62010CC0281_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesolev kohtuasi on esimene, kus Euroopa Kohtul on palutud otsustada määruse nr 6/2002(2) üle seoses Üldkohtu otsuse peale esitatud apellatsioonkaebusega.(3) Lisaks sellele, et käsitletavale kohtuasjale tuleb anda konkreetne lahendus, on praegu esmakordselt võimalik tuua selgust mõnes otsustavas punktis, et määrata kindlaks, mis piires ja mis tingimustel võivad liidu kohtud kontrollida Siseturu Ühtlustamise Ameti (edaspidi „ühtlustamisamet”) otsuseid, mis puudutavad ühenduse disainilahendusi.
I. Õiguslik raamistik
2. Määrus nr 6/2002 (edaspidi ka „määrus”) on pika ja sündmusterohke, 1950. aastate lõpus alguse saanud seadusandliku protsessi tulemus, millest ei ole tarvis siin kokkuvõtet teha.(4) Määruse artikkel 3 määratleb „disainilahenduse”(5) järgmiselt: „toote või selle osa välimus, mis tuleneb eelkõige toote enese ja/või selle kaunistuste joonte, piirjoonte, värvide, kuju, struktuuri ja/või materjali omadustest.”
3. Määruse artikkel 4 „Kaitsekõlblikkus” sätestab järgmist:
„1. Disainilahendust kaitstakse ühenduse disainilahendusena juhul, kui see on uudne ja eristatav.
[…]”.
4. Määruse artiklis 5 ja artiklis 6 on määratletud kaks artiklis 4 nimetatud kriteeriumi, st disainilahenduse uudsus ja eristatavus.
5. Artikkel 5 „Uudsus” sätestab:
„1. Disainilahendus loetakse uudseks, kui identset disainilahendust ei ole tehtud avalikkusele kättesaadavaks:
a) ühenduse registreerimata disainilahenduse puhul enne kuupäeva, mil disainilahendus, millele kaitset taotletakse, esimest korda avalikkusele kättesaadavaks tehti;
b) ühenduse registreeritud disainilahenduse puhul enne kuupäeva, mil esitati selle disainilahenduse registreerimise taotlus, millele kaitset taotletakse, või kui nõutakse prioriteeti, enne prioriteedikuupäeva.
2. Disainilahendused loetakse identseks, kui nende omadused erinevad vaid ebaoluliste üksikasjade poolest.”
6. Artikkel 6 „Eristatavus” sätestab järgmist:
„1. Disainilahendus loetakse eristatavaks, kui vastava ala asjatundja [mõiste „asjatundja” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „asjatundlik kasutaja”] üldmulje sellest erineb kõikide nende disainilahenduste jäetud üldmuljest, mis on avalikkusele kättesaadavaks tehtud:
a) ühenduse registreerimata disainilahenduse puhul enne kuupäeva, mil disainilahendus, millele kaitset taotletakse, esimest korda avalikkusele kättesaadavaks tehti;
b) ühenduse registreeritud disainilahenduse puhul enne kuupäeva, mil esitati selle disainilahenduse registreerimise taotlus, millele kaitset taotletakse, või kui nõutakse prioriteeti, enne prioriteedikuupäeva.
2. Eristatavuse hindamisel võetakse arvesse autori vabadusastet disainilahenduse väljatöötamise käigus.”
7. Mõiste „üldmulje”, mille disainilahendus jätab, ja mõiste „autori vabadusaste” on lisaks määruse artiklile 6 ka artiklis 10, mille pealkiri on „Kaitse ulatus”. See sätestab:
„1. Ühenduse disainilahendusest tulenev kaitse hõlmab kõiki disainilahendusi, mis jätavad [asjatundlikule kasutajale] ühesuguse üldmulje.
2. Kaitse ulatuse hindamisel võetakse arvesse autori vabadusastet disainilahenduse väljatöötamise käigus.”
8. Määruse artikkel 25 „Kehtetuse alused” sätestas käesoleva vaidluse asjaolude toimumise ajal kehtinud redaktsioonis järgmist:
„1. Ühenduse disainilahenduse võib kehtetuks tunnistada üksnes järgmistel juhtudel:
a) disainilahendus ei vasta artikli 3 punktis a esitatud määratlusele;
b) disainilahendus ei vasta artiklite 4–9 tingimustele;
c) kohus on otsustanud, et õiguste omanikul puudub artikli 14 kohane õigus ühenduse disainilahendusele;
d) ühenduse disainilahendus on vastuolus varasema disainilahendusega, mis on avalikkusele kättesaadavaks tehtud pärast taotluse esitamise kuupäeva või, kui nõutakse prioriteeti, pärast ühenduse disainilahenduse prioriteedikuupäeva, ning mille kaitse ühenduse disainilahendusena või ühenduse disainilahenduse taotlusest, liikmesriigis registreeritud disainilahenduse õigusest või nimetatud õiguse taotlusest tulenevalt algas enne nimetatud kuupäeva;
[…]”.
9. Kohtulik kontroll disainilahendusi puudutavate ühtlustamisameti otsuste üle on ette nähtud määruse artiklis 61 „Euroopa Kohtusse kaebamine”, mis sätestab järgmist:
„1. Kaebusi käsitlevate apellatsioonikodade otsuste peale võib Euroopa Kohtule esitada kaebuse.
2. Kaebuse aluseks võib olla pädevuse puudumine, olulise menetlusnormi rikkumine, asutamislepingu, käesoleva määruse või nende rakendusnormide rikkumine või võimu kuritarvitamine.
3. Euroopa Kohus on pädev vaidlustatud otsust tühistama või seda muutma.
[…]”.
II. Asjaolud ja menetlus ühtlustamisametis
10. Äriühing Grupo Promer Mon-Graphic, SA (edaspidi „Promer”) esitas 17. juulil 2003 ühtlustamisametile ühenduse disainilahenduse registreerimise taotluse toote kohta mille kirjeldus oli „metallist mänguplaat”.(6) Disainilahendus registreeriti numbri 53186-01 all. Disainilahenduse graafiline kujutis on selline:
>image>1
11. Taotluses nõuti prioriteeti Hispaania disainilahendusele nr 157098, mille taotlus oli esitatud 8. juulil 2003.
12. Äriühing PepsiCo, Inc. (edaspidi „PepsiCo”) esitas 9. septembril 2003 ühtlustamisametile disainilahenduse nr 74463-01 registreerimise taotluse toote kohta, mille kirjeldus oli „reklaammänguasi” („promotional item for games”). Ka seekord nõuti prioriteeti ühele Hispaania disainilahendusele, nimelt disainilahendusele nr 157156, mille kohta oli taotlus esitatud 23. juulil 2003. Disainilahenduse graafiline kujutis on selline:
>image>2
13. Mõlemad disainilahendused on seotud lastele mõeldud väikeste kogutavate mänguasjadega, mida sageli jagatakse kingitusena teiste toodete pakendis. Tegemist on nn pog ’idega (hispaania keeles nimetatakse neid üldiselt tazo ’deks).
