KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PRIIT PIKAMÄE
esitatud 9. märtsil 2023(1)
Kohtuasi C‑133/22
LACD GmbH
versus
BB Sport GmbH & Co. KG
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus))
Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Direktiiv 2011/83/EL – Artikli 2 punkt 14 – Direktiiv (EL) 2019/771 – Artikli 2 punkt 12 – Tarbija ja kaupleja vahel sõlmitud kaugleping – Müügigarantii, mis puudutab kauba vastavusega mitteseotud asjaolusid või nõudeid – Tootja ajaliselt piiramatu kohustus toode tagasi võtta ja selle hind hüvitada ainuüksi ostja rahulolematuse tõttu
1.        „Jääte rahule või saate raha tagasi!“ Ehkki selle pilkupüüdva reklaamiargumendi taga on hästi tuntud ja levinud reklaamitehnika, on käesolevas kohtuasjas küsimus selles, kas see saab direktiivi 2011/83/EL(2) artikli 2 punkti 14 ja direktiivi (EL) 2019/771(3) artikli 2 punkti 12 tähenduses olla müügigarantii esemeks.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
2.        Käesolevas kohtuasjas on asjasse puutuvad direktiivi 2011/83 artikli 2 punkt 14 ja direktiivi 2019/771 artikli 2 punkt 12.
Saksa õigus
3.        Saksamaa tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch, edaspidi „BGB“) § 443 lõike 1 kohaselt on garantii antud, kui müüja, tootja või kolmas isik on müügilepingu sõlmimise ajal või enne lepingu sõlmimist antud garantiilubaduses või sellele vastavas reklaamis võtnud lisaks talle seadusest tulenevale kauba vastavuse tagamise kohustusele erikohustuse ostuhinna hüvitamiseks, kauba asendamiseks või parandamiseks või kaubaga seotud muu teenuse osutamiseks, kui kaup ei vasta garantiilubaduses või sellele vastavas reklaamis kajastatud kirjeldusele või muule nõudele, mis ei ole seotud vastavusega.
4.        BGB § 479 lõikes 1 on sätestatud, et BGB §-s 443 nimetatud garantiilubadus koostatakse lihtsas ja arusaadavas keeles ning seal on loetletud andmed, mis selles lubaduses sisalduma peavad.
Põhikohtuasja asjaolud, põhikohtuasja menetlus ja eelotsusetaotluse küsimused
5.        Lisaks müügitegevusele oma veebipoes turustab LACD GmbH jaemüüjate ja e‑kaubandusettevõtjate vahendusel kaubamärgi LACD all enda toodetud spordi- ja fitnesskaupu. Ta varustas oma T-särgid rippetikettidega, millel oli järgmine kiri:
„LACD garantii
Igale LACD tootele anname eluaegse garantii. Kui te pole mõne meie tootega täielikult rahul, viige see tagasi kauplusesse, kust te selle ostsite. Samuti võite selle tagasi saata otse LACD-le, ent ärge unustage märkimast, kust ja millal te selle ostsite.“.
6.        2018. aasta augustis ostis BB Sport GmbH, kes samuti müüb oma veebipoes spordi- ja fitnesstooteid, ühe „salapärase“ kliendi vahendusel e‑kaubanduse platvormil Amazon Marketplace tegutsevast ettevõttest Outdoor‑Works kaks LACD kaubamärgiga T‑särki, mis olid varustatud eelmises punktis mainitud lubadust sisaldavate rippetikettidega.
7.        Leides, et neil etikettidel sisalduv teave ei vasta BGB §-s 443 ja §-s 479 nimetatud garantiilubaduse suhtes seaduse kohaselt kohaldatavatele nõuetele, esitas BB Sport Landgericht München I‑le (Müncheni I esimese astme kohus, Saksamaa) konkurentsiõiguses ette nähtud hagi, nõudes, et LACD-d kohustataks lõpetama rõivaesemete selliste etikettidega varustamine. Kuna see kohus jättis hagi rahuldamata, esitas BB Sport apellatsioonkaebuse Oberlandesgericht Münchenile (liidumaa kõrgeim üldkohus Münchenis, Saksamaa), kes selle kaebuse rahuldas.
8.        LACD esitas kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, kes leidis, et vaidluse lahendus sõltub direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 14 ja direktiivi 2019/771 artikli 2 punkti 12 tõlgendusest.
9.        Nimetatud kohus leiab, et BB Sporti nõude saab rahuldada vaid juhul, kui LACD‑le etteheidetav tegevus on käsitatav ebaausa kaubandustavana. Selle tuvastamine, kas LACD rikub BGB § 479 lõikes 1 sätestatud teavitamiskohustust, mistõttu eksisteerib ebaaus kaubandustava, eeldab aga nimetatud kohtu hinnangul seda, et LACD lubaduses võetud kohustus võtta tarbija rahulolematuse korral riideese tagasi, on käsitatav „garantiina“ BGB § 443 lõike 1 tähenduses – säte, millega võeti Saksa õigusse üle direktiivi 1999/44/EÜ(4) artikli 1 lõike 2 punkt e ja artikli 6 lõige 1 ning mille aluseks on alates 1. jaanuarist 2022 direktiivi 2019/771 artikli 2 punkt 12.
