62003CC0072_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ma már nem ritka, hogy a Bíróságot megkeresik, hogy nyilatkozzon az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályoknak a tagállamok belső ügyeiben való alkalmazásáról. Ítélkezési gyakorlatunk egyik nyitott kérdése e témában minden bizonnyal az, hogy meddig terjed a közösségi jog alkalmazási köre, és ennek következtében az efféle helyzetekben a Bíróság meddig rendelkezik hatáskörrel az előzetes döntéshozatali kérdés megválaszolására. Véleményem szerint a jelen kérelem lehetőséget nyújt a Bíróság számára, hogy újból megvizsgálja ezt a kérdést.
2. E kérelmében a Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara (Olaszország) lényegében azt kéri a Bíróságtól, hogy nyilatkozzon arról, hogy összeegyeztethető-e a közösségi joggal a valamely tagállam területén található közigazgatási területen kívülre történő áruszállításra kivetett adó, amely ugyanúgy kezeli a más tagállam területére exportált árukat, mint a kérdéses tagállam egyéb területére szállítottakat.(2) Első látásra felvetődik a kérdés, hogy különbséget kell-e tenni az Olaszországon kívüli exportjuk ténye alapján megadóztatott termékek és az egyéb olasz területre történő szállítás miatt megadóztatott áruk esete között.
3. Ha figyelembe vesszük a Lancry és társai és a Simitzi-ügyben hozott ítéleteket, a válasz egyszerűnek tűnik(3) . Attól kezdve, hogy az adót valamely – akár belső – határon való áthaladás miatt vetik ki, az alkalmas arra, hogy vámmal azonos hatású díjnak minősüljön. Ebben az esetben teljes mértékben felesleges feltenni azt a kérdést, hogy az adó kizárólag a Közösségen belüli kereskedelmet érinti-e vagy a belső kereskedelmet is. Elegendő, hogy a határon való áthaladás megtörténjen, és az adót bevezető szabályozás önmagában és teljes egészében ellentétes lesz az EK 25. cikkel. A Bíróság ítélkezési gyakorlata tehát a jelen ügyben felmerülő kérdésre látszólag egyszerű és világos megoldást nyújt.
4. Ugyanakkor ez a megoldás számomra mégsem tűnik kielégítőnek. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata tulajdonképpen az azonos hatású díjak területén érvényesülő elv ellentétét fektette le. Ennek alapján a szabad mozgás szabályai nem alkalmazhatóak olyan helyzetben, amely kizárólag valamely tagállam belső kereskedelmét érinti. Ha ezen elv érvényesülésében meg is állapítottak kivételeket, azokat kizárólag kivételesen, az eset egyedi körülményeire tekintettel, és a szabad mozgás szabályainak tisztán belső helyzetekre való alkalmazhatatlanságát előíró elv fenntartásával tették(4) . Ezért fel kell vetni azt, hogy az azonos hatású díjak tárgyában fenntartott megoldás vajon még mindig indokolt-e, és amennyiben mégsem, úgy nem kellene-e ugyanolyan eredményre vezető koherensebb megközelítést elfogadni.
I – A jogi háttér, a tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
5. A jelen ügyben érintett adó történelmi hagyaték. Nyomát találhatjuk a Lunigiana Estense tartomány kormányzója által 1846. július 14-én kiadott Notificazione Governatorialéban . Az Olasz Királyság egyesítése után a Carrara útjain áthaladó márványra árumegállítási jogként iktatta be az 1860. szeptember 19-én kibocsátott királyi rendelet. Az 1911. július 15-i 749. sz. törvénnyel vált a közigazgatási területen kifejtett márvány szállítására kivetett adóvá.
6. Ez a díj jelenleg a szabályok összetett csoportján alapul. A jelen tényállás megvalósulásának időpontjában az 1997. december 27-i 449. sz. törvény által egyes rendelkezéseiben módosított 749/1911. sz. törvény egyetlen cikkében a következőket fejti ki:
„A Carrara önkormányzatának területén kifejtett, és annak területéről elszállított márványt adó terheli ezen önkormányzat javára. Ezt az adót az önkormányzati képviselőtestület által a szociális partnerekkel való konzultációt követően hozott külön rendelet alapján az önkormányzat veti ki és szedi be, amikor a márvány elhagyja határait.
Az önkormányzati képviselőtestület évente, az önkormányzat költségvetésének elfogadásakor határozza meg az adó mértékét a következő évre. Mindazonáltal, ha az önkormányzatnak hosszú távú kötelezettségeket kell vállalnia, amelyek fedezetét az adóból származó bevételek képezik, az önkormányzati képviselőtestület több évre előre rögzítheti az említett adó mértékét.
Az önkormányzat az önkormányzati képviselőtestület határozata útján az önkormányzati és tartományi jog által előírt módon és a Giunta provinciale amministrativa (tartományi közigazgatási tanács) jóváhagyásával úgy dönthet, hogy az adó bevételeinek egy részét a Marina di Carrara kikötő építési és üzemeltetési kiadásainak, valamint kötelezettségvállalásainak fedezésére fordítja, adott esetben az 1903. február 12-i 50. sz. törvény alkalmazásával, más részét pedig a márványipari munkások Cassa nazionale di previdenza per gli operai-tagdíjának (nemzeti munkás-önsegélyező pénztár) fedezésére.”
7. Ezt a rendelkezést a későbbiekben pontosította a módosításokkal az 1999. évi 75. sz. törvénnyé (GURI 72. sz., 1999. március 27.) átalakított 1999. január 26-i 8. sz. törvényrendelet 2. cikkének (2b) bekezdése, és amely a következőképp rendelkezik:
„A 749. sz. törvény egyetlen cikke […] úgy értelmezendő, hogy az általa bevezetett adó tárgya a márvány és annak származékai, és azt a helyi márványipar tevékenységéhez közvetlenül vagy közvetve kapcsolódó költségeknek megfelelően határozzák meg.”
8. Végül figyelembe kell venni a Carrara település által 1999. március 23-án elfogadott rendeletet, amely előírja, hogy az önkormányzati képviselőtestület évente rögzíti az adókulcsot, figyelembe véve többek között a márványipar által okozott környezeti károkat. Ezzel szemben azok a rendeleti és törvényi módosítások, amelyek ezt a szabályozást 2001 és 2004 között érinthették, a jelen ügyben nem relevánsak a Bíróság elemzése szempontjából, mivel az előadott tényeknél későbbiek(5) .
9. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből következően e rendelkezés alkalmazása azzal a következménnyel járt, hogy a carrarai közigazgatási területen kifejtett és felhasznált márványt mentesítette az adó alól, míg a szomszédos közigazgatási területen felhasznált vagy megmunkált márvány szintén mentesülhetett részben vagy egészben.
10. A jogvita tényállása a következő: a Carbonati Apuani Srl társaság márványtömböket fejt ki és alakít át, valamint földet termel ki Carrara közigazgatási területén. 2001. május 7-i adófizetési felszólításában a carrarai önkormányzat kötelezte a társaságot, hogy a 2001 áprilisa folyamán a közigazgatási területen kívülre elszállított márvány címén fizetendő adókat egyenlítse ki. A társaság megtámadta ezt a felszólítást a bíróság előtt, amelyben arra hivatkozott, hogy ellentétes a közösségi joggal az a szabályozás, amelynek alapján előírták ezt a fizetési kötelezettséget.
11. Az eljáró bíróság által előterjesztett kérdés arra vonatkozik, hogy ez a rendelet összeegyeztethető-e az EK 23., EK 81., EK 85. és EK 86. cikkel.
II – Előzetes észrevételek
12. Ezek az észrevételek három típusba sorolhatóak. Lehetővé teszik, hogy pontosítsuk azt a keretet, amelybe a feltett kérdés illeszkedik.
A – Az előterjesztett kérdés elfogadhatóságáról
13. Írásos észrevételeiben a Bizottság kérte a Bíróságot, hogy nyilatkozzon a feltett kérdés elfogadhatóságáról. Végig kell gondolni, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló végzés megfelel-e a Bíróság ítélkezési gyakorlatából adódó elvárásoknak, amelyek szerint a nemzeti bíróságnak meg kell határoznia az általa felvetett kérdések ténybeli és jogszabályi hátterét, vagy legalábbis ki kell fejtenie azokat a ténybeli körülményeket, amelyeken e kérdések alapulnak(6) .
14. Ez a kifogás nem megalapozatlan. A tényállás semmilyen különös nehézséget nem okoz, és még ha az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben nem is került volna részletesen leírásra, az alapügy felei által benyújtott észrevételekből akkor is könnyen kiolvasható az ügy teljes leírása. Ami a jogi hátteret illeti, az világosan rekonstruálható az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből(7) . Ilyen körülmények között nem volna helyénvaló elvárni, hogy a Bíróság a jogvita elemeinek teljességét ismerve állapítsa meg a tőle kért jogértelmezés hasznosságát. Önmagában az a tény, hogy a Bizottság képes volt a szükséges észrevételek megtételére, elég annak igazolására, hogy a végzés kellőképpen indokolt volt(8) . A jelen ügyben a Bíróság rendelkezik a szükséges ismeretekkel ahhoz, hogy a részére feltett kérdésről határozzon.
15. Mindenképpen meggondolatlanság volna az előzetes döntéshozatali eljárások keretében az elfogadhatatlanság indokait túlterjeszteni azokon az eseteken, amikor a jogvita tárgya a Bíróság által nem állapítható meg, akár a tájékoztatás hiányossága(9), akár – éppen ellenkezőleg – a pusztán hipotetikus tényállás(10) miatt. Ezen óvatossági szabály szerintem megfelel az EK 234. cikkben foglalt bírósági együttműködés jellegének és szellemének, amely két bíróságnak ugyanazon ügy megoldása érdekében szükséges együttműködésén alapszik.
