62004CC0419_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Cour d’appel de Poitiers (Poitiers’ apellatsioonikohus) esitas 30. septembril 2004 edastatud kohtuotsusega Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse komisjoni 2. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (edaspidi „määrus nr 2454/93”)(2), artikli 871 tõlgendamise kohta. Eelkõige soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas nimetatud õigusnorm kohustab liikmesriigi tolli esitama juhtumit komisjonile, kui nad soovivad tollivormistusjärgselt sisse nõuda kauba importimise hetkel tasumata jäänud maksu, aga on väljendanud kahtlust, kas tingimused maksu sissenõudmata jätmiseks on täidetud.
I. Õiguslik raamistik
2. Tollivõlast tuleneva maksusumma kohta järelarvestuskande tegemist ja selle tollivormistusjärgset sissenõudmist reguleerivad määruse nr 2454/93 artikkel 868 ja järgnevad artiklid. Piirdudes siin käesoleval juhul meid huvitavaga, meenutan, et vastavalt selle määruse artikli 869 juhtumi faktiliste asjaolude suhtes ratione temporis kohaldatavale versioonile(3) võivad siseriiklikud ametiasutused ise otsustada loobuda tasumata tollimaksu sissenõudmisest, kui selle summa on väiksem kui 2000 eurot. Suuremate summade puhul tuleb seevastu mängu artikkel 871, mis sätestab – ikka juhtumi faktiliste asjaolude suhtes kohaldatavas versioonis:
„Muudel kui artiklis 869 osutatud juhtudel, kui toll peab seadustiku artikli 220 lõike 2 punktis b sätestatud tingimusi täidetuks või kahtleb selles, kas selle sätte kriteeriumid käivad teatava juhu kohta, peab toll esitama dokumendid kõnealuse juhu kohta komisjonile, et saaks teha otsuse vastavalt artiklitega 872–876 ettenähtud menetlusele. Komisjonile juhu kohta esitatud dokumendid peavad sisaldama kogu läbivaatamiseks vajalikku teavet [...]”.
3. Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (edaspidi „tolliseadustik”)(4), artikli 220 lõike 2 punkt b, millele on viidatud määruse nr 2454/93 äsja osundatud sättes, näeb ette, et järelarvestuskannet ei tehta, kui:
„tasumisele kuuluva tollimaksu summa kohta ei ole tehtud arvestuskannet tolli vea tõttu, mida ei oleks olnud võimalik avastada tasumise eest vastutaval isikul, kes toimis heauskselt ja järgis kõiki kehtivaid sätteid tollideklaratsiooni kohta”.
4. See öeldud, meenutan, et kui samad tingimused on täidetud, võib maksu ka vähendada, mis on tolliseadustiku artikli 235 punkti b kohaselt „otsus loobuda osaliselt või täielikult tollivõlast tuleneva maksusumma sissenõudmisest”. Tolliseadustiku artikli 236 lõike 1 teises lõigus on nähtud nimelt just ette, et „[i]mpordi- või eksporditollimaksu vähendatakse, kui on kindlaks tehtud, et selle kohta arvestuskande tegemise ajal ei tulenenud see summa seadusest või selle summa kohta tehti arvestuskanne vastuolus artikli 220 lõikega 2”.
II. Asjaolud ja menetlus
5. Conseil général de la Vienne, kes on Conseil de surveillance de la société d’économie mixte locale du Parc du Futuroscope’i (kohaliku segaosalusega äriühingu Parc du Futuroscope’i (edaspidi „Futuroscope”) järelevalvenõukogu liige, hankis Kanada õiguse alusel asutatud äriühingult IMAX Corporation (edaspidi „IMAX”) 1993. aasta 31. märtsi ja 29. aprilli vahel esitlusseadmeid, importides need ühenduse tolliterritooriumile.
6. Vastavalt müügilepingule jagunes tasu kaheks komponendiks: esiteks pidi Conseil général de la Vienne maksma IMAX‑ile 3 431 650 USA dollarit seadmete tarnimise hetkel ja teiseks tasuma sellele äriühingule 1,80 Prantsuse frangi suurust ühtse määraga tasu iga müüdud Futuroscope’i sissepääsupileti pealt.
7. Conseil général de la Vienne deklareeris aga eespool nimetatud materjali tolliväärtusena ainult esimese summa ning tasus üksnes maksu, mille Prantsuse toll selle alusel arvutas.
