NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PRIIT PIKAMÄE
prednesené 23. marca 2023(1)
Vec C‑209/22
Trestné konanie
za účasti
Rajonna prokuratura Loveč, TO Lukovit
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Rajonen săd Lukovit (Okresný súd Lukovit, Bulharsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v trestných veciach – Právo na informácie v trestnom konaní – Smernica 2012/13/EÚ – Právo na prístup k obhajcovi v trestnom konaní – Smernica 2013/48/EÚ – Prípravné konanie v rámci trestného konania – Donucovacie opatrenia v podobe osobnej prehliadky a zhabania veci – Vnútroštátna právna úprava, ktorou sa neupravuje postavenie podozrivého – Články 47 a 48 Charty základných práv Európskej únie – Účinný výkon práva na obhajobu podozrivých a obvinených osôb pri súdnom preskúmaní donucovacích opatrení nariadených s cieľom získať dôkazy“
I.      Úvod
1.        Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Rajonen săd Lukovit (Okresný súd Lukovit, Bulharsko) podľa článku 267 ZFEÚ, sa týka výkladu smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní(2), smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/48/EÚ z 22. októbra 2013 o práve na prístup k obhajcovi v trestnom konaní a v konaní o európskom zatykači a o práve na informovanie tretej osoby po pozbavení osobnej slobody a na komunikáciu s tretími osobami a s konzulárnymi úradmi po pozbavení osobnej slobody(3) a článkov 47 a 48 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), ako aj zásad zákonnosti a efektivity.
2.        Tento návrh bol podaný v rámci trestného konania vedeného proti AB za prechovávanie zakázaných látok. Vnútroštátny súd sa v podstate pýta na ochranu, z hľadiska práva na informácie a na prístup k obhajcovi stanoveného smernicami 2012/13 a 2013/48, ktorú by mala požívať osoba, ktorá bola vo fáze prípravného konania v rámci trestného konania podrobená osobnej prehliadke a zhabaniu vecí nachádzajúcich sa v jej vlastníctve. Vnútroštátny súd sa tiež pýta na dosah súdneho preskúmania donucovacích opatrení nariadených s cieľom získať dôkazy, ktoré právo Únie vyžaduje zaviesť. Táto vec tak vznáša citlivé otázky súvisiace s ochranou práv podozrivých a obvinených osôb v rámci trestného konania, ku ktorým sa Súdny dvor bude musieť vyjadriť v záujme o koherentné uplatňovanie práva Únie, ako aj o účinnú ochranu základných práv v priestore slobody, bezpečnosti a spravodlivosti.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
1.      Smernica 2012/13
3.        Článok 2 ods. 1 smernice 2012/13 s názvom „Rozsah pôsobnosti“ stanovuje:
„Táto smernica sa vzťahuje na akékoľvek osoby od chvíle, keď sa od príslušných orgánov členského štátu dozvedia, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, až do ukončenia konania, čo znamená právoplatné rozhodnutie o otázke, či podozrivá alebo obvinená osoba spáchala trestný čin, vrátane prípadného vynesenia rozsudku a rozhodnutia o opravnom prostriedku.“
4.        Článok 3 tejto smernice s názvom „Právo na informácie o právach“ stanovuje:
„1.      Členské štáty zabezpečia, aby sa podozrivým alebo obvineným osobám poskytli bezodkladne informácie aspoň o uvedených procesných právach uplatniteľných podľa vnútroštátneho práva s cieľom umožniť ich účinné uplatňovanie:
a)      právo na prístup k advokátovi;
b)      nárok na bezplatné právne poradenstvo a podmienky poskytnutia takéhoto poradenstva;
c)      právo na informácie o obvinení v súlade s článkom 6;
d)      právo na tlmočenie a preklad;
e)      právo nevypovedať.
2.      Členské štáty zabezpečia, aby sa informácie poskytnuté podľa odseku 1 podali v jednoduchej a prístupnej forme, ústne alebo písomne, pričom sa prihliada na akékoľvek konkrétne potreby podozrivých zraniteľných osôb alebo obvinených zraniteľných osôb.“
5.        Článok 8 tejto smernice s názvom „Overenie a opravné prostriedky“ stanovuje:
„1.      Členské štáty zabezpečia, aby sa poskytnutie informácií podozrivým alebo obvineným osobám podľa článkov 3 až 6 zaznamenalo postupom vedenia záznamov upraveným v práve dotknutého členského štátu.
2.      Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby alebo ich advokáti mali právo namietať v súlade s postupmi ustanovenými vo vnútroštátnom práve voči neposkytnutiu informácií alebo voči odmietnutiu poskytnúť tieto informácie príslušnými orgánmi v súlade s touto smernicou.“
2.      Smernica 2013/48
6.        Článok 2 ods. 1 smernice 2013/48 stanovuje:
„Táto smernica sa vzťahuje na podozrivé alebo obvinené osoby v trestnom konaní od chvíle, keď boli príslušnými orgánmi členského štátu prostredníctvom úradného oznámenia alebo inak upovedomené, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, a to bez ohľadu na to, či boli pozbavené osobnej slobody. Uplatňuje sa do ukončenia konania, čo znamená právoplatné rozhodnutie o tom, či podozrivá alebo obvinená osoba spáchala trestný čin, a to vrátane uloženia trestu a rozhodnutia o prípadnom opravnom prostriedku.“
7.        Článok 3 tejto smernice stanovuje:
„1.      Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé a obvinené osoby mali právo na prístup k obhajcovi v takom čase a takým spôsobom, ktorý im umožní reálne a účinne vykonávať ich právo na obhajobu.
2.      Podozrivé alebo obvinené osoby majú prístup k obhajcovi bez zbytočného odkladu. Podozrivé alebo obvinené osoby majú v každom prípade prístup k obhajcovi najneskôr od ktorejkoľvek z týchto skutočností, ktorá nastane skôr:
a)      pred ich výsluchom zo strany polície alebo iného orgánu na presadzovanie práva, alebo justičného orgánu;
b)      pri vykonávaní vyšetrovacieho úkonu alebo obstarávaní dôkazov vyšetrovacími alebo inými príslušnými orgánmi v súlade s odsekom 3 písm. c);
c)      bez zbytočného odkladu po pozbavení osobnej slobody;
d)      ak boli predvolané na súd s právomocou v trestných veciach, v primeranej lehote pred tým, ako sa na tento súd dostavia.
3.      Právo na prístup k obhajcovi zahŕňa nasledujúce:
a)      členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby mali právo stretnúť sa bez prítomnosti tretej osoby s obhajcom, ktorý ich zastupuje, a komunikovať s ním pred výsluchom zo strany polície, iného orgánu presadzovania práva alebo justičného orgánu;
b)      členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby mali právo na prítomnosť obhajcu a na jeho účinnú účasť na výsluchu. Takáto účasť musí byť v súlade s postupmi podľa vnútroštátneho práva, pokiaľ týmito postupmi nie je dotknutý účinný výkon a podstata dotknutého práva…
c)      členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby mali právo aspoň na účasť ich obhajcu na týchto vyšetrovacích úkonoch alebo pri úkonoch na obstaranie dôkazov, ak sú tieto úkony ustanovené vo vnútroštátnom práve a ak sa pri nich vyžaduje alebo je povolená prítomnosť podozrivej alebo obvinenej osoby:
i)      identifikácia;
ii)      konfrontácia;
iii)      rekonštrukcia miesta činu.
…
6.      Členské štáty môžu dočasnú výnimku z výkonu práv ustanovených v odseku 3 uplatniť len za výnimočných okolností a len v predsúdnom štádiu konania a v odôvodnenom rozsahu, ak je to s ohľadom na konkrétne okolnosti prípadu opodstatnené niektorým z týchto závažných dôvodov:
…
b)      ak je nevyhnutné, aby vyšetrovacie orgány urobili bezodkladné kroky na zabránenie podstatnému ohrozeniu trestného konania.“
8.        Článok 12 tejto smernice s názvom „Opravné prostriedky“ stanovuje:
„1.      Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby v trestnom konaní, ako aj vyžiadané osoby v konaní o európskom zatykači mali podľa vnútroštátneho práva účinné opravné prostriedky v prípadoch porušenia práv vyplývajúcich z tejto smernice.
2.      Bez toho, aby boli dotknuté vnútroštátne normy a systémy vzťahujúce sa na prípustnosť dôkazov, členské štáty zabezpečia, aby sa v trestnom konaní pri posudzovaní vyjadrení podozrivých alebo obvinených osôb alebo dôkazných prostriedkov získaných v rozpore s ich právom na obhajcu alebo v prípadoch, keď bola v súlade s článkom 3 ods. 6 povolená výnimka z tohto práva, zohľadnilo právo na obhajobu a právo na spravodlivé súdne konanie.“
B.      Bulharské právo
9.        Podľa článku 54 Nakazatelno procesualen kodex (Trestný poriadok), ktorý je účinný od 29. apríla 2006 (DV č. 86 z 28. októbra 2005, ďalej len „NPK“) je obvineným osoba, s ktorou sa v tomto postavení koná za podmienok stanovených týmto zákonom a v súlade s predpísaným postupom.
10.      Článok 55 tohto trestného poriadku s názvom „Práva obvineného“ stanovuje:
„1.      Obvinený má tieto práva: byť oboznámený s trestným činom, pre ktorý bolo voči nemu vznesené obvinenie, a na základe akých dôkazov k nemu došlo; vyjadriť sa k obvineniu alebo odoprieť výpoveď; oboznámiť sa so spisom, ako aj s informáciami získanými špeciálnymi vyšetrovacími prostriedkami, a zaobstarať si potrebné výpisy; predložiť dôkazy; zúčastniť sa na trestnom konaní; podávať návrhy, pripomienky a námietky; mať posledné slovo; napadnúť úkony, ktoré porušujú jeho práva a oprávnené záujmy; a byť zastúpený obhajcom. Obvinený má právo na to, aby sa jeho obhajca zúčastnil na vyšetrovacích úkonoch a iných procesných úkonoch, ktoré si vyžadujú jeho súčinnosť, ibaže sa tohto práva výslovne vzdá…
2.      Obvinený má právo na to, aby sa mu poskytli všeobecné informácie, ktoré mu uľahčia výber obhajcu. Má právo slobodne komunikovať so svojím obhajcom, stretávať sa s ním osamote, má právo na poskytnutie právnej pomoci a na úhradu procesných nákladov, a to aj v čase pred začatím výsluchu a v jeho priebehu a v rámci akéhokoľvek iného procesného úkonu, na ktorom sa obvinený zúčastňuje.
…“
11.      Článok 164 tohto trestného poriadku s názvom „Prehliadka“ stanovuje:
„1.      Prehliadku osoby v prípravnom konaní bez súdneho príkazu príslušného prvostupňového súdu alebo prvostupňového súdu, v ktorého územnej pôsobnosti sa takýto úkon vykoná, možno vykonať:
(1)      pri zadržaní osoby;
(2)      pokiaľ existujú dostatočné dôvody domnievať sa, že osoby prítomné pri prehliadke určitých priestorov ukryli predmety alebo dokumenty relevantné pre daný prípad.
2.      Prehliadku vykoná osoba rovnakého pohlavia za prítomnosti svedkov osobnej prehliadky rovnakého pohlavia.
3.      Zápisnica o vykonanom vyšetrovacom úkone sa bezodkladne, najneskôr však do 24 hodín, predloží na schválenie súdu.“
12.      Článok 212 NPK s názvom „Prípravné konanie“ stanovuje:
„1.      Prípravné konanie začína na základe rozhodnutia prokurátora.