14. Promer vaidlustas 4. veebruaril 2004 ühtlustamisameti tühistamisosakonnas PepsiCo registreeritud disainilahenduse, tuginedes määruse artikli 25 lõike 1 punkti d alusel selle vastuolule omaenda varasema disainilahendusega. Tühistamisosakond rahuldas selle taotluse 20. juuni 2005. aasta otsusega, tunnistades seega PepsiCo registreeritud disainilahenduse kehtetuks. Tühistamisosakonna väitel on vastandatud disainilahendused tõepoolest nii sarnased, et jätavad asjatundlikule kasutajale ühesuguse üldmulje.
15. PepsiCo vaidlustas selle tühistamisosakonna otsuse edukalt apellatsioonikojas. Apellatsioonikoda märkis muu hulgas, et vastandatud disainilahenduste jäetava üldmulje hindamiseks tuleb määruse kohaselt võtta arvesse autori vabadusastet disainilahenduse väljatöötamise käigus. Tühistamisosakonna hinnangul oli vaadeldaval juhul see vabadusaste väga suur, kuna asjassepuutuva valdkonnana võttis ta arvesse kõiki võimalikke reklaamesemeid, mida on arusaadavalt äärmiselt palju. Apellatsioonikoja arvates oli asjassepuutuv valdkond, mida kõnesoleval juhul arvesse võtta, hoopis kitsam pog ’ide (või tazo ’de) valdkond, kuna selliste toodete puhul on niisugused omadused nagu ümmargune kuju nende toodete püsiomadustena vältimatud, oli autori tegelik vabadusaste järelikult palju väiksem kui tühistamisosakonna arvestatud aste. Neist kaalutlustest lähtudes leidis apellatsioonikoda, et kuigi kahe vastandatud disainilahenduse erinevused on piiratud, on need siiski piisavad, välistamaks, et need võiksid jätta asjatundlikule kasutajale sama üldmulje. Niisiis tühistas apellatsioonikoda tühistamisosakonna otsuse ja kinnitas PepsiCo registreeritud disainilahenduse kehtivust.
III. Vaidlustatud kohtuotsus
16. Promer vaidlustas apellatsioonikoja otsuse Üldkohtus, kes tegi selle kohta 18. märtsi 2010. aasta otsuse kohtuasjas T‑9/07: Grupo Promer Mon Graphic vs . Siseturu Ühtlustamise Amet – PepsiCo (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”).(7)
17. Vaidlustatud kohtuotsuses kinnitas Üldkohus suures osas apellatsioonikoja õiguslikke hinnanguid. Eriti kinnitas ta seda, et disainilahenduste „vastuolu” määruse artikli 25 tähenduses tähendab, et need disainilahendused jätavad asjatundlikule kasutajale ühesuguse üldmulje.(8) Lisaks kinnitas ta, et autori vabadusastme hindamisel aluseks võetav valdkond ei ole mitte kõik reklaamesemed, vaid konkreetselt pog’ id:(9) sellest tulenevalt on autori tegelik vabadus üsna piiratud.
18. Üldkohtu arvates oleks PepsiCo registreeritud disainilahendus võinud isegi neis kitsais piires, mis on jäetud autori loovusele uute pog ’ide disainilahenduste väljatöötamisel, saavutada suurema eristatavuse. Eriti märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 79–81 (kohtujuristi kursiiv):
„79 […] on mõlemal asjaomasel disainilahendusel kontsentrilised ringid, mis asuvad ketta ääre ja keskkoha vahelise joone umbes esimesel kolmandikul. Apellatsioonikoda tõi vaidlustatud otsuse punktis 22 selle sarnasuse välja ning märkis, et selle ringiga soovitakse jätta muljet, et ketta keskosa on pisut kõrgendatud. Siiski tuleb märkida, et nimetatud keskosa võib piiritleda ka mõni teine kujund peale ringi . Selle kohta annab tunnistust vaidlustatud disainilahenduse registreerimise taotlus, mis on lisatud ühtlustamisameti poolt Üldkohtule edastatud toimikule ning millega nõutakse kolmes variandis esineva Hispaania disainilahenduse nr 157156 prioriteeti; asjaomast kõrgendatud keskosa piiritlevad nende variantide kohaselt ring, kolmnurk või kuusnurk. Seda järeldust ei sea kahtluse alla ka ühtlustamisameti poolt kohtuistungil esitatud argument, mille kohaselt ketta keskosa kuju peab olema lihtne, et see ei moonutaks kettale kantud pilti, kuna ka kolmnurkne, kuusnurkne, nelinurkne või ovaalne kuju ringi kuju asemel ei moonutaks pilti. Nimetatud järeldust ei sea kahtluse alla ka ühtlustamisameti argument, mille kohaselt peab selleks, et kõrgendatud keskosa oleks kumer, tegemist olema ringiga, kuna see võib olla ka näiteks ovaalne.
80 […] on asjaomased disainilahendused sarnased osas, milles ketaste ümaraks keeratud serv on
ketta ääre ja keskosa vahele jääva vahepealse osaga võrreldes kõrgem .
81 […] on asjaomased disainilahendused sarnased selles osas, et kõrgendatud keskosa ning ketta ääre ja kõrgendatud osa vahele jääva vahepealse osa vastavad proportsioonid on sarnased.”
19. Äsja toodud tähelepanekutest lähtudes leidis Üldkohus, et vastandatud disainilahenduste erinevused ei ole asjatundlikule kasutajale erineva üldmulje jätmiseks piisavad,(10) ning tühistas sellest tulenevalt apellatsioonikoja otsuse.
IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
20. Käesolev apellatsioonkaebus jõudis Euroopa Kohtu kantseleisse 4. juunil 2010. Apellatsioonkaebuse esitanud äriühing PepsiCo palub Euroopa Kohtul:
– tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
– lükata tagasi nõuded, mille esimeses astmes hagejaks olnud pool Üldkohtule esitas, või teise võimalusena suunata asi Üldkohtule tagasi;
– mõista kohtukulud välja esimese kohtuastme hagejalt.
21. Esimeses kohtuastmes hagejaks olnud Promer palub Euroopa Kohtul:
– jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
– mõista kohtukulud välja apellandilt.
22. Ühtlustamisamet astus menetlusse apellandi toetuseks ning soovitab apellatsioonkaebuse rahuldada.
23. Pooled kuulati ära 10. märtsi 2011. aasta kohtuistungil.
V. Apellatsioonkaebus
24. Oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab apellant ainult ühe väite, mis koosneb viiest osast. Alljärgnevalt vaatlen neid ükshaaval.
