62006CC0347
M. POIARES MADURO
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2008. április 24. (
1
)
C-347/06. sz. ügy
ASM Brescia SpA
kontra
Comune di Rodengo Saiano
„EK 43. cikk, EK 49. cikk és EK 86. cikk — Földgázelosztási közszolgáltatásra irányuló koncesszió — 2003/55 irányelv — Átmeneti időszak előrehozott lejárta — A bizalomvédelem elve és a jogbiztonság elve”
1.
A közösségi jog tényleges érvényesülése, különösen a törvényesség elve összeütközésbe kerülhet a jogbiztonság elvének követelményeivel. Az ezen elvekből fakadó követelményeket össze kell egyeztetni, illetve az általuk képviselt különböző érdekeket valamilyen módon össze kell békíteni. Márpedig ezen egyensúly megtalálása – amely már akkor is nehéz, amikor két közösségi jogi norma kerül összeütközésbe – még nehezebbé válhat egy közösségi jogi és egy nemzeti jogi norma közötti viszonylatban. Az elsőbbség elve ugyanis nem minden esetben tűnik a legmegfelelőbb eszköznek ezen esetleges összeütközés megoldására, tekintettel arra, hogy a jogbiztonság elve, amely a nemzeti jogrendszerek többségében közös alapelv, a közösségi jognak is alapelve. Másképpen fogalmazva: az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések a közösségi jog által előírt kötelezettségek terjedelmének vizsgálatát teszik szükségessé az ellentétes nemzeti jog (közösségi keretében joggal való) összeegyeztethetővé tétele.
2.
A Tribunale amministrativo régionale per la Lombardia sezione staccata di Brescia (Olaszország) (a továbbiakban: TAR) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések ebbe a háttérbe illeszkednek. A kérdést előterjesztő bíróság tulajdonképpen azt kéri a Bíróságtól, hogy nyilatkozzon az egyenlő bánásmód elvének és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának, valamint az átláthatóság elvének azon követelményeiről, amelyek az EK 43. és az EK 49. cikkből, továbbá a földgáz belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 98/30/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. június 26-i 2003/55/EK tanácsi és európai parlamenti irányelvből (
2
) (a továbbiakban: 2003/55 irányelv) következnek a földgázszolgáltatással kapcsolatos olyan koncessziók kapcsán, amelyeket közbeszerzési eljárás nélkül ítélnek oda. Pontosabban körülírva, az alapeljárás egy olyan nemzeti szabályozással kapcsolatos, amely két alkalommal átütemezett átmeneti időszakot jelöl meg, és amelynek célja, hogy e koncessziókat előrehozott módon (lejártuk előtt) megszüntesse azért, hogy a közösségi jogi feltételezett követelményeivel összhangba kerüljön.
I – A tényállás, a nemzeti jogi háttér és az előzetes döntéshozatal iránti kérelem
3.
Az alapeljárás felperese, az ASM Brescia SpA (a továbbiakban: ASM Brescia) Rodengo Saiano településen (a továbbiakban: település) a településsel 1984. február 27-én kötött megállapodás alapján földgázszolgáltatásra irányuló koncesszióval rendelkezett, anélkül hogy a lehetséges szolgáltatók között közbeszerzési eljárást folytattak volna le. A koncessziónak 2029. december 31-én kellett volna lejárnia. A földgáz belső piacára vonatkozó közös szabályokról szóló, 1998. június 22-i 98/30/EK irányelv (
3
) átültetésekor azonban az olasz jogalkotó szerette volna időben előbbre hozni a közbeszerzési eljárás nélkül adott koncesszió lejártát.
4.
Ebből a célból az olasz jogalkotó 2000. május 23-án elfogadta a 164. sz. törvényerejű rendeletet (
4
) (a továbbiakban: 164/2000 törvényerejű rendelet), amely a gázbehozatal, -kivitel, -szállítás és -felhasználás, -elosztás és -eladás szabadságának elvét mondja ki. Ezenfelül előírta, hogy ezentúl az elosztási tevékenységet, amely települési közszolgáltatásnak minősül, a 164/2000 törvényerejű rendelet 14. cikke alapján a – kizárólag ajánlati felhívás alapján kiválasztott – koncesszió jogosultjának engedhető át, legfeljebb 12 évre szóló időtartamra.
5.
Azért, hogy meggyorsítsa a már létező koncessziók ajánlati felhívás alapján történő odaítélését, a 164/2000 törvényerejű rendelet 15. cikkének (5) és (7) bekezdése kimondja:
„(5)   A gázelosztási tevékenység tekintetében a jelen rendelet hatálybalépésekori, valamint a jelenlegi üzemeltetők átalakulásával létrejövő társaságok koncessziói a kikötött határidőig maradnak fenn, amennyiben ezek lejárata a (7) bekezdésben szereplő átmeneti időszak eltelte előtti időpontra esik. Azok a jelenlegi koncessziók, amelyek esetében a lejárat időpontja nem került megállapításra, vagy az átmeneti időszak lejárta utánra esik, az átmeneti időszak végéig maradnak fenn. […]
(7)   Az (5) bekezdés szerinti átmeneti időszak a 2000. december 31-ével kezdődő öt év. […]”
6.
A 164/2000 törvényerejű rendelet 15. cikkének (7) bekezdése ráadásul előírja, hogy az átmeneti időszak vége – bizonyos, általa felsorolt feltételek teljesülése esetén – legfeljebb öt évvel, azaz 2010-ig kiterjeszthető.
7.
Az átmeneti időszak tartamát először 2004-ben módosították, a 2004. augusztus 23-i 239. sz. törvény 1. cikkének (69) bekezdése ezek után kimondja, hogy „[…] [a 164/2000 törvényerejű rendelet] 15. cikk[e] (5) bekezdésében meghatározott átmeneti időszak 2007. december 31-én ér véget, kivéve a koncessziót odaítélő helyi önkormányzat azon lehetőségét, hogy a jelen törvény hatálybalépését követő hat hónapon belül egy évvel meghosszabbítsa az átmeneti időszakot, amennyiben ezt közérdekű okok indokolják […]”.
8.
Szembesülve a felállított rendszer összetettségével és a közbeszerzési eljárás nélkül odaítélt koncessziós szerződések lejártát megelőző átmeneti időszakkal kapcsolatban felmerült bizonytalanságokkal, a jogalkotó 2005-ben új törvényerejű rendeletet fogadott el, a 2005. december 30-i 273. sz. törvényerejű rendeletet (a továbbiakban: 273/2005 törvényerejű rendelet).
