62015CC0045
PAOLO MENGOZZI
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2016. szeptember 8. (
1
)
C‑45/15. P. sz. ügy
Safa Nicu Sepahan Co.
kontra
az Európai Unió Tanácsa
„Fellebbezés — Az Iráni Iszlám Köztársasággal szemben az atomfegyverek elterjedésének megakadályozása érdekében hozott korlátozó intézkedések — Azon személyek és szervezetek jegyzéke, akikkel, illetve amelyekkel szemben a pénzeszközök és gazdasági erőforrások befagyasztását alkalmazzák — Szerződésen kívüli felelősség– Kellően súlyos megsértés — Vagyoni kár — Nem vagyoni kár — A jelen ügy az Iráni Iszlám Köztársasággal szemben nyomásgyakorlás céljából elfogadott korlátozó intézkedések sorába illeszkedik, amely intézkedések arra irányulnak, hogy Irán”
1.
abbahagyja az atomfegyverek elterjedésének veszélyével járó tevékenységeket és az atomfegyverek célba juttatására szolgáló rendszerek fejlesztését (a továbbiakban: az atomfegyverek elterjedése).
2.
A jelen ügy fellebbezője a Safa Nicu Sepahan Co. iráni részvénytársaság, amely közel három éven keresztül szerepelt az Európai Unió Tanácsának az atomfegyverek elterjedésében közreműködő szervezeteket felsoroló rendeleteiben elfogadott jegyzékekben. A fellebbező az Európai Unió Törvényszéke előtt vitatta a jegyzékekbe való felvételének jogszerűségét, és a szerinte ebből eredő vagyoni, illetve nem vagyoni kárának megtérítését követelte. A Törvényszék a 2014. november 25‑iSafa Nicu Sepahan kontra Tanács ítéletével (T‑384/11, EU:T:2014:986; a továbbiakban: megtámadott ítélet) megsemmisítette a fellebbező nevének a szóban forgó jegyzékekre való felvételére vonatkozó jogi aktusokat, elutasította a vagyoni kár megtérítése iránti kérelmet és a Tanácsot a fellebbező által elszenvedett nem vagyoni kár címén 50000 euró megfizetésére kötelezte. (
2
)
3.
A jelen ügy tárgya egyrészt a fellebbező által a vagyoni kár megtérítése iránti kérelmének elutasításával, valamint a nem vagyoni kár címén megítélt kártérítés összegének megállapításával szemben benyújtott fellebbezés, másrészt pedig a Tanács által benyújtott csatlakozó fellebbezés, amelyben vitatja, hogy a jelen esetben az Európai Unió szerződésen kívüli felelőssége megállapításának feltételei teljesülnének, valamint sérelmezi azt, hogy a fellebbezőnek okozott nem vagyoni kár megtérítésére kötelezték.
I – A jogvita előzményei és a megtámadott ítélet
4.
A megtámadott ítélet 1–13. pontjai tárgyalják a jogvita előzményeit, amelyeket a jelen ügyhöz szükséges információk szempontjából az alábbiak szerint lehet összefoglalni.
5.
A 2011/299/KKBP határozat (
3
) felvette a „Safa Nicuként” azonosított szervezet nevét az atomfegyverek elterjedésében közreműködő szervezetek jegyzékébe, amely a 2010/413/KKBP határozat (
4
) II. mellékletében szerepel, következésképpen az 503/2011/EU végrehajtási rendelet (
5
) felvette a 961/2010/EU rendelet (
6
)VIII. mellékletében szereplő listára. A 2011/299 határozat és az 503/2011 végrehajtási rendelet indokolásában a következőképpen jellemezték az említett szervezetet: „[t]ávközlési vállalat, amely berendezéseket szállított a [Nemzetközi Atomenergia Ügynökség (NAÜ)‑nek] való bejelentés nélkül épült, Fordow‑ban (Qom) található telephez”.
6.
A fellebbező 2011. június 7‑i levelében azt kérte a Tanácstól, hogy módosítsa a 961/2010 rendelet VIII. mellékletét úgy, hogy vagy kiegészíti és kijavítja a „Safa Nicuként” azonosított szervezetnek a szóban forgó jegyzékekbe történt felvételét, vagy pedig utóbbit törli onnan. Mivel nem kapott választ, a fellebbező újabb levelet küldött a Tanácsnak 2011. június 23‑án.
7.
A jegyzékbe történt felvételt fenntartotta a 2011/783/KKBP határozat (
7
) és az 1245/2011/EU végrehajtási rendelet. (
8
) A „Safa Nicu” megjegyzést ugyanakkor más elnevezések váltották fel, és öt Iránban, az Egyesült Arab Emírségekben és Afganisztánban található címmel bővítették a szervezet azonosítását szolgáló információk körét.
8.
A Tanács a 2011. december 5‑i levélben tájékoztatta a fellebbezőt nevének a 2010/413 határozat II. mellékletében és a 961/2010 rendelet VIII. mellékletében szereplő jegyzékekben történt fenntartásáról. Megállapította, hogy a fellebbező által 2011. június 7‑én benyújtott észrevételek nem igazolják a korlátozó intézkedések megszüntetését, és tisztázta, hogy a „Safa Nicu” néven azonosított szervezet valóban a fellebbezőt takarja. 2012. december 11‑i levelében a Tanács tájékoztatta a fellebbezőt a 961/2010 rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló 267/2012/EU rendeletről, (
9
) és nevének az ez utóbbi rendelet IX. mellékletében foglalt jegyzékben történő fenntartásáról.
9.
A 2014/222/KKBP határozat (
10
) törölte a fellebbező nevét a 2010/413 határozat II. mellékletében szereplő jegyzékből, valamint ebből következően a 397/2014/EU tanácsi végrehajtási rendelet (
11
) törölte a nevét a 267/2012 rendelet IX. mellékletében szereplő jegyzékből.
10.
2011. július 22‑én a fellebbező keresetet nyújtott be a Törvényszékhez egyrészről az 503/2011, valamint a 267/2012 rendeletek rá és leányvállalataira vonatkozó részében történő megsemmisítése iránt, másrészt a Tanács 2013. január 1‑jétől 5%‑os éves kamattal növelt 7662737,40 euró megfizetésére kötelezése iránt a fellebbezőt érintő korlátozó intézkedések elfogadásából eredően őt ért vagyoni és nem vagyoni károk címén.
11.
A fellebbező megsemmisítés iránti kérelmének alátámasztására három jogalapra hivatkozott, amelyek közül az első az indokolási kötelezettség megsértésén, a második mérlegelési hibán, valamint „hatáskörrel való visszaélésen”, a harmadik pedig a védelemhez való jogának és a hatékony bírói jogvédelemhez való jogának a megsértésén alapul. A Törvényszék, miután az első jogalapot, (
12
) valamint a második jogalap „hatáskörrel való visszaélésre” alapított részét elfogadhatatlannak nyilvánította, a megtámadott ítélet 32–39. pontjaiban megvizsgálta a második jogalap mérlegelési hibára alapított részét, és helyt adott annak. Ennek következtében a kereset harmadik jogalapjának vizsgálata nélkül törölte a fellebbező nevét a szóban forgó jegyzékekből (a megtámadott ítélet indokolásának 40. pontja, valamint rendelkező részének 1. pontja). (
13
)
12.
A kártérítés iránti kérelemmel kapcsolatban a Törvényszék először is megállapította, hogy az Unió szerződésen kívüli felelőssége megállapításának első feltétele, a Tanácsnak felrótt magatartás jogellenessége a jelen esetben teljesült, mivel a Tanács magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogszabály kellően súlyos megsértése miatti felelőssége megállapítható volt (a megtámadott ítélet indokolásának 49–69. pontjai).
13.
Ezt követően a különböző hivatkozott károk vonatkozásában a kár ténylegességének, valamint az okozati összefüggés fennállásának feltételeit vizsgálta meg.
14.
Ami a fellebbező által végül 2 millió euróra becsült nem vagyoni kárt illeti, a Törvényszék elismerte, hogy a jelen esetben az említett feltételek fennállnak, és méltányosan értékelve úgy ítélte meg, hogy az 50000 euró összeg megfelelő kártérítésnek minősül (a megtámadott ítélet indokolásának 78–92. pontjai, valamint rendelkező részének 2. pontja).
15.
Ezzel szemben a Törvényszék elutasította a fellebbező vagyoni károk megtérítésére vonatkozó kérelmét. Minden egyes kár esetében arra a következtetésre jutott, hogy a fellebbező nem bizonyította megfelelően az állítólagosan elszenvedett kár ténylegességét vagy mértékét, vagy az adott káresemény és a Tanácsnak felrótt magatartás közötti okozati összefüggést (a megtámadott ítélet indokolásának 93–148. pontjai, valamint rendelkező részének 4. pontja).
16.
Ami a kamatok megállapítására irányuló kérelmet illeti, a Törvényszék egyrészről úgy vélte, hogy a megtámadott ítélet kihirdetésének napját megelőző időszak vonatkozásában nincs helye kamat megállapításának, másrészt arra a következtetésre jutott, hogy a Tanács a megtámadott ítélet kihirdetése és a megállapított kártérítés teljes összegének kiegyenlítése közötti időszak vonatkozásában késedelmi kamat fizetésére köteles (a megtámadott ítélet indokolásának 150–152. pontjai, valamint rendelkező részének 3. pontja).
II – A felek kérelmei
17.
A fellebbező fellebbezésében azt kéri a Bíróságtól, hogy helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet a vagyoni kártérítés iránti kérelmét elutasító részében, valamint azon részében, amelyben az őt ért nem vagyoni kár megtérítésére mindössze 50000 eurót állapított meg. Ezen kívül azt kéri, hogy a Bíróság korlátlan felülvizsgálati jogkörében járjon el, és elsődlegesen vagyoni kártérítés címén részére 5662737,40 euró kamatokkal növelt összeg, továbbá nem vagyoni kártérítés címén 2 millió euró kamatokkal növelt összeg megfizetését ítélje meg, a Tanácsot pedig kötelezze a költségek viselésére, a Törvényszék előtti eljárással összefüggésben felmerült költségeket is beleértve. Másodlagosan azt kéri a Bíróságtól, hogy vagyoni kártérítés címén állapítson meg részére egy méltányossági alapon meghatározott, kamatokkal növelt összeget, valamint nem vagyoni kártérítés címén 50000 eurónál nem alacsonyabb összeget és annak kamatait, továbbá a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére, a Törvényszék előtti eljárással összefüggésben felmerült költségeket is beleértve. Harmadlagosan azt kéri a fellebbező, hogy a Bíróság utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé, hogy ez utóbbi felülvizsgálhassa a kártérítés összegét és új, számára kedvezőbb ítéletet hozzon.
18.
A Tanács csatlakozó fellebbezésére benyújtott válaszbeadványában a fellebbező a csatlakozó fellebbezés elutasítását kéri a Bíróságtól, annak megalapozatlanságára hivatkozva. Ezenkívül megismétli a fellebbezésében foglalt kérelmeket.
19.
Csatlakozó fellebbezésében a Tanács azt kéri a Bíróságtól, hogy helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet azon részében, amelyben 50000 euró összegű nem vagyoni kártérítést állapít meg a fellebbező javára, és utasítsa el a fellebbező első fokon e kár címén előterjesztett kártérítési kérelmét, valamint kötelezze őt a költségek viselésére, a Törvényszék előtti eljárással összefüggésben felmerült költségeket is beleértve.
20.
A fellebbezésre benyújtott válaszbeadványában a Tanács a fellebbezés elutasítását kéri a Bíróságtól, annak megalapozatlanságára hivatkozva, továbbá a megtámadott ítélet indokolásának megváltoztatását és a fellebbező költségek viselésére való kötelezését, a Törvényszék előtti eljárással összefüggésben felmerült költségeket is beleértve.
21.
Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága – amelynek megengedték a beavatkozást az eljárás szóbeli szakaszában – a Tanács csatlakozó fellebbezésében, valamint a fellebbezésre benyújtott válaszbeadványában előadott kérelmeit támogatja.
III – Elemzés
A – Előzetes megjegyzések
22.
A felek által beadványaikban előadott egyes kérelmekkel kapcsolatban szükséges néhány előzetes megjegyzést tenni.
23.
Az első megjegyzés a fellebbezésre benyújtott tanácsi válaszbeadványban foglalt, az indokolás megváltoztatására irányuló kérelemre vonatkozik. A Tanács azt kéri a Bíróságtól, hogy változtassa meg a megtámadott ítélet azon indokolását, amely alapján a fellebbező első fokon előterjesztett vagyoni kártérítésre irányuló kérelmét elutasította. A Tanács ugyan magával az elutasítással teljes mértékben egyetért, de nem fogadja el a Törvényszék arra vonatkozó megállapítását, hogy az Unió valamely jogszabály kellően súlyos megsértéséből eredő szerződésen kívüli felelőssége megállapításának első feltétele a jelen esetben teljesült volna. Márpedig rá kell világítani, hogy éppen ezen megállapítás alapján ismeri el a megtámadott ítélet 78–92. pontjaiban a fellebbező nem vagyoni kártérítéshez való jogát, valamint kötelezi ezen a címen a Tanácsot 50000 euró megfizetésére a fellebbező részére a rendelkező rész 2. pontjában. Ebből következően, a Bíróság nem adhat helyt a Tanács indokolás megváltoztatására irányuló kérelmének anélkül, hogy a megtámadott ítélet ezen részeit ne érvénytelenítené. Így, a megfogalmazása ellenére, ez a kérelem nem értelmezhető másként, mint amely a Törvényszék határozatának részleges hatályon kívül helyezésére irányul, és mint ilyen elfogadhatatlan, mivel a fellebbezésre benyújtott válaszbeadvány keretében terjesztették elő. (
14
) A Tanács hivatkozott kérelmének alátámasztása érdekében kifejtett érveit ugyanakkor egy az egyben megismétli csatlakozó fellebbezésében, így a Bíróságnak lesz alkalma megvizsgálni azokat.