B – Az ügyben alkalmazandó jog meghatározása
16. A kérdést előterjesztő bíróság kéri a Bíróságot, nyilatkozzon arról, hogy az olasz jogalkotás megfelel-e a vámunióról szóló EK 23., illetve a vállalatokra vonatkozó versenyszabályokról szóló EK 81., EK 85. és EK 86. cikknek.
17. Mindenekelőtt nem szabad elfelejteni, hogy az EK 234. cikk alapján indított eljárásban a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel annak megállapítására, hogy valamely nemzeti rendelkezés összeegyeztethető-e a közösségi joggal. Az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a jelen ügyben feltett kérdést úgy kell érteni, mint amelyben arra kérik a Bíróságot, hogy a nemzeti bíróság részére szolgáltassa mindazokat a közösségi jog értelmezéséhez szükséges és releváns elemeket, amelyek lehetővé teszik ez utóbbi számára az előtte folyamatban lévő ügyben e jogszabály megfelelő jellegének megítélését(11) .
18. Ezután a kérelem tárgyát a kérdés első részére kell korlátozni.
19. E tekintetben a bizonyítékok nem meggyőzőek. Először is, mivel a vitás intézkedés nem érint sem közvállalatokat, sem vállalatok számára biztosított különleges vagy kizárólagos jogokat, az EK 86. cikk nem alkalmazandó a jelen ügyben.
20. Másodsorban az adók olyan állami intézkedések, amelyekre az EK 81. és az EK 82. cikk nem alkalmazandó. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a vállalatokra vonatkozó versenyszabályok nem jöhetnek számításba, amikor valamely tagállam törvényi vagy rendeleti intézkedéseinek a közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről kell dönteni(12) . Nyilvánvalóan nem kizárt, hogy valamely állami intézkedés ellentétes legyen az EK 10. cikkel együttesen olvasott EK 81. és EK 82. cikkel, amennyiben alkalmas arra, hogy a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok hatékony érvényesülését megakadályozza. A Bíróság szerint ez az eset áll fenn akkor, ha egy tagállam előírja vagy támogatja az EK 81. cikkel ellentétes megállapodásokat, illetve megerősíti ezek hatásait, illetve megfosztja saját szabályozását annak állami jellegétől azáltal, hogy magánszereplőkre ruházza a gazdasági szférát érintő döntések meghozatalának felelősségét(13) . Legalább az szükséges, hogy közvetlen kapcsolatot lehessen kimutatni a kérdéses intézkedés és a versenykorlátozó magatartások között. Ugyanakkor az alapügy körülményei között ilyen kapcsolat megállapítása nem lehetséges. Mindenesetre az alapügy felperese által hivatkozott egyszerű, állítólagosan a „szabad versenyre kifejtett hatás” semmilyen körülmények között sem elegendő ahhoz, hogy a vitatott adó a fenti szabályok hatálya alá kerüljön.
21. Mivel az EK 81., EK 85. és EK 86. cikk elvileg nem alkalmazandó az alapügyhöz hasonló körülmények között, nem szolgálhatnak viszonyítási alapként annak megállapításában, hogy a vitatott adó megfelel-e a közösségi jognak.
C – A jelen indítványban követett gondolatmenetről
22. Ekként körülírva a feltett kérdésre látszólag egyszerű válasz adható. Az ilyen típusú adó közösségi joggal ellentétes voltának indoka klasszikus a Bíróság ítélkezési gyakorlatában. Könnyű a kérdést az EK 25. cikkben foglalt jogértelmezési elvek alkalmazásával kezelni, ahogy az a fent hivatkozott Lancry és társai és Simitzi-ügyben hozott ítéletekben történt. Az első szakaszban követett gondolatmenetben ez így is történik.
23. Ugyanakkor úgy tűnik nekem, hogy ez a gondolatmenet nem kielégítő. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a szabad mozgás szabályait nem lehet olyan helyzetekben alkalmazni, amelynek elemei és hatásai egyetlen tagállam belügyeire korlátozódnak.(14) Ha a Bíróságnak meg kellene erősítenie a Lancry és társai és a Simitzi-ügyben hozott ítéletekben felállított jogértelmezést, tartani kell attól, hogy sérül a következetesség a mozgási szabadságokkal kapcsolatos kérdésekben. Márpedig a közösségi jogi rendelkezéseket nem lehet úgy értelmezni, hogy az a közösségi jogrendben törést eredményezzen, ha lehetőség van más értelmezésre is. Ennélfogva a második szakaszban ezt a másik értelmezést kívánom a Bíróságnak javasolni.
III – A Bíróság azonos hatású díjak tárgyában követett ítélkezési gyakorlatának alkalmazása a vitatott adóra
A – A Lancry és társai és a Simitzi-ügyben hozott ítéletek alkalmazásának megalapozottsága
24. A jelen ügy precedensét a Simitzi-ügyből ismerjük. Abban olyan adóról volt szó, amely egyszerre érintette a görög terület földrajzilag elszigetelt részére – a Dodekanészosz-szigetekre – importált és az innen exportált termékeket. A Bíróság a Legros és társai, illetve a Lancry és társai ügyben hozott ítéletekben kifejtett elemzése nyomán itt állította fel az egyenértékűség elvét egyrészről a valamely tagállam bármely területéről kiinduló áruexportra a nemzeti határon kivetett díj okozta korlátozás, másrészről pedig a valamely tagállam egyik régiójából kiinduló, ugyanezen tagállam másik régiójába irányuló áruszállításra a regionális határon kivetett díj okozta korlátozás között(15) . E két díj hatásai egyenértékűek, így egyformán tiltani kell őket.
25. Ezen elv alapján a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésre könnyen lehet válaszolni, ha úgy értelmezzük, hogy az adó, amelyet valamely település vet ki a közigazgatási határain kívülre szállított termékre, az exportvámmal azonos hatású díjnak minősül nemcsak akkor, ha azt a települést is magában foglaló tagállamnak a területéről exportált termékeket érinti, hanem akkor is, ha a település területét elhagyó, de ugyanazon tagállam más részére irányuló termékekre vetik ki.(16)
26. A fenti elemzéssel szemben ugyanakkor két észrevételt dolgozott ki Carrara önkormányzata. Az egyik szerint a Simitzi-ügyben hozott ítélet körülményeitől eltérően a vitatott adó csupán egyetlen terméket, a márványt érinti, és nem a közigazgatási területről exportált termékek összességét.
27. Ez az első észrevétel nem megalapozott. Az azonos hatású díjak tárgyában nem érvényesül követelmény a vitatott díj által érintett termékek számát illetően. Létezik hasonló követelmény, amely abból a meghatározásból ered, amit a Bíróság az EK 90. cikk szerinti belső adó fogalmának adott, amennyiben e fogalom a termékek „minden típusát” említi, amelyekre „általános jellegű belső terhet” vetnek ki(17) . Ez azonban nem releváns az azonos hatású díjak területén. E területen a Szerződés célja minden tarifális kereskedelmi akadály elhárítása még akkor is, ha csupán egyetlen terméket érintenek(18) .
28. A másik észrevétel a fent hivatkozott Simitzi-ügyben érintett régió területéhez képest Carrara területének kisebb voltán alapszik.
29. Ez az észrevétel még kevésbé fogadható el. Ami a két ügyben vizsgálandó, az az illetékes hatóságok eljárása, amelynek során a kereskedelem tarifális akadályát hozzák létre. A fent hivatkozott Simitzi-ügy esetében ezt a műveletet egyszerűen többször ismételték meg. Azonban a szóban forgó jogi minősítés szempontjából egyedül az efféle eljárás eredménye bír jelentősséggel, azaz a közös piacon folytatott kereskedelem fiskális akadályának fennállása, legyen az bármilyen alacsony, vagy akár minimális mértékű(19) . Ezért nem helyes eltérően kezelni – a jelen ügyben érintetthez hasonlóan – az önkormányzati képviselőtestület által nemzeti törvény alapján a közigazgatási területre megállapított adót, és a – Simitzi-ügyben szereplőhöz hasonló – kormányrendelet alapján valamely régió székhelyeinek önkormányzati képviselőtestületei által az illetékességi területükre megállapított adót.
B – A védelemre felhozott érvek elutasításáról
30. Ha feltesszük, hogy a jelen ügyben elfogadható a Simitzi-ügyben hozott ítélet szerinti ítélkezési gyakorlat alkalmazása, akkor meg kell vizsgálni a carrarai önkormányzat által a saját védelmében felhozott érvek tartalmát. Az érvek három típusba sorolhatók.
31. Az érvek egyrészről a vitatott adó feltételezett hatásaihoz kapcsolódnak. A település véleménye szerint ez az adó egyáltalán nem zavarja a közösségi piacon fennálló versenyt.
32. Ugyanakkor emlékeztetni kell arra, hogy a Szerződés értelmében vámmal azonos hatású díjnak minősülnek a belföldi vagy külföldi árukra valamely határ átlépésekor egyoldalúan kivetett adóterhek még akkor is, ha nem az állam javára kerülnek beszedésre, és nincsen semmilyen megkülönböztető vagy védelmi jellegük(20) . Következésképp ez a jogi minősítés nem függ sem attól a hatástól, amelyet az adó a közösségen belüli kereskedelemre kifejthet, sem a verseny torzulásától, amelyet előidézhet. Ugyanígy következik az is, hogy a település érve, amely szerint a megadóztatott termék nem kerül versenyhelyzetbe a közigazgatási területen kívülről eredő termékkel, nem állja meg a helyét.