9.
Az a jogvita, amelyben a felperes társaság, az ASM Brescia azzal a településsel áll szemben, amelyhez szerződéses viszony fűzi, jól példázza azt a kétértelműséget, amely ezen egymást követő jogalkotásból fakad. A felek közötti megállapodás hiánya az átmeneti időszak vége, következésképpen a vitatott koncesszió lejárta vonatkozásában, arra késztette a felperes társaságot, hogy megsemmisítés iránti keresettel támadja meg az önkormányzati képviselőtestület 2005. július 19-i határozatát, amely a fent nevezett koncesszió lejártát 2005. december 31-ében jelölte meg.
10.
A TAR 2005. október 18-i fenntartó végzésével elutasította a megtámadott határozat végrehajtásának felfüggesztésére irányuló kereseti kérelmet.
11.
A 273/2005 törvényerejű rendeletnek, amely az eljárás alatt lépett hatályba, egyszerűsítenie kellett volna a helyzetet. A rendelet 23. cikkének (1) bekezdésében kimondja, hogy az átmeneti időszak vége automatikusan 2007. december 31-ére módosul, és további két évvel, azaz 2009. december 31-ig meghosszabbítható, amennyiben a 164/2000 törvényerejű rendelet 15. cikkének (7) bekezdésében meghatározott feltételek valamelyike teljesül. A vállalkozás e törvényerejű rendelet alapján tehát úgy vélte, hogy a koncessziója leghamarabb 2007. december 31-én, illetve legkésőbb 2009. december 31-én járhat le.
12.
Miután a 273/2005 törvényerejű rendelet jogvitára történő alkalmazhatóságát elismerték, a Consiglio di Stato 2006. február 21-i fenntartó végzésével felfüggesztette a megtámadott határozat végrehajtását.
13.
Habár ez a kérdés megoldódott, a TAR-nak, amelynek a jogvita érdemi részét kellett megvizsgálnia, továbbra is kétsége volt azon átmeneti időszak meghosszabbításának közösség joggal való összeegyeztethetőségét illetően, amely időszak alatt lerövidítették azoknak a koncesszióknak az időtartamát, amelyek eredetileg ezen átmeneti időszakot követően jártak volna le.
14.
A Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia sezione staccata di Brescia úgy határozott, hogy eljárását felfüggeszti, és a következő kérdéseket terjeszti előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé:
„1)
Ellentétes-e az EK 43., EK 49. cikk és az EK 86. cikk (1) bekezdésével, valamint az egyenlő bánásmód és az átláthatóság elveivel, illetve a hátrányos megkülönböztetés tilalmával a jelenlegi, eredetileg közbeszerzési eljárás nélkül odaítélt földgázelosztási koncessziók 2007. december 31-ig történő automatikus és általános jellegű meghosszabbítása?
2)
Ellentétes-e az EK 43., EK 49. cikk és az EK 86. cikk (1) bekezdésével, valamint az egyenlő bánásmód és az átláthatóság elveivel, illetve a hátrányos megkülönböztetés tilalmával a jelenlegi, eredetileg közbeszerzési eljárás nélkül odaítélt földgázelosztási koncessziók 2009. december 31-ig történő további automatikus meghosszabbítása, amennyiben:
a)
a koncesszió jogosultja más társasággal egyesült, ami lehetővé teszi számára, hogy kétszer annyi fogyasztóval rendelkezzen, mint amivel az egyesült társaságok közül a jelentősebb társaság eredetileg rendelkezett?
b)
a koncesszió jogosultja elérte a 100000 ügyfelet meghaladó végső fogyasztói számot, illetve az évi 100 millió köbméter szolgáltatott gázmennyiséget, vagy legalább a tartomány teljes területén gyakorolja tevékenységét?
c)
a koncesszió jogosultja jegyzett tőkéjének legalább 40%-a magánbefektetőkhöz került?
3)
Ellentétes-e a 2003. június 26-i 2003/55/EK irányelv (4), (8), (10) és (18) preambulumbekezdésével, ugyanezen irányelv 23. cikkének (1) bekezdésével, az EK 10. cikkel, valamint az ésszerűség és arányosság elvével a földgázelosztás jelenlegi koncesszióinak meghosszabbítása az 1. és a 2. kérdésben szereplő esetekben, különös tekintettel:
a)
a [tag]államok azon kötelezettségére, hogy 2007. július 1-jéig teljesítik a földgázpiac liberalizációjának célkitűzését;
b)
arra, hogy a [tag]államok nem fogadhatnak el és nem tarthatnak hatályban a földgázpiac liberalizációjával ellentétes nemzeti jogszabályokat;
c)
a [tag]államok azon kötelezettségére, hogy az átmeneti időszak tartamát ésszerűen és objektív igényeknek megfelelően határozzák meg?”
15.
Ezekkel a kérdésekkel a kérdést előterjesztő bíróság tulajdonképpen a Szerződés és a 2003/55 irányelv idevágó rendelkezései által előírt tagállami kötelezettségek terjedelmére kérdez rá a közbeszerzési eljárás nélkül kötött koncessziós szerződések tekintetében.
II – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések újrafogalmazása és elfogadhatósága
16.
Mivel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseknek a kérdést előterjesztő bíróság által elfogadott megfogalmazása félreértésre adhat okot, először pontosítani kell, hogy az alapügyre vonatkozó nemzeti szabályozás nem eredményezi a koncessziók lejártának elhalasztását, hanem éppen az a célja, hogy egy átmeneti időszakot követően e koncessziók korábbi lejáratát írja elő. A belső jog által célzott meghosszabbítás, amelyen az eljárás alapul, ténylegesen nem a koncesszió időtartamára, hanem az ezen koncesszió időben korábban történő lejárta céljából előírt átmeneti időszakra vonatkozik.
17.
E fenntartás mellett, amellyel a felek is egyetértenek, a kérdést előterjesztő bíróság valójában azt kéri a Bíróságtól, hogy egyrészt határozza meg, hogy ellentétes-e a közösségi joggal az érintett vállalkozásoknak a közbeszerzési eljárás hiányában kötött koncessziós szerződések lejárat előtti megszüntetésére biztosított átmeneti határidő megállapítása, másrészt, hogy a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok milyen módon hosszabbíthatják meg vagy módosíthatják egy ilyen átmeneti időszak tartamát.