24.
A második megjegyzés az elsővel azonos tartalmú, de a Tanács csatlakozó fellebbezésére benyújtott fellebbezői válaszbeadványban foglalt kérelmekre vonatkozik. Ebben a kérelemben az említett fellebbezés elutasításán kívül a fellebbező a megtámadott ítélet részleges hatályon kívül helyezését, valamint megfelelő mértékű vagyoni és nem vagyoni kártérítés megállapítását kéri a Bíróságtól, megismételve a fellebbezésében már ismertetett kérelmeket. E kérelmeket is elfogadhatatlannak kell nyilvánítani, tekintettel arra, hogy a csatlakozó fellebbezésre benyújtott válaszbeadvány keretében kerültek előterjesztésre. (
15
)
25.
E pontosításokat követően először a csatlakozó fellebbezést fogom megvizsgálni, amelyben – amint azt a fentiekben előrebocsátottam – a Tanács többek között azt vitatja, hogy a jelen esetben magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogszabály kellően súlyos megsértése következett volna be. Ha ugyanis ez a kifogás alaposnak bizonyulna, az Unió szerződésen kívüli felelőssége nem állna fenn, és a fellebbező fellebbezésében foglalt valamennyi kérelmét el kellene utasítani. Ezt követően a fellebbezést vizsgálom majd.
B – A csatlakozó fellebbezésről
26.
A Tanács csatlakozó fellebbezésében két kifogást hoz fel a megtámadott ítélettel szemben. Elsőként azt rója fel a Törvényszéknek, hogy tévesen alkalmazta a jogot „az [Unió] szerződésen kívüli felelőssége megállapításának egyes feltételeit illetően”, másodikként pedig azt, hogy a megtámadott aktusok megsemmisítését nem ítélte megfelelőnek a fellebbező állítólagos nem vagyoni kárának orvoslására.
1. Az első, az Unió szerződésen kívüli felelőssége megállapításának feltételeit érintő téves jogalkalmazáson alapuló kifogásról
27.
A Tanács az Egyesült Királyság támogatásával arra hivatkozik, hogy a Törvényszék helytelenül tekintette úgy a jelen esetben, hogy fennáll a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogszabály kellően súlyos megsértése, ami az Unió szerződésen kívüli felelősségének megállapításához szükséges három feltétel közül az első, az intézményeknek felrótt magatartás jogellenessége teljesülésének megállapításához szükséges. (
16
) A kifogás két részre oszlik.
a) Az első, a Tanács mérlegelési jogköre terjedelmének helytelen értékelésén alapuló részről
28.
A Tanács elsősorban azt kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 59–61. pontjaiban azt állapította meg, hogy nem rendelkezik semmilyen mérlegelési mozgástérrel azon kötelezettsége tekintetében, hogy információkkal és egyéb bizonyítékokkal alátámasztott indokokra kell alapítania a fellebbező nevének a vitatott jogi aktusokban megjelölt személyek és szervezetek jegyzékébe történő felvételét. Ez a megállapítás ugyanis az ítélkezési gyakorlat bizonyos fejleményeire támaszkodik – többek között a 2012. március 21‑iFulmen kontra Tanács ítéletre (T‑439/10 és T‑440/10, EU:T:2012:142) és a 2013. július 18‑iBizottság és társai kontra Kadi ítéletre (C‑584/10 P, C‑593/10 P és C‑595/10 P, EU:C:2013:518) –, amelyekre a fellebbező említett jegyzékekbe való felvételét és azokban való fenntartását tartalmazó jogi aktusok Tanács általi elfogadását követően került sor, és amelyek nem voltak előreláthatóak ezen aktusok meghozatalakor, sorrendben 2011. május 23‑án, 2011. december 1‑jén és 2012. március 23‑án. A Tanács bizonyítékként utal Bot főtanácsnok Bizottság és társai kontra Kadi egyesített ügyekre vonatkozó indítványára (C‑584/10 P, C‑593/10 P és C‑595/10 P, EU:C:2013:176) és a Tanács kontra Manufacturing Support & Procurement Kala Naft ügyre vonatkozó indítványára (C‑348/12 P, EU:C:2013:470), amelyekben Bot főtanácsnok a Bíróság végül elfoglalt álláspontjával ellentétes véleményt képviselt.
29.
Először is szeretnék emlékeztetni arra, hogy az EUMSZ 340. cikk második bekezdésének értelmében az Unió köteles megtéríteni az intézményei vagy alkalmazottai által feladataik teljesítése során okozott károkat. Az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az uniós jogban a kártérítéshez való jog megállapításához három feltétel együttes teljesülése szükséges: az intézményeknek felrótt magatartás jogellenessége, a kár bekövetkezése, valamint az állítólagos magatartás és a hivatkozott kár közötti okozati összefüggés fennállása. (
17
) Ahhoz, hogy az első feltétel teljesüljön, az ítélkezési gyakorlat azt követeli meg, hogy a megsértett jogszabály magánszemélyek részére jogokat keletkeztessen, valamint hogy a jogsértés kellően súlyos legyen. (
18
) A Bíróság már korábban megállapította, hogy a döntő tényező annak megállapításához, hogy egy uniós jogsértés kellően súlyos‑e, az, hogy az uniós intézmény a mérlegelési jogkörének korlátait nyilvánvalóan és súlyosan túllépte‑e. (
19
) Ha az érintett intézmény csak igen csekély mérlegelési jogkörrel rendelkezik, vagy nem rendelkezik mérlegelési jogkörrel, az uniós jog egyszerű megsértése elegendő a kellően súlyos jogsértés fennállásának megállapításához. (
20
) Az ítélkezési gyakorlatból emellett az is kitűnik, hogy a megsértett jogszabály által az intézményeknek biztosított mérlegelési jogkör terjedelme többek között e jogszabály egyértelműségének és pontosságának fokától függ, valamint az, hogy az uniós jog megsértése abban az esetben mindenképpen nyilvánvalóan súlyos, ha az a felrótt kötelezettségszegést megállapító ítélet vagy az előzetes döntéshozatal keretében hozott olyan ítélet kihirdetése vagy a Bíróság e területre vonatkozó olyan következetes ítélkezési gyakorlata ellenére sem szűnt meg, amelyből következik a szóban forgó magatartás jogsértő jellege. (
21
)
30.
A megtámadott ítélet indokolása kapcsán – amely alapján a Törvényszék a megtámadott ítélet 69. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy a Tanács a jelen esetben felelős a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogszabály kellően súlyos megsértéséért – elöljáróban megjegyezném, hogy ezen indokolás némileg ellentmondásos.
31.
A megtámadott ítélet 49. pontjában ugyanis a Törvényszék visszautal az ítélet 26–40. pontjaiban kifejtett elemzésére, amelyben megállapítja, hogy a Tanács nem bizonyította azon állítás megalapozottságát, amely a fellebbezővel szemben hozott korlátozó intézkedések egyetlen megállapított indoka volt, (
22
) ezáltal megsértette a 961/2010 és 267/2012 rendeletek azon rendelkezéseit, amelyek „kimerítő jelleggel előírják azokat a feltételeket, amelyek mellett megengedettek […] [az] ilyen [intézkedések]”, és amelyek „tárgya a contrario lényegében az érintett magánszemélyek egyéni érdekeinek védelme”. (
23
) A megtámadott ítélet e részeiből következően a Tanácsnak felrótt jogellenesség a fellebbező azon jogának megsértésén alapszik, hogy ne alkalmazzák rá a szóban forgó intézkedéseket, amennyiben azok elfogadásának alapfeltételei nem teljesülnek. (
24
)
32.
Mindazonáltal annak a kérdésnek a vizsgálatakor, hogy a Tanács rendelkezett‑e a jelen esetben mérlegelési mozgástérrel a fenti 29. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében, a Törvényszék kijelenti, hogy „a megtámadott jogi aktusokat érintő jogellenesség ahhoz a tényhez kapcsolódik, hogy a Tanács nem rendelkezik olyan információkkal vagy bizonyítékokkal, amelyek a jogilag megkövetelt módon bizonyítják a felperest érintő korlátozó intézkedések megalapozottságát, következésképpen tehát lehetetlen a Tanács számára azoknak a Törvényszék előtti bemutatása” (
25
). A 2012. március 21‑iFulmen kontra Tanács ítéletre (T‑439/10 és T‑440/10, EU:T:2012:142) visszautalva pontosítja, hogy a Tanácsnak az elfogadott korlátozó intézkedések megalapozottságának bizonyítására vonatkozó kötelezettségét az érintett személyek és szervezetek alapvető jogai, különösen pedig a hatékony bírói jogvédelemhez való joguk tiszteletben tartása írja elő. Ezt követően, a megtámadott ítélet 64–67. pontjaiban a Törvényszék négy, a korlátozó intézkedéseket előíró aktusok jogszerűségére vonatkozó bírósági felülvizsgálati jogkör terjedelmével kapcsolatos ítéletére hívja fel a figyelmet: 2009. október 14‑iBank Melli Iran kontra Tanács ítélet (T‑390/08, EU:T:2009:401); 2006. december 12‑iOrganisation des Modjahedines du peuple d’Iran kontra Tanács ítélet (T‑228/02, EU:T:2006:384); 2008. október 23‑iPeople’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ítélet (T‑256/07, EU:T:2008:461); 2008. december 4‑iPeople’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ítélet (T‑284/08, EU:T:2008:550). A Törvényszék a megtámadott ítélet 68. pontjában megállapítja, hogy „a szokásosan elővigyázatos és gondos közigazgatási szervnek a jelen ügy körülményei között az első megtámadott jogi aktus elfogadásakor lehetősége lett volna megérteni azt, hogy az ő feladata a felperest érintő korlátozó intézkedéseket igazoló információk vagy bizonyítékok összegyűjtése annak érdekében, hogy vitatás esetén az említett intézkedések megalapozottságát bizonyíthassa az említett információk vagy az említett bizonyítékok uniós bíróság előtti bemutatásával”.A megtámadott ítélet ezen része alapján úgy tűnik, hogy a kellően súlyos jogsértés megállapítása érdekében a Tanács mérlegelési mozgásterének vizsgálatánál a Törvényszék inkább a fellebbező hatékony bírói jogvédelemhez való jogát veszi alapul.
33.
Ez az ellentmondásosság valószínűleg abból a körülményből fakad, hogy a korlátozó intézkedések során tiszteletben tartandó alapvető jogok által határolt tanácsi hatáskör terjedelmének kérdése lényegében a hatékony bírói jogvédelemhez való joggal összevetve merül fel. Ugyanis mindenekelőtt az ilyen intézkedéseket előíró jogi aktusok bírósági felülvizsgálatának biztosítására vonatkozó követelmény alapján, az uniós bíróságok ítélkezési gyakorlata során fokozatosan került meghatározásra a Tanács azon kötelezettsége, hogy ezen intézkedések elfogadásának indokait bizonyítékokkal támassza alá hasonlóan az e jogi aktusok indoklására vonatkozó kötelezettséghez. (
26
) E háttér alapján szükséges értelmezni a megtámadott ítélet indokolásának azon részét, amelyet a csatlakozó fellebbezés első jogalapjának első része vitat, valamint elemezni az annak alátámasztására a Tanács által előadott érveket.
34.
Először is rámutatnék arra, hogy „mérlegelési hiba” címén az ítélet megsemmisítési kérelem vizsgálatával foglalkozó részében a Tanácsnak végül felrótt magatartás abban rejlett, hogy a Tanács nem tudott az Unió bírósága előtt semmilyen arra vonatkozó bizonyítékot bemutatni, amely alapján a fellebbezővel szembeni korlátozó intézkedések jogszerűsége megítélhető lett volna. A megtámadott ítélet 37. pontjából kitűnik, hogy a Tanács a Törvényszék kérelmére adott válaszában rámutatott arra, hogy a fellebbezőt érintő korlátozó intézkedések elfogadásával és fenntartásával kapcsolatos, rendelkezésére álló egyetlen bizonyíték valamely tagállamtól származó, a felvételre vonatkozó javaslat volt, és az ebben szereplő valamennyi információt átvették a megtámadott jogi aktusok indokolásában. A Tanács ezen mulasztása lehetetlenné tette a korlátozó intézkedések fellebbezővel szembeni elfogadásának igazolása érdekében megállapított indok megalapozottságának bírósági felülvizsgálatát, ezáltal a vitatott jegyzékbe vételt előíró aktusok, többek között ezen okból is kifolyólag, jogellenesek. (
27
)
35.
Ennélfogva a megtámadott ítélet egyáltalán nem vizsgálja, hogy a Tanács a fellebbezőnek a szóban forgó jegyzékekre való felvételét eredményező információk és bizonyítékok értékelése, illetve a politika területére tartozó összetett helyzetek értékelése során tiszteletben tartotta‑e mérlegelési jogköre korlátait, ami alapján felmerülhetne a bírósági felülvizsgálat korlátainak kérdése. A Tanács részéről Bot főtanácsnok Bizottság és társai kontra Kadi egyesített ügyekre vonatkozó indítványára (C‑584/10 P, C‑593/10 P és C‑595/10 P, EU:C:2013:176) és a Tanács kontra Manufacturing Support & Procurement Kala Naft ügyre vonatkozó indítványára (C‑348/12 P, EU:C:2013:470) való hivatkozás – amelyekben Bot főtanácsnok amellett érvel, hogy a korlátozó intézkedések terén el kell ismerni a Tanács széles mérlegelési mozgásterét és az uniós bíróság „kiigazított” felülvizsgálati jogkörét –, (
28
) a jelen eljárásban nem releváns.
36.