8. Et hilisema kontrolli käigus avastati teinegi komponent, nõudsid Prantsuse ametiasutused Conseil général de la Vienne’ilt sellega seotud maksu tasumist. Viimane pöördus küsimusega Commission de conciliation et d’expertise douanière’i (tolliameti lepitus- ja ekspertiisikomisjon; edaspidi „tolliameti komisjon”) poole, mis koosneb kohtuametnikest ja spetsialistidest ning millelt importijad (või eksportijad) võivad abi otsida, et ta oleks nende vaidlustes tolliga vahekohtunikuks. Tolliameti komisjon leidis 13. aprilli 1999. aasta arvamuses, et imporditud esitlusseadmete tolliväärtust oli ebaseaduslikult vähendatud 5 517 281 Prantsuse frangi (841 104 euro) võrra.
9. Sellega seoses esitas Conseil général de la Vienne Prantsuse ametiasutustele tolliseadustiku artikli 236 alusel tollimaksu vähendamise taotluse, mis jäeti 6. juuni 2000. aasta otsusega siiski rahuldamata.
10. Conseil général de la Vienne esitas selle otsuse peale sama aasta 17. juulil majandus-, rahandus- ja tööstusministeeriumile vaide.
11. Et kompromissettepanek nurjus, saatis Prantsuse tolliameti peadirektor Conseil général de la Vienne’ile kirja, milles ta meenutas kõigepealt eespool nimetatud vähendamisest keeldumise otsuse olemasolu ja võttis teatavaks menetlemisel oleva vaide ning teatas siis oma otsusest „pöörduda esitatud probleemi asjus komisjoni poole”(5) .
12. Sellele vaatamata esitas sama ametkond 19. juulil 2001 Conseil général de la Vienne’i vastu Tribunal d’instance de Poitiers’sse (Poitiers’ alama astme kohus) kaebuse, taotledes, et viimaselt nõutaks sisse imporditud esitlusseadmete ostuhinna teisest komponendist tulenev 1 451 541 Prantsuse frangi (221 286 euro) suuruse tollivõlg.
13. 18. septembril 2001 pöördus Prantsuse toll menetluse käigus oma valitsuse poole, et see edastaks komisjonile kirja, milles nad paluvad kinnitada selle analüüsi põhjendatust, mille tõttu nad nõuavad eespool nimetatud tollivõla tasumist. Sellele kirjale, mis saadeti 11. detsembril 2001, ei tulnud vastust.
14. 20. detsembril 2002 tegi Tribunal d’instance de Poitiers otsuse Conseil général de la Vienne’i kahjuks. Viimane vaidlustas tehtud kohtuotsuse Cour d’appel de Poitiers’s (Poitiers’ apellatsioonikohus).
15. See kohus märkis kõigepealt, et määruse nr 2454/93 artikli 871 kohaselt esitab toll juhtumi komisjonile, kui kahtleb selles, kas järelarvestuskande tegemata jätmise kriteeriumid käivad ikka asjaomase juhtumi kohta, eriti kui seaduse järgi tasumisele kuuluva tollimaksu summa kohta ei tehtud arvestuskannet tolli vea tõttu, mida ei oleks olnud võimalik avastada tollimaksu tasumise eest vastutaval isikul, kes toimis heauskselt ja järgis kõiki kehtivaid sätteid tollideklaratsiooni kohta.
16. Lisaks kahtles liikmesriigi toll selle kohtu arvates käesoleval juhul, kas tollivõlast tuleneva maksusumma kohta järelarvestuskande tegemata jätmise tingimuste täidetuse hindamiskriteeriumid käivad ikka selle juhtumi kohta, sest eespool viidatud 16. juuli 2001. aasta kirjaga teavitas toll Conseil général de la Vienne’i oma otsusest pöörduda komisjoni poole.
