A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1980. december 17.(*)„Munkavállalók szabad mozgása”A 149/79. sz. ügyben_az Európai Közösségek Bizottsága
(képviseli: Jean Amphoux jogtanácsos, meghatalmazotti minőségben,
segítője: Louis Dubouis, az Aix-Marseille III. Egyetem Jogi és
Politikatudományi Karának professzora, kézbesítési cím: Luxembourg,
Mario Cervino jogtanácsos, bâtiment Jean Monnet, Kirchberg)felperesneka Belga Királyság
(képviseli: a külügyminiszter, meghatalmazottja: Robert Hoebaer, a
Külügyminisztérium külkereskedelmi és fejlesztési együttműködési
vezetője, kézbesítési cím: Luxembourg, Belga Nagykövetség, 4, rue des
Girondins, résidence Champagne)alperes ellen_kérelmei tekintetében támogatják:a Német Szövetségi Köztársaság
(képviselik: Martin Seidel és Eberhardt Grabitz, meghatalmazotti
minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg, a Németországi Szövetségi
Köztársaság Nagykövetségének irodaigazgatója, 20–22, avenue
Émile-Reuter)_a Francia Köztársaság
(képviselik: G. Guillaume, meghatalmazotti minőségben és
P. Moreau Defarges, helyettes meghatalmazotti minőségben,
kézbesítési cím: Luxembourg, Francia Nagykövetség, 2, rue Bertholet)_az Egyesült Királyság
(képviseli: W. H. Godwin, Assistant Treasury Solicitor,
meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg, Brit
Nagykövetség, 28, boulevard Royal)beavatkozók_annak
megállapítása iránti keresete tárgyában, hogy a Belga Királyság, mivel
az EGK‑Szerződés 48. cikke (4) bekezdésének hatálya alá nem
tartozó állások vonatkozásában állampolgársági feltételt írt elő, nem
teljesítette az EGK‑Szerződés 48. cikkéből, valamint a
munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló,
1968. október 15‑i 1612/68/EGK tanácsi rendeletből eredő
kötelezettségeit_A BÍRÓSÁG_tagjai:
J. Mertens de Wilmars elnök, P. Pescatore és T. Koopmans
tanácselnökök, Mackenzie Stuart, A. O’Keeffe és A. Touffait
bírák_főtanácsnok: H. Mayras_hivatalvezető: A. Van Houtte_meghozta a következőÍtéletet1        A
Bíróság Hivatalához 1979. szeptember 28-án benyújtott keresetlevelével a
Bizottság az EGK-Szerződés 169. cikke alapján keresetet indított annak
megállapítása iránt, hogy a Belga Királyság, „mivel a Szerződés 48.
cikke (4) bekezdésének hatálya alá nem tartozó állásokra történő
felvétel vonatkozásában a belga állampolgárság feltételét írta elő, vagy
annak előírását megengedte, nem teljesítette a Szerződés 48. cikkéből,
valamint a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló,
1968. október 15-i 1612/68/EGK tanácsi rendeletből (HL L 257., 2. o.)
eredő kötelezettségeit.”2        A
Bizottság indokolással ellátott véleményében és keresetlevelében
általában a Állami Vasúttársaságtól (Société nationale des chemins de
fer belges, „SNCB”), valamint az Állami Helyiérdekű Vasúttársaságtól
(Société nationale des chemins de fer vicinaux, „SBCV”) eredő, és a
szakképzetlen munkások foglalkoztatására vonatkozó „különböző
állásajánlatokra”, továbbá „az utóbbi években” Brüsszel városa és
Auderghem község által meghirdetett állásajánlatokra utal, és csak
tájékoztatásképpen említette az ezen ajánlatokban szereplő
munkahelyeket. Az eljárás írásbeli és szóbeli szakaszában a Bíróság
által kért, és a Belga Királyság kormánya által szolgáltatott
információknak köszönhetően, valamint az eljárás szóbeli szakaszában a
Bizottság által előadott és az említett kormány által nem vitatott
felsorolást követően vált lehetővé a vitatott állások pontos listájának
összeállítása.3        Ezekből
a tényekből és a felsorolásból kitűnik, hogy az említett állások az
SNCB-nél mozdonyvezető-gyakornokokra, rakodómunkásokra, pályaépítő
munkásokra, tolatószemélyzetre és váltókezelőkre vonatkoznak, az
SNCV-nél pedig szakképzetlen munkásokra, valamint Brüsszel városában és
Auderghem községben ápolónői, gyermekgondozói, éjjeliőri,
vízvezetékszerelői, asztalosi, villanyszerelői, segédkertészi, építészi
és ellenőri állásokra. A vizsgálat során összegyűjtött információkból
mégsem lehetett pontos képet alkotni azon állások által felölelt
feladatok természetére vonatkozóan, amelyek szerepelnek e felsorolásban.4        Ezeket
az állásokat ténylegesen 1973. és 1977. között ajánlották hirdetmények
vagy újsághirdetések, a közintézmények, továbbá a fentebb említett
intézmények útján, és a hirdetésekben a felvételi követelmények között a
belga állampolgárság is szerepelt.5        1978.
