EUROOPA KOHTU ARVAMUS 1/9415. november 1994Ühenduse
pädevus sõlmida teenuseid ja intellektuaalomandi kaitset käsitlevaid
rahvusvahelisi lepinguid – EÜ asutamislepingu artikli 228
lõikes 6 sätestatud menetlusKomisjon
taotles EÜ asutamislepingu artikli 228 lõike 6 alusel Euroopa
Kohtu arvamust, kas Euroopa Ühendus on pädev sõlmima Maailma
Kaubandusorganisatsiooni asutamislepingut ning eelkõige
teenustekaubanduse üldlepingut (GATS-leping) ja intellektuaalomandi
õiguste kaubandusaspekte, sealhulgas võltsitud kaupade kaubandust
käsitlevat lepingut (TRIPS-leping).SisukordTaotluse kirjeldusI –  Uruguay vooru tulemusel sõlmitud lepingudII –  Euroopa ühenduste staatus WTO-sIII –  WTO lepingu läbirääkimised ja allkirjastamineIV –  Komisjoni küsimused ja menetlusA –  Komisjoni küsimusedB –  MenetlusV –  Taotluse vastuvõetavusVI –  Küsimuste sõnastusVII –  Vaidluse põhiküsimusVIII –  Ühised seisukohadIX –  Mitmepoolsed kaubanduslepingudX –  GATS-lepingu ja TRIPS-lepingu analüüsA –  GATS-leping1.  GATS-lepingu eesmärk2.  GATS-lepingu sisu3.  Teenuse määratlus ja teenuse osutamise viisid4.  GATS-lepingu topeltuniversaalsus5.  Võetud kohustuste iseloomustusa)  Üldkohustusedb)  Erikohustused6.  Lepingu dünaamilisusB –  TRIPS-leping1.  Eesmärgid ja sisu2.  Kohaldamisala ja eesmärkide saavutamise vahendid3.  Materiaalõiguslikud erinormida)  Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigusedb)  Tööstusomandi)  Kaubamärgidii)  Geograafilised tähisediii)  Tööstusdisainilahendusediv)  Patendidv)  Mikrolülituste topograafiavi)  Avalikustamata tehnilise teabe kaitsevii)  Konkurentsivastase tegevuse kontroll lepingulistes litsentsides4.  Menetluse erisätted (intellektuaalomandi õiguskaitse tagamise vahendid)a)  Kaitsemeetmedb)  Menetluslikud tagatisedXI –  Ühine kaubanduspoliitika, GATS-leping ja TRIPS-leping: poolte seisukohadA –  GATS-lepingB –  TRIPS-lepingXII –  GATS-leping, TRIPS-leping ja tuletatud volitusedA –  Üldised märkused tuletatud volituste kohtaB –  GATS-leping1.  Komisjoni seisukohta)  Sisepädevusi)  EÜ asutamislepingu erisätetest tuletatud pädevusii)  Üldsätetest tulenevad volitused (EÜ asutamislepingu artiklid 100a ja 235)b)  Ühenduse vajadus võtta rahvusvahelisi kohustusi2.  Märkusi esitanud poolte seisukohadi)  EÜ asutamislepingu erisätetest tuletatud pädevusii)  EÜ asutamislepingu üldsätetest tuletatav pädevus (EÜ asutamislepingu artiklid 100a ja 235)C –  TRIPS-leping1.  Komisjoni seisukohta)  Sisepädevusi)  Teisesest õigusest tuletatud volitusedii)  Lepingu üldsätetest tuletatav pädevus (EÜ asutamislepingu artiklid 100a ja 235)b)  Ühenduse vajadus sõlmida rahvusvahelisi lepinguid2.  Märkusi esitanud poolte seisukohadXIII –  Teatavate liikmesriikidest sõltuvate, kuid ühendusse mittekuuluvate territooriumide esindamise probleemXIV –  Pädevuse küsimuse mõju seisukohtade avaldamisele WTO raamesXV –  Eelarve- ja finantsküsimusedXVI –  Komisjoni, nõukogu ja märkusi esitanud liikmesriikide vastused arvamusetaotluses esitatud küsimusteleXVII –  Küsimused, mille Euroopa Kohus esitas komisjonile, nõukogule ja liikmesriikidele ning vastused nendele küsimusteleA –  Esimene küsimusB –  Teine küsimusC –  Kolmas küsimusD –  Neljas küsimusE –  Viies küsimusF –  Kuues küsimusG –  Seitsmes küsimusH –  Kaheksas küsimusI –  Üheksas küsimusJ –  Kümnes küsimusK –  Üheteistkümnes küsimusEuroopa Kohtu seisukohtI.     SissejuhatusII.   Taotluse vastuvõetavusIII. Komisjoni küsimuste sõnastusIV.   Teatavate liikmesriikidest sõltuvate territooriumide esindamineV.     Eelarve- ja finantsküsimusedVI.   Mitmepoolsed kaubanduslepingudVII. EÜ asutamislepingu artikkel 113, GATS- ja TRIPS-lepingA.     GATS-lepingB.     TRIPS-lepingVIII. Ühenduse tuletatud välispädevus, GATS-leping ja TRIPS-lepingA.     GATS-lepingB.     TRIPS-lepingIX.   Liikmesriikide ja ühenduse institutsioonide vahelise koostöö kohustus Taotluse kirjeldusI –  Uruguay vooru tulemusel sõlmitud lepingud„Ajaloo
kõige keerulisemad” majandusläbirääkimised (nagu iseloomustas neid
nõukogu) lõppesid 15. aprillil 1994 Marrakechis lõppakti
allakirjutamisega, mis koondab endas Uruguay vooru mitmepoolsete
kaubandusläbirääkimiste tulemused. Läbirääkimised kestsid seitse aastat;
need käivitati Punta del Este ministrite deklaratsiooniga
20. septembril 1986. aastal. Lõppaktile alla kirjutanud
Euroopa ühenduste valitsuste esindajad otsustasid, et lõppakt peaks
soovitavalt jõustuma 1. jaanuaril 1995 või võimalikult kiiresti
pärast seda kuupäeva.Lõppakt sisaldab
Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamislepingut (edaspidi „WTO
leping”). Nõnda luuakse ühtne institutsiooniline raamistik
liikmetevaheliste kaubandussuhete reguleerimiseks. Asutamisleping ei
sisalda materiaalõiguslikke sätteid. Need on koondatud lisadesse, mis
sisaldavad erinevaid „mitmepoolseid kaubanduslepinguid”, mis on WTO lepingu lahutamatuks osaks.Need lepingud on järgmised:–        mitmepoolsed kaubanduslepingud, sh GATT 1994 (lisa 1A);–        teenustekaubanduse üldleping (GATS, lisa 1B);(1)–        intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide leping (TRIPS, lisa 1C)(2);–        vaidluste
lahendamist reguleerivate eeskirjade ja protseduuride käsituslepe (lisa
2);–        kaubanduspoliitika läbivaatamise mehhanism (lisa 3).WTO
leping ja selle lisad moodustavad ühtse „paketi”. Riik, kes soovib
saada WTO liikmeks, peab nõustuma kõigi Uruguay vooru raames sõlmitud mitmepoolsete
kokkulepetega. Vaidluste lahendamise protseduur kehtib kõigi
mitmepoolsete lepingute puhul. See protseduur võimaldab viimase abinõuna
kasutada „vastumeetmeid”. Ühe lepingusätte rikkumist (kas kaupade,
teenuste või intellektuaalomandi kaitse sektoris) võib kompenseerida
vastumeetmete rakendamisega sama lepingu alla kuuluvate teiste sektorite
suhtes (vaidluste lahendamist reguleeriva käsitusleppe artikli 22
lõike 3 punkt b või mõne teise loendilepingu alusel
(käsitusleppe artikli 22 lõike 3 punkt c. Komisjon
selgitab ka omalt poolt, et „kompenseerimine võib toimuda ühtmoodi sama
lepingu mõne teise sektori suhtes või mõne teise loendilepingu raames
kui see, milles on toimunud rikkumine”. Ühtse
„paketi” süsteem teeb lõpu endisele nn tellimisel GATT-i süsteemile.
Tokyo vooru tulemusel sõlmitud erikokkulepetes osales erinev arv riike.
Lisaks sellele kuulus iga kokkuleppe juurde talle omane vaidluste
lahendamise kord.WTO lepingu lisades sisaldub ka neli mõnepoolset kokkulepet
(mis puudutavad vastavalt riigihanget, tsiviillennukikaubandust, piima-
ja veiselihasektorit). Nendes valdkondades lubatakse ühtse „paketi”
põhimõttesse teha erand: lepped on siduvad üksnes nende WTO liikmete
jaoks, kes on nendega nõustunud. Vaidluste lahendamise korda
kohaldatakse nende poolte vahel, kes on sellega nõustunud.II –  Euroopa ühenduste staatus WTO-sEuroopa ühendusi käsitlevad sõnaselgelt kaks WTO lepingu sätet.Otsuste
tegemist käsitlev IX artikkel sätestab, et „ministrite
konverentsil ja peanõukogus on igal WTO liikmel üks hääl” juhul, kui
arutatav küsimus otsustatakse hääletamise teel ning et „kui Euroopa
ühendused oma hääleõigust kasutavad, võrdub nende häälte arv nende WTO
liikmeks olevate liikmesriikide arvuga”.Lisaks sellele sätestab WTO asutajaliikmeid puudutava XI artikli lõige 1:„WTO
asutajaliikmeteks saavad GATT 1947 lepinguosalised käesoleva lepingu
jõustumiskuupäeva seisuga, ning Euroopa ühendused, kes tunnustavad
käesolevat lepingut ja mitmepoolseid kaubanduslepinguid ning kelle jaoks
on GATT 1994 lisatud kontsessioonide ja kohustuste loendid ning kelle
jaoks on GATS-i lisatud erikohustuste loendid [lisa 1B].”III –  WTO lepingu läbirääkimised ja allkirjastamineLäbirääkimiste
lähtepunkti, Punta del Este deklaratsiooni, kiitsid heaks nõukogu ja
liikmesriikide valitsuste esindajad „sel määral, kui see neid puudutab”.
Ühenduse ja liikmesriikide nimel pidas läbirääkimisi komisjon üksi.
Nõukogu selgitab, et „läbirääkimiste käigus maksimaalse kooskõla
tagamiseks otsustati, et komisjon tegutseb ainuläbirääkijana ühenduse ja
liikmesriikide nimel”. Koosoleku protokolli, mis koostati istungil,
mille käigus komisjon kiitis heaks Punta del Este deklaratsiooni,
lisatakse siiski, et „see otsus (lubada komisjonil avada deklaratsioonis
ette nähtud läbirääkimised) ei mõjuta küsimust ühenduse ja
liikmesriikide pädevusest üksikutes valdkondades”.WTO
lepingule kirjutasid alla Euroopa Liidu Nõukogu nimel nõukogu eesistuja
ja komisjoni liige Sir Leon Brittan ning liikmesriikide esindajad
vastavate valitsuste nimel. Lepingu allkirjastamise otsuse tegid 7. ja
8. märtsi 1994. aasta istungitel nõukogu ja liikmesriikide
esindajad. Nõukogu märkustest selgub, et komisjon lisas omalt poolt
koosoleku protokolli, et „lõppakt […] ja sellele lisatud lepingud
kuuluvad Euroopa Ühenduse ainupädevusse”.IV –  Komisjoni küsimused ja menetlusA –  Komisjoni küsimused6. aprillil
1994. aastal, paar päeva enne WTO lepingu kavandatud
allkirjastamist Marrakechis ning paar nädalat pärast lõppakti
heakskiitmist kaubandusläbirääkimiste komitees (mille asutas Punta del
Este konverents Uruguay vooru läbirääkimiste läbiviimiseks), taotles
komisjon Euroopa Kohtult arvamust EÜ asutamislepingu artikli 228
lõike 6 alusel.Küsimused on järgnevad:„Seoses GATT-i kaubandusläbirääkimiste Uruguay vooru tulemustega, mis sisalduvad 15. detsembri 1993. aasta lõppaktis:1.      Kas
Euroopa Ühendus on pädev sõlmima WTO asutamislepingu kõiki osi, mis
käsitlevad teenustekaubandust (GATS-leping) ja intellektuaalomandi
õiguste kaubandusaspekte, sealhulgas ka võltsitud kaupade kaubandust
(TRIPS-leping), võttes aluseks EÜ asutamislepingu, täpsemalt selle
artikli 113 eraldi võetuna või koostoimes artiklitega 100a
ja/või 235?2.      Kas
Euroopa Ühendus on pädev sõlmima iseseisvalt neid WTO lepingu osi, mis
käsitlevad eranditult ESTÜ asutamislepingu ja Euratomi asutamislepingu
kohaldamisalasse kuuluvaid tooteid ja/või teenuseid?3.      Kui
vastus eespool esitatud kahele küsimusele on jaatav, siis kas see
mõjutab liikmesriikide pädevust sõlmida WTO lepingut, arvestades varem
saavutatud kokkulepet, et neist saavad WTO asutajaliikmed?”B –  MenetlusVastavalt
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 107 lõikele 1 toimetati
arvamusetaotlus kätte Euroopa Liidu Nõukogule (edaspidi „nõukogu”) ja
liikmesriikidele. Nõukogu ning Taani, Saksamaa, Kreeka, Hispaania,
Prantsuse, Madalmaade, Portugali ning Ühendkuningriigi valitsus esitasid
kirjalikke märkusi. Euroopa Parlamendil lubati tema enda palvel märkusi
esitada.V –  Taotluse vastuvõetavusNõukogu
ei tõstata ametlikult küsimust taotluse vastuvõetamatuse kohta, kuid
meenutab siiski, et kõigil juhtudel, mil rakendati artikli 228
lõikes 6 sätestatud menetlust, „toimus taotluse esitamine enne
lepingu allkirjastamist”. Nõukogu arvates „võib tõsiselt kahelda selles,
kas eelneva arvamuse menetlust („kavas oleva” lepingu kohta) […] saab alustada pärast kohustuste võtmist rahvusvahelisel tasandil”. Madalmaade valitsus jagab neid kahtlusi.Hispaania valitsus
nõuab taotluse tunnistamist vastuvõetamatuks. Arvamuse taotlemise
menetlust võib algatada vaid staadiumis, kus ühendus ei ole veel
rahvusvaheliste kohustustega seotud. Hispaania valitsus rõhutab, et
lõppakti allakirjutamine tähendas läbirääkimiste tulemuseks olevate
tekstide autentseks tunnistamist ning tõi allakirjutajate jaoks kaasa
kohustuse esitada need heakskiitmiseks oma vastavatele asutustele.Prantsuse valitsus
teeb komisjonile poliitilisema etteheite. Mainimata taotluse
vastuvõetamatust, selgitab ta, et kui komisjon viivitas viimase hetkeni,
mil pidi allkirjastama ja sõlmima WTO lepingu, samas kui eriarvamused
riikide pädevuse osas olid ilmnenud juba 1992. aastal, näitab ta
sellega üles koostöövalmiduse puudumist ning suhtumist, mis läheb
vastuollu ühenduse ja liikmesriikide tegevuse kooskõla põhimõttega.
Riigid ei saa anda WTO lepingut oma parlamentidele kinnitamiseks
niikaua, kuni pädevuse küsimus on lahendamata. Nõukogu ei saa samuti
Euroopa Parlamendile esitada ettepanekut võtta vastu otsus lepingu
sõlmimise kohta niikaua, kuni selle otsuse õiguslikud alused ning
pädevuse küsimus on ebaselged.VI –  Küsimuste sõnastusNõukogu arvustab komisjoni esitatud küsimuste sõnastust.Kuna
menetlus käsitleb lepingut, millele vastavalt oma volitustele on alla
kirjutanud ühendus ja liikmesriigid, ei ole nõukogu arvates küsimus
selles, kas ühendus võib selle lepingu allkirjastada ja sõlmida üksinda
(see on ainult hüpoteetiline küsimus), vaid selles, kas „Uruguay vooru
tulemuseks olnud lepingute ühine sõlmimine ühenduse ja liikmesriikide
poolt vastab Euroopa ühenduste asutamislepingutega sätestatud volituste
jaotusele”.Portugali valitsus on
seisukohal, et komisjoni poolt esitatud küsimused on juba läbitud faas
lepingu sõlmimise protsessis. Tegelikult oleks tarvis teada saada, kas
lepingu vormistamine ühenduse ja liikmesriikide poolt ühiselt on
kooskõlas EÜ ja ESTÜ asutamislepingute ühenduse ja liikmesriikide
volituste jaotust puudutavate põhimõtete ja sätetega.Ühendkuningriigi valitsuse
vaatenurk erineb komisjoni omast. Kõigepealt selgitab ta ühenduse
volituste olemust tuletatud pädevuse teooria kohaselt, rõhutades
liikmesriikide paralleelset pädevust, ning põhjendab seejärel, miks
artikkel 113 ei saa olla lepingute sõlmimise aluseks.VII –  Vaidluse põhiküsimusLahendamist nõudvad küsimused ei puuduta kõiki WTO lepingule lisatud mitmepoolseid lepinguid ega ka isegi WTO asutamislepingut.Nagu rõhutab nõukogu, puudutab vaidlus ennekõike materiaalõiguslikke sätteid.
Institutsioone puudutavates sätetes ei sisaldu ühtki otseselt
pädevusega seotud probleemi: pädevus osaleda institutsioonilistes
kokkulepetes johtub otseselt materiaalõiguslikes sätetes sisalduvast
pädevusest: institutsioone puudutavate kokkulepete eesmärk on tagada
materiaalõiguslike sätete „haldamine”. Seega ei ole siinkohal tingimata
vaja kirjeldada institutsioone puudutavaid kokkuleppeid.Nõukogu
väitel peaks nende materiaalõiguslike sätete hulgast vaatlema kolme
peamist lepingut: kokkuleppeid kaubanduse (GATT-i 1994. aasta
versioon), teenuste (GATS) ja intellektuaalomandi (TRIPS) kohta.Kaubavahetuse
osas (mida käsitlevad GATT 1994 ning mitmed tõlgendavad
käsituslepped) on nõukogu, märkusi esitanud liikmesriikide valitsused ja
Euroopa Parlament ühisel seisukohal selles, et ühendus on pädev neid
lepinguid sõlmima. Ainsad erandid puudutavad ESTÜ tooteid (nõukogu ning
kõigi märkusi esitanud liikmesriikide valitsuste reservatsioon), leping
tehniliste kaubandustõkete kohta (ainult Madalmaade valitsuse
reservatsioon) ja vajadust kasutada õigusliku alusena põllumajanduse
osas täiendavalt EÜ asutamislepingu artiklit 43 (see reservatsioon,
mille esitasid nõukogu, Ühendkuningriik ja Euroopa Parlament, ei sea
kahtluse alla ühenduse ainupädevust).Vaidluse
keskmes on teenused ja intellektuaalomand. Komisjon asub selles
küsimuses seisukohale, mis vastandub kaheksa riigi (kõik liikmesriigid
peale Belgia Kuningriigi, Luksemburgi Suurhertsogiriigi, Iirimaa ja
Itaalia Vabariigi) ja Euroopa Parlamendi positsioonile. Lahkarvamuse
võib kokku võtta järgnevalt.Komisjon
väidab, et ühendusel on ainupädevus (lähtudes kas ühisest
kaubanduspoliitikast või, teise võimalusena, tuletatud volitustest või
täpsemalt ühenduse sisepädevuse ja välispädevuse omavahelistest
seostest). Märkusi esitanud liikmesriigid on seisukohal, et pädevus
jaguneb riikide ja ühenduse vahel. Märkusi esitanud riigid ja parlament
välistavad täielikult ühisest kaubanduspoliitikast tuleneva ühenduse
pädevuse. Parlament ei võta ametlikku seisukohta komisjoni teise
võimalusena esitatud argumendi põhjendatuse osas.VIII –  Ühised seisukohadEnne
vaidlusaluste küsimuste ja seisukohtade kaitseks toodud põhjenduste
selgitamist on oluline esile tuua punktid, milles poolte seisukohad
kokku langevad.–        Asjaolust,
et nõukogu ja kõik liikmesriigid allkirjastasid WTO lepingu ja selle
lisad, johtub, et ollakse ühisel seisukohal selles, et nimetatud lepingu
sõlmimine on otstarbekas ja isegi vajalik.–        Nõustutakse
sellega, et WTO lepingu sõlmimine nõuab vastavalt EÜ asutamislepingu
artikli 228 lõike 3 teisele lõigule Euroopa Parlamendi
nõusolekut, sest sõlmitav leping näeb ette spetsiifilise
institutsioonilise raamistiku loomist.–        Komisjon
rõhutas, et „poliitilistel või pigem juriidilistel põhjustel […] nõuab
Uruguay vooru lõpetamine tervikuna ühehäälset nõusolekut”. Ei nõukogu
ega märkusi esitanud riigid ei esitanud sellele vastuväiteid.IX –  Mitmepoolsed kaubanduslepingudOlulisemad
kaubavahetust reguleerivad mitmepoolsed kokkulepped on
1994. aastal sõlmitud GATT, mille tõlgendamist täpsustatakse mitmes
käsitusleppes, teatud kaupu käsitlevates lepingutes (põllumajandus- ja
tekstiilitooted) ja kitsendavate meetmete kasutamist puudutavates
kokkulepetes nagu leping tehniliste kaubandustõkete kohta, sanitaar- ja
fütosanitaarmeetmete rakendamise leping ning TRIM-leping („Trade related
investment measures”).Komisjon on
seisukohal, et kõik need kokkulepped „reguleerivad kaubavahetust ning
nende eesmärk on rahvusvahelise kaubavahetuse suurendamine
kaubandustõkete ning turumoonutuste kõrvaldamise kaudu” ja need kuuluvad
EÜ asutamislepingu artikli 113 kohaldamisalasse.Nõukogu möönab, et „ühenduse ainupädevus hõlmab peaaegu
kogu GATT-i ja selle lisad” ning et see pädevus „tuleneb põhiliselt
artiklist 113”. Nõukogu rõhutab siiski, et põllumajandust ning
sanitaar- ja fütosanitaarmeetmeid puudutavate kokkulepete puhul peab
kohaldama artiklit 43, kuna need kokkulepped „reguleerivad lisaks
rahvusvahelise põllumajandustoodete kaubavahetuse kaubandusmeetmetele
[…] eelkõige põllumajandusturgude sisekorraldust”.Põllumajanduse küsimuste puhul asub Ühendkuningriigi valitsus nõukoguga samale seisukohale, toetudes oma põhjendustes konkreetsetele näidetele.Ta
toob „kaks näidet WTO lepingu lisas 1A sisalduvate kokkulepete
mõju kohta põllumajandustoodete ühendusesisesele ühisele korraldusele.
Esiteks piiravad lepingu põllumajandusalased sätted „omamaise toetuse”
kohta otseselt toetussummasid, mida asutamislepingu artiklis 43
määratletud põllumajandusturgude ühise turukorralduse kohaselt makstakse
põllumajandustootjatele ja põllumajandustoodete töötlejatele ning mis
mõjutavad seega otseselt turukorralduse toimimist. Teiseks,
põllumajanduslepingus sätestatud ekspordisubsiidiumide vähendamise
kohustus mõjutab ühenduse süsteemi, mis reguleerib artikli 43
alusel määratletud ja rakendatud põllumajandustoodete eksporditoetusi.
Peaaegu kõik ühised turukorraldused sisaldavad meetmeid, mis
reguleerivad eksporditoetusi ning seda süsteemi juhitakse nõukogu ja
komisjoni rakendusmääruste alusel vastavalt ühiseid turukorraldusi
reguleerivatele sätetele.”Ühendkuningriik
rõhutab, et neid meetmeid kohaldatakse ühenduses toodetud
põllumajandustoodete puhul, samas kui kaubanduspoliitika tavalisi
reguleerimisvahendeid (koguselised piirangud, tariifsed meetmed)
kasutatakse importtoodete, mitte ühenduse toodete puhul. Ta järeldab
sellest, et need meetmed kuuluvad artikli 43 kohaldamisalasse.Eespool toodud märkused põllumajanduse kohta ei sea kahtluse alla ühenduse ainupädevust.Euroopa Parlament
on samuti seisukohal, et põllumajanduslepingu olulisust arvestades peab
aluseks võtma asutamislepingu artikli 43. Parlament märgib, et
üldise soodustuste süsteemi aluseks on ühtaegu nii asutamislepingu
artikkel 113 kui ka artikkel 43 (nõukogu 21. detsembri
1992. aasta määrus (EMÜ) nr 3917/92 (EÜT L 396,
lk 1) ja nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määrus (EMÜ)
nr 3668/93 (EÜT L 338, lk 22)).Madalmaade valitsus
vaatleb täpsemalt lepingut tehniliste kaubandustõkete kohta. Erinevalt
komisjonist, kes nõuab uue lepingu sõlmimise puhul ühenduse ainupädevuse
rakendamist, arvab Madalmaade valitsus, et „ühendus on omandanud
ainupädevuse tehniliste kaubandustõkete enamikus valdkondades”, kuid et
„liikmesriikidel on veel säilinud pädevus mõne direktiivi alusel, aga ka
seetõttu, et selles valdkonnas pole saavutatud ega ka kavandatud
täielikku ühtlustamist”.Kaubavahetuse
valdkonnas on ühelt poolt komisjoni ja teiselt poolt nõukogu ning
märkusi esitanud valitsuste vaidluse keskmes ESTÜ toodete küsimus.Komisjoni
arvates ei nõua mitmepoolsed kaubanduslepingud mitte mingit muud
õiguslikku alust peale artikli 113, isegi kui tegemist on ESTÜ või
Euratomi toodetega.Komisjon püüab kahandada
tähtsust, mida teised pooled omistavad ESTÜ asutamislepingu
artiklile 71. Artikli 71 kohaldamata jätmine ei anna
liikmesriikidele mingeid õigusi EÜ asutamislepingu artikli 232
lõike 1 mõttes.Komisjon tugineb
11. novembri 1975. aasta arvamusele 1/75 (EKL 1975,
lk 1355 ja täpsemalt lk 1365), mille kohaselt:„(ESTÜ
asutamislepingu artikkel 71) ei saa muuta EMÜ asutamislepingu
artikleid 113 ja 114 kohaldamatuks ega mõjutada ühise
kaubanduspoliitika valdkonnas rahvusvaheliste lepingute üle
läbirääkimiste pidamise ja nende sõlmimise pädevuse kuulumist
ühendusele”.Komisjon on seisukohal, et
teiseks seaduslikuks võimaluseks sõlmida kaubanduskokkuleppeid ESTÜ
asutamislepingust lähtudes oleks tugineda artiklile 95.Nõukogu
arvab seevastu, et „GATT-i sõlmimine liikmesriikide poolt koos selle
juurde kuuluvate lisadega on vaieldamatult asutamislepingu sätetega
vastavuses, kuna GATT ja selle lisad puudutavad pädevust
kaubanduspoliitika valdkonnas, mis kuulub liikmesriikidele ESTÜ
asutamislepingu artikli 71 kohaselt”.Hispaania valitsus rõhutab liikmesriikide ainupädevust ESTÜ toodete valdkonnas. Kreeka Vabariik jagab seda arvamust. Samal seisukohal on ka Portugali valitsus.Ühendkuningriigi valitsus
toetub liikmesriikide pädevuse põhjendamisel samuti ESTÜ
asutamislepingu artiklile 71, kuid komisjoniga sarnaselt möönab ta,
et teiseks seaduslikuks võimaluseks lepingut sõlmida oleks lähtuda ESTÜ
asutamislepingu artiklist 95.Prantsuse valitsus
on arvamusel, et „ESTÜ asutamislepingu artikli 95 alusel ESTÜ
toodete kaubandusrežiimi puudutavate kokkulepete sõlmimise tagajärjel ei
ole sama lepingu artiklis 71 ette nähtud liikmesriikide pädevust
üle antud ESTÜ-le” ja et „sellest tulenevalt võivad liikmesriigid ise
otsustada GATT-i ja selle lisade sõlmimist ESTÜ tooteid puudutavate
sätete osas, lähtudes ESTÜ lepingu artiklist 71, mis annab neile
selles valdkonnas pädevuse.”X –  GATS-lepingu ja TRIPS-lepingu analüüsA –  GATS-leping1.     GATS-lepingu eesmärkMiks
on tarvis teenustekaubanduse üldist kokkulepet? Teatud arenenud
riikides on teenustesektor muutunud valitsevaks majandussektoriks.
Komisjoni arvates näevad mõned majandusteadlased selles arengus
„ettekuulutust selle kohta, et maailmamajanduses leiavad aset põhjalikud
struktuurimuutused ning tavalise tööstuse järkjärguline ümberpaiknemine
arengumaadesse, millest saavad sel viisil tööstustoodete peamised
eksportijad”. „Arenenud riigid hakkavad eksportima peamiselt teenuseid
ja kõrge lisandväärtusega tooteid ja teenuseid (millest suure osa
moodustab oskusteave)”. „Rahvusvahelise teenustekaubanduse laienemine on
võrreldes selle sektori osa kasvuga riikide majanduses maha jäänud
seetõttu, et ei olnud ühtegi rahvusvahelist lepet, mis pakkunuks
ettevõtjatele vajalikku kindlust ja prognoositavust. Sellest sündiski
mõte luua raamistik, mis võimaldaks läbi viia liberaliseerimist uute
eeskirjade määratlemise kaudu.”2.     GATS-lepingu sisuGATS-leping
on katse kanda GATT-i põhimõtted üle teenuste valdkonda, kus
kaubandustõketena ei kasutata mitte tollimaksu ega impordikvoote, vaid
turulepääsu piiranguid ja teenusepakkujate kvalifikatsiooninõudeid.
Eeskirjad ei ole kõik eelnevalt määratletud. Prantsuse valitsus
rõhutaski, viidates WTO-le üldisemalt, et GATS-leping annab ainet
läbirääkimisteks, mille eesmärk on süvendada juba olemasolevaid eeskirju
ja sõlmida lepinguid uutes valdkondades.3.     Teenuse määratlus ja teenuse osutamise viisidTeenuste mõiste on väga lai, sest need hõlmavad „kõikide teenindusalade kõiki teenuseid,
välja arvatud teenused, mida osutatakse valitsuse funktsioonide
täitmisel”. „Teenused, mida osutatakse valitsuse funktsioonide
täitmisel” tähendavad „kõiki teenuseid, mida ei pakuta kaubanduslikel
alustel ega konkureerides ühe või mitme teenuseosutajaga” (GATS-lepingu
I artikli lõike 3 punktid b ja c).Teenustekaubandus hõlmab GATS-lepingu I artikli lõike 2 kohaselt nelja liiki teenuse osutamist:–        cross-border supply
(„piiriülene teenusepakkumine”): teenuse osutamine ühe liikme
territooriumilt mis tahes teise liikme territooriumile. Nõukogu toob
selle kohta järgneva näite: riigis A asutatud arhitektuuribüroo edastab
riigis B tegutsevale inseneribüroole elektrisüsteemide projekti
tellimuse;–        consumption abroad („tarbimine
välismaal”): tähistab teenuse osutamine ühe liikme territooriumil mis
tahes teise liikme teenusetarbijale. Näide: riigis A pakutav teenus
riigist B tulnud turistidele;–        commercial presence
(„kaubanduslik kohalolek” või „juriidiliste isikute kohalolek”):
teenuse osutamine ühe liikme teenuseosutaja poolt kaubandusliku
kohaloleku kaudu mis tahes teise liikme territooriumil. „Kaubanduslik kohalolek” tähendab XXVIII artikli punkti d kohaselt „mis tahes ärilist või kutsealast institutsiooni, sealhulgas:i)      juriidilise isiku asutamist, omandamist või ülalpidamist ii)      filiaali
või esinduse loomist või ülalpidamist liikme territooriumil teenuste
osutamiseks”.Nagu märgib nõukogu, on
tegemist riigi A ettevõtete või ettevõtjate asumisega ja teenuse
osutamisega riigis B. Niisugust teenuse osutamist esineb näiteks
pangandusteenuste puhul.–        movement of persons
(„isikute liikumine”, „füüsiliste isikute kohalolek”). See tähistab
teenuse osutamist ühe liikme teenuseosutaja poolt selle liikme
füüsiliste isikute viibimise kaudu mis tahes teise liikme
territooriumil. Nõukogu toob näitena riigi A ettevõtte, kes osutab oma
teenuseid riigis B, kasutades selleks riigi A kodanikke. Nii toimub
see sageli ehitustööde puhul.4.     GATS-lepingu topeltuniversaalsusNõukogu
rõhutab, et GATS-leping on universaalne kahel viisil. Esiteks hõlmab ta
kõiki teenindusalasid (vt eespool teenuse määratlus, X. A. 3): teiste
sõnadega kuuluvad lepingu mõjualasse transpordi-, finants-, kindlustus-,
telekommunikatsiooni-, informaatika-, audiovisuaal-, turismi-,
majutus-, toitlustus- ning ehitusteenused, vabakutseliste teenused ning
isegi haridus- ja tervishoiuteenused jne. Teiseks hõlmab GATS-leping
kõiki teenuseosutajate asutamise ja tegevusega seotud aspekte.
GATS-lepingut kohaldatakse vastavalt selle sätetele „liikmete meetmete
puhul, mis mõjutavad teenustekaubandust”. Leping hõlmab seega:–        kõiki
asutamisega seotud tingimusi (äriühingu loomise või omandamise või
filiaali loomise kaudu);–        kõiki
äritegevuse tingimusi (alates pankrotimenetlusest kuni maksustamise ja
personalikorralduseni).5.     Võetud kohustuste iseloomustusTuleb eristada üld- ja erikohustusi.a)     ÜldkohustusedKõige
olulisem üldkohustus on enamsoodustusrežiim (II artikli
lõige 1). Sellele vaatamata on riikidel õigus säilitada
maksimaalselt kümne aasta jooksul (vt lepingu lisa) meedet, mis ei
kohtle kaubanduspartnereid võrdselt juhul, kui see meede on kantud
lepingu lisas asuvasse erandite loendisse ja vastab seal määratletud
tingimustele. Lepingu V artikkel lubab ka pidevat
enamsoodustusrežiimist kõrvalekaldumist, arvestades piirkondliku majandusintegratsiooni protsessiga GATT-i XXIV artikli eeskujul.Lisaks
eespool nimetatud üldkohustustele on liikmesriikidel ka
läbipaistvuskohustus: kõik liikmed peavad avaldama teenuseid puudutavad
meetmed ja eeskirjad (III artikli lõige 1), mida lepingus
nimetatakse „üldrakendatavad meetmed, mis liituvad käesoleva lepingu
toimimisega või mõjutavad seda”. Liikmetel
on ka kohustus näha ette kohtu­, vahekohtu- ja haldusprotseduurid, mis
võimaldavad lahendada teenustekaubandust mõjutavate haldusotsuste peale
esitatud kaebusi (VI artikli lõige 2).Kõik
liikmed on kohustatud vältima olukorda, kus monopoolne teenuseosutaja
tegutseks tema territooriumil viisil, mis on vastuolus
enamsoodustusrežiimiga või tema erikohustustega (VIII artikli lõige 1).Riigid võtavad ka kohustusi teenusetarnijatele antud lubade, litsentside ja tõendite tunnustamise osas (VII artikkel).b)     ErikohustusedErikohustused on loetletud lepingu III ja IV jaos ning lisades ja need seisnevad liikmesriikide kohustuses tagada turulepääs
kõigi teiste liikmete teenustele ja teenuseosutajatele ning võimaldada
mis tahes teise liikme teenustele ja teenuseosutajatele kõigi tarnimist
mõjutavate meetmete suhtes vähemalt sama soodsat režiimi, kui ta
võimaldab omaenda samasugustele teenustele ja teenuseosutajatele (võrdse kohtlemise nõue).Turulepääsu
tagamise kohustusega seotud piirangud on täpsustatud XVI artikli
lõikes 2: sisuliselt ei tohi riigid kehtestada koguselisi
piiranguid teiste liikmete teenuseosutajatele. Nõukogu toob piirangute
kohta järgmised näited:–        kolmandate
maade kodanike või ettevõtjate poolt kontrollitavate televisiooni- või
transpordiettevõtete maksimaalne piirarv;–        maksimaalne „välismaalastest” arstide arv;–        maksimaalne
„väliskapitali osaluse” protsendimäär televisiooni- ja
transpordiettevõtetes jne;–        teatud
tehingute keelamine välismaa ettevõtjate kontrolli all olevatele
pankadele või kindlustuskompaniidele;–        kolmandate maade audiovisuaalsele toodangule „kvootide” kehtestamine.Nimetatud kohustused, mis ei ole ei tingimusteta ega absoluutsed, on riikide kaupa loetletud.
Riik võib oma loendis märkida, et ta ei ava oma turgu täielikult, seab
tingimusi (näiteks kaubanduslik kohalolek) või piiranguid. Need
tingimused ja piirangud on täpsustatud tema loendis. Sama kehtib ka
võrdse kohtlemise tagamise kohustuse puhul.Euroopa
Ühenduse loendi esitasid ühendus ja liikmesriigid, kuid kohustused
kehtivad iga liikmesriigi kohta nimeliselt ning tingimused ja piirangud
ei ole kõigi liikmesriikide puhul samad.Need
erikohustused kehtestati mitmepoolsete läbirääkimiste tulemusena, kus
vastastikkust ei taotletud mitte teenindusalade kaupa, vaid üldiselt.6.     Lepingu dünaamilisusGATS-leping,
mis pidi andma ainet läbirääkimisteks, on nõukogu sõnul dünaamiline.
Nõukogu viitab lepingu XIX artiklile, mis puudutab kohustust asuda
pidama järjestikuseid läbirääkimisvoore, et saavutada järkjärguline
suurem liberaliseerimine. Tuleb ka esile tõsta X artiklit, mis näeb
ette mitmepoolseid läbirääkimisi erakorraliste kaitsemeetmete üle
mittediskrimineerimise põhimõtte alusel. Võib ka tuua esile
XIII artiklit, mis näeb ette teenuste riigihangete puhul
enamsoodustusrežiimi, turulepääsu tagamise erikohustuste ning võrdse
kohtlemise nõude kohaldamata jätmist, kuid sätestab, et selleteemalisi
mitmepoolseid läbirääkimisi peetakse teatud aja jooksul veidi hiljem.
Lõpuks tuleb märkida XV artiklit, mis näeb ette läbirääkimiste
alustamist eesmärgiga arendada välja vajalikud mitmepoolsed põhimõtted,
et vältida subsiidiumidest tingitud kaubandusmoonutusi.B –  TRIPS-leping1.     Eesmärgid ja sisuPrantsuse valitsuse sõnul on TRIPS-lepingu peamine eesmärk tugevdada ja ühtlustada intellektuaalomandi kaitset kogu maailmas.Prantsuse
valitsus selgitab, et sel eesmärgil tehtud jõupingutused mujal ning
täpsemalt tööstusomandi kaitse Pariisi konventsiooni läbivaatamiseks
aastatel 1980–1984 ebaõnnestusid, mistõttu arenenud riigid soovitasid
tungivalt intellektuaalomandi hõlmamist Uruguay vooru läbirääkimistega,
et ära kasutada GATT-i dünaamikat (koos selle läbirääkimiste
võimalustega) ja vaidluste lahendamise mehhanismi.Võltsitud
kaupade kaubandus teatud kolmandates riikides (võltsitud firmamärgid,
toodete kuju võltsimine, patendikaitse all olevate toodete või meetodite
järeletegemine, raamatute, plaatide ja viseokassettide piraatkoopiad)
kahjustab oluliselt ühenduse tööstust, nagu väidab komisjon.
Intellektuaalomandi tõhusa kaitse puudumine teatud kolmandates riikides
avaldab „intellektuaalomandi õigustega kaitstavatele kaupadele”
tõenäoliselt sama mõju kui mis tahes impordipiirang.Komisjon
märgib, et kaubanduse survemeetmeid on rakendanud nii Ameerika
Ühendriigid kui ka ühendus riikide suhtes, kes tagavad ainult ebapiisava
intellektuaalomandi kaitse või ei kohtle oma kaubanduspartnereid
võrdselt. Tänu nendele meetmetele on arengumaad hakanud nõustuma
intellektuaalomandi tõhusama kaitsega, kusjuures seni olid nad selles
õigusvaldkonnas näinud pigem tööstusriikide valduses olevat
ekspluateerimisvahendit. Komisjoni sõnul on arengumaad üha teadlikumad
intellektuaalomandi tõhusama kaitse võimalikest eelistest kohaliku
uuendustegevuse edendamisel.2.     Kohaldamisala ja eesmärkide saavutamise vahendidTRIPS-lepingul
on väga lai kohaldamisala, sest see hõlmab nii kirjanduslikku ja
kunstiomandit (autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused) kui ka
tööstusomandit (kaubamärgid, geograafilised tähised ja
päritolunimetused, patendid, tööstusdisainilahendused, oskusteave),
millest on välja arvatud taimearetussaadused (TRIPS-lepingu
artikli 1 lõige 2).TRIPS-lepingu
esimene jagu (artiklid 1–8) sisaldab üldsätteid ja põhiprintsiipe.
Teine jagu (artiklid 9–40) määrab intellektuaalomandi õiguste
kättesaadavuse, ulatuse ja kasutamise standardid. Kolmas jagu
(artiklid 41–61) määratleb intellektuaalomandi õiguskaitse tagamise
vahendid. Neljas jagu (artikkel 62) sätestab intellektuaalomandi
õiguste omandamise ja säilitamisega seotud menetlused. Viies jagu
(artiklid 63 ja 64) käsitleb vaidluste lahendamist. Kuues jagu
(artiklid 65–67) kirjeldab üleminekukorda ja seitsmes jagu
(artiklid 68–73) sisaldab institutsioonilisi ja lõppsätteid.TRIPS-leping
kehtestab intellektuaalomandi kaitse minimaalsed normid. TRIPS-leping
jätab oma liikmetele vabaduse rakendada oma seadustes ulatuslikumat
kaitset ja valida sobivad vahendid lepingu sätete rakendamiseks
(TRIPS-lepingu artikli 1 lõige 1).Lepingut
rakendatakse personaalsest kriteeriumist lähtudes (kaitse laieneb
teatud kolmandate riikide füüsilistele ja juriidilistele isikutele;
TRIPS-lepingu artikli 1 lõige 3).TRIPS-leping
näeb ette nii võrdse kohtlemise nõude (artikkel 3) kui ka
enamsoodustusrežiimi (artikkel 4). Nendel kahel põhimõttel on
erandeid. Võrdse kohtlemise nõue kehtib ainult tööstusomandi kaitse
Pariisi konventsiooni (Pariisi liit), kirjandus-ja kunstiteoste kaitse
Berni konventsiooni, rahvusvahelise teoste esitajate, fonogrammitootjate
ning ringhäälinguorganisatsioonide kaitse Rooma konventsiooni ja
mikrolülitusi käsitleva intellektuaalomandi Washingtoni lepinguga ette
nähtud erandeid arvesse võttes. Lisaks sellele on teoste esitajate,
fonogrammitootjate ja ringhäälinguorganisatsioonide puhul võrdse
kohtlemise tagamise kohustus piiratud ainult TRIPS-lepingus määratletud
õigustega (TRIPS-lepingu artikli 3 lõige 1).Nõukogu
selgitab, et TRIPS-lepingu eesmärke järgitakse kahel viisil:
kõigepealt, viidates rahvusvahelistele konventsioonidele, täpsemalt
tööstusomandi Pariisi konventsioonile ja kirjandus- ja kunstiteoste
kaitse konventsioonile, mida komisjoni sõnul „suhteliselt hästi
järgitakse” ja mille eesmärk on samuti õiguste ühtlustamine ning
ühtlustamata valdkondades võrdse kohtlemise tagamine; teiseks,
materiaalõiguslike erinormidega (plus elements) „nendes
intellektuaalomandi valdkondades,” nagu rõhutab komisjon, „mille puhul
riigid tunnevad vajadust kohese ulatuslikuma kaitse järele”.Pariisi
konventsiooni puhul peavad liikmed kinni selle konventsiooni kõigist
materiaalõiguslikest sätetest: välja on jäetud ainult
institutsioonilised sätted, lõpp- ja üleminekusätted (TRIPS-lepingu
artikli 2 lõige 1). Viide Berni konventsioonile hõlmab samuti
kõik materiaalõiguslikud sätted, välja arvatud autorite mittevaralised
õigused (TRIPS-lepingu artikli 9 lõige 1).Materiaalõiguslikud erinormid on koondatud TRIPS-lepingu II, III ja IV jakku.Materiaalõiguslike
erinormide valdkonnast on välja jäetud üks oluline probleem: õiguste
ammendumine. TRIPS-lepingu üks üldsätteid, artikkel 6, täpsustab:„Vaidluste
lahendamise eesmärgil käesoleva lepingu alusel ning kooskõlas
artiklite 3 [võrdne kohtlemine] ja 4 [enamsoodustusrežiim] sätetega
ei tohi käesolevast lepingust midagi kasutada intellektuaalomandi
õiguste ammendumise küsimuse käsitlemiseks.”Meenutagem,
et õiguste ammendumise printsiip ei luba intellektuaalomandi õiguse
valdajal nimetatud õigustele tugineda, et kontrollida nende toodete
liikumist, mille nad ise turule tõid või mis toodi turule nende
nõusolekul. Komisjoni arvates tuleneb TRIPS-lepingu artiklist 6, et
„juhul kui üks riik rakendab „siseriiklikku” õiguste ammendumise
printsiipi (või „regionaalset” printsiipi tolli- või regionaalliitude
korral), ei saa tugineda TRIPS-lepingu vaidluste lahendamist
reguleerivatele sätetele (sealhulgas ka kaebuste puhul, mis osutavad
õiguste rikkumisele ja ka juhul, kui rikkumist ei ole toimunud)”.Ühenduse
liikmesriigid, kelle ülesanne on rakendada ühendusesiseselt õiguste
ammendumise printsiipi, võivad sellest mööda minna juhul, kui imporditud
toode pärineb mõnest kolmandast riigist – sama kehtib ka ühenduse enese
puhul.Kui aga liikmesriik rakendab oma
kodanike puhul õiguste ammendumise printsiipi, piiramata seda
tingimusega, et toode tuuakse turule mõnes ühenduse riigis, peab ta seda
rakendama võrdse kohtlemise nõude alusel samamoodi ka kolmandate
riikide kodanike puhul. Samal viisil keelab enamsoodustusrežiim kõigil
TRIPS-lepingule allakirjutanud riikidel kohaldada teistsuguseid eeskirju
lähtudes sellest, millise kolmanda riigi kodanikega on tegemist.Komisjoni arvates võimaldab TRIPS-lepingu artikkel 6 liikmesriigil „keelduda jätkuvalt importimast samaaegselt välismaal (st mõnes kolmandas riigis)
intellektuaalomandi õiguste valdaja poolt või tema nõusolekul
turustatavaid […] kaupu”. Komisjon arvab, et õiguste ammendumise
printsiibi rakendamine ühendusesisestes suhetes „on vajalik ühenduse
õigusnormide järgimiseks ning võimaldab õiguste valdajatel
välisturgudele (st kolmandate maade turgudele) minna, säilitades samal ajal teatava kontrolli tehnoloogiakaupade ühendusse importimise (või taasimportimise) üle”.3.     Materiaalõiguslikud erinormida)     Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigusedAutoriõiguste kaitse laieneb väljendustele,
mitte aga ideedele, töömeetoditele või matemaatilistele mõistetele kui
sellistele (TRIPS-lepingu artikli 9 lõige 2). Kaitse
minimaalne kestus on kindlaks määratud (artikkel 12).Arvutiprogramme kaitstakse nagu kirjandusteoseid vastavalt Berni konventsioonile (TRIPS-lepingu artikli 10 lõige 1).Autoriõigusega kaasnevad õigused,
mis kuuluvad teoste esitajatele, fonogrammitootjatele ja
ringhäälinguorganisatsioonidele, on määratletud ja kirjeldatud
TRIPS-lepingu artiklis 14.Arvutiprogrammide autoritele peab andma rendiõiguse.