A jelen ügyben a bírósági felülvizsgálat hatékonyságáról – vagy akár általánosabban magáról az ilyen felülvizsgálat elvéről –, semmint annak korlátairól van szó. Egy olyan intézmény ugyanis, amely azt a jogot igényli magának, hogy egy tagállamtól származó egyszerű, az ott szereplő állítások alátámasztására, vagy akár csak valószínűsítésére alkalmas bizonyítékkal nem igazolt információra alapozva természetes vagy jogi személyekkel szemben korlátozó intézkedéseket fogadhasson el és tarthasson fenn, még azután is, hogy az érintett személy komoly érvekkel igazolja, hogy a terhére rótt tevékenységekben nem vesz részt, azon felül, hogy megsérti az ilyen intézkedések elfogadására és fenntartására irányadó feltételeket rögzítő rendelkezéseket, alapjaiban tagadja tevékenysége uniós bíróság által történő felülvizsgálatának bármilyen lehetőségét.
37.
Márpedig azon elvet, mely szerint hatékony bírósági felülvizsgálatot kell biztosítani olyan jogi aktusok esetében, amelyekkel a Tanács korlátozó intézkedéseket fogad el természetes és jogi személyekkel szemben, már jóval a 2012. március 21‑iFulmen kontra Tanács ítélet (T‑439/10 és T‑440/10, EU:T:2012:142) és a 2013. július 18‑iBizottság és társai kontra Kadi ítélet (C‑584/10 P, C‑593/10 P és C‑595/10 P, EU:C:2013:518) előtt kimondta a Bíróság.
38.
A 2007. január 18‑iPKK és KNK kontra Tanács ítéletben (C‑229/05 P, EU:C:2007:32) a terrorizmus leküzdése érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott korlátozó intézkedésekkel kapcsolatban a Bíróság kifejtette, hogy az Unió „olyan jogközösség, amelyben az intézmények aktusai ellenőrzés alá esnek a tekintetben, hogy azok a [Szerződéssel] […] összeegyeztethetők‑e”, és ahol „a magánszemélyek hatékony bírói jogvédelemre jogosultak”. Ugyanebben az ítéletben a Bíróság azt is pontosította a korlátozó intézkedésekkel kapcsolatban, hogy az ilyen jogvédelem hatékonysága annál is inkább fontos, mivel ezek az intézkedések „súlyos következményekkel járnak”, tekintettel arra, hogy az érintett személyeknek, csoportoknak vagy szervezeteknek nemcsak a pénzügyletekben és pénzügyi szolgáltatásokban való részvételét akadályozzák, hanem jóhírnevüket és politikai tevékenységüket is sértik. (
29
) A Bíróság azt is kifejtette, hogy a felülvizsgálatnak ki kell terjednie azon bizonyítékok ellenőrzésére, amelyek alapján a szóban forgó jegyzékekbe való felvétel történt, valamint az érintett személyek vagy szervezetek nevének pontos megjelölésére is. (
30
)
39.
Ezek az elvek megerősítést nyertek – a szintén a nemzetközi terrorizmus leküzdése érdekében elfogadott korlátozó intézkedések témakörében hozott – 2010. június 29‑iE és F ítéletben (C‑550/09, EU:C:2010:382). Ez az ítélet, amint azt a Tanács a tárgyalás során hangsúlyozta, vitathatatlanul ezen intézmény azon kötelezettségére vonatkozik, hogy a korlátozó intézkedéseket elfogadó aktusait indokolnia kell, míg a jelen ügyben, legalábbis a fellebbezési szakban nincs szó arról, hogy a fellebbező szóban forgó jegyzékekbe történő felvételét nem, vagy hiányosan indokolták volna. (
31
) Ugyanakkor a Bíróság itt világosan és egyértelműen megállapította azt a követelményt, hogy az ilyen intézkedések „érdemi jogszerűség[ét] […]megfelelő bírósági [felülvizsgálat]” alá kell vetni, valamint e felülvizsgálat terjedelmét, amelynek vonatkoznia kell különösen az „alátámasztás[ukra] felhozott tények, valamint bizonyítékok és információk igazolására”. (
32
) Márpedig az ilyen felülvizsgálatot az aktus indokolásának hiányán kívül az is meghiúsíthatja, hogy hiányoznak azok az elemek, amelyek az indokolás megalapozottságának akár korlátozott vizsgálatát lehetővé tennék.
40.
A fentiekből következően, a Tanács állításával ellentétben, abban az időpontban, amikor a fellebbező nevét először vették fel a szóban forgó jegyzékekre – 2011. május 23‑án –, semmilyen bizonytalanság nem mutatkozott a Bíróság ítélkezési gyakorlatában a Tanács azon kötelezettségét illetően, hogy a természetes vagy jogi személyekkel szemben korlátozó intézkedéseket előíró határozatok elfogadásakor eleget kell tennie az érintett személyek hatékony bírói jogvédelméhez való jogának tiszteletben tartásából eredő követelményeknek, ennélfogva köteles olyan tényszerű és bizonyítható alapra támaszkodni, amely – még ha korlátozott mértékben is, de – lehetővé teszi az Unió bírósága számára az említett határozatok jogszerűségének felülvizsgálatát.
41.
Ezen túlmenően szükségesnek tartom megjegyezni, hogy a szóban forgó intézménynek felrótt magatartás jogsértő jellegét meghatározó ítélkezési gyakorlat fennállása önmagában nem elengedhetetlen feltétele egy adott jogsértés nyilvánvalóan súlyosként történő minősítésének. A fenti 29. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból ugyanis az tűnik ki, hogy az ilyen minősítés, amely figyelembe veszi a megsértett jogszabály által az intézményeknek biztosított mérlegelési mozgástér terjedelmét, többek között e jogszabály egyértelműségének és pontosságának fokától függ. Márpedig figyelemmel az Unió által alkotott jogközösség keretében az alapvető jogok védelmének fontosságára, véleményem szerint nem lehet kétséges, hogy az uniós intézmények nem rendelkeznek mérlegelési mozgástérrel azon kötelezettségük tekintetében, hogy a természetes vagy jogi személyekkel szembeni korlátozó intézkedések elfogadását vagy fenntartását kötelesek olyan minimális bizonyítékokra alapítani, amely – még ha korlátozott mértékben is, de – lehetővé teszi az uniós bíróság számára az ilyen intézkedések elfogadását igazoló állítások megalapozottságának vagy legalábbis valószínűségének (
33
) vizsgálatát.
42.
A jelen esetben, amint azt a fenti 34. pontban kifejtettem, valamint ahogyan azt a Tanács a Törvényszék kérelmére adott válaszában elismerte és a jelen eljárásban tartott tárgyalás során megerősítette, a fellebbező szóban forgó jegyzékekbe történő felvételét és ezen intézkedés három éven keresztül történő fenntartását indokoló állítást soha, semmilyen bizonyíték nem támasztotta alá, így semmilyen lehetőség nem nyílt annak az uniós bíróság általi felülvizsgálatára.
43.
E körülményekre tekintettel, a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, mikor a megtámadott ítélet 69. pontjában megállapította, hogy a Tanácsnak felrótt magatartás a fenti 29. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében az uniós jog kellően súlyos megsértését eredményezte.
44.
A kifejtett indokokra figyelemmel, a Tanácsnak az Unió szerződésen kívüli felelőssége megállapításának feltételeire vonatkozó téves jogalkalmazásra alapított kifogásának első részét véleményem szerint el kell utasítani.
b) A helyzet összetettsége, valamint a megsértett jogszabályok alkalmazási és értelmezési nehézségeinek helytelen megítélésén alapuló második részről
45.
Másodsorban a Tanács arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 62. pontjában azt állapította meg, hogy a Tanács számára a fellebbezővel szemben elfogadott korlátozó intézkedések megalapozottságának bizonyítását előíró szabály nem valamely különösen összetett helyzetre vonatkozik, valamint nem vet fel alkalmazási vagy értelmezési nehézségeket. A Tanács kiemeli, hogy a jegyzékbe történő felvételt eredményező döntés mögött húzódó bizalmas információknak a Törvényszék által végzett értékelése miatt szükséges közlésével kapcsolatos nehézségek kérdését Sharpston főtanácsnok megvizsgálta a Franciaország kontra People’s Mojahedin Organization of Iran ügyre vonatkozó indítványában (C‑27/09 P, EU:C:2011:482), valamint, hogy e nehézségek orvoslása érdekében a Törvényszék eljárási szabályzatába 2014 során – több évvel a fellebbező szóban forgó jegyzékekbe történt első felvételét követően – beiktatták az új 105. cikket.
46.
Emlékeztetnék arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a Bíróság által az EUMSZ 340. cikk második bekezdése alapján kialakított szabályozás kifejezetten figyelembe veszi a megoldandó helyzetek összetettségét, valamint a jogszabályszövegek alkalmazási és értelmezési nehézségeit, ahogyan a megsértett jogszabály egyértelműségének és pontosságának fokát is. (
34
)
47.
A jelen esetben elegendő rámutatni arra, hogy az elsőfokú eljárás egyik szakaszában sem tagadta meg a Tanács a birtokában lévő dokumentumok vagy információk Törvényszékkel való közlését azok bizalmas jellegére való hivatkozással. Sőt, ahogy az fent többször is említésre került, a Tanács azt jelezte a Törvényszék felé, hogy a fellebbezővel szemben elfogadott és fenntartott korlátozó intézkedésekre vonatkozó valamennyi rendelkezésére álló információ szerepel a jegyzékbe történő felvételről szóló jogi aktus indokolásában. Így tehát, amint azt a Tanács meghatalmazottja a tárgyaláson a Bíróság erre irányuló konkrét felhívására kifejtette, a jelen ügyben soha nem merült fel az, hogy bizalmas információkat adjanak át az uniós bíróságnak.
48.
E körülmények között a Tanács megalapozatlanul hivatkozik a szóban forgó intézkedések elfogadása idején fennálló, az ilyen jellegű információközléshez kapcsolódó állítólagos eljárási nehézségekre, annak érdekében, hogy vitassa a megtámadott ítélet 62. pontjában foglalt azon megállapítást, amely szerint a Tanács számára az ilyen intézkedések megalapozottságának bizonyítását előíró szabály „nem valamely különösen összetett helyzetre vonatkozik”, „egyértelmű és pontos”, valamint „nem okoz alkalmazási vagy értelmezési nehézségeket”.
49.
A kifejtett indokokra tekintettel, a Tanácsnak az Unió szerződésen kívüli felelőssége megállapításának feltételeire vonatkozó téves jogalkalmazásra alapított kifogásának második részét is el kell utasítani.
2. A második, arra alapított kifogásról, hogy téves jogalkalmazás eredményeként kötelezték a Tanácsot a fellebbező nem vagyoni kárának megtérítésére
50.
Csatlakozó fellebbezésének a megtámadott ítélet 87–92. pontjai ellen irányuló második kifogásában a Tanács az Egyesült Királyság támogatásával azt rója fel a Törvényszéknek, hogy tévesen alkalmazta a jogot, amikor arra kötelezte, hogy fizessen meg a fellebbező részére 50000 eurót az általa állítólagosan elszenvedett nem vagyoni kár megtérítése címén. Ezzel a Törvényszék – véleménye szerint – eltért azon ítélkezési gyakorlattól, amely szerint a valamely jegyzékbe való felvételt előíró döntés megsemmisítése alkalmas az érintett személy becsületének helyreállítására, és egyben az őt ért nem vagyoni kár megtérítésének egy formája. A Tanács szerint, a Törvényszék által döntésének igazolása érdekében előadottakhoz hasonló megfontolások – például azon állítás súlyossága, miszerint egy szervezet az atomfegyverek iránti elterjedésével hozható kapcsolatba – mutatis mutandis más ügyekre is érvényesek, többek között a Sison kontra Tanács ügyre (2007. július 11‑i, Sison kontra Tanács ítélet, T‑47/03, nem tették közzé, EU:T:2007:207), amelyben azonban a Törvényszék elutasította a felperes nem vagyoni kártérítés címén benyújtott kérelmét. A Tanács arra is rámutat, hogy a jelen esetben még a megtámadott ítélet meghozatala előtt, 2014 áprilisában úgy határozott, hogy a fellebbező nevét törli a szóban forgó jegyzékekből.
51.
Mielőtt megvizsgálnánk a Tanács érveit, röviden emlékeztetni kell a Törvényszék okfejtésére, amelyet a megtámadott ítélet vizsgált kifogással érintett indokolásában fejtett ki.
52.
A megtámadott ítélet 80. és 85. pontjában a Törvényszék először is leszögezi, hogy amikor valamely szervezetet az atomfegyverek elterjedéséhez állítólagosan nyújtott segítsége miatt korlátozó intézkedések érintenek, nyilvánosan olyan magatartáshoz társítják, amely a nemzetközi béke és biztonság számára súlyos fenyegetésnek minősül, ez pedig vele szemben helytelenítő értékítélet és bizalmatlanság előidézésének a következményével jár, amely így hatással van a jóhírnevére, következésképpen pedig a kereskedelmi kapcsolatai sérüléséből eredő vagyoni kártól megkülönböztethető, nem vagyoni kárt okoz számára, amelynek megtérítésére jogosult. Ezt követően, miután kifejti, hogy a vitatott jogi aktusok megsemmisítése jellegénél fogva a hivatkozott nem vagyoni kár megtérítése formájának minősülhet, mivel magában foglalja annak megállapítását, hogy a fellebbezőnek az atomfegyverek elterjedésével való összekapcsolása nem igazolható, következésképpen jogellenes, a Törvényszék megállapítja, hogy a jelen ügy körülményei között a fellebbező jegyzékbe vételének a megsemmisítése csupán mérsékelheti a nyújtandó kártérítés összegét, nem minősülhet azonban a fellebbezőt ért kár teljes körű jóvátételének. (
35
) A Törvényszék négy indokkal támasztja alá ezen megállapítását. Először, a fellebbezővel szemben – főként az Unión kívüli harmadik szervezetek által – tanúsított magatartás megváltozása, amely az őt ért nem vagyoni kár alapja, olyan hatásokkal járt, amelyeket „a megtámadott jogi aktusok jogellenességének utólagos megállapítása nem [egyenlíthet] ki teljes mértékben, mivel a korlátozó intézkedések valamely szervezettel szembeni elfogadása több figyelmet kelt és több reakciót vált ki – különösen az Unión kívül –, mint a későbbi megsemmisítésük” (a megtámadott ítélet 88. pontja). Másodszor, a Tanács által a fellebbezővel szemben megfogalmazott állítás különösen súlyos (a megtámadott ítélet 89. pontja). Harmadszor ezt az állítást „semmilyen releváns információ vagy bizonyíték nem támasztotta alá” (a megtámadott ítélet 90. pontja). Negyedszer, noha a fellebbező nevének felvételét a Tanács minden pillanatban visszavonhatta volna, azt a fellebbező tiltakozásai ellenére csaknem három éven keresztül fenntartotta (a megtámadott ítélet 91. pontja).