18.
Amennyiben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket így értjük, azok elfogadhatóságát el kell ismernünk, hiszen ezek a kérdések a közösségi jog olyan értelmezésére irányulnak, amely az alapjogvita megoldása szempontjából hasznos lehet. (
5
)
III – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések vizsgálata
A – Előzetes megjegyzések az alkalmazandó rendelkezésekről
19.
A kérdést előterjesztő bíróság első két kérdésében az elsődleges jog, azaz az EK 43., az EK 49. és az EK 86. cikk rendelkezéseinek értelmezésére utal, harmadik kérdésében pedig a földgáz belső piacának közös szabályairól szóló 2003/55 irányelv rendelkezéseire hivatkozik. Mindazonáltal jobbnak tűnik számunkra, hogy az elemzést a másodlagos jog rendelkezéseinek a jogvitára való alkalmazhatóságával kapcsolatos vizsgálattal kezdjük. Ugyanis ha a minket foglalkoztató ténybeli és jogi körülmények nem tartoznak a 2003/55 irányelv hatálya alá, akkor az EK 43., EK 49. cikkből és EK 86. cikk (1) bekezdéséből származó alapvető szabadságokhoz kapcsolódó kötelezettségek lesznek a meghatározóak a jelen ügy megoldása szempontjából.
20.
Egyébként, jóllehet a kérdést előterjesztő bíróság földgázelosztási szolgáltatásra vonatkozó „koncesszióra” utal, emlékeztetni kell arra, hogy ez a fogalom a közösségi jogban önálló meghatározás tárgya. A kérdést előterjesztő bíróság feladata lesz tehát annak ellenőrzése, hogy az érintett település és az ASM Brescia társaság között kötött megállapodás megfelel-e a „szolgáltatási koncesszió” azon fogalmának, amely a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatából (
6
) következik, amely megismétli az Európai Közösségek Bizottságának értelmező közleményében szereplő meghatározást, amely szerint „koncesszió akkor áll fenn, ha a gazdasági szereplő viseli a kérdéses szolgáltatáshoz kötődő kockázatokat (a szolgáltatás és a hasznosítás biztosítása) a felhasználótól szedett díj, különösen bármilyen típusú előfizetői díj fejében. A gazdasági szereplő általi díjszedés módja, akárcsak a beruházási koncesszió esetén, az az elem, amely lehetővé teszi annak meghatározását, hogy a hasznosítás kockázatát ki viseli”. (
7
)
21.
Ha a kérdéses megállapodás megfelel ennek a meghatározásnak, nem lehet az építési beruházásra, az árubeszerzésre és a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 2004. március 31-i 2004/18/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvre (
8
) hivatkozni. Ez utóbbi kifejezetten kizárja hatálya alól a szolgáltatási koncessziót. Ezzel szemben, amennyiben a 2003/55 irányelv kifejezetten a földgáz belső piacára vonatkozó közös szabályokról szól, az ügyben eljáró bíróság jogosan teheti fel e rendelkezések alkalmazhatóságának és értelmezésének kérdését az alapügy keretében.
B – A harmadik előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről: a 2003/55 irányelv alkalmazhatósága a jogvitára
22.
A villamos energiáról és a gázról szóló első irányelvek 1996-os, illetve 1998-as elfogadása a belső piac kialakítását célozza, amely feltételezi az infrastruktúrát érintő állami monopóliumokon kívüli állami monopóliumok felszámolását a szabad és torzulásmentes verseny javára. Ezek az irányelvek azonban a piac megnyitásával, a hálózathoz való hozzáférés megszervezésével és a piac szabályozásával kapcsolatban bizonyos mozgásteret hagytak a tagállamok számára. A Bizottság kiemeli, hogy „a gyakorlatban kiderült, hogy ez a helyzet a verseny torzulásával jár, mivel bizonyos tagállamok piaca nyitottabb a valódi verseny előtt, mint másoké”. (
9
) A 2003/55 irányelv ilyen körülmények között született abból a célból, hogy a földgáz piacának teljes megnyitását fokozatosan megvalósítsa, azaz lehetővé teszi a fogyasztók számára a szolgáltató szabad megválasztását, és a szolgáltatók számára is biztosítja fogyasztóik szabad ellátásának lehetőségét. (
10
) Ezen új irányelv célja, hogy „konkrét intézkedések szükségesek az egyenlő versenyfeltételek biztosítására; csökkenteni kell a piaci erőfölény és az ellenséges felvásárlásra irányuló magatartás veszélyét, hatálybalépésüket megelőzően nyilvánosságra hozott tarifákon keresztül biztosítva a hálózati hozzáférést megkülönböztetéstől mentes szállítási és elosztási tarifákkal, valamint a kis és védelemre szoruló fogyasztók jogainak védelmét”. (
11
) A 2003/55 irányelv evégett megszünteti a tagállamok számára annak lehetőségét, hogy megállapodás szerinti hozzáférést biztosítsanak a gázhálózathoz, és kötelezi őket, hogy jogilag válasszák el a szállítási- és elosztóhálózat üzemeltetését a tevékenység más részeitől.
23.
Mindazonáltal még mielőtt megvizsgálnánk, hogy a fent nevezett irányelvvel ellentétes-e valamely olyan átmeneti időszak meghatározása, amely alatt a vitatott szolgáltatási koncessziót a lejárat előtt fel kell mondani, először is meg kell vizsgálni a tagállamok számára ezen irányelv által előírt kötelezettségek terjedelmét. Pontosabban fogalmazva, hogy úgy kell-e tekinteni ezt a jogszabályt, mint amely arra kötelezi a tagállamokat, hogy a lejárat előtt szüntessék meg az ilyen koncessziókat, és kizárólag igenlő válasz esetén: mely időponttól kezdve alkalmazandó ez a kötelezettség és milyen módon?
24.