A. Ainsa väite esimene osa, mis puudutab autori vabaduse piire
1. Poolte argumendid
25. Väite esimese osaga väidab apellant, et Üldkohus rakendas vääralt põhimõtet, mille kohaselt tuleb vastandatud disainilahenduste võrdlemisel võtta arvesse autori loomingulise vabaduse võimalikke piire. Konkreetsemalt: kuigi Üldkohus märkis õigustatult, et kõnealusel juhul on need piirid üsna ahtad ja autori vabadus piiratud, luges ta seejärel kõigile pog ’idele omased tunnused, mis apellandi arvates ei oleks saanud teistsugused olla, sarnasusteks, mis võivad muuta kaks disainilahendust liiga sarnaseks. Sellised tunnused on PepsiCo väitel keskosa ümmargune kuju, kõrgendatud serv, samuti keskosa ning ketta ääre ja keskosa vahele jääva vahepealse osa suhtelised mõõtmed: tegemist on nimelt kõigile asjassepuutuvasse kategooriasse kuuluvatele esemetele tüüpiliste omadustega, mis on tingitud juba toodete funktsioonist. Lisaks on see, et keskosa oleks ringikujuline, vajalik selleks, et kui neid sõrmega vajutada, laseksid pog ’id kuuldavale heli.(11)
26. Ühtlustamisamet nõustub apellandi argumendiga, olgugi et tema seisukoht on mõnes nüansis veidi erinev. Konkreetsemalt leiab ühtlustamisamet, et kuigi keskosa ringikujulisus ei ole funktsionaalsest seisukohast vältimatu, tingib seda siiski turg, kus selline kuju on üldlevinud ja seda tüüpi toodete juures üldkasutatav. Seega kujutab see endast disainilahenduse autori vabaduse piirangut.
27. Promer nõuab omalt poolt, et apellandi argumendid lükataks tagasi ning väidab, et nendega püütakse tegelikult Üldkohtu faktilisi hinnanguid kahtluse alla seada.
2. Hinnang
28. Apellatsioonkaebuse väite esimene osa puudutab üht disainilahendusi reguleerivate ühenduse õigusnormide olulisimat tegurit, nimelt seda, milline roll tuleb omistada autori tegelikule loomingulisele vabadusele. Nagu me õiguslikku raamistikku tutvustades nägime, meenutab määrus loomingulise vabaduse piire nii oma artiklis 6, mis puudutab disainilahenduste eristatavust, kui ka artiklis 10 kaitse ulatuse kohta: mõlemal juhul kinnitab norm, et „võetakse arvesse autori vabadusastet disainilahenduse väljatöötamise käigus”.
29. Autori loomingulise vabaduse arvesse võtmise vajadust selgitab see, kui arvestada, et tootel, mille disainilahendusega on tegemist, on osa omadusi n.ö „vältimatud”: järelikult pole autoril vabadust neid muuta ning nende sarnasust teise disainilahenduse omadustega ei saa pidada määravaks. Näiteks kahe köögilaua disainilahenduse puhul ei ole reeglina oluline asjaolu see, et mõlemale on ette nähtud lauaplaat ja neli jalga, kuna neli jalga on valdaval enamikul juhtudel köögilaudade püsiomadus. Disainilahenduste puhul, mida iseloomustavad autori loomingulise vabaduse suured piirangud, võib erineva üldmulje jätmiseks üldiselt piisata ka väikestest erinevustest.
30. Üks küsimus, mis vajab selgitamist ning millele määruses vastust ei ole, puudutab seda, milliseid autori vabaduse piiranguid tuleb arvesse võtta. Nagu poolte argumente tutvustades nägime, on sisuliselt olemas kaks võimalikku seisukohta. Võib asuda seisukohale, et ainsad piirangud, mida tuleb arvesse võtta, on puhtfunktsionaalsed: st omadused, mida tootel, mille disainilahendusega on tegemist, on vaja, et toode saaks oma ülesannet täita . Sellist käsitust kasutas vaikimisi Üldkohus ning seda pole vaidlustanud ka apellant, kes sellele oma argumentides tugineb. Ühtlustamisameti arvates tuleb seevastu arvesse võtta ka disainilahenduse omadusi, mis ei ole funktsionaalselt küll vältimatud, kuid mis on hädavajalikud, kuna turg eeldab, et toodetel peavad need omadused olemas olema : käesoleval juhul on üks selliseid omadusi pog ’ide ringikujuline keskosa.(12) Nii peaks ühtlustamisameti arvates arvesse võetama ka selliseid piiranguid.
31. Kuna autori loomingulise vabaduse käsitust, mida Üldkohus kasutas, vaidlustatud ei ole, siis pole ka Euroopa Kohtul tingimata vaja selle aspekti üle otsustada. Märgin siiski, et minu arvates tuleks eelistada funktsionaalset käsitust, mida Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses kasutas. Teisisõnu on loomingulise vabaduse piirangud, mida määruse kohaselt arvesse tuleb võtta, üksnes need piirangud, mis tulenevad vajadusest, et toode täidaks teatud funktsiooni: pog ’ide puhul näiteks see, et neil ei tohi olla teravaid servi, mis võiksid olla lastele ohtlikud.
32. Võimalikke „standardomadusi”, mida turg eeldab, kuid mis pole tehniliselt vajalikud, ei saa seevastu autori loomingulise vabaduse piiranguteks lugeda. Selle põhjus on disainilahenduste kaitse normide eesmärk. Nimetatud normide põhieesmärk on pakkuda uuenduslike toodete arendajatele kaitsesüsteemi. Kui nõustuda, et vältimatut ühetaolisust võivad õigustada ka lihtsalt turu ootused, ja pidada teatavaid disainilahenduste omadusi muudetamatuks, tekiks vaieldamatult vastuolu selle eesmärgiga.
33. Eelmises punktis märgitu leiab kinnitust, kui tutvuda ettevalmistavate materjalidega, mis pole Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt(13) siiski otsustav asjaolu. Esialgses määruse ettepanekus, mille komisjon esitas 3. detsembril 1993,(14) oli praegusele artiklile 10 vastava artikli 11 kommentaaris kirjas: „ Selgete funktsionaalsete omadustega
disainilahendused, mille puhul autor peab täitma etteantud parameetreid, on omavahel tõenäoliselt sarnasemad kui disainilahendused, mille autoril oli suurem vabadus. Seepärast sätestab lõige 2 teise põhimõtte, mille kohaselt tuleb varasema disainilahenduse ja hilisema disainilahenduse vahelise sarnasuse hindamise korral arvesse võtta autori vabadust.” (kohtujuristi kursiiv) [Siin ja edaspidi on osundatud määruse ettepanekut tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.] Nagu näha, kõneldakse seega funktsionaalsetest omadustest ; ka teised ettepaneku keeleversioonid väljendavad sama mõtet.(15)
34. Seda kõike arvesse võttes jääb siiski alles asjaolu, et selle hindamine, millised on autori loomingulisuse piirid igal konkreetsel juhul, on ilmselgelt faktiliste asjaolude hindamine, millega Euroopa Kohus ei saa Üldkohtu otsust puudutavas apellatsioonimenetluses tegeleda, välja arvatud faktiliste asjaolude moonutamise korral.