2.      Prípravné konanie sa považuje za začaté vypracovaním zápisnice o prvom vyšetrovacom úkone, pokiaľ sa pristúpi k vyšetrovaniu zahŕňajúcemu zisťovanie, prehliadku určitých priestorov, zaistenie veci alebo vypočutie svedkov, pokiaľ okamžitý výkon úkonov predstavuje jedinú možnosť získať a uchovať dôkazy, ako aj pokiaľ sa vykoná osobná prehliadka za podmienok stanovených v článku 164.
3.      Vyšetrovací orgán, ktorý vykonal úkon uvedený v odseku 2, o tom bezodkladne informuje prokurátora, najneskôr však do 24 hodín.“
13.      Článok 219 tohto trestného poriadku s názvom „Obvinenie – Vznesenie obvinenia“ stanovuje:
„1.      Ak sa získajú dostatočné dôkazy o vine určitej osoby v súvislosti so spáchaním trestného činu a ak neexistuje žiaden dôvod na zastavenie trestného konania, vyšetrovací orgán o tom vypracuje správu pre prokurátora a vznesie voči tejto osobe obvinenie prijatím príslušného rozhodnutia.
2.      Vyšetrovací orgán môže voči osobe vzniesť obvinenie aj na základe spísania zápisnice o prvom vyšetrovacom úkone namierenom proti nej, o čom upovedomí prokuratúru.
3.      V uznesení o vznesení obvinenia proti danej osobe a v zápisnici o vyšetrovacom úkone podľa odseku 2 sa uvedie:
(1)      dátum a miesto vyhotovenia;
(2)      vyhotovujúci orgán;
(3)      úplné meno osoby, proti ktorej sa vznáša obvinenie, skutok, ktorý sa jej kladie za vinu a jeho právna kvalifikácia;
(4)      dôkazy, na ktorých je vznesenie obvinenia založené, ak sa takýmto spôsobom nezmarí vyšetrovanie;
(5)      opatrenie pozbavenia osobnej slobody, ak sa takéto opatrenie nariadi;
(6)      práva obvinenej osoby vyplývajúce z článku 55, vrátane práva nevypovedať, ako aj práva zvoliť si obhajcu alebo práva na obhajobu ustanoveného ex offo.
…
8.      Vyšetrovací orgán nesmie vykonať vyšetrovacie úkony v prítomnosti obvineného skôr, ako si splnil svoje povinnosti podľa odsekov 1 až 7.“
III. Skutkový stav, konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
14.      Spor vo veci samej, o ktorom rozhoduje Rajonen săd Lukovit (Okresný súd Lukovit), sa týka návrhu prokurátora na Rajonna prokuratura Loveč (Okresná prokuratúra Loveč, Bulharsko) na následné schválenie osobnej prehliadky a zhabania veci, ktoré boli vykonané voči osobe AB.
15.      Dňa 8. februára 2022 traja policajní inšpektori obce Lukovit zastavili a skontrolovali vozidlo vedené IJ, v ktorom sa tiež nachádzali jeho spoločníci AB a KL. Predtým, než vodič vozidla vykonal test na zistenie požitia omamných látok, sa AB a KL policajným inšpektorom priznali, že u seba prechovávajú omamnú látku. Táto informácia bola oznámená vyšetrovateľovi v službe na Okresnom oddelení policajného zboru Lukovit poverenému vyšetrovaním, ktorý spísal zápisnicu o ústnom oznámení trestného činu.
16.      Vzhľadom na to, že test vodiča mal pozitívny výsledok, policajný vyšetrovateľ vykonal prehliadku vozidla. Okrem toho bola vykonaná osobná prehliadka AB, o čom bola spísaná zápisnica s názvom „Protokol o prehliadke a zhabaní veci v naliehavých prípadoch, s následným schválením súdu“. Policajný príslušník poverený vyšetrovaním v tejto zápisnici uviedol, že osobná prehliadka bola vykonaná na základe dostatočných dôkazov o prechovávaní zákonom zakázaných predmetov a v rámci prípravného konania, ktoré bolo začaté zo strany Rajonno upravlenije Lukovit (Okresné oddelenie policajného zboru Lukovit, Bulharsko).
17.      Pri tejto prehliadke sa u AB našla omamná látka. Policajný príslušník poverený vyšetrovaním informoval 8. februára 2022 okresného prokurátora v Loveči o výsledkoch tejto prehliadky a o tom, že v tejto súvislosti začal prípravné konanie. V rámci už začatého prípravného konania, po vykonaní osobnej prehliadky a už na policajnej stanici, podal AB písomné vysvetlenia a potvrdil, že látky, ktoré sa u neho našli, boli omamnými látkami určenými na jeho osobnú spotrebu.
18.      Dňa 9. februára 2022 prokurátor zaslal Rajonen săd Lukovit (Okresný súd Lukovit) návrh na schválenie zápisnice o osobnej prehliadke a o zhabaní veci, vykonaných voči AB.
19.      Vnútroštátny súd vyjadruje pochybnosti v súvislosti s otázkou, či vnútroštátnym právom stanovené súdne preskúmanie donucovacích opatrení s cieľom získať dôkazy v prípravnej fáze trestného konania predstavuje dostatočnú záruku dodržiavania práv podozrivých a obvinených osôb, tak ako je stanovené v smerniciach 2012/13 a 2013/48.
20.      Tento súd predovšetkým uvádza, že vnútroštátne právo neobsahuje jasné pravidlo týkajúce sa dosahu súdneho preskúmania donucovacích opatrení na získanie dôkazov v rámci prípravného konania a že podľa judikatúry vnútroštátnych súdov sa preskúmanie prehliadky, osobnej prehliadky a zhabania veci týka ich formálnej zákonnosti. V tejto súvislosti pripomína, že Európsky súd pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“) opakovane odsúdil Bulharskú republiku za porušenie článkov 3 a 8 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“).
21.      Tento súd ďalej tvrdí, že bulharské právo nepozná pojem „podozrivý“, ale pozná pojem „obvinený“ na základe rozhodnutia prokurátora alebo orgánu povereného vyšetrovaním a že počas prípravného konania existuje zaužívaná prax polície a prokuratúry spočívajúca v oddialení okamihu, od ktorého sa dotknutá osoba považuje za „obvinenú osobu“, čo má v praxi za následok obchádzanie povinností týkajúcich sa dodržiavania práv podozrivých osôb na obhajobu.
22.      Napokon tak z právnej vedy, ako aj z vnútroštátnej judikatúry vyplýva, že príslušný súd nemôže, aj keď je presvedčený, že práva na obhajobu dotknutej osoby neboli dodržané, preskúmať jej obvinenie alebo obžalobu, keďže by tým porušil ústavnú výsadu prokurátora začať trestné stíhanie. V takom prípade súd, ktorý preskúmava donucovacie opatrenia v prípravnom konaní, môže iba akceptovať vyšetrovací úkon, pokiaľ k nemu došlo za naliehavých podmienok, a to aj vtedy, ak to znamená porušenie práv na obhajobu.
23.      Vnútroštátny súd v tejto súvislosti uvádza, že hoci vnútroštátne právo nepozná pojem „podozrivý“, článok 219 ods. 2 NPK by v zásade mohol zaručiť práva na obhajobu osôb, pri ktorých neexistujú dostatočné dôkazy o ich vine, ale ktorým bude z dôvodu nevyhnutnosti vykonania vyšetrovacích úkonov priznané procesné postavenie „obvinených osôb“ a budú sa teda na ne vzťahovať práva uvedené v článku 55 NPK, ktoré spĺňajú požiadavky smerníc 2012/13 a 2013/48. Toto procesné ustanovenie však nie je jasné a uplatňuje sa nejednoznačne a rozporuplným spôsobom, prípadne sa vôbec neuplatňuje.
24.      Vnútroštátny súd však nemá žiadnu pochybnosť o tom, že AB má v prejednávanej veci postavenie „osoby obvinenej z trestného činu“ v zmysle EDĽP, tak ako je vykladané judikatúrou ESĽP, nezávisle na vnútroštátnych právnych riešeniach. Na základe toho sa vnútroštátny súd domnieva, že podľa platnej vnútroštátnej právnej úpravy si daná osoba bude môcť uplatňovať svoje práva na obhajobu, len ak získa postavenie obvinenej osoby, čo závisí od vôle orgánu povereného vyšetrovaním pod dohľadom prokurátora. Vnútroštátny súd sa v tejto súvislosti domnieva, že neposkytnutie informácií a neumožnenie prístupu k obhajcovi v prípravnom štádiu trestného konania predstavuje neodstrániteľnú procesnú vadu, ktorá môže ohroziť spravodlivý priebeh celého následného trestného konania.
25.      Za týchto podmienok Rajonen sad Lukovit (Okresný súd Lukovit) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Patria skutkové okolnosti, za ktorých sa počas vyšetrovania trestného činu v súvislosti s prechovávaním omamných látok, vedeného proti fyzickej osobe, vo vzťahu ku ktorej má polícia informácie, že prechováva omamné látky, vykoná donucovacie opatrenie (osobná prehliadka a zaistenie veci), do pôsobnosti [smerníc 2013/48 a 2012/13]?
2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, aké postavenie má takáto osoba podľa uvedených smerníc, ak vnútroštátne právo nepozná postavenie ‚podozrivého‘ a táto osoba nebola prostredníctvom úradného oznámenia upovedomená o tom, že jej bolo priznané postavenie ‚obvinenej osoby‘? A musí sa takejto osobe priznať právo na informácie, ako aj právo na prístup k obhajcovi?
3.      Je s ohľadom na zásadu zákonnosti a zákaz svojvoľného výkonu právomoci prípustná taká vnútroštátna právna norma, akou je článok 219 ods. 2 [NPK], ktorá stanovuje, že vyšetrujúci orgán môže dotknutej osobe priznať postavenie obvinenej osoby okrem iného aj na základe spísania zápisnice o prvom vyšetrovacom úkone v rámci vyšetrovania, ktoré sa proti nej vedie, pokiaľ vnútroštátne právo nepozná postavenie ‚podozrivého‘ a  podľa vnútroštátneho práva vyvoláva právo na obhajobu účinky až od okamihu, keď bolo dotknutej osobe formálne priznané postavenie ‚obvinenej osoby‘, pričom priznanie tohto postavenia je ponechané na posúdenie vyšetrovacieho orgánu? A zasahuje takýto vnútroštátny postup do účinného výkonu a samotnej podstaty práva na prístup k obhajcovi podľa článku 3 ods. 3 písm. b) smernice [2013/48]?
4.      Považuje sa s ohľadom na zásadu efektivity práva Únie za prijateľnú taká vnútroštátna prax, podľa ktorej v rámci súdneho preskúmania donucovacích opatrení nariadených s cieľom získať dôkazy – vrátane prehliadok určitých priestorov a zaistenia veci, ku ktorým dôjde v prípravnom konaní v rámci trestného konania, – nemožno skúmať, či bolo dostatočne závažným spôsobom zasiahnuté do základných práv podozrivých a obvinených osôb, ktoré sú zaručené v článkoch 47 a 48 [Charty, ako aj smernicami 2013/48 a 2012/13]?
5.      Sú v súlade so zásadou právneho štátu taká vnútroštátna právna úprava a judikatúra, v zmysle ktorých nemá súd právomoc preskúmať úkon, ktorým bolo osobe priznané postavenie obvineného, a to napriek tomu, že práve a výlučne od tohto formálneho úkonu závisí, či sa občanovi prizná právo na obhajobu v prípade, že sú vo vzťahu k nemu na účely vyšetrovania vykonané donucujúce opatrenia?“
IV.    Konanie na Súdnom dvore
26.      Návrh na začatie prejudiciálneho konania z 18. marca 2022 bol v ten istý deň doručený do kancelárie Súdneho dvora.