33. A település érvelése másrészről az adó bevezetésével elérni kívánt célokon alapszik. Nevezetesen a cél a közúti és kikötői infrastruktúra kiépítése és karbantartása, környezetvédelmi intézkedések megtétele, kulturális kezdeményezések támogatása és a munkások szociális támogatására tett intézkedések finanszírozása. Ugyanerre az érvre hivatkozott az Olasz Köztársaság a tárgyalás során. Hozzátette továbbá, hogy mindezen tevékenységek közvetlenül a márványiparhoz kapcsolódnak.
34. Mindazonáltal a tagállamok közötti forgalomban részt vevő árucikkekre kivetett minden vám tilalmának abszolút és általános jellegéből következik, hogy a vámok kivetése tilos, függetlenül bármely, a bevezetésükkel elérni kívánt céltól, illetve az azokból származó bevételek rendeltetésétől(21) . Ennélfogva sem a bevezetésével elérni kívánt szociális, környezetvédelmi, kulturális vagy egyéb cél, sem az a tény, hogy bevételeit a márványipar javára szánják, nem akadályozhatja meg, hogy a vitatott adó az EK 23. és EK 25. cikk(22) szerinti vámmal azonos hatású díjnak minősüljön.
35. Az azonos hatású díjak tilalmának elve alól csupán egy kivételt fogad el a Bíróság. Elismeri, hogy „nem kizárt, hogy bizonyos esetekben valamely szolgáltatás nyújtása igazolhatja egy, a ténylegesen nyújtott szolgáltatással arányos díjazás követelését”(23) . Azonban ilyen esetekben is szükséges, hogy a szolgáltatás ténylegesen megvalósuljon, az érintett piaci szereplők egyenként részesüljenek belőle, és hogy a kiszabott díjak szigorúan arányosak legyenek a szolgáltatással(24) . Feltéve, hogy ezek az együttes feltételek teljesülnek, elfogadható, hogy a kiszabott díj nem csupán az érintett tagállam egyszerű védelmi intézkedése.
36. A nemzeti bíróságra tartozik annak megállapítása, hogy ezek a feltételek maradéktalanul teljesülnek-e a jelen ügyben. Ugyanakkor emlékeztetni kell azon értelmezési szempontokra, amelyek ennek vizsgálata során hasznosak lehetnek, amennyiben azok a Bíróság részére szolgáltatott iratok elemeiből megállapíthatók. Bár hivatkozott a fenti kivételre, a település elismerte észrevételeiben, hogy a vitatott adót bevezető törvényt autentikusan értelmező 75/1999. sz. törvényből kitűnik, hogy nem az ágazat gazdasági szereplői az „adó bevételeinek közvetlen
kedvezményezettjei”(25) . Az adó – közvetve – olyan érdeket szolgál, amely az iparág gazdasági szereplői összességének sajátja. Először majd ellenőrizni kell, hogy az adó bevételeit valóban a márványiparhoz kapcsolódó kiadásokra fordítják-e. Azonban – még ha feltételezzük is, hogy így van – az ebből az adóból állítólagosan következő előny mindenképpen az exportőrök összességének általános érdekében, és nem a ténylegesen és egyénileg nyújtott szolgáltatásban nyilvánul meg(26) . Ezt a következtetést erősíti meg, hogy az exportőrök által viselt terhet kizárólag a szállított márvány mennyisége alapján határozzák meg. Tehát úgy tűnik, hogy a gyakorlatban nem kerül kapcsolatba valamilyen egyéni címen nyújtott szolgáltatás valós értékével(27) .
37. Ebből az elemzésből következik, hogy a carrarai önkormányzat által a saját védelmére felhozott érvek egyike sem fogadható el.
C – Az adó belső adóként történő jogi minősítésének elutasításáról
38. Utolsó elemzésében Carrara önkormányzata a vitatott adó belső adóként történő jogi minősítését javasolta az EK 90. cikk szerint. Ezt elsősorban arra a tényre alapozza, hogy a település területén belüli használatra gyakorlatilag nem termelnek márványt, legalábbis nem jelentős mennyiségben. Ebből logikusan következik, hogy az adót általános hatályú belső tehernek kell tekinteni, amely alól egyszerű kivételként jelenik meg a település határain belülre szánt márvány termelése. Ezen kívül e teher ugyanolyan módon és az értékesítés ugyanazon stádiumában érinti az olasz területen maradó és az exportra szánt márványt. Mivel az ilyen szabályozás semmilyen hátrányosan megkülönböztető elemet nem hordoz, azt a Szerződés szabályaival összeegyeztethetőnek kell ítélni.
39. Ez az érvelés nem meggyőző. Egyrészről a felek között nem tisztázott, hogy a település területére szánt helyi termelés ténylegesen elhanyagolható-e. Ráadásul az ilyen tényre való hivatkozásnak semmiféle hatása sincs a vitatott adó jogi minősítésére. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 90. cikk a bel- és külföldi árut következetesen, azonos kritériumok alapján megközelítő belső adók általános rendszerét alkotó vagyoni terhekre vonatkozik(28) . Márpedig a jelen ügyben nem kétséges, hogy a carrarai önkormányzat területén termelt és ott maradó árukat nem érintik a vitatott adók. Ellentétben azzal, amit Carrara önkormányzata és az Olasz Köztársaság a tárgyaláson állított, a termékek rendeltetési helye meghatározó feltétele annak, hogy az adó hatálya alá tartoznak‑e. Ahhoz, hogy a díj kivethető legyen, nem elegendő az, hogy a márványt a település területén fejtsék ki. Az is szükséges, hogy a márványt akár feldolgozatlan, akár származékos formájában annak területéről elszállítsák. A vitatott szabályozás szövegéből tehát világosan következik, hogy az adókötelezettséget keletkeztető esemény a közigazgatási határ átlépése. Ez az adómechanizmus tehát olyan módon került létrehozásra, hogy kifejezetten a szállításokat és az exportot érintse. Ez az objektív kritérium, amelyre épül. A tény, hogy a nem exportra szánt termékek kis mennyiséget jelentenek, nem változtat semmit e rendszer természetén, amely az egyedüli releváns tényező a tárgyalt jogi minősítés céljából.
40. Mindazonáltal, ha feltételezzük, hogy az előbbiekben fenntartottakkal szemben ennek az elemzésnek a keretében a helyi felhasználás és fogyasztás hiányát lényeges tényezőnek kell tekinteni, akkor vajon a település megalapozottan tart-e igényt arra, hogy ez a körülmény a vitatott adónak a belső adó természetét kölcsönözze?
41. Ebben mindenképpen kételkedni kell. Valójában a Bíróság megállapította, hogy a más tagállamból importált terméket érintő teher esetében az azonos vagy hasonló belföldi termék hiánya nem vonja ki ezt a díjat az EK 90. cikk hatálya alól, még ha a kérdéses díj valóban a belső adók általános rendszerébe tartozik is(29) . Ellenkezőleg, ilyen esetben azonos hatású díjként kell minősíteni a terhet, ha megállapítható, hogy tényleges rendeltetése az, hogy kifejezetten az importált vagy exportált termékeket sújtsa(30) . Márpedig a jelen esetben a vitatott adó felépítésének vizsgálata nem hagy semmilyen érdemleges kétséget annak célja, valamint az azt bevezető jogalkotó szándéka felől(31) . Az ilyen adó kifejezetten az exportált termékekre irányul. Ennélfogva nem minősíthető az EK 90. cikk értelmében vett belső adónak.
42. Ilyen körülmények között nem releváns az az állítás, amely szerint az adó ugyanolyan módon és az értékesítés ugyanazon stádiumában érinti az olasz és az exportált termékeket. Ha elfogadjuk, hogy az EK 25. cikk alkalmazandó a közösségen belüli közigazgatási határon áthaladó árucikkeket terhelő díjakra, akkor az összehasonlítást nem az olasz és az exportált árucikkek között, hanem az olasz terület egyik részén maradó és az innen elszállított termékek között kell elvégezni. Mindazonáltal ez utóbbi szempont szerint az elszállított márvány adója nyilvánvalóan sérti a közösségi vámterületet és az EK 25. cikket.
43. A fenti megfontolásokból következik, hogy a vitatott adó önmagában a vámmal azonos hatású díjak kategóriájába tartozik, annak figyelembevételétől függetlenül, hogy belső vagy közösségi kereskedelmet érint. Ennélfogva nem vonható ki a tiltó elv hatálya alól, amely a Szerződés szerint irányadó az ilyen terhekre.
IV – Egy másik megközelítés
A – A „Lancry-megoldás” nehézségei
44.	A Bíróságnak a tárgyban alkalmazandó ítélkezési gyakorlatán, nevezetesen az előbb kifejtett – a fent hivatkozott Lancry és társai ügyön alapuló – megoldás azzal az előnnyel jár, hogy biztosítja a közös vámterület homogenitását, és ugyanígy a Szerződés vámunióra vonatkozó rendelkezéseinek egységes alkalmazását. Amint Tesauro főtanácsnok a Lancry és társai ügyre vonatkozó indítványában előadta, valójában paradox dolog elfogadni azt, hogy az egységes piacon „tilalom alá esnek a Portugália és Dánia közötti kereskedelem akadályai, ugyanakkor a Nápoly és Capri közötti kereskedelmi akadályokat nem veszik figyelembe(32) ”. Másrészről jelentős nehézségeket is okoz ez a megoldás. Ezek közül, véleményem szerint, három lényeges merül fel.
