Esialgne tõlge
EUROOPA KOHTU OTSUS (üheksas koda)
26. märts 2026(*)
Eelotsusetaotlus – Sotsiaalkindlustus – Sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimine – Määrus (EÜ) nr 883/2004 – Artikli 1 punkti q alapunkt iv – Mõiste „pädev asutus“ – Tööandja – Artikli 3 lõike 1 punkt a – Mõiste „haigushüvitised“ – Ajutise töövõimetuse ajal tasu säilitamine – Artikli 85 lõige 1 – Ühe liikmesriigi õigusaktide alusel teise liikmesriigi territooriumil tekkinud kahju eest makstavad hüvitised – Tööandja õigus esitada hagi vastutava kolmanda isiku vastu – Kannatanu õigused – Õiguste üleminek – Piirid
Kohtuasjas C‑357/24,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Visoki trgovački sudi (kõrgem kaubanduskohus, Horvaatia) 3. mai 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 16. mail 2024, menetluses
Freistaat Bayern
versus
Euroherc osiguranje d.d.,
EUROOPA KOHUS (üheksas koda),
koosseisus: koja president M. Condinanzi, kohtunikud N. Jääskinen ja A. Kornezov (ettekandja),
kohtujurist: J. Richard de la Tour,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–        Euroherc osiguranje d.d., esindaja: odvjetnik D. Lauc,
–        Horvaatia valitsus, esindaja: G. Vidović Mesarek,
–        Euroopa Komisjon, esindajad: B.‑R. Killmann ja A. Koričić,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1        Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta (ELT 2004, L 166, lk 1; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta määrusega (EL) nr 465/2012 (ELT 2012, L 149, lk 4) (edaspidi „määrus nr 883/2004“), artikli 1 punkti q alapunkti iv, artikli 3 lõike 1 punkti a ja artikli 85 lõiget 1.
2        Taotlus on esitatud Freistaat Bayerni (Baieri liidumaa, Saksamaa) ja Horvaatia õiguse alusel asutatud kindlustusseltsi Euroherc osiguranje d.d. (edaspidi „Euroherc“) vahelises kohtuvaidluses selle üle, kas Euroherc hüvitab palgahüvitised, mida Baieri liidumaa maksis oma töötajale
X‑ile aja eest, mil ta oli Horvaatias toimunud liiklusõnnetuse tagajärjel ajutiselt töövõimetu.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3        Määruse nr 883/2004 artikli 1 punkti q alapunktis iv on ette nähtud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
q)      pädev asutus:
[…]
iv)      kindlustusskeemi puhul, mis on seotud tööandja vastutusega artikli 3 lõikes 1 loetletud hüvitiste suhtes, kas tööandja või asjasse puutuv kindlustusandja või nende puudumisel asjaomase liikmesriigi pädeva võimuorgani määratud organ või asutus.“
4        Määruse artikli 3 lõike 1 punktides a ja f on sätestatud:
„Käesolevat määrust kohaldatakse kõigi õigusaktide suhtes, mis reguleerivad järgmisi sotsiaalkindlustusliike:
a)      haigushüvitised;
[…]
f)      tööõnnetus- ja kutsehaigushüvitised“.
5        Määruse artikli 9 lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid teavitavad Euroopa Komisjoni kirjalikult artikli 1 punkti l kohastest deklaratsioonidest, artiklis 3 osutatud õigusaktidest ja kindlustusskeemidest […]“.