53.
A Tanács érvei véleményem szerint téves előfeltételezések sorozatán alapulnak.
54.
Először, szemben azzal, amit ezen intézmény sugall, a Bíróság nem ültette át a korlátozó intézkedések területére azt a közszolgálati jogviták keretében kidolgozott elvet, amely szerint egy közigazgatási aktus megsemmisítése, vagyis jogellenességének elismerése önmagában a jogi aktus által az érintett tisztviselőnek okozott nem vagyoni kár megfelelő és főszabály szerint kielégítő jóvátételének minősül. (
36
) Amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 86. pontjában emlékeztet, a 2013. május 28‑iAbdulrahim kontra Tanács és Bizottság ítélet (C‑239/12 P, EU:C:2013:331) 72. pontjában a Bíróság vitathatatlanul kimondta, hogy valamely megtámadott jogi aktus jogellenességének elismerése alkalmas a fellebbező becsületének helyreállítására, vagy az e jogellenesség miatt elszenvedett nem vagyoni kár megtérítésének formáját képezheti. Ugyanakkor, egyfelől a Bíróság fenti megállapítását a felperes eljáráshoz fűződő érdekének fennmaradásáról határozva azt követően tette, hogy utóbbi nevét törölték a vitatott jegyzékből, ennélfogva az említett ítélet értelmében ez obiter dictumnak tekinthető. Másrészről a Bíróság beérte annak megállapításával, hogy az aktus megsemmisítése a „[…] nem vagyoni kár megtérítésének formáját képezheti”, (
37
) tehát nem azt a szűkebb értelmezést választotta, mint az 1990. február 7‑iCulin kontra Bizottság ítélet 26. pontjában (C‑343/87, EU:C:1990:49) – amelyre egyébiránt visszautal –, mely szerint a megtámadott aktus megsemmisítése „önmagában mindazon nem vagyoni kár megfelelő jóvátételének minősül, amely [a felperest] érhette”. (
38
)
55.
Másodsorban, még ha a Bíróság a fenti 54. pontban hivatkozott elvet át is emelte volna, az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a Tanács feltételezésével szemben ennek alkalmazása nem automatikus. Így egyrészről, annak értékeléséhez, hogy egy jogellenes aktus megsemmisítése visszamenőleg jóvá teheti‑e a fellebbezőt ért nem vagyoni kárt, az adott eset körülményeinek együttes értékelése szükséges, (
39
) közöttük a jogsértés súlya és fennállásának időtartama, (
40
) valamint azon súlyosító körülményeké, amelyek az érintett különös helyzetéből adódhatnak. (
41
) Másrészről a fellebbező igazolhatja, hogy olyan nem vagyoni kár érte, amely elválik az adott aktus megsemmisítésére okot adó jogellenességtől, és teljes mértékben nem orvosolható a megsemmisítés által. (
42
) Ezzel kapcsolatban az ítélkezési gyakorlat pontosította, hogy az érintettel szemben nyilvánosan, egy számára sérelmet okozó aktusban vagy egy annak elfogadásához vezető eljárás keretében megfogalmazott súlyos vádak okozhatnak az aktustól elkülönülően is nem vagyoni kárt számára, amennyiben a becsületére, méltóságára, önbecsülésére vagy jóhírnevére vonatkoznak. (
43
) Márpedig, ahogy arra a Bíróság a 2013. május 28‑iAbdulrahim kontra Tanács és Bizottság ítéletben (C‑239/12 P, EU:C:2013:331) rámutatott, a korlátozó intézkedésekkel érintett személyeket nyilvánosan olyan magatartásokkal hozzák kapcsolatba, amelyek helytelenítő értékítéletet és bizalmatlanságot váltanak ki. (
44
) Ennélfogva magától az aktustól független nem vagyoni kárt szenvednek, amely a körülményektől függően teljes egészében nem orvosolható az aktus megsemmisítésével. (
45
)
56.
Harmadszor, ellentétben azzal, amit a Tanács sugall, a Sison kontra Tanács ügyben (2007. július 11‑i, Sison kontra Tanács ítélet, T‑47/03, nem tették közzé, EU:T:2007:207) a felperesnek az állítólag őt ért nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelmét nem azon az alapon utasították el, hogy a szóban forgó korlátozó intézkedések megsemmisítése alkalmasnak bizonyult e kár teljes mértékű orvoslására. Az ítélet 241. pontja ugyanis, amelyre a Tanács utal, kizárólag a felperes védelemhez való jogának megsértéséből eredő kárra vonatkozik, amely kárral kapcsolatban a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy megfelelően orvosolható a megtámadott aktus megsemmisítésével, tekintettel a megsértett szabály eljárási garancia jellegére. Ezzel szemben ugyanezen ítélet 247. pontjában a Törvényszék határoz a felperes egyebek mellett „terroristának” bélyegzéséből eredő nem vagyoni kártérítési kérelmével kapcsolatban, amelyet e kár és a vitatott közösségi jogi aktusok közötti közvetlen okozati összefüggésre vonatkozó bizonyíték hiányára tekintettel utasít el.
57.
E megfontolásokból következően a megtámadott ítéletben a Törvényszék – a Tanács állításával ellentétben – nem követett el hibát az eset körülményeinek értékelése során, amikor azt vizsgálta, hogy a fellebbező által hivatkozott nem vagyoni kár teljes mértékben orvosolható‑e a szóban forgó aktusok megsemmisítése által.
3. A csatlakozó fellebbezéssel kapcsolatos végkövetkeztetés
58.
A kifejtett megfontolások összessége alapján az a véleményem, hogy a Tanács csatlakozó fellebbezése megalapozatlan, és mint ilyet el kell utasítani.
C – A fellebbezésről
59.
A fellebbező fellebbezésének alátámasztására két jogalapra hivatkozik. Az első jogalappal, amely a megtámadott ítélet 93–149. pontjai ellen irányul, azt rója fel, hogy a Törvényszék több ízben tévesen alkalmazta a jogot, amikor elutasította a szóban forgó jegyzékekbe történő felvétele okán őt ért vagyoni kár megtérítése iránti kérelmét. A második jogalap ezzel szemben a megtámadott ítélet azon része ellen irányul, amelyben a Törvényszék a fellebbező nem vagyoni kárának megtérítése iránti kérelméről határozott.
1. Az első, az EUMSZ 340. cikk második bekezdésének, az Európai Unió Alapjogi Chartája 41. cikke (3) bekezdésének, valamint az arányosság és a méltányos elbírálás elvének megsértésén, továbbá a fellebbező állítólagos vagyoni kárának megtérítésére vonatkozó kérelem tekintetében az igazságszolgáltatás megtagadásán, a tények elferdítésén és az indokolás hibás és ellentmondásos voltán alapuló jogalapról
60.
A jogalap több részre tagolódik.
a) Az első, az EUMSZ 340. cikk második bekezdésében és az Alapjogi Charta 41. cikkének (3) bekezdésében rögzített teljes körű kártérítési elv megsértésén alapuló részről
61.
A fellebbező a fellebbezés első jogalapjának első részében azt rója fel a Törvényszéknek, hogy az megsértette a Tanács jogellenes magatartásával neki okozott károk teljes körű megtérítéséhez való jogát, amelyet az EUMSZ 340. cikk második bekezdése, valamint az Alapjogi Chartája 41. cikkének (3) bekezdése biztosít. Arra hivatkozik, hogy ezen rendelkezések visszautalnak a tagállamok jogában közös általános jogelvekre, amelyek közé „az arányosság” és „a méltányos elbírálás” elve is beletartozik, ez utóbbiak alapján pedig, ha a kár bekövetkezése bizonyítást nyer, de mértékének vagy pontos összegének megállapítása nehéz vagy hosszadalmas, a Törvényszék „a bizonyítékok” teljes elutasítása helyett köteles a kártérítés összegét „igazságos és méltányos módon, másodlagosan ex aequo et bono” eljárva megállapítani. A fellebbező arra is hivatkozik, hogy a Törvényszék következetlen és ellentmondásos indokok alapján utasította el teljeskörűen vagyoni kártérítési kérelmeit, azt követően, hogy a megtámadott ítélet több részében is elismerte, (
46
) hogy a Tanács magatartása ténylegesen és „természetéből adódóan” ilyen jellegű kárt okozott a fellebbezőnek.
62.
Előzetesen megjegyzem, hogy a fent kifejtett érveket szisztematikusan és maradéktalanul megismétli a fellebbező első jogalapja további részeiben, amelyek a megtámadott ítélet indokolásának az első fokon általa hivatkozott egyes károkat tárgyaló részeire vonatkoznak, ezért a jogalap kontextusában értékelve joggal kérdőjelezhetjük meg ezen részének önálló létjogosultságát.
63.
Ezt követően szeretnék emlékeztetni arra, hogy az Unió intézményei jogellenes magatartásából fakadó, az EUMSZ 340. cikk második bekezdése szerinti szerződésen kívüli felelősségének beállásához több feltétel együttes fennállása szükséges, úgymint a kár tényleges bekövetkezése, valamint az intézménynek felrótt magatartás és a hivatkozott kár közötti okozati összefüggés. (
47
) Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében továbbá a fellebbezőt terheli az általa hivatkozott kár bekövetkeztének, valamint mértékének bizonyítása is. (
48
) Az ítélkezési gyakorlat abban a tekintetben is állandó, hogy az Unió felelősségének megállapítását kérő félre tartozik a kár bekövetkezése és az intézmények felróható magatartása közötti okozati összefüggés bizonyítása. (
49
)
64.
Ellentétben azzal, amit a fellebbező sugallni látszik, ezek az elvek akkor is érvényesülnek, amikor az Unió szerződésen kívüli felelőssége korlátozó intézkedések természetes vagy jogi személyekkel szemben történő elfogadásával összefüggésben merül fel, nevezetesen olyan intézkedésekkel kapcsolatban, amelyeknek célja, hogy egyes magánszemélyek és szervezetek magatartását befolyásolják jogi vagy pénzügyi helyzetük számukra hátrányos megváltoztatásával. Ennélfogva nem róható fel a Törvényszéknek, hogy a fellebbező által előterjesztett bizonyítékok alapján megvizsgálta a fellebbező által hivatkozott egyes károk tényleges bekövetkeztét, azok mértékét, valamint az adott kár bekövetkezése és a Tanács állítólagos jogellenes magatartása közötti közvetlen okozati összefüggés fennállását. Így tehát az a körülmény, hogy a Törvényszék e vizsgálatának lefolytatását követően elutasította a fellebbező valamennyi igényét, önmagában, az említett vizsgálat során elkövetett eljárási hibák megállapításától függetlenül nem enged arra következtetni, hogy az EUMSZ 340. cikk második bekezdésének rendelkezése vagy az Alapjogi Charta 41. cikkének (3) bekezdésében foglalt alapelv sérült volna.
65.
Az indokolás vélt következetlenségére és ellentmondásosságára alapított kifogással kapcsolatban, a Tanáccsal egyetértésben, megjegyezném, hogy az a megtámadott ítélet szelektív értelmezéséből fakad. Először is, az a megtámadott ítélet 88. pontjában foglalt megállapítás, amely szerint az ügy irataiból kitűnik, hogy a fellebbezőnek az atomfegyverek elterjedésében való részvételére vonatkozó állítás az Unión kívül található harmadik szervezetek magatartását érintette, az ítélet indokolásának a nem vagyoni kártérítés iránti kérelmet vizsgáló részében szerepel – a Törvényszék pontosítja, hogy épp ezek a körülmények szolgálnak e kártérítési igény alapjául –, így nem vehető figyelembe a fellebbező által hivatkozott vagyoni kár tényleges bekövetkezésére vonatkozó értékelés elemeként. Másodsorban, a megtámadott ítélet 109. pontjában a Törvényszék a fellebbező állításának megfelelően valóban kimondja, hogy „a kereskedelmi kapcsolatoknak az Unióban lévő szervezetek részéről történő megszakítása a korlátozó intézkedések elfogadásának elkerülhetetlen következménye”, és hogy jelen esetben a Siemens AG és a fellebbező közötti kereskedelmi kapcsolat megszűnése a szóban forgó intézkedések elfogadásának „közvetlen következménye” volt. Az elemzés további részében ugyanakkor a Törvényszék arra a következtetésre jut, hogy a fellebbező nem bizonyította a jogilag megkövetelt módon, hogy a hivatkozott vagyoni kár ténylegesen e kapcsolat megszűnéséből származott. Harmadszor, a megtámadott ítélet 145. pontjában foglalt megállapítás mellett, amely szerint „a [fellebbező] könyvelésének a kivonatai és a kérdéses összefoglaló táblázat ténylegesen a forgalmának jelentős csökkenését mutatják”, az is szerepel (bár a fellebbező ezt elmulasztja megemlíteni), hogy ezek a dokumentumok „nem határozzák meg e változás okait”. Ugyanez vonatkozik a megtámadott ítélet 147. pontjában szereplő állításra, amely szerint a szóban forgó korlátozó intézkedések „per definitionem a [fellebbező] gazdasági tevékenysége szabad gyakorlásának a korlátozását célozzák”, amit még mindig ugyanezen pontban annak megállapítása követ, hogy a fellebbező nem mutatott be olyan bizonyítékokat, amelyek lehetővé teszik az őt ért kár mértékének értékelését.