Sama õiguse võib anda ka kinematograafiateoste autoritele, kuid ainult
juhul, kui rentimine „on viinud selliste tööde laiaulatuslikule
kopeerimisele, mis kahjustab oluliselt reprodutseerimise ainuõigust, mis
vastav liige on andnud autoritele ja nende õigusjärglastele”.b)     Tööstusomandi)     KaubamärgidKaubamärkide kaitse laieneb nii kaupadele kui ka teenustele.Märgid,
millest võib saada kaubamärk, on määratletud TRIPS-lepingu
artikli 15 lõikes 1 ja artikli 16 lõikes 1, mis
sätestavad kaubamärgiga seotud õigused.Kaubamärgi
registreeritavuse võib teha sõltuvaks selle kasutamisest, kuid see ei
või siiski olla registreerimistaotluse esitamise tingimus
(artikli 15 lõige 3). Kaubamärgi registreeringu ja selle
pikendamise kehtivuse minimaalne kestus on kindlaks määratud
(artikkel 18). Kui on tegemist kasutamisnõudega, on TRIPS-lepingus
kindlaks määratud minimaalne mittekasutamise aeg, mille järjel võib
registreeringu tühistada (artikkel 19).Pariisi konventsiooni artikli 6bis
mõttes üldtuntud kaubamärkide kaitset on laiendatud teenuste
kaubamärkidele (artikli 16 lõige 2) ning väljapoole sarnaste
kaupade ringi (artikli 16 lõige 3).TRIPS-lepingu
liikmetel on võimalus määratleda litsentsimise ja loovutamise
tingimusi. Sundlitsentsimine on aga välistatud ning kaubamärki võib
loovutada ilma selle juurde kuuluva äritegevuse üleandmiseta.ii)  Geograafilised tähisedTRIPS-lepingu
II jao 3. osa sätestab väga täpselt, mida tuleb mõista
geograafiliste tähiste kaitse all. Geograafilised tähised on „tähised,
mis näitavad, et kaup on pärit teatud liikme territooriumilt või selle
territooriumi teatud piirkonnast või paikkonnast, kui kauba teatud
omadus, maine või mõni muu iseloomustav tunnus on olulisel määral
seostatav kauba geograafilise päritoluga” (TRIPS-lepingu artikli 22
lõige 1).Nende sätete eesmärk on takistada:„a)      iga
sellise abinõu kasutamist kauba tähistamisel või tutvustamisel, mis
näitab või lubab oletada, et kõnesolev kaup pärineb muult
geograafiliselt alalt kui sealt, kust ta tegelikult pärit on, eksitades
üldsust kauba geograafilise päritolu suhtes;b)      igasugust
kasutamist, mis kujutab endast kõlvatut konkurentsi Pariisi
konventsiooni (1967) artikli 10bis tähenduses” (TRIPS-lepingu artikli 22 lõige 2).Veinide
ja kangete alkohoolsete jookide geograafiliste tähiste kaitset tuleb
tõhustada: meetmeid, mida rakendatakse takistamaks niisuguste veinide
või alkohoolsete jookide geograafiliste tähiste kasutamist, mis näitab
veine veinidena, mis ei pärine antud geograafilise tähisega osutatud
kohast ja alkohoolseid jooke alkohoolsete jookidena, mis ei pärine antud
geograafilise tähisega osutatud kohast, peab saama kasutada „isegi sel
juhul, kui kaupade tegelik päritolu on näidatud või kui geograafilist
tähist kasutatakse tõlgitult või kui sellega kaasnevad väljendid, nagu
„liik”, „tüüp”, „stiil”, „imitatsioon” vms” (TRIPS-lepingu
artikli 23 lõige 1).Need reeglid hakkavad kehtima alles tulevikus.„Miski
selles osas ei kohusta liiget takistama mõne teise liikme teatud
geograafilise tähise jätkuvat ja samalaadset kasutamist, mis seostab
veine ja kangeid alkohoolseid jooke tema kodaniku või residendi kaupade
või teenustega, kes on kasutanud seda geograafilist tähist pidevalt
samade või samaliigiliste kaupade või teenuste puhul selle liikme
territooriumil kas a) vähemalt kümme aastat enne 15. aprilli
1994. aastal või b) heauskselt enne nimetatud kuupäeva”
(TRIPS-lepingu artikli 24 lõige 4).iii)  TööstusdisainilahendusedTRIPS-leping
hõlmab ka tööstusdisaini valdkonda. Uudsetele või originaalsetele
tööstusdisainilahendustele peab kindlustama kaitse (artikli 25
lõige 1). Kaitse ulatus ja minimaalne kestus on kindlaks määratud
(artikkel 26).Tekstiilitoodete puhul
ei tohi kaitse tagamise vahendid olla sellised, et need vähendaks
ülemääraselt võimalust saada sellist kaitset (TRIPS-lepingu
artikli 25 lõige 2).iv)  PatendidPatentide
kohta käiva II jao 5. osas on esmalt toodud patentsuse
tingimusi kirjeldavad sätted (artikkel 27). Patentida saab iga
leiutist, nii tooteid kui ka meetodeid kõigist tehnikavaldkondadest
(sama artikkel). Arengumaadel on siiski võimalus lükata teatud perioodi
kestel edasi tootepatentide kaitse kohustust tehnoloogiaaladel, millel
ei ole nende territooriumil sellist kaitset lepingu kohaldamise
üldtähtpäeval (artikli 65 lõige 4). Patendiga tagatavad
õigused on määratletud (artikkel 28) ning nende kestus on vähemalt
20 aastat (artikkel 33). Artikkel 31 sisaldab sätteid,
mis piiravad sundlitsentside andmise tingimusi.v)     Mikrolülituste topograafiaSätted
mikrolülituste topograafia kohta korvavad intellektuaalomandi kaitse
Washingtoni lepingu puudujääke mikrolülituste osas. Neis on määratletud
nii kaitse ulatus (artikkel 36) kui ka kestus (artikkel 38).vi)  Avalikustamata tehnilise teabe kaitseTRIPS-lepingu
liikmete ülesanne on kaitsta kõlvatu konkurentsi vastu avalikustamata
tehnilist teavet (artikli 39 lõige 1). Selle teabe seaduslikel
valdajatel peab olema võimalus takistada selle „avaldamist teistele või
selle omandamist või kasutamist teiste poolt ilma nende nõusolekuta
viisil, mis on vastuolus ausate kaubandustavadega”. See kaitse kehtib
tingimusel, et teave on salajane, sel on kaubanduslik väärtus tema
salajasuse tõttu ning selle teabe üle seaduslikku kontrolli omav isik on
võtnud vajalikke meetmeid, et hoida seda salajas (artikli 39
lõige 2).vii)  Konkurentsivastase tegevuse kontroll lepingulistes litsentsidesLiikmed
on kokku leppinud, et konkurentsi piiravad mõningad litsentsimistavad
või intellektuaalomandi õigusi puudutavad tingimused võivad avaldada
kaubandusele ebasoodsat mõju ja võivad takistada tehnoloogia edastamist
ja levitamist (artikkel 40). TRIPS-leping näeb neile seetõttu ette
õiguse määratleda tegevus või tingimused, mis võivad põhjustada
intellektuaalomandi õiguste kuritarvitamise, ning võtta tarvitusele
kohaseid meetmeid niisuguse tegevuse tõkestamiseks või kontrollimiseks.4.     Menetluse erisätted (intellektuaalomandi õiguskaitse tagamise vahendid)Et
saavutada intellektuaalomandi ühtset minimaalset kaitset, ei piisa
üksnes vastavate õiguste sisu määratlemisest. Peab ka ette nägema
„tõhusaid ja sobivaid abinõusid” nende õiguste kaitseks (vt
TRIPS-lepingu põhjendused). Seda eesmärki teenib TRIPS-lepingu
III jagu, mis käsitleb menetlusi, mille riigid on kohustatud
kehtestama, et võimaldada võtta tõhusaid meetmeid TRIPS-lepinguga
hõlmatud intellektuaalomandi õiguste iga rikkumise vastu
(artikli 41 lõige 1). III osas on loetletud ühelt poolt
meetmed, mille tarvituselevõtmist võivad intellektuaalomandi õiguste
valdajad nõuda kohtu-, haldus- ja tolliasutustelt nii nende õiguste
rikkumise tõkestamiseks kui ka tulevaste rikkumiste ennetamiseks (a)
ning teisalt määrab kindlaks, et menetlused, mille abil niisuguste
meetmete rakendamist võib saavutada, vastaksid teatud nõuetele (b).a)     KaitsemeetmedTRIPS-leping
näeb ette meetmeid nii intellektuaalomandi õiguste rikkumise
lõpetamiseks või selle eest karistamiseks (korraldus rikkumine lõpetada,
kahjutasu nõue, võltsitud kaupade konfiskeerimine või hävitamine,
kriminaalkaristused) kui ka meetmeid intellektuaalomandi õiguste
rikkumise ennetamiseks (ajutised meetmed, kaupade vabastamise peatamine
tolli poolt).Kohtul peab olema õigus anda korraldus intellektuaalomandi õiguste rikkumine lõpetada (artikli 44 lõige 1).Kohtul
peab olema õigus kohustada õigusrikkujat maksma õigusevaldajale
piisavat kahjutasu, kui õigusrikkuja teadis või pidi teadma, et ta paneb
toime intellektuaalomandi õiguse rikkumise (artikli 45
lõige 1).Kohtul peab olema õigus
määrata, et intellektuaalomandi õigusi rikkuvad kaubad tuleb kõrvaldada
kaubandusest ilma mingisugust kompensatsiooni maksmata või hävitada, kui
see ei ole vastuolus kehtivate põhiseaduslike nõuetega
(artikkel 46).Kriminaalkaristusi,
mille hulka kuulub ka vabadusekaotus, peab kohaldama juhtudel, kui on
tahtlikult võltsitud kaubamärki või rikutud autoriõigusi
kommertseesmärkidel (artikkel 61).Ennetavaid meetmeid on kahte liiki.Esiteks
peab kohtul olema õigus määrata kiireid ja tõhusaid ajutisi meetmeid,
et takistada intellektuaalomandi õiguste rikkumist (artikli 50
lõige 1). Vajaduse korral võib neid meetmeid rakendada ilma teist
poolt ära kuulamata (artikli 50 lõige 2), kuid kostja võib
hiljem nõuda asja uuesti läbivaatamist (artikli 50 lõige 4).Teiseks
peavad liikmed kehtestama menetlused, mis võimaldavad õiguste valdajal,
kellel on alust kahtlustada, et aset võib leida võltsitud kaubamärgiga
või autoriõigust rikkuvate kaupade importimine, esitada kirjaliku
taotluse pädevatele haldus- või kohtuorganitele, et toll peataks
niisuguste kaupade vabasse ringlusse laskmise. Liikmed võivad näha ette
ka teisi sarnaseid meetmeid intellektuaalomandi õiguste muude rikkumise
puhul (artikkel 51).Vabasse ringlusse
laskmise peatamise meetmed on samuti ajutised. Nende jõussejäämine
sõltub sisulise otsustamiseni viiva menetluse algatamisest (vt
artikkel 55).b)     Menetluslikud tagatisedIntellektuaalomandi
õiguskaitse tagamisega seotud menetlused peavad olema ausad ja
erapooletud (artikli 41 lõige 2). Seda nõuet täpsustatakse
mitmel viisil.Õigusevaldajal peab olema
võimalus kasutada tsiviilkohtumenetlust intellektuaalomandi õiguse
kaitse tagamiseks ning kostja peab saama õigeaegselt piisavalt detailse
kirjaliku teate, milles on näidatud hagi alus (artikkel 42). Pooled
võivad oma esindajaks valida sõltumatu advokaadi ning neile ei tohi
kehtestada liialt koormavaid nõudmisi kohustusliku isikliku ilmumise
suhtes (artikkel 42). Pooltel on õigus oma nõudeid põhistada ning
esitada kõik asjassepuutuvad tõendid (artikkel 42) ning neil peab
olema õigus nõuda vastaspoolelt tema valduses olevate asjassepuutuvate
tõendite esitamist (artikkel 43). Asjas tehtav otsus peab põhinema
tõendusmaterjalil, mille suhtes pooltel oli võimalus esitada oma
seisukohad ning see peab eelistatavalt olema kirjalik ja põhistatud
(artikli 41 lõige 3).Pooltel peab
olema võimalus lõplike haldusotsuste ning asjas tehtud algse
kohtuotsuse kohtulikuks läbivaatamiseks (artikli 41 lõige 4).Kahju
hüvitamist võib kohaldada nende intellektuaalomandi õiguste valdajate
puhul, kelle taotlusel on kasutatud õiguslikke kaitsevahendeid ja kes on
kaitsemenetlust kuritarvitanud (artikli 48 lõige 1).XI –  Ühine kaubanduspoliitika, GATS-leping ja TRIPS-leping: poolte seisukohadNagu
juba öeldud, on ühelt poolt komisjon ning teiselt poolt nõukogu,
märkusi esitanud liikmesriigid ja Euroopa Parlament eriarvamusel
küsimuses, kas GATS-lepingu ja TRIPS-lepingu rakendusalas olevad
valdkonnad on hõlmatud ühise kaubanduspoliitikaga, mille puhul on
ühendusel EÜ asutamislepingu artikli 113 kohaselt ainupädevus.Poolte seisukohad GATS-lepingu ja TRIPS-lepingu suhtes on esitatud alljärgnevalt.A –  GATS-lepingKomisjon
väidab oma põhiteesis, et GATS-lepingu alla kuuluvad teenused on osa
ühisest kaubanduspoliitikast, mis ei tohiks piirduda ainult kaupadega.
Komisjon väidab eelkõige, et iga leping, mis mõjutab otseselt või
kaudselt kaubavahetuse mahtu või kaubavoo struktuuri, on
kaubanduspoliitika leping ning see tuleb sõlmida artikli 113
alusel.Millised on komisjoni põhiargumendid?–        Esiteks,
Euroopa Kohtu praktika, milles rõhutatakse, et „kaubanduspoliitikal on
üks ja seesama sisu, ükskõik, kas seda rakendada ühe riigi või ühenduse
tegevusele rahvusvahelises sfääris” (eespool viidatud arvamus 1/75,
eriti lk 1362, neljas lõik). Komisjoni arvates ei saa ükski
liikmesriik tõsiselt väita, nagu ei oleks teenustekaubanduse näol
tegemist kaubandusega ja et selles valdkonnas sõlmitavad lepingud ei
kuulu tema kaubanduspoliitika valda.–        Majandusteadlaste
poolt toonitatud sarnasused kaupade ja teenuste vahel, kusjuures
mõlemad sisalduvad ka kaubandusbilansis.–        Õigusteadlased
väidavad peaaegu eranditult, et teenustekaubandus on osa ühisest
kaubanduspoliitikast. Komisjon möönab siiski, et mõned „kõige mõõdukama”
koolkonna esindajad jätavad ühisest kaubanduspoliitikast välja
teenused, mida osutab asutus, mis asub samas riigis, kus teenust
osutatakse. Komisjoni arvates ei ole mingit põhjust eristada teenuste
otsest piiriülest osutamist, mis ainsana kuuluks ühise
kaubanduspoliitika alla, teenuste osutamisest kaubandusliku kohaloleku
kaudu, mis kuuluks asutamise välispoliitika alla.–        GATS-lepingu eesmärk – teenustekaubanduse liberaliseerimine.–        Kasutatavad
vahendid (enamsoodustusrežiim, läbipaistvus), mis on traditsioonilised
kaubanduspoliitika instrumendid. Sama kehtib ka turulepääsu ja võrdse
kohtlemise puhul. Erikohustuste loendid, olgugi et need käivad enamjaolt
õigusaktides sätestatud tõkete kohta, on võrreldavad liikmete
tariifinimekirjadega kaupade sektoris.Ühtlasi püüab komisjon näidata, et GATS-lepingu sätted on võrreldavad GATT-i sarnaste sätetega.Kaupade
ja teenuste tihe omavaheline seotus ilmneb ka võimalusest kasutada
vastumeetmeid ning see seotus kinnitab, et kaubad ja teenused kuuluvad
ühe ja sama kaubanduspoliitika alla.Edaspidiseid
läbirääkimisi puudutavad sätted (vt eespool GATS-lepingu dünaamika, X.
A. 6) „ei saa muuta kõnesoleva lepingu õiguslikku alust”. „Iga nende
sätete alusel sõlmitud lepingu peab eraldi üle vaatama, et määratleda
selle õiguslik alus.”Asjaolu, et kõik
GATS-lepinguga kaetud teenustesektorid ei ole ühenduse õiguses
ühtlustatud ning neid reguleerivad teatud juhtudel siseriiklikud
õigusaktid, ei sea komisjoni arvates kahtluse alla ühenduse pädevust.
„GATT ning täpsemalt selle säte võrdse kohtlemise kohta mõjutab
liikmesriikide seadusi ja määrusi (näiteks maksualaseid õigusakte) juba
hulk aastaid, ilma et kunagi oleks väidetud, et see kuulub osaliselt
liikmesriikide pädevusse.”Lõpuks toob komisjon kaks täpsustust EÜ asutamislepingu artiklite 59 ja 75 kohta.Kas
EÜ asutamislepingu artikli 59 teine lõik, mis annab nõukogule
õiguse laiendada teenuseid käsitlevas peatükis toodud eeliseid
kolmandate riikide kodanike suhtes, kes osutavad teenuseid ja asuvad
ühenduse piires, ei lähe vastuollu teenustekaubanduse arvamisega EÜ
asutamislepingu artikli 113 alla? Komisjon vastab sellele
küsimusele eitavalt. Tegemist on sisese sättega ja mitte ühise
kaubanduspoliitika sättega. „See ei saa olla õiguslikuks aluseks
lepingupoliitikale, mis peaks hõlmama kõik rahvusvahelised teenuse
osutamise viisid, nagu teeb seda GATS-leping.”Kuna
GATS-leping puudutab ka transpordi valdkonda, kas ei reguleeri seda
siis asutamislepingu artikkel 75, mis annab institutsioonidele
pädevuse siseasjades (vt 31. märtsi 1971. aasta otsus
kohtuasjas 22/70: komisjon vs. nõukogu, nn AETR-kohtuotsus,
EKL 1971, lk 263, mis käsitleb seoseid ühenduse sisepädevuse
ja välispädevuse vahel)? Komisjoni vastus on eitav. AETR-kohtuotsuse
pretsedenti saab aluseks võtta lepingute sõlmimisel niisugustes
transpordipoliitika sektorites, millel ei ole äriline iseloom. Lisaks
sellele on nõukogu artikli 113 alusel kehtestanud transpordi
valdkonnas mõned kaubavahetust piiravad meetmed, täpsemalt
majandussanktsioonid, mis sisaldavad transporditeenuste peatamist.Teised pooled on kindlalt komisjoni seisukoha vastu.Nõukogu
arvates viib ühise kaubanduspoliitika mõiste komisjoni kaitstud
seisukoha järgi tõlgendamine selleni, et see poliitika muutub ühiseks
välismajanduspoliitikaks. Maailma majanduses mõjutavad
valuutavahetuskursside kõikumised või erinevused palgakulude vahel
rahvusvahelise kaubavahetuse mahtu ja voogusid rohkem kui näiteks
tollitariifide muutused. „Kui järgida komisjoni teesi, peaksime
järeldama, et ühendusel on artikli 113 alusel ainupädevus
liikmesriikide valuutavahetuskursside reguleerimiseks või palgapoliitika
elluviimiseks. Niisuguse tõlgenduse korral kaotab liikmesriikide
pädevus majanduspoliitika vallas täielikult oma sisu, vähemalt selle
välissuhteid puudutavas osas”.Valitsustevahelisel
konverentsil poliitilise liidu loomise kohta on komisjon teinud
ettepaneku ühenduse pädevuse niisuguseks laiendamiseks. Ühise
kaubanduspoliitika mõiste oleks asendatud mõistega „ühine poliitika
välismajandussuhete vallas”, mis hõlmanuks täpsemalt „teenuseid,
kapitali, intellektuaalomandit, investeeringuid, asutamist ja
konkurentsi puudutavaid majanduslikke ja kaubanduslikke meetmeid”,
kusjuures selle valdkonna piire saanuks avardada. See poliitika pidi
kuuluma ühenduse ainupädevusse (komisjoni ettepaneku
artikli Y 17 lõige 2). Suhtlemisel kolmandate riikide,
rahvusvaheliste organisatsioonidega ning rahvusvahelistel konverentsidel
osalemisel oleks ühendust esindanud ainult komisjon.Nõukogu
väidab, et komisjon püüab oma arvamusetaotlusega saavutada seda, et
kohtu tõlgendusega kinnitataks tema ettepanekud, mis lükati tagasi
valitsustevahelisel konverentsil poliitilise liidu loomise kohta. Sama
argument leidub ka Prantsuse, Taani ja Ühendkuningriigi valitsuse
märkustes.Nõukogu ei tee täpset vahet nende
argumentide vahel, mille ta toob teenuste väljajätmiseks
kaubanduspoliitika valdkonnast ja nende vahel, mida ta kasutab,
analüüsides ühenduse sisepädevuse ja välispädevuse vaheliste seoste
teooriat ning järeldades sellest, et ühendusel ja liikmesriikidel on
antud küsimuses jagatud pädevus.Nõukogu
arvates reguleerib GATS-leping peamiselt teenuste osutamist
kaubandusliku kohaloleku kaudu riigis, kus teenust pakutakse. See kuulub
teenuste eripära juurde. Teenuseid tarbitakse või kasutatakse nende
osutamise hetkel ning neid ei saa ladustada ega transportida, järelikult
peab nad ära tarbima paigas, kus neid osutatakse. Ent kaubandusliku
kohaloleku reguleerimine tähendab kolmandate maade äriühingute asutamise
tingimuste ja neile pärast asutamist kohaldatava korra õiguslikku
reguleerimist.Nõukogu leiab, et esmase asutamise
korda reguleerib siseriiklik õigus ning see ei kuulu ühise
kaubanduspoliitika valdkonda. Samamoodi märgib nõukogu välismaal
tarbimise kohta (näiteks Prantsusmaad külastavad India turistid), et
turismialane pädevus kuulub endiselt liikmesriikidele ning et ettepanek
anda see pädevus ühendusele lükati valitsustevahelisel konverentsil
poliitilise liidu loomise kohta tagasi. „Isikute liikumise” kohta märgib
nõukogu, et kolmandate maade teenusteosutajate heaks töötavate
kolmandate maade kodanikest füüsiliste isikute riiki sisenemine ja
riigis viibimine kuuluvad siseriiklike õigusaktide kohaldamisalasse ning
liikmesriikide ainupädevusse. Piiriülese teenusepakkumise puhul rõhutab
nõukogu, et riikide pädevust „rahvusvahelise teenustekaubanduse”
reguleerimise osas ei ole kunagi kahtluse alla seatud. „Liikmesriigil on
õigus kehtestada „ekraanikvoote”, mis kohustavad kinosid näitama teatud
miinimumi ühenduse filmitoodangut ja seega piirama väljaspool toodetud
linateoste levitamise võimalust.” Kokkuvõttes kuulub rahvusvaheline
teenustekaubandus nõukogu arvates artikli 113 alla ainult juhul,
kui kõnealused teenused on otseselt seotud kaupade tarnimisega (näiteks
masina kokkupanek).Ühendkuningriigi valitsus arendab üksikasjalikumat argumentatsiooni ühise kaubanduspoliitika mõiste ulatuse kohta.Esmalt
märgib ta, et asutamise ja teenuste kohta käivad asutamislepingu
peatükid puudutavad teenuste valdkonnas ainult liikmesriikide kodanikke.
Ainult liikmesriigi kodanikul on õigus asutada mõnes teises
liikmesriigis emaettevõtet. Üksnes liikmesriigi kodanik, kes selles
riigis tegutseb, võib asutada filiaali mõnes teises liikmesriigis.
Ainult liikmesriikide kodanikel on õigus teenuste osutamise vabadusele,
vaatamata sellele, et artikli 59 teine lõik näeb ette võimaluse
laiendada teenuste osutamise vabadust ka liikmesriigis tegutsevate
kolmandate riikide kodanikele.Ühendkuningriik
väidab seejärel, et artikli 113 sõnasõnaline tõlgendamine, mille
puhul piirduks see säte ainult kaubavahetusega, on täiesti vastavuses
lepingu süsteemiga. „Kui liikmesriigid võiksid järgida erinevat
kaubanduspoliitikat, see tähendab kehtestada kolmandate maade
importkaupadele erinevaid tariife ja kvoote, oleks tulemuseks
kaubavoogude moonutamine”. Teenuste puhul aga seda ohtu ei ole. Ei ole
„ohtu, et teenusepakkujad või isikud, kes kavatsevad asuda tegutsema
mõnes liikmesriigis, kes seab piiranguid kolmandate maade kodanikele,
teeksid seda leebemate nõuetega liikmesriigi kaudu. Kui üks liikmesriik
lubab kolmanda riigi kodanikul pakkuda oma territooriumil teenuseid, ei
saa nimetatud kodanik sellega õigust pakkuda teenuseid mõnes teises
liikmesriigis, kuna ta ei ole liikmesriigi kodanik”. „Seega ei ole
loogiline [...], et teenuste puhul oleks olemas ühtne
kaubanduspoliitika, kuid on kindel loogika, mis tõestab ühtse
kaubanduspoliitika olemasolu kaupade valdkonnas.”Kuigi
räägitakse „teenustekaubandusest”, ei ole teenustega seotud probleemid
sugugi sarnased kaubavahetuse probleemidega. Teenuste puhul on
põhilisteks küsimusteks välismaiste äriühingute asutamine, nende
otseinvesteeringud, teenuste osutamiseks vajaliku personali vaba
liikumine ning teenusepakkumise ametikohtadele tööle saamise
reguleerimine.Lõpuks tuletab
Ühendkuningriik meelde, et GATS-leping katab ka transporditeenuseid ning
et selle lisad katavad nii õhutranspordi kui ka läbirääkimised
meretranspordi valdkonnas. Ta viitab EÜ asutamislepingu artikli 61
lõikele 1 ja artiklile 74 ning kohtupraktikale (eespool
viidatud AETR-kohtuotsus ning 26. aprilli 1977. aasta
arvamus 1/76 Euroopa siseveelaevanduse kapitalifondi lepingu eelnõu
kohta, EKL 1977, lk 741) ning järeldab sellest, et „nimetatud
lepingus on kolmandate riikidega sõlmitavate transporditeenuste
osutamise lepingute aluseks ainult transpordi kohta käiv jaotis ja ei
midagi muud”.Selles osas tugineb
Ühendkuningriik nõukogu praktikale. Kui nõukogu on võtnud välismeetmeid
transpordi reguleerimiseks, on ta seda teinud transpordi jaotise põhjal.
Ühendkuningriik toob järgmised näited: nõukogu 20. detsembri
1979. aasta otsus 80/50/EMÜ liikmesriikide ja kolmandate riikide
vahelisi suhteid õhutranspordi küsimustes ning nende küsimustega seotud
meetmeid rahvusvahelistes organisatsioonides käsitleva
konsulteerimiskorra loomise kohta (EÜT 1980, L 18, lk 24;
ELT eriväljaanne 07/01, lk 92); nõukogu 12. juuli
1982. aasta otsus 82/505/EMÜ, millega sõlmitakse bussidega toimuvat
rahvusvahelist reisijate juhuvedu käsitlev kokkulepe (ASOR) (EÜT
L 230, lk 38; ELT eriväljaanne 07/01, lk 123), mis
sõlmiti ühelt poolt Euroopa Majandusühenduse ja teiselt poolt Austria,
Hispaania, Soome, Norra, Portugali, Rootsi, Šveitsi ja Türgi vahel;
nõukogu 22. detsembri 1986. aasta määrus (EMÜ) nr 4055/86
teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta liikmesriikide
ning liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelises mereveos (EÜT
L 378, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01, lk 174);
nõukogu 22. juuni 1992. aasta otsus 92/384/EMÜ Euroopa
Majandusühenduse, Norra Kuningriigi ja Rootsi Kuningriigi vahelise
tsiviillennundust käsitleva kokkuleppe sõlmimise kohta (EÜT L 200,
lk 20); nõukogu 27. novembri 1992. aasta otsus 92/577/EMÜ
Euroopa Majandusühenduse ja Austria Vabariigi vahelise kaupade maantee-
ja raudteetransiitvedusid käsitleva kokkuleppe sõlmimise kohta (EÜT
L 373, lk 4); nõukogu 30. novembri 1992. aasta otsus
92/578/EMÜ Euroopa Majandusühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni
vahelise kaupade maantee- ja raudteevedusid käsitleva kokkuleppe
sõlmimise kohta (EÜT L 373, lk 26; ELT
eriväljaanne 11/18, lk 258). Kahe viimase otsuse puhul rõhutab
Ühendkuningriik, et komisjon oli pakkunud õiguslikuks aluseks EMÜ
asutamislepingu artiklit 113, kuid nõukogu oli otsuse vastu võtnud
EMÜ asutamislepingu artikli 75 alusel.Prantsuse valitsus juhib esmalt tähelepanu WTO lepingu väga laiale kohaldamisalale, kuna see leping:„laieneb
potentsiaalselt kõigile kaubavahetuse arenguga seotud
majandusvaldkondadele. Järelikult võib leping katta kõik ühenduse
erinevad poliitikavaldkonnad. See ei tähenda muidugi, et kui need
poliitikavaldkonnad väljuvad WTO lepingu raamidest, siis peaksid need
täielikult sulanduma ühisesse kaubanduspoliitikasse ettekäändel, et need
mõjutavad kaubandust. Niisugune sulandumine tekitaks suuri probleeme
kooskõla osas, näiteks keskkonna valdkonnas: kui samade meetmete puhul
hakataks tegema vahet, kas neid kavandatakse ühendusesiseselt või
ühendusevälises raamistikus, siis keskkonnapoliitika osana rakenduks
jagatud pädevus ja WTO raames kuuluksid need ühise keskkonnapoliitika
valdkonda ning seega ühenduse ainupädevusse”.Prantsuse
valitsus toob komisjoni seisukohale teenuste küsimuses mõned juba
eespool nimetatud vastuargumendid, nagu poliitilise liidu teemalise
valitsustevahelise konverentsi tulemuse, tolliliidu ja ühise
kaubanduspoliitika seose, mis eksisteerib kaubavoogude ümbersuundumise
ohu tõttu ning argumendi, mis on tuletatud sellest, et GATS-leping
hõlmab ka muid teenuse osutamise viise peale piirülese teenusepakkumise.
Klassikaliste kaubanduspoliitika instrumentide (nagu
enamsoodustusrežiim või võrdse kohtlemise nõue) puhul, mida komisjon
igati esile tõstab, piirdub Prantsuse valitsus märkusega, et neid
instrumente on kasutatud väljaspool riikidevahelisi kaubandussuhteid
ning toob näiteks ühe konventsiooni põgenike staatuse kohta. Lõpuks teeb
Prantsuse valitsus nõukoguga sarnase järelduse, et ühise
kaubanduspoliitika alla kuuluvad ainult otseselt kauba tarnimisega
seotud teenused.Hispaania valitsus
järeldab GATS-lepinguga reguleeritava nelja teenuse osutamise viisi
vaatlusest, et kolm viimast (tarbimine välismaal, kaubanduslik kohalolek
ja isikute liikumine) kuuluvad liikmesriikide pädevusse: EÜ
asutamislepingu artiklid 48, 52 ja 59 reguleerivad töötajate
vaba liikumist, asutamisõigust ja teenuste osutamise vabadust ainult
ühenduse teiste liikmesriikide kodanike puhul.Portugali valitsus
rõhutab üldiselt, et komisjoni ja liikmesriikide eriarvamuse
võtmeküsimus ei ole mitte instrumentide ja eesmärgi küsimus, vaid pigem
WTO lepinguga reguleeritavate valdkondade iseloom. „Riikide majanduse
maailmamajandusega integreerumise praeguses staadiumis võivad kõik
majandussuhete raames võetud sise- ja välismeetmed nii kahepoolsetes kui
ka mitmepoolsetes suhetes otseselt või kaudselt mõjutada kaubavahetuse
mahtu või kaubavoogude struktuuri ja kaubavahetust. Sel põhjusel ei saa
ainult seda kriteeriumi aluseks võttes piiritleda ühenduse ainupädevust
ühise kaubanduspoliitika raames […]. Niisugune tõlgendus põhjustaks
kaubanduse maksustamise, rahvusvääringute ning otseste ja kaudsete
palgakulude küsimuste siirdumise ühenduse ainupädevusse.”Teenustest
kõneldes rõhutab Portugali valitsus, et kui teenuste piiriülene
pakkumine kuulub vaieldamatult artikli 113 kohaldamisalasse, siis
sama ei kehti aga teiste teenuse osutamise viiside puhul nagu tarbimine
välismaal ja isikute liikumine, kuna turismi, kolmandate maade kodanike
riiki sisenemise ja riigis liikumise ja ühendusevälistest riikidest
pärit tööjõu staatuse reguleerimine kuulub liikmesriikide pädevusse.
Kaubandusliku kohaloleku kohta märgib Portugali valitsus, et EÜ
asutamislepingu artikkel 52 ei anna ühendusele iseseisvaid volitusi
kolmandate riikide kodanike asutamisõiguse valdkonnas.Kreeka Vabariik on
seisukohal, et GATS-lepingu sõlmimine eeldab tingimata ühenduse ja
liikmesriikide ühist sekkumist, kuna leping loob dünaamilise ja areneva
institutsioonilise struktuuri. Liikmesriikide osalemine on õigustatud,
kuna neile kuulub iseseisev pädevus, mis on kas „ühenduse omaga
konkureeriv, selle suhtes prioriteetne või ainupädevus”. Kreeka Vabariik
rohkem täpsustusi ei lisa.Madalmaade valitsus
toob esile asjaolu, et piiriülene teenusepakkumine ei mängi
GATS-lepingus põhirolli ning et leping puudutab tegelikult kolmandate
maade teenusepakkujate asutamist ja tegutsemist liikmesriikides. Näitena
liikmesriikide ainupädevuse kohta toob Madalmaade valitsus
(kolmandatest riikidest pärit) füüsiliste isikute asumise liikmesriigi
territooriumile.Madalmaade valitsus rõhutab
veel, et kaubandus- ja transpordipoliitika loodi selgelt eraldi
valdkondadena ning et transpordialase välistegevuse aluseks ei saa võtta
asutamislepingu artiklit 113.Finantsteenuste
valdkonnas juhib Madalmaade valitsus Euroopa Kohtu tähelepanu mõnele
ühenduse meetmele: nõukogu teine pangandusdirektiiv, milles üks jaotis
on pühendatud suhetele kolmandate riikidega(3), esimene kahjukindlustust puudutav direktiiv, mis näeb ette ühenduse õiguse sõlmida konventsioone kolmandate riikidega(4) ja nõukogu otsus, mis kiidab heaks Šveitsiga sõlmitud kindlustusalase kokkuleppe(5).
Kaks esimest akti põhinevad artikli 57 teisel lõikel ning kolmas
ühtaegu artikli 57 teisel lõikel ja artiklil 235. Seega ei ole
kuskil nimetatud artiklit 113.Saksamaa valitsus
ühineb samuti nõukogu märkustega. Ta rõhutab, et GATS-leping reguleerib
transporditeenuseid, mida ühenduse tasandil käsitlevad EÜ
asutamislepingu artikkel 74 ja sellele järgnevad artiklid. Saksamaa
valitsuse arvates „ei ole EÜ asutamislepingu artikkel 113 piisav
selleks, et põhjendada Euroopa Liidu pädevust, kuna GATS-lepinguga
kaetud valdkond on laiem kui kaupade vaba liikumisega seotud teenused.”
Lisaks sellele märgib Saksamaa valitsus, et mõnes sektoris, nagu haridus
ja kultuur, on ühendusel ainult väga piiratud volitused, sest sisuline
kultuuripoliitika jääb EÜ asutamislepingu artikli 128 alusel
liikmesriikide pädevusse. Lisaks sellele pole ühendusel teistes
sektorites praktiliselt mitte mingeid volitusi. Saksamaa valitsus toob
näiteks niisugused valdkonnad nagu teenusepakkumisega seotud kolmandate
riikide töötajate riiki sisenemise, riigis viibimise ja töötamise õigus
ning kolmandate riikide ettevõtete staatus.Taani valitsus
on seisukohal, et artikkel 113 üldiselt ei hõlma
välismajanduspoliitikat, ning sarnaselt nõukogu ja teiste valitsustega
viitab ta selle tõestuseks valitsustevahelisele konverentsile
poliitilise liidu loomiseks. GATS-lepingu puhul on Taani valitsus
arvamusel, et artiklit 113 ei saa aluseks võtta teenustealase,
täpsemalt transpordialase lepingu sõlmimisel. Taani arvates on vajalik
lähtuda asutamislepingu muudest sätetest (peatükk asutamisõiguse kohta
ja lepingu neljas jaotis, mis puudutab transporti).Euroopa Parlament
on seisukohal, et komisjon püüab panna kõiki rahvusvahelisi
majandussuhteid sõltuma ühisest kaubanduspoliitikast ja seega siduda
asutamislepingu artikliga 113 valdkondi, mis kuuluvad teenuste vaba
liikumise, transpordi, maksustamise, õigusaktide lähendamise jne alla.
Parlamendi arvates on majanduslike mõistetega opereeriv komisjoni
argumentatsioon vaieldav. Eesmärgiks ei ole majanduslikud
perspektiivuuringud ega majandusteooria, vaid küsimuse käsitlemine
praeguse hetke õiguslikus kontekstis. Euroopa
Parlament möönab loomulikult, et suveräänse riigi struktuuri
vaatenurgast käsitledes ei puuduta kaubavahetuse mõiste mitte ainult
lõppsaadusi, vaid kõiki elemente alates müügiidee väljatöötamisest kuni
lõpuni, ostjani välja. Kui huvitav see kontseptsioon ka ei oleks, tuleb
selle asemel tegeleda siiski seaduslikkuse küsimustega sellistena, nagu
neid praegu ühenduses käsitletakse.Ühise
kaubanduspoliitika mõiste lai tõlgendus kahjustaks Euroopa Parlamendi
õigusi, mis on vastuolus nn titaandioksiidi kohtuasjas (11. juuni
1991. aasta otsus kohtuasjas C‑300/89: komisjon vs. nõukogu, EKL 1991, lk I-2867) käsitletud parlamendi osaluse põhiseadusliku printsiibiga.Euroopa
Parlament väidab, et ei 4. oktoobri 1979. aasta
arvamuses 1/78 („kautšuk”; EKL 1979, lk 2871) ega ka
teistes parlamendile esitatud küsimustes ei ole Euroopa Kohus kohaldanud
väljaspool kaupade valdkonda asutamislepingu artiklit 113.Euroopa
Parlament rõhutab, et Maastrichtis parandatud EÜ asutamislepingu
artikli 228 lõike 3 teine lõik, mis näeb ette Euroopa
Parlamendi nõusoleku saamise institutsioonilist raamistikku loovate
lepingute puhul, on WTO lepingu sõlmimiseks vajalik õiguslik alus.Viidates
mõnele erilisele teenustesektorile, väljendab Euroopa Parlament
arvamust, et transpordialaste rahvusvaheliste kokkulepete sõlmimise
õiguslik alus on asutamislepingu artikkel 75, mitte
artikkel 113. Asutamislepingu artiklit 75 peaks käsitlema
lepingu muude ühenduse välissuhteid puudutavate sätete suhtes kui lex specialis’t.
Artikli 75 punktide a ja c sõnastusest tuleneb selgelt, et
seda sätet võib kasutada õigusliku alusena kõigi ühenduse aktide puhul,
mille eesmärk on reguleerida transpordiküsimusi kolmandate riikidega,
nagu transiidilepingud või infrastruktuurimeetmed kolmandate riikide
piiridel.Parlament on samuti seisukohal, et
GATS-lepingu riigihankeid puudutavad sätted ei saa põhineda
asutamislepingu artiklil 113. Selles küsimuses viitab ta praegu
läbivaatamisel olevale kohtuasjale C-360/93, kus ta nõudis ühenduse
ja Ameerika Ühendriikide vahel sõlmitavaid riigihankelepinguid
käsitlevate nõukogu otsuste tühistamist, kuna need otsused olid vastu
võetud ainult artikli 113 alusel. Parlamendi arvates oleks pidanud
niisuguste otsuste vastuvõtmisel aluseks võtma artiklid 59–66
ja 100a.Parlament väidab, et kuivõrd
GATS-leping puudutab välismaiste ettevõtjate investeeringuid, peaks
õiguslikuks aluseks võtma asutamislepingu artikli 52 ja
artikli 57 lõike 2. Selles küsimuses viitab ta praegu Euroopa
Kohtus läbivaatamisel oleva arvamusetaotluse 2/92 raames enda
esitatud märkustele.Lisaks sellele püüab
Euroopa Parlament ümber lükata argumente, mille komisjon tuletab
teenuste hõlmamiseks ühisesse kaubanduspoliitikasse asjaolust, et
ühenduse otsused majandussanktsioonide osas on vastu võetud ainult
artikli 113 alusel. Esiteks oli nende meetmete sihiks katkestada
kaubavool, see tähendab mõjutada kaubavahetust, mitte reguleerida
transporditeenuseid. Nii näiteks on raske Iraagi import- ja
eksportkaupadele kehtestatud kaubandusembargo puhul(6)
ette kujutada, mismoodi oleks saanud neid meetmeid rakendada, kui neid
ei oleks kohaldatud õhu- ja meretranspordi valdkonnas. Teiseks võeti
need meetmed vastu kiireloomulistena. Tegemist on ebatüüpiliste
aktidega, mille õiguslik alus ilmneb pärast liikmesriikide
poliitilistele kooskõlastustele viitavaid põhjendusi. Seda tõestab kõige
paremini asjaolu, et Euroopa Liidu leping käsitleb neid kui erijuhtu.
Maastrichti lepingu sõnastuses sätestab artikkel 228a tõepoolest,
et „[k]ui Euroopa Liidu lepingu ühist välis- ja julgeolekupoliitikat
käsitlevate sätetega kooskõlas vastu võetud ühises seisukohas või
ühismeetmes on ette nähtud ühenduse tegutsemine selleks, et osaliselt
või täielikult katkestada või piirata majandussuhteid ühe või mitme
kolmanda riigiga, siis võtab nõukogu vajalikud kiireloomulised meetmed.