35. Käesoleval juhul on minu arvates vaieldamatu, et apellandi argumentide eesmärk on üksnes esimese astme kohtu faktihinnangute kahtluse alla seadmine. Sisuliselt heidab PepsiCo tegelikult ette, et Üldkohus pidas ekslikult autori poolt muudetavaks selliseid disainilahenduse aspekte, mis tema väitel on hoopis vältimatud ja muudetamatud. Siiski on selge, et selle hindami ne, millised konkreetse disainilahenduse aspektid jäävad autori loomingulise vabaduse alt välja, on faktiliste asjaolude hindamine, mille puhul Euroopa Kohus ei saa Üldkohtu hinnanguid kahtluse alla seada. Üldkohus väitis, et pog ’ide olemus ja omadused jääksid alles muu hulgas ka siis, kui neil oleks kolmnurkne, kuusnurkne või ovaalne keskosa, mitte ringikujuline; selliste asjaolude ümberhindamine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne.
36. Seega arvan, et apellatsioonkaebuse ainsa väite esimene osa tuleb tunnistada vastuvõetamatuks.
B. Ainsa väite teine osa, mis puudutab mõistet „asjatundlik kasutaja”
1. Poolte argumendid
37. Apellandi väitel ei käsitanud Üldkohus vastandatud disainilahenduste mõju hindamisel asjaomase avalikkusena mitte määruses ette nähtud „asjatundlikku kasutajat”, vaid pigem „keskmist tarbijat”, keda tuleb silmas pidada ühenduse kaubamärke puudutava määruse sätete kohaldamisel. Eriti ilmne on see tema sõnul vaidlustatud kohtuotsuse punktides 82 ja 83, kus Üldkohus väitis järgmist (kohtujuristi kursiiv):
„82 Autorile esitatava konkreetse piirangu puudumisel puudutavad […] nimetatud sarnasused elemente, mille osas on autoril vaidlustatud disainilahenduse väljatöötamise käigus vabadus. Sellest tuleneb, et need tõmbavad [asjatundliku kasutaja] tähelepanu, seda enam, et käesoleval juhul on pealmised küljed [asjatundlikule kasutajale] kõige nähtavamad, nagu menetlusse astuja ise märkis.
83 […] Siiski tuleb märkida, et kuna kumeruse aste on ketaste väikest sügavust arvestades väike, siis ei taju [asjatundlik kasutaja] seda kumerust eelkõige pealtpoolt vaadates kergesti, mida kinnitavad ka tegelikult turustatavad tooted, mis on lisatud ühtlustamisameti poolt Üldkohtule edastatud toimikule.”
38. Apellandi väitel võttis Üldkohus aluseks keskmise tarbija, kuigi ta viitas asjatundlikule kasutajale, mitte keskmisele tarbijale. Eriti näitavad seda tema sõnul kursiivi pandud väljendid kahes eeltoodud punktis: need näitavad, et Üldkohus ei võta arvesse tõsiasja, et asjatundja on vähem „pealiskaudne” kui keskmine tarbija. Niisiis see, kui arvesse võetaks üksnes toote kõige kergemini nähtavaid omadusi (punktis 82) ja vastandatud disainilahenduste kõige kergemini tajutavaid erinevusi (punktis 83), oleks liigne lihtsustamine. Vastupidi, asjatundlik kasutaja on täiesti võimeline märkama ka vähem silmatorkavaid erinevusi, mis esinevad vastandatud disainilahendustega toodete vähem nähtavatel osadel.
39. Ühtlustamisamet nõustub apellandi argumentidega ning lisab, et Üldkohus võttis ekslikult omaks sellise tarbija vaatenurga, kes mäletab
vastandatud disainilahendusi, mitte tarbija oma, kes neid otseselt võrdleb . Mälu järgi võrdlemine on kaubamärkide valdkonnas tüüpiline, kuid disainilahenduste puhul tuleks pigem eeldada, et vastandatud disainilahendustega tooteid võrreldakse otseselt.
2. Hinnang
40. Väide on minu arvates osalt vastuvõetamatu, osalt põhjendamatu.
41. Esiteks käsitas Üldkohus asjaomase avalikkusena õigesti „asjatundlikku kasutajat”, nagu on sätestatud määruses, mitte „keskmist tarbijat”. See on vaidlustatud kohtuotsuses selgelt ära toodud ning puuduvad asjaolud, mis lubaksid väita, et see nii ei ole.
42. Probleem on selles, et nagu teada, ei ole määruses mõistet „asjatundlik kasutaja” määratletud: seetõttu ning kuna praeguseni puuduvad kohtulahendid, mis seda mõistet selgitaksid, on teatav ebaselgus ikka veel võimalik.
43. On ilmne, et asjatundlik kasutaja, kellest määrus kõneleb, ei ole keskmine tarbija, keda tuleb silmas pidada kaubamärginormide kohaldamisel; keskmiselt tarbijalt ei eeldata mingeid eriteadmisi ning üldiselt ei võrdle ta vastandatud kaubamärke otseselt; asjatundlik kasutaja pole siiski ka vastava valdkonna ekspert, kellele viidatakse siis, kui hinnatakse, kas patendi ese on leiutis. Võib öelda, et asjatundlik kasutaja jääb kahe eelnimetatu vahele. Seega pole tegemist tavalise tarbijaga, kes võiks teatava disainilahendusega tootega kokku puutuda ka puhtjuhuslikult ja ilma mingite eriteadmisteta. Samas pole ta siiski ka põhjalike tehniliste teadmistega ekspert.
44. Sellist „vahepealset” määratlust kinnitavad ka määrust ettevalmistavad materjalid. Muu hulgas märkis komisjon esialgse eelnõu(16) artikli 6 lõikes 1 järgmist:
„Erineva üldmulje hindamisel aluseks võetav isik on „asjatundlik kasutaja”. Viimane võib olla – kuid ei pruugi tingimata olla – lõpptarbija, kellel võivad täiesti puududa teadmised mõne toote aspekti kohta (näiteks kas see on mõne masina seesmine osa või parandamise käigus välja vahetatav seade). Neil juhtudel on „asjatundlik kasutaja” isik, kes detaili välja vahetab. Temalt eeldatakse teataval tasemel teadmisi või ettekujutust tööstusdisainist, olenevalt disainilahenduse laadist. Siiski väljendab mõiste „asjatundlik kasutaja” ka seda, et sarnasust ei pea tuvastama „tööstusdisaini eksperdid”.”
