62017TJ0466_RES
Vec T‑466/17
Printeos, SA a i.
proti
Európskej komisii
Rozsudok Všeobecného súdu (tretia rozšírená komora) z 24. septembra 2019
„Hospodárska súťaž – Kartely – Trh štandardných/katalógových obálok a špeciálnych obálok s potlačou – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 101 ZFEÚ – Čiastočné zrušenie z dôvodu porušenia povinnosti odôvodnenia – Pozmeňujúce rozhodnutie – Konanie o urovnaní – Pokuty – Základná suma – Výnimočná úprava – Horná hranica 10 % celkového obratu – Článok 23 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 – Zásada ne bis in idem – Právna istota – Legitímna dôvera – Rovnosť zaobchádzania – Kumulácia sankcií – Proporcionalita – Spravodlivé zaobchádzanie – Neobmedzená súdna právomoc“
Žaloba o neplatnosť – Zrušujúci rozsudok – Účinky – Povinnosť prijať vykonávacie opatrenia – Dosah – Rozhodnutie prijaté Komisiou v rámci konania o urovnaní a konštatujúce porušenie pravidiel hospodárskej súťaže – Zrušenie z dôvodu nedostatočného odôvodnenia – Čiastočné zrušenie týkajúce sa iba časti ukladajúcej pokutu – Prijatie nového rozhodnutia ukladajúceho rovnakú výšku pokuty – Zásada ne bis in idem – Neuplatniteľnosť – Porušenie zásad právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery – Neexistencia
(Článok 101 a článok 266 prvý odsek ZFEÚ; Dohoda o EHP, článok 53; Charta základných práv Európskej únie, článok 50)
(pozri body 56 – 69)
Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Stanovenie základnej sumy – Pokuta uložená v rámci konania o urovnaní – Neuplatnenie metodológie stanovenej v usmerneniach – Porušenie zásady rovnosti zaobchádzania – Neexistencia
(Článok 101 ods. 1 ZFEÚ; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2; oznámenie Komisie 2006/C 201/02, body 13 a 37)
(pozri body 91 – 95, 98, 99, 103 – 135)
Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Stanovenie základnej sumy – Pokuta uložená v rámci konania o urovnaní – Neuplatnenie metodológie stanovenej v usmerneniach – Porušenie zásady rovnosti zaobchádzania – Nemožnosť dovolávať sa nezákonnosti, ku ktorej došlo v prospech inej osoby
(Článok 101 ods. 1 ZFEÚ; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2; oznámenie Komisie 2006/C 210/02, body 13 a 37)
(pozri body 91 – 95, 98, 99, 136 – 146)
Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Maximálna výška – Uplatnenie maximálnej výšky pokuty voči všetkým sankcionovaným podnikom, ktoré sa zúčastnili na rovnakom porušení – Porušenie zásady rovnosti zaobchádzania – Neexistencia
(Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2 a 3)
(pozri body 96, 97, 101, 102)
Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Nezohľadnenie pokuty uloženej vnútroštátnym orgánom hospodárskej súťaže – Územie, správania odporujúce hospodárskej súťaži a odlišné obdobia – Porušenie zásady spravodlivého zaobchádzania – Neexistencia
(Článok 101 ZFEÚ; Dohoda o EHP, článok 53)
(pozri body 152 – 158)
Zhrnutie
Všeobecný súd svojím rozsudkom Printeos a i./Komisia (T‑466/17) z 24. septembra 2019 zamietol žalobu viacerých spoločností vykonávajúcich činnosť predaja štandardných katalógových obálok a špeciálnych obálok s potlačou (ďalej len „žalobkyne“), smerujúcu v prvom rade k čiastočnému zrušeniu rozhodnutia Európskej komisie (
1
), ktorým im uložila pokutu za porušenie článku 101 ZFEÚ (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). Toto porušenie malo formu dohôd alebo zosúladených postupov medzi žalobkyňami a ďalšími štyrmi skupinami podnikov na územiach viacerých európskych krajín.
Napadnuté rozhodnutie bolo prijaté v nadväznosti na čiastočné zrušenie (
2
), pre nedostatok odôvodnenia, skoršieho rozhodnutia Komisie (
3
), ukladajúceho žalobkyniam pokutu vo výške 4729000 eur, prijatého v rámci konania o urovnaní (ďalej len „pôvodné rozhodnutie“). Komisia v nadväznosti na tento rozsudok prijala napadnuté rozhodnutie, ktorým zmenila pôvodné rozhodnutie, pričom uložila pokutu v rovnakej výške.
Všeobecný súd rozhodol po prvé, že Komisia mohla v situácii, keď sa zrušenie aktu Únie zakladalo na procesnej vade, akou je nedostatok odôvodnenia, a súd Únie nevyužil svoju neobmedzenú právomoc na zmenu uloženej pokuty, prijať nové rozhodnutie ukladajúce žalobkyniam pokutu, bez toho, aby sa vystavila výhradám žalobného dôvodu založeného na porušení zásad právnej istoty, ochrany legitímnej dôvery a zásady ne bis in idem. Všeobecný súd v tejto súvislosti spresnil, že uplatnenie zásady ne bis in idem predpokladá, že bolo prijaté rozhodnutie o existencii porušenia alebo že bola preskúmaná zákonnosť jeho posúdenia. Zásada ne bis in idem nebráni sama osebe obnoveniu stíhania, ktorého predmetom je to isté protisúťažné správanie, pokiaľ bolo prvé rozhodnutie zrušené z formálnych dôvodov bez vecného rozhodnutia o vytýkaných skutočnostiach, keďže rozhodnutie o zrušení nepredstavuje „oslobodenie“ v zmysle, aký má tento pojem v trestných oblastiach. Všeobecný súd sa domnieval, že tento prístup platí aj na prípad zrušenia, pre nedostatok odôvodnenia, rozhodnutia ukladajúceho pokutu, ak bolo toto rozhodnutie prijaté v rámci konania o urovnaní.