27.      Maďarská a holandská vláda, ako aj Európska komisia podali písomné pripomienky v lehote stanovenej článkom 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie.
28.      Na generálnom zasadnutí zo 17. januára 2023 Súdny dvor rozhodol, že pojednávanie nenariadi.
V.      Právna analýza
A.      Úvodné poznámky
29.      Podľa článku 67 ZFEÚ Únia vytvára „priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti pri rešpektovaní základných práv a rozličných právnych systémov a tradícií členských štátov“. Vzhľadom na to, že vzájomné uznávanie rozsudkov a iných súdnych rozhodnutí je považované za základný kameň súdnej spolupráce v oblasti občianskeho a trestného práva v rámci Únie, je zrejmé, že predpokladá vzájomnú dôveru v príslušné súdne systémy. Vzájomné uznávanie rozhodnutí v trestných veciach môže byť totiž účinné iba v atmosfére dôvery, v rámci ktorej nielen súdne orgány, ale tiež všetci účastníci trestného konania považujú rozhodnutia súdnych orgánov iných členských štátov za rovnocenné so svojimi. Zbližovanie trestnoprávnych úprav, vrátane pravidiel týkajúcich sa ochrany a procesných práv, je teda jedným z uprednostňovaných prostriedkov používaných na účely posilnenia vzájomného uznávania a uľahčenia spolupráce medzi príslušnými orgánmi.(4)
30.      Smernice 2012/13 a 2013/48 sa riadia medzi legislatívne opatrenia smerujúce práve k stanoveniu spoločných minimálnych pravidiel v oblasti procesných práv. Smernica 2012/13 obsahuje ustanovenia, ktoré sa majú uplatňovať v oblasti informovania osôb podozrivých alebo obvinených z trestného činu, pričom smernica 2013/48 zavádza ustanovenia týkajúce sa práva na prístup k obhajcovi v trestnom konaní. Tieto práva, ktoré predstavujú výraz práva na spravodlivý proces v trestnej oblasti, sú zakotvené v článkoch 47 a 48 Charty, ako aj v článku 6 EDĽP, čo im priznáva ústavný štatút v právnom poriadku Únie.
31.      Bulharská republika je tak ako všetky ostatné členské štáty povinná prebrať tieto smernice do svojho právneho poriadku. V tomto kontexte je dôležité uviesť, že hoci Komisia upriamila pozornosť na skutočnosť, že voči Bulharskej republike bolo v tejto súvislosti nedávno začaté konanie o nesplnení povinnosti, je zrejmé, že úloha Súdneho dvora v tomto prejudiciálnom konaní sa bude musieť obmedziť na výklad relevantných ustanovení Únie, na základe právomoci, ktorú mu zveruje článok 267 ZFEÚ. To však nebráni vnútroštátnemu súdu vyvodiť potrebné následky z výkladu, ktorý bude prípadne v rozpore s pravidlami vnútroštátneho práva, na účely zabezpečenia prednosti práva Únie.
32.      Prvé dve prejudiciálne otázky sa týkajú uplatniteľnosti smerníc 2012/13 a 2013/48 na okolnosti prejednávanej veci. Naproti tomu tri ďalšie prejudiciálne otázky sa týkajú v podstate súladu platnej bulharskej právnej úpravy s právom Únie, pričom táto právna úprava je charakterizovaná niekoľkými osobitosťami opísanými vnútroštátnym súdom. V rozsahu, v akom sa druhá a piata otázka tematicky prekrývajú, sa v rámci mojej analýzy nimi budem zaoberať spoločne. Napokon štvrtou otázkou sa budem zaoberať pred treťou otázkou, z dôvodu, že vyžaduje výklad smerníc 2012/13 a 2013/48, s ohľadom na články 47 a 48 Charty.
B.      O prvej prejudiciálnej otázke
1.      Kritériá spúšťajúce uplatňovanie smerníc 2012/13 a 2013/48
33.      Vnútroštátny súd sa svojou prvou otázkou v podstate pýta, či také skutkové okolnosti, v ktorých donucovacie opatrenie, predovšetkým osobná prehliadka a/alebo zaistenie veci, bolo vykonané počas vyšetrovania proti osobe podozrivej zo spáchania trestného činu, patria do pôsobnosti smerníc 2012/13 a 2013/48. Na účely odpovede na túto otázku je potrebné najprv vymedziť pôsobnosť týchto smerníc.
34.      Ako bude vidno nižšie, ide predovšetkým o určenie, prostredníctvom výkladu relevantných ustanovení, v akom štádiu trestného konania musia byť dotknutej osobe priznané procesné práva zaručené týmito smernicami. Druh opatrení, ktorým je dotknutá osoba vystavená v rámci trestného konania, tiež predstavuje indíciu umožňujúcu určiť uplatniteľnosť uvedených smerníc.
35.      Pokiaľ ide o pôsobnosť smernice 2012/13, jej článok 2 ods. 1 stanovuje, že táto smernica sa vzťahuje na podozrivé alebo obvinené osoby v rámci trestných konaní „od chvíle, keď sa od príslušných orgánov členského štátu dozvedia, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, až do ukončenia konania, čo znamená právoplatné rozhodnutie o otázke, či podozrivá alebo obvinená osoba spáchala trestný čin, vrátane prípadného vynesenia rozsudku a rozhodnutia o opravnom prostriedku“(5).
36.      Ako vyplýva z odôvodnenia 19 smernice 2012/13, právo na informácie týkajúce sa práv podozrivých alebo obvinených osôb smeruje k zaručeniu spravodlivého trestného konania, umožnením efektívneho vykonávania práv na obhajobu už od začatia konania. V tomto odôvodnení je teda spresnené, že „informácie by sa mali poskytnúť včas v priebehu konania a najneskôr pred prvým úradným výsluchom podozrivej alebo obvinenej osoby policajným orgánom alebo iným príslušným orgánom“(6).
37.      Rovnako článok 2 ods. 1 smernice 2013/48 stanovuje, že táto smernica sa uplatňuje „od chvíle, keď boli [podozrivé alebo obvinené osoby] príslušnými orgánmi členského štátu prostredníctvom úradného oznámenia alebo inak upovedomené, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, a to bez ohľadu na to, či boli pozbavené osobnej slobody“(7). Okrem toho odôvodnenia 12 a 19 smernice 2013/48 spresňujú, že na účely zabezpečenia spravodlivého konania musia členské štáty zabezpečiť, aby podozrivé alebo obvinené osoby mali prístup k obhajcovi „bez zbytočného odkladu“(8).
38.      Ako už Súdny dvor rozhodol, pôsobnosť smerníc 2012/13 a 2013/48 je vymedzená takmer rovnako v článku 2 týchto smerníc.(9) Treba však uviesť, že novšia z týchto dvoch smerníc, teda smernica 2013/48, obsahuje dodatočné spresnenie, že informácia môže byť daná „prostredníctvom úradného oznámenia alebo inak“. Toto objasnenie, ktoré prispieva k účinnosti smerníc, sa môže podľa môjho názoru preniesť aj na smernicu 2012/13.
39.      Zo znenia vyššie citovaných ustanovení, ako aj z relevantných odôvodnení smerníc 2012/13 a 2013/48 teda vyplýva, že sa uplatňujú od okamihu, keď sú splnené dve podmienky: po prvé dotknutá osoba je de facto podozrivá alebo obvinená zo spáchania trestného činu a po druhé bola prostredníctvom úradného oznámenia alebo iným spôsobom príslušnými orgánmi upovedomená, že je podozrivá alebo obvinená. Tieto dve kritériá podrobnejšie vysvetlím pred ich uplatnením na okolnosti prejednávanej veci.
40.      Hoci v záujme účinného uplatňovania týchto smerníc na všetky prípadné okolnosti nie je žiaduce klásť na formu tohto oznámenia príliš vysoké požiadavky, považujem za nevyhnutné, aby neexistovala žiadna pochybnosť o existencii podozrenia voči dotknutej osobe. Táto požiadavka je dôležitá nielen na účely ochrany dotknutej osoby pred každou nejasnou právnou situáciou, ale tiež vzhľadom na skutočnosť, že príslušné orgány majú určité povinnosti, ktoré môžu v prípade porušenia predstavovať procesné vady, ktoré môžu viesť k nezákonnosti rozhodnutí prijatých týmito orgánmi. Na účely predchádzania tomuto scenáru by sa príslušné orgány mali uistiť, že dotknutá osoba je oboznámená o každom podozrení voči nej.
41.      Informácie v tejto súvislosti musia byť oznámené „bezodkladne“, v každom prípade „najneskôr pred prvým úradným výsluchom“ podozrivej alebo obvinenej osoby policajným orgánom v trestnom konaní. Skutočnosť, že smernice 2012/13 a 2013/48 uvádzajú časové obdobie a nie presný okamih „v priebehu konania“, ako naznačuje odôvodnenie 19 smernice 2012/13, umožňuje vyvodiť záver, že hoci majú príslušné orgány určitú voľnosť pri výbere okamihu, kedy o tom informujú dotknutú osobu, pri poskytnutí tejto informácie nemôže dôjsť k výraznému oneskoreniu, ktoré by dotknutej osobe bránilo vykonávať jej práva na obhajobu. Vyplýva z toho, že na to, aby bolo informovanie o právach účinné, musí k nemu nevyhnutne dôjsť v skorom štádiu konania.(10)
42.      V tejto súvislosti treba spresniť, že Súdny dvor si je vedomý významu tohto oznámenia za osobitne citlivých okolností, najmä keď ide o slobodu dotknutej osoby, keďže rozhodol, že „osoby podozrivé zo spáchania trestného činu musia byť informované o svojich právach čo najrýchlejšie od okamihu, keď podozrenia, ktoré voči nim existujú – v inom ako naliehavom prípade – odôvodňujú, že príslušné orgány obmedzujú ich osobnú slobodu prostredníctvom donucovacích opatrení“(11).
43.      Okrem toho treba uviesť, že pokiaľ ide o okamih, kedy musí byť dotknutá osoba najneskôr informovaná, ako vyplýva z odôvodnenia 20 smernice 2013/48, „na účely tejto smernice pojem výsluch nezahŕňa predbežný výsluch políciou alebo iným orgánom presadzovania práva, ktorého účelom je… určenie, či sa má začať vyšetrovanie, napríklad počas cestnej kontroly, prípadne počas bežných náhodných kontrol, keď podozrivá alebo obvinená osoba ešte nebola identifikovaná“(12).
2.      Uplatnenie stanovených kritérií na okolnosti sporu vo veci samej
44.      Ak sa uplatnia tieto dve kritériá na okolnosti sporu vo veci samej, rozhodujúcim prvkom na účely odpovede na prvú otázku je to, či v okamihu, keď došlo k osobnej prehliadke a zaisteniu veci, bol AB už de facto podozrivý a či bol o tom upovedomený pri výkone týchto donucovacích opatrení. Z opisu skutkového stavu uvedeného v rozhodnutí vnútroštátneho súdu vyplýva, že AB sa sám priznal pred osobnou prehliadkou a zaistením veci, oznámením, že prechováva omamné látky. Jeho priznanie bolo v zápisnici uvedené ako ústne oznámenie trestného činu. Na tomto základe bol AB vyzvaný, aby odovzdal omamné látky, ktoré prechovával.