45. Selles suhtes toimis Üldkohus õigesti, kui võttis käesolevas kohtuasjas vastandatud disainilahenduste hindamisel aluseks asjatundliku kasutaja. Ning tuleb rõhutada, et seda tegi ta, korrates apellatsioonikoja määratlust, mille kohaselt võis pog ’ide asjatundlik kasutaja olla nii 5–10 aastane laps (toote lõpptarbija) kui ka „sellise äriühingu turundusjuht, mis kasutab neid tooteid oma toodete reklaamimiseks”.(17) Lisaks täpsustas Üldkohus, et „[asjatundlik kasutaja] on eriti tähelepanelik ning tunneb teataval määral asjaomase toote arengujärku, st asjaomast toodet puudutavate nende disainilahenduste ajalugu, mis on tehtud kättesaadavaks vaidlustatud disainilahenduse registreerimise taotluse esitamise päeva või vastaval juhul prioriteedikuupäeva seisuga”.(18)
46. Seega on Üldkohtu seisukohad asjatundliku kasutaja olemuse ja omaduste kohta disainilahenduste valdkonnas õiged, kuna see isik on õigesti eristatud ja piiritletud nii võrreldes tavatarbijaga kui ka vastava valdkonna eksperdiga. Juba asjaolu, et Üldkohus nõustus sel konkreetsel juhul asjatundliku kasutaja „kahekordse” käsitusega, mis hõlmab nii lapsest lõpptarbijat kui ka sellise äriühingu juhti, mis võib olla pog ’ide kui reklaameseme kasutamisest huvitatud, kinnitab minu arvates selle juriidilise mõttekäigu õigust ning seda, kui tähelepanelikult Üldkohus seda küsimust hindas.
47. Seega tuleb väide „asjatundliku kasutaja” õiget määratlust puudutavas osas põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
48. Just nagu Üldkohus pole teinud ühtegi viga asjaomase avalikkuse määratlemisel, ei saa ka midagi ette heita sellele, mida see esimese astme kohus sedastas selle kohta, kuidas asjatundlik kasutaja vastandatud disainilahendusi võib võrrelda.
49. Märgin esmalt, et nagu liiatigi märkis ka ühtlustamisamet, ei ütle määrus selle kohta midagi. Seega võidakse disainilahendusi võrrelda nii kaudselt ja mälu järgi, nagu juhtub enamasti kaubamärkide puhul,(19) kui ka otseselt, vaadeldes tooteid üksteise kõrval.
50. Minu arvates on disainilahenduste puhul mõlemat laadi võrdlemine õiguspäraselt võimalik ning kui nõutaks, et süstemaatiliselt kasutataks ainult üht võrdlemisviisi, tähendaks see peale selle, et määrus pandaks väljendama midagi, mida ta ei väljenda, ka ühtlustamisameti volituste ning järelikult ka disainilahenduste kaitse põhjendamatut piiramist.
51. Tuleb tegelikult märkida, et kuigi asjatundlikul kasutajal on paljudel juhtudel kahtlemata võimalik vastandatud disainilahendustega tooteid otseselt võrrelda, ei saa siiski välistada, et mõnes olukorras on see hoopis teostamatu. Ma pean silmas näiteks selliste toodete disainilahendusi, mida ei saa üldiselt kunagi kõrvuti seada kas nende suurte mõõtmete tõttu või sellepärast, et neid oleks selleks vaja kaugele transportida: näiteks ei saa asjatundlik kasutaja alati otseselt võrrelda kaht laeva või kaht suurt tööstusseadet. Sellisel juhul saab ta võrdlemiseks võib-olla kasutada asjakohaseid dokumente, kuid harva on tal võimalik võrrelda tooteid „elus eneses” ning ühe ja teise disainilahenduse hindamise vahele võib jääda teatav ajavahemik.
52. Järelikult ei tohi seda, kuidas asjatundlik kasutaja võib kaht disainilahendust võrrelda, eelnevalt rangelt kindlaks määrata: pigem tuleb seda hinnata igal üksikjuhul eraldi, lähtudes asjaoludest ja vastandatud disainilahendustega toodete omadustest. Asjatundliku kasutaja olemus hõlmab juba iseenesest seda, et kui võimalik, võrdleb ta tooteid otse; kui see on siiski võimatu või ebatõenäoline, tuleb arvestada võrdlemisega, mis küll ei põhine üksnes ebamäärastel mälestustel nagu kaubamärkide valdkonnas, kuid millel võib siiski nii ajas kui ka ruumis olla ulatus, mille piirid sõltuvad sellest, mida on konkreetsel juhul vaja.
53. Käesoleval juhul ei näi olevat kahtlust asjaolus, et pog ’ide otsene võrdlemine oli võimalik, kuna need tooted on laialdaselt levinud ja väikesed. Märgin siiski, et erinevalt apellandi ja ühtlustamisameti väidetust ei ilmne vaidlustatud kohtuotsuse lugemisel, et Üldkohus oleks selles suhtes rikkunud ainsatki õigusnormi.
54. Vastupidi sellele, mida eriti väitis ühtlustamisamet, ei ole Üldkohus näinud ette olukorda, kus asjaomane avalikkus võrdleks tooteid nende jäetud muljest tekkinud mälestuse järgi. Vastupidi, nagu näitavad kohtuotsuse eespool osundatud punktid 82 ja 83, keskendus arutluskäik omadustele, mis suudavad tõmmata „asjatundja tähelepanu”.
55. Viimaks, see, et vaidlustatud kohtuotsuse [itaalia versiooni] punktis 77 kasutatakse väljendit „tale somiglianza non sarà ricordata dall’utilizzatore informato nell’impressione generale dei disegni o modelli in questione” („selline sarnasus ei jää asjatundlikule kasutajale kõnealuste disainilahenduste üldmulje raames meelde”), ei ole määrava tähtsusega. Kui ka jätta kõrvale asjaolu, et Üldkohus ühines siin apellandi seisukohaga, väites, et vastandatud disainilahenduste mõningaid iseloomulikke omadusi ei saa arvesse võtta, kuna need on omased kõigile seda liiki toodetele, tuleb märkida, et nende lausetega kordas ja kinnitas Üldkohus apellatsioonikoja arutluskäiku . Lisaks ei kaasne väljendiga „non sarà ricordata” („ei jää meelde”, kohtumenetluse keeles „would not be remembered”), mis on küll ehk veidi ebaõnnestunud, tingimata ettekujutus, et disainilahendusi tuleb võrrelda mälestuse alusel, mille need avalikkusele jätavad. Kui lugeda seda väljendit kohtuotsuse kontekstis, selgub hoopis, et Üldkohtu arutluskäigu aluseks oli mõte, et tuleb kindlaks teha omadused, mis suudavad tõmmata asjatundliku kasutaja tähelepanu . Lisaks on vaidlustatud kohtuotsuse mõnes keeleversioonis „mäletamise” idee asemel pigem sarnasuste „tajumise” idee.(20)
56. Seega on Üldkohtu arutluskäik ka sellest aspektist õige ja apellandi argumendid tuleb tagasi lükata.
57. Viimaks, mis puutub sellesse, kuidas asjatundlik kasutaja disainilahendusi konkreetselt tajub, kui see asjatundlik kasutaja on õigesti määratletud ja kui on ka kindlaks määratud, kuidas võrdlemine peab toimuma, märgin, et Üldkohtu antavad hinnangud kuuluvad täielikult talle kuuluva faktiliste asjaolude hindamisvabaduse piiresse, mille üle otsustamine ei ole Euroopa Kohtu pädevuses. Seega on väite osa, mis vaidlustab hinnanguid, mille Üldkohus selles küsimuses andnud on, vastuvõetamatu.
