesítéseként rendszerint a munkáját végzi. A rendszerinti munkavégzés helye szerinti országon nem változtat, ha a munkavállalót ideiglenesen egy másik országban foglalkoztatják.” Lásd a „Róma I” rendelet 8. cikke (2) bekezdését. E rendelet és a 96/71 irányelv közötti kapcsolatot illetően lásd: Wahl főtanácsnok Sähköalojen ammattiliitto ügyre vonatkozó indítványa (C‑396/13, EU:C:2014:2236, 50. és 51. pont).
(
21
)	A 96/71 irányelvet 1999. december 16‑ig kellett átültetni, lásd az irányelv. 7. cikkének (2) bekezdését.
(
22
)	Lásd például: 2001. március 15‑iMazzoleni és ISA ítélet (C‑165/98, EU:C:2001:162, 27. pont); 2001. október 25‑iFinalarte és társai ítélet (C‑49/98, C‑50/98 – C‑54/98 és C‑68/98 – C‑71/98, EU:C:2001:564, 33. pont); 2002. január 24‑iPortugaia Construções ítélet (C‑164/99, EU:C:2002:40, 20. pont); 2004. október 12‑iWolfi & Müller ítélet (C‑60/03, EU:C:2004:610, 35. pont).
(
23
)	Lásd: 1982. február 3‑iSeco és Desquenne & Giral ítélet (62/81 és 63/81, EU:C:1982:34, 14. pont).
(
24
)	Lásd: 1996. március 28‑iGuiot ítélet (C‑272/94, EU:C:1996:147, 15. pont); 1999. november 23‑iArblade és társai ítélet (C‑369/96 és C‑376/96, EU:C:1999:575, 41. pont).
(
25
)	2007. december 18‑i ítélet (C‑341/05, EU:C:2007:809).
(
26
)	Uo., 103. pont. Kiemelés tőlem.
(
27
)	Lásd például: 1988. április 26‑iBond van Adverteerders és társai ítélet (352/85, EU:C:1988:196, 34. pont); 2018. március 6‑iSEGRO és Horváth ítélet (C‑52/16 és C‑113/06, EU:C:2018:157, 123. pont); 2019. május 21‑iBizottság kontra Magyarország ítélet (Mezőgazdasági földterületekre létesített haszonélvezeti jogok) (C‑235/17, EU:C:2019:432, 121. pont).
(
28
)	Lásd: 1997. június 5‑iSETTG ítélet (C‑398/95, EU:C:1997:282, 23. pont).
(
29
)	A „szociális dömpinghelyzet” fogalmát illetően lásd még: Ryszka, J., Prawa społeczne pracowników a prawa pracodawców‑przedsiębiorców na rynku wewnętrznym Unii Europejskiej, C. H. Beck, Varsó, 2018, 277–278. o.
(
30
)	Lásd ebben az értelemben: Krebber, S., i. m., a 23–24. oldalon.
(
31
)	Ezzel összefüggésben meg kell jegyezni, hogy a Bíróság a letelepedés szabadságával összefüggésben megállapította, hogy „nem tekinthető a letelepedési joggal való visszaélésnek önmagában az, ha a tagállam állampolgára, aki társaságot akar alapítani, azt a tagállamot választja, amelynek társasági jogi szabályai számára a legkevésbé szigorúnak tűnnek, és más tagállamban alapít fióktelepet”, valamint hogy „az a jog, hogy valamely tagállam jogszabályaival összhangban társaságot lehessen létrehozni, valamint valamely másik tagállamban fióktelepet lehessen alapítani, szerves része az egységes piacon a Szerződés által biztosított letelepedési szabadság gyakorlásának.” Lásd: 1999. március 9‑iCentros ítélet (C‑212/97, EU:C:1999:126, 27. pont).
(
32
)	Lásd: Müller‑Graff, P.‑Chr., „Die Verfassungsziele der Europäischen Union”, 113. o., in: Dauses, M. A., Handbuch des EU‑Wirtschaftsrechts, Band 1, EL 31, C. H. Beck, München, 2016.
(
33
)	EUMSZ 90–EUMSZ 100. cikk.
(
34
)	Lásd: Müller‑Graff, P.‑Chr., in: Streinz, R. (szerk.), EUV/AEUV, Beck, C. H., 3. kiadás, München, 2018, Artikel 58 AEUV, 1. pont.
(
35
)	Lásd: Parlament kontra Tanács ítélet (13/83, EU:C:1985:220, 62. és 63. pont).
(
36
)	Lásd: Trijber és Harmsen egyesített ügyekre vonatkozó indítványom (C‑340/14 és C‑341/14, EU:C:2015:505, 27. pont).
(
37
)	Lásd: 1991. november 7‑iPinaud Wieger ítélet (C‑17/90, EU:C:1991:416, 7. pont). Ez azonban nem zárja ki a Szerződés letelepedésre vonatkozó rendelkezéseinek közvetlen alkalmazását, lásd: 2010. december 22‑iYellow Cab Verkehrsbetrieb ítélet (C‑338/09, EU:C:2010:814, 33. pont).