Nõukogu teeb otsuse kvalifitseeritud häälteenamusega komisjoni
ettepaneku põhjal.”B –  TRIPS-lepingKomisjon
valib lähtepunktiks kaks mõttekäiku. Esiteks, ühine kaubanduspoliitika
hõlmab kõiki meetmeid, mille põhieesmärk on kaupade või teenuste mahu
või struktuuri mõjutamine, reguleerides ja ühtlustades
intellektuaalomandi õigusi. Teiseks on intellektuaalomandi õigusi
puudutavad eeskirjad tihedalt seotud nende kaupade ja teenuste
kaubandusega, millele need laienevad. Komisjon tuletab sellest oma
põhijärelduse: ühendusel on ainupädevus EÜ asutamislepingu
artikli 113 alusel.Kui kavas oleva
lepingu eesmärk on otseselt reguleerida intellektuaalomandi õigustega
seotud kaubandust, peab seda käsitlema osana ühisest
kaubanduspoliitikast.Tõestamaks
intellektuaalomandi õiguste väga tihedat seost kaupade ja teenustega,
viitab komisjon EÜ asutamislepingu artiklile 36 ja vastavatele
nõuetele, mida Euroopa Kohus selgitas teenuste valdkonnas.Komisjoni
arvates kuuluvad intellektuaalomandi õigustega seotud kaubandust
puudutavad aspektid ühise kaubanduspoliitika kohaldamisalasse.Komisjon põhjendab seda institutsioonide praktikaga.Komisjon
mainib kolme juhtumit, mil nõukogu ja ta ise tuginesid nõukogu
määrusele (EMÜ) nr 2641/84, mis määratles uue kaubanduspoliitika
instrumendi, mille eesmärk oli võimaldada ühendusel võtta tarvitusele
meetmeid kolmandate riikide mis tahes lubamatu kaubandustava vastu ja
kõrvaldada selle tõttu ühenduse tööstusele sündiv kahju.(7)
See määrus ei nimeta küll otseselt intellektuaalomandi õiguste
rikkumist, kuid nõukogu ja komisjon on seni sellele tuginedes kolm korda
kaitsnud ühenduse huve intellektuaalomandi valdkonnas. Komisjon
järeldab sellest, et tagamaks nende intellektuaalomandi õiguste kaitset,
mis mõjutavad väliskaubavahetuse ja -teenustekaubanduse mahtu, on
ühendusel olemasolevaid kaubanduspoliitika instrumente kasutades
ainupädevus lubamatute kaubandustavade vastaste meetmete võtmiseks.Ühendus
on ka alates 1. jaanuarist 1989 kustutanud Korea Vabariigi nende
riikide nimistust, kellele laieneb ühenduse üldine tariifne sooduskord
vastumeetmena ühenduse tööstusele osaks saanud diskrimineerivale
kohtlemisele intellektuaalomandi kaitse valdkonnas võrrelduna Ameerika
Ühendriikide tööstusettevõtete kohtlemisega(8).Lisaks
sellele sisaldavad mitmed kolmandate riikide ja ühenduse vahel sõlmitud
kahepoolsed lepingud intellektuaalomandi kaitse sätteid. Näiteks
peaaegu kõik asutamislepingu artikli 113 alusel 1980. aastatel
sõlmitud kahepoolsed tekstiilitooteid puudutavad lepingud sisaldavad
kaubamärkide või tekstiilidisainilahenduste kaitse sätet.(9)
Ühendus on artikli 113 alusel sõlminud ka mitmeid vastastikuseid
lepinguid kolmandate riikidega neist riikidest pärit geograafilise
tähisega veinide nimede kaitsmiseks.(10)
Viimasel ajal on ühendus lisanud Kesk- ja Ida-Euroopa riikidega
sõlmitud lepingutesse klausleid intellektuaalomandi kaitse
suurendamiseks. Nende lepingute kaubandust ja intellektuaalomandi õigusi
puudutavad sätted on jõustatud vahelepingutega. Nõukogu otsused nende
vahelepingute rakendamise kohta tehti EÜ asutamislepingu
artikli 113 alusel.(11)Nõukogu
1. detsembri 1986. aasta määrus (EMÜ) nr 3842/86
võltsitud kauba vabasse ringlusse lubamist keelustavate meetmete
sätestamise kohta(12) võeti
vastu asutamislepingu artiklite 113 ja 235 alusel. See määrus,
mille eesmärk on takistada võltsitud kaupade turulepääsu, on komisjoni
sõnul klassikaline kaubanduspoliitika meede sihiga kaitsta ühenduse
intellektuaalomandi õigusi rahvusvahelisel tasandil.Oma
seisukoha toetuseks toob komisjon viimaseks näiteks ühenduse
tegutsemise välisasjades, täpsemalt osalemise rahvusvahelistel
konverentsidel, mis koostasid märkide rahvusvahelise registreerimise
Madridi kokkuleppe ja Washingtoni intellektuaalomandi lepingu
mikrolülituse topoloogia valdkonnas (IPIC-leping) ning nõukogu otsuse
lubada komisjonil pidada ühenduse nimel läbirääkimisi teoste esitajate
ja fonogrammitootjate õiguste kaitse uue instrumendi üle.(13)Nagu on näidatud poolte GATS-lepingu kohta käivates seisukohtades, on nõukogu
kindlalt vastu komisjoni ühise kaubanduspoliitika laiale
kontseptsioonile. Nõukogu arvates ei piisa sellest, et TRIPS-leping
mõjutab kaubavahetust, selle haaramiseks ühise kaubanduspoliitika alla.
Akti õiguslik alus määratakse kindlaks selle põhiobjekti järgi. Nõukogu
viitab EÜ asutamislepingu artiklit 100a käsitledes 17. märtsi
1993. aasta otsusele kohtuasjas C‑155/91: komisjon vs. nõukogu (EKL 1993, lk I-939, punktid 19 ja 20), mis puudutab „jäätmedirektiivi”.Nagu
ka GATS-lepingu puhul, meenutab nõukogu siinkohal, et komisjoni
ettepanekud anda ühendusele ainupädevus rahvusvaheliste lepingute
sõlmimiseks intellektuaalomandi valdkonnas lükati tagasi
valitsustevahelisel konverentsil poliitilise liidu loomise kohta.Nõukogu
vastab komisjonile, kes oli meenutanud oma ettepanekut võtta vastu
nõukogu otsus, mis kohustab liikmesriike liituma Berni konventsiooni
(Pariisi dokumendiga) ja Rooma konventsioonidega, et ta lükkas selle
ettepaneku tagasi just nimelt väga ulatusliku pädevuse ülekandumise
tõttu, mis oleks sellise otsusega kaasnenud. Nõukogu
rõhutab, kõneldes ühenduse esindatusest rahvusvahelisel areenil
intellektuaalomandi valdkonnas, et iga kord, kui ta andis komisjonile
loa pidada ühenduse nimel läbirääkimisi, toimus see valdkondades, kus
eksisteeris teiseseid õigusakte.Saksamaa valitsus
on TRIPS-lepingu puhul seisukohal, et EÜ asutamislepingu
artikkel 113 võib õiguslikuks aluseks olla üksnes
intellektuaalomandi õiguste võõrandamise ja kasutamise puhul, kui need
on otseses seoses nendega liituvate kaupade ja teenuste tarnimisega.Ühendkuningriigi valitsus
väidab, et asutamislepingus kaupade valdkonnas ette nähtud ühise
kaubanduspoliitika eesmärk on võimaldada ühes liikmesriigis vabasse
ringlusse lastud kõigi kaupade vaba liikumist siseturul, ükskõik, kas
need pärinevad teatud liikmesriigist või teatud kolmandast riigist.
Sellest eesmärgist ei tulene ühise kaubanduspoliitika laienemine
läbirääkimistele rahvusvaheliste lepingute üle, mis reguleerivad
intellektuaalomandi õiguste kaitset nii ühenduse siseselt kui ka
kolmandates riikides. Kui üks liikmesriik tunnustab, et teatud isik
valdab intellektuaalomandi õigusi kolmandatest riikidest imporditud
kauba suhtes, ei mõjuta see mõne teise liikmesriigi kodaniku õigust
tugineda selle viimase liikmesriigi intellektuaalomandi õiguse sätetele,
et piirata nimetatud kauba importimist – see viimane õiguste valdaja
võib tugineda EÜ asutamislepingu artiklile 36, et kaitsta õigusi,
mille olemasolu selle liikmesriigi õiguskord tunnustab. Seega ei saa
asjaolu, et intellektuaalomandi õigused ei kuulu ühise
kaubanduspoliitika alla, põhjustada kaubavoogude ümbersuundumist.Ühendkuningriigi
valitsus nimetab komisjoni seisukohta ühise kaubanduspoliitika ulatuse
osas ekstravagantseks ning rõhutab, et ei ole võimalik haarata ühenduse
ainupädevusse valdkonda, mida suures osas reguleerivad ühtlustamata
siseriiklikud õigusnormid. Ta möönab siiski, et TRIPS-lepingu
III jao 4. osa (artiklid 51–60) kaupade vabastamise
peatamise kohta tolliasutuste poolt, millele vastab eespool viidatud
võltsitud kaupu käsitlev määrus nr 3842/86, jääb asutamislepingu
artikli 113 mõjualasse.Prantsuse valitsus
märgib, et lepingu pealkirigi näitab, et TRIPS-leping ei käsitle
põhiliselt rahvusvahelist kaubandust, välja arvatud mõned sätted
võltsitud kaupade kohta (mõned III jao artiklid intellektuaalomandi
kaitse tagamise vahendite kohta ja artikkel 69, mis sätestab
koostöö eesmärgiga lõpetada rahvusvaheline kauplemine
intellektuaalomandi õigusi rikkuvate kaupadega). Leping puudutab
peamiselt intellektuaalomandi õiguste valdajate õigusi, mille kaitsmist
peaks kogu maailmas tugevdama ja ühtlustama.Vastuseks
komisjoni argumendile, mille viimane tuletab intellektuaalomandit
puudutavate klauslite kaasamisest lepingutesse kolmandate riikidega,
rõhutab Prantsuse valitsus, et nimetatud klauslid piirduvad enamasti
ainult ühe artikliga ning on üksnes „suuremate jõupingutuste” klauslid
ja puudutavad tegelikult ainult asjassepuutuvaid kolmandaid riike.Prantsusmaa
järeldab, et kuna TRIPS-lepingu põhiobjekt ei ole rahvusvahelised
majandussuhted, vaid intellektuaalomandi kaitse, ei saa selle õiguslik
alus olla ainuüksi artikkel 113.Taani valitsus
on seisukohal, et ühendusel ei saa olla ainupädevust
intellektuaalomandi valdkonnas artikli 113 alusel, kuna, nagu
tuleneb 20. oktoobri 1993. aasta otsusest liidetud
kohtuasjades C‑92/92 ja C‑326/92: Phil Collins jt
(EKL 1993, lk I-5145), on tegemist valdkonnaga, mis
ühendusesisese ühtlustamise puudumise korral kuulub siseriiklike
õigusaktide reguleerimisalasse.Kreeka, Madalmaade ja Portugali valitsus
märgivad samuti, et TRIPS-leping puudutab liikmesriikide pädevusse
kuuluvaid valdkondi seni, kuni ühenduse tasandil pole toimunud
ühtlustamist.Hispaania valitsus
rõhutab, et ühenduse tasandil ei ole intellektuaalomandi õiguse kõiki
aspekte käsitlevaid õigusnorme, mistõttu liikmesriigid säilitavad oma
pädevuse ja ühendus ei saa taotleda selles valdkonnas ainupädevust.Vastuseks
komisjonile, kes oma seisukoha põhjendamiseks toob näiteid ühenduse
meetmete kohta intellektuaalomandi kaitsmisel ühise kaubanduspoliitika
raames, märgib Hispaania valitsus, et need meetmed reguleerisid
importimise korda ega mõjutanud mitte mingil viisil intellektuaalomandi
režiimi ega sisaldanud ka ühenduse kohustusi selles valdkonnas.Euroopa Parlament vastandub samuti komisjoni seisukohale TRIPS-lepingu suhtes samadel põhjustel, mis GATS-lepingu puhul (vt eespool XI. A.).XII –  GATS-leping, TRIPS-leping ja tuletatud volitusedA –  Üldised märkused tuletatud volituste kohtaJuhul kui Euroopa Kohus otsustab, et GATS- ja TRIPS-lepingud ei kuulu ühise kaubanduspoliitika alla, selgitab komisjon
teise võimalusena, et ühendusel on ainupädevus tuletatud volituste
teooria alusel: need volitused tulenevad kas lepingu erisätetest (nagu
EÜ asutamislepingu artikkel 54) või üldsätetest (EÜ asutamislepingu
artiklid 100a ja 235). Märkusi esitanud riigid ja nõukogu seevastu tunnustavad küll ühenduse teatud pädevust, kuid väidavad, et liikmesriigid on samuti pädevad.Komisjon
eristab kahte olukorda, kus ühendusel on tuletatud volitused
rahvusvahelistes küsimustes, kusjuures see pädevus oleks ainupädevus:–        esimene
olukord: asutamislepingu sätetega on ühenduse institutsioonidele
omistatud sisepädevus teatava kindla eesmärgi saavutamiseks ning selle
eesmärgini jõudmiseks on tarvis ühenduse osalemist rahvusvahelise
kohustuse võtmisel (seda nimetab komisjon „arvamuse 1/76
doktriiniks”). Komisjoni arvates ei ole vajalik, et sisepädevust oleks
juba eelnevalt rakendatud;–        teine
olukord: on koostatud teatud teiseseid õigusakte, isegi valdkondades,
mis ei kuulu ühise poliitika alla, ning kavas olevad rahvusvahelised
kohustused sisaldavad eeskirju, mis võiksid mõjutada või muuta
olemasolevate ühenduse õigusaktide ulatust juhul, kui liikmesriigid
võtavad need vastu väljaspool ühiste institutsioonide raamistikku (seda
nimetab komisjon „AETR-kohtuotsuse doktriiniks”).Nõukogu
väidab, et komisjoni argumendid tuletatud volituste toetuseks kaotavad
ära erinevused volituste olemasolu ja nende rakendamise vahel. Ainult
see, kui ühendus rakendab oma sisepädevust, võiks muuta talle sellest
tuleneva välispädevuse ainupädevuseks. Lisaks sellele säilitavad riigid
oma pädevuse välisasjades juhul, kui nad on selle säilitanud
siseasjades.Ühendkuningriigi valitsus
väidab, et kui kavas oleva rahvusvahelise lepingu eelnõu sisu kuulub EÜ
asutamislepingu niisuguse sätte alla, mis lubab sisemeetmete
rakendamist ning kui selle sätte alusel on neid meetmeid rakendatud,
võib ühendus selle sätte põhjal omandada antud lepingu puhul tuletatud
välispädevuse. Ent ühenduse tuletatud volitused sõlmida rahvusvahelist
lepingut ei välista tingimata liikmesriikide osalemist. Nende osalemine
ei ole välistatud täpsemalt sellisel juhul, kui lepingu eelnõu valdkonda
reguleerivad siseriiklikud õigusaktid ei koosne eranditult ühtlustamise
meetmetest. Sellisel juhul võivad liikmesriigid osaleda rahvusvahelise
lepingu sõlmimisel. Need Euroopa Kohtu praktikast tulenevad põhimõtted
osutavad, et ühendus on pädev osalema GATS-lepingu sõlmimisel EÜ
asutamislepingu artiklite 54, 57, 66, 75, 84, 99 ja 100a
alusel ning TRIPS-lepingu sõlmimisel EÜ asutamislepingu
artiklite 100a, 113 ja 235 alusel. Liikmesriigid on samuti
pädevad osalema mõlema lepingu sõlmimisel.Ühendkuningriigi
valitsuse arvates sõltub ühenduse ainupädevus või selle puudumine mitte
ainult lepingu sätetest, vaid ka ühenduse institutsioonide poolt nende
sätete rakendamiseks võetud meetmete ulatusest.Prantsuse valitsus
rõhutab, et juhul, kui ühendusel on sisepädevus, kuid ta pole seda veel
rakendanud ning juhul, kui kolmandate riikidega sõlmitud lepingute
sätted ei mõjuta ühenduses vastuvõetud õigusnorme, säilitavad
liikmesriigid pädevuse rahvusvaheliste kohustuste võtmiseks.Saksamaa valitsus
väidab, et ühenduse tuletatud välispädevus võib olla ainupädevus üksnes
siis, kui ühenduse organid on tegelikkuses rakendanud oma sisepädevust.
Rakendamata sisepädevus anda õigusakte ei saa omistada ühendusele
ainuvälispädevust.Portugali valitsus
rõhutab, et nendes valdkondades, mida ei reguleeri ühenduse õigusaktid
või mille reguleerimine allub minimaalse ühtlustamise kriteeriumidele,
säilib liikmesriikide konkureeriv pädevus, kuid seda vaid
üleminekuperioodiks.Euroopa Parlament
märgib, et kui Euroopa Kohus tunnustab ühenduse pädevust WTO lepingu ja
selle lisade sõlmimisel tuletatud volituste teooria põhjal, peavad
selles otsuses olema täpselt näidatud õiguslikud alused ühenduse nimel
lepingu sõlmimiseks.B –  GATS-leping1.     Komisjoni seisukohtKomisjoni
argumentatsiooni võib jagada kahte ossa. Esimeses on komisjoni eesmärk
välja tuua institutsioonide sisepädevus, millest võib tuletada ühenduse
pädevuse rahvusvahelisel tasandil. Teises osas püüab komisjon
põhjendada, et esineb vajadus ühenduse tegutsemiseks ja oht, mis tekib
liikmesriikide koordineerimatust tegevusest kolmandate riikide suhtes.a)     SisepädevusKomisjon
püüab kõigepealt tõestada, et ühenduse sisepädevus tuleneb
asutamislepingu asutamisõiguse ja teenuste peatükkidest ning viitab vähe
teisestele õigusaktidele (i). Teiseks väidab ta, et juhul, kui
otsustatakse, et ühendusel ei ole piisavaid volitusi asutamislepingu
erisätete alusel, võib ühendus sõlmida GATS-lepingu üldsätete alusel,
nagu artiklid 100a ja 235 (ii).i)     EÜ asutamislepingu erisätetest tuletatud pädevusKomisjon
on seisukohal, et ühenduse sisepädevus hõlmab GATS-lepinguga
reguleeritavad neli teenuse osutamise viisi. Ta väidab, et teenuste vaba
osutamine lepingu mõttes hõlmab „piiriülese teenusepakkumise” (vt
näiteks 3. detsembri 1974. aasta otsus kohtuasjas 33/74:
Van Binsbergen, EKL 1974, lk 1299), „välismaal tarbimise”
GATS-lepingu mõttes (vt 26. veebruari 1991. aasta otsus
kohtuasjas C‑154/89: komisjon vs. Prantsusmaa, nn reisijuhi
kohtuotsus, EKL 1991, lk I-659, punktid 9 ja 10).
Kaubandusliku kohaloleku (kolmas GATS-lepinguga ette nähtud teenuse
osutamise viis) või füüsiliste isikute liikumise abil (GATS-lepingus
ette nähtud neljas ja viimane teenuse osutamise viis) tarnitud teenused
kuuluvad samuti teenuste vaba osutamist (artikkel 59 ja
artikli 60 kolmas lõik) ning asutamisõigust (artiklid 52
ja 58 koos artikliga 66) käsitlevate asutamislepingu sätete
mõjualasse.Komisjon esitab oma seisukoha
põhjendamiseks seega ainult ühenduse liikmesriikide kodanikke
puudutavaid sätteid. Tema arvates ei kohusta ükski säte asutamisõigust
ja teenuste osutamist käsitlevatest peatükkidest ühenduse seadusandjat
rakendama talle antud volitusi ainult ühendusesiseselt. Komisjon rõhutab
ka, et AETR-kohtuasja eripäraks on selle rakendatavus niisugustel
juhtudel, mil asutamisleping on sõnaselgelt ette näinud õigusaktide
andmise volituse ainult siseasjades. Komisjon
märgib, et teenuste mõiste GATS-lepingus, nagu ka teenuste osutamise
vabadust käsitlevas asutamislepingu peatükis, tähistab kõigi
teenindusalade teenuseid, välja arvatud „valitsuse funktsioonide
täitmisel” osutatud teenused (GATS-lepingu artikli 1 lõike 3
punkt b). Komisjoni arvates viidi sisse niisugune erand, et vältida
vastuolusid EÜ asutamislepingu sätetega, mis jätavad teenuste
valdkonnast välja avaliku võimu teostamisega seotud tegevuse.Asjaolust,
et Euroopa Kohtu praktika kohustab liikmesriike ühenduse õigusest
lähtudes „võtma tarvitusele kõik sobivad meetmed, nii menetluslikud kui
ka sisulise otsuseni viivad meetmed, tagamaks ühenduse õiguse tõhusust”,
tuletab komisjon ühenduse pädevuse täita seda laadi kohustusi
rahvusvaheliste lepingute raames. Seetõttu arvab komisjon, et ühenduse
ainupädevusse kuulub GATS-lepingu VI artikli lõike 2
punkt a, mis kohustab WTO liikmeid ülal pidama või asutama kohtuid
ja määrama protseduure, mis võimaldavad taotleda teenustekaubandust
mõjutavate haldusotsuste läbivaatamist.GATS-lepingu
XVI artikli osas, mis puudutab erikohustusi turulepääsu tagamisel,
on komisjoni arvates ühendusel siseasjades piisavad volitused selles
sättes loetletud turulepääsu koguseliste piirangute tühistamiseks
(kvoodid, teenusepakkuja poolt kasutatavate töötajate arvuline
piiramine, nõue, et teatud teenuseid osutaksid teatud liiki ettevõtted
jne).Maastrichti lepingust alates on
komisjoni arvates ühendusel ka siseasjades seadusandlikud volitused, mis
katavad täielikult GATS-lepingu XI artikli. Viimane näeb ette, et
WTO liikmed ei tohi rakendada piiranguid nende erikohustustega seotud
rahvusvaheliste ülekannete ja jooksvatest tehingutest tulenevate maksete
suhtes, välja arvatud XII artiklis vaadeldud olukordades
(maksebilansi kaitsemeetmed). Ühenduse õigusega on tõepoolest keelatud
mis tahes kapitali liikumise piirangute ja maksepiirangute kehtestamine
(EÜ asutamislepingu artikli 73b lõiked 1 ja 2) nii
liikmesriikide vahel kui ka liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel.
Lisaks sellele annab artikli 73c lõige 2 nõukogule volitused
võtta meetmeid kolmandatesse riikidesse suunatud või sealt pärineva
kapitali liikumise reguleerimiseks juhul, kui sellega kaasnevad
otseinvesteeringud.Diplomite, litsentside
ja tõendite tunnustamise kohta (GATS-lepingu VII artikkel) väidab
komisjon, et ühendusel on sisepädevus asutamislepingu artiklite 49,
57 ja 66 alusel ning et ta on neid ka kasutanud.Komisjon
toob näiteks nõukogu 21. detsembri 1988. aasta direktiivi
89/48/EMÜ vähemalt kolmeaastase kutseõppe läbimisel antavate
kõrgharidusdiplomite tunnustamise üldsüsteemi kohta (EÜT 1989,
L 19, lk 16; ELT eriväljaanne 05/01, lk 337) ja
nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/51/EMÜ
täiendava tööalase koolituse tunnustamise teise üldsüsteemi kohta (EÜT
L 209, lk 25; ELT eriväljaanne 05/02, lk 47).Komisjon
möönab küll, et nende kahe direktiiviga loodud vastastikuse
tunnustamise üldsüsteem ei puuduta kolmandates riikides omandatud
kvalifikatsiooni või töökogemust. Ent sellegipoolest leiab ta, et
9. veebruari 1994. aasta otsus kohtuasjas C­154/93:
Tawil-Albertini (EKL 1994, lk I-451) ratio decidendi
osutab sellele, et ühenduse tasandil võib rakendada meetmeid kolmandates
riikides omandatud kvalifikatsiooni tunnustamiseks (kohtuotsuse
punktid 11–15).Kõigi transpordiviiside
osas on ühendusel komisjoni arvates siseasjades ulatuslikud volitused
ühise poliitika eesmärkide saavutamiseks vajalike meetmete võtmiseks (EÜ
asutamislepingu artikkel 74 ja sellele järgnevad artiklid). Kõik
transpordiliigid on komisjoni arvates täielikult võrdsustatavad
teenusepakkumisega, mille puhul on asutamislepingu eesmärkide
saavutamiseks kindlasti tarvis võtta kohustusi rahvusvahelisel tasandil.
Nii näiteks sätestab eespool viidatud määrus nr 4055/86
õigusnormid, mis rakendavad liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel
meretransporditeenuste osutamise vabaduse põhimõtet. Lisaks sellele on
ühendus juba välisasjades oma volitusi ulatuslikult kasutanud.ii)  Üldsätetest tulenevad volitused (EÜ asutamislepingu artiklid 100a ja 235)Juhul
kui EÜ asutamislepingu erisätetest tulenevad ühenduse volitused ei kata
kõiki GATS-lepingu valdkondi, võib komisjoni väitel võtta lepingu
sõlmimisel aluseks artikli 100a. Tema arvates paneb see artikkel
nõukogule „selgelt” õigusliku kohustuse tegutseda siseturu loomise
eesmärki silmas pidades.Juhul kui seegi
alus osutub ebapiisavaks, leiab komisjon, et ühenduse institutsioonidele
vajaliku välispädevuse andmiseks võib lähtuda asutamislepingu
artiklist 235. Liikmesriikidel ei ole nimelt õigust ühiselt
tegutseda väljaspool ühendust sõlmitud lepingu raamides juhul, kui
artikli 235 tingimused on täidetud. Komisjoni arvates aga ongi need
tingimused täidetud. Lepingu sõlmimise vajadust ei ole vaidlustatud:
leping annaks panuse asutamislepingu eesmärkide saavutamisse ning on
otseselt seotud ühisturu toimimisega. Liikmesriikide ühepoolne
ühenduseväline tegutsemine ei aita sugugi kaasa ühenduse eesmärkide
saavutamisele, vaid pigem takistaks seda ning viiks siseturu õõnestamise
ning järkjärgulise lagunemiseni.b)     Ühenduse vajadus võtta rahvusvahelisi kohustusiEsiteks
rõhutab komisjon, et kui ühendus sõlmiks lepingu ühiselt koos oma
liikmesriikidega, kahjustaks see siseturu ühtsust. Ta toob selle
tõestamiseks kolm argumenti.Kõigepealt,
tuues näiteks finantsteenused, väidab komisjon, et liikmesriikide
pädevuse tunnustamine asetab kahepoolsetel läbirääkimistel kolmandate
riikidega jõupositsioonile need liikmesriigid, kellel on tugevad
finantskeskused. Oma suhteliselt heldete pakkumiste vastukaaluks võivad
nad saavutada kõige suuremaid järeleandmisi. Nende teenusepakkujad
saavad sellisel juhul oma konkurentsipositsiooni võrreldes teiste
liikmesriikide teenusepakkujatega ebaproportsionaalselt parandada.Nimelt
seda soovis komisjoni arvates vältida eespool viidatud teine
pangandusdirektiiv 89/646. See direktiiv, mis ühtlustas ühendusesisesed
tegevuslubade andmise tingimused, sisaldab ka sätteid finantsteenustega
kauplemise kohta kolmandate riikidega (vt III jaotis suhete kohta
kolmandate riikidega, artiklid 8 ja 9). Nimetatud direktiivi
eesmärk on vältida ebavõrdseid tingimusi kolmandate riikide pankade
pääsemisel ühendusesisesele pangandusturule ning tagada vastukaaluks
see, et kõik kolmandad riigid võimaldaksid ühenduse mis tahes
liikmesriigi krediidiasutustele tegelikku turulepääsu, mis oleks
võrreldav ühenduse poolt nendele krediidiasutustele pakutavaga. Kui
komisjon tõdeb, et mõni kolmas riik ei võimalda niisugust turulepääsu,
„võib komisjon pöörduda nõukogu poole ettepanekuga saada vajalikud
volitused läbirääkimisteks, et saavutada ühenduse krediidiasutustele
samalaadsed konkurentsivõimalused. Nõukogu teeb otsuse kvalifitseeritud
häälteenamusega” (vt teise direktiivi artikli 9 lõige 3).Komisjon
toonitab seejärel, et kui kolmandate riikide pankade tütarettevõtjad
juba mõnes liikmesriigis tegutsevad, käsitletakse neid asutamislepingu
artikli 58 alusel ühenduse krediidiasutustena ning nad võivad
pakkuda teiste liikmesriikide pankadele konkurentsi, ilma et viimastel
oleks õigus seda vaidlustada.Lõpuks väidab
komisjon, et on võimatu eespool viidatud AETR-kohtuotsust rangelt
järgides otsustada, et ühenduse pädevus piirdub ainult ühendusesiseselt
ühtlustatud valdkondadega, kuna kõik teenustesektoreid puudutavad
õigusaktid ei ole ühtlustatud. Kui tõesti järgida niisugust pädevuse
jagamise kriteeriumi, laieneks nendele riikidele, kelle võtmesektorid
teenuste valdkonnas on ühtlustatud, täielikult ühenduse eeskirjad, samas
kui need riigid, kelle peamisi teenustesektoreid puudutavad õigusaktid
ei ole üldse või on vähesel määral ühtlustatud, säilitaksid peaaegu
puutumatu läbirääkimisvabaduse. Komisjoni arvates jätaks niisugune
olukord ühenduse ilma võimalusest pidada tasakaalustatud läbirääkimisi,
mille käigus arvestataks kõigi liikmeriikide huve kõigis
teenustesektorites.Teiseks on komisjon
seisukohal, et kui liikmesriigid säilitaksid pädevuse, võib see mõjutada
või muuta olemasolevaid ühenduse õigusakte. Ta toob selle põhjenduseks
kolm argumenti.Kõigepealt väidab komisjon,
et kolm aastat pärast WTO lepingu jõustumist võivad liikmed teha
ühepoolselt muudatusi oma erikohustuste loendisse, pakkudes
kompensatsiooni nendele GATS-lepingu liikmetele, kes tõendavad, et
muutus on nende õiguse „olematuks muutnud või seda vähendanud”.
Heastamine GATS-lepingu süsteemis võib toimuda ainult seaduste või
määruste muutmise teel (näiteks leevendades teatud teenustesektoris
turulepääsu tingimusi) ning seetõttu on komisjon seisukohal, et see
mõjutab ühenduse õigusakte või muudab nende ulatust. Sel põhjusel ei
tohiks tunnustada liikmesriikide pädevust sõlmida GATS-lepingut.Teiseks
ei ole komisjoni arvates olemasolevate ühenduse eeskirjade mõjutamiseks
vajalik, et võetavad rahvusvahelised kohustused oleksid nende
eeskirjadega vastuolus. Piisab sellest, et need puudutavad valdkonda,
mida juba „suures osas” hõlmavad ühenduse õigusnormid (vt
19. märtsi 1993. aasta arvamus 2/91, EKL 1993,
lk I-1061, punktid 25 ja 26). Ühenduse õigusnormid
sealjuures katavadki GATS-lepingu kogu mõjuala.Kolmandaks
väidab komisjon, et põhimõtteliselt ei ole võimalik teha ühtki
muudatust erikohustustesse kolme aasta jooksul pärast WTO lepingu ja
selle lisade jõustumist. Seega võivad liikmesriigid juhul, kui nad
sõlmivad WTO lepingu enda nimel, kogu selle ajavahemiku jooksul tuua
ühenduse õiguse rakendamata jätmise ettekäändeks GATS-lepingu raames
võetud kohustuste võimalikud vastuolud ühenduse õigusaktidega.2.     Märkusi esitanud poolte seisukohadNõukogu ja märkusi esitanud valitsused vaidlustavad komisjoni seisukoha.Nii
liikmesriigid kui ka nõukogu ei esita ühtki märkust ühenduse
välistegevuse vajaduse kohta. Milliseid argumente nad esitavad
vaidlustamaks ühenduse pädevuse olemasolu, mis komisjoni väitel põhineb
EÜ asutamislepingu erisätetel või selle artiklite 100a ja 235
üldsätetel?i)     EÜ asutamislepingu erisätetest tuletatud pädevusEsiteks väidavad nõukogu ning Hispaania ja Portugali valitsus,
et teenuste mõiste GATS-lepingus on laiem kui ühenduse õiguses.
Erinevalt GATS-lepingust ei käsitle asutamisleping tasuta teenuste
osutamist (asutamislepingu artikkel 60).Nõukogu
arvates ei arvesta komisjon üldse erinevusega liikmesriikide ja
kolmandate riikide kodanikele ning äriühingutele rakendatava korra
vahel. Nõukogu märgib, et asutamisõigust ja teenuste osutamise vabadust
käsitlevad asutamislepingu artiklid ei puuduta kolmandate riikide
kodanike ja äriühingute kohtlemist. Asutamislepingu artikli 59
lõige 2 on selles vallas ainus erand. See säte loob spetsiifilise
õigusliku aluse õigusaktide andmiseks kolmandate maade teenusepakkujate
kohta tingimusel, et nad juba asuvad ühenduse piires. See säte
oleks täiesti üleliigne, kui ühendusel juba oleks kolmandate riikide
kodanike suhtes sisepädevus teenuste vaba osutamise ja asutamisvabaduse
valdkonnas, nagu väidab komisjon.Nõukogu on
seisukohal, et ühenduse õigus reguleerib kolmandate maade kodanike
puhul üksnes teistkordset asutamist ning teenuste osutamist alates
esmakordsest ettevõtte asutamisest ühenduses. „Kaubandusliku kohaloleku”
puhul teeb nõukogu vahet kolmanda riigi äriühingu tütarettevõtjatel
ning kolmanda riigi äriühingu filiaalidel. Ta möönab, et ühenduse õigus
võib laieneda kolmanda riigi äriühingu ühenduses tegutsevale
tütarettevõtjale. Ent ühenduses tegutsevate kolmandate riikide
äriühingute ühenduse piires asutatud filiaalid langevad liikmesriikide
pädevusse, kuna asutamislepingu artikkel 58 mainib ainult
äriühinguid.Nõukogu vaidleb vastu
komisjonile, kelle arvates on ühendusel pädevus teenuste turulepääsu
reguleerivate erikohustuste valdkonnas. Pärast arvukaid diskussioone
koostati tõepoolest erikohustuste loendid ühenduse ja liikmesriikide
nimel ning nende kohustustega seotud piirangud ja tingimused on
liikmesriigiti erinevad. Nõukogu rõhutab, et teenuste valdkonna
erikohustusi koondava dokumendi – mida ta peab äärmiselt oluliseks
dokumendiks – kiire läbivaatus näitab, et see viitab otse siseriiklikele
õigusaktidele. Seega langeb ühenduse ja liikmesriikide erikohustuste
pakkumine suures osas liikmesriikide pädevusse. Nõukogu arvates on
võimalik Euroopa Kohtule esitatud küsimustele vastata juba ainuüksi tänu
niisuguse loendi olemasolule.Hispaania valitsus
on seisukohal, et GATS-lepingus on mitmeid lõike valdkondade kohta,
mille puhul ühendusel puuduvad sisevolitused. Näiteks kuuluvad
liikmesriikide pädevusse järgmised GATS-lepingu sätted:–        teenuste
osutamine ühenduses asutamisõigust kasutada soovivate kolmandate
riikide äriühingute poolt (kaubanduslik kohalolek);–        teenuste
osutamine kolmandate maade kodanikest füüsiliste isikute liikumise
kaudu;–        tasuta teenuste osutamine;–        ühenduses
mitte tegutsevate kolmandate riikide kodanike kapitali liikumist
puudutavad kohustused (GATS-lepingu XI artikkel), sest
asutamislepingu artikkel 67 nõuab kapitali liikumist tõkestavate
piirangute tühistamist ainult liikmesriikides alaliselt elavate isikute
kapitali puhul;–        kolmandates
riikides omandatud diplomite või tõendite tunnustamist puudutavad
kohustused.Portugali valitsus
rõhutab, et kõik GATS-lepingus kirjeldatud teenuse osutamise viisid
peale „piiriülese teenusepakkumise” kuuluvad liikmesriikide pädevusse.Ta
toonitab asjaolu, et „teenuste rahvusvahelise liberaliseerimise kõige
olulisemad ja tundlikumad valdkonnad on kolmandate riikide äriühingute
asutamise tingimused ning vabakutselistele töötajatele ja kolmandate
riikide töötajatele kohaldatav kord”. Portugali valitsuse arvates
kuuluvad need valdkonnad liikmesriikide pädevusse.Taani valitsus
märgib, et teenustesektoris vastu võetud ühenduse õigusaktid puudutavad
kahtlemata ainult teatud valdkondi. Nendes valdkondades vastu võetud
õigusaktid käsitlevad ainult teenusepakkumise teatud aspekte. Sellest
järeldub, et liikmesriigid on pädevad sõlmima rahvusvahelisi lepinguid
nii nendes valdkondades, kus ühenduse õigusakte ei ole, kui ka nendes
valdkondades, kus neid on, kuid need on lünklikud.Madalmaade valitsus
ühineb nõukogu seisukohaga ning toob ühe näite liikmesriikide
ainupädevuse kohta – füüsiliste isikute liikumise kolmandast
riigist ühenduse piiridesse (töötajate mobiilsus).Ühendkuningriigi valitsus
teeb kokkuvõtte, väites, et ühendus on pädev osalema GATS-lepingu
sõlmimisel EÜ asutamislepingu artiklite 54, 57, 66, 75, 84, 99
ja 100a alusel. GATS-lepingu mõned aspektid kuuluvad tõesti
ühenduse pädevusse; neid reguleerivad nimetatud sätted ning ühendus on
rakendanud neis valdkondades sisemeetmeid. Ent sellegipoolest ei ole
kõik GATS-lepinguga kaetud majandustegevuse alad leidnud käsitlemist
ühenduse õigusaktides. Kui mõni niisugune õigusakt on vastu võetud, on
selle sisuks olnud enamasti ühtlustamismeetmed, mis näevad ette
minimaalseid norme, mida liikmesriigid võivad ületada. Sellest järeldub,
et ka liikmesriigid on pädevad osalema GATS-lepingu sõlmimisel.Ühendkuningriik rõhutab esmalt, et nii asutamise kui ka teenuste peatüki kohaldamisalast jäävad välja:–        teenuse
osutamine kolmanda riigi territooriumilt liikmesriigi territooriumile
(GATS-lepingu I artikli lõike 2 punkt a);–        teenuse
osutamine kolmanda riigi kodaniku poolt kaubandusliku kohaloleku kaudu
(muud peale EÜ asutamislepingu artiklis 58 mainitud äriühingute)
liikmesriigi territooriumil (GATS-lepingu I artikli lõike 2
punkt c);–        kolmanda
riigi teenusepakkuja poolt teenuse osutamine kolmanda riigi füüsiliste
isikute viibimise kaudu liikmesriigi territooriumil (GATS-lepingu
I artikli lõike 2 punkt d).Ühendkuningriigi
valitsus toob eraldi esile, et ükski asutamislepingu säte ei käsitle
kolmandate riikide teenuseid osutada soovivate füüsiliste ja
juriidiliste isikute esmast asutamist liikmesriikides. Ta rõhutab, et
asutamislepingu artikli 59 teine lõik puudutab ainult ühenduses
juba tegutsevaid kolmandate riikide kodanikke. Ühendusesiseste
õigusaktide puudumisel kuuluvad need küsimused liikmesriikide pädevusse.Tütarettevõtjate
ja filiaalide puhul möönab Ühendkuningriigi valitsus, et ühenduse
institutsioonid on EÜ asutamislepingu artikli 57 lõike 2
alusel võtnud meetmeid, mis määratlevad „ühenduse välispädevuse
teostamist käsitlevaid eeskirju, mis puudutavad kolmandate riikide
kodanike asutamisõigust ühenduse piires”.Nii
sätestab nõukogu 12. detsembri 1977. aasta esimese
direktiivi 77/780/EMÜ krediidiasutuste asutamise ja tegevusega
seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT L 322, lk 30)
artikli 9 lõige 3, et „ühendus [võib] asutamislepingu alusel
ühe või mitme kolmanda riigiga sõlmitud kokkulepetega nõustuda selliste
sätete kohaldamisega, mis vastastikkuse põhimõttel võimaldavad
väljaspool ühendust paiknevate peakontoritega krediidiasutuste
filiaalidele samasugust kohtlemist kogu ühenduse territooriumil.”
Samamoodi on eespool viidatud direktiivi 89/646 artiklite 8
ja 9 eesmärk tagada kolmandates riikides tegutsevatele ühenduse
krediidiasutustele samasugune kohtlemine, mida rakendatakse kolmandate
riikide äriühingutele, see tähendab ühenduses tegutsevate äriühingute
emaettevõtjatele, mis on äriühingud asutamislepingu artikli 58
mõttes.Samasugused eeskirjad on vastu
võetud kindlustuse valdkonnas. Nõukogu 5. märtsi 1979. aasta
direktiivi 79/267/EMÜ otsese elukindlustustegevuse alustamise ja
jätkamisega seotud õigus­ ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT
L 63, lk 1) artikkel 32 näeb ette, et „[ü]hendus võib
asutamislepingu kohaselt ühe või mitme kolmanda riigiga sõlmitud
lepingute abil kokku leppida käesolevas jaotises ette nähtud sätetest
erinevate sätete kohaldamises, et tagada liikmesriikides
kindlustusvõtjate piisav kaitse võrdväärse vastastikuse kohtlemise
tingimuste alusel.” Nõukogu 8. novembri 1990. aasta
direktiiviga 90/619/EMÜ (EÜT L 330, lk 50) sisse viidud
artikkel 32b näeb lõikes 3 ette, et „[k]ui komisjonile selgub […],
et kolmas riik ei võimalda ühenduse kindlustusseltsidele tegelikku
turulepääsu samadel alustel, nagu seda võimaldab ühendus kõnealuse
kolmanda riigi kindlustusseltsidele, võib komisjon pöörduda nõukogu
poole ettepanekuga saada vajalikud volitused läbirääkimisteks, et
saavutada ühenduse kindlustusseltsidele samasugused
konkurentsivõimalused. Nõukogu teeb otsuse kvalifitseeritud
häälteenamusega.”Ühendkuningriigi valitsus
märgib ka, et kolmandate riikide kodanikest füüsiliste isikute esmase
asutamise kohta on ühendusel olemas üks teisene õigusnorm.Nõukogu
21. mai 1973. aasta direktiivi 73/148/EMÜ liikmesriikide
kodanikele seoses asutamise ja teenuste osutamisega seatavate liikumis-
ja elamispiirangute kaotamise kohta ühenduse piires (EÜT L 172,
lk 14; ELT eriväljaanne 05/01, lk 167), mis võeti vastu
artikli 54 lõike 2 ja artikli 63 lõike 2 alusel,
artikli 1 punkt c annab tõepoolest kolmanda riigi kodanikust
abikaasale ja lastele õiguse asuda liikmesriiki elama.Ühendkuningriigi
valitsus lisab, et nimetatud erinormidel kolmandatest riikidest pärit
juriidiliste või füüsiliste isikute esmase asutamise kohta on sageli
piiratud ulatus.Nii näiteks ei takistaks
eespool viidatud pangandusdirektiivi 77/780 III jaotis
liikmesriikidel kehtestada kolmandate riikide krediidiasutuste ühenduses
tegutsema asuvatele või tegevust jätkavatele filiaalidele karmimaid
tingimusi kui ühenduse krediidiasutuste filiaalidele (vt selle kohta
eespool viidatud teise direktiivi 89/646 põhjendused ja nõukogu
10. novembri 1992. aasta kindlustustegevust käsitleva
direktiivi 92/96/EMÜ (EÜT L 360, lk 1) üheksas
põhjendus).Ühendkuningriigi valitsus ütleb
kokkuvõtteks, et kui välja arvata need erinormid, jääb kolmandatest
riikidest pärit juriidiliste ja füüsiliste isikute esmane asutamine
üleminekuperioodiks veel liikmesriikide pädevusse.Seejärel
vaatleb Ühendkuningriigi valitsus liikmesriikide ja ühenduse volitusi
valdkonnas, mis puudutab ühenduses juba tegutsevate kolmandate riikide
äriühingute tütarettevõtjate ja filiaalide tegevuse korraldamist.Selle
kohta märgib ta, et siseasjades on ühendus pädev reguleerima kolmandate
riikide äriühingute tegevust äriühingute asutamist ja teenuseid
käsitlevate peatükkide alusel juhul, kui kolmandates riikides
äriregistrisse kantud äriühingute tütarettevõtjad või filiaalid on
ühenduses juba asutatud. Ta rõhutab ka, et ühendus on mõnes sektoris
seda pädevust juba teostanud.Näiteks
nõukogu 13. veebruari 1989. aasta direktiiv 89/117/EMÜ
raamatupidamisdokumentide avaldamisnõuete kohta (EÜT L 44,
lk 40; ELT eriväljaanne 06/01, lk 213) kehtib mitte
ainult ühenduse äriühingute filiaalide, vaid ka kolmandate riikide
äriühingute filiaalide suhtes (artiklid 1 ja 3). Samamoodi
kehtib nõukogu 21. detsembri 1989. aasta üheteistkümnes
direktiiv 89/666/EMÜ avalikustamisnõuete kohta, mis on seotud
liikmesriigis filiaali asutamisega teise liikmesriigi õigusele alluva
teatud liiki äriühingu poolt (EÜT L 395, lk 36; ELT
eriväljaanne 17/01, lk 100) kolmandate riikide äriühingute
filiaalide suhtes (artiklid 7–10). Eespool viidatud
pangandusdirektiivi 77/780 ja kindlustustegevuse
direktiivi 79/267 kolmandad jaotised sisaldavad samuti sätteid, mis
käsitlevad ühendusest väljaspool asuva peakorteriga äriühingute
filiaale.Ent kõigis ülejäänud valdkondades
jääb ühendusesiseste õigusaktide puudumise tõttu kolmandate riikide
äriühingute tütarettevõtjate ja filiaalide tegevuse reguleerimine
liikmesriikide pädevusse.GATS-lepingu
VI artikli lõike 2 punkti a kohta (pidada ülal või
asutada kohtuid või määrata protseduurid, mis võimaldavad
teenustekaubandust mõjutavate haldusotsuste läbivaatamist) väidab
Ühendkuningriigi valitsus, et pädevuse, menetluse ja
õiguskaitsevahendite küsimused jäävad liikmesriikide pädevusse, välja
arvatud mõned teisese õiguse normid, mis ühtlustavad kaebuste
lahendamise korda ja tingimusi puudutavaid siseriiklikke eeskirju.Ühendkuningriigi
valitsus toob selle kohta näiteks nõukogu 21. detsembri
1989. aasta direktiivi 89/665/EMÜ riiklike tarne- ja
ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud
õigus­ ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT L 395,
lk 33; ELT eriväljaanne 06/01, lk 246). Ta täpsustab
siiski, et selle direktiivi näol on tegemist osalise ühtlustamise
meetmega, mis jätab eesmärkide saavutamiseks vajalike vahendite osas
liikmesriikidele suure valikuvabaduse.Ta
järeldab sellest, et liikmesriigid on pädevad osalema GATS-lepingu
sõlmimisel selle VI artikli lõike 2 punktiga a hõlmatud
valdkonnas.Käsitledes GATS-lepingu
VII artiklit (diplomi ja kvalifikatsiooni tunnustamine), selgitab
Ühendkuningriigi valitsus, et kui ühenduse eeskirjad näevad ette
liikmesriikides omandatud kvalifikatsiooni ühtlustamise ja vastastikuse
tunnustamise, jääb kolmandates riikides omandatud kvalifikatsiooni
tunnustamise reguleerimine liikmesriikide pädevusse. Ta osutab eespool
viidatud kohtuotsusele Tawil-Albertini.ii)  EÜ asutamislepingu üldsätetest tuletatav pädevus (EÜ asutamislepingu artiklid 100a ja 235)Nõukogu
ei nõustu väitega, et asutamislepingu artiklid 100a ja 235
sätestavad ühenduse seadusandja juriidilise kohustuse tegutsemiseks.
Niisugune tõlgendus kaotaks ära erinevuse pädevuse olemasolu ja selle
teostamise vahel ning oleks selges vastuolus asutamislepingu
artikliga 3b, mis käsitleb subsidiaarsuse põhimõtet.Ühendkuningriigi valitsus
toonitab, et Euroopa Kohus ei ole nõustunud seisukohaga, et
minimaalseid norme kehtestavad direktiivid võiksid olla ühenduse
ainupädevuse aluseks (vt eespool viidatud arvamus 2/91,
punkt 21). Ainuvälispädevus võib tõepoolest tugineda ainult
täieliku ühtlustamise sisemeetmetele. Seda enam ei saa ainuvälispädevus
sise-eeskirjade puudumisel tuleneda ainuüksi artiklist 100.Prantsuse valitsus
ei tõlgenda asutamislepingu artiklit 235 nii nagu komisjon.