Ezen első ponttal kapcsolatban a felek mindannyian egyetértenek abban, hogy a 2003/55 irányelv nem tartalmaz arra vonatkozó rendelkezést, hogy a vitatott koncessziókat a lejáratuk előtt meg kellene szüntetni. Mindazonáltal a nemzeti bíróság felveti a 2003/55 irányelv 23. cikke (1) bekezdése c) pontja relevanciájának kérdését, amely rendelkezés a nemzeti bíróság szerint ugyanis 2007. július 1-től kezdődően ilyen kötelezettséget támaszthatna a tagállamokkal szemben. Ez a cikk úgy rendelkezik, hogy „a tagállamok biztosítják, hogy a feljogosított fogyasztók a következők: […] 2007. július 1-jétől minden fogyasztó”. Ebből az következik, hogy ezen időponttól kezdve vélelmezik, hogy – a közösségi jognak megfelelően – minden fogyasztó maga választhatja meg, hogy melyik szolgáltatótól vásárolja a földgázt.
25.
Mindazonáltal a rendelkezésnek az ügyben eljáró bíróság által javasolt értelmezése számomra helytelennek tűnik a földgázelosztási szerződések tekintetében. Ez a rendelkezés ugyanis csak az ellátásra vonatkozik, a földgázelosztásra nem. Ennélfogva ebből a rendelkezésből nem lehet semmiféle olyan kötelezettségre következtetni, amelynek alapján a tagállamok kötelesek lennének megszüntetni a közbeszerzési eljárás nélkül odaítélt elosztási szerződéseket. Ugyanis – ahogyan a Bizottság jogosan kiemeli – az ellátási szerződésekre alkalmazott 2007. július 1-jei lejárat nem tehető át az elosztási szerződésekre, illetve csak úgy, ha a közösségi jogalkotó helyett hoznak ilyen tartalmú jogszabályt.
26.
Ezenfelül a 2003/55 irányelv egyetlen más rendelkezése sem ír kifejezetten elő a fennálló koncessziók lejárat előtti felmondására irányuló kötelezettséget. A 2003/55 irányelv azon cikkei, amelyek a földgázelosztásra vonatkoznak, így különösen a 4. cikk (2) bekezdése, valamint a 11. és a 18. cikkek elsősorban arra korlátozódnak, hogy előírják, hogy az elosztórendszer-üzemeltetők kijelölése a hatékonyság és a gazdasági egyensúly figyelembevételével történjen (11. cikk) objektív és megkülönböztetéstől mentes feltételek alapján (4. cikk (2) bekezdés). Az üzemeltetőknek, továbbá harmadik személynek a hálózathoz való hozzáférését megkülönböztetéstől mentesen és teljesen átlátható módon kell biztosítani különösen a tarifák és az alkalmazott számítási módszerek tekintetében (18. cikk).
27.
Következésképpen a megelőző megfontolásokra tekintettel lehetetlen a jogszabály egyszerű olvasatából olyan kötelezettségre következtetni, amely alapján a tagállamok kötelesek lennének lejárat előtt felmondani a vitatott elosztási koncessziókat, amelyeket a jogszabály elfogadása után ítéltek oda. E megállapítás ellenére hozzá kell tenni, hogy a 2003/55 irányelvvel önmagában nem ellentétes az ilyen felmondás. Az mindenesetre továbbra is igaz, hogy a 2003/55 irányelv fent nevezett rendelkezései nem teszik lehetővé annak megállapítását, hogy a közösségi joggal ellentétes-e az olyan nemzeti szabályozás, mint amilyen az alapügyben szerepel.
28.
Ennélfogva a harmadik előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2003/55 irányelv nem teszi kötelezővé a közbeszerzési eljárás nélkül odaítélt gázelosztási szerződések lejárat előtti felmondását, ugyanakkor nem lehet úgy tekinteni, hogy kifejezetten megtiltja ezt a lehetőséget.
29.
Mindazonáltal a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a másodlagos jog rendelkezései alkalmazhatóságának hiánya nem akadályozza azt, hogy alkalmazzuk „a Szerződés alapvető szabályait, és különösen az állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés tilalmát”. (
12
) A Bíróság hozzáteszi, hogy „a Szerződésnek a közszolgáltatási koncesszióra vonatkozó rendelkezései, különösen az EK 43. cikk és az EK 49. cikk, valamint az állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés tilalma az egyenlő bánásmód elvének különös kifejeződései”. (
13
) Másképpen fogalmazva, a koncesszió jogosultjának kiválasztása az EK-Szerződés elveinek tiszteletben tartása mellett kell, hogy történjen. Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésekre adott válasz ezen elvek alapján keresendő, amelyek célja, hogy biztosítsa az alapügyben a szabad mozgással kapcsolatos célokat.
C – Az első két előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
30.
Amikor a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi a Bíróságtól, hogy a közösségi joggal ellentétes-e valamely ilyen átmeneti időszak meghatározása, valamint annak meghosszabbítása abból a célból, hogy az eredetileg, az EK 43. és az EK 49. cikkekből (
14
) fakadó átláthatóság és egyenlő bánásmód elveinek megsértésével odaítélt koncessziókat megszüntesse, valójában két problémát vet fel a szabad mozgással kapcsolatban.
31.
Jóllehet az előzetes döntéshozatali eljárás keretében a Bíróságnak a közösségi jog absztrakt értelmezésére kell szorítkoznia, mindazonáltal meg kell adnia a kérdést előterjesztő bíróság számára a jogvita megoldásához szükséges elemeket. Ilyen értelemben a Bíróság iránymutató módon úgy tekintette, hogy hatáskörrel rendelkezik arra, hogy tájékoztassa a kérdést előterjesztő bíróságot minden olyan, a közösségi jog releváns értelmezésére vonatkozó szempontról, amely lehetővé teszi számára a nemzeti szabályozás és a közösségi jog összeegyeztethetőségének értékelését. (
15
) A jelen ügyben úgy tűnik számomra, hogy pontosan meg kell határozni azokat a különböző jogi érvelési lépéseket, amelyeket a nemzeti bíróságnak meg kell tennie azért, hogy az alapügyben dönthessen.
32.
Ilyen szempontból az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre adott válasz magában kell, hogy foglalja először annak meghatározását, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely a fennálló koncessziók fenntartását írja elő az e koncessziók lejárta előtti megszüntetésére kialakított átmeneti időszak végéig, akadályozza-e a szolgáltatásnyújtás szabadságát és a letelepedés szabadságát, majd pedig igenlő válasz esetén második lépésben annak vizsgálatát, hogy az ilyen korlátozás elfogadható-e az EK 45. és az EK 46. cikkben kifejezetten előírt mentesítő intézkedések alapján, vagy igazolható-e a Bíróság ítélkezési gyakorlatával összhangban közérdeken alapuló kényszerítő okokkal.