november 21-i levelében a Bizottság a Belga Királyság kormányának
tudomására hozta, hogy „ezt a politikát összeegyeztethetetlennek tartja
az EGK-Szerződés 48. cikkével, valamint a munkavállalók Közösségen
belüli szabad mozgásáról szóló 1612/68/EGK rendelet rendelkezéseivel”,
és ezért megindította e tagállam ellen az EGK-Szerződés 169. cikke.
szerinti eljárást.6        1979.
január 1-jei levelében a Belga Királyság Állandó Képviselete különösen
az alábbiakat válaszolta:–        a
vitatott, állampolgárságra vonatkozó feltétel a Belga Alkotmány 6.
cikkének (2) bekezdésében meghatározott előírásoknak felel meg, amelynek
értelmében „csak belgák […] alkalmazhatók polgári és katonai
munkakörökben, kivéve a törvényben megállapható különleges eseteket”;–        mindenesetre,
a Bizottság által adott, a Szerződés 48. cikkének (4) bekezdésére
vonatkozó értelmezés nélkülözhetetlenné teszi, hogy minden közigazgatási
szerven belül különbséget tegyenek azon állások között, amelyek a
közhatalom gyakorlásához kapcsolódnak, illetve amelyek nem, és ezzel
olyan problémát vet fel, melynek megoldása közösségi szinten valamennyi
tagállam feladata lenne.7        A
Bizottság a belga kormány által kifejtett ezen érvelést nem tartotta
elfogadhatónak. 1979. április 2-án, a Szerződés 169. cikke alapján
indokolással ellátott véleményt bocsátott ki, amelyben többek között
kiemelte:–        a
Belga Királyság nem hivatkozhat Alkotmánya 6. cikkének (2) bekezdésére,
a munkavállalás kifogásolt gyakorlatának igazolására_–        a
Szerződés 48. cikkének (4) bekezdésében szereplő kivétel csak azokra az
állásokra vonatkozik, amelyek gyakorlása a közhatalomban való tényleges
részvételt igényel, vagyis magánszemélyek vonatkozásában döntési
jogkörrel jár, vagy nemzeti érdekeket érint, különösen azokat, amelyek
az állam belső és külső biztonságával kapcsolatosak;–        e
kivétel alkalmazásának feltételei nem teljesülnek a szóban forgó
állásajánlatokban meghatározott állások vonatkozásában.8        Mivel
a Belga Királyság nem tett eleget az indokolással ellátott véleményben
meghatározottaknak a Bizottság által megszabott határidőben, a Bizottság
1979. szeptember 27-én benyújtotta jelen keresetét.9        A
Szerződés 48. cikkének (4) bekezdése előírja, hogy „e cikk
rendelkezései nem vonatkoznak a közszolgálatban történő
foglalkoztatásra”.10      E
rendelkezés ugyanazon cikk első három bekezdésének hatálya alól kiveszi
az állásoknak azon csoportját, amelyek – közvetlenül, vagy közvetve – a
közhatalom gyakorlásában, valamint az állam közérdekeinek, vagy más
közjogi szervek érdekeinek védelmét szolgáló feladatokban való
részvétellel járnak. Az ilyen állások ugyanis betöltőik részéről az
államhoz kötődő különleges szolidaritási kapcsolatot, valamint az
állampolgársági kötelék alapját képező jogok és kötelezettségek
kölcsönösségét feltételezik.11      A
48. cikk (4) bekezdésében meghatározott, az e cikk első három
bekezdésében szereplő szabad mozgás és egyenlő bánásmód elvétől való
eltérés terjedelmét ezért az ugyanazon cikkben kitűzött cél alapján kell
meghatározni. A 48. cikk (4) bekezdése hatályának meghatározása
mindazonáltal sajátos nehézségeket vet fel, mivel a különböző
tagállamokban a közhatalom gazdasági és szociális jellegű feladatokat
lát el, vagy olyan tevékenységekben vesz részt, amelyek nem hasonlatosak
a közigazgatás jellegzetes funkcióihoz, de természetükből fakadóan a
Szerződés alkalmazási körébe tartoznak. Ilyen feltételek mellett a 48.