Erinevalt viimasest arvab Prantsuse valitsus, et nõukogul on ulatuslikud
volitused otsustamaks, kas ühenduse tegutsemine on vajalik ühenduse
teatud eesmärgi saavutamiseks. Ta arvab, et käesoleval juhul ei ole
niisugust vajadust ilmnenud.Saksamaa valitsus
selgitab, et artikkel 235 ei saa anda ühendusele volitusi
valdkondades, mis kuuluvad liikmesriikide ainupädevusse ja et
ülemaailmne teenustekaubanduse liberaliseerimine ei kuulu mingil juhul
ühenduse eesmärkide hulka.Portugali valitsus
vaidlustab komisjoni seisukoha, nagu oleks asutamislepingu
artikli 235 põhjal võimalik tuletada mõnes kindlas valdkonnas
ühenduse kohustuslikku ainupädevust sise- või välisasjades. Ta põhjendab
seda järgmiselt.Ühelt poolt võib nõukogu
vabalt otsustada, millised vahendid on kõige sobivamad ühenduse
eesmärkide saavutamiseks. Ta võib näiteks rahvusvahelisest või
ühendusesisesest olukorrast tulenevalt eelistada ühenduse ja
liikmesriikide koostöömehhanismi, mis välissuhetes viiks segalepingute
sõlmimiseni ühenduse ja liikmesriikide poolt. Samal arvamusel oli ka
Euroopa Kohus, kui ta leidis, et „kuigi artikkel 235 lubab nõukogul
võtta mis tahes „kohaseid meetmeid” ka välissuhete vallas, et sea see
nõukogule mingeid kohustusi, vaid antakse võimalus, mille
kasutamatajätmine ei saa mõjutada toimingu kehtivust” (eespool viidatud
AETR-kohtuotsus, punkt 95). Teisalt ei luba artikkel 235
liikmesriikidele jäänud iseseisva pädevuse ülekandmist ühendusele. Sel
põhjusel oleks vajalik asutamislepingute ülevaatamine.Hispaania valitsus
arvab, et asutamislepingu artiklid 100a ja 235 kuuluvad
sätete hulka, mis koos paljude teiste sätetega loovad ühenduse pädevuse
õigusliku aluse.Euroopa Parlament
väidab, et mitte ühelgi juhul ei saa EÜ asutamislepingu artikli 235
aluseks võtmist tõlgendada nii, nagu see rikuks tema õigust keelduda
andmast oma nõusolekut lepingu sõlmimiseks, kui leping tundub talle
vastuvõetamatu, arvestades asutamislepingu eesmärke ja kodanike huvisid.C –  TRIPS-leping1.     Komisjoni seisukohtKomisjoni
argumentatsiooni võib jagada kahte ossa, nii nagu ka GATS-lepingu
puhul. Esimeses osas püüab komisjon kindlaks teha institutsioonide
sisevolitusi, millest võib tuletada ühenduse volitusi välisasjades.
Teises osas on komisjoni eesmärk põhjendada ühenduse vajadust sõlmida
rahvusvahelisi lepinguid ning selgitada ohtu, mida kätkeks endas
liikmesriikide koordineerimatu tegevus kolmandate riikide suhtes.a)     SisepädevusKomisjon
püüab kõigepealt tõestada, et ühenduse pädevus siseasjades tuleneb
olemasolevatest teisestest õigusaktidest intellektuaalomandi valdkonnas
(i). Seejärel väidab ta, et juhul kui leitakse, et ühendusel ei ole
teiseste õigusaktide põhjal piisavaid volitusi, võib ühendus
TRIPS-lepingu sõlmida artiklite 100a ja 235 üldsätete alusel
(ii).i)     Teisesest õigusest tuletatud volitusedTRIPS-lepingu
kohta väidab komisjon esmalt, et EÜ asutamislepingu artikkel 36 ei
näe ette teatud valdkondade jätmist liikmesriikide ainupädevusse (vt
4. oktoobri 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑367/89:
Richardt ja „Les Accessoires Scientifiques”, EKL 1991,
lk I-4621, punktid 19–21).Seejärel
võrdleb komisjon ükshaaval ja väga detailselt TRIPS-lepingut ja
asjakohaseid ühenduse õigusakte ning teeb sellest üldise järelduse, et
ühendusel on vajalik välispädevus TRIPS-lepingu sõlmimiseks tervikuna.1.      Autoriõiguse
kohta (TRIPS-lepingu II jao 1. osa artiklid 9–14) möönab
komisjon kõigepealt, et ühendus ei osale ei Berni konventsioonis (Berni
kirjandus- ja kunstiteoste kaitse konventsioon, 24. juuli
1971. aasta Pariisi dokument) ega ka Rooma konventsioonis (teose
esitajate, fonogrammitootjate ja ringhäälinguorganisatsioonide kaitse
rahvusvaheline konventsioon, 26. oktoober 1961).Komisjon
rõhutab, et TRIPS-lepingu II jao 1. osa, mis puudutab
autoriõigust ja sellega kaasnevaid õigusi, kohustab WTO liikmeid tagama
minimaalse kaitse.Ta meenutab, et nõukogu
on vastu võtnud mitmeid direktiive autoriõiguse ja sellega kaasnevate
õiguste kohta, mis tema hinnangul katavad siseasjades TRIPS-lepingu
artiklites 10–14 käsitletud valdkonnad.Nii
näiteks vastab nõukogu 14. mai 1991. aasta
direktiiv 91/250/EMÜ arvutiprogrammide õiguskaitse kohta (EÜT
L 122, lk 42; ELT eriväljaanne 17/01, lk 114),
täpsemalt selle artikli 1 lõige 1 tema arvates TRIPS-lepingu
artikli 10 lõikele 1, mis sätestab, et arvutiprogramme
kaitstakse nagu kirjandusteoseid Berni konventsiooni alusel. Nõukogu
19. novembri 1992. aasta direktiivi 92/100/EMÜ rentimis-
ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta
intellektuaalomandi vallas (EÜT L 346, lk 61; ELT
eriväljaanne 17/01, lk 120) artikli 2 lõige 1 vastab
komisjoni arvates TRIPS-lepingu artiklile 11, mis käsitleb
rendiõigusi. Nimetatud direktiivi artikli 6 lõige 1,
artikkel 7 ja artikli 8 lõige 1 reguleerivad sama
valdkonda mis TRIPS-lepingu artikkel 14 (kaasnevad õigused).
Nõukogu 29. oktoobri 1993. aasta direktiiv 93/98/EMÜ
autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste kaitse tähtaja ühtlustamine
(EÜT L 290, lk 9; ELT eriväljaanne 17/01, lk 141)
vastab oma sisult TRIPS-lepingu artiklile 12, mis käsitleb
autoriõiguse kaitse kestust. Viimaseks märgib komisjon, et ta esitas
nõukogule ettepaneku võtta vastu direktiiv andmebaaside õiguskaitse
kohta (EÜT C 308, 15.11.1993, lk 1), mille eesmärk on
määratleda andmebaaside kaitse autoriõiguse seisukohalt ning luua
õiguslik alus takistamaks andmebaaside sisust loata väljavõtete
tegemist. Ta täpsustab, et seda ettepanekut ei ole veel vastu võetud,
ent rõhutab, et ühenduse volitusi niisuguse direktiivi vastuvõtmiseks ei
ole vaidlustatud.2.      Kaubamärkide
kohta (TRIPS-lepingu artiklid 15–21, lepingu II jao
2. osas) märgib komisjon, et siseasjades võttis nõukogu vastu
20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse
kaubamärgi kohta (EÜT 1994, L 11, lk 1; ELT
eriväljaanne 17/01, lk 146) ning 21. detsembri
1988. aasta esimese direktiivi 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate
liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1989, L 40,
lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92).Komisjon
möönab, et esimene direktiiv piirdub nende siseriiklike õigusnormidega,
mis mõjutavad kõige otsesemalt siseturu toimimist, kuid rõhutab samas,
et nõukogu teatas, et on valmis tulevikus vastu võtma uusi direktiive
kaubamärke käsitlevate siseriiklike õigusaktide ühtlustamise kohta. 3,      Päritolutähiste
ja päritolunimetuste kohta (TRIPS-lepingu 3. osa
artiklid 22–24) väidab komisjon, et selles valdkonnas olemasolevad
ühenduse õigusaktid on tunduvalt täpsemad ja laiema ulatusega kui vastav
TRIPS-lepingu osa.Kõigepealt keelas
nõukogu 18. detsembri 1978. aasta direktiiv 79/112/EMÜ
toidu märgistamist, esitlemist ja reklaamimist käsitlevate
liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1979, L 33,
lk 1) komisjoni sõnul kasutada niisugust märgistust, mis võiks
ostjat toidu päritolu või lähtekoha suhtes eksitusse viia. Teiseks on
nõukogu 14. juulil 1992. aastal vastu võtnud määruse (EMÜ)
nr 2081/92 põllumajandustoodete ja toiduainete geograafiliste
tähiste ning päritolunimetuste kaitse kohta (EÜT L 208, lk 1;
ELT eriväljaanne 3/13, lk 4). Kolmandaks on nõukogu veinituru
ühise korralduse raames või asutamislepingu artiklite 43
ja 100a alusel vastu võtnud mitu määrust veinide ja kangete
alkohoolsete jookide nimetuste ja esitlemise kohta.4.      Tööstusdisainilahenduste
kohta (TRIPS-lepingu II jao 4. osa artiklid 25
ja 26) märgib komisjon, et ta on nõukogule esitanud ettepaneku
võtta asutamislepingu artikli 100a alusel vastu direktiiv, mille
eesmärk on ühtlustada tööstusdisainilahendusi puudutavad siseriiklikud
õigusaktid, ning määrus ühenduse kaubamärgi loomiseks. Tema arvates on
nendes kahes ettepanekus ette nähtud kaitse tunduvalt ulatuslikum kui
TRIPS-lepingu artiklites 25 ja 26 sätestatud üldised
kohustused.5.      Patentide
kohta (TRIPS-lepingu II jao 5. osa artiklid 27–34)
märgib komisjon, et ühenduse õiguskorra osaks on nii 5. oktoobri
1973. aasta Euroopa patentide väljaandmise Müncheni konventsioon
kui ka 15. detsembri 1989. aasta Euroopa patentide Luxembourgi
leping (EÜT L 401, lk 1), millele on liikmesriigid alla
kirjutanud, kuid mis ei ole veel jõustunud. Komisjon väidab, et
ühendusel on pädevus reguleerida patendiõiguse valdkonda, kuna need
õigusnormid on vajalikud ühisturu toimimise hõlbustamiseks. Lisaks
sellele on nõukogu vastu võtnud 18. juuni 1992. aasta määruse
(EMÜ) nr 1768/92 ravimite täiendava kaitse tunnistuse
kasutuselevõtu kohta (EÜT L 182, lk 1; ELT
eriväljaanne 13/11, lk 200) ning ühise seisukoha direktiivi
ettepaneku suhtes, mis puudutab biotehnoloogiliste leiutiste
õiguskaitset ning ühtlustab liikmesriikide õigusnorme biotehnoloogilise
materjali patentsuse osas.6.      Mikrolülituste
topograafia kohta märgib komisjon, et nõukogu 16. detsembri
1986. aasta direktiiv 87/54/EMÜ pooljuhttoodete topoloogia
õiguskaitse kohta (EÜT 1987, L 24, lk 36; ELT
eriväljaanne 13/08, lk 231) on TRIPS-lepingu II jao
6. osa (artiklid 35–38 mikrolülituste topograafia kohta)
ühendusesiseseks vasteks.7.      Käsitledes
TRIPS-lepingu III jagu, mis sätestab intellektuaalomandi
õiguskaitse tagamise nõuded, rõhutab komisjon, et ühenduse sisevolitused
hõlmavad samad valdkonnad mis TRIPS-lepingu artiklid 41–61. Ta
lisab, et ühendus on juba oma pädevust teostanud, võttes vastu eespool
nimetatud määruse nr 3842/86, mis kehtestab meetmed võltsitud
kaupade vabasse ringlusse lubamise takistamiseks.Kokkuvõttes sisalduvad komisjoni arvates kõik TRIPS-lepingu sätted ühendusesisestes teisestes õigusaktides.ii)  Lepingu üldsätetest tuletatav pädevus (EÜ asutamislepingu artiklid 100a ja 235)Põhjendades
artiklite 100a ja 235 TRIPS-lepingu sõlmimise õiguslikuks
aluseks võtmist, esitab komisjon üldjoontes samu argumente, mis
GATS-lepingu puhul. Ainus eelmistest erinev argument on järgmine. Kuna
TRIPS-leping reguleerib valdkondi, milles ühenduse ühtlustavad
õigusaktid puuduvad, võimaldaks TRIPS-lepingu sõlmimine viia kohe läbi
ühendusesisese ühtlustamise ning seeläbi aidata kaasa siseturu loomisele
ja toimimisele.b)     Ühenduse vajadus sõlmida rahvusvahelisi lepinguidKomisjon
väidab, et kui ühendus oleks ainult üks TRIPS-lepingu osapooltest oma
liikmesriikide kõrval, kahjustaks see siseturu ühtsust kahel viisil.
Ühelt poolt kannataks see konkurentsi moonutamise tõttu ja teisalt oleks
ka konkureerimisvõimalused kolmandate riikide turgudel kunstlikult
moonutatud.Komisjoni arvates seisneb
kaubavahetuse moonutuste oht järgnevas: kui liikmesriigid võiksid vabalt
pidada läbirääkimisi ja sõlmida lepinguid TRIPS-lepinguga kaetud
valdkondades, võivad nad sellega panna oma ettevõtjad võrreldes teiste
liikmesriikide ettevõtjatega konkurentsivõimaluste poolest soodsamasse
olukorda ning seega anda oma majandusele eeliseid, mis on ühitamatud
siseturu moonutamata konkurentsiga.Komisjon
toob näiteks ühe teisese õigusakti, mis ei luba liikmesriikidel pidada
kolmandate riikidega läbirääkimisi kahepoolsete lepingute sõlmimiseks.Eespool
viidatud pooljuhttoodete topoloogia kaitset käsitleva
direktiivi 87/54 kohaselt ei tohi liikmesriigid seda kaitset
laiendada kolmandate riikide kodanikele, välja arvatud teatud kindlatel
tingimustel. Nimetatud direktiivi on juba mitu korda kasutatud
pooljuhttoodete topoloogia kaitse laiendamiseks vastastikkuse alusel
teatud riikidele, mis vastavad direktiivi kriteeriumidele ning pakuvad
samaväärset kaitset ühenduse kodanikele. Liikmesriigid ei tohi kõrvale
kalduda nõukogu otsustest, mis seda kaitset sätestavad. Põhjus on toodud
direktiivi preambulis, kus on selgitatud, et liikmesriikide seadustest
tulenevatel õiguskaitse erinevustel on otsene negatiivne mõju ühisturu
toimimisele.Ühenduse õigusaktide ühtsuse
mõjutamise kohta jagatud pädevuse puhul väidab komisjon, et
TRIPS-lepingu sõlmimine nii liikmesriikide poolt nende endi nimel kui ka
ühenduse poolt võib „mõjutada” ühenduse õigust või selle „ulatust
muuta” AETR-kohtuotsuse tähenduses järgmistel põhjustel.Esiteks,
ehkki TRIPS-leping sätestab ainult minimaalsed nõuded, „mõjutab” see
siiski ühenduse õigust valdkondades, kus ühenduse õiguskaitse on vähem
ulatuslik TRIPS-lepingus sätestatud õiguskaitsega võrreldes.Teiseks,
ehkki TRIPS-leping näeb ette ainult minimaalse kaitse taseme, peab see
kaitse siiski laienema kõigile nimetatud lepingu sõlminud riikidele. Kui
liikmesriigid võiksid pidada läbirääkimisi kolmandate riikidega
väljaspool ühenduse raame laiendamaks kolmandate riikide kodanikele
intellektuaalomandi kaitset, põhjustaks see erinevusi ja potentsiaalseid
lahkarvamusi nende välisrežiimi ja ühenduse välisrežiimi vahel antud
valdkonnas.Kolmandaks, ehkki TRIPS-leping
näeb ette ainult minimaalsed nõuded, ei kehtesta ühenduse õigusaktid
intellektuaalomandi valdkonnas minimaalset kaitse taset. Tuginedes
eespool viidatud arvamusele 2/91, milles Euroopa Kohus märkis, et
sama valdkonda reguleerivate rahvusvaheliste eeskirjade ja ühenduse
eeskirjade paralleelne eksisteerimine üksi võib mõjutada ühenduse
õigust, isegi kui need eeskirjad ei ole omavahel vastuolus, teeb
komisjon järelduse, et TRIPS-lepingu sõlmimine liikmesriikide poolt
„mõjutaks” olemasolevaid ühenduse eeskirju.Neljandaks
jätab TRIPS-leping liikmetele võimaluse tõsta oma kaitse taset
tingimusel, et selline kaitse ei ole vastuolus lepingu sätetega. Kuna
ühendus rakendab siseriiklikust või „ühenduse” õigusest tulenevate
õiguste ammendumise printsiipi, piisaks ühenduse eeskirjade ja siseturu
toimimise mõjutamiseks vaid sellest, et üks liikmesriik rakendab
TRIPS-lepingus ette nähtud „rahvusvahelisest õigusest tulenevate õiguste
ammendumise” printsiipi.Viimaseks, kui
TRIPS-lepingu sõlmiksid ühendus ja liikmesriigid jagatud pädevuse
alusel, mõjutaks see oluliselt ühenduse õigust, kuna see tähendab
tegelikult lepingu rakendusalas ühenduse ühtlustamiseeskirjade
„külmutamist” või kõrvalejätmist. Ühenduse õigust „mõjutaks” jagatud
pädevus ka seetõttu, et liikmesriigid rakendaksid endiselt EÜ
asutamislepingu artiklis 36 määratletud erandit intellektuaalomandi
õiguse erilise „objekti” kaitsmiseks, mis takistaks ühtlustamist ning
siseturu loomist ja toimimist ühenduse tasandil.2.     Märkusi esitanud poolte seisukohadNõukogu analüüsib esmalt ühenduse õiguse hetkeseisu intellektuaalomandi valdkonnas. Ta eristab nelja ühenduse õigusaktide „rühma”.–        Esimene
„rühm” koosneb EÜ asutamislepingu artikli 43 alusel kehtestatud
meetmetest geograafiliste tähiste kaitse kohta.Nõukogu
arvab, et esimese „rühm” mõjuala langeb kokku TRIPS-lepingu
geograafilisi tähiseid käsitleva II jao 3. osa mõjualaga ja ta
on seisukohal, et antud juhul on üldiselt täidetud tingimused selleks,
et rakenduks AETR-kohtuotsusest lähtuv tuletatud välispädevus.–        Teine
õigusaktide „rühm” koosneb ühenduse meetmetest siseriiklike õigusaktide
ühtlustamiseks asutamislepingu artikli 100a alusel ning teatud
juhtudel ka asutamislepingu artiklite 57 ja 66 alusel, mis
reguleerivad intellektuaalomandi kaitse teatud aspekte.Sellesse
rühma kuuluvad direktiivid autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste
kohta (nõukogu 19. novembri 1992. aasta
direktiiv 92/100/EMÜ rentimis- ja laenutamisõiguse ja teatavate
autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas (EÜT
L 346, lk 61; ELT eriväljaanne 17/01, lk 120);
nõukogu 27. septembri 1993. aasta direktiiv 93/83/EMÜ
teatavate satelliitlevile ja kaabli kaudu taasedastamisele kohaldatavaid
autoriõigusi ja sellega kaasnevaid õigusi käsitlevate eeskirjade
kooskõlastamise kohta (EÜT L 248, lk 15; ELT
eriväljaanne 17/01, lk 134); nõukogu 29. oktoobri
1993. aasta direktiiv 93/98/EMÜ autoriõiguse ja sellega
kaasnevate õiguste kaitse tähtaja ühtlustamine (EÜT L 290,
lk 9; ELT eriväljaanne 17/01, lk 141); nõukogu
14. mai 1991. aasta direktiiv 91/250/EMÜ
arvutiprogrammide õiguskaitse kohta (EÜT L 122, lk 42; ELT
eriväljaanne 17/01, lk 114); nõukogu 16. detsembri
1986. aasta direktiiv 87/54/EMÜ pooljuhttoodete topoloogia
õiguskaitse kohta (EÜT L 24, lk 36; ELT
eriväljaanne 13/08, lk 231) ning nõukogu 21. detsembri
1988. aasta esimene direktiiv 89/104/EMÜ kaubamärke
käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT
L 40, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92)).Nõukogu
arvates katab teine õigusaktide „rühm” ainult osaliselt TRIPS-lepingu
II jao 1. ja 2. osas määratletud valdkondi (autoriõigus
ja kaubamärgid). Nõukogu toonitab veel, et tööstusdisainilahenduste ja
patentide vallas (TRIPS-lepingu II jao 4. ja 5. osa) ei
ole aga üldse ühtlustamismeetmeid vastu võetud.Igal
juhul ei teki ühenduse õigusaktide vastuvõtmisega kohustust rakendada
neid kolmandate riikide kodanikele, samas kui TRIPS-lepingu eesmärk ongi
just kolmandate riikide kodanikele kohaldatavate minimaalsete
eeskirjade täpsustamine.–        Kolmas
ühenduse õigusaktide „rühm” koosneb ühenduse meetmetest, mille eesmärk
on luua teatud intellektuaalomandi õiguse aspektide puhul lisaks
liikmesriikide õigusaktidega kehtestatud korrale ka ühenduse kaitsekord.
Nende meetmete hulgas on nõukogu 18. juuni 1992. aasta määrus
(EMÜ) nr 1768/92 ravimite täiendava kaitse tunnistuse
kasutuselevõtu kohta (EÜT L 182, lk 1; ELT
eriväljaanne 13/11, lk 200) ning eespool viidatud määrus
nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta.Nõukogu
arvates on kolmanda „rühma” eesmärk luua siseriiklike kaitsekordade
suhtes ülimuslik ühenduse kaitsekord. Seega ta on seisukohal, et kui
AETR-kohtuotsusest lähtuvat tuletatud volituste teooriat võib rakendada
ühenduse määruste suhtes, on see võimalik ainult nende täiendavate
kordade mõjualas ning see ei laiene nendele valdkondadele, mis kuuluvad
endiselt siseriiklike kaubamärke (osaliselt ühtlustatud) ja patente
(ühtlustamata) käsitlevate kordade alla.–        Neljas
õigusaktide „rühm” hõlmab eespool viidatud määrust nr 3842/86
võltsitud kauba vabasse ringlusse lubamist keelustavate meetmete
sätestamise kohta.Nõukogu arvates vastab
see määrus ainult mõnele TRIPS-lepingu (intellektuaalomandi õiguskaitse
tagamise vahendeid käsitleva) III jao sättele, mis käsitleb
võltsitud kaupade ringlusse laskmise keeldu (TRIPS-lepingu
artiklid 51–60). Ent enamik III jao sätetest langeb endiselt
liikmesriikide pädevusse (artiklid 41–50 ja 61). See puudutab
eriti kriminaalkaristuse kohaldamist käsitlevaid sätteid (TRIPS-lepingu
artikkel 61).Nõukogu on sellest
tulenevalt seisukohal, et AETR-kohtuotsust saab vaid (vähesel määral)
aluseks võtta – ainult selles osas, milles võltsitud kauba vabasse
ringlusse lubamist keelustav määrus ühtib mõne TRIPS-lepingu sättega.Nõukogu järeldab sellest, et ühendus ja liikmesriigid on pädevad ühiselt TRIPS-lepingut sõlmima.Ühendkuningriigi valitsus
rõhutab esmalt, et kui ta ise on teinud ettepanekuid
intellektuaalomandit puudutavate õigusaktide vastuvõtmiseks, on ühendus
alati tunnustanud siseriiklike intellektuaalomandi õiguste säilimist.Seega
säilitab iga liikmesriik oma õigussüsteemi patentide, kaubamärkide,
autoriõiguse ja tööstusdisainilahenduste kaitse valdkonnas.
Ühendkuningriigi valitsus rõhutab üht asjaolu: isegi ühenduse kaubamärgi
ja ühenduse patendi (kui see luuakse) kõrval jäävad siseriiklikud
õigusaktid enamasti muutumatutena alles.Järgmiseks
märgib Ühendkuningriigi valitsus, et ühenduse tasandil on vähe
intellektuaalomandi õiguste sisu avavaid õigusnorme. Liikmesriikide
õigusakte ühtlustavate intellektuaalomandi objekti spetsiifikat
määratlevate õigusaktide kohta võib leida ainult paar näidet.
Ühendkuningriik toob kaks näidet: eespool viidatud direktiiv 89/104
kaubamärgi kohta ja samuti eespool viidatud direktiiv 87/54
pooljuhttoodete topoloogia kohta.Autoriõiguse
ja sellega kaasnevate õiguste kohta ütleb Ühendkuningriik, et osa
TRIPS-lepingut puudutab autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste sisu
või täpsemalt nende spetsiifilist objekti, kuid samas ei ole ühenduse
tasandil seda valdkonda kunagi ühtlustada püütud. Ta järeldab sellest,
et „liikmesriigid ise peavad määratlema oma siseriiklikes õigusaktides
autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste sisu, tuginedes
konventsioonile või jättes sellele viitamata” (Berni konventsioon).Ühendkuningriik
meenutab samuti, et autoriõiguse osas kohustab TRIPS-lepingu
artikkel 9 oma liikmeid järgima Berni konventsiooni
artikleid 1–21. Kuna ühendus ise ei osale Berni konventsioonis, on
ainult liikmesriigid üksi pädevad otsustama lepingute sõlmimise üle, mis
kohustavad riike järgima konventsiooni suhetes kolmandate riikidega.Patentide
kohta meenutab Ühendkuningriik, et ühenduse tasandil ei ole ühtki
ühtlustavat õigusakti. Vastuseks komisjonile, kes toetub oma põhjenduses
ühenduse patendikonventsioonile, väidab Ühendkuningriigi valitsus, et
selle veel jõustumata konventsiooni sõlmimiseks peeti läbirääkimisi
valitsuste vahel, mitte ühenduse tasandil, ning et see ei mõjuta üldse
siseriiklikke patendisüsteeme.Lisaks
patentidele ja autoriõigusele mainib Ühendkuningriik veel kolme
TRIPS-lepingus käsitletud intellektuaalomandi õiguse valdkonda, mille
kohta ei ole antud ühtki ühenduse ühtlustavat õigusakti:
tööstusdisainilahendused, avalikustamata teabe kaitse ning
intellektuaalomandi õiguskaitse tagamine.Ühendkuningriik
rõhutab, et isegi valdkondades, kus ühenduse tasandil on toimunud
siseriiklike õigusnormide ühtlustamine, on selle ulatus piiratud, sest
neil juhtudel kas viidatakse otseselt liikmesriikide õigusaktidele või
tunnustatakse kaudselt liikmesriikide õigust jätkata oma
intellektuaalomandi kaitse süsteemi rakendamist valdkondades, mida
ühenduse õigusaktid ei kata.Ühendkuningriik toob selle kohta mitu näidet.a)      Eespool
viidatud direktiiv 87/54 pooljuhttoodete topoloogia kohta ei
mõjuta õigusi, mida liikmesriigid tagavad rahvusvaheliste lepingutega
võetud kohustuste raames.b)      Eespool
viidatud direktiiv 89/104 kaubamärkide kohta ei sea eesmärgiks
liikmesriikide vastavate õigusaktide täielikku ühtlustamist, vaid ainult
siseturu toimimist kõige otsesemalt puudutavate sätete ühtlustamist
(kolmas põhjendus). Liikmesriikidele jääb näiteks alles kasutamise
käigus omandatud kaubamärkide kaitsmise õigus.c)      Eespool
viidatud direktiiv 91/250 arvutiprogrammide õiguskaitse kohta ei
mõjuta patente, kaubamärke, kõlvatut konkurentsi, ärisaladusi,
mikrolülitusi ja lepinguõigust käsitlevaid siseriiklikke õigusakte
(artikli 9 lõige 1).d)      Eespool
viidatud direktiiv 92/100 rentimis- ja laenutamisõiguse kohta
jätab liikmesriikidele kogu kaalutlusõiguse otsustamaks, kas nad
kohustavad kollektiivse esindamise organisatsioone nõudma ainult õiglast
tasu ning kes on kohustatud seda tasu maksma (artikkel 4).e)      Eespool
viidatud direktiiv 93/83 teatavate satelliitlevile ja kaabli kaudu
taasedastamisele kohaldatavaid autoriõigusi ja sellega kaasnevaid
õigusi käsitlevate eeskirjade kooskõlastamise kohta lubab
liikmesriikidel pakkuda vastavate õiguste valdajatele ulatuslikumat
kaitset kui direktiivi 92/100 artiklis 8 määratletud õigus
vaidlustada teose levitamist (artikkel 6).Ühendkuningriigi
valitsus märgib veel üldiselt, et kui mõned erandid – mida ta ka mainib
– välja arvata, ei käsitle ühenduse intellektuaalomandit puudutavad
õigusaktid vastastikkust, vastastikust tunnustamist ega ühenduse piires
kolmandate riikide kodanikele antavaid õigusi.Kokkuvõttes
leiab Ühendkuningriigi valitsus, et ühendus ja liikmesriigid on pädevad
ühiselt TRIPS-lepingut sõlmima. Ühendus on selleks kindlasti pädev
tuletatud volituste doktriini alusel, kuna TRIPS-lepingu teatud piiratud
aspektid langevad kokku EÜ asutamislepingu artiklite 100a
ja 235 alusel vastu võetud sisemeetmetega, kuid ka liikmesriigid on
pädevad, sest nad säilitavad ulatusliku sisepädevuse TRIPS-lepingus
määratletud valdkondade puhul.TRIPS-lepingu
ja tuletatud volituste küsimuses on teised liikmesriigid peale
Ühendkuningriigi üldiselt nõukoguga ühel seisukohal. Seda küsimust
käsitlevad lühidalt ainult Saksamaa, Hispaania, Prantsuse, Portugali ja
Madalmaade valitsus.Saksamaa valitsus on
seisukohal, et TRIPS-lepingu peavad sõlmima ühendus ja liikmesriigid
segalepinguna. Ühendus on selleks pädev, kuna ta on andnud õigusakte
intellektuaalomandi valdkonnas. Liikmesriigid on samuti pädevad, ja seda
kolmel põhjusel. Autoriõigus on ühenduse tasandil valdavalt
ühtlustamata; vastavate rahvusvaheliste konventsioonidega on liitunud
liikmesriigid; enamikku TRIPS-lepingust tulenevaid kohustusi saavad
täita ainult liikmesriigid (mis puudutab kohustust korraldada erinevate
intellektuaalomandi õiguste kaitsmiseks vajalikke haldus-, tsiviil- ja
isegi kriminaalmenetlusi).Hispaania valitsus
on samuti seisukohal, et TRIPS-leping tuleb sõlmida segalepinguna.
Esiteks seetõttu, et ühenduse õigusaktid käsitlevad ainult teatud
intellektuaal- ja tööstusomandi aspekte. Teiseks seetõttu, et ühenduse
õigusaktide eesmärk ei ole alati siseriiklike õigusnormide ühtlustamine.
Näiteks eespool viidatud määrus nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta
ei näe ette ühtki muutust siseriiklikes õigusaktides, vaid loob ainult
erilise süsteemi ühenduse kaubamärgi kaitsmiseks, mis jääb eksisteerima
kõrvuti siseriiklike kaubamärkidega. Kolmandaks, mõned ühenduse
õigusaktid kõnealuses valdkonnas piirduvad minimaalse kaitse
kehtestamisega. Liikmesriikidel säilib seega õigus kehtestada rangemaid
meetmeid (vt näiteks nõukogu 16. märtsi 1987. aasta määruse
(EMÜ) nr 823/87 artikkel 18, mis kehtestab eritingimusi teatud
piirkondades toodetud kvaliteetveinide puhul (EÜT L 84,
lk 59)).Hispaania valitsus arvab ka,
et liikmesriikide pädevusse kuuluvad TRIPS-lepingu intellektuaal- ja
tööstusomandi õiguste tõhusa kaitse tagamiseks rakendatavad meetmed,
nagu ausa ja erapooletu menetluse tagamine, tõendusmaterjali esitamine,
õigus olla ära kuulatud, otsuste põhistamine, õigus esitada hagi,
esialgse õiguskaitse ja tõendite säilitamise abinõud, tolliasutuste
tegevus omal algatusel, kahju hüvitamine ja kriminaalkaristused.
Ühenduse õiguskord ei käsitle ühtegi neist valdkondadest.Lisaks
sellele pole Hispaania valitsus nõus komisjoniga, kes viitab EÜ
asutamislepingu artiklile 36. Tema arvates ei ole nimetatud
artiklile viitamine asjakohane. Artikkel 36 on kohaldatav ainult
„liikmesriikide vahelises” kaubanduses ega laiene seega kolmandate
riikide toodete impordi piiramisele intellektuaalomandi kaitse
eesmärkidel (vt 15. juuni 1976. aasta otsus
kohtuasjas 96/75: EMI, EKL 1976, lk 913).Prantsuse valitsus on nõukoguga ühel seisukohal.Ta
rõhutab aga lisaks, et patentide osas, mis moodustavad põhiosa
TRIPS-lepingust, on komisjoni seisukoht vaieldav. Ta meenutab, et
Euroopa tasandil reguleerivad kogu seda valdkonda rahvusvahelised
konventsioonid, millest kõige olulisem (eespool viidatud Euroopa
patentide väljaandmise Müncheni konventsioon) ei piirdu tegelikult
ainult ühendusega, kuna sellega on liitunud 17 Euroopa riiki.Prantsuse
valitsus lisab, et üks TRIPS-lepingu eripärasid on see, et see puudutab
valdkonda, milles on juba ammu vastu võetud ulatuslikke mitmepoolseid
konventsioone, mida haldab siiani Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
vastav institutsioon Ülemaailmne Intellektuaalomandi Organisatsioon
(WIPO). Ühendus ei ole kunagi soovinud asuda nendes konventsioonides
liikmesriikide asemele, ta ei kuulu WIPO-sse ega ole ka seda taotlenud.
Kui nõustuda komisjoni väitega, kaotaksid liikmesriigid kogu oma
paralleelse välispädevuse ega saaks enam ei sõlmida ega hallata
TRIPS-lepinguga reguleeritavates valdkondades sõlmitavaid kahe- või
mitmepoolseid kokkuleppeid.TRIPS-lepingu puhul ühineb ka Portugali valitsus nõukogu märkustega.Ta
rõhutab, et Euroopa Kohtu praktikast (eespool viidatud kohtuotsused EMI
ja Phil Collins jt) tuleneb, et ühenduse õiguse hetkeseisus ja
liikmesriikide õigusakte ühtlustavate ühenduse õigusaktide puudumisel on
liikmesriigid kohustatud ise määratlema kirjandus- ja kunstiomandi
kaitse alused ja korra. Tema arvates puudutavad ühenduse ühtlustavad
õigusaktid ainult väga väikest osa TRIPS-lepinguga reguleeritavatest
valdkondadest (mikrolülituste topograafia II jao 6. osas).Viimaks
toonitab Portugali valitsus, et liikmesriikide osalemine on nõutav ka
seetõttu, et TRIPS-lepingu III jagu sisaldab kohtumenetluse
(TRIPS-lepingu III jao 2. osa) ja kriminaalmenetluse
(TRIPS-lepingu III jao 5. osa) sätteid, mis kuuluvad
liikmesriikide pädevusse.Madalmaade valitsus
on seisukohal, et TRIPS-leping katab suures osas need valdkonnad,
milles liikmesriigid on pädevad seni, kuni ühenduse tasandil ei ole
toimunud õigusaktide ühtlustamist. Ta meenutab, et määrus ühenduse
kaubamärgi kohta lubab säilitada kehtivad siseriiklikud kaubamärke
puudutavad õigusaktid ning et lisaks sellele on lepingulised
patendieeskirjad kehtestatud eelkõige valitsustevaheliste kokkulepetena.Ta
rõhutab, et TRIPS-leping reguleerib valdkondi, milles liikmesriikidel
on ainupädevus, näiteks kriminaalmenetlust puudutav artikkel 61.
Erinevalt teistest liikmesriikidest viitab Madalmaade valitsus Euroopa
Liidu lepingu VI osale, mis käsitleb koostööd justiits- ja
siseküsimustes. Tema arvates osutas valitsustevaheline konverents
selgelt, et see valdkond kuulub liikmesriikide pädevusse, sest
konverents andis kriminaalõiguse sätetele EÜ asutamislepingu sätete
kõrval eraldi koha.Madalmaade valitsuse
arvates piisab eelpool toodud põhjendustest TRIPS-lepingu sõlmimisel
liikmesriikide osalemise vajaduse tõestamiseks. See on veelgi olulisem
seetõttu, et ainult liikmesriigid vastutavad kõnealuses valdkonnas
TRIPS-lepingust tulenevate kohustuste järgimise eest.XIII –  Teatavate liikmesriikidest sõltuvate, kuid ühendusse mittekuuluvate territooriumide esindamise probleemKomisjon
väidab niisuguste sõltlasterritooriumide kohta, mida rahvusvahelistes
suhetes esindavad teatud liikmesriigid, et vastavad liikmesriigid on
pädevad sõlmima WTO lepingut nende territooriumide nimel, kuna need
territooriumid võivad ise olla WTO lepingu liikmed.Nõukogu
selgitab, et GATT-i puhul säilitavad teatud liikmesriigid pädevuse
sõlmida ja täita lepinguid territooriumide nimel, millele Euroopa
ühenduste asutamislepingud ei laiene, st ülemereterritooriumide nimel.Ühendkuningriigi valitsus
märgib, et ainult tema on pädev sõlmima WTO lepingut oma
sõltlasterritooriumide nimel, mis ei ole individuaalselt WTO liikmed. Ta
viitab eespool viidatud arvamusele 2/91 (punkt 35).Prantsuse valitsus
rõhutab samale arvamusele viidates, et kui mõne rahvusvahelise lepingu
sätted jäävad väljapoole ülemeremaade ja -territooriumide
assotsieerimiskorras piiritletud kohaldamisala, kuulub vastava lepingu
sõlmimise pädevus neid territooriume rahvusvahelistes suhetes
esindavatele liikmesriikidele.WTO leping ja
selle lisad jäävad paljudes punktides väljapoole ülemeremaade ja
-territooriumide assotsieerimiskorras piiritletud kohaldamisala. See
tuleneb esiteks WTO lepingu ja selle lisade kohaldamisalast: praegu ei
kuulu niisugused valdkonnad nagu transporditeenuste osutamine, aga ka
intellektuaalomand ülemeremaade ja ‑territooriumide assotsieerimiskorra
kohaldamisalasse. See tuleneb samuti WTO lepingu ja selle lisade
„isikulisest” kohaldamisalast. Kaubavahetus ülemeremaade ja
‑territooriumide ning kolmandate riikide vahel ning kolmandate riikide
kodanike või äriühingute asutamine ja teenusepakkumine juhul, kui
viimati mainitud ei tegutse mõnes ühenduse liikmesriigis, jääb
väljapoole ülemeremaade ja ‑territooriumide assotsieerimiskorra
kohaldamisala.Madalmaade valitsus on
seisukohal, et sõltumatult ühenduse ja liikmesriikide pädevuse
lõplikust jagunemisest on ülemeremaade ja ‑territooriumidega seotud
liikmesriikidel vähemalt volitused sõlmida nende maade ja
territooriumide huvide kaitseks iseseisvalt WTO leping ning selle
lepingu täitmisel tegutseda nende maade ja territooriumide huvides.Ta
meenutab siinkohal Euroopa Kohtu praktikat, osutades eespool viidatud
arvamusele 1/78 looduslikku kautšukit käsitleva rahvusvahelise
lepingu kohta ning samuti eespool viidatud arvamusele 2/91 ILO
konventsiooni nr 170 kohta.Seejärel
viitab ta EÜ asutamislepingu artikli 227 lõikele 3 ja
lõike 5 punktidele a ja b, mis käsitlevad ülemeremaade ja
‑territooriumide esindamist puudutavat deklaratsiooni, mis võeti vastu
Euroopa Liidu lepingu sõlmimisel. Tema tõlgenduse kohaselt kehtib see
deklaratsioon kõigi Euroopa Liidu lepingu peatükkide kohta.(14)
Madalmaade valitsuse arvates peab selle deklaratsiooni alusel
sõltlasterritooriume rahvusvahelistes suhetes esindav liikmesriik
võimaluse piires jälgima, et tema sekkumine ei läheks vastuollu ühenduse
üldise seisukohaga antud küsimuses. Need põhimõtted kehtivad Madalmaade
valitsuse arvates ka WTO lepingu täitmisel.XIV –  Pädevuse küsimuse mõju seisukohtade avaldamisele WTO raamesKomisjon
märgib, et ta nõustus liikmesriikide astumisega WTO liikmeks, kuna ta
pidas poliitilistel põhjustel otstarbekaks säilitada GATT-i raames
eksisteerinud olukorda, kus lepingus osalesid ühiselt nii Euroopa
ühendused kui ka liikmesriigid ning mida tugevdas GATT-i raames
võetavate ühenduse seisukohtade kooskõlastamise kord.Komisjon
on seisukohal, et kui ühendus sõlmiks lepingu üksi, ei oleks selle
tagajärjel liikmesriikidel, kellest saavad WTO täieõiguslikud liikmed
vastavalt WTO lepingu XI ja XIV artiklile (vt eespool II Euroopa
ühenduste staatus WTO-s), enam võimalust kasutada oma suveräänseid
õigusi WTO-s, vaid nad peaksid WTO liikmetena järgima EÜ asutamislepingu
artiklist 113 või muudest asjakohastest sätetest tulenevaid
ühenduse menetlusi. Nende seisukohti esitab siis komisjon ning ametlikku
seisukohta WTO-s saavad nad võtta ainult artiklis 113 (või
asutamislepingu muudes asjakohastes sätetes) kehtestatud korras.
Liikmesriigid võivad oma arvamust ja seisukohti esitada ainult juhul,
kui neile selleks vastav luba antakse või juhul, kui nad esinevad mõne
oma „sõltlasterritooriumi” nimel. Niisugune ongi hetkeolukord GATT-is.Komisjon
väidab, et kui liikmesriigid säilitaksid teatud volitused GATS- või
TRIPS-lepingu sõlmimiseks, võib juhtuda, et neil ega ka ühendusel ei ole
juriidiliselt võimalik vastumeetmete rakendamise õigust kasutada.
Seega, juhul kui mõni liikmesriik on oma pädevuse piires saanud loa
rakendada vastumeetmeid, kuid arvab, et need meetmed ei ole piisavalt
tõhusad, kui neid rakendada GATS- või TRIPS-lepinguga kaetud
valdkondades, puudub tal ühenduse õiguse seisukohalt õigus võtta
vastumeetmeid kaubavahetuse valdkonnas, sest see valdkond kuulub igal
juhul asutamislepingu artikli 113 alusel ühenduse ainupädevusse.
Teisalt, kui ühendus saaks loa kasutada vastumeetmeid kaupade
valdkonnas, kuid leiab, et on võimetu neid rakendama, ei oleks temal
juriidiliselt võimalik rakendada vastumeetmeid teenuste valdkonnas või
TRIPS-lepingu mõjualas, sest vastav pädevus kuulub liikmesriikidele.Komisjoni
arvates viiks liikmesriikide volituste tunnustamine GATS- ja
TRIPS-lepingu valdkondades ebaõiglaste olukordadeni nii liikmesriikide
kui ka ühenduse jaoks. Näiteks oletades, et teatud kolmas riik saab
vastumeetmete rakendamise õiguse ühenduse suhtes GATT-i või mõne
kaubavahetust reguleeriva lepingu rikkumise eest, kuid mille puhul
lubatakse tal vaidluste lahendamist reguleeriva käsitusleppe
artiklis 22 sätestatud korras rakendada vastumeetmeid GATS- või
TRIPS-lepingu raames liikmesriikide pädevusse kuuluvas valdkonnas,
karistataks liikmesriike rikkumise eest, mille eest vastutab ainult
ühendus üksi. Samal viisil võib võtta ühenduse suhtes tarvitusele
vastumeetmeid rikkumise eest kaupade valdkonnas, mille on toime pannud
mõni liikmesriikidest GATS- või TRIPS-lepingu raames.Nõukogu
vaidleb otsustavalt vastu seisukohale, nagu oleks ühenduse ja
liikmesriikide WTO-s osalemise tingimuste määratlemine poliitiline
küsimus. Ta arvab, et ühenduse ja liikmesriikide ühine osalemine on
õiguslikult põhjendatud ning et see võib toimuda vastavalt liidu
välistegevuse ühtsuse põhimõttele, mis avaldub Euroopa Liidu lepingu
artikli C teises lõigus(15) ning artikli J.1 lõike 4 teises ja kolmandas lauses(16) ning EÜ asutamislepingu artiklis 5, samuti eespool viidatud Euroopa Kohtu arvamuses 2/91 seatud tingimustes.Nõukogu
väidab, et on teadlik ühenduse institutsioonide ja liikmesriikide
juriidilisest kohustusest leida mooduseid, mis tagavad ühenduse ja
liikmesriikide ühise, kooskõlastatud ja järjepideva tegevuse. Ta möönab,
et ei saa praegusel hetkel esitada neid osalemismooduseid määratlevat
õigusakti. Ta peab selle eest vastutavaks komisjoni, kes keeldus selle
küsimuse arutamisest oma „vankumatu” seisukoha tõttu ühenduse
ainupädevuse osas WTO lepingu ja selle lisade sõlmimisel.Nõukogu
arvates ei ole see probleem lahendamatu. Uruguay vooru läbirääkimised
toimusid ühenduse ja liikmesriikide nimel tegevusühtsuse tagamiseks.
Lepingute haldamine WTO-s on ilmselt vähem keerukas, kui seda olid
läbirääkimised.Mitte miski ei luba
komisjonil arvata, et Euroopa Liidu lepingus, asutamislepingutes ja
Euroopa Kohtu praktikas kirjeldatud nõudeid võiks tulevikus eirata.