10.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et isegi kui „tarbija rahulolu ostetud tootega“ ei ole hõlmatud mõistega „müüdud toote kirjeldus“, võiks see siiski olla käsitatav „muu vastavusega mitteseotud nõudena“ BGB § 443 lõike 1 tähenduses. Ta täpsustab, et see kriteerium lisati kõnealusesse BGB sättesse 13. juunil 2014 selleks, et võtta üle direktiivi 2011/83 artikli 2 punktis 14 sisalduv müügigarantii mõiste ning seetõttu tuleks kõnealust liikmesriigi õiguse sätet tõlgendada kooskõlas selle artikliga.
11.      Neil asjaoludel otsustas Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas tegemist võib olla muu kui kauba vastavusega seotud nõudega direktiivi 2011/83/EL artikli 2 punkti 14 tähenduses ja muu kui kauba lepingutingimustele vastavusega seonduva nõudega direktiivi (EL) 2019/771 artikli 2 punkti 12 tähenduses, kui garantii andja kohustus põhineb tarbija isikust tulenevatel asjaoludel, eelkõige tarbija subjektiivsel hoiakul kauba suhtes (käesolevas asjas tarbija subjektiivne rahulolu kaubaga), ilma et kõnealused isikust tulenevad asjaolud peaksid kauba seisundi või omadustega seotud olema?
2.      Juhul kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt, siis:
kas tarbija isikust tulenevatel asjaoludel (käesolevas ajas tarbija rahulolu ostetud kaubaga) põhinevate nõuete puudumist peab olema võimalik tuvastada objektiivsete asjaolude alusel?“
Menetlus Euroopa Kohtus
12.      Kirjalikud seisukohad esitasid põhikohtuasja kassaator ja vastustaja ning Euroopa Komisjon.
Asjasse puutuva õigusliku raamistiku määratlemine
13.      Eelotsusetaotluse läbivaatamisel tekib esimesena asjasse puutuva õigusliku raamistiku määratlemise küsimus. Kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus palub Euroopa Kohtul tõlgendada teatavaid direktiivide 2011/83 ja 2019/771 sätteid, väidab põhikohtuasja kassaator, et neist direktiividest esimese osas on esimene eelotsuse küsimus „vastuvõetamatu“, kuna väidetava rikkumise toimepanemise ajal oli kohaldatavaks normiks direktiiv 1999/44. Komisjon aga teeb omalt poolt ettepaneku sõnastada see küsimus ümber, jättes välja direktiivi 2019/771, mis ei olnud ratione temporis kohaldatav. Olgu märgitud, et käesolevas kohtuasjas tuleb tõepoolest ilmsiks õigusloomelise kuhjumise protsess, mis sunnib kohut tegelema normatiivarheoloogilise tööga, mis peab võimaldama tal leida vastuse küsimusele, millal millised õigusnormid kehtisid.
14.      Esimesena on oluline märkida, et asjaomase kauba internetist ostmise päeval kehtisid direktiivid 1999/44 ja 2011/83, kuna esimene neist tunnistati direktiiviga 2019/771 kehtetuks alles alates 1. jaanuarist 2022. Tarbekaupade müügilepingut käsitleva direktiivi 1999/44(5) peamine eesmärk oli panna müüjale kohustus anda tarbijale üle müügilepingule vastav kaup ning vastutus selle kauba üleandmise ajal esinevate lepingule mittevastavuste eest. Sellised lepingulised aspektid nagu nõuetele vastavuse kriteeriumid, õiguskaitsevahendid lepingutingimustele mittevastavuse korral ning nende kasutamise peamised tingimused olid ühtlustatud minimaalsel tasemel.
15.      Teades, et müüjatel ja tootjatel on tavaks pakkuda kaupadele garantiid teatava aja jooksul ilmneda võivate mis tahes puuduste korral, sisaldas direktiiv 1999/44 ka sätteid, mis puudutasid garantii mõistet, mis oli artikli 1 lõike 2 punktis e määratletud järgmiselt: „müüja või tootja kohustus tarbija ees maksta ilma lisatasu nõudmata tagasi tarbekauba eest makstud hind või kaup ümber vahetada, parandada või käidelda ükskõik millisel viisil, kui kaup ei vasta garantiiavalduses esitatud spetsifikatsioonidele või asjaomasele reklaamile“. Direktiivi 1999/44 artiklis 6 olid omakorda sätestatud sellise ehk kauba müügilepingule vastavust puudutavaid tarbija seadusest tulenevaid õigusi täiendava garantii suhtes kehtivad õigusnormid, kust tuli kohustus esitada teatav teave, et vältida tarbija eksitamist(6).
16.      Direktiivi 1999/44 muudeti direktiiviga 2011/83(7), mille sätteid kohaldatakse pärast 13. juunit 2014 sõlmitud lepingute suhtes(8) ja mis muu hulgas puudutab kauglepingute ja väljaspool äriruume sõlmitud lepingute puhul esitatavat teavet käsitlevate õigusnormide ühtlustamist. Kaugleping on direktiivi 2011/83 artikli 2 punktis 7 määratletud kui „kaupleja ja tarbija vahel sõlmitud leping, mis sõlmitakse organiseeritud kaugmüügi- või teenuste osutamise skeemi alusel ilma kaupleja ja tarbija üheaegse füüsilise kohalolekuta, kasutades eranditult kas üht või mitut kaugsidevahendit kuni ja kaasa arvatud ajani, millal leping sõlmitakse“. Käesoleval juhul osteti riideesemed internetikaubanduse platvormil Amazon Marketplace tegutsevast ettevõttest Outdoor‑Works, mistõttu on tegemist kaugmüügilepinguga(9).