66.
Végül azon állítólagos kötelezettségre alapított kifogást, amely szerint, ha a kár bekövetkezése bizonyított, de mértékének megállapítása bonyolult eljárás során lehetséges csak, a Törvényszék ex aequo et bono kártérítést köteles megállapítani, ezt a fellebbező által hivatkozott egyes károk konkrét értékelésével összefüggésben kell megvizsgálni, amely értékelés az elemzett jogalap más részeiben konkrét kifogások tárgyát képezi. A jelen szakaszban elegendő azt megállapítani, hogy ilyen kötelezettség sem menti fel az uniós bíróságot azon kötelezettsége alól, hogy minden egyes esetben megvizsgálja, teljesülnek‑e az Unió szerződésen kívüli felelőssége megállapításának feltételei, vagyis többek között a hivatkozott kár tényleges bekövetkezése és az okozati összefüggés.
67.
A fentiekben kifejtett megállapításokra tekintettel úgy vélem, hogy a fellebbezés első jogalapjának első részét – azon elemek tekintetében, amelyek nem keverednek az e jogalap további részeiben tárgyaltakkal – mint megalapozatlant el kell utasítani.
b) A jogalap második, azon alapuló részéről, hogy több téves jogalkalmazás vezetett a fellebbező azon kártérítési kérelmének elutasításához, amelyet a derbendikhani (Irak) erőmű felújítására vonatkozó szerződésének felmondásából és bankszámláinak megszüntetéséből származó állítólagos kárának megtérítése iránt nyújtott be
i) A derbendikhani erőmű felújítására vonatkozó szerződés felmondásából származó károk megtérítése iránti kérelemről
68.
A fellebbezés első jogalapjának második részében a fellebbező elsősorban arra hivatkozik, hogy a Törvényszék önkényes módon járt el, és megsértette az arányosság, valamint „a méltányos elbírálás” elveit, amikor a derbendikhani (Irak) erőmű felújítására vonatkozó szerződésének felmondásából származó kár megtérítése iránti kérelmét teljes egészében elutasította.
69.
Arra hivatkozik, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 102. pontjában elismerte egyrészről azt, hogy a fellebbező és az iraki kurd hatóságok között létrejött szerződést utóbbi hatóságok azért mondták fel, mivel a fellebbező nem tudta megszerezni a Világbanktól az európai közvetítő bank által befagyasztott kifizetést, másrészről a megtámadott ítélet 104. pontjában azt, hogy az említett befagyasztás röviddel a fellebbezőt érintő korlátozó intézkedések elfogadását követően történt. Ugyanakkor e megállapításokból nem vonta le azt a nyilvánvaló következtetést, hogy a kifizetés befagyasztásának egyetlen valószínű magyarázata a fellebbező szóban forgó jegyzékekbe történő felvétele lehetett.
70.
A megtámadott ítélet 104. pontjában foglalt megállapítással kapcsolatban, amely szerint a hivatkozott kár ténylegessége és összege nem került bizonyításra, a fellebbező arra hivatkozik, hogy bemutatott a Törvényszék előtt olyan bizonyítékokat, amelyek alapján meg lehetett állapítani a szerződés értékét, az előkészületek során felmerült költségeket és a várható haszon mértékét is, így tehát részletesen igazolta az elszenvedett kár megtérítése címén kért összeget. A Törvényszék szerinte jogellenesen hagyta figyelmen kívül vagy ferdítette el ezeket a bizonyítékokat.
71.
Meg kell jegyezni, hogy miután a megtámadott ítélet 103. pontjában megállapította, hogy a rendelkezésére álló bizonyítékok nem bizonyítják kifejezetten azt, hogy a kifizetés európai közvetítő bank általi befagyasztása a fellebbezőt érintő korlátozó intézkedések elfogadásából eredt, a Törvényszék azt is kimondta, hogy még ha fenn is állna okozati összefüggés az említett befagyasztás és az említett intézkedések között, a fellebbező akkor sem szolgált bizonyítékkal az általa hivatkozott kár ténylegessége és összege tekintetében. A fellebbező érvelésében vitatja ezt a megállapítást, megkérdőjelezve a bemutatott bizonyítékok Törvényszék általi értékelését.
72.
Ebben a tekintetben felhívnám a figyelmet arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a fellebbezés kizárólag jogkérdésre vonatkozhat, így a tényállás megállapítására – kivéve, ha megállapításainak tárgyi pontatlansága a hozzá benyújtott eljárási iratokból ered –, valamint az elfogadott bizonyítékok értékelésére kizárólag a Törvényszék rendelkezik hatáskörrel. Ezeknek a tényeknek a megállapítása és e bizonyítékoknak az értékelése tehát – amennyiben nincsen szó az elferdítésükről – nem olyan jogkérdés, amelynek felülvizsgálata a Bíróságra tartozna. (
50
) Az ítélkezési gyakorlatból emellett az is kiderül, hogy a bizonyítékok elferdítése akkor valósul meg, ha a meglévő bizonyítékok Törvényszék általi értékelése új bizonyítékok felhasználása nélkül is nyilvánvalóan tévesnek tűnik. Ez az eset áll fenn, amennyiben a Törvényszék által bizonyos dokumentumokból levont következtetések nem felelnek meg az adott dokumentumok összességében értelmezett értelmének és tartalmának. (
51
)
73.
A jelen esetben, jóllehet a fellebbező az első fokon bemutatott bizonyítékok elferdítésére hivatkozik, nem szolgál magyarázattal arra nézve, hogy ez az elferdítés pontosan miben nyilvánul meg, csupán általánosságban utal a Törvényszékhez benyújtott beadványai egyes részeire és azok mellékleteire. Mindenesetre megjegyzem, hogy a Törvényszékhez benyújtott válaszbeadványának 71–77. pontjai, amelyekre a fellebbező visszautal, mindössze röviden foglalják össze a kérdéses szerződés felmondásának körülményeit. Csupán a beadvány 76. pontjában méri fel a fellebbező az elszenvedett kár mértékét, azt állítva, hogy az említett szerződés értéke 10%‑ának megfelelő veszteség érte az annak előkészítése során felmerült kiadásokból fakadóan, valamint ezen érték 20%‑ának felel meg a várt haszon elmaradása. Ebben az összefüggésben utal az első fokon benyújtott keresetének A‑5. mellékletére és a Törvényszékhez benyújtott válaszbeadványának A‑25‑a és A‑25‑b mellékleteire. Márpedig e mellékletek közül az első egy összefoglaló táblázatot tartalmaz, amely a fellebbező a vele szemben hozott szankciókkal – feltételezése szerint – érintett projektjeit, valamint a szankciók miatt elvesztett közbeszerzési szerződéseit sorolja fel; a két utóbbi pedig a szóban forgó szerződés másolatát, valamint a mellékletét képező különös szerződési feltételeket foglalja magában. Ezek a dokumentumok a szóban forgó szerződés értékéről ugyan tartalmaznak információkat, de nem alkalmasak sem a szerződéssel kapcsolatban a fellebbezőnél ténylegesen felmerült költségek bizonyítására, sem annak teljesítése esetén az észszerűen elvárható haszon mértékének igazolására. A Törvényszék által 2014. január 14‑én a pervezető intézkedések keretében feltett hetedik és nyolcadik kérdésre adott válaszokkal kapcsolatban, amelyeket a fellebbező a Törvényszék hivatalánál 2014. január 31‑én nyújtott be, rámutatok, hogy az első csupán a kérdéses fizetés befagyasztása és a fellebbezővel szembeni korlátozó intézkedések közötti esetleges okozati összefüggésre vonatkozott, míg a második egyszerű állításokat tartalmazott a szóban forgó szerződés felmondásából eredő, a fellebbezőt terhelő költségeket és az elmaradt hasznát illetően. Ahogyan a Törvényszék a megtámadott ítélet 106. pontjában megállapította, ezen állításokat nem támasztják alá sem költségkimutatások, sem pedig a fellebbező vagy az ipari szektor – amelyben a fellebbező tevékenykedik – általános jövedelmezőségi mutatójára vonatkozó pontos információk. (
52
)
74.
Tekintettel arra, hogy nem bizonyított, hogy a Törvényszék elferdítette volna az elé tárt bizonyítékokat, elfogadhatatlannak kell nyilvánítani a fellebbező azzal a megállapítással szemben emelt kifogásait, mely szerint nem bizonyította a derbendikhani erőmű felújítására vonatkozó szerződésének felmondásából származó állítólagos kárának tényleges bekövetkeztét és mértékét.
75.
Figyelemmel arra, hogy a vonatkozó feltételek, úgymint a kár tényleges bekövetkezése, valamint az e kár és az intézményeknek felrótt magatartás közötti okozati összefüggés fennállása kumulatív jellegűek, tehát bármelyikük nem teljesülése esetén az Unió szerződésen kívüli felelőssége nem áll be, így nem szükséges határozni az azon következtetés hibás jellegére alapított kifogásról, amely szerint a vizsgált kár esetében az említett okozati összefüggés nem állt fenn.
76.
Emellett, minthogy egyrészről a Törvényszék a fellebbező által neki felrótt hibák elkövetése nélkül jutott arra a következtetésre, hogy a hivatkozott kár ténylegessége és összege nem bizonyított, másrészről pedig a fellebbező nem hivatkozott a kár számszerűsítésének lehetetlenségére, de még nehézségére sem, az arányosság és „a méltányos elbírálás” elveinek megsértésére alapított kifogásokat el kell utasítani.
ii) A fellebbező bankszámláinak megszüntetéséből származó károk megtérítése iránti kérelemről
77.
Másodsorban a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Törvényszék önkényes módon, valamint következetlen és ellentmondásos indokok alapján, továbbá a bizonyítékokat elferdítve utasította el teljes egészében az Emirate National Bank of Dubainál vezetett bankszámláinak megszüntetéséből származó kára megtérítését.
78.
Rá kell mutatni, hogy a megtámadott ítélet 95. és 96. pontjában az Emirate National Bank of Dubai levele alapján, amelyben a fellebbezőt bankszámláinak megszüntetéséről tájékoztatta, a Törvényszék megállapította, hogy a megszüntetésre a korlátozó intézkedések a fellebbezővel szemben nem sokkal korábban történt elfogadása következtében került sor. Ugyanakkor az ítélet indokolásának további részében arra is rámutat a Törvényszék a hivatkozott kár ténylegességével és terjedelmével kapcsolatban, hogy először, az Emirate National Bank of Dubai nem fagyasztotta be a fellebbező bankszámláin lévő pénzeszközöket, hanem azokat visszaküldte neki (a megtámadott ítélet 97. pontja), másodszor, a fellebbező nem hivatkozik semmilyen azt bizonyító körülményre, hogy nem részesülhet valamely másik bank részéről a korábban az Emirate National Bank of Dubai által nyújtott pénzügyi szolgáltatásokban (az ítélet 98. pontja), harmadszor, nem mutatott be azt bizonyító konkrét bizonyítékokat, hogy a bankszámláinak megszüntetése vagy a fizetéseinek felfüggesztése hatással lett volna a kereskedelmi partnereivel vagy egyéb személyekkel vagy szervezetekkel fennálló kapcsolataira (az említett 99. pontja), és negyedszer, nem nyújtott be olyan bizonyítékokat, amelyek az őt állítólagosan ért kár összegét igazolták volna (ugyanazon ítélet 100. pontja).
79.
Először, a megtámadott ítélet 99. pontjában tett megállapítást illetően, amely szerint a fellebbező nem igazolta, hogy a szóban forgó pénzügyi szolgáltatások felfüggesztése hatással lett volna kereskedelmi kapcsolataira, a fellebbező annak állítására szorítkozik, hogy az indokolatlan és a tények elferdítésén alapszik. Ugyanakkor általános megállapításokon kívül, miszerint „a szolgáltatás megszüntetése megbénította üzleti és gazdasági tevékenységét”, a fellebbező ennek alátámasztására semmilyen olyan konkrét tényre nem hivatkozik, amelyet a Törvényszék figyelmen kívül hagyott vagy elferdített volna, illetve amelynek mellőzését ne indokolta volna.
80.
Továbbá, a fellebbező állításával szemben, a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 96. pontjában tett azon megállapítása, amely szerint a fellebbező részére biztosított pénzügyi szolgáltatások folytatását az Emirate National Bank of Dubai valószínűsíthetően a kérdéses korlátozó intézkedések elfogadása következtében tagadta meg, valamint mivel nem kívánta megkockáztatni, hogy vele szemben is ilyen intézkedések lépjenek életbe, nem jelenti annak elismerését, hogy minden más bank, amelyhez pénzügyeit a fellebbező átirányíthatta volna, bizonyosan hasonlóan járt volna el. Így tehát a Törvényszék nem kerül ellentmondásba önmagával, mikor az ítélet 98. pontjában megállapítja, hogy a fellebbező nem bizonyította azt, hogy más banktól ne részesülhetett volna ugyanezekben a pénzügyi szolgáltatásokban. Egyébiránt a fellebbező Törvényszékhez benyújtott beadványaiból nem tűnik ki, hogy bármilyen lépést is tett volna a korábban az Emirate National Bank of Dubai által biztosított pénzügyi szolgáltatások más banktól való beszerzése érdekében, és ilyen irányú kérelmét elutasították volna. E körülmények között nincs arra bizonyíték, hogy a Törvényszék megállapítása tények vagy bizonyítékok elferdítésén alapulna.