Komisjon võib pealegi kasutada oma käsutuses olevaid kohtulikke meetmeid
(asutamislepingu artiklid 169 ja 173) teostamaks järelevalvet
nõukogu ja liikmesriikide tegevuse ühenduse õigusele vastavuse üle.Märkusi esitanud liikmesriigid ühinevad nõukogu arvamusega.Ühendkuningriigi valitsus
tugineb nagu nõukogugi kõigepealt eespool viidatud arvamusele 2/91
ja Euroopa Liidu lepingu artikli C teisele lõigule, rõhutades, et
nendes tekstides määratletud tihedalt seotud liit ongi iseloomulik
Uruguay vooru läbirääkimistele. Need läbirääkimised näitasid, et
ühenduse ja liikmesriikide pädevust järgides on võimalik luua ja panna
tõhusalt toimima kolmandate riikidega läbirääkimiste pidamise süsteem.Prantsuse valitsus
märgib, et ühenduse häälte arv on otseselt ja ainult seotud
liikmesriikide kuulumisega WTO-sse ning on nõukoguga ühel seisukohal,
leides, et liikmesriikide liikmelisust WTO­s ei õigusta mitte väidetavad
poliitilised põhjused, vaid neile kuuluv pädevus, teisisõnu see, et
ühenduse pädevus selle lepingu sõlmimiseks ei ole ainupädevus.Madalmaade valitsus
tugineb eespool viidatud arvamusele 2/91, EÜ asutamislepingu
artiklis 5 määratletud lojaalsuskohustusele ühenduse ees ning
vajadusele tagada liidu välistegevuse ühtsus, mida mainitakse Euroopa
Liidu lepingu artikli C teises lõigus, ja leiab, et nõukogu,
ühendus ja liikmesriigid võiksid jõuda kokkuleppele WTO raames
läbiviidava tegevuse kõigis aspektides, nagu vastastikune seisukohtade
lähendamine, esindaja funktsioon läbirääkimiste ajal ja sekkumine
vaidluste lahendamisel.Madalmaade valitsus
rõhutab, et niisuguse leppe ettevalmistamine olemasolevaid ühenduse ja
liikmesriikide volitusi arvestades on ühenduse siseasi, mis tuleb
lahendada ühenduse ja liikmesriikide vahel, ning see ei muuda asjaolu,
et ühendusel puudub ainupädevus WTO lepingu valdkondades.Hispaania valitsus
tunnistab vajadust kooskõlastada ühenduse ja liikmesriikide praegust ja
tulevast tegevust uues organisatsioonis juhul, kui liikmesriigid ja
ühendus osalevad WTO lepingu ja selle lisade sõlmimisel ühiselt. Ta
osundab samad kohtupraktikat (arvamused 1/78 ja 2/91) ning samu
aluslepinguid, mis teised märkusi esitanud valitsused (EÜ
asutamislepingu artiklis 5 sätestatud lojaalsuskohustus ühenduse
ees).Kreeka valitsus märgib
lihtsalt, et ühendus ja liikmesriigid võivad osaleda ühiselt WTO
otsustamisprotsessis ainult tingimusel, et järgitakse Euroopa Liidu
lepingu artikli C teises lõigus sätestatud Euroopa Liidu
välistegevuse ühtsuse põhimõtet.XV –  Eelarve- ja finantsküsimusedKäsitledes WTO lepingu finantssätteid, rõhutab komisjon,
et WTO tegevuskulud, mis on küll olulised organisatsiooni toimimise
seisukohalt, ei ole lepingus kesksel kohal, nagu olid finantssätted
loodusliku kautšuki lepingus, mille kohta on koostatud eespool viidatud
arvamus 1/78 (punkt 55). WTO eelarve on lihtsalt
organisatsiooni eesmärkide taotlemise tagajärg.Seega,
isegi kui liikmesriigid peavad ise maksma kindlaksmääratud osamakseid,
ei sea see kahtluse alla ühenduse ainupädevust WTO lepingu sõlmimisel:
liikmesriigid täidaksid lihtsalt ühenduse eest rahvusvahelisi kohustusi,
mille kohta ainult ühendus oli pädev kokkuleppeid sõlmima.Juhuks
kui Euroopa Kohus siiski leiab, et liikmesriigid võivad WTO eelarves
osaleda enda nimel, rõhutab komisjon, et sellest tulenevad jagatud
volitused piirduksid ainult uue organisatsiooni eelarve- ja
finantsküsimustega.Portugali valitsus
on seisukohal, et üks määravaid põhjusi rahvusvahelise lepingu
sõlmimiseks ühenduse ja liikmesriikide poolt ühiselt, ent samas
autonoomselt, on lepingu täitmisest tulenevate kulude finantseerimine
liikmesriikide poolt. Ühenduse kohtupraktika kinnitab seda tõlgendust
eespool viidatud arvamuses 1/78.Portugali
valitsus rõhutab, et liikmesriigid hakkavad finantseerima WTO asutamise
ja tegutsemisega seotud kulusid, kuna nad on organisatsiooni
asutajaliikmed (vt WTO asutamislepingu XI artikkel). Ta arvab, et
sellest asjaolust piisab, põhjendamaks liikmesriikide osalemist lepingu
sõlmimisel, ja seda kahel põhjusel.Esimene
põhjus tuleneb ühenduse õigusest: ühenduse praktikas on üheks määravaks
põhjuseks, miks rahvusvahelise lepingu sõlmivad ühendus ja liikmesriigid
koos, tõsiasi, et lepingu täitmisega seotud kulud katavad
liikmesriigid.Erinevalt komisjonist arvab
Portugali valitsus, et pole tähtis, kas lepingu ülesehituse põhiosaks on
finantseerimise küsimus (nagu oli see loodusliku kautšuki lepingu
puhul, mille kohta on esitatud arvamus 1/78) või mitte. Nii on
sõlmitud arvukalt tooraineid puudutavaid rahvusvahelisi lepinguid pärast
arvamuse 1/78 esitamist segavastutusega lepingu vormis, sest
finantsvastutus langes riikide eelarvete kanda, kuid samas pidid
osamaksed katma ainult loodud organisatsioonide tegevuskulud kõnealuste
lepingute haldamisel. Samas oli analoogseid lepinguid, mille sõlmis
ühendus üksi põhjusel, et nende finantseerimine pidi toimuma ühenduse
eelarvest.Portugali valitsus toob
liikmesriikide osalemise toetuseks WTO lepingu sõlmimisel ka teise
põhjenduse, mis tuleneb tema enda riigiõigusest. Portugali Vabariigi
põhiseaduse artikli 164 punkti j alusel peab Vabariigi
Assamblee heaks kiitma niisuguste rahvusvaheliste lepingute sõlmimise,
millega Portugal osaleb rahvusvaheliste organisatsioonide töös, ning
vabariigi president peab need seejärel ratifitseerima (vt
artikli 137 punkt b). Portugali valitsuse arvates ei jäeta
Portugali liitumise tõttu Euroopa ühendustega neid põhiseaduslikke
sätteid kohaldamata, vähemalt mitte juhtudel, mil Portugali osalemine
rahvusvahelistes organisatsioonides toob kaasa riigieelarvest makstavaid
kulutusi.XVI –  Komisjoni, nõukogu ja märkusi esitanud liikmesriikide vastused arvamusetaotluses esitatud küsimustelePidades silmas eespool esitatud kaalutlusi, annavad komisjon ja märkusi esitanud pooled esitatud küsimustele järgmised vastused.Komisjon teeb järgneva kokkuvõtte:„–      Maailma
Kaubandusorganisatsiooni (WTO) asutamislepingu kaubavahetust, st
1994. aasta GATT-lepingut ja selle lisasid puudutavad osad langevad
EÜ asutamislepingu artikli 113 alusel ühenduse ainupädevusse,
välja arvatud ehk teatud ESTÜ tooteid puudutavad aspektid;–        WTO
lepingu teenustekaubandust puudutav osa (GATS-leping) langeb samuti
ühenduse ainupädevusse EÜ asutamislepingu artikli 113 või
artikli 235 ja/või 100a alusel ning vajadusel ka tuletatud
volituste põhimõtte alusel arvamuse 1/76 ja AETR-doktriini mõttes;–        WTO
lepingu intellektuaalomandi õigusi puudutav osa (TRIPS-leping) langeb
samuti ühenduse ainupädevusse EÜ asutamislepingu artikli 113 või
artikli 100a ja/või 235 alusel ning vajadusel ka tuletatud
volituste põhimõtte alusel arvamuse 1/76 ja AETR-doktriini mõttes.”Nõukogu teeb järgmise kokkuvõtte:„MenetlusNõukogu
usaldab Euroopa Kohtu asjatundlikkust küsimuses, kas antud erilises
olukorras, kus tegemist on mitte „kavas oleva”, vaid juba
allkirjastatud, ent mitte veel sõlmitud lepinguga, saab lugeda (eelneva)
arvamuse taotlust vastuvõetavaks. Ta peab igal juhul vajalikuks, et
Euroopa Kohus sõnastaks komisjoni esitatud küsimused ümber.PõhiküsimusÜhendusel
on ainupädevus peaaegu terve GATT-lepingu osas, välja arvatud erandid,
mis puudutavad ESTÜ asutamislepinguga reguleeritud toodetele
rakendatavat korda ning ühenduse asutamislepingute mõjualast välja
jäävaid ülemereterritooriume. Ühendusel on aga ainupädevus
AETR-kohtuotsusest lähtudes GATS- ja TRIPS-lepingu teatud aspektide
puhul.Lisaks sellele ja eelkõige seetõttu,
et nõukogu on juba otsustanud mitte teostada ühenduse potentsiaalset
pädevust GATS- ja TRIPS-lepingu puhul, on liikmesriikide pädevus nende
kahe lepingu paljude valdkondade puhul ülekaalus. Teatud GATS- ja
TRIPS-lepingute valdkonnad saavad asutamislepingu praegusest seisust
lähtudes kuuluda ainult liikmesriikide pädevusse.”Nõukogu soovitab:„kui arvamusetaotlus on vastuvõetav, peaks Euroopa Kohus sellele vastama järgmiselt:Uruguay
vooru tulemuseks olnud lepingute ühine sõlmimine ühenduse ja
liikmesriikide poolt on kooskõlas Euroopa ühenduste asutamislepingutega
sätestatud volituste jaotusele”.Ühendkuningriigi valitsus teeb järgmise kokkuvõtte:„1.      Ühendus
on pädev osalema GATS-lepingu sõlmimisel EÜ asutamislepingu
artiklite 54, 57, 66, 75, 84, 99 ja 100a alusel.2.      Liikmesriigid on samuti pädevad GATS-lepingu sõlmimisel osalema.3.      Liikmesriigid on pädevad TRIPS-lepingu sõlmimisel osalema.4.      Ühendus
on samuti pädev TRIPS-lepingu sõlmimisel osalema EÜ asutamislepingu
artiklite 100a, 113 ja 235 alusel.5.      Liikmesriigid
on pädevad osalema Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamislepingu
sõlmimisel”.Prantsuse valitsus
„palub Euroopa Kohtul komisjoni taotlusele vastata, et WTO lepingu
sõlmimine (koos lisadega) kuulub ühtaegu nii ühenduse kui ka
liikmesriikide pädevusse ning et ühenduse puhul ei saa otsuse
õiguslikuks aluseks olla ainuüksi artikkel 113 ega ka üksnes
artiklid 100a, 113 ja 235”.Hispaania valitsus
palub Euroopa Kohtult arvamust, milles tuvastataks, et ühendusel ja
liikmesriikidel on Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamislepingu
sõlmimisel jagatud pädevus ning seega on tegemist segavastutusega
lepinguga.Portugali valitsus teeb järgmise kokkuvõtte:„–      WTO
lepingu teenuseid, intellektuaalomandi õigusi ja ESTÜ asutamislepingus
käsitletud toodete kaubavahetust puudutav osa reguleerib valdkondi, mis
osaliselt langevad kas konkureerivasse pädevusse või liikmesriikide
ainupädevusse;–        WTO
tegutsemiskulude finantseerimine riiklikest eelarvetest on küsimus, mis
kuulub liikmesriikide pädevusse;–        selles
osas, milles WTO lepingus käsitletavad valdkonnad langevad osaliselt
ühenduse pädevusse ja osaliselt liikmesriikide pädevusse, on
segavastutusega lepingu vorm mitte üksnes kooskõlas asutamislepingutes
ette nähtud volituste jaotuse süsteemiga ühenduses, vaid tagab ka
ainsana Maailma Kaubandusorganisatsioonis Euroopa Liidu ja
liikmesriikide huvide ühtse ja järjepideva esindamise rahvusvahelisel
tasandil.”Saksamaa valitsus teeb järgmise kokkuvõtte:„GATS-leping ja TRIPS-leping, ESTÜ tollilõivude ja WTO lepingud tuleb sõlmida segavastutusega lepingu vormis. Need peavad olema ratifitseeritud Saksamaa Liitvabariigi poolt”.Taani valitsus teeb järgmise kokkuvõtte:„Euroopa ühendustel ei ole […] ainupädevust Ülemaailmse Kaubandusorganisatsiooni asutamislepingu sõlmimiseks”.Taani valitsus on seisukohal, et„liikmesriikidel
on õigus otsustada, kas ühendus sõlmib lepingu. Liikmesriigid võivad ka
valida segavastutusega lepingu vormi, mille puhul lepingu sõlmiksid nii
ühendus kui ka liikmesriigid. Taani valitsuse arvates peaks see otsus
hõlmama ka lepingu rakendamise küsimuse. Valdkondades, milles
liikmesriigid kavatsevad kas kohe või tulevikus rakendada seda lepingut
siseriiklikul tasandil, ei peaks ühendus seda lepingut üksi sõlmima. See
kehtib GATS-lepingu ja TRIPS-lepingu teatud osade kohta. Valdkondades,
mida mõlemad lepingud reguleerivad, peaks Taani valitsuse arvates
säilitama ühise pädevuse ning lisama lepingusse märke vajaliku õigusliku
aluse kohta”.Juhul kui Euroopa Kohus tunnistab komisjoni arvamusetaotluse vastuvõetavaks, on Madalmaade valitsus seisukohal, et liikmesriigid ja ühendus jagavad WTO lepingu ja selle lisade sõlmimise pädevust.Kreeka valitsus „palub Euroopa Kohtul teha nõukogu seisukohtade suhtes soodne otsus”.Euroopa Parlament teeb Euroopa Kohtule ettepaneku:„–      tuvastada,
et Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamisleping tuleb sõlmida EÜ
asutamislepingu artikli 228 lõike 3 teise lõigu alusel;–        tuvastada
lõplikust arvamusest sõltumatult, et EÜ asutamislepingu
artikkel 113 ei ole piisav õiguslik alus nimetatud lepingu
sõlmimiseks;–        tuvastada,
et mitte ühelgi juhul ei tohi tõlgendada EÜ asutamislepingu
artiklit 235 või Euroopa Kohtu praktikat nii, et see võiks
parlamendi jaoks kaasa tuua õigusliku kohustuse anda oma heakskiit isegi
juhul, kui lepingu sõlmimine on selle sisu tõttu Euroopa Parlamendi
jaoks vastuvõetamatu.”XVII –  Küsimused, mille Euroopa Kohus esitas komisjonile, nõukogule ja liikmesriikidele ning vastused nendele küsimusteleEuroopa Kohus otsustas esitada komisjonile ja märkusi esitanud pooltele järgmised küsimused.A –  Esimene küsimusKomisjonil
palutakse vastata argumendile, mille nõukogu tuletas ühenduse ja
liikmesriikide nimel esitatud erikohustuste loendi koostamisviisist.
Sellest dokumendist selgub, et teenuste turulepääsu piirangute kaotamise
tingimused ja selle kaotamise piirid on eri liikmesriikide puhul
erinevad.Vastuseks ütleb komisjon, et see,
kuidas ühenduse pakkumine ette valmistati, selle sisu ja selle pealkiri
ei mõjuta mitte mingil viisil ühenduse pädevuse määratlemist.Ta
olevat nõustunud loendi esitamisega ühenduse ja liikmesriikide nimel
üksnes selleks, et hajutada viimaste kartust, et nad ei saa WTO
liikmestaatust, kui nende nimel ei ole esitatud „Teenuste” pakkumist.
See puhtalt poliitiline järeleandmine ei tähenda liikmesriikide pädevuse
tunnustamist GATS-lepingu sõlmimiseks.Teenuste
turulepääsu piirangute kaotamise tingimuste erinevus liikmesriigiti on
seletatav GATS-lepingu metodoloogiaga ning sellega, et õigusaktide
ühtlustamine ühenduses ei ole lõpule viidud.GATS-lepingu
põhieesmärk on komisjoni arvates rahvusvahelise teenustekaubanduse
liberaliseerimine. Sellegipoolest lubavad GATS-lepingu XVI ja
XVII artikkel paindlikkust silmas pidades WTO liikmetel kanda oma
erikohustuste loendisse piiranguid ja tingimusi. Läbipaistvuse huvides
peeti sobivamaks tuua ükshaaval välja olemasolevad piiranguliigid, selle
asemel et lisada lepingusse üldine „peatamiskuupäev” (standstill clause).Olemasolevate
piirangute loendid erinevad liikmesriigiti seetõttu, et õigusaktid ei
ole ühenduses veel täielikult ühtlustatud ja liikmesriikidel on säilinud
konkureeriv pädevus siseasjades. Sellest aga ei järeldu, et ka
välisasjades on tegu jagatud pädevusega.Kaupade
valdkonnas leidub tüüpiline näide ühenduse ainuvälispädevuse kohta, mis
lisandub osaliselt konkureerivale sisepädevusele. Näiteks tehniliste
kaubandustõkete reguleerimine kuulub siseasjades osaliselt endiselt
liikmesriikide pädevusse, kuid samas rahvusvahelisel tasandil kuulub
selles valdkonnas ainupädevus ühendusele asutamislepingu
artikli 113 alusel. Selle sätte alusel sõlmis ühendus GATT-i
tehniliste kaubandustõkete lepingu. Kui praegu koostataks ülevaade
kaubavahetusele rakendatavate tehniliste normide ja standardite kohta,
mis oleks võrreldav kohustuste loendiga teenuste valdkonnas, ilmneksid
selles väga suured erinevused. Ent see ei seaks sellegipoolest kahtluse
alla ühenduse ainupädevust selle valdkonna liberaliseerimist käsitleva
rahvusvahelise lepingu sõlmimisel. Ühendus järeldab sellest, et
erikohustuste loendite koostamisviisist ja sisust ei saa tuletada
argumente ühenduse ja liikmesriikide pädevuse määratlemiseks
GATS-lepingu sõlmimisel.B –  Teine küsimusKomisjoni
kokkuvõttest arvamuse 1/76 kohta selgub, et ühenduse pädevus
rahvusvaheliste kohustuste võtmisel ei piirdu juhtudega, mil
sisepädevust on juba kasutatud, vaid see võib ka eksisteerida juhtudel,
mil ühendusesiseseid meetmeid võetakse ainult rahvusvaheliste lepingute
sõlmimisel ja täitmisel. Komisjonil palutakse selgitada, milliseid sisemeetmeid on kavas rakendada GATS-lepingu ja TRIPS-lepingu sõlmimisel ja täitmisel.Komisjon märgib, et Uruguay vooru tulemuste rakendusaktide vastuvõtmiseks edastas ta hiljuti nõukogule järgmised ettepanekud:–        muuta
nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94
ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT L 11, lk 1; ELT
eriväljaanne 17/01, lk 146) artikleid 5 ja 29;–        muuta
nõukogu määrusi, millega kehtestatakse veinide, aromatiseeritud
veinijookide ja piiritusjookide geograafiliste tähiste kaitse:
16. märtsi 1987. aasta määrus (EMÜ) nr 822/87 veinituru
ühise korralduse kohta (EÜT L 84, lk 1), nõukogu 29. mai
1989. aasta määrus nr 1576/89, millega kehtestatakse
piiritusjookide määratlemise, kirjeldamise ja esitlemise üldeeskirjad
(EÜT L 160, lk 1; ELT eriväljaanne 03/09, lk 59),
ning nõukogu 10. juuni 1991. aasta määrus nr 1601/91,
millega sätestatakse aromatiseeritud veinide, aromatiseeritud
veinijookide ja aromatiseeritud veinikokteilide määratlemise,
kirjeldamise ja esitlemise üldeeskirjad (EÜT L 149, lk 1; ELT
eriväljaanne 03/11, lk 286);–        teha
otsus laiendada WTO liikmesriikide juriidilistele ja füüsilistele
isikutele kaitset, mis on tagatud nõukogu 16. detsembri
1986. aasta direktiiviga 87/54/EMÜ pooljuhttoodete topoloogia
õiguskaitse kohta (EÜT 1987, L 24, lk 36; ELT
eriväljaanne 13/08, lk 231);–        muuta
määruse ettepanekut, mis sätestab võltsitud kauba ja piraatkauba
vabasse ringlusse laskmise, ekspordi ja transiidi keelustamise meetmed.Komisjon
lisab, et lähitulevikus on tal kavas piirduda ainult niisuguste
meetmete ettepanekute tegemisega, mis on WTO lepingu ja selle lisade
õigeks rakendamiseks tingimata vajalikud. Seetõttu kavatseb ta
GATS-lepingu rakendamiseks vajalikke ühenduse meetmeid alles hiljem
võtta.C –  Kolmas küsimus1.      Komisjon
väitis, et mitte ükski säte asutamisõigust ja teenuste osutamise
vabadust käsitlevates EÜ asutamislepingu peatükkides ei kohusta ühenduse
seadusandjat kasutama nende peatükkide alusel talle antud volitusi
ainult siseasjades (st liikmesriikide kodanike suhtes). Komisjonil palutakse
nimetada juhtumid ja selgitada kaalutlusi, millest lähtudes on ühenduse
seadusandja juba kasutanud neid volitusi kolmandate riikide kodanike
suhtes.Komisjon esitas nimekirja 33 teisese
õigusakti kohta, mille hulgas on ka üks osa välisasju puudutavaid
õigusakte. Mõned õigusaktid käsitlevad pangandus-, finants-, kindlustus-
ja telekommunikatsiooniteenuste valdkonda ning põhinevad
asutamislepingu artiklil 54, artikli 57 lõikel 2 või
artiklil 66. Osa õigusakte puudutavad transpordi valdkonda ning on
vastu võetud asutamislepingu artikli 84 lõike 2 alusel.
Olulisemad komisjoni poolt nimetatud õigusaktid võib rühmitada
järgmiselt.a)      Mõned
teisesed õigusaktid näevad ette, et nende sätted reguleerivad ka
ühenduses tegutsevate kolmandate riikide äriühingute filiaalide tegevust
või koguni sisaldavad nende kohta erisätteid.Vt:–        asutamislepingu
artikli 54 alusel vastu võetud nõukogu 13. veebruari
1989. aasta direktiivi 89/117/EMÜ väljaspool asjaomast
liikmesriiki asuva peakontoriga krediidiasutuste ja
finantseerimisasutuste liikmesriikides asutatud filiaalide kohustuse
kohta avaldada oma aasta raamatupidamisdokumendid (EÜT L 44,
lk 40; ELT eriväljaanne 06/01, lk 213) artikkel 3;–        asutamislepingu
artikli 54 alusel vastu võetud nõukogu 21. detsembri
1989. aasta üheteistkümnenda direktiivi 89/666/EMÜ
avalikustamisnõuete kohta, mis on seotud liikmesriigis filiaali
asutamisega teise liikmesriigi õigusele alluva teatud liiki äriühingu
poolt (EÜT L 395, lk 36; ELT eriväljaanne 17/01,
lk 100) artikkel 7;–        asutamislepingu
artikli 57 lõike 2 ja artikli 100a alusel vastu võetud
nõukogu 10. juuni 1991. aasta direktiiv 91/308/EMÜ
rahandussüsteemi rahapesu eesmärgil kasutamise vältimise kohta (EÜT
L 166, lk 77; ELT eriväljaanne 09/01, lk 153);–        asutamislepingu
artikli 57 lõike 2 alusel vastu võetud Euroopa Parlamendi ja
nõukogu 30. mai 1994. aasta direktiiv 94/19/EÜ hoiuste
tagamise skeemide kohta (EÜT L 135, lk 5; ELT
eriväljaanne 06/02, lk 252). Selle direktiivi artikkel 6
sätestab, et liikmesriigid kontrollivad, kas väljaspool ühendust asuva
peakontoriga krediidiasutuste filiaalid pakuvad käesolevas direktiivis
sätestatuga samaväärset kaitset. Selle puudumisel võivad liikmesriigid
neid kohustada liituma mõne nende territooriumil toimiva hoiuste
tagamise skeemiga.b)      Finantsküsimuste
vallas kohaldatakse ühenduse õigusakte kõigi lubatud väärtpaberiliikide
puhul või mille puhul on taotletud ametlikku noteerimist mõnel
liikmesriigis asuval või tegutseval börsil, isegi juhul, kui
väärtpaberite emitent on asutatud mõnes kolmandas riigis.Vt
nõukogu 5. märtsi 1979. aasta direktiivi 79/279/EMÜ
väärtpaberite väärtpaberibörsil ametliku noteerimise tingimuste
kooskõlastamise kohta (EÜT L 66, lk 21) artikkel 1 ning
nõukogu 17. märtsi 1980. aasta direktiivi 80/390/EMÜ
väärtpaberite väärtpaberibörsil ametlikuks noteerimiseks avaldatavate
noteerimisprospektide koostamise, ülevaatamise ja levitamise nõuete
kooskõlastamise kohta (EÜT L 100, lk 1) artikkel 1,
kusjuures mõlemad direktiivid on vastu võetud asutamislepingu
artikli 54 lõike 3 punkti g ja artikli 100 alusel.c)      Sarnase
põhimõtte kohaselt laieneb direktiiv kolmandate riikide äriühingutele,
mille aktsiad on mõnel ühenduse börsil ametlikult noteeritud.Vt
asutamislepingu artikli 54 lõike 3 punkti g ja
artikli 100 alusel vastu võetud nõukogu 15. veebruari
1982. aasta direktiiv, mis käsitleb teavet, mida peavad
korrapäraselt avaldama äriühingud, mille aktsiad on väärtpaberibörsil
ametlikult noteeritud (EÜT L 48, lk 26).Üks
teine direktiiv laieneb kolmandate maade äriühingutele, mis omandavad
või võõrandavad olulise osaluse mõnes liikmesriigi seaduste
reguleerimisalasse kuuluvas äriühingus, kelle aktsiad on mõnel ühenduse
väärtpaberibörsil ametlikult noteeritud.Vt
asutamislepingu artikli 54 alusel vastu võetud nõukogu
12. detsembri 1988. aasta direktiiv 88/627/EMÜ
väärtpaberibörsil noteeritud äriühingus olulise osaluse omandamise või
selle võõrandamise puhul avaldamisele kuuluva info kohta (EÜT
L 348, lk 62).d)      „Piirideta
televisiooni” direktiiv kohustab liikmesriike tagama, et kõik
telesaated, mida edastavad kas siis tema jurisdiktsiooni all olevad
ringhäälinguorganisatsioonid või ringhäälinguorganisatsioonid, kes,
olgugi et nad ei ole ühegi liikmesriigi jurisdiktsiooni all, kasutavad
kõnealuse liikmesriigi võimaldatud sagedust või satelliitvõimsust või
selles liikmesriigis asuvat satelliitside juhtimiskeskust, täidavad
kõnealuses liikmesriigis avalikkusele mõeldud ringhäälingusaadete suhtes
kohaldatavaid õigusakte.Vt asutamislepingu
artikli 57 lõike 2 ja artikli 66 alusel vastu võetud
nõukogu 3. oktoobri 1989. aasta direktiivi 89/552/EMÜ
teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja
haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT L 298, lk 23; ELT
eriväljaanne 06/01, lk 224) artikkel 2.e)      Mõned
ühenduse teisesed õigusaktid annavad ühendusele volitused teha koostööd
kolmandate riikide võimudega ühenduse õigusaktide toime tõhustamiseks.Vt:–        asutamislepingu
artikli 57 lõike 2 alusel vastu võetud nõukogu
6. aprilli 1992. aasta direktiiv 92/30/EMÜ
krediidiasutuste konsolideeritud järelevalve kohta (EÜT L 110,
lk 52). Artikkel 8 lubab nõukogul sõlmida kolmandate riikidega
lepinguid eesmärgiga leppida kokku konsolideeritud järelevalve
teostamises ühelt poolt nende krediidiasutuste üle, mille emaettevõtja
peakontor asub mõnes kolmandas riigis, ning teisalt krediidiasutuste
üle, mis asuvad kolmandates riikides ja mille emaettevõtjaks oleva
krediidiasutuse või finantsvaldusettevõtja peakontor asub ühenduse
territooriumil;–        asutamislepingu
artikli 100a alusel vastu võetud nõukogu 13. novembri
1989. aasta direktiiv 89/592/EMÜ siseringitehinguid
käsitlevate eeskirjade kooskõlastamise kohta (EÜT L 334,
lk 30). Selle direktiivi artikkel 11 lubab ühendusel sõlmida
kolmandate riikidega lepinguid direktiiviga reguleeritavates
valdkondades.f)      Mõned
teisesed õigusaktid annavad ühendusele volitused sõlmimaks lepinguid
ühe või mitme kolmanda riigiga, et leppida kokku paremaid tingimusi
nende kolmandate riikide äriühingute ühenduses tegutsevatele
filiaalidele, kui on ette nähtud nendes teisestes õigusaktides juhul,
kui vastavates kolmandates riikides tegutsevatele ühenduse äriühingute
filiaalidele saab osaks samasugune kohtlemine (vastastikkuse põhimõte).
Komisjon toob selle kohta näiteks:–        asutamislepingu
artikli 57 alusel vastu võetud nõukogu 12. detsembri
1977. aasta esimese direktiivi 77/780/EMÜ krediidiasutuste
asutamise ja tegevusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT
L 322, lk 30) artikli 9 lõige 3;–        asutamislepingu
artikli 57 alusel vastu võetud nõukogu 5. märtsi
1979. aasta esimese direktiivi 79/267/EMÜ otsese
elukindlustustegevuse alustamise ja jätkamisega seotud õigus- ja
haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT L 63, lk 1)
artikkel 32;–        asutamislepingu
artikli 57 lõike 2 alusel vastu võetud nõukogu 24. juuli
1973. aasta esimese direktiivi 73/239/EMÜ
otsekindlustustegevuse, välja arvatud elukindlustustegevuse alustamise
ja jätkamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT
L 228, lk 3; ELT eriväljaanne 06/01, lk 14)
artikkel 29. Nimetatud esimese direktiivi artikli 29
rakendamiseks sõlmiti asutamislepingu artikli 57 lõike 2 ja
artikli 235 alusel leping Šveitsi Konföderatsiooniga (EÜT 1991
L 205, lk 2; ELT eriväljaanne 06/01, lk 268).g)
Ühendus on välja andnud ka
teiseseid õigusakte, mis sätestavad ühenduse ettevõtjatele kolmandate
riikide turgudel osaks saava kohtlemise pideva hindamise korra. Kui
selgub, et ühenduse ettevõtjatele ei tagata seal samasuguseid
turulepääsu tingimusi, nagu on nende kolmandate riikide ettevõtjatel
ühenduse territooriumil, võib komisjon olukorra parandamiseks algatada
läbirääkimisi vastavate kolmandate riikidega või teha koguni nõukogule
ettepaneku sulgeda ühenduse turg vastava riigi äriühingute ühenduses
tegutsevatele tütarettevõtjatele.Komisjon toob selle kohta järgmised näited:–        asutamislepingu
artikli 57 lõike 2 alusel vastu võetud nõukogu
15. detsembri 1989. aasta teise direktiivi 89/646/EMÜ
krediidiasutuste asutamise ja tegevusega seotud õigusnormide
kooskõlastamise ja direktiivi 77/780/EMÜ muutmise kohta (EÜT L 386,
lk 1) artiklid 8 ja 9;–        nõukogu
8. novembri 1990. aasta direktiivi 90/618/EMÜ, millega
muudetakse eelkõige mootorsõiduki valdaja vastutuskindlustuse osas
direktiivi 73/239/EMÜ ja direktiivi 88/357/EMÜ, mis käsitlevad
otsekindlustustegevusega, välja arvatud elukindlustustegevusega seotud
õigus- ja haldusnormide kooskõlastamist (EÜT L 330, lk 44; ELT
eriväljaanne 06/01, lk 252), artikkel 4;–        nõukogu
8. novembri 1990. aasta teise direktiivi 90/619/EMÜ
otsese elukindlustusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta,
millega nähakse ette sätted teenuste osutamise vabaduse tegeliku
kasutamise hõlbustamiseks ja muudetakse direktiivi 79/267/EMÜ (EÜT
L 330, lk 50), artikkel 8;–        asutamislepingu
artikli 57 lõike 2 alusel vastu võetud nõukogu 10. mai
1993. aasta direktiivi 93/22/EMÜ väärtpaberiturul pakutavate
investeerimisteenuste kohta (EÜT L 141, lk 27; ELT
eriväljaanne 06/02, lk 43) artikkel 7.h)      Finantsvaldkonnas
lubavad nõukogu direktiivid sõlmida ühendusel lepinguid kolmandate
riikidega eesmärgiga tunnustada vastastikkuse alusel väärtpaberite
ametlikuks noteerimiseks või avaliku pakkumise puhul avaldatavaid
noteerimisprospekte, mis on koostatud ja kontrollitud selle kolmanda
riigi või nende kolmandate riikide eeskirjade põhjal.Vt
asutamislepingu artikli 54 lõike 2 alusel vastu võetud
nõukogu 22. juuni 1987. aasta direktiivi 87/345/EMÜ,
millega muudeti eespool viidatud direktiivi 80/390 (EÜT L 185,
lk 81) ning asutamislepingu artikli 54 alusel vastu võetud
nõukogu 17. aprilli 1989. aasta direktiivi 89/298/EMÜ
vabalt kaubeldavate väärtpaberite avaliku pakkumise puhul avaldatava
emissiooniprospekti koostamise, kontrollimise ja levitamise nõuete
kooskõlastamise kohta (EÜT L 124, lk 8; ELT
eriväljaanne 06/01, lk 216).i)      Riigihangete
valdkonnas näeb üks direktiiv ette, et tagasi võib lükata niisuguse
tarnelepingu pakkumise, milles kolmandast riigist pärit toodete osakaal
ületab 50% pakkumises sisalduvate toodete kogumaksumusest, välja arvatud
juhul, kui ühendus on selle kolmanda riigiga sõlminud lepingu, mis
tagab ühenduse ettevõtjatele võrreldava ja tõhusa juurdepääsu selle
turgudele.Vt asutamislepingu
artikli 57 lõike 2 ning artiklite 66, 100a ja 113
alusel vastu võetud nõukogu 17. septembri 1990. aasta
direktiivi 90/531/EMÜ veevarustus-, energeetika-, transpordi- ja
telekommunikatsioonisektori hankemenetluste kohta (EÜT L 297,
lk 1) artikkel 29.Selle
direktiivi artikli 29 alusel sõlmis Euroopa Ühendus Ameerika
Ühendriikidega riigihankealase vastastikuse mõistmise memorandumi.
Sellega tagatakse ühenduse ettevõtjatele võrreldav ja tõhus juurdepääs
Ameerika Ühendriikide turgudele tarne- ja ehitustöölepingute osas
elektrisektoris tegutsevate ostjate kaudu (vt artikli 113 alusel
vastu võetud nõukogu 10. mai 1993. aasta otsus 93/323/EMÜ
sõlmitud lepingu heakskiitmise kohta (EÜT L 125, lk 1) ning
samuti asutamislepingu artiklil 113 põhinev nõukogu 10. mai
1993. aasta otsus 93/324/EMÜ direktiivis 90/531/EMÜ sätestatud
soodustuste laiendamise kohta Ameerika Ühendriikidele (EÜT L 125,
lk 54)).Üks teine direktiiv näeb ette,
et kui komisjon teeb kindlaks, et teenuslepingu sõlmimisel ei võimalda
kolmas riik ühenduse ettevõtjatele sama tõhusat juurdepääsu
teenuslepingute sõlmimisele, kui see on võimaldatud ühenduse poolt
nimetatud riigi ettevõtjatele, võib ta teha ettepaneku, et nõukogu oma
otsusega peataks teenuslepingute sõlmimise või piiraks seda:–        ettevõtjate suhtes, kelle suhtes kehtib kõnealuse kolmanda riigi õigus;–        ettevõtjate
suhtes, kes on seotud punktis a määratletud ettevõtjatega ja kelle
registrijärgne asukoht on ühenduses, kuid kellel ei ole otsest ega
toimivat seost liikmesriigi majandusega;–        ettevõtjate
suhtes, kelle esitatud pakkumised hõlmavad kõnealusest kolmandast
riigist pärit teenuseid.Vt EMÜ
asutamislepingu artikli 57 lõige 2 ning artiklite 66,
100a ja 113 alusel vastu võetud nõukogu 14. juuni
1993. aasta direktiivi 93/38/EMÜ, millega kooskõlastatakse
veevarustus-, energeetika-, transpordi- ja telekommunikatsioonisektoris
tegutsevate tellijate hankemenetlused (EÜT L 199, lk 84; ELT
eriväljaanne 06/02, lk 194) artikli 37 lõige 3.j)      Meretranspordi
valdkonnas kehtestab üks määrus korra, mida tuleb järgida, et avaldada
vastutoimet teatavate kolmandate riikide reederite ebaõiglasele
hinnakujundusele rahvusvahelistel kaubaveoliinidel.Vt
asutamislepingu artikli 84 lõike 2 alusel vastu võetud
nõukogu 22. detsembri 1986. aasta määrus (EMÜ) nr 4057/86
ebaõiglase hinnakujunduse kohta meretranspordis (EÜT L 378,
lk 14; ELT eriväljaanne 07/01, lk 251).Üks
teine määrus sätestab korra, mida kohaldatakse juhul, kui kolmanda
riigi või selle agentide tegevus piirab või ähvardab piirata
liikmesriikide laevandusettevõtjate või liikmesriigis registreeritud
laevade vaba juurdepääsu liinilaevaveostele (artikkel 1). See
laieneb kolmanda riigi laevandusettevõtjatele, kes osutavad teenust oma
riigi ja teise kolmanda riigi ning ühe või mitme liikmesriigi vahel
(artikkel 2). Artikli 4 lõike 1 punkt b lubab
niisuguste ettevõtjate suhtes rakendada kooskõlastatud vastumeetmeid
(punkt b).Vt asutamislepingu
artikli 84 lõike 2 alusel vastu võetud nõukogu
22. detsembri 1986. aasta määrus (EMÜ) nr 4058/86
kooskõlastatud tegevuse kohta ookeanikaubanduses vaba juurdepääsu
tagamiseks mereveostele (EÜT L 378, lk 21; ELT
eriväljaanne 07/01, lk 258).2.      Juhuks,
kui pädevus piirduks ainult liikmesriikide kodanikega, nii nagu
väidavad nõukogu ja mõned märkusi esitanud riigid, palutakse komisjonil
üldjoontes täpsustada argumente, mille põhjal saaks selliselt piiratud
sisepädevusest tuletada välispädevuse, mis hõlmaks kolmandate maade
kodanike kohtlemist.Esmalt rõhutab
komisjon, et GATS-leping ja EÜ asutamisleping põhinevad mõlemad
mittediskrimineerimise põhimõttel ja kasutavad teenuste osutamise
liberaliseerimise saavutamiseks samu õiguslikke vahendeid. Nii näiteks
ei luba asutamislepingu artiklid 52 ja 59 võtta liikmesriikidel
meetmeid, mis rikuvad kodakondsuse tõttu diskrimineerimise keeldu.
GATS-leping keelab oma liikmetel diskrimineerida erinevate liikmete
kodanikke (enamsoodustusrežiim) ning kohelda erinevalt oma riigi ja
teise riigi teenusepakkujaid turulepääsu ja tegutsemistingimuste osas
(turulepääsu ja võrdse kohtlemise klausel).See
ongi põhjuseks, miks, juhul kui paralleelsete volituste vastavuse
teooria alusel tunnustatakse ühenduse välispädevust GATS-lepingu
sõlmimisel, ei tähenda see, et ühenduse pädevus välisasjades oleks
ulatuslikum kui tema pädevus siseasjades, vaid et see pädevus on pigem
sellega võrreldava ulatusega, kui mitte kitsamgi.Komisjon
esitab seejärel kaks argumenti ühenduse välispädevuse põhjendamiseks,
mis hõlmaks ka kolmandate riikide kodanike kohtlemise: esiteks, vajadus
võtta rahvusvahelisi kohustusi ja teiseks ühendusesiseste ühiseeskirjade
mõjutamise oht.Käsitledes ühenduse
vajadust võtta rahvusvahelisi kohustusi, leiab komisjon, et
asutamislepingust tulenevad soodustused liikmesriikide tarnijatele on
seoses siseturu väljakujunemisega jõudmas maksimumini. Praegu soodustab
liikmesriikide majandusarengut eelkõige teenustekaubanduse
liberaliseerimine kolmandates riikides. Komisjoni arvates ei saa ühendus
taotleda oma ettevõtjatele kolmandate maade turgudel kaubanduseeliseid,
suutmata ise neid pakkuda kolmandate riikide teenusepakkujatele
ühisturul, mis eeldab seda, et ta on pädev reguleerima nende juurdepääsu
ühisturule.Nende ühenduse kahe
tegevussuuna omavahelise tiheda seotuse näitlikustamiseks toob komisjon
kaks näidet: 10. oktoobri 1989. aasta Euroopa Majandusühenduse
ja Šveitsi Konföderatsiooni vaheline otsekindlustust, välja arvatud
elukindlustust käsitlev leping ja eespool viidatud teine
pangandusdirektiiv. Šveitsi Konföderatsiooniga sõlmitud kokkuleppe
„eesmärk on määratleda vastastikkuse alusel vajalikud ja piisavad
tingimused võimaldamaks teise lepingupoole territooriumil asuva
peakontoriga äriühingute esindustel ja filiaalidel, kes soovivad asutada
või on asutatud teise lepingupoole territooriumil, alustada või jätkata
iseseisvat majandustegevust muu otsekindlustuse kui elukindlustuse
alal” (artikkel 1). Teine pangandusdirektiiv näeb ette võimaluse peatada
kolmandate riikide krediidiasutuste ühenduses tegutsevate
tütarettevõtjate tegevusloa taotluste läbivaatamine, et anda ühendusele
vahend läbirääkimiste pidamisel, eesmärgiga tagada ühenduse
krediidiasutuste kolmandates maades asutatud tütarettevõtjatele tõhus
turulepääs.Komisjon väidab oma teises
argumendis, et kui ühenduse sisepädevus piirduks ainult liikmesriikide
kodanikega, võib see mõjutada asutamisõiguse ja teenuste osutamise
vabaduse põhimõtteid.Kui liikmesriigid
võiksid kõik eraldi määratleda kolmandate riikide kodanikke puudutavaid
turulepääsu ja füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise eeskirju,
võib see viia teenustevoo ja konkurentsi moonutusteni. Nii näiteks
meelitaks pangandus- ja kindlustussektoris kõige liberaalsem liikmesriik
ühenduse õigusest leebemate tingimuste kehtestamisega
(miinimumkapitali, tehniliste reservide, solventsusmarginaali osas jne)
enamiku kolmandate riikide vastavate teenuste osutajatest enda
territooriumile. Vähem liberaalsetes liikmesriikides elavad
kindlustusvõtjad aga loobuksid oma kindlustusfirmade teenustest ja
pöörduksid kõige liberaalsemas liikmesriigis tegutsevate
kindlustusfirmade poole.Lisaks sellele on
komisjoni arvates oht mõjutada ühenduse õiguse aluspõhimõtteid sõltumata
sellest, kas ühenduses on toimunud ühtlustamine või mitte. Näiteks kui
üks liikmesriik kehtestab ametialase kvalifikatsiooni tunnustamise
valdkonnas ühe kolmanda riigi kodanike suhtes soodsama korra kui
ühenduse kodanike suhtes, piiraks ta teiste liikmesriikide kodanike
asutamisõigust ja teenuste osutamise vabadust oma territooriumil.
Niisugused eeskirjad oleksid ka vastuolus ühenduse meetmete ühtsuse ja
ühenduse kodanike eelistamise põhimõttega ning võib-olla isegi
asutamislepingu artikliga 5.D –  Neljas küsimusNõukogu
leiab, et EÜ asutamislepingu asutamisõigust ja teenuseid puudutavad
peatükid sisuliselt ei käsitle kolmandate riikide (äriühingute ja
füüsiliste isikute) kohtlemist. Seejärel eristab ta GATS-lepingu
terminoloogia kohaselt „kaubandusliku kohaloleku” kui teenuse osutamise
viisi puhul kolmanda riigi äriühingu tütarettevõtjaid kolmanda riigi
äriühingu filiaalidest. Nõukogul palutakse oma seisukohta täpsustada.Kõigepealt teavitab nõukogu
Euroopa Kohut sellest, et 4. oktoobri 1994. aasta nõukogu
Luxembourgi istungil (üldküsimused) kiitis ta heaks Uruguay vooru
lepingute sõlmimise otsuse eelnõu, mis saadeti Euroopa Parlamendile, et
viimane heakskiitmismenetluse käigus oma seisukoha esitaks. See otsuse
eelnõu vaadatakse uuesti üle, lähtudes Euroopa Kohtu arvamusest, mille
viimane esitab 15. novembril 1994. Praegu on nõukogu ühenduse
pädevuse õiguslikuks aluseks võtnud EÜ asutamislepingu artiklid 43,
54, 57, 66 ja 75, artikli 84 lõike 2, artiklid 99,
100, 100a, 113 ja 235 koostoimes artikli 228 lõike 3
teise lõiguga.Pärast 11. oktoobri
1994. aasta ärakuulamist edastas nõukogu Euroopa Kohtule
„tegevusjuhise”, mis koostati kooskõlastatult nõukogu, liikmesriikide ja
komisjoniga teenustevaldkonna läbirääkimisteks „pärast Uruguay vooru”.