58. Seega leian kokkuvõttes, et ka apellatsioonkaebuse ainsa väite teine osa tuleb tagasi lükata.
C. Ainsa väite kolmas osa, mis puudutab asjatundliku kasutaja tähelepanelikkuse astet ja kohtuliku kontrolli ulatust
1. Poolte argumendid
59. Oma väite kolmanda osaga esitab apellant kaks eraldi etteheidet, mida tuleb käsitleda eraldi.
60. Esiteks väidab ta, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta asjatundlikule kasutajale jäetud üldmulje kindlakstegemisel piirdus sellega, et uuris vastandatud disainilahenduste omadusi, mida kasutaja oleks kergesti märganud. Eriti ilmneb see vaidlustatud kohtuotsuse punktis 83, kus kinnitatakse, et „tuleb märkida, et kuna kumeruse aste on ketaste väikest sügavust arvestades väike, siis ei taju [asjatundlik kasutaja]
seda kumerust eelkõige pealtpoolt vaadates kergesti ” (kohtujuristi kursiiv).
61. Apellandi arvates ei piirdu vastandatud disainilahendusi vaatlev asjatundlik kasutaja sellise pealiskaudse uurimisega, nagu eeldab Üldkohus, vaid teeb põhjalikuma analüüsi. Seega on vaidlusaluses kohtuotsuses rikutud õigusnormi, kuna disainilahenduste võrdlemiseks on kasutatud valesid parameetreid.
62. Teiseks väidab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi selles osas, mis käsitleb kohtuliku kontrolli ulatust, mida ta võib teostada disainilahendusi puudutavate apellatsioonikoja otsuste üle. Võttes arvesse disainilahenduste valdkonna tehnilisust, peaks kontrollimine piirduma sellega, ega apellatsioonikoda ei ole teinud ilmseid vigu. Üldkohus aga asendas hoopis ühtlustamisameti organite hinnangu täielikult enda omaga.
63. Ühtlustamisamet nõustub apellandi argumentidega, eriti sellega, mis puudutab kohtuliku kontrolli ulatust.
2. Hinnang
64. Ka see väite osa on minu arvates osaliselt vastuvõetamatu ja osaliselt põhjendamatu nagu eelminegi.
a) Asjatundliku kasutaja tähelepanelikkuse aste
65. Eelkõige on apellandi argumendid vastuvõetamatud selles osas, kus ta viitab küll õigusnormi rikkumisele, kuid püüab tegelikult seada kahtluse alla Üldkohtu faktihinnanguid, mille viimane on andnud selle kohta, kuidas asjatundlik kasutaja kaht vastandatud disainilahendust tajub. Nagu ma eespool juba märkisin, ei ole kahtlust, et Üldkohus piiritles sellise kasutaja õigesti ning käsitas isikuna, kes tuleb disainilahenduste hindamisel aluseks võtta, vastavalt määrusele just niisugust kasutajat. Selle otsustamine, kuidas asjatundlik kasutaja konkreetsel juhul disainilahendusi tajub ja milline mulje talle neist jääb, on aga üksnes Üldkohtu pädevuses, kuna tegemist on puhtfaktilise küsimusega. Apellant ei ole suutnud tõendada, et see esimese astme kohus oleks kasutanud valesid õiguslikke parameetreid.
66. Oluline pole ka asjaolu, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 83 kasutati asjatundliku kasutaja ja disainilahenduse omavahelise suhte kohta sõnastust „kergesti tajuma”. Hoolimata apellandi argumentidest, ei tähenda see, et Üldkohus oleks lähtunud pealiskaudsest ja tähelepanematust kasutajast. Tuleb meenutada, et asjatundlik kasutaja ei ole vastava valdkonna ekspert, kes tuleb kõne alla patentide puhul. Tegemist pole loomulikult ka keskmise „hajameelse” tarbijaga, kellele võib viidata kaubamärkide puhul; kuid miski ei keela asjaoludest lähtuvalt järeldamast, et ka asjatundliku kasutaja vaatlusvõimel on oma piirid ning ta ei püüa teha üksikasjalikku ja spetsialisti tasemel uuringut. Tuleb ka silmas pidada, et käesoleval juhul on vastandatud disainilahendustega tooted väikesed 5–10‑aastastele lastele mõeldud mänguasjad, mida jagatakse tasuta teiste toodete pakendis. Enamasti ei ületa ka nende tähelepanelik vaatlemine teatavat vaatlus- ja põhjalikkustaset.
67. Tuleb ka märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktist 83 tsiteeritud katkendit tuleb käsitleda omas kontekstis, mitte eraldi väitena. Selles suhtes tuleb asuda seisukohale, nagu ma märkisin juba eespool väite teist osa arutades, et Üldkohus pidas silmas kõike muud kui pealiskaudset ja hajameelset asjatundjat, olgugi et viimasel pole sellist analüüsitäpsust, mis võiks olla omane patendiekspertidele, kui üldse kellelegi.
b) Kohtuliku kontrolli ulatus
68. Järgmiseks tuleb apellatsioonkaebuse ainsa väite kolmas osa tunnistada põhjendamatuks osas, kus see seab kahtluse alla kohtuliku kontrolli ulatuse, mida võib disainilahendusi puudutavate apellatsioonikoja otsuste üle teostada.
69. Nagu nägime, väidavad apellant ja ühtlustamisamet, et liidu kohus peaks kontrollimisel piirduma üksnes sellega, ega ei esine ilmseid vigu, järgides sisuliselt suund a, mis on kohtupraktikas välja kujunenud seoses juhtudega, mil tuleb uurida äärmiselt tehnilise ja spetsiifilise sisuga otsuste õiguspärasust.(21)
70. Minu arvates pole praegu siiski põhjust kasutada disainilahenduste puhul teistsugust lähenemist kui kaubamärkide puhul.
71. Märgin selle kohta esiteks, et kohtulikku kontrolli käsitlev määruse säte, nimelt artikkel 61, on sisuliselt sama, mis kaubamärgimääruses,(22) mis omakorda kordab aluslepingute sätteid (praegu ELTL artiklit 263) tühistamisnõuete kohta: nende normide sisu ei võimalda neid järelikult tõlgendada teisiti ning kasutada disainilahenduste puhul teistsugust lähenemist kui see, mida tavaliselt kasutatakse kaubamärkide puhul. Lisaks, nagu on sätestatud ka kaubamärkide puhul, annab määruse artikkel 61 liidu kohtule lisaks tühistamisõigusele ka vaidlustatud otsuste muutmise õiguse: see näib olevat nende otsuste „piiratud” kontrollimisega raskesti ühitatav.