(
38
)	Lásd még: Kainer, F., Persch, J., „Der Verkehr im Binnenmarktrecht: Sonderfall oder Dienstleistung? – Anstöße für eine Reform der Art. 90 ff. AEUV”, Europarecht, 2018, 33–61. o., a 34. oldalon.
(
39
)	A munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló 96/71/EK irányelv érvényesítéséről és a 1024/2012/EU rendelet (az IMI‑rendelet) módosításáról szóló, 2014. május 15‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 159., 11. o.).
(
40
)	Lásd a 2006/123 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének d) pontját.
(
41
)	Lásd a 96/71 irányelv 1. cikkének (2) bekezdését.
(
42
)	Lásd a 2014/67 irányelv 9. cikke (1) bekezdésének b) pontját.
(
43
)	Egy lehetséges magyarázat az, hogy az EKSZ 75. cikk, az EUMSZ 91. cikk elődje, a 96/71 irányelv elfogadása idején hatályos, vagyis a Maastrichti Szerződés 1993. november 1‑jei hatálybalépése szerinti változatára az EK 189b. cikk szerinti együttműködési eljárás vonatkozott, míg az EKSZ 57. cikk (2) bekezdésére, az EUMSZ 53. cikk (1) bekezdésének elődjére az EKSZ 189c. cikk szerinti együttdöntési eljárás. Az Egységes Európai Okmány által bevezetett és végül a Lisszaboni Szerződés által visszavont korábbi eljárás kevesebb jogot biztosított az Európai Parlamentnek, mint ez utóbbi. Talán a jogalkotó nem akarta vegyíteni a két eljárást a 96/71 irányelv elfogadásához.
(
44
)	Mindenesetre jelen körülmények között az EUMSZ 53. cikk (1) bekezdésére, az EUMSZ 62. cikkre és az EUMSZ 91. cikkre egyaránt rendes jogalkotási eljárás vonatkozik.
(
45
)	EUMSZ 90–EUMSZ 100. cikk.
(
46
)	A „közlekedés” fogalmát illetően lásd még: Trijber és Harmsen egyesített ügyekre vonatkozó indítványom (C‑340/14 és C‑341/14, EU:C:2015:505, 30. pont).
(
47
)	Lásd: 2015. október 15‑iGrupo Itevelesa és társai ítélet (C‑168/14, EU:C:2015:685, 46. pont); Wahl főtanácsnok Grupo Itevelesa és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑168/14, EU:C:2015:351, 28. pont). Lásd még: 2017. december 20‑iAsociación Profesional Elite Taxi ítélet (C‑434/15, EU:C:2017:981, 41. pont); 2017. május 16‑i2/15 (Szingapúrral kötendő szabadkereskedelmi megállapodás) vélemény (EU:C:2017:376, 61. pont).
(
48
)	Lásd: 2015. október 15‑iGrupo Itevelesa és társai ítélet (C‑168/14, EU:C:2015:685, 47. pont).
(
49
)	Lásd: 2015. október 15‑iGrupo Itevelesa és társai ítélet (C‑168/14, EU:C:2015:685, 50. pont).
(
50
)	Lásd például: 2018. április 17‑iEgenberger ítélet (C‑414/16, EU:C:2018:257, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
51
)	A munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló tanácsi irányelvre vonatkozó 1991. augusztus 1‑jei bizottsági javaslat (COM(91) 230 végleges).
(
52
)	A munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló 96/…/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv elfogadására tekintettel elfogadott 1996. június 3‑i 32/96/EK tanácsi közös álláspont (HL 1996. L 220., 1. o., III.2.1.b. pont).
(
53
)	Lásd: a munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló tanácsi irányelvre vonatkozó 1993. június 15‑i módosított javaslat, COM(93) 225 végleges.
(
54
)	Ezen a ponton hozzá kell tenni, hogy a német kormány állításával ellentétben semmi nem utal arra, hogy a Bizottság az eredeti 1991‑es javaslatában ki akarta volna zárni „a nemzetközi közlekedésben vasúti, közúti, légi vagy belvízi személyszállítási vagy árufuvarozási szolgáltatást végző utazó vagy hajózó személyzetet” – és hogy ettől a kizárási szándékától az 1993‑as módosított javaslatában állt el. A német kormány által idézett szövegrész az irányelvre vonatkozó 1991‑es javaslat indokolásának 23. pontjában valóban megtalálható. Ezzel szemben az 1993‑as módosított javaslat indokolása egyedülálló módon az 1991‑es javaslathoz képest bevezetett módosításokra fókuszál. Mivel nem volt ennek megfelelő módosítás, az indokolásban nem kellett megemlíteni az utazó személyzet helyzetét. A Bizottságnak az utazó személyzetre vonatkozó véleménye legfeljebb az irányelvtervezetre érvényes, egészen az elfogadásig.