17.      Selliselt läbi viidud lepingueelsete teavitamisnõuete ühtlustamine puudutab ka „müügigarantiid“, mis on määratletud uuesti direktiivi 2011/83 artikli 2 punktis 14 kui „kaupleja või tootja (garandi) poolt tarbija ees võetud kohustus lisaks oma seadusest tulenevale kohustusele kauba vastavuse tagamise osas hüvitada tarbijale kauba eest makstud hind või asendada või parandada kaup või osutada hooldustöid mis tahes moel, kui kaup ei vasta garantiikirjas sätestatud kirjeldusele või muule vastavusega mitteseotud nõudele või asjakohasele reklaamile, mis on kättesaadav lepingu sõlmimise ajal või selle eel“.
18.      Direktiivi 2011/83 ei saa minu arvates käsitada lex specialis’ena direktiivi 1999/44 suhtes, kuna nende direktiivide normid ei ole omavahel sellises vahekorras nagu erisätted, millega nähakse ette erandid samas tarbekaupade müügilepingute valdkonnas kehtivatest üldnormidest. Vastavalt õigusnormide järgnevuse põhimõttele lex posterior derogat legi priori, mille kohaselt on kaugmüügilepingutes antud müügigarantii puhul direktiiv 2011/83 esimuslik direktiivi 1999/44 ees, tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele vastates lähtuda siiski üksnes müügigarantii mõiste uuest määratlusest.
19.      Teisese õiguse aktide kronoloogilise järjekorra kõrval räägib üksnes direktiivi 2011/83 arvesse võtmise teesi kasuks ka see, et selle direktiiviga ühtlustati tarbijate lepingueelsed teavitamisnõuded täielikult(10), ning see, et müügigarantii mõistet käsitlevat direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 14 ei saa lahutada selle direktiivi artiklist 6, mis puudutab tarbijate teavitamise kohustusi(11). Märgin siinkohal, et 2011. aasta seadusandja lisas müügigarantii määratlusse, et see on oma laadilt sõltumatu seadusjärgsest garantiist, mis varem oli ette nähtud direktiivi 1999/44 artikli 6 lõikes 2, täpsustas esimesena nimetatud garantii ulatust, eristades selle kahte võimalikku eset, ning kehtestas kohustuse anda teavet kauba vastavuse seadusjärgse garantii ning müügigarantiide olemasolu ja nende „tingimuste“ kohta; see üldine sõnastus erineb eelviidatud artiklis kasutatust.
20.      Teiseks tuleb tähele panna, et direktiiv 1999/44 tunnistati alates 1. jaanuarist 2022 kehtetuks ja asendati direktiiviga 2019/771, mida kohaldatakse vastavalt selle artikli 23 esimesele lausele ja artikli 24 lõikele 2 alates 1. jaanuarist 2022. aastal sõlmitud lepingute suhtes; olgu sealjuures märgitud, et vaidlusalused T‑särgid soetati 2018. aasta augustis. Sellegipoolest palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul tõlgendada ka direktiivi 2019/771 artikli 2 punkti 12 ning väidab, et rikkumise kordumise ohu alusel esitatud ebaausa kaubandustava kasutamise lõpetamise nõude, mille BB Sport esitas, saab rahuldada vaid juhul, kui LACD‑le ette heidetav tegevus oli konkurentsiõigusega vastuolus nii selle teo toimepanemise ajal kui ka kassatsioonimenetluses kohtuotsuse tegemise ajal.
21.      Tuleb tõdeda, et ühes samasugust põhikohtuasja puudutavas kohtuasjas otsustas Euroopa Kohus tõlgendada seda liidu õiguse normi, mis oli ratione temporis kohaldatav apellatsioonimenetluse etapis, sõltumata tuvastusest, et põhikohtuasja aluseks olevad asjaolud olid toimunud enne selle normi vastuvõtmist.
22.      Esiteks juhtis Euroopa Kohus tähelepanu oma kohtupraktikale, mille kohaselt peavad liikmesriikide kohtud alates kuupäevast, mil direktiiv on jõustunud, hoiduma – niipalju kui võimalik – tõlgendamast liikmesriigi õigust viisil, mis võib pärast ülevõtmise tähtaja möödumist tõsiselt kahjustada selle direktiiviga taotletava eesmärgi saavutamist. Käesoleval juhul oli niisugune hoidumiskohustus kohaldatav vähemalt eelotsusetaotluse tegemise hetkel, st 10. veebruaril 2022, mil direktiiv 2019/771 ei olnud mitte ainult jõustunud, vaid ka 1. juulil 2021, kui möödunud oli selle ülevõtmiseks ettenähtud tähtaeg. Teiseks leidis Euroopa Kohus, et igal juhul nähtub eelotsusetaotlusest sõnaselgelt – nagu käesolevalgi juhul –, et kassatsioonkaebuse lahendamine sõltub küsimusest, kas kõnesoleva tegevuse lõpetamist saab nõuda õiguse alusel, mis on kohaldatav ajal, mil pärast eelotsusetaotluse kohta tehtava kohtuotsuse kuulutamist tehakse otsus põhikohtuasjas, kuna nimetatud hagi puudutab ka tulevikus toimepandavaid rikkumisi. Neil asjaoludel võib eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotletud direktiivi 2019/771 tõlgendamist lugeda tarvilikuks tema menetluses oleva kohtuasja lahendamiseks(12).