33.
A teljesség kedvéért azt is ki fogom emelni, hogy az ebben az ügyben kérdéses nemzeti szabályozás kapcsolatban van a közösségen belüli kereskedelemmel, amennyiben a más tagállamokban letelepedett szolgáltatók is érdekeltek lehetnek az olaszországi gázelosztási tevékenységben történő részvételben. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések tehát a közösségi jog hatálya alá tartoznak még akkor is, ha a jogvita valamennyi eleme egyetlen tagállam területére korlátozódik. (
16
)
1. Az akadály fennállásáról
34.
Azokat a követelményeket, amelyek az EK 43. és az EK 49. cikkből, valamint az egyenlő bánásmód, a megkülönböztetés tilalma és az átláthatóság elveiből következnek, a Bíróság több alkalommal kifejtette a koncessziós szerződések tekintetében különösen a Telaustria és a Telefonadress, a Coname-, valamint a Parking Brixen ügyekben hozott ítéleteiben.
35.
Először is, a fent hivatkozott Telaustria és a Telefonadress ügyben hozott ítélet alapvető átláthatósági kötelezettséget ír elő az ajánlatkérő számára, amely magában foglalja, hogy „minden potenciális ajánlattevő számára megfelelő mértékű nyilvánosságot kell biztosítani, amely a szolgáltatási koncesszió versenyre történő megnyitását és az odaítélési eljárás pártatlanságának ellenőrzését lehetővé teszi”. (
17
) Ez a követelmény általában a Szerződés alapvető szabályaiból és különösen a hátrányos megkülönböztetés tilalmából következik, és nem követeli meg, hogy rendszeresen ajánlattételi eljáráshoz folyamodjanak, hanem a megfelelő nyilvánossági szint megkövetelésére korlátozódik.
36.
Ezt az álláspontot azután a fent hivatkozott Coname-ügyben hozott ítélet is megerősítette, és pontosította különösen a gázelosztási közszolgáltatással kapcsolatos koncesszió odaítélése kapcsán. A Bíróság úgy ítélte meg ebben az ügyben, hogy valamely koncessziót csak az átláthatóság követelményeinek tiszteletben tartása mellett lehet odaítélni. Így ellentétes az EK 43. és az EK 49. cikkből fakadó elvekkel, ha valamely koncessziót közvetlen módon, anélkül ítélnek oda, hogy lehetővé tennék az esetleg valamely másik tagállamban letelepedett vállalkozás számára, hogy a fent nevezett koncesszióval kapcsolatban megkapja az érdekei képviseletéhez szükséges, megfelelő tájékoztatást.
37.
Ez az ítélkezési gyakorlat azt az elvet írja elő, amely alapján ma már minden koncesszió odaítélésének meg kell felelnie – a verseny minimális szintjére ügyelve – az átláthatóság minimális követelményének és az egyenlő bánásmód elve tiszteletben tartásának, azért, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságának akadályait felszámolhassák.
38.
Továbbá a Bíróság pontosította az új szolgáltatási koncessziók megkötésére vonatkozó tagállami kötelezettségeket. A fent hivatkozott Parking Brixen ügyben hozott ítéletben a közösségi bíróság arra a következtetésre jutott, „hogy a tagállamok nem tarthatnak hatályban olyan nemzeti jogszabályt, amely megengedi a közszolgáltatási koncesszió versenyeztetés nélküli odaítélését, mivel az ilyen odaítélés sérti az EK 43., az EK 49. cikket vagy az egyenlő bánásmód elvét, a hátrányos megkülönböztetés tilalmát és az átláthatóság elvét”. (
18
) Másképpen fogalmazva: az újonnan odaítélendő koncessziók versenyeztetési lehetőségének teljes hiánya a szolgáltatásnyújtás és/vagy letelepedés szabadságának akadályát képezi. Hasonlóképpen, a Bíróság úgy vélte, hogy valamely közszolgáltatási koncessziónak a lehetséges szolgáltatók versenyeztetése nélküli megújítása szintén sérti az EK 43. és az EK 49. cikket. (
19
) Így megállapítást nyert, hogy a szabad mozgás elveinek megsértését jelenti valamely új koncesszió odaítélése vagy már meglévő koncesszió megújítása, amennyiben az megfelelő nyilvánosság nélkül történik.
39.
Viszont a fent ismertetett értelmezés csak a koncessziót odaítélő és/vagy megújító határozatokra vonatkozik. A Bíróság által kifejtett értelmezésnek nem maga a szolgáltatási koncesszió a tárgya, csupán e koncessziókat odaítélő és megújító döntések, így felróhatnák nekem, hogy a Bíróság által korábban, nevezetesen a fent hivatkozott Coname-ügyben hozott ítéletben megfogalmazott értelmezés tévesen kerül átültetésre a közbeszerzési eljárás nélkül odaítélt koncessziókra, miközben azok még nem jártak le, így nem lehet sem a hatáskörrel rendelkező hatóságok odaítélő, sem megújító döntéseiről beszélni.
40.
Mindazonáltal számomra úgy tűnik, hogy az alapügy eltér ettől az eshetőségtől, mivel az olasz jogalkotó közbelépett, és közbelépése ugyanazzal a hatással jár, mint valamely koncessziót megújító döntés. Az olasz jogalkotó ugyanis, jóllehet folytatni kívánta a közbeszerzési eljárás nélkül odaítélt szolgáltatási koncessziók lejárat előtti felmondását, mindazonáltal előírta – a kérdéses jogszabályban – azok fenntartását az általa meghatározott átmeneti időszak végéig. Így ez a jogalkotói beavatkozás azzal a következménnyel jár, hogy leszűkíti a gázelosztási tevékenység gyakorlásának lehetőségét valamely másik tagállambeli valamennyi potenciális szolgáltató számára a szabályozás által létrehozott átmeneti időszak végéig. Ez a szabályozás pedig a szolgáltatásnyújtás és/vagy letelepedés szabadságának korlátozását jelenti azzal, hogy nem teszi lehetővé a más tagállamokban letelepedett potenciális szolgáltatók számára az e koncessziókhoz való hozzáférést.
41.