45.      Z týchto skutočností možno vyvodiť, že AB bol podozrivý zo spáchania trestného činu. Použitie týchto konkrétnych procesných opatrení totiž jednoznačne naznačuje, že sa s AB zaobchádzalo ako s „podozrivým“. Nazdávam sa, že AB o tom musel vedieť, a to o to viac, že jeho priznanie malo za okamžitý následok to, že bol podrobený osobnej prehliadke a zhabaniu veci. Dve podmienky na uplatňovanie smerníc 2012/13 a 2013/48 uvedené v bode 39 vyššie sa mi teda zdajú splnené od okamihu, keď AB polícii oznámil, že prechováva omamné látky.
3.      Skutočnosti, ktoré nemajú vplyv na uplatniteľnosť smerníc 2012/13 a 2013/48
46.      Pre úplnosť považujem za potrebné v krátkosti vysvetliť dôvody, pre ktoré si myslím, že skutočnosť, že AB nebol políciou oficiálne „upovedomený“ o začatí trestného konania voči nemu a o jeho postavení v tomto konaní, nemá žiaden vplyv na uplatniteľnosť smerníc 2012/13 a 2013/48 v prejednávanej veci.
47.      Po prvé treba uviesť, že z judikatúry Súdneho dvora(13) vyplýva, že „informácia zo strany príslušných orgánov členského štátu dotknutej osoby je dostatočná, a to bez ohľadu na spôsob upovedomenia“ a že „spôsob, akým bola takáto informácia doručená dotknutej osobe, je irelevantný“. Táto judikatúra týkajúca sa smernice 2013/48, ktorú tiež možno preniesť na smernicu 2012/13, potvrdzuje výklad, podľa ktorého nemožno klásť príliš vysoké požiadavky na formu tohto oznámenia.
48.      Po druhé osobitné okolnosti sporu vo veci samej, teda skutočnosť, že AB sám oznámil polícii, že prechováva omamné látky, neponecháva žiadnu pochybnosť o začatí tohto trestného konania. Ako som už uviedol vyššie, AB si toho musí byť vedomý, keďže toto priznanie malo za následok osobnú prehliadku a zhabanie veci zo strany polície. V tejto situácii musel odôvodnene očakávať, že sa s ním od toho okamihu bude zaobchádzať ako s „podozrivým“. Z tohto dôvodu treba takto vykonané úkony považovať za rovnocenné „upovedomeniu“ v zmysle článku 2 ods. 1 smerníc 2012/13 a 2013/48.
49.      Po tretie sa domnievam, že na účely uplatňovania týchto smerníc nie je relevantné, že právo členského štátu formálne nepozná pojem „podozrivý“, ako je to zjavne prípad bulharského práva. V tejto súvislosti treba uviesť, že ide o autonómny pojem práva Únie, ktorý ako právne kritérium otvára pôsobnosť smerníc 2012/13 a 2013/48 a musí byť preto vykladaný jednotným spôsobom vo všetkých členských štátoch. V tomto kontexte chcem pripomenúť, že je to vnútroštátne právo, ktoré sa má zosúladiť s vnútorným právnym rámcom Únie, a nie naopak. Keďže členské štáty sú povinné správne prebrať uvedené smernice, ako aj konkrétne pojmy v nich uvedené, do svojich príslušných vnútroštátnych právnych poriadkov, nemôžu sa oprávnene odvolávať na prípadné nedostatky alebo medzery v ich právnych úpravách na účely vyhnutia sa svojim povinnostiam.
4.      Odpoveď na prvú prejudiciálnu otázku
50.      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že skutkové okolnosti, za ktorých boli donucovacie opatrenia v podobe osobnej prehliadky a/alebo zhabania veci vykonané počas vyšetrovania vedeného voči osobe podozrivej zo spáchania trestného činu, patria do pôsobnosti smerníc 2012/13 a 2013/48.
C.      O druhej a piatej prejudiciálnej otázke
1.      Zákaz svojvoľne obmedzujúcich postupov, ktoré môžu brániť účinnému výkonu procesných práv súvisiacich s postavením „podozrivého“
51.      Vnútroštátny súd sa svojou druhou a piatou prejudiciálnou otázkou v podstate pýta, aké je postavenie osoby v zmysle smerníc 2012/13 a 2013/48, ak vnútroštátne právo nepozná postavenie „podozrivého“ a keď osoba „formálnym“ úradným oznámením nezískala postavenie „obvineného“. Vnútroštátny súd sa tiež pýta, či má táto osoba právo na informácie a právo na prístup k obhajcovi. Hoci odpoveď na túto otázku možno vyvodiť z predchádzajúcich úvah, v záujme o jasnosť považujem napriek tomu za vhodné prehĺbiť analýzu niektorých právnych aspektov.
52.      Ako bolo vysvetlené pri skúmaní prvej otázky, procesné postavenie osoby za okolností opísaných v návrhu na začatie prejudiciálneho konania je postavenie „podozrivého“ v zmysle smerníc 2012/13 a 2013/48. V rozsahu, v akom ide o autonómny pojem práva Únie, sa na dotknutú osobu vzťahuje toto procesné postavenie z dôvodu uplatniteľnosti týchto smerníc na prejednávanú vec, napriek skutočnosti, že nezískala postavenie „obvinenej osoby“ úradným oznámením, ako to stanovuje platná vnútroštátna právna úprava. Stačí, aby bola dotknutá osoba de facto podozrivá zo spáchania trestného činu, bez toho, aby bolo potrebné formalizovať tieto podozrenia v osobitnom akte alebo oznámení.
53.      Opačný výklad, podľa ktorého by výkon práv zaručených smernicami 2012/13 a 2013/48 mal v plnom rozsahu závisieť od prijatia „formálneho“ aktu príslušnými orgánmi, by bol svojvoľne obmedzujúci a nezabezpečoval by účinný výkon práv zakotvených v týchto smerniciach. Existovalo by totiž nezanedbateľné riziko, že sa dotknutá osoba sama obviní z dôvodu neznalosti svojich práv, pretože jej nebolo doručené žiadne oznámenie zo strany vnútroštátnych orgánov. Takýto výsledok by rozhodne spochybnil zásady spravodlivého konania v oblasti trestného práva. Musím zdôrazniť, že vzhľadom na to, že príslušné vnútroštátne orgány sa nemôžu oprávnene oprieť o prípadné nedostatky alebo medzery vo svojich právnych úpravách na účely vyhnutia sa svojim povinnostiam vyplývajúcim z práva Únie, sú povinné zabezpečiť plný výkon procesných práv zaručených týmito smernicami.
54.      Ako vyplýva z preskúmania prvej otázky, k oznámeniu práv musí nevyhnutne dôjsť v skorom štádiu konania,(14) keďže Súdny dvor spresnil, že táto informácia musí byť daná „čo najrýchlejšie od okamihu, keď podozrenia, ktoré voči nim [dotknutým osobám] existujú – v inom ako naliehavom prípade – odôvodňujú, že príslušné orgány obmedzujú ich osobnú slobodu prostredníctvom donucovacích opatrení“(15). V záujme o účinnú ochranu dotknutej osoby by som dodal, že toto pravidlo by malo byť uplatňované nielen v prípade, keď je dotknutá osoba vystavená najprísnejším donucovacím opatreniam, ako je zatknutie alebo dočasné pozbavenie slobody, ale tiež vtedy, keď podozrenia voči nej odôvodňujú iné donucovacie úkony, ktoré výrazne zasahujú do jej základných práv.
55.      Z týchto dôvodov sa domnievam, že prístup v súlade s ustanoveniami smernice 2012/13 by pozostával z okamžitého oznámenia AB jej práv, keď sa polícia rozhodla vykonať osobnú prehliadku a zhabať omamné látky, ktoré prechovával, v reakcii na jeho priznanie. Je totiž zrejmé, že AB bol vystavený všetkým opatreniam, ktoré mali k dispozícii príslušné orgány v rámci trestného stíhania už od okamihu, keď sa AB sám priznal za prítomnosti polície. Navyše treba v tomto kontexte zdôrazniť, že hoci AB mohol implicitne vyvodiť, že sa stal „podozrivým“ z dôvodu donucovacích opatrení prijatých voči nemu, táto okolnosť nemôže nahradiť riadne oznámenie jeho procesných práv.
56.      Pokiaľ ide konkrétne o právo na prístup k obhajcovi, treba uviesť, že článok 3 ods. 1 a 2 smernice 2013/48 stanovuje, že podozrivé a obvinené osoby majú právo na prístup k obhajcovi „v takom čase a takým spôsobom, ktorý im umožní reálne a účinne vykonávať ich právo na obhajobu“ alebo „bez zbytočného odkladu“, a v každom prípade „pred ich výsluchom zo strany polície alebo iného orgánu na presadzovanie práva, alebo justičného orgánu“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Ako som uviedol bode 43 vyššie, hoci sa predbežné otázky položené políciou pri „cestnej kontrole“ alebo „bežných náhodných kontrolách“ nemôžu považovať za „výsluch“ v zmysle článku 3 ods. 2 písm. a) smernice 2013/48, informácie poskytnuté vnútroštátnym súdom umožňujú vyvodiť záver, že AB bol v každom prípade podrobený tomuto výsluchu v neskoršom štádiu vyšetrovania. Konkrétnejšie, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že „v rámci už začatého prípravného konania, v čase a mieste, ktoré nie sú presne určené (pravdepodobne na policajnom komisariáte), [poverený inšpektor kriminálnej polície] po vykonaní osobnej prehliadky požiadal AB o písomné vysvetlenia v súlade so zákonom o ministerstve vnútra“. Z tohto dôvodu sa domnievam, že AB mal mať najneskôr v tomto štádiu konania prístup k obhajcovi.
2.      Odpoveď na druhú a piatu prejudiciálnu otázku
57.      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem odpovedať na druhú a piatu prejudiciálnu otázku tak, že pojem „podozrivá osoba“ v zmysle smerníc 2012/13 a 2013/48 je autonómnym pojmom práva Únie. Osoba, ktorá je de facto podozrivá zo spáchania trestného činu, má postavenie „podozrivej osoby“ v zmysle týchto smerníc, aj keď vnútroštátne právo nepozná toto procesné postavenie a nepriznáva podozrivej osobe práva, ktoré jej prináležia. Uvedené smernice bránia vnútroštátnej právnej úprave a praxi, podľa ktorých práva na obhajobu vznikajú až od okamihu, keď dotknutá osoba formálne získa postavenie „obvinenej osoby“, pričom k tomu dochádza, ako k predbežnej podmienke výkonu procesných práv a záruk stanovených vnútroštátnym právom, pri plnom dodržiavaní diskrečnej právomoci orgánu povereného vyšetrovaním, ktorý nie je povinný čo najskôr informovať de facto podozrivú osobu o podozreniach, ktoré voči nej existujú.
D.      O štvrtej prejudiciálnej otázke
1.      Zlučiteľnosť práva na účinný prostriedok nápravy so súdnym preskúmaním obmedzeným na dodržiavanie formálnych požiadaviek
58.      Vnútroštátny súd sa svojou štvrtou prejudiciálnou otázkou, ktorú podľa mňa treba preskúmať pred treťou otázkou, v podstate pýta, či sa smernice 2012/13 a 2013/48, ako aj články 47 a 48 Charty majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej judikatúre, podľa ktorej v rámci postupu následného schválenia súdom donucovacích opatrení, nariadených s cieľom získať dôkazy pre potreby trestného vyšetrovania, súd nemôže preskúmať, či došlo k porušeniu základných práv podozrivých a obvinených osôb, zaručených týmito smernicami a týmito článkami.