81.
Végül pedig, a megtámadott ítélet 100. pontjában foglalt megállapítással kapcsolatban, amely szerint a fellebbező nem igazolta az állítólagosan őt ért kár összegét, a fellebbező ismét a tények elferdítésére hivatkozik, melyet ismét csak általános kijelentésekkel támaszt alá, miszerint a szóban forgó számlák megszüntetése számára „elkerülhetetlenül és vitathatatlanul” a „dolgok normális menete szerint”„jelentős pénzügyi kárt” okozott. (
53
)
c) A harmadik és negyedik, azon alapuló részről, hogy a téves jogalkalmazás különböző esetei vezettek a fellebbező szerződéseinek felbontásából és a kereskedelmi partnereivel való kapcsolatainak megszakadásából származó állítólagos kárának megtérítése iránti kérelmének elutasításához
82.
A fellebbezés első jogalapjának harmadik és negyedik részében a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Törvényszék megsértette az EUMSZ 340. cikk második bekezdésében és az Alapjogi Charta 41. cikkének (3) bekezdésében foglalt rendelkezéseket, valamint az arányosság és a méltányos elbírálás elvét, azáltal, hogy elutasította 2 millió euró összegben megjelölt kártérítési igényét, amely kár állítása szerint szerződéseinek felbontásából, valamint a legfontosabb kereskedelmi partnereivel, a Siemensszel és a Mobarakeh Steel Co.‑val (a továbbiakban: Mobarakeh) fennálló kereskedelmi kapcsolatainak megszakadásából ered. Úgy véli, hogy a Törvényszék indokolása ezen felül következetlen és ellentmondásos, továbbá, hogy eljárása során tényeket ferdített el és bizonyítékokat utasított el.
83.
Emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott ítélet 109. pontjában a Törvényszék elismerte azt, hogy közvetlen okozati összefüggés állt fenn a Siemens és a fellebbező közötti kereskedelmi kapcsolat megszakadása és az utóbbival szembeni korlátozó intézkedések elfogadása között. A Törvényszék az említett ítélet 110. pontjában a kár fennállását illetően kimondta – elismerve, hogy a fontos szállítókkal fennálló kapcsolatok megszakítása kétségtelenül megzavarja valamely társaság tevékenységeit –, hogy a termékek szállításának megtagadása mint olyan nem minősül kárnak, ugyanis kár kizárólag akkor keletkezik, ha a megtagadás visszahat az érintett társaság gazdasági eredményeire.
84.
Ezt követően megvizsgálta a fellebbező által annak igazolására bemutatott különböző bizonyítékokat, hogy kára származott abból, hogy az európai szállítói megszakítottak vele minden kereskedelmi kapcsolatot. E bizonyítékok a Mobarakehvel kötött szerződés felbontásával (a megtámadott ítélet 112–117. pontjai), a kapcsolatok megszűnése által a Szíriában az Eufrátesz gátja villamosenergia‑berendezésének korszerűsítésére vonatkozó szerződések teljesítésére gyakorolt hatásokkal (az ítélet 118–125. pontjai), valamint a villamossági alállomások Kunduzban (Afganisztán) és Baglanban (Afganisztán) történő építésével (az említett ítélet 126–132. pontjai), továbbá más érintett külföldi terveivel (az ítélet 133–148. pontjai) voltak kapcsolatosak.
i) A Mobarakehvel fennálló szerződés megszűnéséről
85.
A fellebbező arra hivatkozott a Törvényszék előtt, hogy bizonyos berendezések küldésének a Siemens általi megtagadása miatt nem tudta teljesíteni a Mobarakeh felé fennálló szerződéses kötelezettségeit, amely társaság megszüntette a kérdéses szerződést, és kizárta a fellebbezőt jövőbeli ajánlati felhívásaiból. A megtámadott ítélet 116. pontjában a Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy a szóban forgó szerződés megszűnésének nem a fellebbezőt érintő korlátozó intézkedések elfogadása volt a meghatározó és közvetlen oka.
86.
A fellebbező szerint ez a következtetés a Mobarakeh 2011. szeptember 3‑án részére megküldött, a szerződés felmondását közlő levelének elferdítése. Márpedig, ellentétben a fellebbező állításával, a levélből nem az tűnik ki, hogy a vele szembeni korlátozó intézkedések képezték volna a szerződés felmondásának „elsődleges és meghatározó” okát, a Mobarakeh ugyanis inkább a fellebbező kötelezettségei teljesítésének késedelmét emelte ki, amennyiben a szerződés 15 hónapos teljesítési határidőt írt elő, amely 2010. november 15‑én, vagyis – ahogy azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 114. pontjában kiemelte – több mint hat hónappal azelőtt járt le, hogy a fellebbező felkerült volna a szóban forgó jegyzékekbe. A Törvényszék tehát nem ferdítette el a levél értelmét. (
54
)
ii) Azon veszteségekről, amelyek a fellebbezőt állítása szerint a Szíriában az Eufrátesz gátja villamosenergia‑berendezésének korszerűsítésére kötött szerződésekből eredően érték
87.
A fellebbező azt állította a Törvényszék előtt, hogy mivel az európai szállítói minden kereskedelmi kapcsolatot megszüntettek vele, nem volt lehetősége a Szíriában az Eufrátesz gátja villamosenergia‑berendezésének a korszerűsítéséhez szükséges berendezés, tartozékok és anyagok jelentős részének a szállítására, emiatt – előkészítő munkálatok elvégzése és haszonkulcs címén – a szóban forgó szerződés értékének legalább 30%‑át kitevő, 1425000 euró összegű kár érte, mivel a szerződés ezen részét alvállalkozásba kellett adnia (lásd a megtámadott ítélet 118. pontját). A Törvényszék elutasította a fellebbező ezen a címen benyújtott kártérítési kérelmét, miután sem a Tanácsnak felrótt magatartás és a hivatkozott kár közötti okozati összefüggés fennállását (az ítélet 119–121. pontja), sem a hivatkozott kár bekövetkezését (az említett ítélet 122–124. pontjai) nem találta bizonyítottnak.
88.
Először az okozati összefüggésre kitérve, a Törvényszék a megtámadott ítélet 119. pontjában elismerte, hogy a fellebbező által bemutatott iratok tanúsága szerint a fellebbezőtől megrendelt munkálatok kezdetét és ütemezését elhalasztották, valamint hogy a fellebbezőt felhatalmazták „alvállalkozók” igénybevételére. A hivatkozott ítélet 120. pontjában ugyanakkor a Törvényszék megállapította, hogy a fellebbező által bemutatott bizonyítékok nem támasztották alá azt, hogy a terv megvalósításában bekövetkezett késedelem, valamint az „alvállalkozókhoz” fordulás oka a fellebbezővel szembeni korlátozó intézkedések elfogadása lett volna.
89.
A fellebbező vitatja ezt a megállapítást.
90.
Emlékeztetni kell arra, hogy az Unió szerződésen kívüli felelősségének terén a kárt kiváltó tény és a kár közötti okozati összefüggés fennállásának kérdése jogi kérdésnek minősül, és következésképpen a Bíróság felülvizsgálata alá tartozik. (
55
) E felülvizsgálat azonban nem vonhatja kétségbe a tények Törvényszék általi megállapítását és értékelését. (
56
)
91.
A jelen esetben a fellebbező legtöbb érvével a bizonyítékok Törvényszék általi értékelését vitatja, anélkül hogy azok elferdítésére hivatkozna. Ezen érveket következésképpen elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
92.
Ezzel szemben, a tények Törvényszéknek felrótt hibás jogi minősítésére alapított kifogás elfogadható, amennyiben az azon a hibán alapul, hogy a Törvényszék a jelen eset körülményei között nem ismerte el okozati összefüggés fennállását a fellebbező „valószínűsíthető” állításai alapján. Ebben a tekintetben megjegyezném, hogy az ítélkezési gyakorlat alapján az EUMSZ 340. cikk második bekezdése értelmében okozati összefüggés akkor állapítható meg, ha az érintett intézmény által elkövetett szabálytalanság és a hivatkozott kár között kétségtelen és közvetlen összefüggés áll fenn, amit a felperesnek kell bizonyítania. (
57
) Ennélfogva nem róható fel a Törvényszéknek, hogy anélkül állapította meg ilyen okozati összefüggés hiányát, hogy a fellebbező állításai „valószínűsíthetőségét” ellenőrizte volna. Egyébiránt, a fellebbező azon hiányosság leplezése érdekében, hogy ilyen okozati összefüggés fennállását nem tudta a jogilag megkövetelt módon bizonyítani, nem hivatkozhat a releváns tények saját maga általi értelmezésének valószínűsíthetőségére.
93.
Másodsorban, ami a Törvényszék azon megállapítását illeti, hogy a fellebbező nem bizonyította a hivatkozott kár bekövetkezését, rá kell mutatni, hogy a fellebbező érveiben pusztán a bizonyítékok Törvényszék általi értékelését vitatja, anélkül hogy azok elferdítésére hivatkozna, következésképpen elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
iii) Azon károkról, amelyek a fellebbezőt állítása szerint a villamossági alállomások Kunduzban és Baglanban történő építésére vonatkozó szerződéséből eredően érték
94.
A fellebbező azt állította a Törvényszék előtt, hogy a kereskedelmi kapcsolatoknak az európai szállítói általi megszüntetése miatt nem volt lehetősége a villamossági alállomások Kunduzban és Baglanban történő megépítéséhez szükséges gépek és berendezés egy részének a szállítására, ezáltal a terv azon része értéke legalább 10%‑ának megfelelő 729210,80 euró összegű kár érte, amelyet alvállalkozásba kellett adni.
95.
A megtámadott ítélet 129–132. pontjaiban a Törvényszék először is azt állapította meg, hogy nem áll rendelkezésére olyan bizonyíték, ami azt igazolná, hogy a villamossági alállomások Kunduzban és Baglanban történő megépítésére vonatkozó szerződés rendelkezéseit a fellebbezővel szembeni korlátozó intézkedések elfogadását követően kellett volna módosítani, különösen az alvállalkozók igénybevétele tekintetében, másodszor, a fellebbező nem bizonyította, hogy amiatt, hogy a Siemens törölte egy rendelését, alvállalkozók igénybevétele nélkül lehetetlenné vált számára az említett szerződés teljesítése, harmadszor pedig, nem pontosította az őt ért kár jellegét, valamint az említett szerződés állítólag alvállalkozásba kiadott részének értékét sem bizonyította.
96.
A fellebbező által a fenti megállapításokkal kapcsolatban hivatkozott érvek csaknem kivétel nélkül a tények és bizonyítékok Törvényszék általi értékelését vitatják, vagy csupán egyszerű állítások, amelyek gyakran a megtámadott ítélet szelektív értelmezésén alapulnak.
97.
Az egyetlen kifogás, amely álláspontom szerint elfogadható, a tények és bizonyítékok elferdítésére vonatkozik, amelyet a Törvényszék azon kijelentésével követett el, hogy a fellebbező nem bizonyította, hogy a Siemens‑rendelés törlése miatt lehetetlenné vált volna számára a szóban forgó szerződés teljesítése, ha nem vesz igénybe alvállalkozókat. A fellebbező arra hivatkozik ezzel kapcsolatban, hogy a Törvényszéknek tisztában kellett lennie azzal, hogy mivel nem gyártó, szállítóitól és alvállalkozóitól függ. Úgy tűnik azonban, hogy ez a kifogás a megtámadott ítélet 130. pontjának félreértelmezésén alapszik. Álláspontom szerint a Törvényszék valójában nem arra utalt, hogy a fellebbező maga legyárthatná a szerződés tárgyát képező gépeket és berendezéseket, hanem arra, hogy adott esetben ezeket a Siemens helyett más szállítóktól is beszerezhette volna, például nem európai szállítóktól, ahelyett, hogy a beszerzést alvállalkozókra bízta. A fellebbező által hivatkozott elferdítés, az egyetlen kifogás, amelyet a megtámadott ítélet e pontjával szemben felhozott, így nem áll meg.
iv) A Törvényszék által a fellebbező szerződéseinek felbontásából és kereskedelmi partnereivel fennálló kapcsolatainak megszakadásából származó állítólagos kárának megtérítése iránti kérelmének vizsgálata során értékelt egyéb elemekről
98.
A fellebbező először is arra hivatkozik, hogy a megtámadott ítélet 133. és azt követő pontjaiban a Törvényszék olyan tények bizonyítottságának hiányát állapítja meg, amelyeket a megtámadott ítélet más részeiben bizonyítottnak értékelt.
99.
E tekintetben megjegyzem, hogy a megtámadott ítélet fent említett pontjaiban a Törvényszék végigvizsgálta a fellebbező által benyújtott dokumentumokat, és mindegyikük esetében arra jutott, hogy nem tartalmaznak elegendő bizonyítékot arra nézve, hogy okozati összefüggés állna fenn a Tanácsnak felrótt magatartás és a fellebbezőt abból fakadóan ért kár között, hogy európai szállítóival megszakadtak kereskedelmi kapcsolatai, sem arra nézve, hogy ebből tényleges kára származott. A megtámadott ítélet fellebbező által hivatkozott 88. és 109. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy „a [fellebbezőnek] az atomfegyverek elterjedésében való [részvétele] […] harmadik szervezeteknek – amelyek közül a legtöbb az Unión kívül található – a [fellebbezővel] szembeni magatartását érintette” (az ítélet 88. pontja), és azt, hogy „a kereskedelmi kapcsolatoknak az Unióban lévő szervezetek részéről történő megszakítása a korlátozó intézkedések elfogadásának elkerülhetetlen következménye” (az említett ítélet 109. pontja). Márpedig ezek a részek, ellentétben a fellebbező állításával, nem jelentik sem annak elismerését, hogy az általa hivatkozott kár ténylegesen e kapcsolatok megszakadása miatt következett volna be, sem azét, hogy az említett kár és a korlátozó intézkedések közötti okozati összefüggés állna fenn. Épp ellenkezőleg, a megtámadott ítélet 110. pontjában a Törvényszék világosan kimondta, hogy „a termékek szállításának megtagadása mint olyan nem minősül kárnak”.