45.	Elsőször is ingatagok ezen ítélkezési gyakorlat alapjai. Ennek igazolásához elegendő a Szerződés azon rendelkezéseinek egyszerű olvasata is, amelyeken az alapul. Az EK 23. és EK 25. cikkben a Szerződés a tagállamok közötti kereskedelem tarifális akadályainak eltörlésére irányul. Ezért nem tűnik úgy, hogy ezek a rendelkezések alkalmazhatóak lennének a valamely tagállam területének különböző részei közötti kereskedelemre.
46.	A Lancry-ügyben hozott ítélet kétségtelenül azon az elgondoláson alapszik, hogy a valamely határ átlépésekor kivetett díj természeténél fogva veszélyt jelent a „közösségi vámterület egységére”(33) . Ez elvileg igaz lehet, de a gyakorlatban tarthatatlan következményekhez vezethe t. Az EK 23. cikk csupán a Közösség alapító államainak azon akaratát fejezi ki, hogy a jövőben korlátozzák a tagállamok vámügyi hatásköreinek gyakorlását. Azonban e tekintetben arról nem egyeztek meg, hogy megfosszák a tagállamokat a kizárólag saját területükhöz kapcsolódó esetek szabályozásától. Mindazonáltal a kizárólag transznacionális
eseteket szabályozó szabad mozgás elvéből kiindulva a Bíróság egy, a határokon túlterjedő
esetekben irányadó elvet hozott létre, amelyben együvé sorolta a regionális és a nemzeti határokat(34) . Ugyanakkor a vámunió rendszere elsősorban a tagállamok közötti szabad mozgás rendszere, és nem a határokon való áthaladás rendszere. A kettő összeolvasztása a Bíróságot odáig vezette, hogy a szabad mozgás elvét alkalmazta az ezzel semmilyen kapcsolatban nem álló helyzetekben kivetett terhekre.
47.	Másodsorban a Lancry és társai ügyben hozott ítélet és az ezt követő ítélkezési gyakorlat következetlenségeknek tette ki Bíróságot. Valóban elvárható volna, hogy a „Lancry-megoldás” a szabad mozgásra vonatkozó rendelkezésekhez kapcsolódó területek összességére kiterjedjen(35) . Úgy tűnik, semmi sem mondott volna ellent annak, hogy az ebben az ügyben alkalmazott érvelést más kereskedelmi akadályok esetében is reprodukálják. A közösségi vámunió területe egységének sérelme helyett elegendő lett volna a belső piac(36) vagy a gazdasági és monetáris unió alapján létrejött gazdasági egység veszélyeztetésére hivatkozni(37) . Ezek a fogalmak elvileg ugyanazokkal a gyakorlati hatásokkal járhattak volna. Ugyanakkor a Bíróság nem ezt a megoldást választotta. Mindezeken a területeken a Bíróság úgy döntött, hogy ragaszkodik a szabad mozgás elvének alkalmazhatatlanságához a tisztán belső ügyekben.
48.	Így megmaradt az indokolatlan ellentmondás az azonos hatású díjak esetében elfogadott, illetve a Bíróság által más kérdésekben követett általános irányvonal között(38) . Kétségtelen, hogy az újabb ítélkezési gyakorlat hozzájárult a vámunió és a szabad mozgás más rendszereinek közelítéséhez. A Bíróság újabban megkísérelte kiterjeszteni a hatáskörét arra, hogy nyilatkozhasson a közösségi jog olyan belső helyzetekre történő alkalmazásáról, amelyek kapcsolatba hozhatók a közösségi jog hatálya alá tartozó esetekkel(39) . Ennek kapcsán azonban nem vizsgálta felül a közösségi jog tisztán belső ügyekre való alkalmazhatatlanságának elvét. Véleményem szerint a Bíróság azon szándéka, hogy ne távolodjon el ettől az elvtől, jogos fenntartásokra ad okot a közösségi jog alkalmazási köre önkényes kiterjesztésének veszélyével összefüggésben.
49.	Végül a „Lancry-megoldás” elvetésében utolsó meggyőző érvként szolgálhat, hogy szilárd indokok szólnak az azonos hatású intézkedések tárgyában érvényesülő ítélkezési gyakorlathoz való visszatérés mellett. Egyrészről ezen ítélkezési gyakorlat összeegyeztethető a szabad mozgás szabályainak betűjével és szellemével, amely szabályok nem alkalmazhatóak a tisztán belső ügyekre. Másrészről, véleményem szerint, megfelel a Bíróság azon általános szándékának, amely szerint nem kívánja az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályokat a kereskedelmi tevékenység szabad gyakorlása elvének fényében értelmezni. Az egyik alapvető ok, ami a szabad mozgásra vonatkozó szabályok alkalmazási körének a transznacionális esetekre való korlátozását indokolja az, hogy ezeket a szabályokat kizárólag a kereskedelem felszabadítása tekintetében kell fenntartani(40) .
50.	Úgy tűnik, mindezen indokok ma egy új megközelítés mellett szólnak, anélkül hogy megkérdőjeleznénk azokat a megalapozott elvárásokat, amelyek a Lancry és társai ügyben hozott ítélethez vezettek.
B – Lehetséges megoldások
51.	A klasszikus megközelítés nyomán a vitatott adó komplex rendszerként jelenik meg, amelyben el kell különíteni a különböző, a szabad mozgásra vonatkozó közösségi rendelkezések hatálya alá tartozó és az azok hatálya alá nem tartozó elemeket. Ez azt jelenti, hogy a kérdéses szabályozást nem általánosságban kell megközelíteni, hanem attól függő módon, hogy hatással van-e a közösségen belüli kereskedelemre(41) .
52.	A vitatott adó, amennyiben az olasz nemzeti területen kívülre exportált termékekre alkalmazzák, az EK 25. cikkben rögzített tilalom tárgyát képezi. A nemzeti szabályozás e részében a jelen indítvány 24–43. pontjában kifejtett elemzést kell alkalmazni. Azonban amennyiben az Olaszországban maradó termékekre vonatkozik a rendelkezés, úgy kikerül a vámunió közösségi rendszeréből.
53.	E tekintetben elvileg a Bíróság előtt három megoldás adódik.
54.	Az első megoldás visszatér a közösségi jognak a valamely tagállam által a saját területén folyó belső kereskedelmére kivetett adó tekintetében való alkalmazhatatlanságához. A Bíróság így Tesauro főtanácsnoknak a fent hivatkozott Lancry és társai ügyre vonatkozó indítványában javasolt álláspontot fogadná el.
55.	Ez a megoldás véleményem szerint kritikára adhat okot, mivel figyelmen kívül hagyná azokat a megalapozott aggályokat, amelyek a „Lancry-megoldást” indokolták. Ezek elsősorban a Közösségen belül forgalomban lévő termékek eredetének vagy rendeltetési helyének azonosításával járó gyakorlati nehézségekre vonatkoznak(42) . Ezek az aggályok ugyanígy érintik az úgynevezett „fordított megkülönböztetést” is(43) . Ez a kifejezés nevezetesen azokra az esetekre irányul, amelyekben valamely tagállamnak a Szerződés által biztosított mozgási szabadságokat nem gyakorló állampolgárai hátrányosabb jogi helyzetbe kerülnek, mint az e szabadságokból származó jogokkal élő állampolgárok. Mint tudjuk, a Bíróság a tisztán belső helyzeteknek a közösségi jog hatálya alóli kizárása alapján rendszeresen eltekintett ezektől az esetektől(44) . Ennélfogva kizárólag a nemzeti bíróságra tartozik ezen esetek értékelése(45) . Ugyanakkor a hatáskör hiányának kinyilvánítása azzal járhat, hogy a nemzeti bíráskodást eszköz nélkül hagyja a megkülönböztetés azon eseteivel szemben, amelyek a közösségi jog alkalmazásából erednek(46) . Nehéz elfogadni, hogy a közösségi jog nem törődik olyan helyzetekkel, amelyeknek létrejöttében ő maga működött közre. Az ilyen esetekben a közösségi jog olyan problémát hozott létre, amely a nemzeti jog számára ismeretlen, és nyilvánvalóan elfogadhatatlan volt, és amellyel szemben esetleg a közösségi jog nélkül fegyvertelen is lehet.
56.	E nehézségek elkerülésére a második felvetett megoldás az lenne, hogy az adó belső részére a Bíróság által a Guimont-ügyben hozott ítéletben(47) elfogadotthoz hasonló megoldást kellene alkalmazni. Így javasolni kellene a nemzeti bíróságnak, hogy az azonos hatású díjak tilalmából eredő megoldást vegye át azon esetekre, amelyekben az érintett állam belső joga előírja, hogy a belföldi gazdasági szereplő ugyanolyan jogokkal rendelkezzen, mint amelyeket az ugyanabban a helyzetben lévő exportőr a közösségi jog alapján élvez. A közösségi jog alkalmazásának szempontjából megkülönböztetett feleket így a szabályozás alapján közvetlenül vagy közvetve ugyanazon elv, az áruk szabad mozgásának elve alapján kezelnék.
57.	Bár ez a megoldás előnyösebb az előzőnél, véleményem szerint mégsem elég kielégítő. Egyrészről a Bíróság előzetes döntéshozatali hatáskörének kiterjesztése mellett félő, hogy a közösségi jog hatályának nehezen megfékezhető kiterjesztéséhez vezet. A Guimont-ügyben hozott ítéletben megfogalmazott érvelésnek nagyon széles hatóköre van. Gyakorlatilag nincs olyan helyzet, amely ezeket követve ne tartozna a Bíróság hatáskörébe, és akár közvetve is, a közösségi jog hatálya alá. Valójában mindehhez elegendő, hogy a kérdéses eset kapcsolatba hozható legyen valamely, a közösségi jog értelmezését felvető olyan kérdéssel, amely nem nyilvánvalóan tárgytalan. Mindazonáltal az ilyen kapcsolat létrehozása főleg amiatt nem tűnik rendkívül nehéznek, mert elvileg a nemzeti bíróságra tartozik, hogy megítélje az előzetes döntéshozatali eljárás hasznosságát és szükségességét(48) . Másrészről ennek a megoldásnak a hatékonysága továbbra is attól függ, hogy a nemzeti jog a tisztán belső helyzetben érintett állampolgároknak ugyanolyan jogokat biztosít-e mint amelyeket a közösségi jog nyújt(49) . Ez tehát az esetleges fordított megkülönböztetés megszüntetését egyedül a belső jog lehetőségeire és az annak alapján fellelhető adekvát eszközökre hagyja. Mindazonáltal az ilyen eszközök utáni kutatás bizonyos esetekben az érintett jogrendszerek saját természetéből származó korlátokba ütközhet(50) .