Juhis on järgmine.„1.      Marrakechis
15. aprillil 1994 vastu võetud ministrite otsustes nimetatud
teenuste valdkonda puudutavate läbirääkimiste ning kõigi muude seda
valdkonda puudutavate kas ettevalmistuskomitee või Maailma
Kaubandusorganisatsiooni teenuste nõukogu egiidi all toimuvate arutelude
puhul lepiti kokku, et puudutamata poolte seisukohti uue
läbirääkimismandaadi osas ning võtmata seisukohta komisjoni poolt
Euroopa Kohtule esitatud pädevuse jaotust puudutava arvamusetaotluse
tulemuse kohta, peaks komisjon jätkuvalt:(17)a)      pidama
läbirääkimisi ühenduse ja liikmesriikide nimel eespool nimetatud
läbirääkimiste ja arutelude raames;b)      teavitama
liikmesriike võimalikult varakult teiste pooltega kavandatavate
arutelude või läbirääkimiste toimumisajast ja -paigast nii ametlike kui
ka muude läbirääkimisrühmade raames, kui liikmesriike pole otse
informeeritud;c)      esitama kõigis küsimustes kohaste otsustamismenetluste käigus kinnitatud seisukohti;(18)d)      jälgima,
et kõigi liikmesriikide esindajatel oleks võimalik osaleda kõigil
sisulisi küsimusi puudutavatel istungitel ja läbirääkimistel, kusjuures
liikmesriigid võivad lasta end juhatusel esindada;e)      edastama
kiiresti liikmesriikidele nii ametlikud kui ka mitteametlikud GATT-i
sekretariaadi või teiste osaliste, sealhulgas ka komisjoni enda
märkused, kui neid pole otse liikmesriikidele saadetud.2.      Nõukogu
koostab regulaarselt läbirääkimiste kokkuvõtteid komisjoni esitatud
aruannete põhjal, mis edastatakse nõukogule õigeaegselt, et viimasel
oleks aega asju ette valmistada. Nõukogu jätkab läbirääkimiste
eesmärkide määratlemise läbivaatamist iga teenustesektori puhul ja jätab
endale õiguse anda komisjonile sobival hetkel asjakohaseid suuniseid.”Nõukogu
leiab, et EÜ asutamislepingu asutamisõigust ja teenuseid käsitlevad
peatükid sisuliselt ei puuduta kolmandate maade füüsiliste või
juriidiliste isikute kohtlemist, sest tema arvates tuleneb juba
artiklist 52 ja sellele järgnevatest artiklitest, artiklist 59
ja sellele järgnevatest artiklitest ning artiklist 221, et EÜ
asutamisleping ei pane liikmesriikidele ühtki kohustust kolmandate
riikide kodanike kohtlemise valdkonnas.Nõukogu täpsustab oma mõttekäiku ühe näitega: avalik-õigusliku teenusepakkuja erastamine.Kuna
selles valdkonnas ühenduse ühtlustavad meetmed puuduvad, on
liikmesriigid ise pädevad erastamise tingimuste määratlemisel. Selle
pädevuse teostamisel peavad liikmesriigid sellegipoolest arvestama
tingimuste ja kitsendustega, mis on ette nähtud asutamislepingu
asjakohaste sätetega (näiteks kodakondsuse alusel diskrimineerimise
keeld, mis kehtib artikli 58 alusel ka äriühingutele). Siinkohal
peab eristama liikmesriikides asutatud äriühinguid „välismaistest”, st
kolmandates riikides asutatud äriühingutest. Seega kui siseriiklikus
seaduses määratletakse tingimused, mis võimaldavad eraettevõtjatel
erastatava ettevõtte kapitali omandada, ei tohi liikmesriikides asutatud
ettevõtteid nende „riikkondsuse” tõttu diskrimineerida. Ent kolmandates
riikides asutatud ettevõtete puhul jääb pädevus täielikult
liikmesriikidele, kes saavad seda teostada ühtki ühenduse õigusakti
kohaldamata.Sama näite abil selgitab
nõukogu ka seda, miks ta „kaubandusliku kohaloleku” kui teenuse
osutamise viisi puhul teeb vahet kolmandate riikide äriühingute
tütarettevõtjate ja filiaalide või esinduste vahel.Nõukogu
leiab, et kui mõne kolmanda riigi äriühingul on kaks erinevates
liikmesriikides asutatud tütarettevõtjat, ei tohi erastamist läbi viiv
liikmesriik EÜ asutamislepingu artikli 58 alusel koosmõjus
artikliga 52 kohelda eraettevõtetele kapitali omandamise tingimuste
määratlemisel neid kahte tütarettevõtjat ebavõrdselt.Kui
aga mõnel kolmanda riigi äriühingul on liikmesriikides ainult filiaalid
või esindused (mis ei ole seega juriidilised isikud), ei kohaldata
artiklit 58, mis käsitleb ainult äriühinguid, ning erastamist läbi
viiv liikmesriik võib eri filiaale ja esindusi kohelda erinevalt.E –   Viies küsimusÜhendkuningriik
selgitab, et ükski asutamislepingu säte ei käsitle liikmesriigis
teenuseid pakkuda soovivate kolmandate riikide füüsiliste ja
juriidiliste isikute esimest asutamisõiguse kasutamist. Ühendkuningriik
märgib, et ühenduse institutsioonid on siiski võtnud meetmeid, mis
määratlevad „ühenduse välispädevuse teostamist seoses kolmandate riikide
kodanike asutamisõigusega ühenduses”. Ühendkuningriik viitab selles
osas vastu võetud pangandus- ja kindlustusdirektiividele.
Ühendkuningriigil palutakse näidata, kuidas ta ühendab selle praktika
(mida ta ei vaidlusta) oma põhimõttelise seisukohaga, mida ta kaitseb
asutamisõigust ja teenuste osutamise vabadust puudutavate peatükkide
ulatust käsitledes.Ühendkuningriigi valitsus
nendib, et EÜ asutamislepingu asutamisõigust ja teenuseid puudutavad
peatükid ei sisalda ühtki erisätet ühenduse sisepädevuse kohta seoses
kolmandate riikide kodanike asutamisõiguse esimese kasutamisega
liikmesriikides.Asutamisõigust käsitleva
peatüki ainus eesmärk on tagada ühe liikmesriigi kodanike asutamisõigus
teise liikmesriigi territooriumil. Teenuste osutamise vabadust käsitleva
peatüki eesmärk on kindlustada see vabadus ühe liikmesriigi kodanikele,
kes tegutsevad mõnes teises ühenduse liikmesriigis. Nendel peatükkidel
ei ole seega Euroopa Kohtu praktika mõttes välispädevuse osas ühtki
erilist eesmärki, mis võiks olla aluseks tuletatud välispädevusele
kolmandate riikidega lepingute sõlmimiseks.Siin leidub selge erinevus asutamist ja teenuste osutamise vabadust käsitlevate ning transporti puudutavate peatükkide vahel.Euroopa
Kohus leidis 14. juuli 1976. aasta otsuses liidetud
kohtuasjades 3/76, 4/76 ja 6/76: Kramer (EKL 1976,
lk 1279), et EMÜ asutamislepingu ja ühinemisakti teatud sätted ning
nõukogu 20. oktoobri 1970. aasta määrus (EMÜ) nr 2142/70
kalandustooteturu ühise korraldamise kohta (EÜT L 236, lk 5)
annavad ühendusele sisepädevuse reguleerimaks kalapüüki avamerel
ühenduse bioloogilisi ressursse kaitstes. Euroopa Kohus asus
seisukohale, et ühenduse institutsioonidele pandud kohustustest ja neile
antud pädevusest siseasjades tuleneb see, et ühendus on pädev võtma
rahvusvahelisi kohustusi bioloogiliste ressursside kaitseks avamerel.
Ühendkuningriigi valitsus märgib, et liikmesriigi pädevus avamerel
piirdub ainult tema lipu all sõitvate laevadega ning et kalavarud on
liikuvad. Järelikult ei oleks ühe riigi poolt (või liikmesriikide
suveräänsete õiguste alla kuuluvates vetes ühenduse poolt) võetud
kaitsemeetmetel mingit kasulikku mõju, kui naaberriigid sarnaseid
meetmeid ei rakenda. Seega ilmneb, et avamere kalavarude kaitset ei saa
tagada teisiti kui rahvusvaheliste lepingute sõlmimisega poolte vahel,
kelle jurisdiktsiooni alla need veed kuuluvad.Ühendkuningriigi
valitsus rõhutab, et kui AETR-kohtuotsuses sai Euroopa Kohus tuletada
sisepädevuse EMÜ asutamislepingu artiklitest 74 ja 75, tegi ta seda
lähtudes artikli 75 punktist a, mis „käsitleb liikmesriigi
territooriumil kulgeva transpordi osas ka kolmandatest riikidest
saabuvat või sinna kulgevat transporti”. Euroopa Kohus järeldas sellest,
et „ühenduse pädevus laieneb rahvusvahelisest õigusest tulenevatele
suhetele ning nõuab vastavas valdkonnas kokkuleppeid asjast huvitatud
kolmandate riikidega”.Ent GATS-lepingu
sõlmimiseks vajalikku ühenduse välispädevust ei saa tuletada mitte
asutamislepingu asutamisõigust ja teenuseid puudutavatest sätetest, vaid
asutamisõigust ja teenuseid puudutavate peatükkide raames vastu võetud
teisestest õigusaktidest.Asjaolu, et
asutamisõigust ja teenuseid käsitlevad peatükid ei sisalda ühtki
erisätet kolmandate riikide kodanike asutamisõiguse esimese kasutamise
ja teenuste osutamise vabaduse kohta, ei välista seda, et ühendus võiks
teatud tingimustel võtta vastu kolmandate riikide kodanikke puudutavaid
õigusakte. Ühendkuningriigi valitsus toob näiteks kaks olukorda, kus ta
seda teha võib.Esiteks, kui nõukogu võtab
vastu ühendusesiseseid eeskirju eesmärgiga lihtsustada liikmesriikide
kodanikel asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse teostamist,
võivad need sisemeetmed reguleerida vajalikul määral ka kolmandate
riikide kodanike õigusi, et tagada liikmesriikide kodanikel eespool
mainitud õiguste tegelikku teostamist siseturu toimimist käsitlevate
asutamislepingu tingimuste kohaselt. Ühendkuningriik toob selle kohta
kaks näidet. Et lihtsustada liikmesriikide kodanikel asutamisõiguse
kasutamist, annab üks direktiiv nende kolmandatest riikidest pärit
pereliikmetele õiguse riiki siseneda ja seal elada. Teine näide on
liikmesriigis registreeritud äriühingute filiaale puudutavate eeskirjade
laiendamise kohta mõnes kolmandas riigis registreeritud äriühingute
filiaalidele. Ühendkuningriik viitab nõukogu 21. detsembri
1989. aasta üheteistkümnendale direktiivile 89/666/EMÜ
avalikustamisnõuete kohta, mis on seotud liikmesriigis filiaali
asutamisega teise liikmesriigi õigusele alluva teatud liiki äriühingu
poolt (EÜT L 395, lk 36; ELT eriväljaanne 17/01,
lk 100).Teiseks võivad sisemeetmed oma
mõjualas sõnaselgelt ette näha ühenduse välispädevuse. Näiteks võivad
sisemeetmed ette näha kokkulepete sõlmimise kolmandate riikidega,
sätestades kolmandate riikide äriühingute filiaalide kohtlemise võrdsel
alusel liikmesriikide äriühingute filiaalidega, või kolmandate riikidega
kokkulepete sõlmimise selleks, et liikmesriikide äriühingute filiaale
koheldaks vähemalt sama soodsalt kui kolmandate riikide äriühingute
filiaale ühenduses. Ühendkuningriik viitab eespool viidatud esimesele ja
teisele pangandusdirektiivile ja nõukogu 5. märtsi
1979. aasta esimesele direktiivile 79/267/EMÜ otsese
elukindlustustegevuse alustamise ja jätkamisega seotud õigus- ja
haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT L 63, lk 1), mida ta
käsitles põhjalikumalt oma kirjalikes märkustes (XII. B. 2. i).Ühendkuningriigi
valitsus meenutab ka, et kui ühendus on asutamisõigust ja teenuseid
käsitlevate peatükkide alusel võtnud vastu eeskirju, mis on ise
ainupädevusel põhinevad ühtlustamismeetmed, isegi kui neis ei ole
välispädevuse teostamise kohta midagi sõnaselgelt sätestatud, tuleneb
Euroopa Kohtu praktikast, et need siseriiklikud eeskirjad võivad ise
olla aluseks ühenduse tuletatud välispädevusele (vt eespool viidatud
AETR-kohtuotsus). Ent valdkondades, kus asjakohased sisemeetmed ei ole
ainupädevusel põhinevad ühtlustamismeetmed, ei ole ka sisepädevuse
teostamisest tuletatav välispädevus ainupädevus.F –  Kuues küsimusEi nõukogu ega märkusi esitanud liikmesriigid
ei vasta komisjoni argumentidele, millega viimane tõestab ühenduse
vajadust võtta üksi rahvusvahelisi kohustusi. Neil palutakse kas neile
argumentidele vastata või selgitada, miks nad ei pea vajalikuks neile
vastata.Nõukogu rõhutab, et
komisjoni argumendid, millega viimane tõestab, et ühendusel on vajadus
just üksi võtta rahvusvahelisi kohustusi, olid raskesti mõistetavad.
Lisaks sellele ei pidanud nõukogu vajalikuks nendele argumentidele
otseselt vastata ning ta põhjendab seda järgmiselt.Kõigepealt
märgib nõukogu, et komisjoni poolt mainitud pretsedent, millega ta
põhjendab ühenduse „vajadust” osaleda üksi GATS-lepingu sõlmimisel,
puudutab Kesk- ja Ida-Euroopa riikidega sõlmitud nn euroopa lepinguid,
mille sõlmisid just nimelt ühendus ja liikmesriigid ühiselt.Seejärel
leiab nõukogu sarnaselt Euroopa Parlamendiga, et komisjon ajab omavahel
segi kaks erinevat küsimust: õigusliku raamistiku, mida ühenduse
seadusandjal tuleb järgida, ja poliitilise otstarbekuse kriteeriumid,
millest lähtudes ühenduse seadusandja otsustab, kas ja millises ulatuses
tegutseda (või mitte tegutseda).Nõukogu
hinnangul põhineb komisjoni argument, mis rõhutab ohtu, mida kätkeb
endas liikmesriikide kooskõlastamata tegevus juhul, kui liikmesriigid
sõlmivad GATS-lepingu ja TRIPS-lepingu oma pädevuse alusel, vääral
faktide esitusel.Nõukogu märgib, et seni ei
ole vaidlustatud liikmesriikide pädevust enamikus nende kahe lepinguga
kaetud valdkondades ning seda pädevust on rahvusvahelisel tasandil
pidevalt teostatud (näiteks WIPO egiidi all sõlmitud konventsioonid).
See ei ole takistanud ühendusesiseste õigusaktide järkjärgulist
täienemist ega ühenduse tegutsemist rahvusvahelisel tasandil.Taani ja Kreeka valitsus ei teinud mingeid täpsustusi selles Euroopa Kohtu esitatud küsimuses.Saksamaa valitsus
leiab, et kui lähtuda komisjoni teise võimalusena esitatud väitest, et
ühendusel on kohustus sõlmida rahvusvahelisi kokkuleppeid, kasutades
talle EÜ asutamislepingu artiklite 100a ja 235 alusel antud
volitusi, läheks see seisukoht vastuollu sama lepingu artikliga 4
ning viiks asutamislepingu muutmiseni. Saksamaa valitsus selgitab,
millised institutsioonilised probleemid niisuguse seisukoha omaksvõtmise
korral tekiksid, lähtudes Bundesverfassungsgericht’i kaalutlustest
12. oktoobri 1993. aasta kohtuotsuses Euroopa Liidu lepingu
ratifitseerimise kohta, täpsemalt osast C II 3b, kus on märgitud:„Euroopa
Liidu leping teeb põhimõttelist vahet avaliku võimu kitsalt määratletud
pädevuse teostamise ning asutamislepingu muutmise vahel; lepingu
tõlgendamine ei saa seega viia tulemuseni, mis on võrdne tema
laiendamisega; niisugune pädevusnormide tõlgendus ei ole Saksamaa jaoks
siduv.”Hispaania valitsus leiab, et
komisjoni argumendid tõestamaks ühenduse vajadust sõlmida üksi
rahvusvahelisi lepinguid lähevad vastuollu EÜ asutamislepingu
artiklis 3b ja artikli 4 lõikes 1 sätestatud konkreetsete
volituste andmise põhimõttega. Rahvusvahelisel tasandil ühise tegevuse
vajaduse konstateerimine iseenesest ei saa olla ühenduse ainupädevuse
aluseks, kui liikmesriigid ei ole ühendusele seda ainupädevust andnud.
Vastupidise väitmine toob kaasa lepingu muutmise, rikkudes Euroopa Liidu
lepingu artiklis N selleks sätestatud korda. Hispaania valitsus
lisab, et teooria sisepädevuse ja välispädevuse paralleelsusest, mida on
arendatud Euroopa Kohtu praktikas, ei tähenda, et nendes valdkondades,
kus ühendusel puudub sisepädevus, võiks ta selle omandada välislepingu
sõlmimise kaudu ning anda seega õigusakte ühendusesiseselt valdkondades,
kus tal varem selleks volitused puudusid.Prantsuse valitsus
leiab, et EÜ asutamislepingu artiklid 100a ja 235, millele
komisjon teise võimalusena tugineb ühenduse ainupädevuse põhistamiseks,
jätavad nõukogule ulatuslikud volitused hindamaks, kas nende kohaldamise
tingimused on täidetud.Prantsuse valitsus
märgib selle kohta, et enamiku GATS-lepingu ja TRIPS-lepingu valdkondade
puhul ei toimu olemasolevate ühenduse eeskirjade muutmist. Pole ka
vajadust, et ühendus sõlmiks üksi rahvusvahelisi lepinguid ühenduse
eesmärkide saavutamiseks. Kui mõned üksikud erandid välja arvata, ei ole
neid lepinguid vaja täita ühenduse tasandil ja liikmesriigid säilitavad
oma pädevuse paljudes valdkondades. Prantsuse valitsus järeldab
sellest, et pole vaja ega ka võimalik, et ühendus sõlmiks üksi WTO
lepingu.Madalmaade valitsus leiab,
et komisjoni põhjendused tõestamaks ühenduse vajadust sõlmida üksi
rahvusvahelisi kokkuleppeid tulenevad komisjoni kavandatavast de lege ferenda poliitikast. Ent praeguses ühenduse integratsiooni etapis ei saa need tuleneda AETR-kohtuotsuse rakendamisest.Portugali valitsus
on seisukohal, et ühenduse välispädevus peab põhinema õiguslikel
kriteeriumidel ega tohi sõltuda hinnangust ühenduse tegutsemise
otstarbekuse või vajalikkuse määra kohta. Välispädevus võib tuleneda
sisepädevust määratlevatest asutamislepingu sätetest juhul, kui selle
välispädevuse teostamist peetakse vajalikuks ühenduse mõne eesmärgi
saavutamiseks ning kui see ei vii olukorrani, mil ühendus haarab endale
õiguse võtta meetmeid liikmesriikide pädevussfääris. Portugali valitsus
meenutab ka konkreetsete volituste andmise põhimõtet, mida komisjoni
seisukoht tema arvates rikub.Neil
asjaoludel leiab Portugali valitsus, et ühenduse vajadus sõlmida
rahvusvahelisi lepinguid ei anna piisavalt alust tõestamaks, et ühenduse
pädevus on ainupädevus. Selge on see, et WTO leping käsitleb
GATS-lepingut ja TRIPS-lepingut sisaldavates lisades valdkondi, mis
langevad osaliselt liikmesriikide pädevusse, ning seega peegeldavad
komisjoni argumendid tõestamaks ühenduse ainupädevust neis valdkondades
ainult poliitilist hinnangut.Vastuseks
komisjonile, kes väidab, et kui tunnustatakse ühenduse ja liikmesriikide
jagatud pädevust lepingu sõlmimisel, kahjustab see siseturu ühtsust,
moonutab konkurentsi ning konkurentsivõimalusi kolmandate riikide
turgudel, rõhutab Ühendkuningriigi valitsus, et olukord, mida
komisjon ühe võimaliku juhtumina kirjeldas, valitseski Uruguay vooru
läbirääkimiste ajal. Läbirääkimiste algusest peale määrati kindlaks
seisukoht, et läbirääkimisi peetakse viisil, mis ei mõjuta küsimust
ühenduse ja liikmesriikide pädevusest üksikutes valdkondades.
Läbirääkimisi juhtis komisjon ühenduse ja liikmesriikide esindajana.
Liikmesriikide huve kaitses ühenduse konsensuse saavutamise menetlus.
Liikmesriikide seisukohalt toimusid läbirääkimised lähtudes eeldusest,
et ühendusel ja liikmesriikidel on jagatud pädevus. Läbirääkimiste
tulemuses arvestati igati nii ühenduse kui ka liikmesriikide huve.Komisjon
toob finantsteenuste sektori näiteks valdkonnast, kus võib toimuda
konkurentsimoonutusi. Ent seda hüpoteesi kontrolliti mitmepoolsete
läbirääkimiste käigus (Ühendkuningriigi valitsus meenutab, et
GATS-leping sisaldab finantsteenuseid käsitlevat lisa). Selles võib
Ühendkuningriigi arvates näha tasakaalustatud läbirääkimiste
toime avaldumist, mida komisjoni arvates võib saavutada ainult ühenduse
ainupädevuse kaudu. Nimetatud valitsuse hinnangul kerkis tegelikult
esile suuri raskusi, mis olid võrreldavad GATS-lepingu finantsteenuseid
puudutava lisa sõlmimisel tekkinud raskustega, kui nõukogu pidi jõudma
üksmeelele valdkondade osas, mis kuuluvad ühenduse ainupädevusse
(vastastikkuse põhimõte krediidiasutuste puhul teise pangandusdirektiivi
artikli 9 alusel).Ühendkuningriigi
arvates teeb komisjon õigesti, mööndes, et teenused ei saa vabalt
liikmesriikide vahel liikuda. See tähendab, et kolmanda riigi kodaniku
turulepääs ühes liikmesriigis ei taga iseenesest õigust osutada
teenuseid või kasutada asutamisõigust teistes liikmesriikides, kuna
asutamisõiguse ja teenuste peatükke kohaldatakse ainult liikmesriikide
kodanike suhtes.Ühendkuningriigi valitsus
märgib, et komisjon rõhutab siiski kaht argumenti. Esiteks, kolmandate
riikidega lepete sõlmimine liikmesriikide poolt looks teatud
liikmesriikides eeliseid, mis puuduksid teistes liikmesriikides, mis
oleks konkurentsi lubamatu moonutamine. Teiseks, teatud liikmesriikide
kodanikud saaksid kolmandate riikide turgudel eeliseid, mida ei saaks
kasutada teiste liikmesriikide kodanikud.Ühendkuningriik
märgib siiski, et ühe liikmesriigi õigust sõlmida kolmanda riigiga
lepingut tema territooriumil ettevõtlusega tegelemise tingimuste
reguleerimiseks ei saa pidada siseturuga vastuolus olevaks. Euroopa
Kohus leidis 9. veebruari 1994. aasta otsuses
kohtuasjas C‑154/93: Tawil-Albertini (EKL 1994, lk I-451), et
nõukogu 25. juuli 1978. aasta direktiiv 78/686/EMÜ, mis
käsitleb hambaarstide diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni
tõendavate dokumentide vastastikust tunnustamist ja mis sisaldab
meetmeid asutamisõiguse ja teenuste osutamise vabaduse tulemusliku
rakendamise hõlbustamiseks (EÜT L 233, lk 1; ELT
eriväljaanne 06/01, lk 67), jätab liikmesriikidele täieliku
õiguse sõlmida kolmandate riikidega selles valdkonnas välislepinguid.
Selle pädevuse teostamine võib aga mõjutada konkurentsitingimusi
liikmesriikide vahel. Üks liikmesriik võib seega tunnustada kolmandas
riigis omandatud kvalifikatsiooni, samas kui mõni teine liikmesriik seda
ei tee. Samal viisil võib niisuguse pädevuse teostamine viia
olukorrani, kus ühe liikmesriigi kodanike kvalifikatsiooni tunnustatakse
mõne kolmanda riigi territooriumil, kuid mõne teise liikmesriigi
kodanike puhul seda ei tehta, vaatamata sellele, et ühendusesiseselt
peab neid kvalifikatsioone võrdsetena käsitlema. Eespool kirjeldatud
ühenduse ja liikmesriikide vastava valdkonna pädevuse jaotusest
tulenevat olukorda ei saa iseenesest pidada siseturu reeglitega
vastuolus olevaks. Sama peab a fortiori kehtima liikmesriikide
õiguse puhul sõlmida lepinguid kolmandate riikidega teenustevaldkonna
sektorites, mille puhul puuduvad ühendusesisesed eeskirjad.Valdkondades,
kus ühendusesisesed eeskirjad on olemas, võib nõukogu otsustada, et
ühendus rakendab ainuvälispädevust (vt näiteks teise pangandusdirektiivi
artikkel 9). Nõukogu ülesandeks on teatud sektoris ühendusesiseste
eeskirjade vastuvõtmise käigus määratleda, kas selle valdkonna puhul on
tarvis ette näha ühenduse ainuvälispädevus. Kui nõukogu annab sellisel
viisil ühendusele ainuvälispädevuse, võimaldab see võrdsustada
konkurentsitingimused nii ühendusesiseselt kui ka eri liikmesriikide
kodanike suhtes kolmandate riikide turgudel. Seega sõltub ühenduse
seadusandja otsusest, millises ulatuses välispädevus pärast
asutamisõigust ja teenuseid käsitlevate peatükkide alusel
ühendusesiseste eeskirjade vastuvõtmist liikmesriikidele jäetakse. See
analüüs on tunduvalt asjakohasem kui komisjoni seisukoht, mis tuletab
automaatselt asutamislepingust endast ühenduse ainuvälispädevuse. Kui
asutamislepingu asutamisõigust ja teenuseid puudutavad peatükid ei
võimalda kindlaks teha „erilist eesmärki”, mis annaks ühendusele
tuletatud välispädevuse, saavad Ühendkuningriigi valitsuse arvates
üksnes nende peatükkide alusel vastu võetud ühendusesisesed teisesed
õigusaktid olla aluseks ühenduse välispädevusele teenuste valdkonnas.
Ent need reeglid ei kata kõiki GATS-lepingus sisalduvaid
majandustegevusi ning kui vastavad reeglid on ka olemas, ei ole nende
puhul vastavas sektoris alati toimunud täielikku ühtlustamist.Komisjon
väitis, et liikmesriikide ja ühenduse ühispädevus kahjustaks siseturgu.
Selle argumendi toetuseks märkis komisjon, et kolmandate riikide
teenusepakkujad võiksid asutada äriühingu ühe liikmesriigi seaduse
alusel, mis neil lubab seda teha, ning seejärel asutada esindusi ja
filiaale teistes liikmesriikides, mis seab nende riikide kodanikud
kõnesoleva kolmanda riigi äriühingute poolt pakutava suurema konkurentsi
tõttu raskematesse tingimustesse. See argument ei veena
Ühendkuningriigi valitsust.Esiteks kehtib
kolmanda riigi kodaniku poolt liikmesriigis asutatud tütarettevõtjate
suhtes antud liikmesriigi seadus ning tema filiaalide ja esinduste
suhtes kehtivad omakorda nende liikmesriikide seadused, kus nad on
asutatud.Teiseks ei toimi GATS-leping nii,
et ainult äriühingu asutamine mõnes liikmesriigis võiks olla hüppelauaks
teiste liikmesriikide turgude vallutamisel. Erikohustuste loend
sätestab „Turulepääsu piirangute” jaotises, et „teatud liikmesriigi
õigusega kooskõlas asutatud (kolmandate riikide äriühingute)
tütarettevõtjaid võib kohelda vähem soodsalt, kui neil on ühenduse
territooriumil ainult põhikirjajärgne asukoht, välja arvatud juhul, kui
on võimalik näidata, et neil on ühe liikmesriigi majandusega tegelik ja
jätkuv side”.Tuleb ka rõhutada, et
tütarettevõtja loomine on ainult üks GATS-lepingus ette nähtud teenuse
osutamise viise. Teenuseid võivad osutada ka esindused või filiaalid.
Kui kolmandate riikide kodanikud asutavad esindusi või filiaale, ei saa
see tõenäoliselt siseturu jaoks tuua kaasa selliseid tagajärgi, mida
komisjon seob nende kodanike poolt liikmesriikides tütarettevõtjate
loomisega. Kolmanda riigi äriühingu poolt liikmesriigis asutatud
filiaalil või esindusel ei ole asutamisõigust ega õigust osutada
teenuseid teiste liikmesriikide territooriumil; kuid kui välja arvata
eespool nimetatud piirangud, laieneb GATS-leping esinduste või
filiaalide kaudu asutamisele samal viisil kui tütarettevõtjate kaudu
asutamisele.On seega võimatu tuletada
ühenduse ainuvälispädevust, lähtudes tagajärgedest, mis oleks
asutamislepingu artiklil 58 kolmandate riikide kodanikele, kes ise
asutavad liikmesriigi territooriumil. Seetõttu ei saa komisjoni poolt
artikli 58 alusel tuletatud argument mingil juhul mõjutada
liikmeriikide pädevust GATS-lepingu rakendamisel filiaalide või
esinduste kaudu asutamisele liikmesriikides.Komisjoni
poolt toodud vastumeetmete rakendamise argumendile vastab
Ühendkuningriigi valitsus, et pädevuse jaotuse küsimust ühenduse ja
liikmesriikide vahel rahvusvahelise lepingu sõlmimisel ei saa lahendada
selle lepingu üksiku sätte alusel eraldi võetuna, vaid seda peab
käsitlema lepingu kõigist sätetest lähtudes. Vastumeetmete klausel ise
ei saa laiendada ühenduse pädevust teenustelepingu osas ja vähendada
liikmesriikide pädevust sama lepingu puhul.Vastuseks
komisjonile, kes väidab, et kui liikmesriigid sõlmivad GATS-lepingu,
mõjutaks või muudaks see ühenduse õiguse mõjuala, sest ühenduse
eeskirjad katavad kogu GATS-lepingu valdkonnad, märgib Ühendkuningriik,
et see väide on väär. Ühendusesisesed eeskirjad ei kata kõiki asutamise
ja teenustega seotud majandustegevusi ning valdkondades, kus need
eeskirjad eksisteerivad, on need sageli ainult osalise ühtlustamise
meetmed, mis piirduvad minimaalsete normide kehtestamisega.Ühendkuningriik
väljendab üllatust komisjoni väite suhtes, et GATS-leping võiks mingil
moel olla vastuolus ühenduse esmase või teisese õigusega, mis
AETR-kohtuotsuse alusel annaks automaatselt ühendusele ainupädevuse
GATS-lepingu sõlmimiseks. GATS-lepingu läbirääkimiste ajal oli komisjoni
eesmärk tõepoolest ilmselt tagada kooskõla ühenduse õigusega. Komisjon
väidab, et osales läbirääkimistel, arvestades kogu olemasoleva ühenduse
õigusega. Ühendkuningriigi valitsus ei saa varjata tunnet, justkui
püüaks komisjon iga hinna eest avastada GATS-lepingu ja ühenduse õiguse
vahel ühitamatust, et kasutada seda ettekäändena ühenduse ainupädevuse
põhjendamisel. Ühendkuningriik rõhutab, et komisjon jätab kahe silma
vahele asjaolu, et GATS-lepingu ja kehtivate ühenduse õigusaktide vahel
on tõepoolest vastuolusid. Kui niisugused vastuolud ilmnevad
GATS-lepingu ja teatud ühenduse eeskirjade vahel, ei välista need ikkagi
liikmesriikide pädevust nende ühenduse eeskirjade kohaldamisalast
väljaspool.Vastuseks komisjoni väitele, et
TRIPS-lepingu sõlmimine ka liikmesriikide nimel võib mõjutada või muuta
ühenduse õiguse ulatust, ütleb Ühendkuningriik, et ühendusel on
kindlasti volitused TRIPS-lepingu sõlmimiseks, kuid ainult piiratud
ulatuses niivõrd, kuivõrd TRIPS-leping võib mõjutada artikli 100a
alusel vastu võetud ühtlustamismeetmeid või artikli 235 alusel
vastu võetud määrust ühenduse kaubamärgi kohta. Ühendkuningriik rõhutab,
et ta ei ole komisjoniga eriarvamusel seega mitte TRIPS-lepinguga
kaetud valdkonnas ühenduse välispädevuse küsimuses, vaid selles, kas see
pädevus on ainupädevus.Ühendkuningriik,
viidates Euroopa Kohtu arvamuses 2/91 toodud põhimõtetele, leiab,
et TRIPS-lepingu sõlmimise pädevus jaguneb ühenduse ja liikmesriikide
vahel, sest enamik TRIPS-lepingu rakendusalas olevaid valdkondi on
ühenduse tasandil kas täiesti ühtlustamata või on ainult osaliselt
ühtlustatud, kuna kas sõnaselgelt või vaikimisi on arvesse võetud
siseriiklikku intellektuaalomandi kaitset tagavat õigust.Komisjon
toob näiteks ainult ühe valdkonna, kus TRIPS-lepingus sätestatud
minimaalsed tingimused on rangemad kui ühenduse õigusaktidega sätestatud
tingimused (sundlitsentside andmise tingimused pooljuhttoodete
topoloogia valdkonnas, mida täpsustab eespool viidatud
direktiiv 87/54). Tõsiasi, et TRIPS-leping võib mõjutada või muuta
selle direktiivi mõjuala, õigustab ühenduse osalemist TRIPS-lepingu
sõlmimisel. Ent sellest tõsiasjast lähtudes ei saa ühendusele üle kanda
välispädevust sõlmimaks lepingut, mis enamjaolt käsitleb valdkondi, kus
ühenduse seadusandja ei ole ühtki õigusakti vastu võtnud või mille puhul
EÜ asutamisleping või asjassepuutuvad teisesed õigusaktid tunnustavad
sõnaselgelt liikmesriikide pädevuse säilimist.Vastuseks
komisjoni väitele, et liikmesriikide õigus tegutseda TRIPS-lepinguga
kaetud valdkonnas võib põhjustada erinevusi ja vastuolusid nende
välissuhete korralduses, mis omakorda võivad mõjutada olemasolevat või
tulevast ühtlustamist ühenduse tasandil, ütleb Ühendkuningriik, et
ühenduse ja liikmesriikide jagatud pädevus TRIPS-lepingu sõlmimisel ei
luba liikmesriikidel mingil juhul tegutseda vastuolus olemasolevate
ühenduse eeskirjadega ei õigusaktide vastuvõtmisel ega ka uute, ühenduse
õigusega vastuolus olevate rahvusvaheliste lepingute sõlmimisel.G –  Seitsmes küsimusKomisjonil
palutakse täpsustada argumente, mida ta kasutab tõestamaks, et kui
ühendus ja liikmesriigid osaleksid ühiselt GATS- ja TRIPS-lepingu
sõlmimisel, mõjutaks või muudaks see olemasolevaid ühenduse õigusakte.Juhul
kui tunnustatakse ühenduse ja liikmesriikide segapädevust panganduse
valdkonnas, võib see komisjoni arvates ühenduse õigusakte
AETR-kohtuotsuse tähenduses mõjutada või muuta kolmel viisil.Esiteks,
kui liikmesriigid võiksid ise määratleda oma erikohustused
pangandusteenuste turulepääsu osas oma territooriumil, mõjutab see
eespool viidatud teist pangandusdirektiivi ja eriti selle tegevuslubade
andmise tingimuste ühtlustamist puudutavaid sätteid (II jagu).
Lisaks sellele kaotaks oma mõtte teise direktiivi artiklis 9 ette
nähtud läbirääkimismehhanism, mille eesmärk on saavutada ühenduse
krediidiasutustele kolmandates riikides turulepääs samadel alustel, nagu
seda võimaldab ühendus kõnealuse kolmanda riigi äriühingutele.
Tulemuseks oleks tagasipöördumine aega, kus igal liikmesriigil oli oma
vastastikkusel põhinev kord.Teiseks oleks
liikmesriikidel võimalus oma pädevuse piires määratleda oma
erikohustuste laad ja tase. Sellisel juhul võiksid mitmed erinevad
nõudmiste tasandid eksisteerida üheaegselt: liikmesriikide pädevusse
kuuluvates valdkondades oleks GATS-lepingus sätestatud erikohustuste
tase A ning ühenduse pädevusse kuuluvates valdkondades oleks ühelt
poolt ühenduse õigusaktid (tase B) ja teiselt poolt ühenduse poolt
GATS-lepingu raames võetud erikohustused (tase C). Kuna need kolm
taset võivad olla erinevad, on tõenäoline, et ühenduse õigusakte
mõjutatakse või muudetakse AETR-kohtuotsuse tähenduses.Kolmandaks
kaotaksid pangandusturule juurdepääsu reguleerivad ühenduse õigusaktid
olulise osa oma väärtusest, kui igal liikmesriigil oleks õigus
määratleda ise oma kohustusi, mida peaks rakendama, nii nagu ka ühenduse
kohustusi, enamsoodustusrežiimist lähtudes. Nii toimuks see eriti
valdkondades, kus on nõutav segapädevus põhjusel, et ühenduse õigusaktid
sisaldavad ainult miinimumnõudeid. Arvestades, et niisugusel juhul
oleks ühenduse ja liikmesriikide pädevusel sama objekt, kaotaks
liikmesriigi võetud kohustuse tõttu ühenduse võetud kohustus oma
väärtuse.Komisjon tuleb veel kord tagasi
intellektuaalomandi õiguste ammendumise probleemi juurde. Ta märgib, et
TRIPS-leping jätab liikmetele vabaduse määratleda ise õiguste
ammendumise kord tingimusel, et nad rakendavad seda
enamsoodustusrežiimist ja võrdse kohtlemise nõudest lähtudes (vt
artikkel 6), ning et ühenduse õigus omalt poolt rakendab
ühendusesisest ammendumise printsiipi. Seega võib segapädevuse oludes
juhtuda, et korraga eksisteerib kolm õiguste ammendumise korda:–        teatud
liikmesriigid võivad oma pädevuse raames rakendada kolmandate riikide
suhtes rahvusvahelist õiguste ammendumise korda;–        teised liikmesriigid kasutaksid siseriiklikku õiguste ammendumise korda;–        igal
juhul peavad kõik liikmesriigid ühenduse pädevusse kuuluvates
valdkondades rakendama ühendusesisest õiguste ammendumise korda.Arvestades
sellega, et alati ei ole lihtne kindlaks teha, millise korra alusel
intellektuaalomandi õigusega kaitstud toode või teenus on liikmesriiki
imporditud, võivad liikmesriigid võtta meetmeid intellektuaalomandi
õiguste rikkumise vastu. Need võivad puudutada paralleelselt
imporditavaid tooteid. Tõenäoliselt muudab või mõjutab see vaba
liikumise põhimõtte ulatust.Kui näiteks
intellektuaalomandi õiguste valdaja viib teatud toote mõne kolmanda
riigi turule või seda tehakse tema nõusolekul, võib paralleelne
importija seda toodet importida nendesse ühenduse liikmesriikidesse, mis
rakendavad rahvusvahelist õiguste ammendumise printsiipi. Õiguste
valdajal on siiski võimalus vaidlustada antud toote importimist nendesse
liikmesriikidesse, kes rakendavad siseriiklikku õiguste ammendumise
korda. Eespool viidatud Euroopa Kohtu otsusest EMI vs. CBS
tuleneb vaikimisi, et õiguste valdaja saab keelata vastava toote
importimist paralleelse importija poolt rahvusvahelist õiguste
ammendumise printsiipi rakendavast liikmesriigist teistesse
liikmesriikidesse. Nii toimub see seetõttu, et õiguste valdaja ei ole
tegelikult nõustunud toote esmakordse importimisega ühendusse
paralleelse importija poolt. Seega ei oleks olnud võimalik rakendada
ühendusesisest õiguste ammendumise korda. Järelikult oleks tarvis selle
valdkonna õigusakte ühtlustada, mida on juba ka tehtud teatud
intellektuaalomandi õiguste puhul, et välistada rahvusvahelise õiguste
ammendumise printsiibi kohaldamine.Komisjon
meenutab, et GATS-leping ei luba ühepoolselt muuta erikohustuste
loendit kolme aasta jooksul alates lepingu jõustumisest. Kui niisugune
muudatus hiljem tühistab või rikub teiste GATS-lepingu liikmete õigusi,
peab neile pakkuma kompenseerivaid täpsustusi (XXI artikkel).
Komisjon leiab sellest lähtuvalt, et jagatud pädevuse korral võib
liikmesriikidel tekkida huvi vastuseisuks ühenduse õigusaktide igale
muutmisele, kartuses, et nad peavad pakkuma kolmandatele riikidele
kompenseerivaid täpsustusi. Komisjoni arvates võib sellest tulenev
ühenduse õiguse külmutamise oht ühenduse õigust AETR-kohtuotsuse
tähenduses mõjutada või muuta.Komisjon
märgib ka, et GATS-lepingu V artikkel näeb ette üldise erandi
majandusintegratsiooni puhul. Ent V artikli teatud sätete ulatus ei
ole päris selge. Ei ole päris kindel, et Kesk- ja Ida-Euroopa riikidega
sõlmitud lepingud (vt ühenduse või ühenduste poolt sõlmitud lepingud
Poola Vabariigiga 16. detsembril 1991, EÜT 1993, L 348,
lk 2; Tšehhi ja Slovaki Liitvabariigiga 16. detsembril 1991,
EÜT 1992, L 115, lk 2; Ungari Vabariigiga
16. detsembril 1991, EÜT 1993, L 347, lk 2;
Bulgaaria Vabariigiga 8. märtsil 1993, EÜT L 323, lk 2;
Rumeeniaga 1. veebruaril 1993, EÜT L 81, lk 2) vastavad
V artiklis sätestatud tingimustele. Kui peaks selguma, et teatud
lepingud ei ole selle artikliga vastavuses, saab neid edaspidi
sooduskokkulepetena säilitada ainult sellisel juhul, kui saavutatakse
erand enamsoodustusrežiimi puhul. Kui aga liikmesriigid ei nõustu
niisuguse taotlusega, peaksid nende lepingute eelised laienema
enamsoodustusrežiimi kohaselt kõigile GATS-lepingu liikmetele.Komisjon
rõhutab ka, et eespool viidatud pooljuhttoodete topoloogiat käsitleva
direktiivi 87/54 artikkel 6 näeb ette leebemaid tingimusi kui
TRIPS-lepingu sundlitsentside andmise minimaalsed tingimused. Komisjon
viitab eespool viidatud arvamusele 2/91 (punktid 25
ja 26) ning meenutab, et rahvusvaheliste õigusnormide ja ühenduse
eeskirjade kooseksisteerimine teatud valdkonnas võib mõjutada ühenduse
õigust, isegi kui need õigusnormid ei ole omavahel vastuolus.Lõpuks
märgib komisjon, et WTO lepingu ühtse „paketi” süsteemi ning vaidluste
lahendamist puudutavas käsitusleppes määratletud vastumeetmete tõttu
võib ühe liikmesriigi poolt toime pandud WTO lepingu lisas toodud
lepingu rikkumine juhul, kui tunnustatakse ühenduse ja liikmesriikide
segapädevust, kaasa tuua vastumeetmete rakendamise mõne lepingu piires,
mis langeb ühenduse pädevusse. See võimalus rakendada vastumeetmeid
tähendab juba iseenesest ühenduse eeskirjade mõjutamist või muutmist
AETR-kohtuotsuse mõttes.H –  Kaheksas küsimusTRIPS-lepingu
II jao 3. osa kohustab kõiki liikmeid kaitsma teiste liikmete
geograafilisi tähiseid. Nõukogu ja komisjon selgitavad, et nõukogu
14. juuli 1992. aasta määrus (EMÜ) nr 2081/92
põllumajandustoodete ja toiduainete geograafiliste tähiste ja
päritolunimetuste kaitse kohta (EÜT L 208, lk 1; ELT
eriväljaanne 03/13, lk 4) vastab osaliselt sellele nõudele.
Nõukogul ja komisjonil palutakse selgitada, mismoodi see määrus võib olla kolmandate riikide päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste kaitse aluseks.Komisjon
selgitab, et nimetatud määruse artikli 12 kohaselt kehtib see ka
kolmandate riikide geograafiliste tähiste puhul: need, mis vastavad
sätestatud tingimustele (on vastavuses tehnospetsifikaadiga ning alluvad
kontrollimehhanismile), võivad sama menetlust läbides saada nimetatud
määruse artiklis 13 kirjeldatud spetsiifilise kaitse.Nõukogu
meenutab, et TRIPS-lepingu II jao 3. osa kohustab kõiki
lepingupooli kaitsma teiste poolte geograafilisi tähiseid. TRIPS-lepingu
loogika kohaselt võib selle kohustuse rakendamine kahtluse alla seada
ühenduse õigusaktidega tagatud kaitse.Niisuguse
olukorra selgitamiseks toob nõukogu näiteks WTO liikme Ungari Vabariigi
kaebuse, milles väidetakse, et ühenduse poolt „Tokay” nimetusele antav
kaitse on vastuolus TRIPS-lepinguga, kuna see kaitse peab kehtima ainult
Ungaris Tokay piirkonnas toodetud veinide puhul. Kuna „Tokay” nimetust
kaitsevad ühenduse õigusaktid, leiab nõukogu, et mitte liikmesriigid,
vaid nimelt ühendus on niisuguse vaidluse puhul pädev end kaitsma Ungari
Vabariigi nõudmiste vastu.Nõukogu möönab
siiski, et kolmandate riikide geograafiliste tähiste kaitse võib osutuda
probleemiks samas ühenduse õigusakte mõjutamata ning et ta ei maininud
oma kirjalikes märkustes niisugust juhtu.Selles
valdkonnas toob nõukogu näite kaitsest, mida peaks tagama Hispaanias
ühe Mehhikos toodetud alkohoolse joogi puhul, mida nimetatakse „Mehhiko
Tequila”. Nõukogu arvates kuulub niisugune küsimus liikmesriikide
pädevusse, välja arvatud see osa, mida reguleerib üks ühenduse teisene
õigusakt. Viimasest näitest lähtudes soovib nõukogu teha muudatusi oma
kirjalikes märkustes: ühenduse meetmete ulatus geograafiliste tähiste
valdkonnas ei lange täpselt kokku TRIPS-lepingu II jao 3. osa
mõjualaga. AETR-kohtuotsusest tulenevad ühenduse volitused ei hõlma
seega kogu TRIPS-lepingu 3. osa ning järelikult säilitavad
liikmesriigid osalt oma pädevuse.I –  Üheksas küsimusKomisjonil ja nõukogul
palutakse selgitada, kas intellektuaalomandi õiguste ühendusesisese
ühtlustamist käsitleva õigusaktiga kaasneb liikmesriikidele kohustus
rakendada kolmandate riikide kodanike suhtes õigusnorme, mille nad
peavad ühtlustamise raames vastu võtma.Komisjon leiab,
et tööstusomandi valdkonnas Pariisi konventsiooniga ning kirjandus- ja
kunstiteoste valdkonnas Berni konventsiooniga kaetud intellektuaalomandi
õigusi ühtlustavate ühenduse õigusaktide puhul lahendavad küsimuse
nimetatud rahvusvahelised konventsioonid.Pariisi
konventsiooni artiklid 2 ja 3 näevad tõepoolest ette Pariisi
liidu riikide kodanike ning nende isikute puhul, kelle elukoht või
tegelik ja toimiv äriühing asub mõne Pariisi liidu riigi territooriumil,
võrdse kohtlemise tööstusomandi valdkonna õigusaktidega lubatud
praeguste ja tulevaste „eesõiguste” osas. See põhimõte laieneb
automaatselt nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimesele
direktiivile 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide
õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1989, L 40, lk 1; ELT
eriväljaanne 17/01, lk 92).Berni
konventsiooni artiklite 3 ja 5 kohaselt on Berni liidu
kuuluva riigi kodanikeks olevatele või seal alalist elukohta omavatel
autoritel samad õigused, mis nende riikide vastavad seadused annavad
praegu või tulevikus oma kodanikele. Seda põhimõtet peab automaatselt kohaldama järgnevate autoriõigust käsitlevate õigusaktide puhul:–        nõukogu
19. novembri 1992. aasta direktiiv 92/100/EMÜ rentimis-
ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta
intellektuaalomandi vallas (EÜT L 346, lk 61; ELT
eriväljaanne 17/01, lk 120);–        nõukogu
27. septembri 1993. aasta direktiiv 93/83/EMÜ teatavate
satelliitlevile ja kaabli kaudu taasedastamisele kohaldatavaid
autoriõigusi ja sellega kaasnevaid õigusi käsitlevate eeskirjade
kooskõlastamise kohta (EÜT L 248, lk 15; ELT
eriväljaanne 17/01, lk 134).Muude
intellektuaalomandi õiguste puhul on vastus erinev sõltuvalt ühenduse
vastavast õigusaktist. Nõukogu 16. detsembri 1986. aasta
direktiivi 87/54/EMÜ pooljuhttoodete topoloogia õiguskaitse kohta
(EÜT 1987, L 24, lk 36; ELT eriväljaanne 13/08,
lk 231) artikli 3 lõike 7 kohaselt teeb otsuse kaitse
laiendamise kohta kolmandate riikide kodanikele nõukogu. Nõukogu
direktiiv 92/100/EMÜ rentimis- ja laenutamisõiguse ja teatavate
autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas (EÜT
L 346, lk 61; ELT eriväljaanne 17/01, lk 120) lähtub
vaikivast eeldusest, et liikmesriigid annavad ka edaspidi neid õigusi
vastastikkuse alusel ning kohtlevad Rooma konventsiooni sõlminud riikide
kodanikke võrdselt oma kodanikega. Seda põhimõtet kinnitati sõnaselgelt
nõukogu 29. oktoobri 1993. aasta direktiivis 93/98/EMÜ
autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste kaitse tähtaja ühtlustamine
(EÜT L 290, lk 9; ELT eriväljaanne 17/01, lk 141).