59.      Vnútroštátny súd v tejto súvislosti spresňuje, že hoci v súlade s článkom 164 ods. 3 NPK musí osobná prehliadka vykonaná na základe zápisnice v prípravnom konaní trestného konania podliehať následnému súdnemu preskúmaniu, toto preskúmanie sa podľa relevantnej vnútroštátnej judikatúry týka iba formálnych požiadaviek, od ktorých závisí zákonnosť tohto opatrenia a zhabania veci, ktoré z neho vyplynulo, a neumožňuje príslušnému súdu preskúmať dodržanie práv zaručených smernicami 2012/13 a 2013/48.
60.      Na účely preskúmania tejto otázky treba na úvod pripomenúť, že podľa článku 47 Charty každý, koho práva a slobody zaručené právom Únie sú porušené, má za podmienok ustanovených v tomto článku právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom. Okrem toho v súlade s článkom 48 ods. 2 Charty každý, kto je obvinený, má zaručené právo na obhajobu. Uplatniteľnosť týchto ustanovení je v prejednávanej veci nepopierateľná, keďže táto vec sa týka situácie, v ktorej bulharské orgány vykonávajú právo Únie v zmysle článku 51 Charty. V rozsahu, v akom sa predmetná bulharská právna úprava týka výkonu smerníc 2012/13 a 2013/48 zaručujúcich podozrivému a/alebo obvinenému v rámci trestných konaní právo na informácie a právo na prístup k obhajcovi, patrí do pôsobnosti Charty. Ako opakovane uviedol Súdny dvor, tieto dve smernice sa opierajú o práva stanovené najmä v článkoch 47 a 48 Charty a smerujú k podpore týchto práv.(16)
61.      Pokiaľ ide o výklad smernice 2012/13, treba uviesť, že jej článok 8 ods. 2 vyžaduje, aby „podozrivé alebo obvinené osoby alebo ich advokáti mali právo namietať v súlade s postupmi ustanovenými vo vnútroštátnom práve voči neposkytnutiu informácií alebo voči odmietnutiu poskytnúť tieto informácie príslušnými orgánmi v súlade s touto smernicou“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Podľa judikatúry Súdneho dvora vzhľadom na význam práva na účinný prostriedok nápravy chránený článkom 47 Charty a na jasné, bezpodmienečné a presné znenie článku 8 ods. 2 smernice 2012/13, toto posledné uvedené ustanovenie bráni akémukoľvek vnútroštátnemu opatreniu, ktoré bráni výkonu účinných opravných prostriedkov v prípade porušenia práv chránených touto smernicou.(17) Súdny dvor rozhodol, že ten istý výklad sa uplatní, pokiaľ ide o článok 12 smernice 2013/48, podľa ktorého „podozrivé alebo obvinené osoby v trestnom konaní… majú podľa vnútroštátneho práva účinné opravné prostriedky v prípadoch porušenia práv vyplývajúcich z tejto smernice“(18).
62.      V dôsledku toho tieto dve smernice ukladajú členským štátom povinnosť stanoviť účinný prostriedok nápravy v prípade porušenia práv, ktoré zakotvujú, s cieľom zaručiť spravodlivé konanie a účinný výkon práv na obhajobu. Treba však zdôrazniť, že podľa článku 8 ods. 2 smernice 2012/13 a článku 12 ods. 1 smernice 2013/48 právo namietať proti prípadným porušeniam týchto práv je priznané v súlade „s postupmi ustanovenými vo vnútroštátnom práve“, respektíve „podľa vnútroštátneho práva“. Tieto ustanovenia teda neurčujú ani spôsob, akým by mali byť dané porušenia týchto práv namietané, ani okamih v priebehu trestného konania, kedy je možné tak urobiť, ponechávajúc tým členským štátom určitú mieru voľnej úvahy na stanovenie konkrétnych prostriedkov nápravy.
63.      Tento výklad ustanovení smerníc 2012/13 a 2013/48 je potvrdený ich príslušnými odôvodneniami. V odôvodnení 36 smernice 2012/13 sa tak uvádza, že právo namietať voči neposkytnutiu informácií alebo voči odmietnutiu poskytnúť tieto informácie alebo určité spisové materiály príslušnými orgánmi v súlade s touto smernicou „nevyžaduje zaviesť osobitné konanie o opravnom prostriedku, samostatný mechanizmus alebo postup na podávanie sťažností, v rámci ktorého možno [voči tomu] namietať“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Odôvodnenie 50 smernice 2013/48 ide rovnakým smerom, keď v podstate uvádza, že povinnosť členských štátov zabezpečiť, aby bolo dodržiavané právo na obhajobu a právo na spravodlivé súdne konanie, nemá vplyv na vnútroštátne pravidlá alebo systémy týkajúce sa prípustnosti dôkazov, a ani by sa tým „nemalo členským štátom brániť v zachovaní systému, ktorým sa môžu súdu alebo sudcovi predložiť všetky existujúce dôkazy bez toho, aby sa samostatne alebo vopred skúmala ich prípustnosť“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Z vyššie uvedeného vyplýva, že zásada procesnej autonómie členských štátov sa uplatňuje bez toho, aby boli dotknuté obmedzenia stanovené právom Únie.
2.      Obmedzenie procesnej autonómie členských štátov zásadami ekvivalencie a efektivity
64.      V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora v prípade neexistencie právnej úpravy Únie v danej oblasti majú byť vo vnútroštátnom právnom poriadku každého členského štátu na základe zásady procesnej autonómie členských štátov určené príslušné súdy a upravené procesné náležitosti týkajúce sa žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie. Z toho dôvodu v súlade so zásadou lojálnej spolupráce, ktorá je v súčasnosti zakotvená v článku 4 ods. 3 ZEÚ, procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, nemôžu byť menej výhodné ako procesné podmienky týkajúce sa podobných žalôb vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie) a nesmú prakticky znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práv, ktoré priznáva právny poriadok Únie (zásada efektivity). Tieto požiadavky ekvivalencie a efektivity vyjadrujú všeobecnú povinnosť členských štátov zabezpečiť súdnu ochranu práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, vrátane práva na obhajobu.(19)
65.      Potreba prihliadnuť na zásadu procesnej autonómie členských štátov sa vysvetľuje skutočnosťou, že smernice 2012/13 a 2013/48 boli prijaté na právnom základe článku 82 ods. 2 ZFEÚ, ktorý povoľuje iba ustanoviť minimálne pravidlá v oblasti „práv jednotlivcov“ v trestnom konaní. Normotvorca týmto prístupom sledoval uľahčenie uplatňovania zásady vzájomnej dôvery, na ktorú som odkázal vyššie.(20) Netreba však zabudnúť na to, že v rozsahu, v akom sa tieto smernice zúčastňujú na minimálnej harmonizácii trestných konaní v priestore slobody, bezpečnosti a spravodlivosti Únie, nemôžu byť považované za úplné a vyčerpávajúce nástroje. Z tohto dôvodu ponechávajú členským štátom slobodu, ako to spresňuje odôvodnenie 40 smernice 2012/13 a odôvodnenie 54 smernice 2013/48, rozšíriť práva, ktoré stanovujú, aby sa vyššia úroveň ochrany poskytla aj v situáciách, ktorými sa tieto smernice výslovne nezaoberajú, pričom úroveň ochrany by nemala byť nikdy nižšia, ako sú štandardy stanovené v EDĽP, tak ako ich v judikatúre vykladá ESĽP.(21)
66.      Pokiaľ ide o zásadu ekvivalencie, nič v spise, ktorý má k dispozícii Súdny dvor, nenaznačuje, že táto zásada bola porušená predmetnou vnútroštátnou judikatúrou, podľa ktorej v rámci postupu následného schválenia súdom donucovacích opatrení nariadených s cieľom získať dôkazy na potreby trestného vyšetrovania sa súdne preskúmanie vzťahuje len na formálne požiadavky, od ktorých závisí zákonnosť týchto opatrení a neumožňuje príslušnému súdu preskúmať dodržiavanie práv zaručených smernicami 2012/13 a 2013/48. Táto judikatúra sa totiž obvykle uplatňuje nezávisle na otázke, či bolo donucovacie opatrenie prijaté pri porušení individuálneho práva, ktoré vychádza z ustanovení vnútroštátneho práva alebo z ustanovení práva Únie.
67.      Naproti tomu vnútroštátny súd vyjadruje pochybnosti, pokiaľ ide o súlad tejto vnútroštátnej praxe so zásadou efektivity. Odkazujúc na judikatúru ESĽP, pripomína, že mimosúdne priznania podozrivej osoby za neprítomnosti obhajcu môžu v tomto skorom štádiu viesť k porušeniu spravodlivého konania v rozpore s článkom 6 ods. 1 a 3 EDĽP. Podľa vnútroštátneho súdu judikatúra bulharských súdov jednotne odmietla uznať za dôkazy informácie získané od osôb, ktoré sú v skutočnosti podozrivé, ale ktoré sú často vypočúvané ako svedkovia o svojich vlastných činoch. Vnútroštátny súd však pochybuje, že táto procesná sankcia na dôkaznom základe  môže predstavovať dostatočnú záruku, že právo občanov na obhajobu, tak ako je stanovené Chartou a podrobne uvedené v smerniciach 2012/13 a 2013/48, bude dodržané.
68.      Pokiaľ ide o vyššie uvedenú zásadu efektivity, na úvod treba pripomenúť, že právo Únie neukladá členským štátom povinnosť zaviesť iné právne prostriedky, než sú tie, ktoré stanovuje vnútroštátne právo, s výnimkou toho, že by zo štruktúry dotknutého vnútroštátneho právneho poriadku vyplývalo, že neexistuje nijaký súdny prostriedok nápravy umožňujúci, hoci len incidenčne, zabezpečiť dodržiavanie práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z práva Únie, alebo že jediný prostriedok nápravy spočívajúci v prístupe k súdu znamená nútiť jednotlivcov k porušeniu práva.(22)
69.      Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že každý prípad, v ktorom vzniká otázka, či vnútroštátne procesné ustanovenie znemožňuje alebo nadmerne sťažuje uplatňovanie práv priznaných jednotlivcom právnym poriadkom Únie, sa musí preskúmať s prihliadnutím na postavenie tohto ustanovenia v rámci celého konania, na priebeh tohto konania a jeho osobitosti na rôznych stupňoch vnútroštátnych súdov. Za týchto okolností treba prípadne zohľadniť zásady, na ktorých sa zakladá vnútroštátny súdny systém, ako je ochrana práva na obhajobu, zásada právnej istoty a riadny priebeh konania.(23)
70.      Podľa tejto judikatúry posúdenie dodržiavania zásady efektivity nevyžaduje analýzu všetkých právnych prostriedkov existujúcich v členskom štáte, ale kontextuálnu analýzu ustanovenia, o ktorom sa tvrdí, že porušuje túto zásadu, čo môže zahŕňať analýzu iných procesných ustanovení, ktoré sú uplatniteľné v rámci opravného prostriedku, ktorého účinnosť je spochybnená, alebo opravných prostriedkov, ktoré majú rovnaký účel ako tento opravný prostriedok.(24) Súdny dvor sa domnieva, že vydané rozsudky sú teda iba výsledkom posúdení od prípadu k prípadu, ktoré sa musia uskutočniť pri zohľadnení celkového skutkového a právneho kontextu každej veci a ktoré nie je možné automaticky preniesť na iné oblasti než na tie, v rámci ktorých boli prijaté.(25)
3.      Charakteristiky súdneho preskúmania vykonávaného bulharskými súdmi
71.      Pokiaľ ide o preskúmanie prejednávanej veci, domnievam sa, že tak zo znenia, ako aj z cieľov článku 8 ods. 2 smernice 2012/13 a z článku 12 ods. 1 smernice 2013/48, ako aj zo spresnení poskytnutých vyššie citovanými odôvodneniami vyplýva, že nie je v rozpore s právom Únie, keď členský štát obmedzuje súdne preskúmanie donucovacích opatrení nariadených s cieľom získať dôkazy na ich formálnu zákonnosť, ak následne v rámci trestného konania súd rozhodujúci vo veci môže overiť, že boli zaručené práva dotknutej osoby vyplývajúce z uvedených smerníc, v spojení so základnými právami. Návrh na začatie prejudiciálneho konania naznačuje, že to je práve prípad bulharského práva. Ako bolo totiž uvedené v bode 67 vyššie, bulharské súdy odmietajú uznať za dôkazy informácie získané pri porušení procesných práv zaručených podozrivým osobám v rámci trestného konania.