6        Sama määruse artikli 85 lõikes 1 on ette nähtud:
„Kui isik saab hüvitisi ühe liikmesriigi õigusaktide alusel kahju eest, mille põhjustas teises liikmesriigis aset leidnud juhtum, määratakse hüvitiste maksmise eest vastutava asutuse õigused kahju hüvitama kohustatud kolmanda isiku suhtes järgmiste eeskirjade kohaselt:
a)      kui hüvitiste andmise eest vastutavale asutusele lähevad tema poolt kohaldatavate õigusaktide alusel üle hüvitisesaaja õigused kolmanda isiku suhtes, tunnustavad sellist üleminekut kõik liikmesriigid;
b)      kui hüvitiste andmise eest vastutaval asutusel on otseõigused kolmanda isiku suhtes, tunnustavad selliseid õigusi kõik liikmesriigid.“
Saksa õigus
7        26. mai 1994. aasta seaduse tasu maksmise kohta riigipühadel ja haiguse korral (Gesetz über die Zahlung des Arbeitsentgelts an Feiertagen und im Krankheitsfall (Entgeltfortzahlungsgesetz)) (BGBl. I
S. 1014, 1065; edaspidi „töötasu säilitamist käsitlev Saksa seadus“) artikli 6 lõige 1 näeb ette:
„Kui töötajal on õigusnormide alusel õigus nõuda kolmandalt isikult hüvitist töövõimetuse tõttu saamata jäänud tulu eest, läheb see õigus üle tööandjale,
kui tööandja jätkab vastavalt käesolevale seadusele ühelt poolt töötaja töötasu maksmist ja tööandja sissemaksete tegemist föderaalsele tööhõiveametile ning teiselt poolt tööandja sotsiaalkindlustus- ja hoolduskindlustusmaksete tasumist ning sissemakseid asutustele, mis haldavad lisapensioni ja toitjakaotuspensioni.“
Horvaatia õigus
8        9. detsembri 2005. aasta seaduse kohustusliku liikluskindlustuse kohta (Zakon o obveznim osiguranjima u prometu) (NN 151/05) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (NN 36/09, 75/09, 76/13 ja 152/14) on artikli 27 lõigetes 1 ja 2 ette nähtud:
„(1)      Kindlustusandja on kohustatud hüvitama tegeliku kahju, mida tervise-, pensioni- või invaliidsuskindlustuse andjad kandsid oma kindlustatu tsiviilvastutuse raames ja kindlustuslepingus võetud kohustuste piires.
(2)      Tegelik kahju käesoleva artikli lõike 1 tähenduses on ravikulud ja muud vajalikud kulud, mis on kantud ravikindlustust puudutavate õigusnormide kohaselt, samuti kahjustatud isiku või tema pereliikmete pensioni või invaliidsustoetuse proportsionaalne summa.“
9        21. juuni 2013. aasta seaduse kohustusliku ravikindlustuse kohta (Zakon o obveznom zdravstvenom osiguranju) (NN 80/13) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (NN 137/13)
(edaspidi „ravikindlustusseadus“) on artikli 36 lõike 1 punktis 1 sätestatud:
„Kohustuslikust ravikindlustusest tulenevate õiguste raames on kindlustatud isikutel õigus:
1)      saada palgahüvitist ajutise töövõimetuse, töötamise takistuse korral tervishoiuteenuste kasutamise või muude käesoleva seaduse artiklis 39 nimetatud asjaolude tõttu (edaspidi „palgahüvitis“)“.
10      Seaduse artikli 39 lõikes 1 on ette nähtud:
„Kindlustatud isikul on õigus saada palgahüvitist seoses kohustusliku ravikindlustusega hõlmatud tervishoiuteenuste kasutamisega või muudel käesolevas seaduses määratletud asjaoludel, kui:
1)      ta on haiguse või vigastuse tõttu ajutiselt töövõimetu või kui ta paigutatakse raviks või meditsiinilisteks uuringuteks meditsiiniasutusse […]“.
11      Seaduse artikli 40 punktis 1 on ette nähtud:
„Artikli 39 [punktis 1] nimetatud tervishoiuteenuste kasutamisega seotud palgahüvitise maksab kindlustatule oma vahenditest:
1)      tööandja –
juriidiline või füüsiline isik –
esimese 42 ajutise töövõimetuse päeva eest ja seni, kuni kindlustatud isik töötab kolmandas riigis, kuhu juriidiline või füüsiline isik on ta lähetanud, või kui kindlustatud isik
töötab füüsilisest isikust ettevõtjana kolmandas riigis“.
12      Seaduse artikli 41 lõikes 3 on ette nähtud:
„Käesoleva seaduse artikli 39 [punktis 1] nimetatud ajutise töövõimetuse perioodi eest makstava hüvitise arvutab ja maksab juriidilisest või füüsilisest isikust tööandja vastavalt alates ajutise töövõimetuse 43. päevast […] tingimusel, et Hrvatski zavod za zdravstveno osiguranje (Horvaatia tervisekindlustusasutus, edaspidi „asutus“) on kohustatud hüvitama
makstud palgahüvitise 45 päeva jooksul alates hüvitamisnõude saamisest.“
13      Ravikindlustusseaduse artikli 136 lõikes 1 on sätestatud:
„Asutus on kohustatud nõudma kahju hüvitamist isikult, kes põhjustas kindlustatud isiku haiguse, vigastuse või surma.“
14      Selle seaduse artiklis 140 on sätestatud:
„Asutus on kohustatud nõudma käesoleva seaduse artiklis 136 ette nähtud juhtudel tekitatud kahju hüvitamist ka otse kindlustusandjalt, kelle juures isikud on kindlustatud seoses vastutusega kolmandatele isikutele tekitatud kahju eest, vastavalt selle riski kohustuslikku kindlustust käsitlevatele õigusnormidele.“
15      Seaduse artiklis 142 on sätestatud:
„Asutus on kohustatud nõudma hüvitist käesolevas seaduses ette nähtud juhtudel, sõltumata asjaolust, et kahju on tekkinud sellise hüvitise maksmisest, millele kindlustatud isikul on õigus kohustusliku ravikindlustuse vahenditest ehk riigieelarvest.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
16      18. aprillil 2015 sattus Baieri liidumaa töötaja X, kes sõitis jalgrattaga Šibenikis (Horvaatia), liiklusõnnetusse Y‑i juhitud ja Euroherci juures kindlustatud mootorsõidukiga. Y tunnistati õnnetuse eest vastutavaks. Pädevad kohtud ei ole veel lahendanud küsimust, kas X aitas kaasa talle tekitatud kahju tekkimisele.