17. Seda arvestades otsustas Cour d’appel esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse, mis puudutab ainult artikli 871 tõlgendamist ja on sõnastatud järgmiselt:
„Kas [määruse nr 2454/93] artiklit 871,(6) mis käsitleb tollivõla sissenõudmist, tuleb tõlgendada nii, et sellega sätestatakse kohustuslik menetlus, mille järgimata jätmine toob kaasa tühisuse, kui tegemist on juhtumiga, kus liikmesriigi toll on väljendanud sissenõudmise menetluse mingil hetkel kahtlust selles, kas heauskse maksukohustuslase suhtes kehtivad tollimaksu sissenõudmise või vähendamise kriteeriumid sellise tollivõla osas, mis on jäänud tasumata, kuna selle kohta ei olnud arvestuskannet tehtud kuupäeval, mil see võlg oleks tulnud tasuda, ja kui võlg puudutab Kanada tarnija poolt tarnitud esitlusseadmete ostuhinnale sellise ühtse määraga tasu võimalikku lisamist, mis sisaldub kohustuslikus korras selle lõbustuspargi sissepääsuhinnas, kus neid seadmeid kasutatakse, olenemata sellest, kas tasu maksnud külastaja kõnealust seadet kasutas või mitte?”
18. Euroopa Kohtus niiviisi algatatud menetluses esitasid kirjalikke märkusi Conseil général de la Vienne, Prantsuse ja Slovaki valitsus ning komisjon. Samad isikud peale Slovaki valitsuse esitasid 28. septembril 2005 toimunud kohtuistungil suulisi märkusi.
III. Õiguslik analüüs
A. Vastuvõetavus
19. Enne põhiküsimuse käsitlemist tuleb teha mõned märkused küsimuse vastuvõetavuse kohta, sest Prantsuse valitsus vaidlustas selle vastuvõetavuse.
20. Nimetatud valitsuse arvates ei ole põhikohtuasja lahendamiseks tarvis tõlgendada artiklit 871. Et selles on viidatud tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punktis b sätestatud tingimustele, näitab viidatud õigusnorm, et seda tuleb kohaldada ainult siis, kui need tingimused on täidetud, ja seega ainult siis, kui siseriiklikud ametiasutused kardavad, et sooritasid maksusumma kindlaksmääramise hetkel „vea [...], mida ei oleks olnud võimalik avastada tasumise eest vastutaval isikul, kes toimis heauskselt ja järgis kõiki kehtivaid sätteid”.
21. Et käesoleva kohtuasja aluseks olnud menetluses vaidlustas Conseil général de la Vienne vastupidi imporditud esitlusseadmete ostuhinna teise komponendi (mis on seotud neid seadmeid kasutavate pargi külastajate arvuga) kaasamise enda maksude arvutamisse, tuginemata veale, millel on eespool kirjeldatud tunnused, ei ole artikli 871 tõlgendamine asjakohane.
22. Prantsuse valitsuse arvates kinnitab seda lisaks asjaolu, et kahtlus, mille osas komisjoniga tegelikult konsulteeriti – mis pealegi ei toimunud artiklis 871 ette nähtud vormis –, puudutas just selle analüüsi põhjendatust, mille tõttu tegi Prantsuse toll maksu arvutamisel järelarvestuskande esitlusseadmete ostuhinna teise komponendi kohta, ning mitte vea olemasolu tolliseadustiku artikli 220 artikli 2 punkti b tähenduses.
23. Mina omalt poolt ei saa välistada, et just sellest liikmesriigi tolli kahtlusest eespool nimetatud 16. juuli 2001. aasta kirjas teada antigi. See tundubki nimelt olevat küsimus, mille Conseil général de la Vienne tõstatas ja mille ametiasutused otsustasid lõpuks komisjonile edastada.
24. See ei too siiski paratamatult kaasa vastuvõetamatuse vastuväitega nõustumist. Nimelt leidis siseriiklik kohus, kes oli muidugi teadlik Conseil général de la Vienne’i tollivormistusjärgse sissenõudmise vastu esitatud argumentidest, sellegipoolest, et niisugused Prantsusmaa ametiasutuste kahtlused, nagu on kirjeldatud 16. juuli 2001. aasta kirjas, oleksid võinud igal juhul olla sellised, mis käivitavad määruse nr 2454/93 artiklis 871 kirjeldatud mehhanismi. Siseriiklik kohus pöördus Euroopa Kohtu poole just selleks, et kõrvaldada igasugune kahtlus, kas nimetatud õigusnormi kohaldamise tingimused on täidetud.
25. Kui küsimus on kord juba niiviisi määratletud, arvan, et ühenduse kohtupraktika vastuvõetavuse valdkonnas ei võimalda eelotsuse küsimust vältida.