Preambuli 23. põhjendus viitab tõepoolest kolmandate riikide
kodanike kaitsele teatud rahvusvahelise lepingu alusel.Nõukogu
selgitab esmalt, et kui ühenduse tasandil eksisteerib
intellektuaalomandi õigusi ühtlustav õigusakt, ei ole liikmesriigid
põhimõtteliselt kohustatud kohaldama kolmandate riikide kodanike suhtes
eeskirju, mida nad ühendusesiseselt peavad rakendama.Üldiselt
on ühtlustamismeetmete eesmärk tõesti siseturu loomine ja toimimine
ning ühendusesiseste vaba liikumise takistuste kõrvaldamine. Nende
eesmärk ei ole ühtlustada kolmandate riikide kodanike ja äriühingute
kohtlemist. Enamasti ei mainita nendes üldse, kuidas peab liikmesriik
kohtlema kolmandate riikide kodanikke.Nõukogu
möönab siiski, et mõnikord võivad ühenduse ühtlustamismeetmed sisaldada
üldreeglit, mida kohaldatakse kõigi liikmesriikide territooriumil
toimuvate tegevuste puhul, sealhulgas ka kolmandate riikide kodanike või
äriühingute tegevus. Näiteks võib teatud ühtlustamismeede kohustada end
registreerima kõiki ühenduses kutsealal tegutseda soovijaid või kõiki
füüsilisi või juriidilisi isikuid, kes soovivad kaitsta oma
intellektuaalomandi õigust. Niisugune üldreegel kehtib ka kolmandate
riikide kodanikele.Seetõttu on nõukogu
seisukohal, et üheksandale küsimusele saab vastata üksnes ühendusesisese
ühtlustamise hetkeseisust lähtuvalt: praegu näevad ühenduse õigusaktid
kolmandate riikide kodanike intellektuaalomandi õiguskaitse puhul
liikmesriikidele kohustusi ette üksnes erandjuhtudel.J –  Kümnes küsimusKuna
ühendus ei osale mitmes WIPO hallatavas intellektuaalomandi valdkonna
konventsioonis, palutakse komisjonil selgitada, kes osaleks nende
konventsioonide haldamises, kui tunnustataks ühenduse ainupädevust
kolmandate riikidega konventsioonide sõlmimisel intellektuaalomandi
valdkonnas.Kõigepealt täpsustab komisjon,
et ta toetas ühenduse ainupädevust WTO lepingu sõlmimisel sellepärast,
et tegemist on lepinguga, mis puudutab üldiselt kaubandust (trade-related),
mitte sellepärast, et ühendusel oleks ainupädevus kõigi kolmandate
riikidega sõlmitavate intellektuaalomandit puudutavate konventsioonide
sõlmimiseks.Komisjoni arvates peab uurima
iga konventsiooni eraldi, et määratleda, kas on tegemist
kaubanduslepinguga ning kui see nõnda ei ole, teha kindlaks, kas
ühenduse seadusandja on juba vastu võtnud meetmeid, mida antud
konventsioon võiks mõjutada, või valmistub seda tegema antud
konventsiooni sõlmides.Komisjon rõhutab, et
ühenduse pädevus välisasjades on muutuv, eriti intellektuaalomandi
vallas. Nii näiteks ei ole ühendusel praegu võimalik saada WIPO liikmeks
või liituda olemasolevate konventsioonidega, nagu Pariisi või Berni
konventsioonid, sest see võimalus on avatud ainult riikidele. Komisjonil
on WIPO-s üksnes vaatlejastaatus ning ta tegutseb kooskõlas
liikmesriikidega. Seevastu on ühendus olnud tihedamalt seotud kahe
hiljuti sõlmitud WIPO konventsiooni väljatöötamisega: Washingtonis
26. mail 1989. aastal sõlmitud intellektuaalomandi kaitse
leping mikrolülituste valdkonnas ja Madridis 28. juunil
1989. aastal sõlmitud kaubamärkide rahvusvahelise registreerimise
Madridi kokkuleppe protokoll. Ühendus osales diplomaatilisel
konverentsil delegatsiooni staatuses ning ta võib nende
konventsioonidega liituda.K –  Üheteistkümnes küsimusNõukogul ja märkusi esitanud liikmesriikidel
palutakse täpsustada, mil viisil tagatakse ühenduse ja liikmesriikide
välistegevuse ühtsus juhul, kui otsustatakse, et GATS- ja TRIPS-lepingu
sõlmimine nõuab ühenduse ja liikmesriikide ühist osalemist.Nõukogu
märgib, et ühenduse ja liikmesriikide WTO-s ühise osalemise küsimus ei
ole veel lahendatud, sest kuna Euroopa Kohus ei ole andnud oma arvamust,
ei ole kindel, kas ühendusel ja liikmesriikidel on jagatud pädevus.Nõukogu piirdub sellega, et visandab võimaliku lahenduse ühenduse ja liikmesriikide ühise osalemise puhul.Kõigepealt peaks lahendus olema igati kooskõlas asutamislepingute ja acquis communautaire’iga.
Teiseks peaks määrama ühise ainuesindaja, isegi valdkondade puhul, mis
ei kuulu või ei kuulu täielikult ühenduse ainupädevusse. Otsused peaks
vastu võtma nõukogu, isegi ühendusevälistes küsimustes, et nõukogu
täidaks täielikult Euroopa Liidu lepinguga talle omistatud rolli. Peaks
ka kasutama ainsa „aadressi” printsiipi, et mitte koormata teisi WTO
liikmeid ühenduse ja liikmesriikide vahel pädevuse valdaja
kindlakstegemisega. Kõik konsultatsioonitaotlused või kaebused saaks sel
viisil adresseerida kas „Euroopa Liidule” või „ühendusele ja
liikmesriikidele” ning need peaks vastu võtma pädevuse küsimusest
sõltumatult.Nõukogu lisab, et Euroopa
Kohtul ei ole vaja teada ühenduse ja liikmesriikide ühise osalemise
üksikasjalikku korda, et vastata talle esitatud küsimusele, millega
soovitakse teada saada, kas liikmesriikidel on pädevus teatud kindlates
valdkondades, milles GATS- ja TRIPS-leping kohustusi ette näevad.
Nõukogu kinnitab, et on igal juhul teadlik kohustustest, mis on talle
määratud asutamislepinguga ning mis kohustavad tagama ühtsust Euroopa
Liidu välistegevuses.Taani valitsuse
arvates järeldub Euroopa Liidu lepingu artiklist C ja EÜ
asutamislepingu artiklist 5 ning Euroopa Kohtu praktikast, et
ühenduse institutsioonid ja liikmesriigid peavad tegema lojaalset
koostööd ning et see kohustus kehtib nii ühenduse ainupädevuse puhul kui
ka ühenduse ja liikmesriikide jagatud pädevuse puhul. Viimasel juhul on
see kohustus vältimatu, sõltumata viisist, kuidas liikmesriigid oma
pädevust teostavad.Saksamaa valitsus
viitab mais 1994 nõukogu poolt vastu võetud „tegevusjuhisele”, mis oli
mõeldud „pärast Uruguay vooru” läbirääkimiste jätkamiseks teenuste
valdkonnas (vt selle leppe teksti eespool, neljanda küsimuse vastuses),
ning nõukogus arutlusel olevale „tegevusjuhise” kavale, mis hõlmab
üldisemalt kõik WTO küsimused. Need juhised peaksid kõrvaldama ühenduse
ja liikmesriikide välistegevuse ühtsuse säilitamisega seotud raskused.Kreeka valitsus
selgitab samuti, et liikmesriikide ja ühenduse tegevusühtsust WTO
raames võiks garanteerida „tegevusjuhis”, mis võetakse vastu nõukogus
liikmesriikide valitsuste esindajate otsusega. See juhis määraks
komisjoni liikmesriikide ja ühenduse „ühiseks esindajaks” WTO-s nii
ühenduse ainupädevusse kuuluvate kui ka liikmesriikide pädevusse
kuuluvate küsimuste puhul. Viimati mainitud küsimuste puhul töötaksid
liikmesriigid välja ühised seisukohad, mida komisjon esitaks WTO
pädevates organites. Juhul kui liikmesriigid ei jõua ühisele seisukohale
– ning ainult sel juhul – võivad nad Kreeka valitsuse arvates kaitsta
oma seisukohti WTO-s eraldi.Hispaania valitsus
rõhutab samuti vajadust koostada tegevusjuhis, mis näeks ette ühenduse
pädevusse kuuluvate valdkondade puhul asutamislepingutes ette nähtud
menetluste kasutamise ning liikmesriikide pädevusse kuuluvates
küsimustes nende omavahelise konsensuse saavutamise. Kui konsensust ei
õnnestu saavutada, on liikmesriikidel Hispaania valitsuse arvates õigus
esitada oma seisukoht eraldi. Komisjoni volitatakse ühenduse ja
liikmesriikide seisukohti avaldama ning nende nimel läbirääkimisi pidama
vastavalt nõukogu või liikmesriikide juhistele.Prantsuse valitsus
märgib samuti, et Uruguay vooru tulemusena sõlmitud lepingute
rakendamisel peab tagama ühenduse ja liikmesriikide tegevusühtsuse
Euroopa Liidu lepingu artikli C teise lõigu ning EÜ asutamislepingu
artikli 5 alusel. Prantsuse valitsus on seisukohal, et nõukogus
arutlusel olev tegevusjuhise kava võimaldaks seda tegevusühtsust tagada.
Juhis peaks sisaldama järgmisi punkte: komisjon kui ühtne esindaja
WTO-s; WTO-s läbirääkimiste pidamine komisjoni poolt ühenduse ja
liikmesriikide nimel vastava mandaadi alusel, regulaarne läbirääkimiste
kulgemise aruanne nõukogus ja läbirääkimisi jälgivates nõukogu
allüksustes, liikmesriikide kaasamine läbirääkimiste ja diskussioonide
igas faasis. Lisaks sellele peaks komisjon võtma vastu liikmesriikide
konsulteerimistaotlusi ning vajadusel katkestama ajutiselt
diskussioonid. Komisjon, liikmesriigid ja nõukogu peasekretariaat
peaksid tegema tihedat koostööd läbirääkimiste pidamise korraldamiseks.
Tegevused ja seisukohavõtud peaksid ühenduse pädevusse kuuluvates
valdkondades rajanema vastavalt asutamislepingu asjassepuutuvatele
sätetele ühiselt vastuvõetud seisukohal ning riikide pädevusse
kuuluvates küsimustes konsensusel. Liikmesriigid väljendavad oma
seisukohta riikide pädevusse kuuluvates küsimustes vaid siis, kui ühist
seisukohta ei ole suudetud vastu võtta.Madalmaade valitsus
viitab arvamusele 2/91, et rõhutada ühenduse ja liikmesriikide
võimalikult tiheda koostöö vajadust ühispädevuse korral. See koostöö
peaks viima tegevusjuhise vastuvõtmiseni. Madalmaade valitsus meenutab
EMÜ asutamislepingu endist artiklit 116, mis sisaldas olemasolevat
kokkulepet FAO raames ning Euroopa Liidu lepingu kolmanda samba
menetlusi, eriti artiklis K.5 sätestatud korda.Portugali valitsus
leiab, et võimalikud raskused, mis võivad esile kerkida seoses
liikmesriikide endi huvide esindamisega WTO-s või seoses nende
seisukohtade esitamisega, ei anna vastust pädevuse jaotuse küsimusele
ega takista jõudmast järeldusele, et antud lepingud on segavastutusega
lepingud. Portugali valitsus meenutab Euroopa Liidu lepingu
artiklis C, artikli J.1 lõikes 4 ja artikli J.2
lõikes 3 ning EÜ asutamislepingu artiklis 5 sätestatud koostöö
ja ühtsuse tagamise kohustusi. WTO läbirääkimiste käigus on ühenduse ja
liikmesriikide tegevusühtsuse eesmärk saavutatud. Niisugusel viisil
saadud kogemus peaks Portugali valitsuse arvates olema aluseks
tegevusjuhise väljatöötamisele, mis määratleks ühtaegu liikmesriikide
esindajana tegutseva komisjoni eriülesanded ning liikmesriikide ühiste
või kooskõlastatud seisukohtade vastuvõtmise korra nende pädevusse
kuuluvates küsimustes. Eesmärgiks peaks olema otsuse tegemine konsensuse
alusel, kui tegemist on teatud liikmesriigi eluliste või väga tähtsate
huvidega.Ühendkuningriigi valitsus
rõhutab, et Euroopa Kohtu küsimus puudutab tegelikult eelkõige ühenduse
ja liikmesriikide tulevast osalemist WTO-s. Ta meenutab, et ühendus ja
liikmesriigid tegid tõhusat koostööd Uruguay vooru mitmepoolsete
läbirääkimiste ajal, nagu nad oleksid teinud ka juhul, kui algusest
peale oleks kõik osapooled tunnistanud ühispädevust. See tõestab, et
niisugune koostöö on poliitiliselt võimalik ning see võib olla eriti
tõhus, tagamaks ühenduse ja liikmesriikide huvide arvestamist.Sellegipoolest
ei sobi teatud kindel koostöömeetod tingimata kõigi lepingute puhul ja
kõikidel asjaoludel. Seetõttu saab Ühendkuningriik üksnes visandada
kokkuleppemenetluse võimaliku kava, mille abil võib saavutada
välistegevuse ühtsuse WTO raames.1.
Menetlus hõlmab kogu ühenduse ja
liikmesriikide tegevuse WTO raames sõltumata sellest, kas küsimused
kuuluvad ühenduse või liikmesriikide pädevusse.2.
Komisjon on reeglina ainus
„esindaja” ning peab läbirääkimisi ühenduse ja liikmesriikide nimel;
erandjuhtudel võivad ka liikmesriigid oma seisukohti esitada ning
läbirääkimisi pidada. Rakendatava menetlusega määratletakse tingimused,
mille esinemisel nad võivad seda õigust kasutada.3.
Komisjon teavitab liikmesriike
läbirääkimiste ja diskussioonide kulgemisest ning võimaldab neil kohasel
viisil neis osaleda.4.       Komisjon edastab kiiresti liikmesriikidele kõik vajalikud dokumendid, sealhulgas eelnõud.5.
Komisjon võtab arvesse
liikmesriikide seisukohti. Vastav menetlus sätestatakse asjakohases
kokkuleppes.6.
Otsused seisukohtade või tegevuste
kohta tehakse antud valdkonnas kehtivatest ühenduse eeskirjadest ja
menetlustest lähtudes (näiteks EÜ asutamislepingu artikli 228
lõike 1 teine lause) ning ülejäänud juhtudel konsensuse alusel
määratletud ühise seisukoha põhjal.7.
Liikmesriigid väljendavad oma
seisukohti enese nimel, nagu nad seda praegu teevad, haldus- ja
eelarveküsimustes, kuid väldivad lahknevate seisukohtade esitamist.8.
Võetakse vastu õigusnormid, mis
määravad kindlaks, kuidas ühendus juhib vaidluste lahendamise
protseduuri WTO-s. Need normid peaksid ette nägema tiheda koostöö
komisjoni ja liikmesriikide vahel.9.
Juhul kui teatud liikmesriike
mõjutab teiste WTO lepinguosaliste tegevus, millega viimased nimetatud
lepingut rikuvad, peab asjakohaste sätetega ette nägema konsulteerimise
korra ning tiheda koostöö komisjoni ja liikmesriikide vahel.Ühendkuningriigi
valitsuse arvates ei ole kahtlust selles, et peagi määratletakse
eespool visandatud punktidele vastav kord. Liikmesriikidel ei ole
kavatsust õõnestada seda tohutut läbirääkimisjõudu, mida nad koos
rakendavad; nende ülimaks huviks on seda jõudu kasutada, et võimalikult
tõhusalt läbirääkimisi pidada. Euroopa Kohtu seisukoht I.     Sissejuhatus1        Küsimustega,
mille komisjon on edastanud EÜ asutamislepingu artikli 228
lõike 6 alusel Euroopa Kohtule esitatud arvamusetaotluses,
soovitakse kõigepealt välja selgitada, kas ühendusel on või ei ole
ainupädevus sõlmida mitmepoolseid kaubanduslepinguid, mis hõlmavad ka
ESTÜ ja Euratomi tooteid. Edasi puudutavad need küsimused ainupädevust,
mida ühendus võib kasutada kas EÜ asutamislepingu artikli 113
alusel, johtuvalt sisepädevuse ja välispädevuse omavahelisest
vastavusest, või EÜ asutamislepingu artiklite 100a või 235
alusel selleks, et sõlmida teenustekaubanduse üldleping (edaspidi
„GATS-leping”) ja intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspekte,
sealhulgas võltsitud kaupade kaubandust käsitlev leping (edaspidi
„TRIPS-leping”).2        Kõnealused
lepingud on lisatud Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamislepingule
(edaspidi „WTO leping”). WTO leping loob oma lisades sisalduvate
lepingute ja neile lisanduvate õigusaktidega seotud küsimustes ühise
institutsioonilise raamistiku oma liikmete kaubandussuhete
korraldamiseks (WTO lepingu II artikli lõige 1). Need lepingud
hõlmavad 20. septembri 1986. aasta Punta del Este ministrite
deklaratsiooniga käivitatud mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste
Uruguay vooru tulemusi.3        Selle
deklaratsiooni heakskiitmisel otsustasid liikmesriigid ja nõukogu
„läbirääkimiste käigus maksimaalse ühtsuse tagamiseks”, et „komisjon
tegutseb ainuläbirääkijana ühenduse ja liikmesriikide nimel”.
Sellegipoolest lisati istungi protokolli, et see otsus „ei mõjuta
küsimust ühenduse ja liikmesriikide pädevusest üksikutes valdkondades”.4        Uruguay
vooru läbirääkimiste pidamiseks Punta del Este konverentsil
spetsiaalselt loodud kaubandusläbirääkimiste komitee, tulnud kokku
kõrgemate ametnike tasandil, kiitis 15. detsembril 1993 heaks
mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay vooru tulemusi ühendava
lõppakti.5        Oma
7. ja 8. märtsi 1994. aasta istungitel otsustas nõukogu
lõppaktile ja WTO lepingule alla kirjutada. Nõukogu volitas oma
eesistuja ning komisjoni liikme Sir Leon Brittani Euroopa Liidu Nõukogu
nimel lõppaktile ja WTO lepingule 15. aprillil 1994 Marrakechis
alla kirjutama. Liikmesriikide esindajad, kes leidsid, et need
dokumendid „hõlmavad ka riikide pädevuses olevaid küsimusi”, leppisid
samal kuupäeval kokku lõppakti ja WTO lepingu allakirjutamises. Omalt
poolt lisas komisjon protokolli oma seisukoha, et „lõppakt […] ja
sellele lisatud lepingud kuuluvad ühenduse ainupädevusse”.6        Komisjon
esitas arvamusetaotluse 6. aprillil 1994. Tema küsimused on
järgmised:„Seoses GATT-i kaubandusläbirääkimiste Uruguay vooru tulemustega, mis sisalduvad 15. detsembri 1993. aasta lõppaktis:1.      Kas
Euroopa Ühendus on pädev sõlmima WTO asutamislepingu kõiki osi, mis
käsitlevad teenustekaubandust (GATS-leping) ja intellektuaalomandi
õiguste kaubandusaspekte, sealhulgas ka võltsitud kaupade kaubandust
(TRIPS-leping), võttes aluseks EÜ asutamislepingu, täpsemalt selle
artikli 113 eraldi võetuna või koostoimes artiklitega 100a
ja/või 235?2.      Kas
Euroopa Ühendus on pädev sõlmima iseseisvalt neid WTO lepingu osi, mis
käsitlevad eranditult ESTÜ asutamislepingu ja Euratomi asutamislepingu
kohaldamisalasse kuuluvaid tooteid ja/või teenuseid?3.      Kui
vastus eespool esitatud kahele küsimusele on jaatav, kas see mõjutab
liikmesriikide pädevust sõlmida WTO lepingut, arvestades varem
saavutatud kokkulepet, et neist saavad WTO asutajaliikmed?”7        Uruguay
vooru tulemusena sõlmitud lepingud kirjutati alla 15. aprillil
1994 Marrakechis. Ühenduse ja selle liikmesriikide nimel kirjutati need
alla vastavalt otsustele, millele on osutatud eespool (punkt 5).8        Komisjoni
arvamusetaotlusest teavitati nõukogu ja liikmesriike 24. mail
1994. II.   Taotluse vastuvõetavus9        Esmalt
tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib
asutamislepingu artikli 228 lõike 6 alusel Euroopa Kohtu
arvamust taotleda eelkõige küsimustes, mis puudutavad kolmandate
riikidega konkreetse lepingu sõlmimise pädevuse jaotust ühenduse ja
liikmesriikide vahel, nagu see on käesoleval juhul (vt 11. novembri
1975. aasta arvamus 1/75, EKL 1975, lk 1355 ja
eriti lk 1360, 4. oktoobri 1979. aasta arvamus 1/78,
EKL 1979, lk 2871, punkt 30, ja 19. märtsi
1993. aasta arvamus 2/91, EKL 1993, lk I-1061,
punkt 3).10      Hispaania
valitsus nõuab taotluse tunnistamist vastuvõetamatuks. Ta väidab, et
artikli 228 alusel saab arvamuse taotlemise menetlust alustada vaid
staadiumis, kus ühendus ei ole veel rahvusvaheliste kohustustega
seotud. Hispaania valitsus märgib, et lõppakti allakirjutamine
Marrakechis tähendas läbirääkimiste tulemuseks olevate tekstide
autentseks tunnistamist ning tõi allakirjutajate jaoks kaasa kohustuse
esitada need heakskiitmiseks oma vastavatele asutustele. Nõukogu ja
Madalmaade valitsus väljendavad lihtsalt kahtlust, kas juba alla
kirjutatud lepingut saab lugeda „kavas olevaks” lepinguks
artikli 228 tähenduses.11      Need vastuväited ja kahtlused tuleb kummutada.12      Euroopa
Kohtu arvamust võib artikli 228 lõike 6 alusel taotleda mis
tahes hetkel enne seda, kui ühendus väljendab lõplikult oma nõusolekut
olla lepinguga seotud. Kuni sellist nõusolekut ei ole antud, jääb leping
kavas olevaks lepinguks. Seega ei saa miski muuta kõnealust taotlust
vastuvõetamatuks. III. Komisjoni küsimuste sõnastus13      Nõukogu
arvustab komisjoni esitatud küsimuste sõnastust. Et menetlus puudutab
lepingut, millele vastavalt oma volitustele on alla kirjutanud ühendus
ja liikmesriigid, ei ole küsimus selles, kas ühendus võib selle lepingu
allkirjastada ja sõlmida üksinda (nõukogu arvates hüpoteetiline
küsimus), vaid selles, kas „Uruguay vooru tulemuseks olnud lepingute
ühine sõlmimine ühenduse ja liikmesriikide poolt […] vastab Euroopa
ühenduste asutamislepingutega sätestatud volituste jaotusele”, mis oleks
välistatud, kui leping tervikuna kuuluks ühenduse ainupädevusse.14      Nõukogu
kriitika, millega ühineb Portugali valitsus, tuleb tagasi lükata.
Ükskõik, kas küsimused on esitatud nõukogu kombel või komisjoni
sõnastuses, on põhiprobleem välja selgitada, kas ühendusel on WTO
lepingu ja selle lisade sõlmimise ainupädevus. Sellele põhiprobleemile
otsibki Euroopa Kohus vastust käesoleva arvamuse ülejäänud osas,
käsitledes järgemööda teatud eriküsimusi, mis tulenevad mitmepoolsetest
kaubanduslepingutest, GATS-lepingust ja TRIPS-lepingust. Esmajoones
tuleb siiski peatuda nõukogu ja mõne märkusi esitanud valitsuse
argumentidel, mis seonduvad liikmesriikidest sõltuvate territooriumide
esindamisega, ning Portugali valitsuse argumentidel liikmesriikide
osalemisega WTO tegevuse rahastamise kohta. IV.   Teatavate liikmesriikidest sõltuvate territooriumide esindamine15      Erinevalt
komisjoni väitest, et ühendusele kuulub WTO lepingu ja selle lisade
sõlmimise ainupädevus, väidavad nõukogu ja mõned märkusi esitanud
valitsused, et teatud liikmesriigid säilitavad pädevuse sõlmida ja täita
lepinguid territooriumide nimel, millele Euroopa ühenduste
asutamislepingud ei laiene.16      Pealegi
väidab Prantsuse valitsus, et kuna WTO leping ja selle lisad jäävad
mitmes punktis väljapoole ülemeremaade- ja territooriumide
assotsieerimiskorra kohaldamisala, on nendes punktides üksnes
Prantsusmaa pädev sõlmima WTO lepingut ja selle lisasid.17      Nagu
Euroopa Kohus oma eespool viidatud arvamuses 1/78 (punkt 62)
otsustas, on kõnealused territooriumid ühenduse suhtes samas olukorras
kui kolmandad riigid, sest need jäävad EMÜ asutamislepingu
kohaldamisalast välja. Seega osalevad riigid, kellest sõltuvad need
ühenduse õiguse kohaldamisalast välja jäävad territooriumid, antud
rahvusvahelises lepingus mitte ühenduse liikmesriikidena, vaid neid
sõltlasterritooriume rahvusvahelistes suhetes esindavate riikidena.18      Ent
nagu Euroopa Kohus nimetatud arvamuses (samas punktis) märkis, ei saa
nende liikmesriikide eriseisund siiski mõjutada seda, kuidas
lahendatakse probleem, mis on seotud pädevusvaldkondade piiritlemisega
ühenduse sees. V.     Eelarve- ja finantsküsimused19      Viidates
WTO lepingu VII artiklile, mis sätestab, et iga liige maksab oma
osa WTO kuludest, väidab Portugali valitsus, et ühenduse liikmesriikide
kuulumine WTO asutajaliikmete hulka (vt XI artikli lõige 1)
õigustab piisavalt liikmesriikide osalemist lepingu sõlmimises, isegi
kui rahastamise küsimus ei ole nii otsustava tähtsusega, kui eespool
viidatud arvamuse 1/78 aluseks olnud rahvusvahelise kautšukilepingu
puhul. Portugali valitsus lisab oma riigiõigusest tuleneva argumendi,
et rahvusvahelised lepingud, mis sätestavad Portugali kuulumise
rahvusvahelistesse organisatsioonidesse, peab heaks kiitma riigi
parlament.20      Viimase
argumendi suhtes piisab vastusest, et isegi põhiseadusliku väärtusega
siseriiklikud õigusnormid ei saa muuta liikmesriikide ja ühenduse
vahelist rahvusvaheliste volituste jaotust, nagu see on sätestatud
asutamislepingus.21      Ka
esimese argumendiga ei saa nõustuda. Arvestades, et WTO on
rahvusvaheline organisatsioon, kes käsutab vaid halduseelarvet ega
teosta iseseisvat rahanduspoliitikat, ei õigusta asjaolu, et
liikmesriigid kannavad osa selle kuludest, liikmesriikide osalemist WTO
lepingu sõlmimises. VI.   Mitmepoolsed kaubanduslepingud22      Komisjon
ja märkusi esitanud pooled on ühel meelel selles, et mitmepoolsed
kaubanduslepingud kuuluvad põhiosas ühise kaubanduspoliitika valdkonda
ning on seega EÜ asutamislepingu artikli 113 alusel ühenduse
ainupädevuses. Nende vaated erinevad ainult spetsiifilistes punktides.23      Nõukogu
ega ükski märkusi esitanud liikmesriik ei vaidlusta komisjoni väidet,
et ühendusel on Euratomi tooteid hõlmavate mitmepoolsete
kaubanduslepingute sõlmimise ainupädevus. Et komisjon tõstatas selle
probleemi oma teises küsimuses, on selle käsitlemine vajalik.24      EÜ
asutamislepingu artikli 232 lõikes 2 on täpsustatud, et selle
lepingu sätetega „ei kalduta kõrvale Euroopa Aatomienergiaühenduse
asutamislepingu sätetest”. Et Euratomi asutamisleping ei sisalda
väliskaubandusega seotud sätteid, ei välista miski EÜ asutamislepingu
artikli 113 alusel sõlmitud lepingute laienemist Euratomi toodete
rahvusvahelisele kaubandusele.25      Seevastu
ESTÜ toodete suhtes on lahkarvamusel ühelt poolt komisjon, kes leiab,
et EÜ asutamislepingu artikli 113 alusel ühendusele antud
ainupädevus hõlmab ka ESTÜ tooteid, ning teiselt poolt nõukogu ja enamik
märkusi esitanud liikmesriike, kes väidavad ESTÜ asutamislepingu
artiklile 71 viidates, et pädevus kuulub hoopis liikmesriikidele.26      ESTÜ
asutamislepingu artikkel 71 sätestab tõepoolest, et „käesolev
leping ei mõjuta liikmesriikide valitsuste pädevust kaubanduspoliitika
küsimustes, kui käesolevas lepingus ei ole ette nähtud teisiti”. Samuti
sätestab EÜ asutamislepingu artikli 232 lõige 1, et nimetatud
lepingu sätted ei mõjuta ESTÜ asutamislepingu sätete kohaldamist,
eelkõige liikmesriikide õigusi ja kohustusi ning institutsioonide
volitusi.27      Kuna
ESTÜ asutamisleping koostati ajal, mil Euroopa Majandusühendust veel ei
eksisteerinud, sai selle lepingu artikkel 71 silmas pidada vaid
söe- ja terasetooteid. Igal juhul sai see liikmesriikide pädevuse
reserveerida vaid ESTÜ tooteid puudutavate lepingute osas. Teisalt on
ühendusel EÜ asutamislepingu artikli 113 alusel ainupädevus sõlmida
üldise iseloomuga, st kõiki kaubaliike hõlmavat välislepingut, isegi
kui nende kaupade hulka kuuluvad ESTÜ tooted. Nagu Euroopa Kohus oma
eespool viidatud arvamuses 1/75 (lk 1365, kolmas lõik)
otsustas, ei saa ESTÜ asutamislepingu artikkel 71 „muuta EMÜ
asutamislepingu artikleid 113 ja 114 kohaldamatuks ega
mõjutada ühise kaubanduspoliitika valdkonnas rahvusvaheliste lepingute
üle läbirääkimiste pidamise ja nende sõlmimise pädevuse kuulumist
ühendusele”. Käesoleval juhul tuleneb mitmepoolsete kaubanduslepingute
uurimisest, et ükski neist ei käsitle ainuomaselt ESTÜ tooteid. Seetõttu
ei saa ühenduse ainupädevust sõlmida niisuguseid lepinguid seada
kahtluse alla põhjendusega, et need kehtivad ka ESTÜ toodete kohta.28      Nõukogu
väidab, et EÜ asutamislepingu artikkel 43 tuleb võtta aluseks tema
otsusele sõlmida WTO leping ja selle lisad põllumajanduslepingu osas,
sest see leping ei puuduta mitte ainult rahvusvahelise
põllumajanduskaubanduse suhtes kohaldatavaid meetmeid, vaid eelkõige
põllumajandusturgude korralduse sise-eeskirju. Ühendkuningriigi valitsus
selgitab, et kuna põllumajandustoodete lepingus sisalduvad kohustused
vähendada siseriiklikke ja eksporditoetusi mõjutavad ühist
turukorraldust ning kuna need puudutavad ühenduse tooteid, mitte
importtooteid, siis ei kohaldata nende suhtes EÜ asutamislepingu
artiklit 113.29      Mis
puutub põllumajanduslepingusse, siis on artiklit 43 kahtlemata
peetud kohaseks õiguslikuks aluseks direktiivile, milles sätestatakse
kaupade turustustingimuste ühtsed eeskirjad mitte ainult
ühendusesisesele kaubavahetusele, vaid ka kolmandatest riikidest pärit
kaupadele (vt 16. novembri 1989. aasta otsus
kohtuasjas C-131/87: komisjon vs. nõukogu, EKL 1989,
lk I-3764, punkt 27). See direktiiv oli suunatud ühe või mitme
asutamislepingu artiklis 39 sätestatud ühise
põllumajanduspoliitika eesmärgi saavutamisele. WTO lepingule lisatud
põllumajandusleping seda ei taotle. Põllumajanduslepingu eesmärk on luua
ülemaailmne „õiglane ja turule suunatud põllumajandusalase kaubanduse
süsteem” (vt nimetatud lepingu preambul). Tõsiasi, et selle lepingu
raames võetud kohustuste ühendusesiseste rakendusmeetmete vastuvõtmine
peab toimuma asutamislepingu artikli 43 alusel, ei välista, et
rahvusvaheliste kohustuste endi võtmine võib toimuda ainult
artikli 113 alusel.30      Edasi
väidab nõukogu, et samadel põhjustel kui põllumajanduslepingu puhul,
tuleb EÜ asutamislepingu artikkel 43 võtta aluseks ka tema otsusele
sõlmida sanitaar- ja fütosanitaarmeetmete rakendamise leping.31      See
väide tuleb ümber lükata. Sanitaar- ja fütosanitaarmeetmete rakendamise
lepingu eesmärk on, nagu selle preambulis märgitud, luua „eeskirjade ja
põhimõtete mitmepoolset raamistikku, millest juhindudes toimuks
sanitaar- ja fütosanitaarmeetmete täiustamine, võtmine ja kehtestamine,
et viia miinimumini nende negatiivne mõju kaubandusele”. Niisugune
leping võib olla sõlmitud ainult artikli 113 alusel.32      Madalmaade
valitsuse arvates on ühenduse ja liikmesriikide ühine osalemine WTO
lepingus õigustatud, sest liikmesriikidel on mõne selle valdkonna
ühenduse direktiivi mittekohustuslikkuse tõttu iseseisev pädevus
tehniliste kaubandustõkete valdkonnas, samuti seepärast, et selles
valdkonnas pole saavutatud ega ette nähtud täielikku ühtlustamist.33      Selle
argumendiga ei saa nõustuda. Tehnilisi kaubandustõkkeid käsitlev
leping, mille sätete eesmärk on lihtsalt tagada, et tehnilised eeskirjad
ja standardid ning tehnilistele eeskirjadele ja standarditele vastavuse
hindamise kord ei tekitaks tarbetuid takistusi rahvusvahelisele
kaubandusele (vt nimetatud lepingu põhjendusi ning artikleid 2.2
ja 5.1.2), kuulub ühise kaubanduspoliitika alla.34      Eeltoodud
kaalutlustest ilmneb, et ühendusel on EÜ asutamislepingu
artikli 113 alusel ainupädevus sõlmida mitmepoolseid
kaubanduslepinguid. VII. EÜ asutamislepingu artikkel 113, GATS- ja TRIPS-leping35      Komisjoni
põhiväide on, et nii GATS- kui ka TRIPS-lepingu sõlmimine jääb ühenduse
ainupädevusse, mis on ühise kaubanduspoliitika küsimustes antud
ühendusele EÜ asutamislepingu artikliga 113. Seda seisukohta on
energiliselt vaidlustanud nii nõukogu, märkusi esitanud liikmesriigid
kui ka Euroopa Parlament, kellel tema enda palvel lubati märkusi
esitada. Seega on otstarbekas alustada komisjoni põhiväite
käsitlemisega, vaadeldes vastavalt nii GATS- kui ka TRIPS-lepingut. A.     GATS-leping36      Tuginedes
eelkõige ühise kaubanduspoliitika mõiste laiale tõlgendamisele Euroopa
Kohtu praktikas (vt eespool viidatud arvamus 1/78, punktid 44
ja 45), kaupade ja teenuste vahelistele sidemetele või kattuvusele,
GATS-lepingu eesmärgile ja kasutatud õigusaktidele, järeldab komisjon,
et teenused kuuluvad ühise kaubanduspoliitika valdkonda, ilma et oleks
vaja teha vahet erinevate teenuse osutamise viiside, eelkõige teenuste
otsese piiriülese osutamise ja teenusetarbija riigis kaubandusliku
kohaloleku kaudu osutamise vahel. Samuti väidab komisjon, et erinevalt
ohutuseeskirju käsitlevatest lepingutest kuuluvad kaubandusliku
iseloomuga rahvusvahelised transpordilepingud ühise kaubanduspoliitika
valdkonda, mitte asutamislepingu ühist transpordipoliitikat käsitleva
jaotise alla.37      On
asjakohane käsitleda esiteks transpordiga mitteseotud teenuseid ning
seejärel transporti kui eraldi teenuseliiki.38      Esimese
kategooria kohta tuleb kõigepealt meenutada, et vastuseks küsimusele
ühenduse pädevuse ulatuse kohta kohalike kulude normi käsitleva korra
osas leidis Euroopa Kohus oma arvamuses 1/75, et „ühise
kaubanduspoliitika valdkond ja eelkõige ekspordipoliitikaga seonduv
hõlmab vältimatult eksporditoetuste süsteeme ning eelkõige
eksporditehingutega seotud kohalikke kulusid finantseerivate laenudega
seotud meetmeid” (EKL 1975, lk 1362). Vaadeldavad kohalikud
kulud hõlmasid nii kaupade kui ka teenuste tarnimist. Sellegipoolest
tunnustas Euroopa Kohus ühenduse ainupädevust ilma kaupade ja teenuste
vahel vahet tegemata.39      Oma
eespool viidatud arvamuses 1/78 (punkt 44) välistas Euroopa
Kohus artikli 113 niisuguse tõlgendamise, „mille tulemuseks oleks
ühise kaubanduspoliitika taandamine üksnes väliskaubanduse
traditsioonilisi aspekte mõjutavate vahendite kasutamisele”. Vastupidi,
ta leidis, et „väliskaubanduse küsimust tuleb reguleerida
tulevikuväljavaadetele avatult”, mida kinnitab ka „tõsiasi, et
artiklis 113 sisalduv kaubanduspoliitika eesmärkide loetelu […] ei
ole mõeldud ammendavana” (eespool viidatud arvamus 1/78,
punkt 45).40      Komisjon
rõhutab oma arvamusetaotluses, et teatud arenenud riikides on
teenustesektorist saanud valitsev majandussektor ning et
maailmamajanduses leiavad aset põhjalikud struktuurimuutused, mille
käigus tavaline tööstus siirdub arengumaadesse, samas kui arenenud
majandusega maad kipuvad muutuma põhiliselt suure lisandväärtusega
teenuste ja toodete eksportijaks. Euroopa Kohus tõdeb, et seda
arengusuunda kinnitavad ka WTO leping ja selle lisad, mille üle peeti
ühtseid, nii kaupu kui ka teenuseid hõlmavaid läbirääkimisi.41      Arvestades
rahvusvahelise kaubanduse kõnealust arengusuunda, välistab ühise
kaubanduspoliitika avatud iseloom, et teenustekaubandus jääks algusest
peale põhimõtteliselt asutamislepingu artikli 113 kohaldamisalast
välja, nagu väidavad mõned märkusi esitanud valitsused.42      Et
seda järeldust täpsustada, tuleb aga arvesse võtta GATS-lepingus toodud
teenustekaubanduse määratlust, et veenduda, kas asutamislepingu üldine
struktuur ei kitsenda ulatust, milles teenustekaubandus saab kuuluda
artikli 113 kohaldamisalasse.43      GATS-lepingu
I artikli lõikes 2 on määratletud, et teenustekaubandus
hõlmab nelja teenuse osutamise viisi: 1) piiriülene tarnimine, mis
ei too endaga kaasa isikute liikumist; 2) välisriigis tarbimine,
mis toob kaasa tarbija liikumise WTO liikmesriiki, kus asub tarnija;
3) kaubanduslik kohalolek, st tütarettevõtja või filiaali asumine
WTO liikmesriigi territooriumil, kus teenust pakutakse; 4) WTO
liikmesriigi füüsiliste isikute kohalviibimine, mis võimaldab ühe
liikmesriigi tarnijal osutada teenuseid teise liikmesriigi
territooriumil.44      Piiriülese
tarnimise puhul osutab ühes riigis asuv tarnija teenuse teises riigis
asuvale tarbijale. Tarnija ei liigu tarbija riiki, ja vastupidi, tarbija
ei liigu tarnija riiki. Niisugune olukord ei erine kaubavahetusest, mis
kahtlemata on asutamislepingu tähenduses hõlmatud ühise
kaubanduspoliitikaga. Seega ei leidu ühtki erilist põhjust, miks
niisugune tarnimine ei võiks kuuluda ühise kaubanduspoliitika määratluse
alla.45      Sama
ei kehti aga GATS-lepinguga hõlmatud kolme ülejäänud teenuse osutamise
viisi, st välisriigis tarbimise, kaubandusliku kohaloleku ja füüsiliste
isikute kohalviibimise kohta.46      Seoses
füüsiliste isikutega ilmneb asutamislepingu artiklist 3, kus
tehakse vahet mõistetel „ühine kaubanduspoliitika” (punkt b) ja
„meetmed, mis käsitlevad isikute sissesõitu ja liikumist”
(punkt d), et kolmandate riikide kodanike kohtlemist liikmesriikide
välispiiri ületamisel ei saa vaadelda ühise kaubanduspoliitika osana.