17      X‑i raviti Saksamaal. Tal oli kolm ajutise töövõimetuse perioodi vastavalt 21. aprillist kuni 21. maini 2015, 16. veebruarist kuni 15. aprillini 2016 ja 8. novembrist 2016 kuni 5. jaanuarini 2017. Nendel ajavahemikel maksis Baieri liidumaa X‑ile tööandjana palgahüvitist kogusummas 28 825,83 eurot.
18      Lisaks maksis Euroherc kompromissimenetluse raames X‑ile hüvitist õnnetusega tekitatud tegeliku kahju eest summas, mis katab tugi- ja raviteenuste kulud, varalise kahju, esindus- ja muud kulud ning mittevaralise kahju – kõik kokku 43 433,43 Horvaatia kunat (HRK) (ligikaudu 5764,61 eurot).
19      Baieri liidumaa esitas Trgovački sud u Zagrebule (Zagrebi kaubanduskohus, Horvaatia) hagi nõudega mõista Eurohercilt tema kasuks välja X‑ile makstud palgahüvitised.
20      Baieri liidumaa põhjendas oma kaebust sellega, et teda kui X‑i tööandjat tuleb pidada „pädevaks asutuseks“ määruse nr 883/2004 artikli 1 punkti q alapunkti iv tähenduses, kuna palgahüvitised, mida ta X‑ile maksis, kuuluvad selle määruse artikli 3 lõike 1 punktis a sisalduva mõiste „haigushüvitised“ alla.
21      Baieri liidumaa väitis samuti, et määruse nr 883/2004 artikli 85 lõike 1 kohaselt tuleb põhikohtuasjas tunnustada, et talle on üle läinud
tema töötaja X‑i õigused Euroherci suhtes, nagu see on ette nähtud Saksa õiguses.
22      Sellega seoses tugineb ta Saksa töötasu säilitamise seaduse § 6 lõikele 1, mille kohaselt läheb tööandjale üle tema töötaja õigus saada kolmanda isiku vastu hüvitist saamata jäänud tulu eest, mis tekkis töötaja töövõimetuse tõttu, kui tööandja jätkas töötajale tasu maksmist ja sissemaksete tegemist, mida ta on kohustatud tegema.
23      Baieri liidumaa väitis seega, et X‑ile palgahüvitiste maksmine viis selleni, et X sai selle seaduse alusel hüvitisi Horvaatias toimunud õnnetuse ajal tekkinud vigastuste eest ning et seetõttu tuleb talle üle anda tema töötaja õigused kolmandate isikute suhtes.
24      Euroherc vaidles nendele argumentidele vastu, väites, et käesoleva juhtumi asjaolud ei kuulu määruse nr 883/2004 kohaldamisalasse eelkõige põhjusel, et see reguleerib sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimist, mitte sellise kaudse kahju hüvitamist, mida tööandja kandis seetõttu, et ta maksis oma töötajale ajutise töövõimetuse tõttu palgahüvitisi töötaja õnnetusejärgse haiguspuhkuse ajal. Ta väidab lisaks, et üksnes liikmesriikide sotsiaalkindlustussüsteemide haldamise eest vastutavad asutused on selle määruse tähenduses „pädevad asutused“.
25      Trgovački sud u Zagrebu (Zagrebi kaubanduskohus) rahuldas 21. novembri 2023. aasta otsusega Baieri liidumaa hagi. Euroherc esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Visoki trgovački sudile (kõrgem kaubanduskohus, Horvaatia), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
26      Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on esiteks tekkinud küsimus, kas selline tööandja nagu Baieri liidumaa kuulub mõiste „pädev asutus“ alla määruse nr 883/2004 artikli 1 tähenduses. Teiseks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas selle määruse artikli 3 lõike 1 punktis a kasutatud mõiste „haigushüvitised“ hõlmab palgahüvitisi, mida makstakse ajutise töövõimetuse tõttu haiguspuhkuse ajal, mis anti pärast teises liikmesriigis toimunud õnnetust, mis ei ole tööõnnetus ega kutsehaigus. Kolmandaks soovib ta teada, kas selline liikluskindlustusandja nagu Euroherc võib olla kohustatud hüvitama kannatanule tööandja poolt makstud palgahüvitised, nagu need, mida maksis X‑ile Baieri liidumaa.