(
55
)	Az ezzel ellenkező, a német kormány által képviselt vélemény azt hangsúlyozza, hogy a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja nemcsak arra a területre utal, ahol a vállalat letelepedett (a Henry am Zug esetében Magyarország), hanem másodlagosan arra, ahol működik (a Henry am Zug esetében – a szerződési lánc miatt – egyértelműen Ausztria). Ebben a szakaszban nem kell eldönteni, hogy e két vélemény közül melyiket kell előnyben részesíteni, mivel ez a kérdést előterjesztő bíróság kérdésének nem képezi részét.
(
56
)	A kérdést előterjesztő bíróság ebben a vonatkozásban conditio sine
qua nonról beszél.
(
57
)	Véleményem szerint abból, hogy a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének a) pontja a „szerződés” és a „munkaviszony” kifejezést használja, nem lehet olyan következtetést levonni, hogy a „munkaviszony” nem jogi kifejezés. Ugyanis a „munkaviszony” kifejezés valamely vállalkozás és valamely munkavállaló közötti hivatalos jogviszony jellemzője.
(
58
)	Ezt az értelmezést megerősíti továbbá a 2018. november 14‑iDanieli & C. Officine Meccaniche és társai ítélet (C‑18/17, EU:C:2018:904, 30. és azt követő pont).
(
59
)	Lásd: 2018. november 13‑iČepelnik ítélet (C‑33/17, EU:C:2018:896, 32. pont).
(
60
)	Ugyanakkor azt is szem előtt kell tartani, hogy 2006/123 irányelv (14) preambulumbekezdésével összhangban értelmezett 1. cikkének (6) bekezdése, amint azt Wahl főtanácsnok Čepelnik ügyre vonatkozó indítványában (C‑33/17, EU:C:2018:311, 50–53. pont) helyesen megjegyezte, „nem [állítja], hogy a munkajog területe egészében véve ki lenne zárva a szolgáltatási irányelv hatálya alól” és hogy „a szolgáltatási irányelv közel sem ad szabad kezet a tagállamoknak, hogy munkajogukat a belső piacra gyakorolt esetleges hatástól függetlenül alkalmazzák, hanem csak egy korlátozott körű kivételt ír elő”.
(
61
)	Ez állandó ítélkezési gyakorlat. Lásd például: 2008. július 17‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑389/05, EU:C:2008:411, 37. pont); 1994. augusztus 9‑iVander Elst ítélet (C‑43/93, EU:C:1994:310, 14. pont). Az ítélkezési gyakorlat eredete az 1991. július 25‑iSäger ítéletre (C‑76/90, EU:C:1991:331, 12. pont), vagy ha nem erre, akkor az 1974. december 3‑ivan Binsbergen ítéletre (33/74, EU:C:1974:131, 10. és 11. pont) vezethető vissza.
(
62
)	Lásd: 2004. október 21‑iBizottság kontra Luxemburg ítélet (C‑445/03, EU:C:2004:655, 23. pont).
(
63
)	Lásd: 2006. január 19‑iBizottság kontra Németország ítélet (C‑244/04, EU:C:2006:49, 35. pont).
(
64
)	Lásd: 2006. szeptember 21‑iBizottság kontra Ausztria ítélet (C‑168/04, EU:C:2006:595, 42. pont).
(
65
)	Lásd például: 2006. szeptember 21‑iBizottság kontra Ausztria ítélet (C‑168/04, EU:C:2006:595, 38. pont).
(
66
)	A Bíróság időnként kényszerítő „követelményekre” hivatkozik, „indokok” helyett. A hivatkozás megkönnyítése érdekében ezekre végig mint „indokokra” fogok hivatkozni, nem utolsó sorban azért, mivel számomra ez tűnik a manapság általánosan – az uniós jogalkotó által is – használt fogalomnak; lásd például: a 2006/123 irányelv 4. cikkének 8. pontja.
(
67
)	Lásd: 1999. november 23‑iArblade és társai ítélet (C‑369/96 és C‑376/96, EU:C:1999:575, 34. és 35. pont); 2002. január 24‑iPortugaia Construções ítélet (C‑164/99, EU:C:2002:40, 19. pont); 2006. szeptember 21‑iBizottság kontra Ausztria ítélet (C‑168/04, EU:C:2006:595, 37. pont).
(
68
)	Lásd: 1999. november 23‑iArblade és társai ítélet (C‑369/96 és C‑376/96, EU:C:1999:575, 80. pont).
(
69
)	Lásd: 2004. október 12‑iWolff & Müller ítélet (C‑60/03, EU:C:2004:610, 41. pont).
(
70
)	1982. február 3‑i ítélet (62/81 és 63/81, EU:C:1982:34, 14. pont).
(
71
)	1990. március 27‑i ítélet (C‑113/89, EU:C:1990:142, 18. pont).
(
72
)	1996. március 28‑i ítélet (C‑272/94, EU:C:1996:147, 15. pont).
(
73
)	1999. november 23‑i ítélet (C‑369/96 és C‑376/96, EU:C:1999:575, 41. pont).
(
74
)	Lásd: 2014. december 3‑iDe Clercq és társai ítélet (C‑315/13, EU:C:2014:2408, 66. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
75
)	Lásd az AVRAG 7b. §‑át.