100.
A fellebbező ezt követően arra hivatkozik, hogy „rendes körülmények” között „természetes”, hogy egy vállalkozás szállítóival való kereskedelmi kapcsolatainak megszakadása károkat okoz, még nagyobb általánosságban pedig, hogy a korlátozó intézkedéseket éppen azzal a céllal hozzák, hogy az érintett szervezetnek a lehető legnagyobb gazdasági vagy pénzügyi hátrányt okozzák, amit úgy tűnik, hogy a Törvényszék megpróbál tagadni, különösen azáltal, hogy teljesíthetetlen bizonyítási tehernek veti alá.
101.
Ebben a tekintetben kétségtelen, amint azt a Törvényszék maga is elismeri a megtámadott ítélet 147. pontjában, hogy a korlátozó intézkedések célja az érintett szervezetek gazdasági tevékenységük szabad gyakorlásában való korlátozása annak érdekében, hogy magatartásukat az elérni kívánt célkitűzésnek megfelelően befolyásolják. Mindazonáltal e bizonyíték alapján nem feltételezhető, hogy ezek az intézkedések konkrétan tényleges és bizonyos kárt okoztak az érintett személynek, így az az Unió szerződésen kívüli felelősségének megállapítására irányuló eljárásban nem mentesíthet a Tanácsnak felrótt magatartás jogellenességének, a hivatkozott kár ténylegességének és mértékének, valamint e kár és az említett magatartás között fennálló okozati összefüggésnek a bizonyítása alól. A Bíróságnak ugyanis már alkalma nyílt hangsúlyozni, hogy valamely kár tényleges és bizonyos jellege az uniós bíróság által nem állapítható meg absztrakt módon, azt minden elé terjesztett esetben csak a pontos tényállási körülmények ismeretében kell értékelni. (
58
) Ezenkívül, az EUMSZ 340. cikk második bekezdése értelmében az Unió kizárólag azon károkat tartozik megtéríteni, amelyek intézményei vagy alkalmazottai magatartásának következményeként következtek be, ez pedig azt feltételezi, hogy megfelelően közvetlen okozati összefüggésnek kell fennállnia e magatartás és a hivatkozott kár között. (
59
) A jelen esetben egyébiránt nem tűnik úgy, hogy a Törvényszék a szokásostól eltérő vagy teljesíthetetlen bizonyítási terhet rótt volna a fellebbezőre.
102.
A fellebbező további érvei a bizonyítékok Törvényszék általi értékelését vitatják, ennélfogva ezeket el kell utasítani mint elfogadhatatlanokat.
v) Arról a kifogásról, amely szerint a Törvényszék eljárása során nem értékelte méltányosan a fellebbezőt ért károkat
103.
Másodlagosan a fellebbező azt rója fel a Törvényszéknek, hogy eljárása során nem ex aequo et bono, vagyis többek között a forgalmának jelentős csökkenésére és alkalmazottainak tömeges elbocsátására figyelemmel értékelte az őt ért károkat, amelyek a kereskedelmi partnereivel fennálló kapcsolatainak megszakításából származtak, hanem a fellebbező mindennemű kárigényét elutasította.
104.
Ebben a tekintetben elegendő megjegyezni, hogy ahhoz, hogy az értékeléssel kapcsolatban a Törvényszéknek ilyen jellegű kötelezettsége álljon fenn, a fellebbezőnek legalább a hivatkozott károk ténylegességét és az okozati összefüggést bizonyítania kellett volna, amelyre – és ezt a fellebbező érvényesen nem vitatta – a Törvényszék szerint ezzel szemben nem került sor.
105.
A fellebbező által hivatkozott könyvelési kimutatásokkal kapcsolatban megjegyzem, hogy a megtámadott ítélet 145. pontjában a Törvényszék a bizonyítékok értékelésére vonatkozó önálló hatáskörében eljárva megállapította, hogy jóllehet e kimutatások ténylegesen a fellebbező forgalmának jelentős csökkenését mutatják, nem határozzák meg e változás okait, így „lehetetlen annak a meghatározása, hogy az említett csökkenés betudható‑e, valamint adott esetben milyen mértékben tudható‑e be inkább a [fellebbezőt] érintő korlátozó intézkedések elfogadásának és fenntartásának, mint a gazdasági környezet általános változásához hasonló egyéb tényezőknek.”
d) Az első jogalappal kapcsolatos végkövetkeztetés
106.
A fenti megfontolások alapján úgy vélem, hogy a fellebbezés első jogalapját, amely a fellebbező állítólagos vagyoni kárának megtérítése iránti kérelme elutasítása ellen irányul, el kell utasítani.
107.
Mivel a fentiekből az tűnik ki, hogy a fellebbező vagyoni kárának megtérítése iránti kérelmében hivatkozott valamennyi kár esetében nem állnak fenn együttesen a szükséges feltételek a kár tényleges bekövetkezése és mértéke, és/vagy a kár és a Tanácsnak felrótt magatartás közötti okozati összefüggés tekintetében, a fellebbező azon kérelme, hogy a Bíróság korlátlan felülvizsgálati jogkörében eljárva méltányosságból állapítsa meg a hivatkozott kár mértékét, semmi esetre sem elfogadható.
2. A második, a fellebbezőt ért nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelmével kapcsolatban az indokolási kötelezettség és az arányosság elvének megsértésén alapuló fellebbezési jogalapról
108.
A fellebbező szerint a Törvényszék által részére nem vagyoni kártérítés címén megítélt 50000 euró, amely összeg véleménye szerint jelentéktelen, önkényes és indokolatlan módon, valamint az arányosság elvének megsértésével került megállapításra.
109.
Az indokolás hiányosságára alapított kifogással kapcsolatban emlékeztetnék arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében egy ítélet indokolásából világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a Törvényszék érvelésének oly módon, hogy lehetővé tegye az érdekeltek számára, hogy megismerjék a hozott határozat indokolását, és a Bíróságnak, hogy a bírósági felülvizsgálatot gyakorolja. (
60
) A jelen esetben a Törvényszék kellően világosan kifejtette a megtámadott ítélet 86–91. pontjaiban – amelynek tartalmát a fenti 52. pont foglalja össze – azokat a megfontolásokat és egyéb elemeket, amelyek alapján a fellebbezőnek járó kártérítés összegét meghatározta.
110.
Az arányosság elvének megsértésére alapított kifogással kapcsolatban, álláspontom szerint a fellebbező érvelése nem támasztja alá, hogy a Törvényszék értékelése során ilyen hibát vétett volna.
111.
Egyrészről, amikor azt állítja, hogy a Törvényszék nem megfelelő módon vette figyelembe az őt ért kár mértékét, valamint a Tanács által elkövetett jogsértések súlyát, valójában a Törvényszék által meghatározott kárösszeg újbóli megállapítását kéri a Bíróságtól. Márpedig az ítélkezési gyakorlat értelmében, ha a Törvényszék megállapítja, hogy kár keletkezett, egyedül az ő hatáskörébe tartozik a kérelem keretein belül a megfelelő kártérítés mérlegelése. (
61
)
112.
Másrészről, amikor a fellebbező a Törvényszék azon értékelését sérelmezi, amely szerint a szóban forgó jegyzékekbe történt felvételének káros következményei közel három éven keresztül álltak fenn, holott ennek negatív hatásai még továbbra is érintik, elegendő rámutatni arra – ahogyan azt a Tanács is tette –, hogy az Unió kizárólag szervei vagy alkalmazottai jogsértéseinek közvetlen következményeiért tehető felelőssé. Sem az, hogy a fellebbező neve – állítása szerint – az internetes oldalakon a mai napig felmerül a szankciókkal kapcsolatosan, sem az ebből származó állítólagos károk nem tekinthetők ilyen közvetlen következménynek, tekintettel arra, hogy a szóban forgó jegyzékekről a fellebbező nevét 2014. április 16‑án törölték, valamint a jegyzékbevételt megsemmisítő ítéletet 2014. november 25‑én meghozták.
113.
A fenti indokokra tekintettel álláspontom szerint a fellebbezés második jogalapját el kell utasítani.
3. A fellebbezéssel kapcsolatos végkövetkeztetés
114.
A fenti megállapításokra tekintettel úgy vélem, hogy a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.
IV – Végkövetkeztetések
A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság:
—
utasítsa el teljes egészében a Safa Nicu Sepahan Co. fellebbezését és az Európai Unió Tanácsának csatlakozó fellebbezését,
—
a Bíróság eljárási szabályzata 138. cikke (2) és (3) bekezdésének, valamint 140. cikke (1) bekezdésének megfelelően kötelezze a Safa Nicu Sepahan Co.‑t, az Európai Unió Tanácsát, valamint Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságát saját költségeik viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	Rámutatnék, hogy a Törvényszék által megsemmisített jogi aktusokat az EUMSZ 215. cikk alapján fogadták el, tehát a közös kül‑ és biztonságpolitika (KKBP) keretén kívül. Így ezek a jogi aktusok az EUSZ 19. cikk értelmében az Unió bíróságainak általános hatáskörébe tartoznak (ebben a tekintetben lásd: Wathelet főtanácsnok Rosneft ügyre vonatkozó indítványa [C‑72/15, EU:C:2016:381, 48. pont]). Ebből következően a Törvényszék rendelkezett hatáskörrel a fellebbező kártérítési keresetének elbírálására, amelyet a hivatkozott aktusok elfogadásából származó kárának megtérítése érdekében nyújtott be; ezt egyébiránt a Tanács sem a Törvényszék, sem a Bíróság előtt nem vitatta.
(
3
)	A 2010/413 határozat módosításáról szóló, 2011. május 23‑i tanácsi határozat (HL 2011. L 136., 65. o.).
(
4
)	Az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről és a 2007/140/KKBP közös álláspont hatályon kívül helyezéséről szóló, 2010. július 26‑i tanácsi határozat (HL 2010. L 195., 39. o.; helyesbítés: HL 2010. L 197., 19. o.).
(
5
)	A 961/2010 rendelet végrehajtásáról szóló, 2011. május 23‑i tanácsi rendelet (HL 2011. L 136., 26. o.).
(
6
)	Az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről és a 423/2007/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2010. október 25‑i tanácsi rendelet (HL 2010. L 281., 1. o.).
(
7
)	A 2010/413 határozat módosításáról szóló, 2011. december 1‑jei tanácsi határozat (HL 2011. L 319., 71. o.).
(
8
)	A 961/2010 rendelet végrehajtásáról szóló, 2011. december 1‑jei tanácsi rendelet (HL 2011. L 319., 11. o.).
(
9
)	Az Iránnal szemben elfogadott korlátozó intézkedésekről és a 961/2010/EU rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2012. március 23‑i rendelet (HL 2012. L 88., 1. o.).
(
10
)	A 2010/413 határozat módosításáról szóló, 2014. április 16‑i tanácsi határozat (HL 2014. L 119., 65. o.).
(
11
)	A 267/2012 rendelet végrehajtásáról szóló, 2014. április 16‑i tanácsi rendelet (HL 2014. L 119., 1. o.).
(
12
)	A Törvényszék megállapította, hogy a fellebbező már nem vitatja, hogy a kérdéses felvétel érintette őt, így arra a következtetésre jutott, hogy már nincs szükség az első jogalap vizsgálatára (a megtámadott ítélet 23–25. pontjai).
(
13
)	Ezzel szemben a fellebbező „leányvállalatai” neve felvételének a megsemmisítése iránti kérelmet mint elfogadhatatlant elutasították (lásd a megtámadott ítélet 41–44. pontját).
(
14
)	A Bíróság eljárási szabályzatának 174. cikke értelmében a „válaszbeadványban foglalt kérelmeknek a fellebbezésnek egészben vagy részben történő helyt adására vagy a fellebbezés egészben vagy részben történő elutasítására kell irányulniuk”.
(
15
)	Az eljárási szabályzat 179. cikke értelmében „csatlakozó fellebbezés előterjesztése esetén a […] a fellebbező […] válaszbeadványt [nyújthat] be, amelynek tárgya az e csatlakozó fellebbezésben felhozott jogalapokra korlátozódik”.
(
16
)	Lásd a jelen indítvány 29. pontját.
(
17
)	Lásd többek között: 2008. szeptember 9‑iFIAMM és társai kontra Tanács és Bizottság ítélet (C‑120/06 P és C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 106. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
18
)	Lásd többek között: 1996. március 5‑iBrasserie du pêcheur és Factortame ítélet (C‑46/93 és C‑48/93, EU:C:1996:79, 51. pont); 2000. július 4‑iBergaderm és Goupil kontra Bizottság ítélet (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 41. és 42. pont); 2002. december 10‑iBizottság kontra Camar és Tico ítélet (C‑312/00 P, EU:C:2002:736, 53. pont); 2003. július 10‑iBizottság kontra Fresh Marine ítélet (C‑472/00 P, EU:C:2003:399, 25. pont).
(
19
)	Lásd: 1996. március 5‑iBrasserie du pêcheur és Factortame ítélet (C‑46/93 és C‑48/93, EU:C:1996:79, 55. pont); 2000. július 4‑iBergaderm és Goupil kontra Bizottság ítélet (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 43. pont); 2002. december 10‑iBizottság kontra Camar és Tico ítélet (C‑312/00 P, EU:C:2002:736, 54. pont); 2003. július 10‑iBizottság kontra Fresh Marine ítélet (C‑472/00 P, EU:C:2003:399, 26. pont).