23.      Märgin seejuures, et direktiivi 2019/771 põhjenduse 11 kohaselt on selle direktiivi eesmärk täiendada direktiivi 2011/83, sätestades normid, mis reguleerivad kauba nõuetele vastavust, õiguskaitsevahendeid nõuetele mittevastavuse korral ja õiguskaitsevahendite kasutamise tingimusi. Peale selle on direktiivi 2019/771 põhjenduses 62 mainitud, et läbipaistvuse tagamiseks tuleks sätestada müügigarantiile teatavad nõuded, mida kohaldatakse koos lepingueelse teabe nõuetega müügigarantii olemasolu ja tingimuste kohta, mis on sätestatud direktiivis 2011/83. Selles kontekstis on direktiivi 2019/771 artikli 2 punktis 12 müügigarantii määratletud kui „müüja või tootja (garantii andja) poolt tarbija ees võetud kohustus, lisaks müüja seadusest tulenevale kohustusele tagada kauba vastavus nõuetele, maksta tagasi kauba eest tasutud hind või asendada või parandada kaup või hooldada seda mis tahes moel, kui kaubal puuduvad garantiilubaduses esitatud omadused või see ei vasta muudele garantiilubaduses ettenähtud nõuetele, mis ei seondu lepingutingimustele vastavusega, või kui kaubal ei ole müügilepingu sõlmimise ajal või enne seda avaldatud reklaamis lubatud omadusi“.
24.      Kõigist eeltoodud kaalutlustest järeldub, et Euroopa Kohtu vastus peab puudutama direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 14 ja direktiivi 2019/771 artikli 2 punkti 12.
Eelotsuse küsimused
25.      Oma kahe eelotsuse küsimusega, mida tuleb käsitleda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 14 ja direktiivi 2019/771 artikli 2 punkti 12 tuleb tõlgendada nii, et seal sisalduv müügigarantii mõiste hõlmab ka tootja(13) ajaliselt piiramatut kohustust võtta kaup tagasi ja hüvitada(14) kauba hind ainuüksi põhjusel, et ostja ei ole kaubaga rahul, ning kui jah, siis millised on sellise garantii täitmisele pööramise tingimused.
26.      Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei tule liidu õiguse sätte tõlgendamisel arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on(15).
Grammatiline tõlgendamine
27.      Käesoleva ettepaneku punktis 17 osutatud direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 14 sõnastusest ilmneb, et liidu seadusandja on ilmselgelt soovinud müügigarantii mõiste sisustada laialt.
28.      Kõigepealt ilmneb see laia tähendusväljaga väljendist „võetud kohustus“, mida kasutatakse müügiks pakutavate toodete potentsiaalsete omandajate poole otseselt või kaudselt pöörduva kaupleja tegevuse iseloomustamiseks. Järgmiseks tuleneb ülalmainitud sätte sõnastusest, et sellel garantiil on kaks eset selles tähenduses, et see võib kohalduda juhul, kui omandatud kaup ei vasta garantiikirjas sätestatud „kirjeldusele“ või „muule vastavusega mitteseotud nõudele“ või asjakohasele reklaamile.
29.      Nende alternatiivide tähenduse paremaks adumiseks tuleb vaadata kõnealuse sätte kujunemislugu. Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi tarbija õiguste kohta ettepanekus on viidatud ainult garantiikirjas sätestatud „kirjeldusele“ või reklaamile. See mõiste viitab vaieldamatult müüdud asjaga seotud objektiivsele mõistele „omadused“ või „kvalitatiivsed tunnused“, millest sõltub asja vastavus lepingule ning see osutab sellele, et müügigarantii, mis lisandub kauba vastavuse seadusest tulenevale garantiile, võib seisneda viimati nimetatu laiendamises.
30.      Seadusandliku menetluse käigus lisati parlamendi muudatusettepanekust lähtudes teine võimalik ese, mille sõnastus lahkneb selgelt esimesest ja kus vastupidi sellele on nimetatud asjaolu, mis ei ole üldse seotud mittevastavusega. On täiesti võimalik, et neutraalne ja üldine väljend „muud […] nõuded“ hõlmab ka seda, kui omandatud toode ei täida tarbija subjektiivseid ootusi, sõltumata selle omaduste või kvalitatiivsete tunnustega seotud mis tahes objektiivsetest kaalutlustest. Direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 14 eri keeleversioone ning eelkõige saksa-, inglis- ja itaaliakeelset versiooni uurides ilmneb, et kasutatud on mõisteid – vastavalt „Anforderungen“, „requirements“ ja „requisito“ –, mis vastavad prantsuskeelsele mõistele „exigences“ (nõuded), mis minu arvates on sobivam avamaks mõistet „müügigarantii“, mille võimalikuks esemeks on tarbija rahulolematus ostetud kaubaga.
31.      Huvitav on aga märkida, et direktiivi 2019/771 artikli 2 punktis 12 sisalduv müügigarantii mõiste määratlus on eelkõige prantsus- ja hispaaniakeelses versioonis sõnastatud peaaegu samamoodi nagu direktiivi 2011/83 artikli 2 punktis 14 sisalduv, kuna siinse vaidluse seisukohast asjasse puutuv muudatus puudutabki prantsuskeelses versioonis sõnade „à d’autres éléments éventuels non liés à la conformité“ (eestikeelses versioonis „muule vastavusega mitteseotud nõudele“) asendamist sõnadega „à d’autres exigences éventuelles non liées à la conformité“ (eestikeelses versioonis „muudele […] ettenähtud nõuetele, mis ei seondu lepingutingimustele vastavusega“).
32.      Viimaks tuleb rõhutada, et kõnealuste muude nõuete osas on sätte eespool nimetatud keeleversioonides sõnaselgelt sätestatud, et need on võimalikud (pr éventuels) nõuded, mis peavad olema märgitud garantiilubaduses või reklaamis, mille sisu üle otsustab üksnes kaupleja, mis on täielikult kooskõlas viimase poolt oma ettevõtlusvabaduse teostamise ning iseotsustusõigusega selles osas, millist laadi ja millise ulatusega müügigarantii müüdud toodetele anda.