26. Nagu teada, on vastavalt sellele kohtupraktikale „[EÜ] artikliga [234] rajatud Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute koostöö raames ainult siseriiklikul kohtul, kelle lahendada on vaidlus ja kes vastutab langetatava kohtuotsuse eest, pädevus kohtuasja eripära arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust”. Ainult „erandjuhtudel [teeb ta] oma pädevuse hindamiseks kindlaks, millistel asjaoludel siseriiklik kohus talle eelotsusetaotluse esitas”(7) . See on nii eelkõige siis, „kui ühenduse õigusnormi tõlgendamine või kehtivuse hindamine, mida siseriiklik kohus on palunud, ei ole ilmselgelt
kuidagi seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega või kui kõnealune probleem on hüpoteetiline [...]”(8) .
27. Mulle tundub aga, et kuna siseriiklik kohus leidis, et määruse nr 2454/93 artikli 871 sõnastus ei võimalda selgelt mõista, millistel tingimustel muutub kohustuslikuks esitada juhtum komisjonile, ei saa Euroopa Kohtu otsust selles küsimuses pidada siseriikliku kohtu otsuse tegemise seisukohast asjakohatuks, vähemalt mitte ilmselgelt. Nimelt alles pärast seda, kui ta on saanud Euroopa Kohtu selgitava tõlgenduse, mis võimaldab tal teha kindlaks, kas käsitletaval juhul on olemas või mitte kohustus pöörduda komisjoni poole, saab eelotsusetaotluse esitanud kohus hinnata riigisisese menetluse seaduslikkust. Tänu Euroopa Kohtu antud teabele saab ta eelkõige otsustada, kas Conseil général de la Vienne’ilt võeti erapooletustagatis, mis seisneb tollivõla tollivormistusjärgse sissenõudmata jätmise tingimuste täidetuse komisjonipoolses hindamises.
28. Seepärast arvan, et küsimus on vastuvõetav, ning analüüsin nüüd põhiküsimust.
B. Põhiküsimus
29. Oma eelotsuse küsimuses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 2454/93 artiklist 871 tuleneb, et kui liikmesriigi toll väljendab kasvõi ajutiseltki kahtlust, kas tasumata jäetud maksu tollivormistusjärgse sissenõudmata jätmise tingimused on konkreetsel juhul täidetud, on ta kohustatud esitama küsimuse hindamiseks komisjonile.
30. Conseil général de la Vienne ja Slovaki valitsus arvavad, et niisugune kohustus eksisteerib igal juhul.
31. Ka Prantsuse valitsus kinnitab kõnesoleva kohustuse olemasolu juhul, kui kahtlustel on teatavad tunnused. Ta püüdis siiski kõigepealt vastata küsimusele, kas käesoleval juhul tuleb kohaldada artikli 871 esialgset või muudetud versiooni, mis tuleneb määrusest nr 1335/2003 (vt eespool 3. joonealune märkus), ning valis teise võimaluse.
32. Komisjon on selles küsimuses vastupidisel seisukohal. Ta on seda aga ka arutatava põhiküsimuse osas, sest leiab, et kui esialgsele kahtlusele järgneb veendumus, et tollivormistusjärgse sissenõudmata jätmise tingimused ei ole täidetud, ei ole liikmesriigi ametiasutused kohustatud komisjoni poole pöörduma.
33. Mina omalt poolt arvan esiteks artikli 871 kohaldatava versiooni osas, et käesoleval juhul on asjakohane üksnes esialgne versioon. On kindlasti tõsi, et meil on siin tegemist menetlusnormiga ning et ühenduse kohtupraktika kohaselt „kohaldatakse [...] menetlusnorme kõikide nende jõustumise hetkel pooleliolevate vaidluste suhtes”(9) . Siiski on ka tõsi, et üldpõhimõtete kohaselt võib uut seadust kohaldada otsekohe ainult olukordade suhtes, mis tekkisid küll eelmise seaduse kehtivusajal, kuid ei ole veel lõppenud uue seaduse jõustumise hetkel.
34. Mulle tundub aga just, et enne 1. augustil 2003 jõustunud määrusega nr 1335/2003 tehtud muudatusi oli käesoleval juhul asjakohane õiguslik olukord täielikult lõppenud. Kiri, milles toll väljendas kahtlusi, mis tuli esitada komisjonile, kannab nimelt 16. juuli 2001. aasta kuupäeva; kohtukutse Conseil général de la Vienne’ile, millega tal paluti ilmuda Tribunal d’instance de Poitiers’sse, kannab 19. juuli 2001. aasta kuupäeva ning viimane tegi oma otsuse 20. detsembril 2002.