cikk (4) bekezdésében előírt kivétel olyan állásokra történő
kiterjesztése, amelyek bár az államtól vagy más közjogi szervtől
erednek, nem foglalnak magukban semmilyen, tisztán közigazgatási
feladatot, azzal a következménnyel járna, hogy a Szerződés elveinek
alkalmazása alól jelentős számú állást vonna ki, és egyenlőtlenséget
teremtene a tagállamok között az államszervezet, valamint a gazdasági
élet egyes ágazatai jellegének különbözősége folytán.12      Azt
kell megvizsgálni tehát, hogy a keresetben említett állások a 48. cikk
(4) bekezdése értelmében kapcsolódnak-e a közigazgatás fogalmához,
amelyet egységesen kell értelmezni és alkalmazni az egész Közösségben.
El kell ismerni, hogy a fentebb említett különbségtételi ismérvek
alkalmazása konkrét esetekben értékelési és elhatárolási problémákat vet
fel. Az előzőekből következik, hogy ez a minősítés attól függ, hogy a
szóban forgó állások jellegzetesen a közhatalom gyakorlásával és az
állam általános érdekei védelmének feladatával megbízott közigazgatás
sajátságos tevékenységei közé tartoznak-e vagy sem.13      Jóllehet
olyan állások esetében, amelyeket bár közjogi szervek ajánlottak fel,
de nem tartoznak a 48. cikk (4) bekezdésének hatálya alá, másik tagállam
munkavállalójának – mint ahogy a hazai munkavállalónak is –
teljesítenie kell a felvételhez szükséges valamennyi feltételt,
különösen ami a hozzáértést illetve a szakképzettséget illeti, a 48.
cikk első három bekezdése és a 1612/68 rendelet rendelkezései azonban
nem teszik lehetővé a munkavállalónak az említett állásokból önmagában
az állampolgársága miatt való kizárását.14      A
belga kormány által kifejtett, és a beavatkozók által támogatott
érvelés alátámasztására, amely szerint a Szerződés 48. cikkének (4)
bekezdésében foglalt kivétel általános hatályú, és valamely tagállam
közigazgatásában található valamennyi állásra vonatkozik, az említett
kormány a 1612/68 rendelet 8. cikkének különleges rendelkezéseire
hivatkozott, amelyek értelmében másik tagállam munkavállalója „a
köztestületek vezetésében való részvételből és a közjogi
hivatalviselésből kizárható”.15      Ez
a rendelkezés egyáltalán nem támasztja alá a belga kormány érvelését,
hanem éppen ellenkezőleg, a 48. cikk (4) bekezdésének fentebb kifejtett
értelmezését erősíti meg. Ahogy azt a belga kormány maga is elismeri, a
fent említett 8. cikknek ugyanis nem célja kizárni a többi tagállam
munkavállalóit bizonyos állásokból, mindössze megengedi az említett
munkavállalók eseti jellegű kizárását bizonyos olyan tevékenységekből,
amelyek a közhatalom gyakorlásában való részvételt jelentenek, mint
amilyen például – a belga kormány által említett példáknál maradva – „a
szakszervezeti képviselők számos, gazdasági hatáskörrel rendelkező
közjogi szervezet igazgatótanácsában való részvétele”.16      A
belga kormány ezen kívül azt is kifejezésre juttatja, hogy egyes
tagállamok alkotmányos rendelkezései kifejezetten utalnak a
közszolgálatban történő foglalkoztatás kérdésére, amelyre a nem
állampolgárok kizárásának elve vonatkozik, esetleges eltérések
kivételével. A Belga Alkotmány 6. cikkének hatálya hasonló, és annak
értelmében „csak” a belgák „foglalkoztathatók polgári és katonai
állásokban, különleges esetekre megállapítható kivételektől eltekintve”.