72. Teiseks kuulub disainilahenduste hindamise pädevus just nagu kaubamärkide hindamise omagi ühtlustamisametile, mitte mõnele muule spetsiifilisemate tehniliste teadmistega organisatsioonile.
73. Kolmandaks tuleb meenutada, et määrusele vastaval disainilahenduste kaitsmisel võetakse kahe disainilahenduse võimaliku vastuolu korral arvesse ainult visuaalset
muljet, mille need asjatundjale jätavad, nagu Üldkohus näitas veenvalt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 50, ilma et seda oleks vaidlustatud. Kuigi visuaalsel võrdlemisel saab vaatleja teatavaid kogemusi ära kasutada, ei nõua see erilist tehnilist pädevust ega võimekust.
74. Ainus tegur, mida võiks esitada argumendina selle kasuks, et disainilahenduste valdkonnas peaks kohtulik kontroll olema piiratum kui kaubamärkide valdkonnas, võiks olla eespool juba põhjalikult arutatud asjaolu, et keskmise tarbija asemel võetakse siin aluseks asjatundlik kasutaja. See erinevus ei ole siiski piisav, et õigustada teistsuguse ulatusega kohtulikku kontrolli. Põhjus on see, et üldjuhul ei ole asjatundlik kasutaja eriteadmistega „tehnik”, vaid üksnes keskmisest tarbijast veidi tähelepanelikum ja huvitatum kasutaja: teisisõnu kasutaja, kelle tähelepanekuid suudab Üldkohus piisavalt hästi rekonstrueerida.
75. Loomulikult on täiesti võimalik kujutada üldisemalt ja abstraktsemalt ette liidu kohtu hoiakut, mis piirab oma sekkumist ühtlustamisameti otsustesse rangemalt kui praegu, nii et ta mitte üksnes ei välista ühtlustamisameti hinnangute asendamist enda omadega,(23) vaid tunnistab ka üldisemalt kõigi
ühtlustamisameti otsuste „tehnilisust”, mis seab kohtulikule kontrollile piirid. Selline perspektiivimuutus peaks aga hõlmama kõiki ühtlustamisameti otsuseid, sealhulgas kaubamärke puudutavaid, ega saaks piirduda ainult disainilahendustega, nagu me nägime. Järelikult on selge, et see ei ole sobiv koht olemasoleva praktika niisuguseks muutmiseks.
76. Kokkuvõtteks ei ole Üldkohus seega rikkunud õigusnormi, kui ta määras kindlaks oma kontrolli ulatuse apellatsioonikoja otsuse üle.
77. Järelikult tuleb ka ainsa väite kolmas osa tagasi lükata.
D. Ainsa väite neljas osa, mis puudutab kontrolli toodete üle, mitte vastandatud disainilahenduste üle
1. Poolte argumendid
78. Apellant väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta lähtus vastandatud disainilahenduste sarnasuse hindamisel nende disainilahendustega toodete ( pog ’ide) füüsilisest uurimisest, selle asemel et lihtsalt võrrelda disainilahendusi sellel kujul, nagu nad on esitatud oma registreerimistaotlustel.
79. Seoses sellega tuleb eriti meenutada vaidlustatud kohtuotsuse punkti 83, kus Üldkohus märkis, et „tuleb märkida, et kuna kumeruse aste on ketaste väikest sügavust arvestades väike, siis ei taju [asjatundlik kasutaja] seda kumerust eelkõige pealtpoolt vaadates kergesti, mida kinnitavad ka tegelikult turustatavad tooted, mis on lisatud ühtlustamisameti poolt Üldkohtule edastatud toimikule ” (kohtujuristi kursiiv).
80. Apellant väidab, et kui Üldkohus oleks selle asemel, et võrrelda kohtutoimikus näitena esitatud tegelikke tooteid, võrrelnud kahe vastandatud disainilahenduse graafilist kujutist, oleks nende erinevused olnud äärmiselt ilmsed.
2. Hinnang
81. Ainsa väite neljas osa on minu arvates vastuvõetamatu. Tegelikult on siin taas kord püütud seada kahtluse alla Üldkohtu faktihinnanguid selle kohta, kuidas asjatundja vastandatud disainilahendusi tajub.
82. Isegi kui võtaksime neid argumente nii, et nende eesmärk on vaidlustada ainult seda, et Üldkohus otsustas mitte piirduda graafiliste kujutiste võrdlemisega ning võtta arvesse ka vastandatud disainilahendustega füüsilisi tooteid, on apellandi seisukoht põhjendamatu. Tuleb märkida, et Üldkohus lähtus vastandatud disainilahenduste hindamisel sellest, kuidas neid oli kirjeldatud ja kujutatud nende registreerimistaotlustes. Tegelikke tooteid võrreldi üksnes selleks, et kinnitada juba antud hinnanguid, nagu vaidlustatud kohtuotsuse punkti 83 eespool osundatud katkendist ühemõtteliselt nähtub.
83. Igal juhul näib mulle, et teatava disainilahendusega tegelike toodete arvesse võtmine – kui see on materiaalselt võimalik nagu käesoleval juhul – on täiesti korrektne. Nagu me nimelt nägime, koosneb asjaomane avalikkus, keda disainilahenduste hindamisel arvesse võtta, asjatundlikest kasutajatest, kes ei ole eksperdid, vaid lihtsalt isikud, kellel on toodete vastu eriti suur huvi ja kes pööravad neile eriti suurt tähelepanu. Käesoleval juhul kuuluvad asjatundlike kasutajate hulka ka 5–10 aastased lapsed. Selles kontekstis on täiesti õige, et Üldkohus vaatles tooteid ka „päriselt”, nii nagu neid näevad ja tajuvad asjatundlikud kasutajad, kes, meenutagem, reeglina ei näe kunagi disainilahenduste registreerimisdokumente, vaid üksnes nende „praktilist rakendust”, st nende disainilahendustega tooteid. Kohtuistungil pidas apellant ise kohaseks näidata Euroopa Kohtule mõnda pog ’i, et selgitada mõnda punkti oma märkustest.
E. Ainsa väite viies osa, mis puudutab väidetavat faktiliste asjaolude moonutamist
1. Poolte argumendid
84. Oma apellatsioonkaebuse väite viimases osas väidab apellant, et Üldkohus moonutas faktilisi asjaolusid, luues seega tingimused, kus Euroopa Kohus võib esimeses kohtuastmes antud faktihinnanguid erandkorras muuta.
85. Moonutamine ilmneb apellandi väitel selgelt kõigist teistest märkustest, mille ta on juba esitanud, ning seda kinnitab asjaolu, et Üldkohus otsustas piirduda vastandatud disainilahenduste vaatlemisega pealtpoolt, võtmata piisaval määral arvesse teisi vaatenurki, eriti külgvaadet.