27      Kui vastus nendele küsimustele on jaatav, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus samuti teada, kuidas tõlgendada määruse nr 883/2004 artikli 85 lõiget 1. Ta märgib, et Horvaatia õiguses ei ole juhul, kui töötaja saab oma tööandjalt haigushüvitisi, tööandjal ühtegi edasikaebevõimalust kahju põhjustanud isiku või selle isiku kindlustusandja vastu. Samuti ei saa talle üle minna kannatanu õigused kahju põhjustanud isiku või tema kindlustusandja vastu. Ta lisab, et Vrhovni sudi (Horvaatia kõrgeim kohus) hiljutine kohtupraktika kinnitab, et selline õigus hüvitisele peab olema seaduses sõnaselgelt ette nähtud ning et ükski kohustusliku ravikindlustuse seaduse säte ei anna tööandjale õigust esitada kahju tekitaja või tema kindlustusandja vastu hagi, et saada hüvitist palgahüvitiste eest, mida ta maksis oma töötajale sellise ajutise töövõimetuse tõttu.
28      Neil asjaoludel otsustas Visoki trgovački sud (kõrgem kaubanduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [määruse nr 883/2004] artikli 85 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selleks, et tööandjal kui hüvitiste maksmise eest vastutaval asutusel oleks õigus esitada kahju hüvitama kohustatud kolmandale isikule või tema kindlustusandjale tagasinõue seoses haigushüvitisega, mille tööandja maksis töötajale kahju tõttu, mis tekkis teise liikmesriigi territooriumil toimunud sündmuse tagajärjel, peab õiguslik alus sellise hüvitise nõudmiseks olema olemas liikmesriigis, kus kahju tekkis?“
Menetlus Euroopa Kohtus
29      Euroopa Kohtu presidendi 3. oktoobri 2024. aasta otsusega peatati käesolevas kohtuasjas menetlus kuni kohtuotsuse kuulutamiseni kohtuasjas C‑7/24. Pärast 12. juuni 2025. aasta kohtuotsuse Deutsche Rentenversicherung Nord ja BG Verkehr (C‑7/24, EU:C:2025:439) kuulutamist jätkati seda menetlust Euroopa Kohtu presidendi 18. juuni 2025. aasta otsusega.
30      Euroopa Kohus toimetas 18. juuni 2025. aasta kirjaga selle kohtuotsuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule kätte ja küsis, kas ta kavatseb seda kohtuotsust arvestades jääda käesolevas kohtuasjas esitatud eelotsusetaotluse juurde.
31      Kirjas, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 22. juulil 2025, märkis see kohus, et ta jääb oma taotluse juurde. Ta täpsustas, et käesolev kohtuasi tõstatab määruse nr 883/2004 artikli 1 punkti q alapunkti iv ja artikli 3 lõike 1 punkti a tõlgendamise kohta küsimusi, mida Euroopa Kohus viidatud kohtuotsuses ei käsitlenud, kuna esiteks ei ole tema menetluses olev töövõimetus tingitud tööõnnetusest ega kutsehaigusest ning teiseks on makstud hüvitiste tagasimaksmise nõude esitanud kannatanu tööandja.
Eelotsuse küsimuse analüüs
32      Oma küsimusega, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on seda täpsustatud oma vastuses Euroopa Kohtu küsimusele, mida on nimetatud käesoleva kohtuotsuse punktis 31, soovib esimesena nimetatud kohus sisuliselt esiteks teada, kas määruse nr 883/2004 artikli 1 punkti q alapunkti iv tuleb tõlgendada nii, et mõiste „pädev asutus“ selle sätte tähenduses hõlmab liikmesriigis asuvat tööandjat, kes on maksnud ajutise töövõimetuse tõttu palgahüvitisi töötajale, kes on haiguspuhkusel pärast temaga teises liikmesriigis toimunud liiklusõnnetust, mis ei ole ei tööõnnetus ega kutsehaigus, ning teiseks, kas selle määruse artikli 3 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellised hüvitised kuuluvad selles sättes kasutatud mõiste „haigushüvitised“ alla. Kui vastus kahele esimesele küsimusele on jaatav, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus lisaks teada, kas nimetatud määruse artikli 85 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et tööandjal kui hüvitiste maksmise eest vastutaval asutusel on õigus nõuda oma töötajale teises liikmesriigis tekkinud kahju eest makstud haigushüvitiste tagasimaksmist vastutavalt kolmandalt isikult või viimase kindlustusandjalt üksnes siis, kui liikmesriigis, kus kahju tekkis, on olemas õiguslik alus, mis võimaldab niisugust hüvitist saada.