35. Et see on täpsustatud, käsitleme nüüd põhiküsimust, st kontrollime, kas tollil oli või mitte kohustus pöörduda komisjoni poole.
36. Meenutan selles osas, et artikkel 871 sätestab, et „kui toll peab seadustiku artikli 220 lõike 2 punktis b sätestatud tingimusi täidetuks või kahtleb selles, kas selle sätte kriteeriumid käivad teatava juhu kohta, peab
toll esitama
dokumendid kõnealuse juhu kohta komisjonile [...]”(10) .
37. Võttes arvesse ühenduse seadusandja tavalist normitehnikat, võib kindla kõneviisi oleviku kasutamise põhjal järeldada, et siin on tegemist kohustusega esitada juhtum komisjonile.
38. See ei ütle siiski kõike, mida on käesolevas kohtuasjas tarvis teada. Usun nimelt, et sellega seoses on lisaks vaja kontrollida, kas kõnesolev kohustus lõpeb ja tollil on vaba voli teha oma otsus, kui kaovad kahtlused, mida nad varem väljendasid. Kui seejärel tuleks teha järeldus, et kohustus kestab pärast kahtluste kadumist edasi, tuleks veel näidata ära, mida need peavad puudutama, et nende isegi ajutine olemasolu kohustaks pöörduma komisjoni poole.
39. a. Mis puudutab esimest aspekti, siis mulle tundub, nagu ka komisjon kohtuistungil märkis, et artikli 871 sõnastus paneb arvama, et juhtumi esitamine komisjonile peab toimuma samal ajal, kui esinevad kahtlused, ning seevastu peab see kohustus olema välistatud juhul, kui esialgses etapis ilmnenud kahtlustele järgnes veendumusele jõudmine.
40. Lisan, et käesoleval juhul jõudis Prantsuse toll viimaks veendumusele, et tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punktis b ette nähtud tingimused ei ole täidetud ning järelikult tuleb tasumata maks tollivormistusjärgselt sisse nõuda. Arvan aga, et kui liikmesriigi asutused jõuavad lõpuks veendumusele, et peavad toimima nii, ei ole neil mingit kohustust pöörduda eelnevalt komisjoni poole.
41. Teen selle järelduse põhimõtetest, mida on kinnitatud Euroopa Kohtu praktikas, mis käsitleb õigusnorme, mis asendati määruse nr 2454/93 artikliga 871 ja tolliseadustiku artikliga 220 nende ülesehitust muutmata.
42. Viitan kõigepealt komisjoni 20. juuni 1980. aasta määruse (EMÜ) nr 1573/80, millega kehtestatakse rakenduseeskirjad nõukogu määruse (EMÜ) nr 1697/79 impordi- või eksporditollimaksude maksmist nõudvale tolliprotseduurile suunatud kauba eest tasumata jäänud impordi- või eksporditollimaksude tollivormistusjärgse sissenõudmise kohta artikli 5 lõikele 2 (edaspidi „määrus nr 1573/80”)(11), artiklile 4. See õigusnorm, mis sisuliselt ei erine määruse nr 2454/93 artiklist 871, nägi ette, et „kui selle liikmesriigi pädev asutus, kus viga tehti, ei suuda oma vahenditega veenduda, et kõik alusmääruse artikli 5 lõikes 2 määratletud tingimused on täidetud [...], esitab ta komisjonile otsuse tegemise taotluse [...]” [Mitteametlik tõlge].
43. Kõnesolevad tingimused olid kehtestatud nõukogu 24. juuli 1979. aasta määruse (EMÜ) nr 1697/79 impordi- või eksporditollimaksude maksmist nõudvale tolliprotseduurile suunatud kauba eest tasumata jäänud impordi- või eksporditollimaksude tollivormistusjärgse sissenõudmise kohta (edaspidi „määrus nr 1697/79”)(12) artikli 5 lõikes 2 samalaadses sõnastuses, nagu hiljem kasutati tolliseadustiku artiklis 220. Tegemist pidi nimelt olema maksudega, „[...] mida ei nõutud sisse pädevate asutuste enda vea tõttu, mida ei oleks olnud võimalik avastada tasumise eest vastutaval isikul, kui viimane toimis omalt poolt heauskselt ja järgis kõiki kehtivaid sätteid tollideklaratsiooni kohta”.