58.	Éppen ezért egyértelműen előnyben részesítem a harmadik megoldást, amely azzal a kettős előnnyel járna, hogy anélkül őrzi meg a közösségi jogrend tisztán belső helyzetekre való alkalmazhatatlanságának elvét, hogy ezzel figyelmen kívül hagyja azokat a nehézségeket, amelyeket ez az elv a gyakorlatban felvet. Ez a megoldás a vitás nemzeti szabályozás és az ehhez vezető belső helyzetek
közötti különbségtételen alapul. Ha az előbbi részben a vámunióról szóló közösségi rendelkezésekből fakad, az utóbbiak biztosan nem. De ebből nem következik, hogy teljes egészében mentesülnének a közösségi jog hatálya alól. Mivel ezek a „köztes” helyzetek ki vannak téve annak, hogy a Szerződés előírásait alkalmazni kell a rájuk irányadó szabályozásra, úgy álláspontom szerint a közösségi jog általános elveinek hatálya alá tartoznak.
C – A javasolt megoldás
59.	A vizsgálat érdekében azt javaslom, hogy tegyünk különbséget a közösségi jognak a jelen ügyhöz hasonló helyzetekben való alkalmazhatóságával és a közösségi jog ilyen helyzetekben alkalmazható eszközeivel összefüggő kérdés között, mivel ezek különböző problémákat vetnek fel.
1. A közösségi jognak a jelen ügyhöz hasonló helyzetekben való alkalmazhatósága
60.	Fel kell hívni a figyelmet arra az elvre, amely szerint a Szerződés szabályaiból eredő kötelezettségeinek határai között minden tagállam szabadon állapítja meg minden egyes termék tekintetében az általa legalkalmasabbnak ítélt adóztatási rendszert(51) . Nem vitatható a belső adók tárgyában a tagállamok számára biztosított adóügyi hatáskör kérdése. Ez ugyanakkor nem jelenti azt, hogy a Szerződés szabályainak az adószabályozásra való alkalmazásából származó belső helyzet teljesen idegen volna a közösségi jogtól.
61.	Olyan nemzeti szabályozással állunk szemben, amelyet a szabad mozgás szabályai alapján megfosztottak hatálya egy részétől, ami mindazonáltal továbbra is a közösségi jog szempontjából vitatható helyzeteket idéz elő. Egyrészről a nemzeti szabályozásnak a közösségi kereskedelmet érintő részét a szabad mozgás közösségi rendszerének érdekében meg kell szüntetni. Másrészről ugyanakkor – amennyiben tisztán belső helyzeteket érint – továbbra is kifejtheti a hatását. Eredetükhöz vagy rendeltetési helyükhöz képest az e szabályozás által érintett termékek különböző elbánásban részesülnek. Mindez hátrányos megkülönböztetést eredményezhet, amely a közösségi vagy nemzeti rendelkezéseknek nyilvánvalóan hasonló helyzetekben történő alternatív alkalmazásából ered(52) . Így lényegében a termékek rendeltetési helyétől függően két elkülönülő rendszer kerül alkalmazásra, bár minden esetben valamely terméknek a tagállam adott közigazgatási területéről történő elszállításának kezeléséről van szó.
62.	Ebben az esetben a hátrányos megkülönböztetést nem a nemzeti szabályozás, és nem is maga a közösségi jog valósítja meg. Mégis ez az eredménye a közösségi jog és a kérdéses nemzeti szabályozás részleges alkalmazásának. Még ha nem is szándékosan és előreláthatóan, ez a helyzet szükségszerű következménye a közösségi jog alkalmazásának. Bár lényeges elemeiben a belső jog hatálya alá tartozik, ez a közösségi jog szempontjából köztes helyzetnek minősül. Szándékosan vagy akaratlanul előidézett hatásai alapján a közösségi jog e helyzet egyik alkotórészévé válik.
63.	Lehetséges, hogy ez az okozati összefüggés nem tűnik a közösségi joghoz való lényeges kapcsolódási tényezőnek, amely elég erős ahhoz, hogy a helyzet a közösségi jog alkalmazási körébe essen. Az általános szabály szerint valójában a közösségi jog alkalmazási körébe való bevonásához nem elegendő az a tény, hogy az adott helyzet a közösségi jog alkalmazásából ered. Azt is alá kell támasztani, hogy sérti a Szerződés meghatározott célkitűzéseit. Klasszikusan ez történik, ha az adott helyzet a közösségen belüli kereskedelem akadályát képezi(53) . Ebben az esetben megengedhető, hogy a helyzetet összevessék az alapvető szabadságokra és a közös piac védelmére vonatkozó rendelkezésekkel. Azonban mára a Szerződés céljai kibővültek. Véleményem szerint világos, hogy ezentúl a Közösség alapvető céljai közé fog tartozni annak elkerülése, hogy saját szabályai bármilyen hátrányos megkülönböztetést idézzenek elő(54) . Ebből következik, hogy valamely közösségi norma alkalmazása során a lehető legnagyobb mértékben el kell kerülni a hátrányos megkülönböztetés elvének megsértését.
64.	A jelen ügyben érintetthez hasonló helyzet felépítésében és hatásaiban egyaránt a közösségi joghoz kötődik. Ennélfogva nem zárható ki a közösségi jog keretéből.
2. A közösségi jognak a jelen ügyhöz hasonló helyzetekben alkalmazható eszközei
65.	A közösségi jog alapvető elvei azok az eszközök, amelyek természetükből fakadóan alkalmasak a közösségi jog hatályának viszonylagos kiterjesztésére. Ezek az elvek lényegükben a közösségi jogrend alapvető szabályai. Meghatározzák azon szabályok és helyzetek összességének objektív körét, amelyek a közösségi jog keretébe illeszkedhetnek(55) . Ezenkívül szempontként szolgálnak mind a közösségi jogi aktusok érvényességének megítélésében, mind a közösségi jog keretébe belépő jogi aktusok vagy helyzetek értelmezésében. Ez utóbbi nézőpontból érdemes megítélni a Bíróság ismétlődő tételét, amely szerint a Szerződés által garantált alapvető szabadságok korlátozásának veszélyével járó nemzeti intézkedésre vonatkozó állami indokolást „a jog általános elvei, különösen az alapvető jogok fényében kell értelmezni”(56) . Teljes mértékben lehetségesnek tűnik e tételnek a fentiekben meghatározott köztes helyzet értékelésére való kiterjesztése abban az esetben, ha ez a helyzet a közösségi jog keretébe lép.
66.	A hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságoknak kell majd ezt értékelniük. Kétségkívül elég széles mozgásterük lesz a döntéshozatalhoz a közösségi jog által rendelkezésükre bocsátott eszközök használatában és alkalmazásában. Ez abból következik, hogy számos ellentmondó érdeket kell figyelembe venniük, tisztán nemzeti keretek között. Nyilvánvaló, hogy az ügyben eljáró nemzeti bíróság van a legelőnyösebb helyzetben annak megállapításához, hogy az adott esetben felmerült-e hátrányos megkülönböztetés. A jelen ügyhöz hasonló esetben felül kell vizsgálnia például azt, hogy igazolható-e a belföldön maradó és az exportra szánt termékek kapcsán alkalmazandó eltérő bánásmód. Ugyanakkor előfordulhat, hogy a nemzeti jog nem biztosít alkalmas eszközt az efféle hátrányos megkülönböztetés azonosításához és megszüntetéséhez(57) . Ebben az esetben úgy gondolom, teljesen megalapozott, hogy a közösségi jog a rendelkezésére álló eszközöket biztosíthassa a nemzeti bíróság számára.
67.	A jelen ügyben alkalmazandó elvek közül többek között a hátrányos megkülönböztetés tilalma jelenik meg, amelyet a Bíróság a közösségi jog alapvető elvének tekint(58) . Hagyományosan ezen elv a szabad mozgás egyszerű „funkcionális meghosszabbításának” tekinthető(59) . Tény, hogy, amikor a közösségi bíróság ezt az elvet használja, célja általában a Szerződés által rögzített szabadságok védelme. A Bíróság klasszikus doktrínájában ezt az elvet a Szerződés által védett gazdasági szabadságok megvalósítása szolgálatában álló eszköznek tekintették.(60) .
68.	Jelenleg célszerűnek tűnik elismerni, hogy az elvnek van ettől független létjogosultsága, és felruházni autonóm jelleggel. Elfogadhatjuk, hogy a gazdasági szabadságok gyakorlása nem elengedhetetlen alkalmazási feltétele a hátrányos megkülönböztetés tilalmának. Ez a logikus megoldása a Martínez Sala-ügyben hozott ítéletnek, amennyiben a Baumbast és R. ügyben hozott ítélet fényében értelmezzük(61) . A Martínez Sala-ügyben a Bíróság gondoskodott arról, hogy a hátrányos megkülönböztetés elvének alkalmazását leválassza bármilyen gazdasági tevékenység végzésére vonatozó megfontolástól. A Baumbast és R. ügyből kiderül, hogy az európai polgárjogok közvetlenül illeszkednek a tagállamok állampolgárai által az Unió polgáraiként élvezett jogok közé. E jogok között szerepel az is, hogy a polgárnak ne kelljen indokolatlan megkülönböztetést elszenvednie(62) .