33      Esimesena tuleb märkida, et määruse nr 883/2004 artikli 1 punkti q alapunkti iv kohaselt tähistab mõiste „pädev asutus“ selle sätte tähenduses muu hulgas „kindlustusskeemi puhul, mis on seotud tööandja vastutusega artikli 3 lõikes 1 loetletud hüvitiste suhtes, kas tööandjat või asjasse puutuvat kindlustusandjat või nende puudumisel asjaomase liikmesriigi pädeva võimuorgani määratud organit või asutust“.
34      Sellest sättest tuleneb, et tööandjat võib pidada „pädevaks asutuseks“ selle sätte tähenduses, kui ta on konkreetse skeemi alusel kohustatud andma selle määruse artikli 3 lõikega 1 hõlmatud hüvitisi.
35      Teisena tuleb täpsustada artikli 3 lõikes 1 osutatud hüvitiste ulatust. Selle sätte punkti a kohaselt kohaldatakse seda määrust „kõigi õigusaktide suhtes, mis reguleerivad järgmisi sotsiaalkindlustusliike: […] haigushüvitised […]“.
36      Selle kohta näeb nimetatud määruse artikkel 9 ette, et „[l]iikmesriigid teavitavad […] komisjoni kirjalikult […] artiklis 3 osutatud õigusaktidest ja kindlustusskeemidest“.
37      Käesoleval juhul täpsustab komisjon, et Saksamaa Liitvabariik teavitas määruse nr 883/2004 artikli 9 alusel palga säilitamisest ajutise töövõimetuse korral kui „rahalisest haigushüvitisest“ ning määras tööandja selle määruse artikli 1 punkti q alapunkti iv ja artikli 3 lõike 1 punkti a tähenduses „pädevaks asutuseks“.
38      Tuleb siiski rõhutada, et määruse nr 883/2004 kohaldamisalasse kuuluvate ja sealt välja jäävate hüvitiste erinevus seisneb peamiselt iga hüvitise koostisosades, eelkõige selle eesmärgis ja määramise tingimustes, mitte asjaolus, kas hüvitis on riigisiseses õiguses sotsiaalkindlustushüvitiseks kvalifitseeritud või mitte (11. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
39      Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt saab hüvitist pidada sotsiaalkindlustushüvitiseks, kui seda esiteks antakse hüvitisesaajatele seaduses määratletud olukorra alusel, hindamata isiku vajadusi kaalutlusõiguse alusel individuaalselt, ning kui see on teiseks seotud mõne määruse nr 292/33 artikli 3 lõikes 1 otsesõnu loetletud riskiga (11. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
40      Esimene nimetatud kahest tingimusest on täidetud, kui hüvitist antakse objektiivsetest kriteeriumidest lähtudes; juhul kui need on täidetud, tekib õigus saada hüvitist, ilma et pädev asutus võiks muid isiklikke asjaolusid arvesse võtta (11. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
41      Käesoleval juhul näib, et palga säilitamine Saksamaal ajutise töövõimetuse korral on tagatud objektiivsete kriteeriumide alusel, mis annavad õiguse hüvitisele, ilma et tööandja saaks arvesse võtta oma töötaja muid isiklikke asjaolusid kui need, mille tõttu see töövõimetus tekkis. Seega ilmneb, et esimene kahest tingimusest on täidetud, kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidist.
42      Mis puudutab teisena nimetatud tingimust, siis määruse artikli 3 lõike 1 punktis a kasutatud mõiste „haigushüvitised“ hõlmab hüvitisi, mille peamine eesmärk on ravida haiget, osutades talle teenuseid, mida haige oma seisundi tõttu vajab, ja kattes seega haigusseisundiga seotud riski (11. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
43      Sellega seoses tuleb asuda seisukohale, et töötasu säilitamine ajutise töövõimetuse korral on seotud haigusseisundiga kaasneva riskiga, kuna see tagab haiguspuhkusel oleva töötaja sissetuleku säilimise tema ajutise töövõimetuse ajal, eelkõige selleks, et saada puhkust ja ravi, mida tema tervislik seisund vajab.