44. Euroopa Kohtul on aga olnud võimalus täpsustada, et määruse nr 1573/80 eespool viidatud artiklis 4 „ei ole peetud silmas juhtumit, mil pädevad ametiasutused on veendunud, et nõukogu määruse artikli 5 lõikes 2 sätestatud tingimused ei ole täidetud, ja mil nad leiavad seega, et peavad maksu sisse nõudma. Niisugune tõlgendus on kooskõlas komisjoni määruse eesmärgiga. Nimelt on otsustuspädevus tollimaksu tollivormistusjärgse sissenõudmise valdkonnas antud komisjonile eesmärgiga tagada ühenduse õiguse ühetaoline kohaldamine. Selline ühetaoline kohaldamine on ohustatud juhul, kui menetlusse võetakse
taotlus loobuda tollivormistusjärgsest sissenõudmisest, kuna argumentatsioon, millega liikmesriik võib soodsat otsust põhistada, võib jääda väljapoole sellist kontrolli, mis võimaldaks tagada ühenduse õigusaktidega sätestatud tingimuste ühetaolise kohaldamise, kuna seda tõenäoliselt kunagi kohtus ei vaidlustata. Nii ei ole aga siis, kui liikmesriikide ametiasutused nõuavad summa sisse [...]. Asjaomasel isikul on aga võimalus niisugune otsus vaidlustada liikmesriigi kohtutes. Selle tulemusena saab ühenduse õiguse ühetaolisuse tagada Euroopa Kohus eelotsusemenetluse käigus”(13) .
45. Võttes aga arvesse, et tolliseadustiku ja määruse nr 2454/93 jõustumisel ei ole mingit mõju põhimõtetele, mida Euroopa Kohus on kinnitanud varasemate õigusaktide osas, arvan, et käesoleval juhul tuleb teha sama järeldus, sest toll otsustas maksu tollivormistusjärgselt sisse nõuda.
46. Et punktis 38 nimetatud esimest küsimust on eespool selgitatud, arvan, et võin teha ettepaneku vastata eelotsuse küsimusele, et määruse nr 2454/93 artiklit 871 tuleb tõlgendada nii, et võttes arvesse käesoleva juhtumi asjaolusid, ei kohusta see liikmesriigi tolli esitama juhtumit komisjonile.
47. b. Sellegipoolest tuleb juhuks, kui Euroopa Kohus leiab, et komisjoni poole pöördumise kohustus säilib vaatamata kahtluste kadumisele ja sissenõudmisotsuse tegemisele, täpsustada – nagu märgitud punktis 38 –, mida need kahtlused peavad puudutama, et võiks kohaldada määruse nr 2454/93 artiklit 871.
48. Selle õigusnormi sõnastuse kohaselt peavad need kahtlused puudutama seda, kas tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punktis b maksu kohta järelarvestuskande tegemata jätmiseks sätestatud „kriteeriumid käivad” konkreetse juhtumi kohta.
49. Et see õigusnorm on sõnastatud peaaegu samamoodi nagu sellele eelnenud õigusnorm, nimelt määruse nr 1697/79 artikli 5 lõige 2, olen arvamusel, et käesoleval juhul on kasulik meenutada Euroopa Kohtu praktikat, milles on tõlgendatud seda viimast õigusnormi.(14)
50. Küsimused, mida kahtlused peavad selle kohtupraktika kohaselt puudutama, on järgmised:
„– maksu ei nõutud sisse kõnesolevat [maksu] käsitlevate õigusaktide tõlgendamise või kohaldamise vea tõttu, mis on pädevate ametiasutuste aktiivse käitumine tagajärg, mis välistab tasumise eest vastutava isiku ebaõigetest deklaratsioonidest tingitud vead,
– heauskne tasumise eest vastutav isik ei [oleks] saanud seda viga avastada, vaatamata oma kutsealasele kogemusele ja hoolsusele, mida ta pidi ilmutama,
– sama tasumise eest vastutav isik järgis kõiki kehtivates õigusaktides sätestatud norme, mis käsitlevad selle asjaolu deklareerimist, millega kõnesoleva [maksu] sissenõudmine on seotud”(15) .