Üldiselt näitab see, et asutamislepingus on eraldi peatükid füüsiliste
ja juriidiliste isikute vaba liikumise kohta, et need küsimused ei kuulu
ühise kaubanduspoliitika alla.47      Sellest
järeldub, et GATS-lepingus „välisriigis tarbimiseks”, „kaubanduslikuks
kohalolekuks” ja „füüsiliste isikute viibimiseks” nimetatud teenuse
osutamise viisid ei ole hõlmatud ühise kaubanduspoliitikaga.48      Järgmisena
tuleb vaadelda transporti kui erilist teenuseliiki. Transpordi kohta on
asutamislepingus omaette jaotis (IV jaotis), mis seisab eraldi
ühisele kaubanduspoliitikale pühendatud VII jaotisest. Nimelt
seoses transpordipoliitikaga otsustas Euroopa Kohus esmakordselt, et
ühendusele kuuluv rahvusvaheliste lepingute sõlmimise pädevus „ei tulene
üksnes asutamislepingu sõnaselgetest volitusnormidest – nagu
artiklid 113 ja 114 tolli- ja kaubanduskokkulepete ning
artikkel 238 assotsiatsioonilepingute suhtes –, vaid võib johtuda
ka asutamislepingu muudest sätetest ja õigusaktidest, mida ühenduse
institutsioonid seoses nende sätetega on vastu võtnud” (vt
31. märtsi 1971. aasta otsus kohtuasjas 22/70: komisjon vs.
nõukogu, EKL 1971, lk 263, punkt 16, nn
AETR-kohtuotsus). Selle otsuse mõtte kohaselt ei hõlma artikkel 113
transpordiküsimustes sõlmitud rahvusvahelisi lepinguid.49      AETR-kohtuotsuse
mõjuala ei saa kitsendada, eristades kaubandusliku sisuga lepingutest
lepingud, mis käsitlevad ohutuseeskirju, nagu AETR-kohtuotsuses
käsitletud kutseliste autojuhtide sõiduaja pikkusega seotud
ohutuseeskirjad.50      AETR-kohtuotsuses
sellist vahet ei tehta. Euroopa Kohus kinnitas seda analüüsi oma
26. aprilli 1977. aasta arvamuses 1/76 (EKL 1977,
lk 741) lepingu kohta, mille eesmärk oli majandusolukorra
tervendamine siseveetranspordi sektoris – teisisõnu majanduslepingu
kohta, millega ei sätestata ohutuseeskirju. Pealegi on transporti
käsitleva jaotise alusel sõlmitud arvukalt lepinguid kolmandate
riikidega; nende lepingute üsna pika nimekirja esitas Ühendkuningriik
oma märkustes.51      Oma
seisukoha toetuseks viitas komisjon mitmele artikli 113 alusel
kehtestatud transporditeenuste peatamist hõlmavale embargole:
Iraagi-vastased meetmed – nõukogu 8. augusti 1990. aasta
määrus (EMÜ) nr 2340/90, millega tõkestatakse ühenduse kaubavahetus
Iraagi ja Kuveidiga (EÜT L 213, lk 1), nõukogu
29. oktoobri 1990. aasta määrus (EMÜ) nr 3155/90, millega
laiendatakse ja muudetakse määrust (EMÜ) nr 2340/90 Iraagi ja
Kuveidiga kaubavahetuse tõkestamise kohta (EÜT L 304, lk 1),
ning nõukogu 7. mai 1991. aasta määrus (EMÜ) nr 1194/91,
millega muudetakse määrusi (EMÜ) nr 2340/90 ja (EMÜ)
nr 3155/90, millega tõkestatakse ühenduse kaubavahetus Iraagi ja
Kuveidiga (EÜT L 115, lk 37); Jugoslaavia Liitvabariigi
(Serbia ja Montenegro) vastased meetmed – nõukogu 26. aprilli
1993. aasta määrus (EMÜ) nr 990/93 Euroopa Majandusühenduse ja
Jugoslaavia Liitvabariigi (Serbia ja Montenegro) kaubavahetuse kohta
(EÜT L 102, lk 14); Haiiti-vastased meetmed – nõukogu
24. juuni 1993. aasta määrus (EMÜ) nr 1608/93, millega
kehtestatakse embargo Euroopa Majandusühenduse ja Haiiti vahelise teatud
kaubavahetuse suhtes (EÜT L 155, lk 2). Need pretsedendid ei
ole otsustava tähendusega. Kuna kõnealused embargod, nagu Euroopa
Parlament on õigesti märkinud, olid seotud eelkõige toodete impordi ja
ekspordiga, ei oleks need saanud olla tõhusad, kui poleks otsustatud
samal ajal peatada transporditeenuseid. Niisuguses peatamises tuleb näha
põhimeetme vajalikku lisandit. Järelikult ei ole need pretsedendid
asjassepuutuvad, kui tegemist on küsimusega, kas ühendusel on
artikli 113 alusel ainupädevus sõlmida rahvusvahelisi
transpordilepinguid.52      Igal
juhul nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et korrektse õigusliku
aluse valikul ei saa nõukogu praktika kalduda kõrvale asutamislepinguga
kehtestatud eeskirjadest ning sellega ei saa luua ühenduse
institutsioonidele siduvat pretsedenti (vt 23. veebruari
1988. aasta otsus kohtuasjas 68/86: Ühendkuningriik vs. nõukogu, EKL 1988, lk 855, punkt 24).53      Eelnenud
kaalutlustest järeldub, et asutamislepingu artikkel 113 hõlmab
vaid piiriülest tarnimist ega laiene transpordi valdkonnas sõlmitud
rahvusvahelistele lepingutele. B.     TRIPS-leping54      Oma
väidet, et ühendusel on artikli 113 alusel ainupädevus, toetab
komisjon põhiliselt argumendiga, et intellektuaalomandi õigusi
käsitlevad eeskirjad on tihedalt seotud nende toodete ja teenuste
kaubandusega, mille suhtes neid kohaldatakse.55      Esiteks
tuleb märkida, et intellektuaalomandi õiguskaitse tagamist käsitlev
TRIPS-lepingu III jao 4. osa sisaldab piirimeetmetega seotud
erinõudeid. Nagu Ühendkuningriik on märkinud, vastab sellele jaole
nõukogu 1. detsembri 1986. aasta määrus (EMÜ) nr 3842/86
võltsitud kauba vabasse ringlusse lubamist keelustavate meetmete
sätestamise kohta (EÜT L 357, lk 1). Niivõrd kui nimetatud
määrus puudutab võltsitud kaupade vabasse ringlusse lubamise keelamist,
on see õigustatult vastu võetud artikli 113 alusel: viimane
käsitleb tollimeetmeid ühenduse välispiiridel. Et seda liiki meetmeid
võivad võtta ühenduse institutsioonid iseseisvalt EÜ asutamislepingu
artikli 113 alusel, kuulub nendes küsimustes rahvusvaheliste
lepingute sõlmimine üksnes ühenduse pädevusse.56      Kui
võltsitud kaupade vabasse ringlusse laskmist käsitlevad TRIPS-lepingu
sätted välja arvata, siis muudes küsimustes ei saa komisjoni
seisukohtadega nõustuda.57      Kahtlemata
eksisteerib side intellektuaalomandi ja kaubavahetuse vahel.
Intellektuaalomandi õigused võimaldavad nende valdajatel takistada
kolmandatel isikutel sooritada teatud tegusid. Kaubamärgi kasutamise,
toote valmistamise, disainilahenduse kopeerimise, samuti raamatu, plaadi
või videokasseti reprodutseerimise keelamise õigus mõjutab vältimatult
kaubavahetust. Intellektuaalomandi õigused on isegi spetsiaalselt
orienteeritud niisuguse mõju avaldamisele. Nende õiguste arvamiseks
asutamislepingu artikli 113 kohaldamisalasse sellest ei piisa.
Intellektuaalomandi õigused ei ole eriomaselt suunatud rahvusvahelisele
kaubandusele; nad mõjutavad sisekaubandust samavõrd või isegi rohkem kui
rahvusvahelist kaubandust.58      Nagu
Prantsuse valitsus on õigustatult märkinud, seisneb TRIPS-lepingu
põhieesmärk intellektuaalomandi kaitse ülemaailmses tugevdamises ja
ühtlustamises. Komisjon on ise möönnud, et kuna TRIPS-leping sätestab
eeskirju valdkondades, kus ühendusel puuduvad ühtlustamismeetmed,
võimaldaks selle sõlmimine samaaegselt viia lõpuni ühendusesisese
ühtlustamise ning aidata seega kaasa ühisturu loomisele ja toimimisele.59      Siinkohal
tuleb rõhutada, et ühendus on artiklite 100 ja 100a alusel
intellektuaalomandi valdkonnas pädev siseriiklikke õigusakte ühtlustama
ja artiklile 235 tuginedes võib ta siseriiklike õiguste kõrvale
luua uusi õigusi, nagu ta on teinud nõukogu 20. detsembri
1993. aasta määrusega (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta
(EÜT 14.1.1994, L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01,
lk 146). Nende meetmete võtmisel tuleb järgida artikli 113
omadest erinevaid hääletus- (ühehäälsus artiklite 100 ja 235
puhul) või menetlusnõudeid (parlamendiga konsulteerimine
artiklite 100 ja 235 puhul, kaasotsustamismenetlus
artikli 100a puhul).60      Kui
tunnustada ühenduse ainupädevust sõlmida kolmandate riikidega
intellektuaalomandi kaitset ühtlustavaid lepinguid ning korraldada samal
ajal ühtlustamist ühenduse tasandil, tekiks ühenduse institutsioonidel
võimalus ühendusesisestest kohustuslikest menetlus- ja hääletusnõuetest
kõrvale hoida.61      Institutsioonide
praktika artikli 113 alusel võetud ühepoolsete meetmete või
välislepingute osas ei saa muuta seda järeldust.62      Komisjon
viitab kolmele juhtumile, mille puhul „uue kaubanduspoliitilise
vahendi” (nõukogu 17. septembri 1984. aasta määrus (EMÜ) nr
2641/84 ühise kaubanduspoliitika tõhustamise kohta, eelkõige seoses
kaitsega lubamatute kaubandustavade vastu (EÜT L 252, lk 1),
mis põhineb asutamislepingu artiklil 113) raames algatati
menetlused ühenduse huvide kaitseks intellektuaalomandi valdkonnas:
komisjoni 12. märtsi 1987. aasta otsus 87/251/EMÜ
algatada rahvusvaheline konsulteerimis- ja vaidluste lahendamise
menetlus seoses Ameerika Ühendriikide meetmetega, mis välistas teatud
aramiidkiudude impordi Ühendriikidesse (EÜT L 117, lk 18);
algatamisteade „lubamatu kaubandustavaga” seotud menetluse kohta
helisalvestiste keelatud reprodutseerimise vastu Indoneesias
(EÜT 1987, C 136, lk 3); algatamisteade uurimismenetluse
kohta seoses nõukogu määruses (EMÜ) nr 2641/84 määratletud lubamatu
kaubandustavaga, mille puhul oli tegemist ühenduse helisalvestiste
piraatkaubandusega Tais (EÜT 1991, C 189, lk 26).63      Meetmed,
mida nimetatud määruse alusel võib võtta vastukaaluks ühenduse
ettevõtjatele kuuluvate intellektuaalomandi õiguste kaitse puudumisele
(või nende diskrimineerimisele selles valdkonnas) kolmandas riigis, ei
ole seotud TRIPS-lepingu põhieesmärgiks oleva intellektuaalomandi kaitse
ühtlustamisega. Eespool viidatud määruse nr 2641/84
artikli 10 lõike 3 kohaselt on nendeks meetmeteks:
kaubanduspoliitilistest läbirääkimistest tulenevate soodustuste
peatamine või tühistamine; olemasolevate tollimaksude tõstmine või uute
impordilõivude kehtestamine; koguseliste piirangute või muude impordi-
või eksporditingimusi muutvate meetmete sisseseadmine kaubavahetuses
asjaomase kolmanda riigiga. Kõik need meetmed kuuluvad oma olemuselt
kaubanduspoliitika alla.64      Samuti
toetub komisjon meetmetele, mis ühendus võttis Korea suhtes vastavalt
nõukogu 19. detsembri 1988. aasta määrusele (EMÜ)
nr 4257/88, millega kohaldatakse 1989. aastaks üldisi
tariifseid soodustusi arengumaadest pärit teatud tööstustoodete suhtes
(EÜT L 375, lk 1). Kuna Korea diskrimineeris
intellektuaalomandi kaitse valdkonnas oma kaubanduspartnereid (vt
määruse 18. põhjendus), peatas ühendus tema toodete suhtes üldised
tariifsed soodustused (sama määruse artikli 1 lõige 3).65      See
argument ei ole eelmisest veenvam. Kuna üldiste tariifsete soodustuste
kohaldamine on kaubanduspoliitika meede, nagu leidis Euroopa Kohus (vt
26. märtsi 1987. aasta otsus kohtuasjas 45/86: komisjon vs.
nõukogu, EKL 1987, lk 1493, punkt 21, nn üldiste
tariifsete soodustuste kohtuasi), on seda ka nende kohaldamise
peatamine. See ei tõesta mingil viisil, et ühendusel on artikli 113
alusel ainupädevus sõlmida kolmandate riikidega intellektuaalomandi
kaitse ülemaailmse ühtlustamise lepingut.66      Oma
seisukoha toetuseks tsiteeris komisjon asutamislepingu artikli 113
alusel kolmandate riikidega sõlmitud teatud lepingute
intellektuaalomandi kaitsega seotud sätteid.67      Tuleb
rõhutada, et niisuguste sätete kohaldamisala on ülimalt piiratud.
9. detsembril 1988 parafeeritud Euroopa Majandusühenduse ja Hiina
Rahvavabariigi vaheline tekstiilikaubanduse leping (EÜT L 380,
lk 1) ning 11. detsembril 1989 parafeeritud Euroopa
Majandusühenduse ja Nõukogude Sotsialistlike Vabariikide Liidu vaheline
tekstiilikaubanduse leping (EÜT L 397, lk 1) näevad ette vaid
konsulteerimismenetluse seoses tekstiilitoodete disainilahenduste või
kaubamärkide kaitsega. Kõik kolm ühenduse ja teatud Ida-Euroopa riikide
vahel sõlmitud vahelepingut – 16. detsembri 1991. aasta leping
Ungariga (EÜT 1992, L 116, lk 1); 16. detsembri
1991. aasta leping Tšehhi ja Slovaki Liitvabariigiga (EÜT 1992,
L 115, lk 1); 8. märtsi 1993. aasta leping Bulgaaria
Vabariigiga (EÜT L 323, lk 1) – sisaldavad muuseas identselt
sõnastatud sätteid, kutsudes neid riike üles parandama
intellektuaalomandi kaitset, et kindlustada teatud aja jooksul
„samasugune kaitse tase, nagu see on ühenduses” tagatud ühenduse
õigusaktidega. Nagu Prantsuse valitsus õigesti märkis, seovad seda liiki
sätted vaid lepingupooleks olevat kolmandat riiki.68      Asjaolu,
et ühendusel ja tema institutsioonidel on õigus artikli 113 alusel
sõlmitud välislepingutesse inkorporeerida lisasätteid, mis sätestavad
puht konsulteerimise korra või kutsuvad teist poolt üles tõstma
intellektuaalomandi kaitse taset, ei tähenda, et ühendus on ainupädev
sõlmima sellist liiki ja sellise kohaldamisalaga lepingut nagu
TRIPS-leping.69      Lõpuks
on kahtlemata tõsi, nagu komisjon väidab, et 23. detsembri
1988. aasta leping Austria Vabariigiga kvaliteetveinide ja retsina
kontrolli ja vastastikuse kaitse kohta (EÜT 1989 L 56,
lk 1) ning 26. ja 31. jaanuari 1994. aasta leping
Austraaliaga veinikaubanduse kohta (EÜT L 86, lk 1) sisaldavad
veininimetuste vastastikust kaitset puudutavaid sätteid. Austria
veinipiirkondade nimed on ühenduse territooriumil ainuõiguslikult
reserveeritud vastavatele Austria veinidele ning neid on lubatud
kasutada vaid Austria õigusaktides sisalduvate tingimuste kohaselt
(lepingu artikli 3 lõige 3). Samasugune säte sisaldub
Austraaliaga sõlmitud lepingus (artikli 7 lõige 3).70      Ent
nagu tuleneb nõukogu 24. jaanuari 1994. aasta
otsuse 94/184/EÜ veinikaubandust käsitleva kokkuleppe sõlmimise
kohta Euroopa Ühenduse ja Austraalia vahel (EÜT L 86, lk 1;
ELT eriväljaanne 03/16, lk 47) põhjendustest, kinnitati see
kokkulepe ühenduse tasandil, sest selle sätted on otseselt seotud ühise
põllumajanduspoliitikaga hõlmatud meetmetega, täpsemalt ühenduse
eeskirjadega veini ja viinamarjakasvatuse kohta. Pealegi ei tulene
sellest pretsedendist ühtegi argumenti patentide, disainilahenduste,
avalikustamata tehnikateabe, kaubamärkide või autoriõiguse suhtes, mis
samuti on hõlmatud TRIPS-lepinguga.71      Eelnevate
kaalutluste põhjal tuleb järeldada, et kui võltsitud kaupade vabasse
ringlusse laskmise keelustamist käsitlevad sätted kõrvale jätta, ei
kuulu TRIPS-leping ühise kaubanduspoliitika valdkonda. VIII. Ühenduse tuletatud välispädevus, GATS-leping ja TRIPS-leping72      Kui
Euroopa Kohus lükkab tagasi tema põhiväite, et ühendusel on
artikli 113 alusel ainupädevus, pakub komisjon teise võimalusena,
et ühenduse ainupädevus sõlmida GATS- ja TRIPS-lepingut tuleneb kaudselt
asutamislepingu sätetest, mis kehtestavad tema ühendusesisese pädevuse,
või selle ühendusesisese pädevuse teostamisel vastu võetud teisestest
õigusaktidest või isegi vajadusest võtta rahvusvahelisi kohustusi
selleks, et saavutada ühendusesiseseid eesmärke. Samuti väidab komisjon,
et isegi kui ühendusel ei ole piisavaid volitusi asutamislepingu
erisätete või teiseste õigusaktide alusel, on tal ainupädevus
asutamislepingu artiklite 100a ja 235 alusel. Nõukogu ja
märkusi esitanud valitsused tunnistavad, et ühendusel on teatud
volitused, kuid ei nõustu, et tegemist on ainupädevusega. A.     GATS-leping73      Eriti
GATS-lepingut silmas pidades nimetab komisjon ühenduse
ainuvälispädevuse kolm võimalikku allikat: asutamislepinguga ühenduse
institutsioonidele antud ühendusesisesed volitused, vajadus ühenduse
eesmärgi saavutamiseks leping sõlmida ning lõpuks artiklid 100a
ja 235.74      Komisjon
väidab esiteks, et GATS-lepingus ei esine ühtegi valdkonda ega
erisätet, milles ühendusel ei oleks ühendusesiseste meetmete võtmise
volitusi. Komisjoni arvates sisalduvad need volitused asutamisõiguse,
teenuste osutamise vabaduse ja transpordi peatükkides. Ainuvälispädevus
tuleneb neist ühendusesisestest volitustest.75      See seisukoht tuleb tagasi lükata.76      Tuginedes
artikli 75 lõike 1 punktile a, mis ühenduse
territooriumil kulgeva teekonna ulatuses käsitleb ka kolmandatest
riikidest pärit või sinna suunduvat transporti, leidis Euroopa Kohus
eespool viidatud (punkt 27) AETR-kohtuotsuses, et „ühenduse
volitused laienevad rahvusvahelisest õigusest tulenevatele suhetele ja
hõlmavad seetõttu kõnealuses valdkonnas ka vajaduse sõlmida kokkuleppeid
asjaomaste kolmandate riikidega”.77      Ent isegi transpordi valdkonnas ei tulene ühenduse ainuvälispädevus ipso facto
tema pädevusest ühendusesiseseid norme kehtestada. Nagu on märgitud
AETR-kohtuotsuses (punktid 17 ja 18), ei kaota üksikult või
üheskoos tegutsevad liikmesriigid oma õigust kolmandate riikide suhtes
kohustusi võtta – välja arvatud järk-järgult vastavalt ulatusele, milles
kehtestatakse ühiseid norme, mida need kohustused mõjutada võivad.
Ühenduse välispädevus muutub ainupädevuseks vaid selles osas, milles
kehtivad ühendusesisesed ühiseeskirjad. Kõik transpordiga seotud
küsimused ei ole aga veel ühiseeskirjadega reguleeritud.78      Komisjon
kinnitas kohtuistungil, et liikmesriikidele jäetud vabadus teostada
kolmandate riikidega sõlmitud kahepoolsetel lepingutel põhinevat
välispoliitikat põhjustab paratamatult teenustevoo moonutusi ning
nõrgendab järk-järgult siseturgu. Nii näiteks selgitas ta, et reisijad
eelistavad väljalendu selle liikmesriigi lennujaamadest, kes on sõlminud
kolmanda riigi ja selle lennukompaniiga kahepoolse nn open sky
tüüpi lepingu, mis võimaldab neil pakkuda transporditeenust parima hinna
ja kvaliteedi suhtega. Samuti väitis komisjon, et nii on Saksamaa ja
Poola vaheline leping, mis vabastab Saksa raskeveokid kõikidest
transiidimaksudest, samas kui samasugune leping Poola ja Madalmaade
vahel näeb Madalmaade raskeveokitele ette 650 Saksa marga suuruse
maksu, tekitanud Saksamaa ja Madalmaade vedajate vahelise konkurentsi
moonutuse Venemaale, Valgevenesse ja Balti riikidesse suunduva liikluse
suhtes.79      Selle
argumendi osas piisab vastusest, et ükski asutamislepingu säte ei
takista institutsioonidel ühiseeskirjade kehtestamisega korraldada
kolmandate riikide suhtes kooskõlastatud meetmeid või teha
liikmesriikidele ettekirjutusi seoses nende välisasjadega. Mitu
transpordialast määrust, mida komisjon osundas oma vastuses Euroopa
Kohtu kolmandale kirjalikule küsimusele, on heaks näiteks selle
võimaluse kohta.80      Nii
näiteks on nõukogu 22. detsembri 1986. aasta määruse (EMÜ)
nr 4058/86 kooskõlastatud tegevuse kohta ookeanikaubanduses vaba
juurdepääsu tagamiseks mereveostele (EÜT L 378, lk 21; ELT
eriväljaanne 07/01, lk 258) artikli 3 kolmandas lõigus
sätestatud, et nõukogu võib asutamislepingu artikli 84
lõikes 2 sätestatud hääletuskorra kohaselt teha otsuse
kooskõlastatud tegevuse kohta, kui kolmanda riigi võetud meede piirab
liikmesriikide laevandusettevõtjate vaba juurdepääsu liinilaevaveostele.
Samuti nõuab nõukogu 22. detsembri 1986. aasta määrus (EMÜ)
nr 4055/86 teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta
liikmesriikide ning liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelises
mereveos (EÜT L 378, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01,
lk 174) olemasolevate lastijaotusklauslite tühistamist või
kohandamist (artikkel 3) ning allutab tulevastes lepingutes
lastijaotusklauslite kehtestamise ühenduse loamenetlusele
(artikkel 5).81      Erinevalt
transpordi peatükist ei sisalda asutamisõigust ja teenuste osutamise
vabadust käsitlevad peatükid ühtki sätet, mis sõnaselgelt laiendaks
ühenduse pädevuse „rahvusvahelisest õigusest tulenevatele suhetele”.
Nagu nõukogu ja enamik märkusi esitanud liikmesriike õigesti mainisid,
on nende peatükkide ainus eesmärk tagada asutamisõigus ja teenuste
osutamise vabadus liikmesriikide kodanikele. Need ei sisalda sätteid
kolmandate riikide kodanike asutamisõiguse esmase kasutamise kohta ega
norme, mis reguleeriksid nende võimalusi tegutseda füüsilisest isikust
ettevõtjana. Seega ei saa nendest peatükkidest tuletada ühenduse
ainupädevust sõlmida kolmandate riikidega asutamisõiguse esmast
kasutamist ja teenusteturule pääsu liberaliseerivat lepingut, välja
arvatud nende teenuste osas, mida osutatakse piiriüleselt GATS-lepingu
tähenduses ja millele laieneb asutamislepingu artikkel 113 (vt
eespool punkt 42).82      Viidates
arvamusele 1/76 (punktid 3 ja 4), väidab komisjon
teiseks, et ühenduse ainuvälispädevus ei piirdu juhtudega, mil
ühendusesisest pädevust on juba kasutatud ühise poliitika teostamiseks
vajalike meetmete vastuvõtmiseks. Alati, kui ühenduse õigus on
institutsioonidele andnud ühendusesisesed volitused konkreetsete
eesmärkide saavutamiseks, tuleneb ühenduse rahvusvaheline pädevus
komisjoni arvates kaudselt nendest sätetest. Piisab sellest, et ühenduse
osalus rahvusvahelises lepingus on vajalik ühenduse mõne eesmärgi
saavutamiseks.83      Siinkohal
esitab komisjon nii ühendusesisesed kui ‑välised põhjendused, mis
õigustaksid seda, et GATS- ja TRIPS-lepingu sõlmimisel osaleks ühendus
üksi. Teistsuguse osaluse korral kannataks komisjoni väitel ühenduse
tasandil siseturu ühtsus. Ühenduseväliselt ei saa Euroopa Ühendus endale
lubada passiivsust rahvusvahelistes suhetes: vaidlustatud ei ole
vajadust sõlmida WTO leping ja selle lisad, mis peegeldavad globaalset
lähenemist rahvusvahelisele kaubandusele (hõlmab kaupu, teenuseid ja
intellektuaalomandit).84      Arvamuse 1/76 sellise kohaldamisega GATS-lepingule ei saa nõustuda.85      Arvamus 1/76
on seotud probleemiga, mis erineb GATS-lepingust tulenevast
probleemist. See puudutas siseveetranspordi majandusolukorra
tervendamist Reini ja Moseli jõgikonnas ning Reiniga seotud Madalmaade
ja Saksamaa siseveeteedel, kõrvaldades turusuhetest tingitud
ületootmise. Seda eesmärki ei olnud võimalik saavutada ühepoolsete
ühiseeskirjade kehtestamisega, sest kõnealustel veeteedel liiklesid
traditsiooniliselt Šveitsist pärit laevad. Seega oli vaja rahvusvahelist
lepingut, et kavandatavate eeskirjadega kaasata Šveits (vt eespool
viidatud arvamus 1/76, punkt 2). Samuti ei oleks
mereressursside kaitseks ühendusesiseste õigusaktidega liikmesriigi lipu
all sõitvate laevade kalapüügi piiramine kuigi tõhus, kui samad
piirangud ei kehtiks samade meredega piirneva kolmanda riigi lipu all
sõitvate laevade suhtes. Siis on mõistetav, et ühendus võib teostada oma
välispädevust ning viimane võib muutuda ainupädevuseks, ilma et
eelnevalt ühendusesiseseid õigusakte vastu võetakski.86      Sama
ei kehti teenustesektori kohta: asutamisõiguse ja teenuste osutamise
vabaduse kasutamine liikmesriikide kodanike poolt ei ole lahutamatult
seotud sellega, kuidas ühenduses koheldakse kolmandate riikide kodanikke
või kolmandates riikides ühenduse liikmesriikide kodanikke.87      Kolmandaks
viitab komisjon asutamislepingu artiklitele 100a ja 235 kui
alusele, millel rajaneb ainuvälispädevus.88      Vaieldamatult
võivad asutamislepingu artikliga 100a antud ühtlustamisvolituste
kasutamisel võetud ühtlustamismeetmed piirata või isegi kaotada
liikmesriikide vabaduse pidada läbirääkimisi kolmandate riikidega. Kuid
on välistatud, et teatud valdkonnas kasutamata jäetud ühendusesisesed
ühtlustamisvolitused annaksid ühendusele selles valdkonnas ainupädevuse
välisasjades.89      Artikkel 235,
mis võimaldab küll ühendusel oma eesmärkide saavutamiseks täita lünki
talle sõnaselgelt või kaudselt antud volitustes, ei saa iseenesest
tekitada ühenduse ainupädevust rahvusvahelisel tasandil. Kui kõrvale
jätta juhud, mil sisepädevust saab tõhusalt teostada ainult koos
välispädevusega (vt eespool viidatud arvamus 1/76 ja käesoleva
arvamuse punkt 85), võib ühendusesisene pädevus tuua kaasa
ainuvälispädevuse ainult siis, kui seda kasutatakse, ja see kehtib a fortiori ka artikli 235 suhtes.90      Kuigi
asutamisõiguse ja teenuste osutamise vabaduse peatükkides on ainus
sõnaselgelt mainitud eesmärk tagada nimetatud vabadused ühenduse
liikmesriikide kodanikele, ei järeldu sellest, et ühenduse
institutsioonidel on keelatud kasutada neile kõnealuses valdkonnas antud
volitusi selleks, et täpsustada kolmandate riikide kodanike kohtlemist.
Mitmed nõukogu poolt asutamislepingu artikli 54 ja artikli 57
lõike 2 alusel vastu võetud, kuid tema poolt mainimata jäänud
õigusaktid sisaldavad vastavasisulisi sätteid. Vastuses Euroopa Kohtu
küsimusele esitas komisjon nende õigusaktide nimekirja.91      Nende
õigusaktide uurimisest ilmneb, et välisasjade klauslite lisamisega
võidakse taotleda väga erinevaid eesmärke.92      Äriühingute
avalikustamisnõuete ja raamatupidamise alase kooskõlastamise
direktiivid kehtisid vaid äriühingute kui selliste, mitte nende
filiaalide suhtes. See olukord tõi osanike ja kolmandate isikute kaitse
osas kaasa erinevusi teistes liikmesriikides filiaalide asutamise teel
tegutsevate äriühingute ja sealsamas tütarettevõtjate asutamise teel
tegutsevate äriühingute vahel. Sellest tulenevalt võeti selliste
filiaalide suhtes kohaldatavate avalikustamisnõuete reguleerimiseks
asutamislepingu artikli 54 alusel vastu nõukogu 21. detsembri
1989. aasta direktiiv 89/666/EMÜ avalikustamisnõuete kohta,
mis on seotud liikmesriigis filiaali asutamisega teise liikmesriigi
õigusele alluva teatud liiki äriühingu poolt (EÜT L 395,
lk 36; ELT eriväljaanne 17/01, lk 100). Et vältida
igasugust diskrimineerimist äriühingu päritolumaa tõttu, pidi see
direktiiv hõlmama ka kolmandate riikide õigusega reguleeritud
äriühingute poolt asutatud filiaale.93      Samuti
sisaldub asutamislepingu artikli 57 lõike 2 alusel vastu
võetud nõukogu 15. detsembri 1989. aasta teises
direktiivis 89/646/EMÜ krediidiasutuste asutamise ja tegevusega
seotud õigusnormide kooskõlastamise ja direktiivi 77/780/EMÜ
muutmise kohta (EÜT L 386, lk 1) III jaotis, mis käsitleb
suhteid kolmandate riikidega. See direktiiv lõi ühtse loakorra ja näeb
ette kontrollimise vastastikuse tunnustamise.94      Ühes
liikmesriigis tegevusloa saanud krediidiasutus võib tegutseda teises
liikmesriigis, luues seal näiteks oma filiaali, ilma et tal oleks vaja
taotleda selle riigi käest uut luba. Neil asjaoludel piisas kolmandas
riigis tegevuskohta omaval krediidiasutusel liikmesriigis ühe
tütarettevõtja loomisest või seal tegevuskohta omava äriühingu üle
kontrolli omandamisest, et ta saaks uut luba taotlemata asutada filiaale
ühenduse kõikides liikmesriikides. Sel põhjusel sätestab nimetatud
direktiivi III jaotis rea meetmeid, sealhulgas
läbirääkimismenetlused, et saavutada ühenduse krediidiasutustele
kolmandates riikides võrreldavaid konkurentsivõimalusi. Samasugused
sätted on vastu võetud kindlustuse valdkonnas (nõukogu 8. novembri
1990. aasta direktiivi 90/618/EMÜ, millega muudetakse eelkõige
mootorsõiduki valdaja vastutuskindlustuse osas
direktiivi 73/239/EMÜ ja direktiivi 88/357/EMÜ, mis käsitlevad
otsekindlustustegevusega, välja arvatud elukindlustustegevusega seotud
õigus- ja haldusnormide kooskõlastamist (EÜT L 330, lk 44; ELT
eriväljaanne 06/01, lk 252), artikkel 4; nõukogu
8. novembri 1990. aasta teine direktiiv 90/619/EMÜ otsese
elukindlustusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega
nähakse ette sätted teenuste osutamise vabaduse tegeliku kasutamise
hõlbustamiseks ja muudetakse direktiivi 79/267/EMÜ (EÜT L 330,
lk 50) artikkel 8) ning finantsvaldkonnas (nõukogu
10. mai 1993. aasta direktiivi 93/22/EMÜ väärtpaberiturul
pakutavate investeerimisteenuste kohta (EÜT L 141, lk 27; ELT
eriväljaanne 06/02, lk 43) artikkel 7).95      Iga
kord, kui ühendus on oma sisemise kohaldamisalaga õigusaktidesse
arvanud kolmandate riikide kodanike kohtlemist reguleerivad sätted või
volitanud sõnaselgelt oma institutsioone kolmandate riikidega
läbirääkimisi pidama, omandab ta nende aktidega hõlmatud valdkondades
ainuvälispädevuse.96      See
põhimõte kehtib igal juhul – isegi siis, kui puudub sõnaselge säte, mis
lubab ühenduse institutsioonidel läbi rääkida kolmandate riikidega –,
kui ühendus on täielikult ühtlustanud eeskirjad, mis reguleerivad
töötamist füüsilisest isikust ettevõtjana, sest kui liikmesriigid
säilitavad vabaduse kolmandate riikidega läbirääkimisi pidada, võib see
mõjutada niiviisi vastu võetud ühiseeskirju eespool viidatud
AETR-kohtuotsuse tähenduses.97      Seda pole veel saavutatud kõikides teenustesektorites, nagu komisjon ise on tunnistanud.98      Siit järeldub, et GATS-lepingu sõlmimise pädevus jaguneb ühenduse ja liikmesriikide vahel. B.     TRIPS-leping99      Oma
väite toetuseks, et ühendusel on TRIPS-lepingu sõlmimise ainupädevus,
osutab komisjon niisugustele teisestele õigusaktidele, mida võiks
eespool viidatud AETR-kohtuotsuse tähenduses mõjutada liikmesriikide
ühine osalemine selle sõlmimisel, ning GATS-lepingu puhul osutab ta
ühenduse vajadusele osaleda lepingus selleks, et saavutada
asutamislepingus sätestatud eesmärk (arvamuse 1/76 doktriin),
samuti artiklitele 100a ja 235.100    Arvamusele 1/76
viitamise asjakohasus on ühtmoodi vaieldav nii TRIPS-lepingu kui ka
GATS-lepingu puhul: intellektuaalomandi õiguste ühtlustamisega ühenduse
raames ei pea nende kasuliku mõju saavutamiseks tingimata kaasnema
lepingud kolmandate riikidega.101    Pealegi
ei saa asutamislepingu artiklid 100a ja 235 iseenesest anda
ühendusele ainupädevust, nagu eespool tõdetud.102    Jääb
üle uurida, kas liikmesriikide osalemine TRIPS-lepingu sõlmimises
mõjutaks ühenduse teiseseid õigusakte eespool viidatud AETR-kohtuotsuse
tähenduses, nagu väidab komisjon.103    Selles
kohta piisab nentimisest, et teatud TRIPS-lepinguga hõlmatud
valdkondades on ühenduses läbiviidud ühtlustamine osaline, teistes
valdkondades aga puudub täiesti. Näiteks on kaubamärkide osas toimunud
vaid osaline ühtlustamine: nõukogu 21. detsembri 1988. aasta
esimese direktiivi 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide
õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 40, lk 1; ELT
eriväljaanne 17/01, lk 92) kolmandast põhjendusest tuleneb, et
see piirdub liikmesriikide niisuguste õigusaktidega, „mis mõjutavad
siseturu toimimist kõige otsesemalt”. Teistes TRIPS-lepinguga hõlmatud
valdkondades ei ole ühenduses ühtlustamismeetmeid võetud. Selline on
olukord avalikustamata tehnikateabe kaitse puhul, niisuguste
tööstusdisainilahenduste puhul, mille kohta on tehtud vaid ettepanekuid,
ning patentide puhul. Patentide puhul viitab komisjon ainult
valitsustevahelise iseloomuga konventsioonidele, mitte aga ühenduse
õigusaktidele: 5. oktoobri 1973. aasta Euroopa patentide
väljaandmise Müncheni konventsioon (JORF, dekreet
nr 77-1151, 27.9.1977, lk 5002) ning 15. detsembri
1989. aasta Luxembourgi leping ühenduse patentide kohta (EÜT
L 401, lk 1), mis ei ole veel jõustunud.104    Mõni
märkusi esitanud valitsustest väitis, et teatud TRIPS-lepingu
intellektuaalomandi õiguste tõhusaks kaitseks võetavad meetmeid – nagu
aus ja erapooletu menetlus, tõendite esitamise kord, õigus olla ära
kuulatud, otsuste põhistamine, edasikaebamisõigus, ajutised meetmed ning
kahju hüvitamine – käsitlevad sätted kuuluvad liikmesriikide pädevusse.
Kui seda väidet tuleb mõista nii, et kõik need küsimused kuuluvad
mingisse liikmesriikidele reserveeritud valdkonda, ei saa sellega
nõustuda. Ühendus on vaieldamatult pädev nendes küsimustes ühtlustama
siseriiklikke õigusakte, niivõrd kui need asutamislepingu
artikli 100a sõnastuse kohaselt „otseselt mõjutavad ühisturu
rajamist või toimimist”. Ühenduse institutsioonid ei ole aga oma
pädevust „intellektuaalomandi õiguskaitse tagamise” valdkonnas
teostanud, välja arvatud eespool (vt punkt 55) viidatud määruses
nr 3842/86 võltsitud kauba vabasse ringlusse lubamist keelustavate
meetmete sätestamise kohta.105    Eelnevatest
kaalutlustest järeldub, et ühendusel ja liikmesriikidel on
TRIPS-lepingu sõlmimisel jagatud pädevus. IX.   Liikmesriikide ja ühenduse institutsioonide vahelise koostöö kohustus106    Kohtuistungil
juhtis komisjon Euroopa Kohtu tähelepanu võimalikele probleemidele, mis
võivad tekkida seoses lepingute haldamisega, kui tunnustatakse ühenduse
ja liikmesriikide jagatud pädevust GATS- ja TRIPS-lepingu sõlmimisel.
Kuigi läbirääkimised lepingute üle toimusid mõningate kohandustega
artiklis 113 sätestatud korras, üritaksid liikmesriigid konsensuse
puudumisel WTO raames väljendada oma seisukohti individuaalselt nende
pädevusse kuuluvates küsimustes. Samuti leiaksid aset lõputud vaidlused
küsimuste üle, kas teatav valdkond kuulub ühenduse pädevusse – siis
tuleb sellele kohaldada asutamislepingu asjakohastes sätetes ette nähtud
mehhanismi, või liikmesriikide pädevusse – siis kehtib konsensuse nõue.
Seeläbi kannataks ühenduse tegevusühtsus välissuhetes ning samuti
nõrgeneks ühenduse jõud läbirääkimistel.107    Vastuseks
sellele kahtlemata õigustatud murele tuleb kõigepealt rõhutada, et
raskused, mis võivad tekkida WTO lepingu ja selle lisade rakendamisel,
kui ühenduse ja liikmesriikide üheaegse osalemise tõttu võib
tegevusühtsuse tagamine nõuda kooskõlastamist, ei muuda vastust pädevuse
jaotuse küsimusele. See on esmane küsimus. Nagu nõukogu on rõhutanud,
ei saa pädevuse jaotuse küsimust lahendada lähtudes raskustest, mis
võivad tekkida seoses lepingute haldamisega.108    Samuti
vajab meenutamist, et kui rahvusvahelise lepingu või konventsiooni ese
langeb osaliselt ühenduse ja osaliselt liikmesriikide pädevusse, on
oluline tiheda koostöö tagamine liikmesriikide ja ühenduse
institutsioonide vahel nii läbirääkimiste käigus kui ka lepingu
sõlmimisel ja sellest tulenevate kohustuste täitmisel. See
koostöökohustus tuleneb ühenduse ühtse rahvusvahelise esindatuse nõudest
(14. novembri 1978. aasta otsus 1/78, EKL 1978,
lk 2151, punktid 34–36, ning eespool viidatud
arvamus 2/91, punkt 36).109    See
koostöökohustus on veelgi tungivam niisuguste lepingute puhul nagu WTO
asutamislepingule lisatud lepingud, mis on omavahel lahutamatult seotud
ning mille suhtes kehtib vaidluste lahendamise käsitusleppes sätestatud
vastumeetmete rakendamise kord. Nii tekiks tiheda koostöö puudumisel
olukord, kus liikmesriik, kes on saanud õiguse oma pädevussfääris
vastumeetmeid võtta, tõdeks, et nende võtmine ainult GATS- või
TRIPS-lepingu valdkondades ei ole tõhus, ja tal puuduks ühenduse õiguse
seisukohast võimalus võtta vastumeetmeid kaubavahetuse valdkonnas, sest
see valdkond kuulub asutamislepingu artikli 113 alusel igal juhul
ühenduse ainupädevusse. Samuti kui ühendus kaupade sektoris
vastumeetmete rakendamise õiguse saamisel leiaks end olema võimetu seda
tegema, ei oleks tal tiheda koostöö puudumisel õiguslikult võimalik
võtta vastumeetmeid GATS- ja TRIPS-lepingutega hõlmatud valdkondades,
sest need kuuluvad liikmesriikide pädevusse.110    Kuna
komisjon esitas kolmanda küsimuse vaid juhuks, kui Euroopa Kohus
tunnustab ühenduse ainupädevust, ei ole vaja sellele küsimusele vastata.Neil põhjendustelEUROOPA KOHUS_koosseisus:
president G. C. Rodríguez Iglesias, kodade esimehed
R. Joliet (ettekandja), F. A. Schockweiler,
P. J. G. Kapteyn ja C. Gulmann, kohtunikud
G. F. Mancini, C. N. Kakouris,
J. C. Moitinho de Almeida, J. L. Murray,
D. A. O. Edward ja A. M. La Pergola_kuulanud
ära esimese kohtujuristi F. G. Jacobsi, kohtujuristide
C. O. Lenzi, G. Tesauro, G. Cosmase, P. Léger’
ja M. Elmeri_annab järgmise arvamuse:1.     Ühendusel
on EÜ asutamislepingu artikli 113 alusel mitmepoolsete
kaubanduslepingute sõlmimise ainupädevus.2.     Ühendus ja liikmesriigid jagavad GATS-lepingu sõlmimise pädevust.3.     Ühendus ja liikmesriigid jagavad TRIPS-lepingu sõlmimise pädevust.Rodríguez IglesiasJolietSchockweilerKapteynGulmannManciniKakourisMoitinho de AlmeidaMurrayEdward La PergolaLuxembourgis 15. novembril 1994.Kohtusekretär       PresidentR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias1 –	GATS on lühend ingliskeelsest nimetusest General Agreement on Trade in Services.2 –	TRIPS on lühend ingliskeelsest nimetusest Agreement on Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights.3 –      Nõukogu
15. detsembri 1989. aasta teine direktiiv 89/646/EMÜ
krediidiasutuste asutamise ja tegevusega seotud seaduste, määruste ja
haldusaktide kooskõlastamise ja direktiivi 77/780/EMÜ muutmise kohta
(EÜT L 386, lk 1).4 –      Nõukogu
24. juuli 1973. aasta direktiiv 73/239/EMÜ
otsekindlustustegevuse, välja arvatud elukindlustustegevuse alustamise
ja jätkamisega seotud õigus­ ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT
L 228, lk 3; ELT eriväljaanne 06/01, lk 14).5 –      Nõukogu
20. juuni 1991. aasta otsus 91/370/EMÜ Euroopa
Majandusühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise otsekindlustust,
välja arvatud elukindlustust käsitleva lepingu sõlmimise kohta (EÜT
L 205, lk 2; ELT eriväljaanne 06/01, lk 268).6 –      Nõukogu
8. augusti 1990. aasta määrus (EMÜ) nr 2340/90, millega
tõkestatakse ühenduse kaubavahetus Iraagi ja Kuveidiga (EÜT L 213,
lk 1).7 –      Nõukogu
17. septembri 1984. aasta määrus ühise kaubanduspoliitika
tõhustamise kohta, eelkõige seoses kaitsega lubamatute kaubandustavade
vastu (EÜT L 252, lk 1).8 –      Vt
nõukogu 19. detsembri 1988. aasta määrus (EMÜ)
nr 4257/88, millega kohaldatakse üldised tariifsed soodustused
1989. aastal teatavate arengumaadest pärinevate tööstuskaupade
suhtes (EÜT L 375, lk 1).9 –      Vt
nt 9. detsembril 1988 parafeeritud Euroopa Majandusühenduse ja Hiina
Rahvavabariigi vahel tekstiilitoodete kaubanduse kohta sõlmitud lepingu
artikkel 18 (EÜT L 380, lk 1) ja 11. detsembril 1989
parafeeritud Euroopa Majandusühenduse ja Nõukogude Sotsialistlike
Vabariikide Liidu vahel tekstiilitoodete kaubanduse kohta sõlmitud
lepingu artikkel 20 (EÜT L 397, lk 1).10 –      Vt
nt leping Maroko Kuningriigiga: nõukogu 8. märtsi 1977. aasta
määrus (EMÜ) nr 482/77 (EÜT L 65, lk 1); leping Tuneesia
Vabariigiga: nõukogu 30. novembri 1987. aasta määrus (EMÜ)
nr 3618/87; leping Austriaga: nõukogu 12. detsembri
1988. aasta otsus 89/146/EMÜ (EÜT 1989, L 56,
lk 1).11 –      Vt
nt nõukogu 25. veebruari 1992. aasta otsus 92/230/EMÜ
(EÜT L 116, lk 1) Ungari Vabariigiga sõlmitud vahelepingu
kohta (artikkel 35); nõukogu 10. detsembri 1993. aasta
otsus 93/690/EÜ (EÜT L 323, lk 1) Bulgaaria Vabariigiga
sõlmitud vahelepingu kohta (artikkel 37); nõukogu
25. veebruari 1992. aasta otsus 92/229/EMÜ (EÜT
L 115, lk 1) Tšehhi ja Slovaki Liitvabariigiga sõlmitud
vahelepingu kohta (artikkel 36).12 –      EÜT L 357, lk 1.13 –      EÜT C 24, 31.1.1991, lk 5.14 –      Konverents,
märkides, et erandjuhtudel võivad Euroopa Liidu ja Euroopa Ühenduse
asutamislepingu artikli 227 lõikes 3 ja lõike 5
punktides a ja b käsitletud ülemeremaade ja ‑territooriumide
huvid lahkneda, lepib kokku selles, et nõukogu püüab niisugusel juhul
leida liidu seisukohaga sobivat lahendust. Kui see aga osutub võimatuks,
lubab konverents tegutseda vastaval liikmesriigil üksi nimetatud
ülemeremaade ja ‑territooriumide huvides, ilma et see kahjustaks
ühenduse huve. See liikmesriik peab nõukogu ja komisjoni teavitama
olukorrast, kus niisugune huvide lahknemine võiks tekkida ning kui
eraldi tegutsemine on vältimatu, peab ta selgelt tõendama, et tegutseb
ülalnimetatud ülemereterritooriumi huvides.	Nimetatud deklaratsiooni kohaldatakse ka Aomeni ja Ida-Timori puhul.15 –      Eelkõige
tagab liit oma välistegevuse kui terviku ühtsuse liidu välis-,
julgeoleku-, majandus- ja arengupoliitika raames. Nõukogu ja komisjon
vastutavad nimetatud ühtsuse tagamise eest. Nad tagavad asjaomase
poliitika elluviimise vastavalt oma volitustele.16 –      Selle
artikli kohaselt hoiduvad liikmesriigid igasugusest tegevusest, mis on
„vastuolus liidu huvidega või mis võivad kahjustada liidu efektiivsust
ühtse jõuna rahvusvahelistes suhetes. Nendest põhimõtetest kinnipidamise
tagab nõukogu”.17 –      Nõukogu
protokolli kanti järgmine avaldus: nõukogu, liikmesriigid ja komisjon
on nõus sellega, et käesoleva tegevusjuhise esimene lõik ei takista
komisjoni otsimast omal vastutusel lahendust kõigile läbirääkimistel
käsitletavatele küsimustele.18 –      Nõukogu protokolli kanti järgmised avaldused:a)      „Nõukogu
deklareerib, et esimese lõigu punktis c nimetatud „kohaste
otsustamismenetluste” all mõeldakse konsensust – kui on tegemist riikide
pädevusega.”b)      „Komisjon
deklareerib, et kohaste otsustamismenetluste rakendamisel peab tegema
kõik võimaliku, et jõuda konsensuseni.”