44      Nii leidis Euroopa Kohus 3. juuni 1992. aasta kohtuotsuse Paletta (C‑45/90, EU:C:1992:236) punktides 15–19 sisuliselt seoses töötasu säilitamist käsitlevast Saksa seadusest varasemate Saksa õigusnormidega, et sellised haiguse korral töötasu säilitamise hüvitised vastavad käesoleva kohtuotsuse punktis 39 nimetatud kahele tingimusele ja seega tuleb neid käsitada „haigushüvitistena“ nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (redaktsioonis, mida on muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 (EÜT 1997, L 28, lk 1; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35)) artikli 4 lõike 1 tähenduses – säte, mille asendas määruse nr 883/2004 artikli 3 lõike 1 punkt a.
45      Neil asjaoludel tuleb tõdeda – kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidist –, et hüvitised, mida ühes liikmesriigis makstakse töötasu säilitamiseks ajutise töövõimetuse korral niisuguse haiguspuhkuse ajal, mis järgneb teises liikmesriigis toimunud õnnetusele, mis ei ole ei tööõnnetus ega kutsehaigus, nagu X‑ile makstavad palgahüvitised, kuuluvad määruse nr 883/2004 artikli 3 lõike 1 punktis a kasutatud mõiste „haigushüvitised“ alla. Sellest järeldub, et tööandjat, kes selliseid hüvitisi maksis, tuleb pidada „pädevaks asutuseks“ määruse nr 883/2004 artikli 1 punkti q alapunkti iv tähenduses.
46      Kolmandana, mis puudutab määruse nr 883/2004 artikli 85 lõike 1 tõlgendamist, siis tuleb esiteks tõdeda, et nimetatud sätte eesmärk on võimaldada ühe liikmesriigi sotsiaalkindlustusasutusel, kes on maksnud sotsiaalkindlustushüvitisi teise liikmesriigi territooriumil tekkinud kahju tagajärjel, kasutada kahju hüvitama kohustatud kolmanda isiku suhtes õiguskaitsevahendeid nende asutuste poolt kohaldatavate õigusaktide alusel, kas õiguste ülemineku või otsenõude kaudu. Liikmesriikide sotsiaalkindlustusasutustele antud õigus täiendab loogiliselt ja õiglaselt nende asutuste kohustuste laiendamist kogu liidu territooriumile, mis tuleneb selle määruse sätetest (12. juuni 2025. aasta kohtuotsus Deutsche Rentenversicherung Nord ja BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
47      Seda sätet tuleb seega käsitada kollisiooninormina, mis kohustab liikmesriigi kohut, kellele on esitatud kahju hüvitamise hagi kahju tekitaja vastu, kohaldama selle liikmesriigi õigust, kus asub hüvitiste maksmise eest vastutav asutus, mitte ainult selleks, et teha kindlaks, kas sellele asutusele on seaduslikult üle läinud kannatanu või tema õigusjärglaste õigused, vaid ka selleks, et määrata kindlaks nende nõuete laad ja ulatus, mis hüvitise maksmise eest vastutavale asutusele on üle läinud (12. juuni 2025. aasta kohtuotsus Deutsche Rentenversicherung Nord ja BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
48      Nimelt, kui liikmesriigi kohus kohaldab hüvitiste maksmise eest vastutava asutuse tagasinõudeõiguse ulatuse kindlaksmääramiseks selle liikmesriigi õigust, kelle territooriumil kahju tekkis, võib ta võtta määruse nr 883/2004 artikli 85 lõikelt 1 täielikult või osaliselt soovitava toime. Nii oleks see eelkõige juhul, kui selle liikmesriigi õigusaktid, mille territooriumil kahju tekkis, näeksid ette, et õiguste üleminek seaduse alusel või otsenõue ei hõlma teatavat liiki nõudeid, millele hüvitiste maksmise eest vastutav asutus võib õiguste ülemineku või otsenõude alusel oma asukohaliikmesriigis tugineda (12. juuni 2025. aasta kohtuotsus Deutsche Rentenversicherung Nord ja BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
49      Sellest tuleneb, et regressiõiguse olemasolu, mis on hüvitiste maksmise eest vastutaval asutusel, käesoleval juhul Baieri liidumaal, ning nende nõuete laad ja ulatus, mis on talle üle läinud, määratakse kindlaks selle liikmesriigi õigusega, kuhu see asutus kuulub, ja seega käesoleval juhul Saksa õigusega.