33.      Niisiis näib, et ei direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 14 ega direktiivi 2019/771 artikli 2 punkti 12 sõnastus ei välista iseenesest tootja jaoks võimalust pakkuda sellist garantiid, mis ei ole lahti seotud küll tootest endast, küll aga selle toote müügilepingule vastavusega seotud nõuetest, andes tingimusteta lubaduse võtta toode tagasi ja hüvitada selle hind, kui ostja tootega rahule ei jää.
Teleoloogiline tõlgendamine
34.      Nagu nähtub direktiivi 2011/83 artiklist 1 koostoimes direktiivi põhjendustega 4, 5 ja 7, on selle direktiivi eesmärk saavutada tarbijakaitse kõrge tase, tagades tarbijate teavitamise ja turvalisuse kauplejatega tehtavates tehingutes. Lisaks on tarbijakaitse liidu poliitikas tagatud ELTL artikli 169 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikliga 38(16). See on ka direktiivi 2019/771 eesmärk, nagu kinnitavad põhjendused 2, 3, 5 ja 10 ning artikkel 1; sama direktiivi põhjenduses 62 on aga täpsustatud, et liikmesriigid võivad küll vabalt kehtestada direktiiviga hõlmamata müügigarantiide aspekte puudutavaid eeskirju, ent need eeskirjad ei või jätta tarbijaid ilma kaitsest, mille see norm neile selles valdkonnas annab.
35.      See aga, kui võtta seisukoht, et kaupleja võetud kohustus, mis on seotud üksnes tarbija isikliku rahuloluga müüdud tootega, saab müügigarantiina kuuluda direktiivi 2011/83 ja direktiivi 2019/771 esemelisse kohaldamisalasse, soodustab tarbijakaitse kõrget taset siseturul, mille tõhusa toimimise tagamine on nende aktide eesmärgiks.
36.      Lisaks kauba vastavuse seadusest tuleneva garantii võimalikule laiendamisele saab tarbija seeläbi suhetes kauplejaga täiendavad siduva jõuga õigused. Sellisel juhul rakenduvad kauglepingutega seotud teavitamiskohustused ehk kohustus anda enne lepingu sõlmimist teavet lepingu tingimustest ja lepingu sõlmimise tagajärgedest, mis on tarbijale ülimalt oluline(17). Just selle teabe alusel otsustab tarbija, kas ta soovib end kauplejaga lepinguliselt siduda. Direktiivi 2011/83 artikli 6 lõikes 1 ning artikli 8 lõigetes 1 ja 4 ette nähtud teavitamiskohustus võimaldab tarbijal saada enne kauglepingu sõlmimist sobivas vormis vajalikku teavet, mis võimaldab tal otsustada, kas leping sõlmida või mitte, mis vastab seega kooskõlas ELTL artikliga 169 direktiivi põhjenduses 3 nimetatud ülekaalukale üldisele tarbijakaitse huvile, riivamata siiski harta artiklitega 11 ja 16 tagatud väljendus- ja teabevabaduse ning ettevõtlusvabaduse olemust(18).
37.      Välja pakutule vastupidine tõlgendus kahjustaks seevastu tarbijakaitse eesmärki, pidades silmas, et selles valdkonnas tuleb tugineda sellise keskmise tarbija eeldatavale ootusele, kes on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas(19). Mulle näib, et puutudes kokku kaubandustavaga, mille aluseks on sellist tüüpi loosung nagu „jääte rahule või saate raha tagasi“, mis on tõhus tema tähelepanu äratamiseks, ent petlik, jättes mulje, et tarbijal on tõeline garantiist tulenev õigus, millele vastava kohustuse täitmist ta kauplejalt nõuda võib, kalduks keskmine tarbija viimati nimetatud kaalutluse mõju all tegema otsust leping sõlmida. Nagu ka komisjon rõhutab, võib tarbijate eksitamine seoses nende õigustega olla käsitatav direktiivi 2005/29/EÜ(20) artikli 6 lõike 1 punkti g kohaselt ebaausa kaubandustavana ja olla seega keelatud.
38.      Ainus viis kauplejate ja tarbijate vahelistes lepingulistes suhetes õiguskindluse loomiseks on teha nõnda, et müügigarantii saab hõlmata ka seda, kui müüdud asi ei täida tarbija subjektiivseid ootusi. Seejuures on oluline rõhutada, et direktiivi 2011/83 põhjendusest 7 ja direktiivi 2019/771 põhjendusest 5 nähtub, et neil kahel direktiivil on ühine eesmärk, milleks on tarbijate ja kauplejate vahel sõlmitavate müügilepingute õiguskindluse suurendamine, mis oma laadilt suurendab ka nende turuosaliste usaldust. Direktiivi 2019/771 põhjenduses 62 on konkreetselt osutatud soovile müügigarantiiga seoses seda kindlust parandada ja „tarbijate eksitamist vältida“.