72.      Inými slovami, súčasná judikatúra bulharských súdov umožňuje vylúčiť informácie a dôkazy získané pri porušení ustanovení práva Únie, v danom prípade článku 3 smernice 2012/13, týkajúcich sa poskytnutia informácií podozrivej osobe o jej právach, a článku 3 smernice 2013/48, týkajúceho sa prístupu k obhajcovi. Nezrovnalosti prípadne zistené v rámci trestného konania teda neostávajú bez nápravy.(26) Naopak zdá sa, že každý podozrivý má možnosť namietať porušenie svojich práv v rámci trestného konania. Mechanizmus, ktorý bulharský právny poriadok, zdá sa, prijal, tak vykazuje podobnosti s mechanizmami rozvinutými v iných členských štátoch, či už sú stanovené písaným právom (ústavné právo/trestné zákony) alebo obyčajovým právom. Okrem toho nie je nezvyčajné, aby tieto mechanizmy mali svoj pôvod práve v judikatúre vnútroštátnych súdov. Zdá sa preto, že procesné pravidlá v bulharskom práve, tak ako sú vykladané príslušnými súdmi, nie sú schopné prakticky znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práva podozrivej osoby namietať, v súlade s vnútroštátnymi postupmi, porušenie vyššie uvedených procesných práv. Hoci vnútroštátny súd má v tomto smere určité výhrady, najmä pokiaľ ide o vhodnosť mechanizmov stanovených bulharským právom na ochranu práv podozrivého, návrh na začatie prejudiciálneho konania neobsahuje dostatočné dôkazy na podporu tejto tézy.
73.      Treba navyše konštatovať, že vnútroštátny súd neuvádza, ktoré opatrenia by mali byť prijaté alebo rozvinuté legislatívnou či súdnou cestou na účely posilnenia ochrany procesných práv podozrivej osoby v rámci trestného konania. Vzhľadom na to, že bulharská vláda nevstúpila do tohto konania ako vedľajší účastník, jediné informácie, o ktoré sa môže oprieť Súdny dvor, sú tie, ktoré poskytol vnútroštátny súd. Domnievam sa preto, že v každom prípade Súdnemu dvoru neprináleží navrhovať príslušným orgánom prípadné reformy, predovšetkým, ak sa vezme do úvahy rôznosť mechanizmov a opravných prostriedkov zavedených v jednotlivých členských štátoch na účely zabezpečenia prebratia smerníc 2012/13 a 2013/48. Úloha Súdneho dvora v tejto veci sa musí obmedziť skôr na preskúmanie otázky, či sa výkon práva na účinný prostriedok nápravy stal prakticky nemožným alebo nadmerne sťaženým. Vzhľadom na informácie, ktoré sú k dispozícii, treba na túto otázku odpovedať záporne.
74.      Analýza s ohľadom na články 47 a 48 Charty, na ktoré odkazuje vnútroštátny súd, podľa mňa nemôže zmeniť tento záver. Predovšetkým pokiaľ ide o článok 47 Charty, ktorý zaručuje právo na účinnú súdnu ochranu, treba pripomenúť, že právo Únie v zásade neukladá členským štátom povinnosť zaviesť na účely zabezpečenia ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, iné právne prostriedky nápravy na svojich vnútroštátnych súdoch než tie, ktoré stanovuje vnútroštátne právo. Niečo iné však platí v prípade, keď zo systému predmetného vnútroštátneho právneho poriadku vyplýva, že neexistuje žiaden súdny prostriedok nápravy umožňujúci čo len incidenčne zabezpečiť dodržanie práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie.(27) Ako však pripúšťa samotný vnútroštátny súd, to nie je prípad prejednávanej veci.
75.      Z dôvodov vysvetlených v predchádzajúcich bodoch som náchylný dospieť k záveru, že bulharská právna úprava v oblasti trestného konania, tak ako je vykladaná vnútroštátnymi súdmi, nevznáša pochybnosti z hľadiska zásady efektivity. Táto zásada nebráni súdnemu preskúmaniu, ktoré sa týka iba formálnych požiadaviek donucovacieho opatrenia, akým je osobná prehliadka, bez overenia dodržiavania práv vyplývajúcich zo smerníc 2012/13 a 2013/48 v spojení so základnými právami, pokiaľ toto dodržiavanie môže byť overené súdom rozhodujúcim vo veci samej v rámci trestného konania, ktorý bude rozhodovať o vine AB. Prislúcha však vnútroštátnemu súdu, ktorý priamo pozná uplatniteľné procesné pravidlá, aby vykonal potrebné overenia a prípadne vyvodil všetky potrebné následky na zabezpečenie efektivity práva Únie.
76.      V tomto kontexte treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora vo všetkých prípadoch, keď sa ustanovenia smernice zdajú byť z hľadiska ich obsahu bezpodmienečné a dostatočne presné, sa jednotlivci na ne môžu odvolávať pred vnútroštátnym súdom voči štátu, pokiaľ tento štát neprebral smernicu do vnútroštátneho právneho poriadku v stanovenej lehote, alebo ju prebral nesprávne.(28) Súdny dvor vo svojej judikatúre rozhodol, že článok 8 ods. 2 smernice 2012/13 a článok 12 smernice 2013/48, ako aj článok 47 Charty sú jasné, bezpodmienečné a presné ustanovenia.(29) Z tohto dôvodu majú priamy účinok. Vyplýva z toho, že osoby, ktoré sú de facto „podozrivé“ podľa bulharského práva, tak ako AB vo veci samej, musia mať možnosť priamo uplatniť opravné prostriedky stanovené v článku 8 ods. 2 smernice 2012/13 a v článku 12 smernice 2013/48, v spojení s článkami 47 a 48 Charty.
4.      Odpoveď na štvrtú prejudiciálnu otázku
77.      Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem odpovedať na štvrtú prejudiciálnu otázku tak, že právo Únie, najmä zásada efektivity, nebráni tomu, aby členský štát obmedzil súdne preskúmanie donucovacích opatrení, nariadených s cieľom získať dôkazy, na ich formálnu zákonnosť, ak následne v rámci trestného konania súd rozhodujúci vo veci samej môže overiť, že boli zaručené práva dotknutej osoby vyplývajúce zo smerníc 2012/13 a 2013/48, v spojení s článkami 47 a 48 Charty.
E.      O tretej prejudiciálnej otázke
1.      Návrh na preformulovanie otázky
78.      Vnútroštátny súd sa svojou treťou prejudiciálnou otázkou v podstate pýta, či zásady zákonnosti a zákazu svojvoľného výkonu právomoci, ako aj smernica 2013/48 a predovšetkým jej článok 3 ods. 3 písm. b) majú byť vykladané v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej iba osoby, s ktorými sa formálne koná ako s „obvinenými“, môžu požívať práva vyplývajúce z tejto smernice, pričom okamih nadobudnutia tohto postavenia je ponechaný na posúdenie vyšetrujúceho orgánu.
79.      Odpoveď na túto otázku podľa mňa jasne vyplýva z preskúmania predchádzajúcich otázok. Ako som už uviedol vyššie,(30) výklad, podľa ktorého by výkon práv zaručených smernicami 2012/13 a 2013/48 mal v plnom rozsahu závisieť od prijatia „formálneho“ aktu vnútroštátnymi orgánmi, by bol svojvoľne reštriktívny a nezabezpečoval by účinný výkon práv zakotvených v týchto smerniciach. Zdá sa totiž nezlučiteľné s požiadavkou uvedenou v článku 3 ods. 2 smernice 2013/48, podľa ktorej má mať dotknutá osoba prístup k obhajcovi „bez zbytočného odkladu“(31), aby účinný výkon tohto práva podliehal len úvahe príslušných orgánov.
80.      Hoci sa tretia otázka môže zdať vzhľadom na predchádzajúce úvahy na prvý pohľad zbytočná, treba pripomenúť, že Súdny dvor bude musieť vo svojej odpovedi nevyhnutne prihliadnuť na osobitné okolnosti sporu vo veci samej, a to na skutočnosť, že tento spor sa týka návrhu na následné schválenie sudcom osobnej prehliadky a zhabania omamných látok, ktoré sa našli u AB. Tretiu otázku preskúmam nižšie pri zohľadnení týchto okolností. Z tohto hľadiska otázka položená vnútroštátnym súdom smeruje, zdá sa, skôr k stanoveniu toho, či sa článok 3 smernice 2013/48 má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá umožňuje, aby k osobnej prehliadke a zhabaniu nezákonne držaných vecí došlo bez toho, aby mala dotknutá osoba právo na prístup k obhajcovi.
81.      Ak by mal Súdny dvor vykladať tretiu otázku v navrhovanom zmysle, pozornosť by mala byť hneď na úvod upriamená na skutočnosť, že článok 3 ods. 2 smernice 2013/48 ukladá prísne požiadavky v rozsahu, v akom stanovuje, že podozrivé alebo obvinené osoby musia mať prístup k obhajcovi „bez zbytočného odkladu“ a „v každom prípade“ najneskôr od vzniku prvej zo štyroch skutočností osobitne vymenovaných v tomto ustanovení v písmenách a) až d). Vzhľadom na to, že osobná prehliadka a zhabanie nezákonne držaných vecí nie sú ako také uvedené medzi skutočnosťami uvedenými v tomto ustanovení, treba v zásade vylúčiť porušenie práva na prístup k obhajcovi, pokiaľ okolnosti prejednávanej veci nezodpovedajú kritériám jednej alebo viacerých uvedených osobitných skutočností, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu. Nasledujúce úvahy môžu byť pre vnútroštátny súd užitočné na účely uplatňovania tohto ustanovenia.
2.      O práve na prístup k obhajcovi pred výsluchom podozrivej osoby zo strany polície
82.      V súlade s článkom 3 ods. 2 písm. a) smernice 2013/48 podozrivé alebo obvinené osoby majú prístup k obhajcovi pred ich výsluchom zo strany polície alebo iného orgánu na presadzovanie práva, alebo justičného orgánu. Toto ustanovenie predstavuje kodifikáciu judikatúry ESĽP(32), podľa ktorej právo na spravodlivý proces zakotvené v článku 6 ods. 1 EDĽP vo všeobecnosti vyžaduje, aby bol prístup k obhajcovi umožnený od prvého výsluchu podozrivého políciou, okrem prípadu, ak sa s ohľadom na osobitné okolnosti prejednávanej veci preukáže, že existujú naliehavé dôvody na obmedzenie tohto práva.(33) Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že AB bol po osobnej prehliadke podrobený výsluchu na policajnom komisariáte, počas ktorého podal vysvetlenia a písomne potvrdil svoje priznanie. Zdá sa však, že AB nebol informovaný o svojom práve na prístup k obhajcovi a že toto právo účinne nevyužil, čo je problematické z hľadiska práv zaručených smernicou 2013/48. Domnievam sa, že tento postup zo strany orgánov poverených vyšetrovaním trestných činov nemožno považovať za zlučiteľný s požiadavkami tejto smernice.