(
20
)	Lásd: 2000. július 4‑iBergaderm és Goupil kontra Bizottság ítélet (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 44. pont); 2002. december 10‑iBizottság kontra Camar és Tico ítélet (C‑312/00 P, EU:C:2002:736, 54. pont); 2003. július 10‑iBizottság kontra Fresh Marine ítélet (C‑472/00 P, EU:C:2003:399, 26. pont).
(
21
)	Lásd: 1996. március 5‑iBrasserie du pêcheur és Factortame ítélet (C‑46/93 és C‑48/93, EU:C:1996:79, 57. pont).
(
22
)	Lásd a megtámadott ítélet 38. pontját.
(
23
)	A megtámadott ítélet 56. és 57. pontja.
(
24
)	Lásd még a megtámadott ítélet 58. pontját.
(
25
)	A megtámadott ítélet 59. pontja, kiemelés tőlem.
(
26
)	Lásd többek között: 2007. január 18‑iPKK és KNK kontra Tanács ítélet (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, 109–111. pont); 2010. június 29‑iE és F ítélet (C‑550/09, EU:C:2010:382, 57. pont); 2012. március 21‑iFulmen kontra Tanács ítélet (T‑439/10 és T‑440/10, EU:T:2012:142, 96. és 97. pont); 2012. március 13‑iMelli Bank kontra Tanács ítélet (C‑380/09 P, EU:C:2012:137, 46. pont); 2013. július 18‑iBizottság és társai kontra Kadi ítélet (C‑584/10 P, C‑593/10 P és C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 142. pont); 2006. december 12‑iOrganisation des Modjahedines du peuple d’Iran kontra Tanács ítélet (T‑228/02, EU:T:2006:384, 159. pont). Érdemes megjegyezni, hogy a 2016. február 18‑iTanács kontra Bank Mellat ítéletben (C‑176/13 P, EU:C:2016:96) a Bíróság megerősítette a Tanács azon kötelezettségét, mely szerint az elfogadott korlátozó intézkedések megalapozottságát olyan információkkal és bizonyítékokkal kell alátámasztania, hogy azok jogszerűsége az uniós bíróság által felülvizsgálható legyen (109–112. pont), miközben azt is kimondta, hogy a Tanács a jegyzékbevétellel kapcsolatos első intézkedésnél nem köteles ezen elemek relevanciájának és megalapozottságának vizsgálatára, amennyiben azokat valamely tagállam vagy az Unió főképviselője hozta tudomására (88–91. pont).
(
27
)	A megtámadott ítélet 38. pontja.
(
28
)	A Tanács kontra Manufacturing Support & Procurement Kala Naft ügyre vonatkozó indítvány (C‑348/12 P, EU:C:2013:470) 171. pontja; lásd ugyanezen indítvány 172. és 174. pontját is.
(
29
)	Ezen ítélet 109. és 110. pontja.
(
30
)	Lásd az említett ítélet 109–111. pontját.
(
31
)	Az indokolás kérdése, amely egy lényeges eljárási szabályra vonatkozik, egyértelműen – ahogy azt a Bíróság számtalanszor hangsúlyozta – elkülönül az állítólagos magatartás bizonyításának kérdésétől, amely a szóban forgó jogi aktus érdemi jogszerűségéhez tartozik, és magában foglalja az ezen jogi aktusban említett tények helytállóságának vizsgálatát, valamint ezen tényeknek az érintett személlyel szembeni korlátozó intézkedések alkalmazását igazoló tényezőknek történő minősítését, lásd többek között: 2012. november 15‑iTanács kontra Bamba ítélet (C‑417/11 P, EU:C:2012:718, 60. pont).
(
32
)	Lásd az említett ítélet 57. pontját, kiemelés tőlem. Ugyanebben a pontban a Bíróság hozzáfűzte, hogy az ilyen felülvizsgálat lehetősége elengedhetetlen a szóban forgó intézkedések elfogadásának alapjául szolgáló követelmények – a jelen esetben a nemzetközi terrorizmus elleni küzdelem követelményei, valamint a szabadságok és az alapvető jogok védelme – közötti igazságos egyensúly biztosításának lehetővé tételéhez. Ugyanebben a témakörben, a 2008. szeptember 3‑iKadi és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság ítéletben (C‑402/05 P és C‑415/05 P, EU:C:2008:461) a Bíróság már egyebek mellett leszögezte, hogy az olyan korlátozó intézkedések, mint amilyeneket az ítélet tárgyát képező ügyben vitattak, nem kerülnek ki az uniós bíróság felülvizsgálata alól, pusztán azon ténynél fogva, hogy az azokat megállapító jogi aktus olyan érzékeny területeket érint, mint a nemzetbiztonság és a terrorizmus elleni küzdelem (lásd különösen a 343. pontot; lásd továbbá az említett ítélet 281., 326. és 350–351. pontját).
(
33
)	A Tanács által többek között a Tanács kontra Manufacturing Support & Procurement Kala Naft ügyben képviselt álláspontról van (lásd Bot főtanácsnok ezen ügyre vonatkozó indítványát, C‑348/12 P, EU:C:2013:470, 88. pont).
(
34
)	Lásd többek között: 2000. július 4‑iBergaderm és Goupil kontra Bizottság ítélet (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 40. pont).
(
35
)	Lásd a megtámadott ítélet 86. és 87. pontját.
(
36
)	Lásd többek között: 1981. július 9‑iKrecké kontra Bizottság ítélet (59/80 és 129/80, nem tették közzé, EU:C:1981:170, 73. és 74. pont); 1985. október 7‑ivan der Stijl kontra Bizottság ítélet (128/84, EU:C:1985:395, 26. pont); 1987. július 9‑iHochbaum és Rawes kontra Bizottság ítélet (44/85, 77/85, 294/85 és 295/85, EU:C:1987:348, 22. pont); 1999. július 6‑iSéché kontra Bizottság ítélet (T‑112/96 és T‑115/96, EU:T:1999:134, 281. pont); 2004. december 16‑iDe Nicola kontra EBB ítélet (T‑120/01 és T‑300/01, EU:T:2004:367, 73. pont); 2015. szeptember 18‑iWahlström kontra Frontex ítélet (T‑653/13 P, EU:T:2015:652, 82–85. pont).
(
37
)	Kiemelés tőlem.
(
38
)	Kiemelés tőlem. Ugyanez a megfogalmazás – néhol apró módosításokkal – használatos valamennyi közszolgálati jogvitában, ahol a szóban forgó elv alkalmazandó.
(
39
)	Lásd például: 1993. október 26‑iCaronna kontra Bizottság ítélet (T‑59/92, EU:T:1993:91, 107. pont); 2004. június 10‑iFrançois kontra Bizottság ítélet (T‑307/01, EU:T:2004:180, 110. pont).
(
40
)	Lásd: 1995. október 11‑iBaltsavias kontra Bizottság ítélet (T‑39/93 és T‑553/93, EU:T:1995:177, 86. pont); 2000. június 16‑iC. kontra Tanács ítélet (T‑84/98, EU:T:2000:156, 101. pont).
(
41
)	Lásd: 2005. november 24‑iMarcuccio kontra Bizottság ítélet (T‑236/02, EU:T:2005:417, 234. és 237. pont).
(
42
)	Lásd ebben az értelemben: 1990. február 7‑iCulin kontra Bizottság (C‑343/87, EU:C:1990:49, 27. és 28. pont); 2006. június 6‑iGirardot kontra Bizottság ítélet (T‑10/02, EU:T:2006:148, 131. pont).
(
43
)	Lásd: 1990. február 7‑iCulin kontra Bizottság ítélet (C‑343/87, EU:C:1990:49, 27–28. pont); 2000. március 23‑iRudolph kontra Bizottság ítélet (T‑197/98, EU:T:2000:86, 98. pont); 2004. június 10‑iFrançois kontra Bizottság ítélet (T‑307/01, EU:T:2004:180, 110. pont); 2010. december 9‑iBizottság kontra Strack ítélet (T‑526/08 P, EU:T:2010:506, 108. pont); 2012. október 2‑iQ kontra Bizottság ítélet (F‑52/05 RENV, EU:F:2012:139, 273. pont).
(
44
)	Lásd az említett ítélet 70. pontját.
(
45
)	Ellentétben a megtámadott ítélettel, a 2016. február 18‑iJannatian kontra Tanács ítéletben (T‑328/14, nem tették közzé, EU:T:2016:86, 62–66. pont) az ügy valamennyi körülményének értékelését követően a Törvényszék arra a következtetésre jutott kiegészítő indokolásában, hogy a megsemmisítés megfelelően orvosolta a fellebbezőt ért nem vagyoni károk összességét.
(
46
)	A fellebbező a megtámadott ítélet 88., 109., 145. és 147. pontjaira utal.
(
47
)	Lásd többek között: 2008. szeptember 9‑iFIAMM és társai kontra Tanács és Bizottság ítélet (C‑120/06 P és C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 106. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
48
)	Lásd: 1997. szeptember 16‑iBlackspur DIY és társai kontra Tanács és Bizottság ítélet (C‑362/95 P, EU:C:1997:401, 31. pont); 2009. július 16‑iSELEX Sistemi Integrati kontra Bizottság ítélet (C‑481/07 P, nem tették közzé, EU:C:2009:461, 36. pont).
(
49
)	Lásd: 1976. május 21‑iRoquette frères kontra Bizottság ítélet (26/74, EU:C:1976:69, 22. és 23. pont); 1997. szeptember 16‑iBlackspur DIY és társai kontra Tanács és Bizottság ítélet (C‑362/95 P, EU:C:1997:401, 31. pont).
(
50
)	Lásd többek között: 2015. december 3‑iPP Nature‑Balance Lizenz kontra Bizottság ítélet (C‑82/15 P, nem tették közzé, EU:C:2015:796, 26. és 27. pont).
(
51
)	Lásd többek között: 2007. július 18‑iIndustrias Químicas del Vallés kontra Bizottság ítélet (C‑326/05 P, EU:C:2007:443, 60. és 63. pont).
(
52
)	Konkrétan a várható haszon tekintetében a fellebbezőre háruló bizonyítási teherrel kapcsolatban emlékeztetnék arra, hogy amennyiben valamely elmaradt haszon értékének, tehát feltételezett gazdasági ügyletek értékének meghatározásáról van szó, nehéz, sőt egyenesen lehetetlen a fellebbező számára az általa feltételezetten elszenvedett kár pontos számszerűsítése; ez ugyanakkor nem mentesíti a fellebbezőt a hivatkozott kárra vonatkozó bizonyítás terhe alól. Noha ugyanis valamely elmaradt haszon értéke szükségszerűen hipotetikus adatnak minősül, amelyet a bizonyos számítási mód hiányában becsléssel kell megállapítani, azon adatokat, amelyeken e becslés alapul, az ezekre hivatkozó fél bizonyíthatja, illetve a lehető legteljesebb mértékben neki kell bizonyítania (lásd: 2010. április 28‑iBST kontra Bizottság ítélet, T‑452/05, EU:T:2010:167, 167. és 168. pont).
(
53
)	A fellebbező forgalmának és nyereségének jelentős csökkenésére is hivatkozik, valamint arra, hogy számos alkalmazottját el kellett bocsátania, és egyéb váratlan költségei is felmerültek.
(
54
)	Jóllehet a fellebbező nem terjesztett elő a tények hibás minősítésére alapított kifogást a Törvényszék azon következtetésével kapcsolatban, amely szerint a Tanácsnak felrótt magatartás és a Mobarakehvel kötött szerződés felmondása közötti okozati összefüggés nem került bizonyításra, mégis emlékeztetnék arra, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében a közvetlen károk azok, amelyek a felelős jogalany jogellenes aktusából származnak és függetlenek egyéb pozitív vagy negatív okok felmerülésétől (lásd: Trabucchi főtanácsnok Compagnie Continentale France kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványa [169/73, EU:C:1974:32, 4. pont]), mivel a felrótt magatartásnak kell a kár meghatározó okát képeznie, lásd: 2011. március 31‑iMauerhofer kontra Bizottság végzés (C‑433/10 P, nem tették közzé, EU:C:2011:204, 127. pont).
(
55
)	2009. július 16‑iBizottság kontra Schneider Electric ítélet (C‑440/07 P, EU:C:2009:459, 192. pont).
(
56
)	2009. július 16‑iBizottság kontra Schneider Electric ítélet (C‑440/07 P, EU:C:2009:459, 193. pont).
(
57
)	1992. január 30‑iFinsider és társai kontra Bizottság ítélet (C‑363/88 és C‑364/88, EU:C:1992:44, 24. és 25. pont).
(
58
)	Lásd: 2000. június 15‑iDorsch Consult kontra Tanács és Bizottság ítélet (C‑237/98 P, EU:C:2000:321, 25. pont).
(
59
)	Lásd: 1982. május 19‑iDumortier és társai kontra Tanács ítélet (64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 és 45/79, EU:C:1982:184, 21. pont); 2010. március 18‑iTrubowest Handel és Makarov kontra Tanács és Bizottság ítélet (C‑419/08 P, EU:C:2010:147, 53. pont); 2006. május 10‑iGalileo International Technology és társai kontra Bizottság ítélet (T‑279/03, EU:T:2006:121, 130. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
60
)	Lásd többek között: 2013. május 8‑iEni kontra Bizottság ítélet (C‑508/11 P, EU:C:2013:289, 74. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
61
)	Lásd: 1994. június 1‑jei Bizottság kontra Brazzelli Lualdi és társai ítélet (C‑136/92 P, EU:C:1994:211, 66. pont).