Továbbá még akkor is, ha a Bíróság ezzel kapcsolatban nem osztaná a véleményemet, az akadálynak való minősítés – véleményem szerint – akkor is fenntartandó. Ugyanis a szolgáltatásnyújtás és a letelepedés szabadságának célja minden esetben magában foglalja a már létező, a Szerződés szabályainak megszegésével odaítélt koncessziók verseny előtt történő megnyitását. Az ilyen koncessziók, amelyeket rendszerint rendkívül hosszú időszakra kötnek, fenntartják a tradicionális szolgáltatók privilegizált helyzetét. Akadályt képeznek valamennyi, a piacra újonnan belépő szereplő számára. Más tagállamok potenciális szolgáltatóit megakadályozzák a közösségi jog megsértésével odaítélt koncessziók teljes időtartama alatt abban, hogy az érintett piacra lépjenek. Jellegüknél és zártságuknál fogva korlátozzák a szóban forgó piachoz való hozzáférést, és a nemzeti szolgáltatók megszerzett pozícióit védik.
42.
Márpedig valamely ilyen korlátozást a koncessziót odaítélő vagy megújító, a minimális versenyeztetést sértő határozat hiányában is az érintett tagállammal szemben felróhatónak kell tekinteni. Ugyanis a tagállamok feladata, hogy meghozzák a nemzeti joguk közösségi joggal való összhangjának megteremtéséhez szükséges intézkedéseket. Mind az EK 86. cikk (1) bekezdéséből, amennyiben kizárólagos jogokkal rendelkező állami vállalkozásról van szó, mind az EK 43. és az EK 49. cikkel együttesen értelmezett EK 10. cikk második albekezdéséből, amennyiben a koncesszió jogosultja nem tartozik az EK 86. cikk hatálya alá, az következik, hogy a (tag)államoknak kötelességük a Szerződéssel ellentétes intézkedések felszámolása, a közösségi jog érvényesülésének biztosítása érdekében. Ebből az következik, hogy az elosztási szolgáltatásra irányuló koncessziók odaítélése vagy megújítása során a tagállamoknak nem csupán biztosítaniuk kell a potenciális szolgáltatók versenyeztetését, hanem mindent meg kell tenniük azért, hogy az eredetileg közbeszerzési eljárás nélkül odaítélt koncessziók összhangba kerüljenek a közösségi joggal.
43.
Ez az értelmezés következik a fent hivatkozott Telaustria és Telefonadress, Parking Brixen, valamint Coname-ügyekben hozott ítéletekből olyan módon, hogy az a tagállamokat a kezdetektől köti. A közösségi bíróság által az ezekben az ítéletekben kifejtett értelmezés az EK 43. és az EK 49. cikkre is vonatkozik, „megmagyarázza és pontosítja e szabály hatályát és jelentőségét, amely szerint azt a hatálybalépésének időpontjától értelmezni és alkalmazni kell, illetőleg értelmezni és alkalmazni kellett volna”. (
20
) Márpedig ha a Bíróság különösen a jogbiztonság követelményeihez kapcsolódó különleges körülményekre tekintettel korlátozni kívánta volna értelmezésének időbeni hatásait, azt magában az ítéletben kellett volna megtennie, amikor a kért értelmezésről határozott. (
21
) Ennek hiányában a közösségi bíróság által adott értelmezés megőrzi visszaható hatályát.
44.
Végső soron úgy tűnik, hogy a Bíróság a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatában azt az elvet állította fel, amely szerint a közszolgáltatási koncesszió bármilyen odaítélésének vagy megújításának meg kell felelnie az átláthatóság és az egyenlő bánásmód minimális követelményének, hasonlóképpen nem engedi meg az egyenlő bánásmód és átláthatóság elveinek megsértésével odaítélt, hatályban lévő koncessziós szerződés fenntartását, (
22
) amennyiben ezek a döntések a szolgáltatásnyújtás és a letelepedés szabadságának korlátozását jelentik.
45.
Mindazonáltal, még ha az akadálynak való minősítés fenntartható is, meg kell vizsgálni, hogy az alapügy tárgyát képező korlátozás nem indokolható-e közérdeken alapuló kényszerítő okokkal.
2. A mozgás szabadságának korlátozásával szemben felhozható esetleges mentesítő indokokról
46.
Azok a tagállami rendelkezések, amelyek a Szerződés által biztosított alapvető szabadságok gyakorlását korlátozzák, csak akkor lehetnek indokoltak, ha négy feltételnek megfelelnek: alkalmazásuk megkülönböztetéstől mentes, a közérdeken alapuló kényszerítő ok által igazoltak, alkalmasak az általuk elérni kívánt célok megvalósításának biztosítására, és nem lépnek túl az ehhez szükséges mértéken. (
23
)
47.
A közérdeken alapuló kényszerítő indokokat illetően, mivel a Szerződésben foglalt kivételek nem alkalmazhatóak a jelen ügyre, a felek elsősorban a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvére alapozzák érvelésüket, hogy igazolják az átmeneti időszak bevezetését.
48.
A jogbiztonság elve ilyen közérdeken alapuló kényszerítő indoknak tekinthető, amelynek alkalmazását követelhetik a tagállamok. A Bíróságnak ugyanis már alkalma nyílt arra, hogy emlékeztessen arra, hogy ez az elv, amely a közösségi jogrendszer része, nemcsak a közösségi intézményeket, de a tagállamokat is köti a közösségi jog által rájuk ruházott hatáskörök gyakorlása során. (
24
)
49.
Így a jogbiztonság elve, pontosabban a jogviszonyok stabilitásának elve meggyőző igazoló indokát jelenti az átmeneti intézkedések bevezetésének.
50.
A jogszerűen létrejött jogviszonyok stabilitásának védelme ugyanis – számomra úgy tűnik, hogy – bizonyos visszhangra talált a fent hivatkozott Telaustria és Telefonadress ügyben hozott ítéletet megelőzően megkötött közszolgáltatási koncessziók keretében, olyannyira, hogy az igazolhatja azokat az átmeneti intézkedéseket, amelyek ésszerű határidőt hagynak a közösségi joggal való összhang megteremtésére.
51.
A jelen ügyben a vitatott koncessziós szerződést 1984-ben kötötték. Mivel a fent hivatkozott Telaustria és Telefonadress ügyben csak 2000-ben hoztak ítéletet, a felek a koncessziós szerződés megkötése idején, 1984-ben jóhiszeműen vélhették úgy, ezen ítélet meghozatala előtt, hogy nem sértik a közösségi jogot.