3.      O práve na prístup k obhajcovi bez zbytočného odkladu po tom, čo bol podozrivý zbavený osobnej slobody
83.      Nezávisle na predchádzajúcich úvahách sa kladie otázka, či si AB mohol uplatniť svoje právo na prístup k obhajcovi v okamihu osobnej prehliadky, aj keď článok 3 ods. 2 smernice 2013/48 výslovne neuvádza toto donucovacie opatrenie. Podľa mňa by to tak bolo v prípade, ak by situácia, v ktorej sa nachádzal AB, mohla byť chápaná za „pozbavenie osobnej slobody“ v súlade s prípadom uvedeným v článku 3 ods. 2 písm. c) tejto smernice. Vzhľadom na to, že rozhodnutie vnútroštátneho súdu neobsahuje žiadnu jasnú informáciu v tomto smere, vnútroštátny súd bude musieť sám preskúmať, či okolnosti vo veci samej môžu byť kvalifikované za „pozbavenie osobnej slobody“ v zmysle tohto ustanovenia.
a)      Úvahy v prípade, keď by bola osobná prehliadka vykonaná v rámci cestnej kontroly
84.      Na jednej strane niektoré skutočnosti naznačujú, že k osobnej prehliadke došlo in situ, na okraji cesty po zastavení vozidla políciou a po skontrolovaní vozidla. V takom prípade sa podľa mňa nie je možné odôvodnene domnievať, že AB bol pozbavený osobnej slobody. Toto donucovacie opatrenie vykonané v naliehavej situácii, okamžite po objavení sa náznakov, že došlo k spáchaniu trestného činu, nemožno podľa mňa pripodobniť k „pozbaveniu osobnej slobody“. Netreba zabúdať, že AB nebol ani formálne zadržaný, ani podrobený výsluchu vo väzbe zo strany polície, ale bol len jednoducho zastavený pri cestnej kontrole. Hoci sa AB nemohol vyhnúť cestnej kontrole, okolnosti prejednávanej veci nenaznačujú žiadne významné obmedzenie jeho slobody konania. Každé posúdenie naznačujúce opak by sa mi zdalo v rozpore nielen so znením článku 3 ods. 2 písm. c) smernice 2013/48, ale by tiež mohlo neprimerane rozšíriť jeho pôsobnosť, a to o to viac, že tento prístup nie je nevyhnutný na zabezpečenie účinnej ochrany základných práv v rámci vyšetrovania trestného činu, ako vysvetlím nižšie.
85.      Ako som uviedol vyššie, práva zaručené smernicami 2012/13 a 2013/48 predstavujú výraz práva na spravodlivý proces v trestnej oblasti.(34) V tomto kontexte treba odkázať na judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej smernica 2013/48 má posilniť najmä právo poradiť sa, obhajovať sa a nechať sa zastupovať, zakotvené v článku 47 druhom odseku Charty, ako aj právo na obhajobu zaručené jej článkom 48 ods. 2(35) Okrem toho treba uviesť, že v súlade s odôvodnením 12 smernice 2013/48 táto smernica vychádza z práv uvedených v Charte a najmä jej článkoch 6, 47 a 48, rozvíjajúc jej články 5 a 6 EDĽP, tak ako ich vykladá ESĽP. Vyplýva z toho nevyhnutnosť vykladať ustanovenia tejto smernice s ohľadom na článok 6 ods. 3 písm. c) EDĽP, ktorý výslovne stanovuje právo na pomoc obhajcu.
86.      V tejto súvislosti pripomínam, že ESĽP sa domnieval, že osobná prehliadka počas cestnej kontroly, pri ktorej boli vyjadrené sebaobviňujúce vyhlásenia, nenaznačuje žiadne významné obmedzenie osobnej slobody dotknutej osoby, ktoré by mohlo stačiť na odôvodnenie požiadavky na právnu pomoc už v tomto štádiu konania. Treba uviesť skutočnosť, že ESĽP sa v podstate opieral o rovnaké tvrdenia, ako sú tie uvedené v bode 84 vyššie, a to na absenciu formálneho zadržania alebo výsluchu vo väzbe dotknutej osoby zo strany polície, teda opatrení pozbavujúcich osobnú slobodu, ktoré by mohli odôvodniť zásah obhajcu. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy sa domnievam, že skutočnosť, že osobná prehliadka bola vykonaná na okraji cesty v rámci cestnej kontroly bez poskytnutia právnej pomoci dotknutej osobe, nepredstavuje sama osebe porušenie článku 3 ods. 2 písm. c) smernice 2013/48.
b)      Úvahy v prípade, keď by bola osobná prehliadka vykonaná na policajnom komisariáte
87.      Naproti tomu odlišné posúdenie nemožno vylúčiť v prípade, ak by bola osobná prehliadka vykonaná v dobe, keď bol AB pozbavený slobody, napríklad, ak by k tejto osobnej prehliadke došlo na policajnom komisariáte. V takom prípade by bolo možné tvrdiť, že AB mal mať priznané právo na prístup k obhajcovi „bez zbytočného odkladu“ z dôvodu, že sa na jeho situáciu vzťahoval článok 3 ods. 2 písm. c) smernice 2013/48. Vnútroštátny súd bude musieť v prípade potreby zohľadniť rad kritérií, ktoré uvediem v nasledujúcich bodoch, na účely určenia, či v prejednávanej veci došlo k „pozbaveniu osobnej slobody“ v zmysle tohto ustanovenia.
88.      Judikatúra ESĽP týkajúca sa výkladu článku 5 ods. 1 EDĽP sa mi zdá osobitne relevantná, keďže toto ustanovenie vyčerpávajúcim spôsobom vymenúva dôvody, pre ktoré môže byť osoba pozbavená svojej slobody. Vyhlásením „práva na slobodu“ neodkazuje na bežné obmedzenia slobody pohybu, na ktoré sa vzťahuje článok 2 Protokolu č. 4 k Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, uznávajúceho niektoré iné práva a slobody, ako sú tie, ktoré sú už uvedené v Dohovore a v prvom dodatkovom protokole k Dohovoru, podpísanom v Štrasburgu 16. septembra 1963, ale týka sa fyzickej slobody osoby; toto ustanovenie má za cieľ zabezpečiť, aby nikto nebol svojvoľne pozbavený slobody.(36) V súlade s bodom c) tohto odseku 1 je to prípad „zatknutia“ alebo „pozbavenia slobody“ dotknutej osoby na účely predvedenia pred príslušný súdny orgán pre dôvodné podozrenie zo spáchania trestného činu. Nezdá sa mi, že by situácia AB bola týmto prípadom, nezávisle na skutočnosti, že predmetné konanie sa týka iba prípravnej fázy trestného konania, a to následného schválenia sudcom donucovacích opatrení prijatých voči nemu. Cieľom týchto opatrení je práve získať dôkazy nevyhnutné na účely rozhodnutia, či treba voči dotknutej osobe začať trestné konanie. Treba sa preto domnievať, že predmetné súdne konanie je súčasťou trestného konania ako celku, na základe čoho je článok 5 ods. 1 EDĽP v prejednávanej veci uplatniteľný.
89.      Pokiaľ ide o vyššie citovaný pojem „pozbavenie osobnej slobody“, treba uviesť, že zahŕňa súčasne objektívny aspekt, a to uväznenie osoby v určitom obmedzenom priestore počas nezanedbateľného časového obdobia, a subjektívny aspekt, to znamená skutočnosť, že táto osoba so svojím uväznením platne nesúhlasila.(37) Medzi objektívnymi skutočnosťami, ktoré treba vziať do úvahy, sa nachádza možnosť opustiť miesto uväznenia, intenzita dozoru a kontroly pohybu uväznenej osoby, stupeň jej izolácie a príležitosti sociálnych kontaktov, ktoré sú jej ponúknuté.(38) ESĽP rozhodol, že treba vychádzať z konkrétnej situácie jednotlivca a prihliadnuť na všetky kritériá, ako sú pohlavie, doba trvania, účinky a spôsoby výkonu posudzovaného opatrenia.(39) Podľa ESĽP rozdiel, ktorý má byť stanovený medzi „pozbavením“ a „obmedzením“ slobody, sa týka len stupňa alebo intenzity, ale nie povahy alebo podstaty. Zaradenie do jednej alebo druhej kategórie je niekedy zložité, pretože v niektorých ojedinelých prípadoch by záviselo od čisto individuálneho posúdenia. Je však nevyhnutné vybrať si vzhľadom na to, že od toho závisí uplatniteľnosť alebo neuplatniteľnosť článku 5 EDĽP.(40) Existencia donucovacieho prvku pri výkone policajných právomocí na zastavenie a osobnú prehliadku naznačuje „pozbavenie slobody“ napriek krátkosti trvania týchto opatrení.(41) Skutočnosť, že osobe neboli založené putá, že nie je uväznená alebo inak fyzicky obmedzená, nepredstavuje rozhodujúci prvok na účely rozhodnutia o existencii „pozbavenia slobody“.(42)
90.      Z tohto dôvodu sa ESĽP domnieval, že o „pozbavenie slobody“ v zmysle článku 5 ods. 1 písm. c) EDĽP ide v prípade, keď bola dotknutá osoba úplne pozbavená slobody pohybu, aj keď jej zastavenie a osobná prehliadka trvali iba krátko. Stačí, aby bola dotknutá osoba nútená ostať na mieste, kde sa nachádza, a podrobiť sa osobnej prehliadke(43) a aby sa z dôvodu odmietnutia vystavila možnosti zatknutia, umiestnenia do väzby a/alebo trestného stíhania.(44) Použitie sily zo strany polície predstavuje rozhodujúci prvok na účely kvalifikácie v tomto zmysle, najmä počas prevozu dotknutej osoby na policajný komisariát alebo jej väzby v danom mieste.(45) ESĽP sa domnieval, že zákaz opustiť policajný komisariát bez povolenia naznačuje donucovací prvok, ktorý môže spĺňať kritériá stanovené článkom 5 ods. 1 písm. c) EDĽP.(46)
c)      Overenia, ktoré má vykonať vnútroštátny súd
91.      Vzhľadom na absenciu presnejších informácií v návrhu na začatie prejudiciálneho konania o situácii, v ktorej sa nachádzal AB na policajnom komisariáte, sa zdá nevyhnutné žiadať, aby vnútroštátny súd vykonal potrebné overenia. Domnievam sa, že ak by preukázal, že k osobnej prehliadke došlo počas cestnej kontroly v takej situácii, ktorá je opísaná v bode 84 vyššie, mal by môcť vylúčiť porušenie práva na prístup k obhajcovi zakotveného v článku 3 ods. 2 písm. c) smernice 2013/48. Pri absencii významného obmedzenia slobody konania AB si totiž nemyslím, že danú situáciu bude možné kvalifikovať za „obmedzenie osobnej slobody“.