Maga a belga kormány is kijelentette, hogy nem vitatja azt, hogy „a
közösségi norma a nemzeti norma felett áll”, de úgy ítéli meg, hogy e
tagállamok alkotmányjogai hasonlóságának értelmezési tényezőként kellene
szolgálnia a 48. cikk (4) bekezdése jelentésének megvilágítása, és a
Bizottság által e rendelkezés vonatkozásában adott értelmezés
elutasítása céljából, amely értelmezés azokkal az alkotmányos
rendelkezésekkel való ellentétet teremtene, amelyekre maga a rendelkezés
utal.17      A
francia kormány hasonlóan érvelt, rámutatva a közszolgálatra vonatkozó
francia jogban elfogadott elvekre, amelyek alapja olyan átfogó
koncepció, amely a francia állampolgárságot követeli meg valamennyi
olyan közszolgálati állás betöltésének feltételeként, amely az államhoz,
az önkormányzatokhoz vagy egyéb közjogi szervhez kapcsolódik, az adott
állás természete és jellege szerint történő különbségtétel lehetősége
nélkül.18      Igaz,
hogy a 48. cikk (4) bekezdésének pontosan az a szerepe a munkavállalók
szabad mozgására vonatkozó rendelkezések rendszerében, hogy az
említettekhez hasonló jellegű rendelkezésekre tekintettel legyen.
Ugyanakkor, mint ahogy azt a francia kormány beadványában elismerte, a
48. cikk (4) bekezdése szerinti „közszolgálat” fogalmának elhatárolását
nem lehet a tagállamok szabad mérlegelésének tárgyává tenni.19      Függetlenül
attól a körülménytől, hogy a Belga Alkotmány szövege nem zárja ki a
kivételek lehetőségét a belga állampolgárság meglétének általános
követelménye alól, emlékeztetni kell arra, hogy – amint azt a Bíróság
ítélkezési gyakorlatában folyamatosan kiemelte – a belső jogrend
rendelkezéseire a közösségi jog rendelkezései hatályának korlátozása
céljából történő hivatkozás nem megengedhető, mivel az a közösségi jog
egységességét és hatékonyságát sértené. Ezt a Közösség léte
szempontjából alapvető szabályt a Szerződés 48. cikke (4) bekezdése
hatályának és korlátainak meghatározásánál is alkalmazni kell. Igaz
ugyan, hogy e rendelkezés a tagállamok arra vonatkozó jogos érdekére van
figyelemmel, hogy saját állampolgáraik számára olyan állások sorát
tartsák fenn, amelyek a közhatalom gyakorlásával és a közérdekek
védelmével kapcsolatosak, ugyanakkor el kell kerülni, hogy a
Szerződésnek a munkavállalók szabad mozgásával és a valamennyi tagállam
állampolgárára vonatkozó egyenlő bánásmód elvével kapcsolatos
rendelkezései hatékony érvényesülését és hatályát a közszolgálat
fogalmának olyan értelmezése korlátozza, amely kizárólag a nemzeti jogon
alapul, és amely akadályozná a közösségi jogszabályok alkalmazását.20      Végül
a belga és a francia kormány azt állítja, hogy azokban az esetekben,
amikor a felvétel szolgálati szabályzat alapján történik, és a
kinevezettek olyan előmenetelre számíthatnak, amelynek magasabb
szintjein a közhatalomhoz kapcsolódó feladatok és kötelezettségek
jelennek meg, különösen szükségesnek bizonyulhat a külföldi
munkavállalóknak az olyan állásokból történő kizárása, amelyek
eredetileg nem járnak a közhatalom gyakorlásában való részvétellel. A
német és a brit kormány hozzáteszi, hogy e kizárást az a körülmény is
megkívánja, hogy a közigazgatást a feladatok rugalmassága jellemzi,
amelynek következtében az alkalmazottra ruházott feladatok és
kötelezettségek nemcsak az előmenetel következtében változhatnak, hanem