50      Samas on teiseks määruse nr 883/2004 artikli 85 lõike 1 eesmärk üksnes tagada, et teised liikmesriigid tunnustavad nõudeõigust, mis on hüvitiste maksmise eest vastutaval asutusel tema kohaldatavate õigusaktide alusel. Selle eesmärk ei ole muuta norme, mida kohaldatakse selleks, et teha kindlaks, kas ja millises ulatuses tekib kahju tekitajast kolmanda isiku lepinguväline vastutus. Kolmanda isiku vastutuse suhtes jäävad kohaldatavaks materiaalõigusnormid, mida peab tavaliselt kohaldama liikmesriigi kohus, kelle poole on pöördunud kannatanu või tema õigusjärglased, st üldjuhul selle liikmesriigi õigusakte, kelle territooriumil kahju tekkis (12. juuni 2025. aasta kohtuotsus Deutsche Rentenversicherung Nord ja BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
51      Sellest järeldub, et õigused, mis kannatanul või tema õigusjärglastel on kahju tekitaja vastu, ning kahju hüvitamise hagi esitamise tingimused selle liikmesriigi kohtus, mille territooriumil kahju tekkis, määratakse kindlaks selle riigi õiguse, sealhulgas kohaldatavate rahvusvahelise eraõiguse normide alusel (12. juuni 2025. aasta kohtuotsus Deutsche Rentenversicherung Nord ja BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
52      Vaid niiviisi kindlaks määratud õigused võivad hüvitiste maksmise eest vastutavale asutusele üle minna. Nimelt ei saa selline õiguste üleminek tuua kaasa seda, et hüvitisesaajal tekivad täiendavad õigused kolmanda isiku vastu (12. juuni 2025. aasta kohtuotsus Deutsche Rentenversicherung Nord ja BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
53      Kolmandaks hõlmab õiguste ülemineku õigus nende hüvitiste hulgas, millele kannatanul või tema õigusjärglastel on kahju tekkimise liikmesriigi õigusaktide alusel õigus, üksnes hüvitisi, mis vastavad hüvitiste maksmise eest vastutava asutuse makstavatele hüvitistele, välja arvatud mittevaralise kahju või muu isikliku kahju aspektide alusel makstavad hüvitised (12. juuni 2025. aasta kohtuotsus Deutsche Rentenversicherung Nord ja BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
54      Seega saab õigus õiguste üleminekule, mis on liikmesriigi õigusaktides ette nähtud nendesamade õigusaktide alusel makstava hüvitise puhul määruse nr 883/2004 artikli 85 lõike 1 tähenduses, laieneda hüvitisele, mis on ette nähtud selle liikmesriigi õigusaktides, kelle territooriumil leidsid aset käivitava sündmuse, näiteks tööõnnetuse põhjustanud asjaolud, kui mõlemad hüvitised on oma eseme ja eesmärgi poolest piisavalt sarnased (vt selle kohta 12. juuni 2025. aasta kohtuotsus Deutsche Rentenversicherung Nord ja BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
55      Käesoleval juhul rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Horvaatia õigus ei anna tööandjale õigust nõuda kahju eest vastutavalt kolmandalt isikult või tema kindlustusandjalt nende palgahüvitiste hüvitamist, mida ta on maksnud töötajale ajutise töövõimetuse tõttu, ega sellele töötajale õigust sellistele hüvitistele, mida ta võiks rakendada kahju eest vastutava kolmanda isiku või tema kindlustusandja vastu ja mis võiks tööandjale üle minna.
56      Eelkõige nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitustest Horvaatia liiklus- ja ravikindlustusalaste õigusnormide kohta ning Horvaatia Vabariigi ja komisjoni seisukohtadest, mis Euroopa Kohtule esitati, et Horvaatia õiguse kohaselt maksab tööandja oma töötajatele omavahenditest palgahüvitist alates 1. kuni 42. ajutise töövõimetuse päevani. Seevastu alates ajutise töövõimetuse 43. päevast peab asutus, kes rakendab kohustuslikku ravikindlustust Horvaatias, maksma tööandjale taotluse alusel tagasi palgahüvitised, mida ta on maksnud ja mis kuuluvad alates sellest päevast tasumisele. Seejärel tuleb asutusel omakorda nõuda kahju tekitajalt või tema kindlustusandjalt nende summade tagasimaksmist, mille ta on tööandjale selle eest üle kandnud.
57      Seega ilmneb, et kuigi Horvaatia õigusnormid ei anna 1.–42. päeva eest tööandjale mingit õigust nõuda kahju tekitanud isikult või tema kindlustusandjalt nende töötasuhüvitiste hüvitamist, mida ta on alates 43. päevast oma töötajale maksnud, võib tööandja nõuda nende hüvitiste hüvitamist asutuselt, kes peab seejärel esitama tööandjale üle kantud hüvitiste hüvitamise nõude kahju tekitajale ja vajaduse korral tema kindlustusandjale.