51. Nagu Euroopa Kohus on lisaks täpsustanud, „on siseriikliku kohtu ülesanne tuvastada, kas arvestades juhtumi asjaolusid”, puudutavad siseriiklike ametiasutuste kahtlused äsja nimetatud küsimusi.(16)
52. Siin piisab, kui meenutada veel kord, et kui see kontroll peaks andma positiivse tulemuse, tuleks vabastada liikmesriigi ametiasutused komisjoni poole pöördumise kohustusest. Seda muidugi mõista ikka, kui leitakse vastupidi ettepanekule, mille ma eespool tegin, et see kohustus säilib vaatamata siseriiklike ametiasutuste kahtluste kadumisele ja sissenõudmisotsuse tegemisele.
IV. Ettepanek
53. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Cour d’appel de Poitiers’ eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Komisjoni 2. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artiklit 871 tuleb tõlgendada nii, et võttes arvesse käesoleva juhtumi asjaolusid, ei kohusta see liikmesriigi tolli esitama juhtumit komisjonile.
(1) .
(2)
–	EÜT L 253, lk 1; ELT eriväljaanne 02/06, lk 3.
(3)
–	Mitut määruse nr 2454/93 artiklit, mis on käesolevas kohtuasjas asjakohased, on muudetud 2003. aastal (komisjoni 25. juuli 2003. aasta määrus (EÜ) nr 1335/2003, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EMPs kohaldatav tekst) (ELT L 187, lk 16; ELT eriväljaanne 02/13, lk 463)), kuid nagu näeme tagapool (vt punkt 31 jj), ei puuduta need muudatused käesolevat juhtumit.
(4)
–	EÜT L 302, lk 1.
(5)
–	Mitteametlik tõlge prantsuse keelest.
(6)
– Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab ekslikult tolliseadustiku artiklile 871.
(7)
–	13. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑379/98: PreussenElektra (EKL 2001, lk I‑2099, punktid 38 ja 39) ja 22. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑390/99: Canal Satélite Digital (EKL 2002, lk I‑607, punktid 18 ja 19).
(8)
–	Vt eelkõige 15. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑415/93: Bosman (EKL 1995, lk I‑4921, punkt 61); 9. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑437/97: EKW ja Wein & Co. (EKL 2000, lk I‑1157, punkt 52); 13. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑36/99: Idéal tourisme (EKL 2000, lk I‑6049, punkt 20) ja 21. jaanuari 2003. otsus kohtuasjas C‑318/00: Bacardi‑Martini ja Cellier des Dauphins (EKL 2003, lk I‑905, punkt 43). Kohtujuristi kursiiv.
(9)
–	12. novembri 1981. aasta otsus liidetud kohtuasjades 212/80–217/80: Salumi jt (EKL 1981, lk 2735, punkt 9) ja 6. juuli 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑121/91 ja C‑122/91: CT Control (Rotterdam) ja JCT Benelux vs . komisjon (EKL 1993, lk I‑3873, punkt 22).
(10)
–	Kohtujuristi kursiiv.
(11)
–	EÜT L 161, lk 1.
(12) –	EÜT L 197, lk 1.
(13)
–	26. juuni 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑64/89: Deutsche Fernsprecher (EKL 1990, lk I‑2535, punktid 12 ja 13) (Kohtujuristi kursiiv). Vt ka 27. juuni 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑348/89: Mecanarte (EKL 1991, lk I‑3277, punktid 32 ja 33) ja 14. mai 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑153/94 ja C‑204/94: Faroe Seafood jt (EKL 1996, lk I‑2465, punktid 79 ja 80).
(14)
–	3. märtsi 2005. aasta otsuses kohtuasjas C‑499/03 P: Biegi Nahrungsmittel ja Commonfood (EKL 2005, lk I‑1751, punkt 46) tõlgendas Euroopa Kohus tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punkti b, viidates „analoogia alusel” määruse nr 1697/79 artikli 5 lõiget 2 käsitlevale kohtupraktikale.
(15)
– 11. oktoobri 2001. aasta määrus kohtuasjas C‑30/00: William Hinton & Sons (EKL 2001, lk I‑7511, punkt 74). Vt ka 1. aprilli 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑250/91: Hewlett Packard France (EKL 1993, lk I‑1819, punktid 12 ja 13); 12. detsembri 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑47/95–C‑50/95, C‑60/95, C‑81/95, C‑92/95 ja C‑148/95: Olasagasti jt (EKL 1996, lk I‑6579, punktid 32–35) ja 26. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑370/96: Covita (EKL 1998, lk I‑7711, punktid 24–28).
(16)
–	Vt eespool viidatud kohtuotsus Covita, punkt 28, ja eespool viidatud kohtuotsus Olasagasti jt, punkt 36.