39.      Eespool osutatud ettevõtlusvabadusega seoses on Euroopa Kohus küll otsustanud, et direktiivi 2011/83 sätete tõlgendamisel tuleb tagada õiglane tasakaal kõrgetasemelise tarbijakaitse ja ettevõtjate konkurentsivõime vahel, nagu on märgitud ka selle direktiivi põhjenduses 4, austades seejuures ettevõtja ettevõtlusvabadust, mis on tagatud põhiõiguste harta artikliga 16, ent selline tasakaalu tagamine ei ole käesoleval juhul asjakohane, võttes arvesse, et seesama vabadus väljendubki müügigarantii eseme ja ulatuse määratlemises(21). Müüja või tootja on ikkagi see, kes oma äristrateegia raames määrab vabalt kindlaks selle garantii tingimused ja pakub seda tarbijale, lootes ühelt poolt oma müügi- või reklaamiargumendi tõhususele selleks, et parandada oma konkurentsivõimet või oma pakkumuse atraktiivsust võrreldes konkurentide omadega ning suurendada seeläbi tehingute hulka, ning teiselt poolt vähesele kaupade tagastamisele seetõttu, et kliendid oma ostu osas meelt muudavad.
40.      Lisaks sellele tuleb tõdeda, et kaupleja antav lubadus „jääte rahule või saate raha tagasi“ on vana ja iseäranis levinud reklaamitehnika, mida liidu normid on aja jooksul lihtsalt täpsemalt piiritlenud. Sellest garantiist veelgi kaugemale läheb lubadus „jääte rahule ja saate raha tagasi“, millega kaupleja pakub kaubaartikleid, mille eest tasutud summa on võimalik tagasi saada lihtsalt küsides, ilma et oleks vaja olla tootega „rahulolematu“.
41.      Pidagem meeles, et liidu poliitikas on tarbijakaitse kõrge taseme tagamise eesmärgi aluseks asjaolu, et tarbija on kauplejaga võrreldes ebasoodsamas olukorras, kuivõrd teda tuleb lugeda oma lepingupartnerist vähem informeerituks, majanduslikult nõrgemas positsioonis olevaks ja õigusküsimustes vähem kogenuks(22). Kauplejad suudavad suurepäraselt mõista oma tarbijatele suunatud tegevust reguleerivaid õigusnorme ja seega hinnata ka ulatust, mis on sellisel kohustusel, mis lisandub kauba vastavuse seadusest tulenevale garantiile ja on neile täielikult siduv ning mille osas ei ole liidu seadusandja väga loogiliselt ette näinud ühtki neid kaitsvat meedet.
42.      Leian siinkohal, et seadusandja seatud(23) ja Euroopa Kohtu kohtupraktikas(24) rakendatud eesmärgil, milleks on säästa kauplejaid teatud olukordadega seotud ebaproportsionaalsetest ebameeldivustest, ei ole alust olukorras, kus asjaomane isik määratleb ise vabalt ja täiesti teadlikult tarbija ees võetava siduva kohustuse, olles enne ette näinud selle võimalikud finantstagajärjed. Märgin huviga, et Euroopa Kohus on leidnud, et kuna kaupleja juhib sõnaselgelt tarbija tähelepanu tootja müügigarantii olemasolule, et teha sellest müügi- või reklaamiargument, ning parandab seeläbi oma pakkumuse konkurentsivõimet ja atraktiivsust võrreldes konkurentide pakkumustega, siis on direktiivi 2011/83 artikli 6 lõike 1 punktis m sätestatud teavitamiskohustus kohaldatav. Seejärel on ta täpsustanud, et sellist teavitamiskohustust ei saa pidada kaupleja jaoks ebaproportsionaalseks koormaks, kuna viimane otsustab teadlikult ise juhtida sellele tarbija tähelepanu ja soovib saada sellest konkurentsieelist(25).
43.      Neil asjaoludel näib mulle, et tõlgendus, mille kohaselt saab müügigarantii esemeks olla ka kaupleja võetud kohustus, mis on seotud üksnes sellega, kas tarbija on isiklikult müüdud tootega rahul, vastab liidu õiguse eesmärgile tagada õiglane tasakaal tarbijakaitse kõrge taseme ja ettevõtjate konkurentsivõime vahel.
Kontekstipõhine tõlgendamine
44.      Kontekstipõhine analüüs toetab minu arvates müügigarantii väljapakutud tõlgendust. See, kui viimase kohaldamisala hõlmab ajaliselt piiramatut pakkumist ostja rahulolematuse korral kaup tagasi võtta ja tasutud hind hüvitada, näib olevat tarbijale direktiiviga 2011/83 ette nähtud lepingust taganemise õiguse laiendamine.
45.      Sama direktiivi artiklis 9 on sätestatud, et kindlaksmääratud aja jooksul saab tarbija sellist õigust kasutada ilma sanktsioonideta ja ilma põhjust esitamata.  Lepingust taganemise õiguslike tagajärgede kohta on direktiivi 2011/83 artikli 13 lõikes 1 sätestatud, et „[k]aupleja tagastab kõik tarbijalt saadud maksed, sealhulgas (kui see on asjakohane) tarnekulud“,  kuna tarbija kannab otseselt kauba tagastamisega seotud kulud ja teatud erijuhul ka osa tarnekuludest(26). Selle direktiivi põhjendusest 37 ilmneb, et lepingust taganemise õiguse eesmärk on kaitsta tarbijat kaugmüügi korral, mil tal puudub „võimalus kaupa enne lepingu sõlmimist näha“. Lepingust taganemise õigus on seega mõeldud kompenseerima ebasoodsat olukorda, milles tarbija kauglepingu korral on, nähes talle ette sobiva järelemõtlemisaja, mille jooksul ta saab omandatud asja kontrollida ja järele proovida(27).