92.      Naproti tomu vnútroštátny súd by v zásade mal dospieť k záveru o porušení tohto práva v prípade, keď by k osobnej prehliadke došlo na policajnom komisariáte, za okolností predstavujúcich „pozbavenie slobody“ v súlade s kritériami uvedenými v predchádzajúcich bodoch. Na základe toho treba spresniť, že v judikatúre ESĽP je už dlho uznané, že za výnimočných okolností môže byť právna pomoc odložená alebo dočasne obmedzená. Z tejto judikatúry však vyplýva, že ak naliehavé dôvody môžu výnimočne odôvodniť odmietnutie prístupu k obhajcovi, takéto obmedzenie – bez ohľadu na jeho odôvodnenie – nesmie neprimerane zasiahnuť do práv vyplývajúcich z článku 6 EDĽP.(47)
93.      ESĽP zdôraznil, že práva na obhajobu sú v zásade nezvratne porušené, keď sa na odsúdenie použijú sebaobviňujúce vyhlásenia urobené počas policajného výsluchu bez prístupu k obhajcovi.(48) Vnútroštátny súd bude musieť z tohto dôvodu preukázať, či obmedzenie práva na prístup k obhajcovi bolo výnimočne odôvodnené naliehavými dôvodmi, pri zohľadnení následkov takéhoto obmedzenia pre spravodlivý priebeh celého konania. Na účely tejto analýzy treba uviesť, že skutkový rámec, tak ako vyplýva zo spisu, nenaznačuje žiaden naliehavý dôvod, ktorý by mohol odôvodniť odmietnutie právnej pomoci.
94.      Napokon v snahe o úplnosť treba uviesť, že v rozsahu, v akom správna alebo súdna prax všeobecne odráža platnú vnútroštátnu právnu úpravu, závery, ktoré vnútroštátny súd vyvodí zo svojho posúdenia skutkového stavu – okrem prípadu, ak ide o izolované porušenie vnútroštátneho práva – by mali tomuto súdu tiež umožniť určiť, či článok 3 ods. 2 písm. c) smernice 2013/48 bráni predmetnej vnútroštátnej úprave.
4.      Odpoveď na tretiu prejudiciálnu otázku
95.      Z vyššie uvedených dôvodov treba na tretiu prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že článok 3 ods. 2 smernice 2013/48 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá umožňuje, aby osobná prehliadka a zhabanie nezákonne držaných vecí boli vykonané bez toho, aby dotknutá osoba mala právo na prístup k obhajcovi bez zbytočného odkladu v rámci „výsluchu“ zo strany polície [skutočnosť uvedená v písmene a) tohto odseku] alebo po „pozbavení osobnej slobody“ [skutočnosť uvedená v písmene c)]. Vnútroštátny súd je príslušný posúdiť, či okolnosti prejednávanej veci spadajú do niektorého z týchto dvoch prípadov.
VI.    Návrh
96.      Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Rajonen săd Lukovit (Okresný súd Lukovit, Bulharsko) takto:
1.      Skutkové okolnosti, za ktorých boli donucovacie opatrenia v podobe osobnej prehliadky a/alebo zhabania veci vykonané počas vyšetrovania vedeného voči osobe podozrivej zo spáchania trestného činu, patria do pôsobnosti smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/48/EÚ z 22. októbra 2013 o práve na prístup k obhajcovi v trestnom konaní a v konaní o európskom zatykači a o práve na informovanie tretej osoby po pozbavení osobnej slobody a na komunikáciu s tretími osobami a s konzulárnymi úradmi po pozbavení osobnej slobody.
2.      Pojem „podozrivá osoba“ v zmysle smerníc 2012/13 a 2013/48 je autonómnym pojmom práva Únie. Osoba, ktorá je de facto podozrivá zo spáchania trestného činu, má postavenie „podozrivej osoby“ v zmysle týchto smerníc, aj keď vnútroštátne právo nepozná toto procesné postavenie a nepriznáva podozrivej osobe práva, ktoré jej prináležia. Uvedené smernice bránia vnútroštátnej právnej úprave a praxi, podľa ktorých práva na obhajobu vznikajú až od okamihu, keď dotknutá osoba formálne získa postavenie „obvinenej osoby“, pričom k tomu dochádza, ako k predbežnej podmienke výkonu procesných práv a záruk stanovených vnútroštátnym právom, pri plnom dodržiavaní diskrečnej právomoci orgánu povereného vyšetrovaním, ktorý nie je povinný čo najskôr informovať de facto podozrivú osobu o podozreniach, ktoré voči nej existujú.
3.      Právo Únie, najmä zásada efektivity, nebráni tomu, aby členský štát obmedzil súdne preskúmanie donucovacích opatrení, nariadených s cieľom získať dôkazy, na ich formálnu zákonnosť, ak následne v rámci trestného konania súd rozhodujúci vo veci samej môže overiť, že boli zaručené práva dotknutej osoby vyplývajúce zo smerníc 2012/13 a 2013/48 v spojení s článkami 47 a 48 Charty základných práv Európskej únie.
4.      Článok 3 ods. 2 smernice 2013/48 bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá umožňuje, aby osobná prehliadka a zhabanie nezákonne držaných vecí boli vykonané bez toho, aby dotknutá osoba mala právo na prístup k obhajcovi bez zbytočného odkladu v rámci výsluchu zo strany polície alebo po pozbavení osobnej slobody. Vnútroštátny súd je príslušný posúdiť, či okolnosti prejednávanej veci spadajú do niektorého z týchto dvoch prípadov.
1      Jazyk prednesu: francúzština.
2      Ú. v. EÚ L 142, 2012, s. 1.
3      Ú. v. EÚ L 294, 2013, s. 1.
4      ZEROUKI‑COTTIN, D.: À propos de la directive du 22 octobre 2013 relative au droit à l’avocat et de ses suites. In: Revue internationale de droit pénal, zv. 85, 2014/3‑4, bod 20; SUOMINEN, A.: The sensitive relationship between the different means of legal integration: mutual recognition and approximation. In: BRIERE, C., WEYEMBERGH, A. (dir.): The Needed Balances in EU Criminal Law, Hart Publishing, Oxford, 2017, s. 170.
5      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
6      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
7      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
8      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
9      Rozsudok z 19. septembra 2019, Rajonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, bod 38).
10      Pozri bod 25 návrhov, ktoré som predniesol vo veci K.B. a F.S. (Prihliadanie ex offo na porušenie v trestných veciach) (C‑660/21, EU:C:2023:52).
11      Rozsudok z 19. septembra 2019, Rajonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, bod 53). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
12      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
13      Rozsudok z 12. marca 2020, VW (Právo na prístup k obhajcovi v prípade nedostavenia sa na súd) (C‑659/18, EU:C:2020:201, body 25 a 26). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
14      Pozri bod 41 vyššie.
15      Rozsudok z 19. septembra 2019, Rajonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, bod 53). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
16      Pozri rozsudky z 5. júna 2018, Kolev a i. (C‑612/15, EU:C:2018:392, body 88 a 104); z 12. marca 2020, VW (Právo na prístup k obhajcovi v prípade nedostavenia sa na súd) (C‑659/18, EU:C:2020:201, bod 44); zo 14. mája 2020, Staatsanwaltschaft Offenburg (C‑615/18, EU:C:2020:376, bod 71), a z 21. októbra 2021, ZX (Oprava obžaloby) (C‑282/20, EU:C:2021:874, bod 26).
17      Rozsudok z 19. septembra 2019, Rajonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, bod 57).
18      Rozsudok z 19. septembra 2019, Rajonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, bod 58). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
19      Pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. marca 2010, Alassini a i. (C‑317/08 až C‑320/08, EU:C:2010:146, bod 49); z 27. júna 2013, Agrokonsulting‑04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, body 35 a 36), a z 1. augusta 2022, TL (Nezabezpečenie tlmočníka a prekladu) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, bod 75).
20      Pozri bod 29 vyššie.
21      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. júna 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, body 36 a 54), a analogicky rozsudok z 19. septembra 2018, Milev (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, bod 47).
22      Rozsudok z 21. decembra 2021, Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, bod 62).
23      Rozsudky zo 14. decembra 1995, Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437, bod 14); zo 7. júna 2007, van der Weerd a i. (C‑222/05 až C‑225/05, EU:C:2007:318, bod 33), a z 11. septembra 2019, Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700, bod 42).
24      Rozsudok z 28. júna 2022, Komisia/Španielsko (Porušenie práva Únie zákonodarcom) (C‑278/20, EU:C:2022:503, body 59 a 60).
25      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. novembra 2002, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, bod 37).
26      V mojich návrhoch vo veci K.B. a F.S. (Prihliadanie ex offo na porušenie v trestných veciach) (C‑660/21, EU:C:2023:52, body 64 a 65) som upriamil pozornosť na skutočnosť, že francúzska právna úprava v oblasti trestného konania umožňovala vylúčiť informácie a dôkazy získané pri porušení ustanovení práva Únie, v danom prípade článkov 3 a 4 smernice 2012/13. Tvrdil som, že existencia týchto procesných pravidiel zaručuje efektivitu práva Únie a že zákaz daný vnútroštátnemu súdu vzniesť ex offo námietku neplatnosti konania založenú na oneskorenom poučení obvinených o ich práve nevypovedať – dôvod neplatnosti súkromnoprávnej povahy – neporušoval zásadu efektivity.
27      Rozsudok zo 14. mája 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, bod 143).
28      Rozsudok z 1. júla 2010, Gassmayr (C‑194/08, EU:C:2010:386, body 44 a 45).
29      Rozsudok z 19. septembra 2019, Rajonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, body 57 a 58).
30      Pozri bod 53 vyššie.
31      Pozri bod 56 vyššie.
32      Pozri v tomto zmysle MITSILEGAS, V.: EU Criminal Law. Oxford: Hart Publishing, 2022 (2. vyd.), s. 267.
33      Rozsudok ESĽP, 27. november 2008, Salduz v. Turecko (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, bod 55).
34      Pozri bod 30 vyššie.
35      Rozsudok z 5. júna 2018, Kolev a i. (C‑612/15, EU:C:2018:392, bod 104).
36      Rozsudok ESĽP, 23. apríla 2015, François v. Francúzsko (CE:ECHR:2015:0423JUD002669011, bod 47).
37      Rozsudok ESĽP, 17. januára 2012, Stanev v. Bulharsko (CE:ECHR:2012:0117JUD003676006, bod 117).
38      Rozsudok ESĽP, 16. júna 2005, Storck v. Nemecko (CE:ECHR:2005:0616JUD006160300, bod 73).
39      Rozsudok ESĽP, 23. februára 2017, De Tommaso v. Taliansko (CE:ECHR:2017:0223JUD004339509, bod 80).
40      Rozsudok ESĽP, 9. apríla 2019, Tarak a Depe v. Turecko (CE:ECHR:2019:0409JUD007047212, bod 53).
41      Rozsudok ESĽP, 21. júna 2011, Shimovolos v. Rusko (CE:ECHR:2011:0621JUD003019409, bod 50).
42      Rozsudok ESĽP, 23. júla 2013, M.A. v. Cyprus (CE:ECHR:2013:0723JUD004187210, bod 193).
43      Rozsudok ESĽP, 11. októbra 2016, Kasparov v. Rusko (CE:ECHR:2016:1011JUD005365907, bod 46).
44      Rozsudok ESĽP, 12. januára 2010, Gillan a Quinton v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2010:0112JUD000415805, bod 57).
45      Rozsudok ESĽP, 24. júna 2008, Foka v. Turecko (CE:ECHR:2008:0624JUD002894095, bod 78).
46      Rozsudok ESĽP, 26. júna 2014, Krupko a iní v. Rusko (CE:ECHR:2014:0626JUD002658707, bod 36).
47      Rozsudok ESĽP, 13. septembra 2016, Ibrahim a iní v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, bod 225).
48      Rozsudok ESĽP, 12. mája 2017, Simeonovi v. Bulharsko (CE:ECHR:2017:0512JUD002198004, bod 116).