69.	Itt nem a közösségi jog hatályának minden lehetséges hátrányos megkülönböztetést eredményező nemzeti helyzetre való kiterjesztéséről van szó. A hátrányos megkülönböztetés tilalmának nem célja a Szerződés szabad mozgásra vagy uniós állampolgárságra vonatkozó rendelkezéseinél(63) szélesebb körben kiterjeszteni a közösségi jog tárgyi hatályát olyan helyzetekre, amelyek semmilyen kapcsolatban nem állnak a közösségi joggal(64) . Azonban úgy vélem, hogy az indokolt esetek kivételével semmiféle hátrányos megkülönböztetés nem alkalmazható valamely termék eredete vagy rendeltetési helye alapján a közösségi eredetű köztes helyzetben lévő állampolgárral szemben. Ennek az állampolgárnak lehetővé kell tenni, hogy közösségi védelemben részesüljön, nem a szabad mozgás szabályainak alkalmazása, hanem a hátrányos megkülönböztetés tilalmának figyelembevétele útján.
3. Az elemzés eredménye
70.	Ha összefoglaljuk a jelen elemzést egyetlen összefüggő következtetésbe, a következőket eredményezi:
1) A jelen ügyben szereplőhöz hasonló adó vámmal azonos hatású díjnak minősül, amennyiben valamely tagállam területéről exportált árukat érint.
2) Az EK 25. cikknek a kérdéses adóra történő alkalmazásából adódó helyzeteket – amennyiben azok a nemzeti területen maradó termékeket érintik – a közösségi jog általános elvei és különösen a hátrányos megkülönböztetés tilalmának fényében kell megítélni.
71.	Attól függetlenül, hogy követi-e vagy sem a jelen ajánlást a Bíróság, javaslom, hogy megoldásában teremtse meg az összhangot az azonos hatású díjak kérdése és a szabad mozgás egyéb területei között Ha a bíróság követné javaslatomat, attól kétszeres előnyt várhatna. Egyrészről lényegében megőrizhetné azt a szabályt, amely szerint a szabad mozgás szabályait nem lehet az azok által érintettekkel semmiféle kapcsolatban nem álló helyzetekre alkalmazni. Másrészről a fent hivatkozott Guimont-ügyben hozott ítélet értelmében a Bíróság hatásköre korlátainak tiszteletben tartása mellett képes lenne a nemzeti bíróságok részére hatékony eszközt biztosítani a közösségi jog alkalmazásából eredő vitás helyzetek rendezésére.
V – Az előzetes döntéshozatal tárgyában hozott ítélet időbeli hatálya
72.	Carrara önkormányzata kéri a Bíróságtól, hogy abban az esetben, ha úgy ítélné meg, hogy az alapeljárásban vitatotthoz hasonló adók nem egyeztethetők össze a Szerződés vonatkozó rendelkezéseivel, a jövőre korlátozza ítélete időbeli hatályát. E tekintetben egyrészről a kérdéses adóra vonatkozó jogi háttér bizonytalanságára, másrészről pedig az ilyen döntés miatt az önkormányzatot veszélyeztető súlyos anyagi következményekre hivatkozik.
73.	Elvileg a Bíróság által értelmezett rendelkezést a nemzeti bíróság azokra a jogviszonyokra is alkalmazhatja, illetve alkalmaznia kell, amelyek az értelmezés iránti kérelemről határozó ítélet előtt jöttek létre(65) . A Bíróság ennek megfelelően csak kivételes esetben, a jogbiztonság elvén alapuló kényszerítő okok alapján korlátozhatta valamely érintett azon jogát, hogy hivatkozhasson a már értelmezett rendelkezésre a jóhiszeműen létrejött jogviszonyokat vitatva(66) .
74.	Lényegében az elemzés feltárta, hogy az EK 25. cikk hatálya tekintetében objektíve nem állt fenn bizonytalanság. Semmilyen komolyabb tényezőre sem hivatkoztak, amely megkérdőjelezte volna az ilyen adónak a közösségi joggal való összeegyeztethetetlenségét. Csak azon esetek képezhetnek kivételt, amelyekben az adót a fent hivatkozott Legros és társai ítélet meghozatala előtt követelték. Ezen ítélet kihirdetéséig az önkormányzat kétségtelenül ésszerűen feltételezhette azt, hogy ez az adó nem összeegyeztethetetlen a közösségi joggal, legalábbis ami kizárólag a belső kereskedelmet érintő részét illeti. Ezzel szemben az ezen ítéletben lefolytatott elemzésnek komoly kétségeket kellett volna ébresztenie a vitatott adó érvényességét illetően. Mindemellett ezt az érvelést követte a Bíróság a fent hivatkozott Simitzi-ügyben hozott ítéletben.
75.	Mivel a kérdéses adó ugyanolyan természetű, mint az azon ügyben érintett adó, szerencsésnek tartom az ott érvényesülő megoldást alkalmazni. Ennek megfelelően a Bíróság dönthetne úgy, hogy a Szerződésnek a vámmal azonos hatású díjakra vonatkozó rendelkezéseire nem alapozhatók az 1992. július 16-át megelőzően megfizetett adó visszafizetésére irányuló követelések, kivéve ha a jogosult e napot megelőzően keresetet indított vagy azzal egyenértékű panaszt tett.
76.	Másodlagos jelleggel hozzáteszem, hogy amennyiben a Bíróság elfogadja az általam javasolt elemzést, e tekintetben nem lesz szükség más megoldás elfogadására. Egyrészről helyes megállapítani, hogy a fent hivatkozott Legros és társai ügyben hozott ítélet e területen olyan új jogi helyzetet teremtett, amelyet az érintett felek szilárdnak és világosnak fogadhatnak el. Másrészről, habár a javasolt megoldás új megközelítést alkalmaz, akkor sem vezet attól eltérő eredményhez, mint amely a Simitzi-ügyben hozott ítéletből következik.
VI – Végkövetkeztetések
77.	A fenti megfontolások fényében javaslom a Bíróságnak, hogy a jelen ügyben feltett kérdésre az alábbiak szerint válaszoljon:
„1) Az árukra valamely tagállam adott közigazgatási területéről való elszállításuk esetén e tagállam által kivetett adó vámmal azonos hatású díjnak minősül, amennyiben más tagállam területére exportált árucikkeket érint.
2) Az EK-Szerződés vámmal azonos hatású díjakra vonatkozó rendelkezéseinek a vitatott adóra történő alkalmazásából adódó azon helyzeteket, amelyekben az adót a nemzeti terület valamely másik részére elszállítandó termékekre vetik ki, a közösségi jog és annak általános elvei, különösen a hátrányos megkülönböztetés tilalmának fényében kell megítélni.
3) A Szerződésnek a vámmal azonos hatású díjakra vonatkozó rendelkezéseire nem alapozhatók az 1992. július 16-át megelőzően megfizetett adó visszafizetésére irányuló követelések, kivéve ha a jogosult e napot megelőzően keresetet indított vagy azzal egyenértékű panaszt tett.”
(1) .
(2)
–	Pontosítsuk, hogy ezen adók alkalmazásával kapcsolatban három hasonló természetű, jelenleg függőben lévő előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesztettek a Bíróság elé, amelyek egyesítést elrendelő végzés tárgyát képezték (a C‑426/03–C‑429/03. sz., GE.M.E.G Srl. és társai kontra Comune di Carrara egyesített ügyek).
(3)
–	A C‑363/93., C‑407/93., C‑408/93., C‑410/93. és C‑411/93. sz., Lancry és társai egyesített ügyekben 1994. augusztus 9-én (EBHT 1993., I‑3957. o.) és a C‑485/93. és C‑486/93. sz. Simitzi egyesített ügyekben 1995. szeptember 14-én (EBHT 1993., I‑2655. o.) hozott ítéletek. Az ítélkezési gyakorlat kiindulópontja a C‑163/90. sz. Legros és társai ügyben 1992. július 16‑án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑4625. o.).
(4)
–	Lásd többek közt a C‑321/94–C‑324/94. sz., Pistre és társai egyesített ügyekben 1997. május 7‑én (EBHT 1997., I‑2343. o.) és a C‑448/98. sz. Guimont-ügyben 2000. december 5-én (EBHT 2000., I‑10663. o.) hozott ítéleteket.
(5)
–	A tárgyalás során folyó viták alapján mindenképpen úgy tűnik, hogy ezek a módosítások nem befolyásolták a jelen vizsgálat tárgyát képező szabályozás természetét és hatályát.
(6)
–	A C‑320/90–C‑322/90. sz., Telemarsicabruzzo és társai egyesített ügyekben 1993. január 26-án hozott ítélet (EBHT 1993., I‑393. o.) 6. és 7. pontja.
(7)
–	E tekintetben a helyzet nagymértékben különbözik attól, amikor a C‑326/95. sz., Banco de Fomento e Exterior ügyben 1996. március 13-án meghozott végzésében a Bíróság az előzetes döntéshozatalra elé terjesztett kérdéseket kifejezetten elfogadhatatlannak ítélte (EBHT 1996., I‑1385. o.)
(8)
–	Lásd többek között a C‑180/98–C‑184/98. sz., Pavlov és társai egyesített ügyekben 2000. szeptember 12-én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑6451. o.) 52. és 53. pontját.