akkor is, ha ugyanazon szervezeti egységen belüli vagy azonos
beosztásban más szervezeti egységbe történő áthelyezésükre kerül sor.21      Ezek
a kifogások azonban nem veszik figyelembe azt a tényt, hogy a 48. cikk
(4) bekezdése – a közhatalom gyakorlásával és az állam általános
érdekeinek védelmével kapcsolatos feladatok ellátásával járó állások
említésével – megengedi a tagállamok számára, hogy megfelelő
szabályozásokkal állampolgáraiknak tarthassák fenn az olyan állások
tekintetében történő munkavállalás lehetőségét, amelyek ilyen hatalom
gyakorlásával és ilyen feladatok ellátásával járnak, ugyanazon pályán,
ugyanazon szervezeti egységen, vagy ugyanazon állományon belül.22      A
német kormány által ez utóbbi kérdés tekintetében előadott érvelés,
amely szerint a többi tagállam állampolgárainak a közszolgálatban
bizonyos előmeneteli és áthelyezési lehetőségekből történő esetleges
kizárása megkülönböztetést jelentene az adott közigazgatáson belül, nem
veszi figyelembe, hogy az e kormány által a 48. cikk (4) bekezdésének
vonatkozásában adott értelmezés, amely általában kizárja ezen említett
állampolgárokat a közszolgálatban történő foglalkoztatásból, ezen
állampolgárok jogainak olyan korlátozásával jár, amely meghaladja az
előző megfontolások fényében értelmezett rendelkezés céljának eléréséhez
szükséges mértéket.23      A
Bíróság úgy véli, hogy általánosságban a vitatott állások tekintetében
rendelkezésre álló, az ügy irataiban foglalt, valamint a felek által az
eljárás írásbeli és szóbeli szakaszában szolgáltatott információk nem
teszik lehetővé az ezek tartalmát jelentő feladatok tényleges
természetének kellő alaposságú vizsgálatát, amely lehetővé tenné az
előző megfontolások fényében annak megállapítását, hogy ezek közül
melyek azok az állások, amelyek nem tartoznak a Szerződés 48. cikkének
(4) bekezdése szerinti közszolgálat fogalmi körébe.24      Ilyen
feltételek mellett a Bíróság úgy ítéli meg, hogy az ügy e szakaszában
nincs abban a helyzetben, hogy határozzon a belga kormánynak felrótt
kötelezettségszegésről. Ezért felkéri a Bizottságot és a Belga
Királyságot a vitás kérdés újbóli vizsgálatára a fentiek
figyelembevételével, valamint azt kéri, hogy együtt vagy külön-külön,
megadott határidőre készítsenek jelentést a Bíróság számára, akár a
jogvita általuk közösen elért teljes megoldásáról, akár saját
álláspontjukról, a jelen ítéletből származó jogi elemek
figyelembevételével. A beavatkozó felek e jelentésről vagy jelentésekről
észrevételeiket a megfelelő időben a Bíróság elé terjeszthetik.A fenti indokok alapjánA BÍRÓSÁGa
Bizottság által benyújtott, tagállami kötelezettségszegés
megállapítására irányuló kereset kérdésében az érdemi döntéshozatalt
elhalasztva a következőképpen határozott:1)      A
Bizottság és a Belga Királyság ezen ítélet jogi megfontolásainak
fényében újból megvizsgálják a vitás ügyet, és a vizsgálat eredményéről
jelentést készítenek a Bíróságnak 1981. július 1‑je előtt. A
Bíróság e határidőt követően hozza meg végleges határozatát.2)      A Bíróság a költségekről jelenleg nem határoz.Mertens de WilmarsPescatoreKoopmansMackenzie Stuart       O'KeeffeBosco             TouffaitKihirdetve Luxembourgban, az 1980. december 17‑i nyilvános ülésen.A. Van Houtte       J. Mertens de Wilmarshivatalvezető       elnök*	Az eljárás nyelve: francia.