2. Hinnang
86. Faktide moonutamist puudutav etteheide ei ole põhjendatud.
87. Esiteks, nagu me eelmistes punktides juba nägime, uuris Üldkohus vastandatud disainilahendusi korralikult ja ammendavalt, võttes arvesse seda, kuidas neid tajub asjatundlik kasutaja, nagu nõuab määrus.
88. Teiseks tundub, et väidetavale moonutamisele, mis pole kaugeltki tõendatud, viitab apellant viimase „kokkuvõtliku” argumendi raames, et taas kord vaidlustada Üldkohtu antud faktihinnangud, millega ta ei nõustu. Tuleb siiski meenutada, et moonutamist puudutava etteheite erakorralisuse tõttu tuleb seda eriti põhjalikult tõendada, mille käigus apellant peab esitama täpselt asjaolud, mida on moonutatud, näidates ära, milliseid hindamisvigu Üldkohus on teinud.(24) Argumendid, mida apellant on seoses sellega esitanud, ei täida neid nõudeid kuidagi.
89. Seega tuleb ka väite viimane osa tagasi lükata.
VI. Ettepanek
90. Esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
– jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
– mõista kohtukulud välja apellandilt.
(1) .
(2)  –	Nõukogu 12. detsembri 2001. aasta määrus (EÜ) nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta (EÜT 2002, L 3, lk 1; ELT eriväljaanne 13/27, lk 142).
(3)  –	Siiani on Euroopa Kohus selle õigusakti üle otsustanud ainult ühe eelotsusemenetluse raames, kohtuasjas C‑32/08: FEIA, milles otsus tehti 2. juulil 2009(EKL 2009, lk I‑5611), välja arvatud kaks komisjoni algatatud kohustuste rikkumise hagi kahe liikmesriigi vastu.
(4)  –	Määruse kinnitamisele eelnenud õigusloomeprotsessist ülevaate saamiseks vt minu 26. märtsi 2009. aasta ettepanek kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus FEIA (viidatud eespool 3. joonealuses märkuses, kohtujuristi ettepaneku punktid 3–5).
(5)  –	Leksikaalsest vaatenurgast on itaalia terminid „disegno” ja „modello” samaväärsed. Pealegi mõnes direktiivi keeleversioonis ei olegi kaht eraldi väljendit, vaid ainult üks termin. Vt näiteks saksa („Geschmacksmuster”) ja inglise versiooni („design”). [Ka eesti keeles on kasutatud üht terminit „disainilahendus”.] Edaspidi kasutan käesolevas ettepanekus samuti üksnes terminit „disegno”, kui pole just mitmetimõistetavuse ohtu.
(6)  –	Hispaania keeles, mis oli taotluse esitamise keel, on see „chapa metálica para juegos”.
(7)  –	Kohtulahendite kogumikus veel avaldamata.
(8)  –	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 52.
(9)  –	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 60.
(10)  –	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 84.
(11)  –	Nagu kohtutoimikust aru võis saada (vt näiteks apellatsioonikoja otsuse punkti 9 kuues taane ja punkt 20), on nii PepsiCo disainilahenduse kui ka Promeri disainilahendusega pog ’idel see „heliline” iseärasus, mis on turul leiduvate pog ’ide puhul üsna sage, kuigi mitte üldine.
(12)  –	Märgin lisaks, et ühtlustamisameti arvates tuleneb ringikujulisus sellest, et pog ’e peab saama teiste juba turul olevate pog ’idega üksteise otsa laduda. Juhul kui eeldada, et selline vajadus on olemas (Üldkohus sellega ei nõustunud), võib siiski tekkida küsimus, et võib-olla pole see mitte lihtsalt turu nõue, nagu väidab ühtlustamisamet, vaid tegelikult hoopis funktsionaalne, kuna selle eesmärk on, et toode sobiks teiste juba turule toodud toodetega kokku.
(13)  –	Vt näiteks 8. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑375/98: Epson Europe (EKL 2000, lk I‑4243, punkt 26); 25. oktoobri 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑49/98, C‑50/98, C‑52/98–C‑54/98 ja C‑68/98–C‑71/98: Finalarte jt (EKL 2001, lk I‑7831, punkt 40) ja 24. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑164/99: Portugaia Construções (EKL 2002, lk I‑787, punkt 27).
(14)  –	KOM(93) 342 (lõplik) (EÜT 1994, C 29, lk 20).
(15)  –	Vt näiteks prantsuse „des dessins ou modèles extrêmement fonctionnels pour lesquels le créateur doit respecter des paramètres précis”, inglise „highly functional designs where the designer must respect given parameters”, saksa „hochfunktionelle Muster, bei denen der Entwerfer gegebene Parameter beachten muß”.
(16)  –	Vt eespool 14. joonealune märkus.
(17)  –	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 64.
(18)  –	Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 62.
(19)  –	Vt 22. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑342/97: Lloyd Schuhfabrik Meyer (EKL 1999, lk I‑3819, punkt 26).
(20)  –	Vt näiteks prantsuse: „cette similitude ne sera pas retenue
par l’utilisateur averti dans l’impression globale des dessins ou modèles en cause”; saksa: „wird der informierte Benutzer diese Ähnlichkeit im Rahmen des Gesamteindrucks, den er von den fraglichen Geschmacksmustern gewinnt, nicht wahrnehmen ”; hispaania: „el usuario informado no apreciará
tal semejanza en la impresión general de los dibujos o modelos controvertidos”; hollandi versiooni: „de geïnformeerde gebruiker, wat de door deze modellen gewekte algemene indruk betreft, niet
op deze gelijkenis zal letten ” (kohtujuristi kursiiv).
(21)  –	Kohtupraktika on selles suhtes selge. Näiteks võib meenutada juhtumeid, mil vaidlustatud otsus sisaldab keerukaid majanduslikke hinnanguid: vt 2. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑290/07 P: komisjon vs . Scott (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 66 ja seal viidatud kohtupraktika). Intellektuaalomandi valdkonnas on Euroopa Kohus esitanud samasuguseid seisukohti taimesortide kohta: vt 15. aprilli 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑38/09 P: Schräder vs . Ühenduse Sordiamet (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 77).
(22)  –	Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (kodifitseeritud versioon) (ELT L 78, lk 1) artikkel 65, mis vastab nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1994, L 11, lk 1, ELT eriväljaanne 17/01, lk 146) artiklile 63.
(23)  –	Vt selle kohta 18. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑214/05 P: Rossi vs . Siseturu Ühtlustamise Amet (EKL 2006, lk I‑7057, punkt 50).
(24)  –	7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt vs . komisjon (EKL 2004, lk I‑123, punkt 50), ja 16. detsembri 2004. aasta määrus kohtuasjas C‑222/03 P: APOL ja AIPO vs . komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 40).