(9)
–	Lásd többek között az 244/78. sz., Union laitière normande ügyben 1979. július 12-én hozott ítéletet (EBHT 1979., 2663. o.) és a 6. lábjegyzetben hivatkozott Telemarsicabruzzo és társai ügyben hozott ítéletet.
(10)
–	Lásd többek között a 104/79. sz., Foglia kontra Novello ügyben 1980. március 11-én hozott ítéletet (EBHT 1980., 745. o.) és a 244/80. sz., Foglia kontra Novello ügyben 1981. december 16-án hozott ítéletet (EBHT 1981., 3045. o.).
(11)
–	Lásd többek között a C‑37/96. és C‑38/96. sz., Sodiprem és társai egyesített ügyekben 1998. április 30-án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑2039. o.) 22. pontját.
(12)  –	A 238/82. sz., Duphar és társai ügyben 1984. február 7-én hozott ítélet (EBHT 1984., 523. o.) 30. pontja.
(13)  –	A 267/86. sz., Van Eycke kontra NV ASPA ügyben 1988. szeptember 21-én hozott ítélet (EBHT 1988., 4769. o.) 16. pontja és legutóbb a C‑198/01. sz., Consorzio Industrie Fiammiferi ügyben 2003. szeptember 9-én hozott ítélet (az EBHT-ban még nem tették közzé) 45. és 46. pontja.
(14)
–	Lásd többek között a 286/81. sz., Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij ügyben 1982. december 15-én hozott ítélet (EBHT 1982., 4575. o.) 9. pontját, a 98/86. sz. Mathot-ügyben 1987. február 18-án hozott ítélet (EBHT 1987., 809. o.) 7–9. pontját, a C‑332/90. sz. Steen-ügyben 1992. január 28-án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑341. o.) 9. pontját és a C‑108/98. sz. RI.SAN.-ügyben 1999. szeptember 9-én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑5219. o.) 23. pontját.
(15)  –	A fenti 3. lábjegyzetben hivatkozott Simitzi-ügyben hozott ítélet 21. és 25. pontja. A Bíróság e tekintetben hivatkozik a fenti 3. lábjegyzetben hivatkozott Legros és társai, illetve Lancry és társai ügyben hozott ítéletekre.
(16)  –	Lásd hasonlóképpen a 3. lábjegyzetben hivatkozott Simitzi-ügyben hozott ítélet 22. pontját.
(17)
–	Lásd többek közt a C‑158/82. sz. Bizottság kontra Dánia ügyben 1983. november 9-én hozott ítélet (EBHT 1983., 3573. o.) 24. pontját és Mancini főtanácsnok ezen ügyben előterjesztett indítványát.
(18) –	Lásd többek közt a C‑441/98. és C‑442/98. sz., Michaïlidis egyesített ügyekben 2000. szeptember 21-én hozott ítéletet (EBHT 2000., I‑7145. o.). Ezen ügy tárgya egy, kizárólag az exportra kerülő dohányt terhelő adó volt.
(19)
–	A 24/68. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1969. július 1-jén hozott ítélet (EBHT 1969., 193. o.) 9. és 14. pontja.
(20)
–	Lásd többek közt a 2/69. és 3/69. sz., Social Fonds voor de Diamantarbeiders egyesített ügyekben 1969. július 1-jén hozott ítélet (EBHT 1969., 211. o.) 18. pontját.
(21)
–	A fenti 19. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 7. pontja.
(22)
–	Lásd többek között a 7/68. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1968. december 10-én hozott ítéletet (EBHT 1968., 617. o.); a 29/72. sz. Marimex-ügyben 1972. december 14-én hozott ítélet (EBHT 1972., 1309. o.) 7. pontját, valamint a fenti 18. lábjegyzetben hivatkozott Michaïlidis-ügyben hozott ítélet 17. pontját.
(23)
–	A fenti 19. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 1969. július 1-jén hozott ítélet 11. pontja.
(24)
–	Lásd többek közt a 63/74. sz. Cadsky-ügyben 1975. február 26-án hozott ítélet (EBHT 1975., 281. o.) 8. pontját és a 132/82. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1983. május 17-én hozott ítélet (EBHT 1983., 1649. o.) 8. pontját.
(25)
–	Az alperes észrevételei, 12. o. Emlékezzünk azonban, hogy a 749/1911. sz. törvény értelmezésére hozott 75/1999. sz. törvény úgy rendelkezik, hogy a márványra kivetett adót „a helyi márványipar tevékenységéhez közvetlenül vagy közvetve kapcsolódó költségeknek megfelelően” kell megállapítani.
(26)
–	Lásd hasonlóképpen a fenti 24. lábjegyzetben hivatkozott Cadsky-ügyben hozott ítélet 8. pontját.
(27)
–	Lásd hasonlóképpen a C‑389/00. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2003. február 27-én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑2001. o.) 35. és 36. pontjában.
(28)
–	Lásd többek közt a fenti 22. lábjegyzetben hivatkozott Marimex-ügyben hozott ítélet 7. pontját és a 78/76. sz., Steineke & Winling ügyben 1977. március 22-én hozott ítélet (EBHT 1977., 595. o.) 28. pontját.
(29)
–	Lásd többek közt a 90/79. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1981. február 3-án hozott ítélet (EBHT 1981., 283. o.) 14. pontját.
(30)
–	Lásd többek közt a 158/82. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 1983. november 9-én (EBHT 1983., 3573. o.) és a C‑109/98. sz., CRT France International ügyben 1999. április 22-én (EBHT 1999., I‑2237o.) hozott ítéleteket.
(31)
–	Cosmas főtanácsnok a fenti 32. lábjegyzetben hivatkozott CRT France International ügyre vonatkozó indítványának 25. pontjában emlékeztet rá, hogy a hasonló helyzetben követendő jogi minősítés meghatározásakor a Bíróság számára nem közömbös a vitatott adó bevezetésének előzménye és célja.
(32)
–	Tesauro főtanácsnok fenti 3. lábjegyzetben hivatkozott Lancry és társai ügyre vonatkozó indítványának 28. pontja.
(33)
–	Ez az aggodalom alkotja az egyik leglényegesebb érvét a Bíróság indokolásának abban az ügyben. Pontosítsuk, hogy a „közösségi vámterület” kifejezést a Bíróság általában arra használja, hogy az EK-Szerződés vámunióra vonatkozó rendelkezéseinek területi hatályát meghatározza, és nem a Közösség elismert hatáskörének jogcímére való utalásként.
(34)
–	E tekintetben a Bíróságnak a határ olyan fogalmára kellett alapoznia, amely eltér a nemzetközi közjogban egységesen elfogadott meghatározástól. A J. Basdevant szerkesztésében megjelent Dictionnaire de la terminologie du droit international public
a határt a következőképp határozza meg: „Valamely állam területének határvonala. A határvonal, amely meghatározza, hogy két szomszédos állam területe hol kezdődik, illetve végződik” (a Dictionnaire de la terminologie du droit international public
meghatározása szerint, szerkesztette: Salmon J. Bruylant, Bruxelles, 2001., 520. o.). Hasonló meghatározást tartalmaz az R. Bernhardt szerkesztésében megjelent Encyclopedia of Public International Law
a „Boundaries” címszó alatt.
(35)
–	Tény, hogy ezt az álláspontot fejezi ki a jogtudomány egy része: nevezetesen J.‑P. Keppenne és P. van Ypersele: Vers une application du droit communautaire à des obstacles à la libre circulation des marchandises à l’intérieur d’un État membre . Journal des tribunaux de droit européen. 1994., 179. o., valamint A. Rigaux és D. Simon a fent hivatkozott Lancry és társai ügyben hozott ítélethez fűzött kommentárjaikban, Europe, 1994., 361. sz.
(36)
–	Lásd e tekintetben H.U.J  d’Oliveira: Is reverse discrimination still possible under the Single European Act?
Forty years on: the evolution of private international law in Europe. Kluwer, Deventer, 1990., 71–86. o.
(37)
–	E tekintetben Geelhoed főtanácsnok úgy vélte, hogy a gazdasági és monetáris unióban megszületett tőkepiaci egység létrejöttét követően nem beszélhetünk többé tisztán belső helyzetről a tőke szabad áramlásával kapcsolatos ügyekben. Ennek megfelelően a tőkepiac egységében olyan egységet lát, amely összevethető a régóta fennálló közös vámterület egységével (a C‑515/99. és C‑527/99–C‑540/99. sz., Reisch és társai egyesített ügyekre vonatkozó indítvány [a 2002. március 5-én hozott ítélet, EBHT 2002., I‑2157. o.] 104. és 105. pontja).
(38)
–	Az ellentmondásokat mindenekelőtt a jogtudomány jegyezte meg, többek között P. Olivier: Free Movement of Goods in the European Community.
Sweet & Maxwell. 2003. 6.103‑6.106. sz.
(39)
–	Ez a kiterjesztés két különböző formában jelenik meg a Bíróság újabb ítélkezésében: egyrészről, amikor hátrányos megkülönböztetéssel vagy a tagállam piacára való bejutás zavarásával valamely nemzeti szabályozás maga hozza létre vagy tartja fenn a közösségen belüli kereskedelmet akadályozó eltérő bánásmódot (a fenti 4. lábjegyzetben hivatkozott Pistre és társai ügyben hozott ítélet és a C‑254/98. sz. TK‑Heimdienst-ügyben 2000. január 13-én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑151. o.]), másrészről, amikor az ügy körülményeinek figyelembevételével a Bíróság szolgáltatni kívánja a nemzeti bíróság részére mindazokat a közösségi jog értelmezéséhez szükséges, releváns elemeket, amelyek lehetővé teszik ez utóbbi számára az előtte folyamatban lévő ügyben valamely jogszabály megfelelőségének megítélését (a fenti 4. lábjegyzetben hivatkozott Guimont-ügyben hozott ítélet és a fenti 37. lábjegyzetben hivatkozott Reisch és társai ügyben hozott ítélet).