46.      Garantiilubaduses või reklaamis sõnastatud tarbija võimalus meelt muuta ja internetis omandatud kaup pelgalt tootega rahulolematuse tõttu piiramatu aja jooksul tagastada üksnes avardab äärmuseni lepingust taganemise õiguse õigusliku loogika ajalist mõõdet.
47.      Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 14 ja direktiivi 2019/771 artikli 2 punkti 12 tuleb tõlgendada nii, et seal sisalduv müügigarantii mõiste hõlmab tootja võetud kohustust kaugmüügilepingu alusel omandatud kaup piiramatu aja jooksul tagasi võtta ja selle hind hüvitada üksnes põhjusel, et ostja ei ole kaubaga rahul.
48.      Mulle näib, et see lahendus määrab ära ka sellise garantii rakendamise tingimused. Sellega seoses küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas tarbija rahulolematust tuleb tõendada objektiivsete asjaolude alusel. Sellele küsimusele saab anda üksnes eitava vastuse, kuna seda, et omandatud toode tarbija subjektiivseid ootusi ei täida, ei saa juba definitsioonist tulenevalt objektiivselt tõendada, kuivõrd kohus ei saa lugeda tarbija mõtteid. Piisab tarbija pelgast sellekohasest avaldusest kauba tagastamisel.
Ettepanek
49.      Eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesgerichtshofile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiivi 2011/83/EL tarbija õiguste kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 1999/44/EÜ ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 85/577/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7/EÜ, artikli 2 punkti 14 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2019. aasta direktiivi (EL) 2019/771 kaupade müügilepingute teatavate aspektide kohta, millega muudetakse määrust (EL) 2017/2394 ja direktiivi 2009/22/EÜ ning tunnistatakse kehtetuks direktiiv 1999/44/EÜ, artikli 2 punkti 12
tuleb tõlgendada nii, et
seal sisalduv müügigarantii mõiste hõlmab tootja ajaliselt piiramatut kohustust kaugmüügilepingu alusel omandatud kaup tagasi võtta ja selle hind hüvitada üksnes põhjusel, et ostja ei ole kaubaga rahul.
1      Algkeel: prantsuse.
2      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiiv tarbija õiguste kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 1999/44/EÜ ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 85/577/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7/EÜ (ELT 2011, L 304, lk 64).
3      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2019. aasta direktiiv kaupade müügilepingute teatavate aspektide kohta, millega muudetakse määrust (EL) 2017/2394 ja direktiivi 2009/22/EÜ ning tunnistatakse kehtetuks direktiiv 1999/44/EÜ (ELT 2019, L 136, lk 28).
4      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. mai 1999. aasta direktiiv tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatavate aspektide kohta (EÜT 1999, L 171, lk 12; ELT eriväljaanne 15/04 lk 223).
5      Direktiiv 1999/44 kohaldus kõigi tarbekaupade müügilepingute suhtes, sealhulgas kaugmüügilepingute suhtes, nagu ilmneb selgelt selle direktiivi põhjenduse 4 lõpuosast.
6      Vt direktiivi 1999/44 põhjendus 21.
7      Direktiivi 2011/83/EL vastuvõtmisega päädinud 8. oktoobri 2008. aasta ettepanekus: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv tarbija õiguste kohta (KOM(2008) 614 (lõplik)), tegi komisjon ettepaneku asendada neli direktiivi, nende hulgas direktiiv 1999/44, tarbijakaitse valdkonna täielikul ühtlustamisel põhineva „ühtse horisontaalse õigusliku vahendiga“. Nõukogu lükkas selle lähenemisviisi tagasi. Viimaks ilmneb direktiivi 2011/83 põhjendusest 63 ja artiklist 33, et ainsaks muudatuseks direktiivis 1999/44 jäi see, et lisati artikkel 8a, mis paneb liikmesriikidele kohustuse teavitada komisjoni teatavates tarbijakaitse valdkondades rangemate riigisiseste sätete vastu võtmisest.
8      Vt direktiivi 2011/83 artiklid 28 ja 33.
9      Vaidlust ei ole selles, et BB Sporti volitatud „salapärane“ klient omandas asjaomased tooted internetis ettevõttest Outdoor‑Works. Euroopa Kohtu kohtupraktika kohaselt on „kauplejaks“ direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 2 tähenduses aga mitte ainult füüsiline või juriidiline isik, kes tegutseb eesmärgil, mis on seotud tema kaubandus-, majandus-, ametialase või kutsetegevusega selle direktiiviga hõlmatud lepingute puhul, vaid ka füüsiline või juriidiline isik, kes tegutseb vahendajana selle ettevõtja nimel või arvel, ning nii see vahendaja kui ka põhiettevõtja on mõlemad kvalifitseeritavad „kauplejaks“ selle sätte tähenduses, ilma et selleks oleks vaja tõendada, et tegemist on kahekordse teenuste osutamisega (24. veebruari 2022. aasta kohtuotsus Tiketa (C‑536/20, EU:C:2022:112), punkt 36). Märgin siiski, et põhikohtuasja esemeks on LACD‑le ette heidetava ebaausa kaubandustava kasutamise lõpetamiseks kohustamise nõue ning selle vaidluse lahendamiseks küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus – kelle pädevus on kohtuasja eripära arvestades otsustada, kas kohtuotsuse tegemiseks on vaja eelotsust ja kas Euroopa Kohtule esitatud küsimused on asjakohased – Euroopa Kohtult, milline tootja võetud kohustus saab olla müügigarantiiks direktiivi 2011/83 tähenduses. Võttes arvesse, et liikmesriigi kohtute esitatud eelotsuse küsimuste asjasse puutuvust eeldatakse ning kuivõrd ei ilmne, et taotletav tõlgendus neis küsimustes nimetatud liidu õiguse sätetele ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele vastata.