52.
Ilyen feltételek mellett, és tekintettel azokra a negatív következményekre, amelyek egy ilyen visszaható hatályú ítélkezési gyakorlatból következnek, különösen a koncesszió azon jogosultja számára, aki jelentős befektetéseket hajtott végre, amelyek indokolják a szerződés hosszú időszakra való megkötését, egy olyan átmeneti időszak bevezetése, amelynek célja, hogy tompítsa a már hatályban lévő szerződéseket érő hatásokat, és így tiszteletben tartsa a jogbiztonság elvét, közérdeken alapuló kényszerítő indoknak tekinthető.
53.
E feltevés alapján a Bíróság úgy ítélte meg, hogy amennyiben „a kérdéses közösségi szabályozás a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok számára elég széles mérlegelési mozgásteret biztosít e szabályozás alkalmazására olyan értelemben, hogy az megfeleljen az alapjogok védelméből fakadó követelményeknek” (
25
) a „tagállamok kötelesek valamennyi eszközzel alkalmazni ezeket a szabályozásokat olyan feltételek között, amelyek nem sértik a fent nevezett követelményeket” (
26
). Márpedig a szolgáltatási koncessziók kapcsán a közösségi jogalkotó ezen különleges területen történő beavatkozására várva, úgy vélhetjük, hogy a tagállamok elég széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek, amely feljogosítja őket arra, hogy figyelembe vegyék a jogbiztonsághoz kapcsolódó követelményeket az ilyen szerződések verseny számára történő minimális megnyitása elvének alkalmazása keretében.
54.
Mindazonáltal a nemzeti bíróság feladata annak mérlegelése, hogy egy átmeneti időszak megállapítása objektív, átlátható és megkülönböztetéstől mentes kritériumok alapján folyik-e, valamint hogy ezek az intézkedések arányban állnak-e az elérni kívánt céllal. (
27
)
55.
Ebből az következik, hogy az első két előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre az alábbiak szerint kell válaszolni:
Az EK 43. és az EK 49. cikket, valamint az egyenlő bánásmód, a hátrányos megkülönböztetés tilalma és az átláthatóság elvét úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes, hogy valamely állami hatóság az eredetileg közbeszerzési eljárás nélkül odaítélt koncesszióknak egy általa meghatározott átmeneti időszakra való fenntartását írja elő, még akkor is, ha e szabályozás célja, hogy még a lejárat előtt megszüntesse e koncessziókat, mivel az ilyen intézkedés a szolgáltatásnyújtás és a letelepedés szabadságának akadályát képezi. Mindazonáltal ez a korlátozás a jogbiztonsághoz, különösen a jogviszonyok stabilitásához fűződő közérdeken alapuló kényszerítő indokokkal igazolható. A kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy megbizonyosodjon arról, hogy az ilyen átmeneti intézkedések megfelelnek-e ezeknek a feltételeknek, hogy objektív, átlátható és megkülönböztetéstől mentes kritériumok alapján alkalmazzák-e azokat, valamint hogy ezek az intézkedések arányban állnak-e az elérni kívánt céllal.
IV – Végkövetkeztetések
56.
Az előbbi megfontolásokra tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy az alábbi módon válaszoljon a Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia sezione staccata di Brescia által előterjesztett kérdésekre:
„1)
A földgáz belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 98/30/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. június 26-i 2003/55/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv nem teszi kötelezővé a közbeszerzési eljárás nélkül odaítélt gázelosztási szerződések lejárat előtti felmondását, azonban nem állítható az sem, hogy kifejezetten megtiltaná ezt a lehetőséget.
2)
Az EK 43. és az EK 49. cikket, valamint az egyenlő bánásmód, a hátrányos megkülönböztetés tilalma és az átláthatóság elvét úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes, hogy valamely állami hatóság az eredetileg közbeszerzési eljárás nélkül odaítélt koncesszióknak egy általa meghatározott átmeneti időszakra való fenntartását írja elő, még akkor is, ha e szabályozás célja, hogy még a lejárat előtt megszüntesse e koncessziókat, mivel az ilyen intézkedés a szolgáltatásnyújtás és a letelepedés szabadságának akadályát képezi. Mindazonáltal ez a korlátozás a jogbiztonsághoz, különösen a jogviszonyok stabilitásához fűződő közérdeken alapuló kényszerítő indokokkal igazolható. A kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy megbizonyosodjon arról, hogy az ilyen átmeneti intézkedések megfelelnek-e ezeknek a feltételeknek, hogy objektív, átlátható és megkülönböztetéstől mentes kritériumok alapján alkalmazzák-e azokat, valamint hogy ezek az intézkedések arányban állnak-e az elérni kívánt céllal.”
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	HL L 176., 57. o.; magyar nyelvű különkiadás 12. fejezet, 2. kötet, 230. o.
(
3
)	HL L 204., 1. o.
(
4
)	GURI 142. sz., 2000. június 20.
(
5
)	Lásd ebben az értelemben a C-324/98. sz., Telaustria és Telefonadress ügyben 2000. december 7-én hozott ítéletet (EBHT 2000., I-10745. o.).
(
6
)	Lásd ezzel a kapcsolatban a fent hivatkozott Telaustria és Telefonadress ügyben hozott ítélet 57. pontját; a C-458/03. sz., Parking Brixen ügyben 2005. október 13-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-8585. o.) 42. pontját; a C-231/03. sz. Coname-ügyben, 2005. július 21-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-7287. o.) 16. pontját; a C-410/04. sz. ANAV-ügyben 2006. április 6-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-3303. o.) 17. pontját, és a C-260/04. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2007. szeptember 13-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-7083. o.) 21. pontját.
(
7
)	A koncessziók a közösségi jogban című bizottsági értelmező közlemény (HL C 121., 2000. április 29., 2. o. 2.2. pont).
(
8
)	HL L 134., 114. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 132. o., amely a szolgáltatásra irányuló közbeszerzésekről szóló, 1992. június 18-i 92/50/EGK tanácsi irányelvet (HL L 209., 1. o.) váltotta fel.