58      Käesoleval juhul, nagu märgib komisjon, näib, et Saksa töötasu säilitamise seaduse artikkel 3 piirab Saksamaa tööandja kohustust maksta oma töötajale haigusest põhjustatud ajutise töövõimetuse korral palgahüvitisi kuue nädalaga ehk 42 päevaga. Sellest järeldub, et põhikohtuasja hagi ese näib olevat piiratud palgahüvitistega, mida maksti X‑ile tema ajutise töövõimetuse 1.–42. päeva jooksul, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus. Neil asjaoludel ei saa õiguste üleminek, millele Baieri liidumaa tugineb määruse nr 883/2004 artikli 85 lõike 1 alusel, luua – nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 52 –
X‑ile täiendavaid õigusi, mida Horvaatia õigus ei näe ette õnnetusest tuleneva kahju hüvitamise eest vastutava kolmanda isiku või tema kindlustusandja suhtes.
59      Seevastu ei võimalda miski eelotsusetaotluses asuda seisukohale, et põhikohtuasi puudutab ka pärast 42. ajutise töövõimetuse päeva makstud palgahüvitiste hüvitamist, mistõttu ei ole põhikohtuasja lahendamisel asjakohane see, kas Baieri liidumaa võiks juhul, kui ta oleks selliseid hüvitisi maksnud, nõuda nende hüvitamist asutuselt, kes pealegi ei ole põhikohtuasja pool, või kolmanda isiku kindlustusandjalt, kes on kohustatud hüvitama õnnetusest tingitud kahju.
60      Eelnevaid kaalutlusi kogumis arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et:
–        määruse nr 883/2004 artikli 1 punkti q alapunkti iv tuleb tõlgendada nii, et mõiste „pädev asutus“ alla selle sätte tähenduses võib kuuluda tööandja, kes on oma kohustusi puudutava skeemi alusel kohustatud tagama selle määruse artikli 3 lõike 1 kohaldamisalasse kuuluvate hüvitiste andmise;
–        nimetatud määruse artikli 3 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et selles sättes kasutatud mõiste „haigushüvitised“ alla võivad kuuluda niisugused hüvitised töötasu säilitamiseks, mida makstakse ühes liikmesriigis ajutise töövõimetuse tõttu haiguspuhkuse ajal, mis on teises riigis toimunud õnnetuse tagajärg, kusjuures tegemist ei ole tööõnnetuse ega kutsehaigusega, ning
–        sama määruse artikli 85 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et tööandjal kui hüvitiste maksmise eest vastutaval asutusel on õigus nõuda oma töötajale teises liikmesriigis tekkinud kahju eest makstud haigushüvitiste tagasimaksmist vastutavalt kolmandalt isikult või kolmanda isiku kindlustusandjalt üksnes siis, kui liikmesriigis, kus kahju tekkis, on olemas õiguslik alus, mis võimaldab saavutada kas nende hüvitiste või –
eset ja eesmärki arvestades –
sarnaste hüvitiste hüvitamise.
Kohtukulud
61      Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (üheksas koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta määrusega (EL) nr 465/2012) artikli 1 punkti q alapunkti iv tuleb tõlgendada nii, et mõiste „pädev asutus“ alla selle sätte tähenduses võib kuuluda tööandja, kes on oma kohustusi puudutava skeemi alusel kohustatud tagama selle määruse artikli 3 lõike 1 (muudetud kujul) kohaldamisalasse kuuluvate hüvitiste andmise.
Määruse nr 883/2004 artikli 3 lõike 1 punkti a (muudetud määrusega (EL) nr 465/2012) tuleb tõlgendada nii, et selles sättes kasutatud mõiste „haigushüvitised“ alla võivad kuuluda niisugused hüvitised töötasu säilitamiseks, mida makstakse ühes liikmesriigis ajutise töövõimetuse tõttu haiguspuhkuse ajal, mis on teises riigis toimunud õnnetuse tagajärg, kusjuures tegemist ei ole tööõnnetuse ega kutsehaigusega.
Määruse nr 883/2004 artikli 85 lõiget 1 (muudetud määrusega nr 465/2012) tuleb tõlgendada nii, et tööandjal kui hüvitiste maksmise eest vastutaval asutusel on õigus nõuda oma töötajale teises liikmesriigis tekkinud kahju eest makstud haigushüvitiste tagasimaksmist vastutavalt kolmandalt isikult või kolmanda isiku kindlustusandjalt üksnes siis, kui liikmesriigis, kus kahju tekkis, on olemas õiguslik alus, mis võimaldab saavutada kas nende hüvitiste või – eset ja eesmärki arvestades – sarnaste hüvitiste hüvitamise.
Allkirjad
*      Kohtumenetluse keel: horvaadi.