10      Vt direktiivi 2011/83 põhjendused 5 ja 7 ning direktiivi 2019/771 põhjendus 6, samuti 13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Starman (C‑332/17, EU:C:2018:721, punkt 27).
11      Kuigi 5. mai 2022. aasta kohtuotsuses Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353) tõlgendas Euroopa Kohus direktiivi 2011/83 artikli 6 lõike 1 punkti m ja direktiivi 1999/44 artikli 6 lõiget 2 nende koostoimes, tegi ta seda vastuseks eelotsusetaotluse esitanud kohtu konkreetsele küsimusele, mis ei puudutanud mitte tootja lubaduse kvalifitseerimist müügigarantiina, vaid seda, kas teave, mis tarbijale selle garantii tingimuste kohta esimese sätte kohaselt anda tuleb, on sama, mis on nimetatud teises sättes. Igal juhul muudavad lex posterior derogat legi priori-põhimõtte ning direktiivi 2011/83 artikli 2 punktist 14 ja artikli 6 lõikest 1 moodustuv jagamatu ühtlustatud tervik minu arvates ainetuks nende tõlgendamise koostoimes direktiivi 1999/44 asjasse puutuvate sätetega.
12      Vt selle kohta 14. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus Plus Warenhandelsgesellschaft (C‑304/08, EU:C:2010:12, punktid 29–32).
13      Esimeses eelotsuse küsimuses viidatakse mõistele „garantii andja“, mis hõlmab LACD olukorrale minu arvates paremini vastavat mõistet „tootja“. Käesoleva ettepaneku parema jälgitavuse huvides tuleb minu arvates eelistada viimati nimetatud väljendi kasutamist, nagu ka mõiste „kaupleja“ kasutamist vastandina mõistele „tarbija“. Pealegi täpsustas Euroopa Kohus 5. mai 2022. aasta kohtuotsuses Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353, punktid 35 ja 36), et kui tootja müüb tarbijale otse või tema nimel ja tema arvel tegutseva muu isiku vahendusel tema toodetavat kaupa, tuleb teda pidada „kauplejaks“ direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 2 tähenduses. Seetõttu võib tema pakutav müügigarantii vastata üksnes selle direktiivi artikli 2 punktis 14 „kaupleja […] poolt võetud kohustus[ele]“, mitte „tootja […] poolt võetud kohustus[ele]“ nimetatud sätte tähenduses. Viimane mõiste viitab olukorrale, kus kaupleja isik ei ole tootja isikuga segamini aetav.
14      Eelotsusetaotluses kajastatud LACD lubaduses osutatakse üksnes võimalusele soetatud kaup tagastada, ent sõnaselgelt ei ole mainitud hinna hüvitamist, mis näib vähemalt kummaline ja vastuolus müügigarantii olemusega, kuna see antakse selleks, et „hüvitada tarbijale kauba eest makstud hind või asendada või parandada kaup“. LACD märkuste läbi vaatamisel kogu segadus aga kaob, kuivõrd seal on märgitud, et pole „mingisugust kahtlust, et klient võib T-särgi tagastada igal ajal kas kauplusesse või LACD-le ning seal, kuhu ta selle tagastab, makstakse talle ostuhind tagasi“.
15      14. juuli 2016. aasta kohtuotsus Verband Sozialer Wettbewerb (C‑19/15, EU:C:2016:563, punkt 23).
16      7. aprilli 2022. aasta kohtuotsus Fuhrmann‑2 (C‑249/21, EU:C:2022:269, punkt 21).
17      13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Wind Tre ja Vodafone Italia (C‑54/17 ja C‑55/17, EU:C:2018:710, punkt 46).
18      23. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus Walbusch Walter Busch (C‑430/17, EU:C:2019:47, punktid 36 ja 42).
19      21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Viiniverla (C‑75/15, EU:C:2016:35, punkt 25).
20      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiiv, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv) (ELT 2005, L 149, lk 22).
21      Vt selle kohta 7. aprilli 2022. aasta kohtuotsus Fuhrmann‑2 (C‑249/21, EU:C:2022:269, punkt 31).
22      14. mai 2020. aasta kohtuotsus NK (eramu projekt) (C‑208/19, EU:C:2020:382, punkt 39).
23      Vt direktiivi 1999/44 artikli 3 lõike 3 teine lõik ning direktiivi 2019/771 artikli 13 lõiked 2 ja 3.
24      Vt eelkõige 16. juuni 2011. aasta kohtuotsus Gebr. Weber ja Putz (C‑65/09 ja C‑87/09, EU:C:2011:396, punktid 58 ja 73), 23. mai 2019. aasta kohtuotsus Fülla (C‑52/18, EU:C:2019:447, punktid 52–54) ja 12. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Verbraucherzentrale Berlin (C‑583/18, EU:C:2020:199, punktid 31 ja 36).
25      5. mai 2022. aasta kohtuotsus Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353, punktid 45 ja 46).
26      Direktiivi 2011/83 artikkel 9, mis viitab selle direktiivi artikli 13 lõikele 2 ja artiklile 14.
27      Vt analoogia alusel 3. septembri 2009. aasta kohtuotsus Messner (C‑489/07, EU:C:2009:502, punkt 20), mis puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 1997. aasta direktiivi 97/7/EÜ tarbijate kaitse kohta sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral (EÜT 1997, L 144, lk 19; ELT eriväljaanne 15/03, lk 319).