(
9
)	A Bizottság közleménye az Európai Parlamenthez az EK-Szerződés 251. cikke (2) bekezdésének második albekezdése alapján a villamos energia belső piacának közös szabályairól és a 96/92/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló európai parlamenti és tanácsi irányelv elfogadásának céljából a Tanács által hozott közös álláspontról és a Tanács által a földgáz belső piacának közös szabályairól és a 98/30/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló európai parlamenti és tanácsi irányelv elfogadásának a céljából a Tanács által hozott közös álláspontról (SEC/2003/0161 végleges).
(
10
)	A 2003/55 irányelv (4) preambulumbekezdése, lásd szintén az Elsőfokú Bíróság T-87/05. sz., EDP kontra Bizottság ügyben 2005. szeptember 21-én hozott ítéletének (EBHT 2005., II-3745. o.) 10. pontját.
(
11
)	A 2003/55 irányelv (2) preambulumbekezdése.
(
12
)	Lásd pédául a fent hivatkozott Telasutria és Telefonadress ügyben hozott ítélet 60. pontját; a fent hivatkozott Parking Brixen ügyben hozott ítélet 49. pontját; a fent hivatkozott Coname-ügyben hozott ítélet 16. pontját, és a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 22. pontját.
(
13
)	A fent hivatkozott Parking Brixen ügyben hozott ítélet 48. pontja, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 23. pontja.
(
14
)	Az EK 43. és az EK 49. cikk alkalmazása teljesen indokolt, amennyiben a közhatóságként fellépő település által kötött koncesszióról van szó. Ennélfogva a mozgási szabadságok az e cikkekben meghatározott formájukban alkalmazandóak. Lásd ezen elemzés megerősítését, amely egyúttal kizárja az EK 81. cikk alkalmazhatóságát a jelen ügyben kérdéseshez hasonló koncessziós szerződések esetén, a 30/87. sz. Bodson-ügyben 1988. május 4-én hozott ítélet (EBHT 1988., 2479. o.) 18. pontjában.
(
15
)	Lásd például a C-292/92. sz., Hünermund és társai ügyben 1993. december 15-én hozott ítélet (EBHT 1993., I-6787. o.) 8. pontját, valamint a C-380/05. sz., Centro Europa 7 ügyben 2008. január 31-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-349. o.) 50. pontját.
(
16
)	Lásd a Bíróságnak az ezzel kapcsolatos békítő értelmezését a C-87/94. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1996. április 25-én hozott ítélet (EBHT 1996., I-2043. o.) 33. pontjában; a fent hivatkozott Parking Brixen ügyben hozott ítélet 55. pontjában, és a fent hivatkozott Centro Europa 7 ügyben hozott ítélet 66. pontjában.
(
17
)	62. pont.
(
18
)	52. pont. Az ítéletet megerősítette a fent hivatkozott ANAV-ügyben hozott ítélet 22. pontja.
(
19
)	Lásd például a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 25. pontját. Az adott ügyben a lóversenyfogadásra irányuló koncesszió megújításáról volt szó, amelyre ajánlatkérés nélkül került sor. A Bíróság úgy vélte, hogy a szerződés ilyen megújítása „megakadályozza a fent nevezett koncessziók verseny számára történő megnyitását és az odaítélési eljárások pártatlanságának ellenőrzését”.
(
20
)	A 61/79. sz., Denkavit italiana ügyben 1980. március 27-én hozott ítélet (EBHT 1980., 1205. o.) 16. pontja; a C-453/00. sz., Kühne & Heitz ügyben 2004. január 13-án hozott ítélet (EBHT 2004., I-837. o.) 21. pontja; a C-453/02. és C-462/02. sz., Lenneweber és Akritidis egyesített ügyekben 2005. február 17-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-1131. o.) 41. pontja, és a C-292/04. sz., Meilicke és társai ügyben 2007. március 6-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-1835. o.) 34. pontja.
(
21
)	A 309/85. sz., Barra és társai ügyben 1988. február 2-án hozott ítélet (EBHT 1988., 355. o.) 13. pontja; a 24/86. sz., Blaizot és társai ügyben 1988. február 2-án hozott ítélet (EBHT 1988., 379. o.) 28. pontja; a C-163/90. sz., Legros és társai ügyben 1992. július 16-án hozott ítélet (EBHT 1992., I-4625. o.) 30. pontja; a C-415/93. sz. Bosman-ügyben 1995. december 15-én hozott ítélet (EBHT 1995., I-4921. o.) 142. pontja; a C-437/97. sz., EKW és Wien & Co ügyben 2000. március 9-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-1157. o.) 57. pontja, és a fent hivatkozott Meilicke és társai ügyben hozott ítélet 36. pontja.
(
22
)	A Bizottság osztja ezt a véleményt. Szintén ebben az értelemben, jóllehet a szerzők a 2003/55 irányelv szövegéből ilyen kötelezettségre következtetnek: Bouquet, G., és Buttery, E., „Vers la fin du droit de préférence accordé aux concessionaires de transport et de distribution d’électricité et de gaz”, AJDA, 2006., 964. o., különösen 968. o.
(
23
)	A C-55/94. sz. Gebhard-ügyben 1995. november 30-án hozott ítélet [EBHT 1995., I-4165. o.] 37. pontja; a C-212/97. sz. Centros-ügyben 1999. március 9-én hozott ítélet (EBHT 1999., I-1459. o.) 34. pontja; a C-424/97. sz. Haim-ügyben 2000. július 4-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-5123. o.) 57. pontja, és a C-248/06. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2008. március 13-án hozott ítélet 32. pontja.
(
24
)	Lásd például a C-381/97. sz. Belgocodex-ügyben 1998. december 3-án hozott ítélet (EBHT 1998., I-8153. o.) 26. pontját; a C-487/01. és C-7/02. sz., Gemeente Leusden és Holin Groep egyesített ügyekben 2004. április 29-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-5337. o.) 57. pontja, valamint a C-376/02. sz., „Goed Wonen”-ügyben 2005. április 26-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-3445. o.) 32. pontja.
(
25
)	Az 5/88. sz. Wachauf-ügyben 1989. július 13-án hozott ítélet (EBHT 1989., I-2609. o.) 22. pontja.
(
26
)	Ugyanott, 19. pont.
(
27
)	Lásd például a C-338/04., C-359/04. és C-360/04 sz., Placanica és társai egyesített ügyekben 2007. március 6-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-1891. o.) 49. pontját, és a fent hivatkozott Centro Europa 7 ügyben hozott ítélet 103. pontját.