Po druhé, pokiaľ ide o žalobný dôvod založený na porušení zásady rovnosti zaobchádzania pri určení výšky pokuty, Všeobecný súd sa domnieval, že na účely kontroly dodržiavania tejto zásady bolo potrebné rozlišovať na jednej strane medzi obligatórne rovnocenným určením základnej sumy pokút, ktoré mali byť uložené dotknutým spoločnostiam, a na druhej strane uplatnením, voči daným spoločnostiam, hornej hranice 10 % podľa článku 23 ods. 2 druhého pododseku nariadenia č. 1/2003 (
4
), ktorá sa môže líšiť v závislosti od ich príslušných celkových obratov. Hoci si Komisia mohla oprávnene zvoliť metódu výpočtu základnej sumy, ktorá sa zakladala na hodnote predajov uskutočnených v priebehu celého roku, ktorý spadá do doby trvania porušenia, na účely určenia hospodárskeho významu porušenia, ako aj relatívnej váhy každého podniku, ktorý sa na ňom zúčastnil, bola v tomto kontexte povinná dodržiavať zásadu rovnosti zaobchádzania. Naproti tomu, uplatnenie hranice 10 % na určenie konečnej sumy pokút nebolo v zásade závislé ani od tohto hospodárskeho významu porušenia, ani od relatívnej váhy každého zúčastneného podniku, ani od závažnosti či doby trvania daného porušenia ňou spáchaného, ale malo čisto automatický charakter, ktorý bol spätý výlučne s jej celkovým obratom, na základe čoho bolo toto uplatnenie ipso facto v súlade so zásadou rovnosti zaobchádzania.
Všeobecný súd však považoval za nesprávnu analýzu Komisie, podľa ktorej výsledok uplatnenia hranice 10 % v predbežnom štádiu výpočtu pokút, ktoré mali byť uložené, viedlo ipso facto k výsledkom, ktoré boli v súlade so zásadou rovnosti zaobchádzania. Všeobecný súd v tejto súvislosti uviedol, že Komisia sledovaním tohto prístupu, ktorý nepatril do pôsobnosti článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003, uplatnila svoju právomoc voľnej úvahy podľa bodu 37 usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 23 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1/2003 (
5
). Po preskúmaní úpravy základných súm uskutočnenej pri uplatnení tohto prístupu vo vzťahu k rôznym skupinám podnikov, ktoré boli adresátmi napadnutého rozhodnutia, sa Všeobecný súd domnieval, že jednej z týchto skupín bolo bez objektívneho dôvodu priznané výhodnejšie zaobchádzanie. Všeobecný súd preto rozhodol, že žalobkyne sa nemohli vo svoj prospech odvolávať na nezákonnosť vyplývajúcu z tohto rozdielneho zaobchádzania.
Pokiaľ ide o paralelné uplatňovanie článku 101 ZFEÚ a vnútroštátneho práva hospodárskej súťaže, v danom prípade v súvislosti s účinkami správania žalobkýň na španielskom území, ktoré bolo predmetom tretieho žalobného dôvodu založeného na porušení zásady spravodlivého zaobchádzania, Všeobecný súd na úvod konštatoval, že napadnuté rozhodnutie sa nevzťahovalo na toto územie a že španielske orgány hospodárskej súťaže sankcionovali správania, ku ktorým došlo v inom období. Všeobecný súd rozhodol, že za týchto okolností úplná a dostatočne odstrašujúca sankcia protisúťažného správania žalobkýň vyžadovala práve zohľadnenie všetkých jeho účinkov na týchto jednotlivých územiach, aj pokiaľ ide o časové účinky, na základe čoho Komisii nebolo možné vytýkať, že z rovnakých dôvodov neznížila pokutu uloženú žalobkyniam v pôvodnom a v napadnutom rozhodnutí.
(
1
)	Rozhodnutie Komisie C(2017) 4112 final zo 16. júna 2017, ktorým sa mení rozhodnutie C(2014) 9295 final z 10. decembra 2014 týkajúce sa konania podľa článku 101 [ZFEÚ] a článku 53 Dohody o EHP (AT.39780 – Obálky).
(
2
)	Rozsudok Všeobecného súdu z 13. decembra 2016, Printeos a i./Komisia (T‑95/15, EU:T:2016:722).
(
3
)	Rozhodnutie Komisie C(2014) 9295 final z 10. decembra 2014 týkajúce sa konania podľa článku 101 [ZFEÚ] a článku 53 Dohody o EHP (AT.39780 – Obálky).
(
4
)	Nariadenie Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch [101 a 102 ZFEÚ] (Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205).
(
5
)	Ú. v. EÚ C 210, 2006, s. 2.