(40)
–	Lásd többek között a C–267/91. és C‑268/91. sz., Keck és Mithouard egyesített ügyekben 1994. november 24-én hozott ítéletet (EBHT 1994., I‑6097. o.), Tesauro főtanácsnoknak a C‑292/92. sz. Hünermund és társai ügyre vonatkozó indítványa (1993. december 15-én hozott ítélet, EBHT 1993., I‑6787. o.) és Tizzano főtanácsnok C‑442/02. sz., Caixa Bank France ügyre vonatkozó, 2004. március 25-én ismertetett indítványának (az EBHT-ban még nem tették közzé) 62. és 63. pontját. Lásd továbbá e tekintetben N. Bernard: La libre circulation des marchandises, des personnes et des services dans le traité CE sous l’angle de la compétence.
Cahiers de droit européen. 1998., különösen a 26. oldalon.
(41)
–	Lásd hasonlóképpen a 314/81–316/81 sz., Waterkeyn egyesített ügyekben 1982. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 1982., 4337. o.) 11. és 12. pontjában.
(42)
–	A fenti 3. lábjegyzetben hivatkozott Lancry és társai ügyben hozott ítélet 31. pontja.
(43)
–	Lásd végül e kérdésről Léger főtanácsnok C‑294/01. sz. Granarolo-ügyre vonatkozó indítványának (2003. november 13-án hozott ítélet, az EBHT-ban még nem tették közzé) 78. és azt követő pontjait.
(44)
–	Lásd többek közt a 86/78. sz. Peureux-ügyben 1979. március 13-án hozott ítélet (EBHT 1979., 897. o.) 38. pontját, a 355/85. sz. Driancourt-ügyben 1986. október 23-án hozott ítélet (EBHT 1986., 3231. o.) 10. és 11. pontját és a 98/86. sz. Mathot-ügyben 1987. február 18-án hozott ítélet (EBHT 1987., 809. o.) 7. pontját. Lásd még Mischo főtanácsnoknak a 80/85. és 159/85. sz. Edah-ügyben (1986. november 13-án hozott ítélet, EBHT 1985., 3359. o.) képviselt árnyaltabb álláspontját, amely ekként szól: „[v]égtére is a fordított megkülönböztetés egyértelműen nem értelmezhető egy valódi közös piacon belül, amelynek szükségképpen az egyenlő bánásmód elvén kell alapulnia. Ezt jogalkotás útján kellene felszámolni”.
(45)
–	Lásd e tekintetben a C‑132/93. sz. Steen-ügyben 1994. június 16-án hozott ítélet (EBHT 1994., I‑2715. o.) 10. pontját.
(46)
–	Példaként idézzük a francia bíróságok bizonytalan magatartását az alkoholos italok reklámja francia rendszerének a Bíróság általi elítélésével szemben: lásd G. Isaac: La condamnation du régime français de publicité pour les boissons alcooliques . Revue trimestrielle de droit européen. 1983., 470. és azt követő o.
(47)
–	A fenti 4. lábjegyzetben hivatkozott ítélet.
(48)
–	Az állandó ítélkezési gyakorlat alapján lásd többek között a C‑415/93. sz. Bosman-ügyben 1995. december 15-én hozott ítélet (EBHT 1993., I‑4921. o.) 59. pontját.
(49)
–	A fenti 4. lábjegyzetben hivatkozott Guimont-ügyben hozott ítélet 23. pontja.
(50)
–	Egyes nemzeti jogrendszerek különösen rosszul vannak felfegyverkezve a nemzeti jog alkalmazásából származó hátrányos megkülönböztetéssel szemben. Azokról a rendszerekről van szó, amelyek nem ismerik a törvények alkotmánybírósági felülvizsgálatát, vagy nem rendelkeznek legalább előzetes kontrollal. Ez a helyzet többek között Franciaországban és az Egyesült Királyságban.
(51)
–	A 127/75. sz. Bobie-ügyben 1976. június 22-én hozott ítélet (EBHT 1976., 1079. o.) 9. pontja.
(52)
–	Lásd e tekintetben O. Due és C. Gulmann: Restrictions à la libre circulation intracommunautaire et situations purement internes . Une Communauté de droit. Festschrift für Gil Carlos Rodríguez Iglesias Verlag, Berlin, 2003., különösen a 383. o.
(53)
–	Lásd többek között a 115/78. sz. Knoors-ügyben 1979. február 7-én hozott ítélet (EBHT 1979., 399. o.) 20. és 24. pontját és a fenti 44. lábjegyzetben hivatkozott Driancourt-ügyben hozott ítélet 10. pontját.
(54)
–	Anélkül, hogy jogi téren bármiféle következtetést vonnánk le, emlékeztetni kell arra, hogy e tekintetben az Európai Alkotmány létrehozásáról szóló szerződés tervezete 2. cikkének szövege akként rendelkezik, hogy az Unió értékei „közösek a tagállamokban, a pluralizmus, a megkülönböztetés tilalma, a tolerancia, az igazságosság, a szolidaritás, valamint a nők és a férfiak közötti egyenlőség társadalmában”, és 3. cikke többek között célként tűzi az Unió elé a hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelmet.
(55)
–	Lásd azokat az újításokat, amelyeket a közösségi jogrendben az általános alapelvek helyett ajánl Stix-Hackl főtanácsnok a Bíróság előtt folyamatban lévő, C‑36/02. sz. Omega-ügyre vonatkozó, 2004. március 18-án ismertetett indítványában.
(56)
–	A Bíróság ítélkezési gyakorlatában ezt a tételt éppúgy alkalmazza a nyomós közérdekre alapított (a C‑368/95. sz. Familiapress-ügyben 1997. június 26-án hozott ítélet [EBHT 1997., I‑3689. o.] 24. pontja), mint a Szerződésben rögzített közrendi záradékokra hivatkozó állami indokolások tekintetében (a C‑260/89. sz. ERT-ügyben 1991. június 18-án hozott ítélet [EBHT 1991., I‑2925. o.] 43. pontja).
(57)
–	Jelzem, hogy az 1997. december 30-i határozatában a Corte costituzionale (Olaszország) már megsemmisített egy fordított megkülönböztetést teremtő nemzeti jogszabályt az EK 28. cikknek a jogszabály egy részére való alkalmazásával (443. sz. határozat, az indokolás 5. pontja, in: Rivista di diritto internazionale, 1998., 531. o.). Ebben az esetben a bíróság kizárólag a gazdasági kezdeményezések egyenlőségének és szabadságának nemzeti alapelveire támaszkodott. Azonban előfordulhat az is, hogy hasonló helyzettel szembesülve a nemzeti bíróság nem talál utat és eszközöket a nemzeti jogban az ehhez hasonló megoldás megvalósításához.
(58)
–	A 117/76. és 16/77. sz., Ruckdeschel és társai ügyben 1977. október 19-én hozott ítélet (EBHT 1977., 1753. o.) 7. pontja.
(59)
–	Lásd e tekintetben K. Lenaerts tanulmányát: L’égalité de traitement en droit communautaire. Un principe unique aux apparences multiples . Cahiers de droit européen. 1991., 3‑41. o.
(60)
–	Lásd többek közt a 186/87. sz. Cowan-ügyben 1989. február 2-án (EBHT 1989., 195. o.) és a C‑224/98. sz. D’Hoop-ügyben 2002. július 11-én (EBHT 2002. I‑6191. o.) hozott ítéleteket. E tekintetben lásd még Lagrange főtanácsnoknak a 13/63. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványát (az 1963. július 17-én hozott ítélet, EBHT 1963., 334. o.), amelyben kijelenti, hogy „az alapelvet kizárólag céljainak keretében kell betartani” és La Pergola főtanácsnoknak a C‑85/96. sz., Martínez Sala-ügyre vonatkozó indítványát (az 1998. május 12-én hozott ítélet, EBHT 1998., I‑2691. o.), amelyben a „szabad mozgás velejárójának ” minősíti az elvet.
(61)
–	A fenti 60. lábjegyzetben hivatkozott Martínez Sala ügyben és a C‑413/99. sz., Baumbast és R. ügyben 2002. szeptember 17-én (EBHT 2002., I‑7091. o.) hozott ítéletek. E két ítélet között a Bíróság a C‑274/96. sz., Bickel és Franz ügyben 1998. november 24-én (EBHT 1998., I‑7637. o.), a C‑184/99. sz. Grzelczyk-ügyben 2001. szeptember 20-án (EBHT 2001., I‑6193. o.) és a fenti 60. lábjegyzetben hivatkozott D’Hoop-ügyben hozott ítéletekben továbbfejlesztette ítélkezési gyakorlatát a tárgyban.
(62)
–	Lásd e tekintetben La Pergola főtanácsnok fenti 60. lábjegyzetben hivatkozott, Martínez Sala ügyre vonatkozó indítványának 23. pontját.
(63)
–	A C‑64/96. és C‑65/96. sz., Uecker és Jacquet ügyben 1997. június 5-én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑3171. o.) 23. pontja.
(64)
–	A 44/84. sz. Hurd-ügyben 1986. január 15-én hozott ítélet (EBHT 1986., 429. o.) 55. pontja.
(65)
–	A 61/79. sz., Denkavit italiana ügyben 1980. március 27-én hozott ítélet (EBHT 1980. 1205. o.) 16. pontja.
(66)
–	A fenti 4. lábjegyzetben hivatkozott Legros és társai ügyben hozott ítélet 30–36. pontja.