62022CJ0130
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
2024. december 12. (
*1
)
„Fellebbezés – Közszolgálat – Az Európai Unió tisztviselőinek személyzeti szabályzata és az Európai Unió egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételek – Ideiglenes alkalmazottak – Határozatlan időre szóló szerződés megszüntetése – Felmondási idő – A lojalitási és titoktartási kötelezettség fennmaradása – Fegyelmi eljárás – Az igazgatási vizsgálat megindítása – Az eljárás megszüntetése – A kinevezésre jogosult hatóságnak felróható jogellenes magatartás – Nem vagyoni kár – Bizonyíték – Az Unió szerződésen kívüli felelőssége megállapításának feltételei”
A C‑130/22. P. sz. ügyben,
DD (képviseli: N. Lorenz Rechtsanwältin)
fellebbezőnek
az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2022. február 24‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
a másik fél az eljárásban:
az Európai Unió Alapjogi Ügynöksége (FRA) (képviselik kezdetben: M. O’Flaherty, később: S. Rautio, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: B. Wägenbaur Rechtsanwalt),
alperes az elsőfokú eljárásban,
A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
tagjai: I. Jarukaitis, a negyedik tanács elnöke, az ötödik tanács elnökeként eljárva, E. Regan és Csehi Z. (előadó) bírák,
főtanácsnok: P. Pikamäe,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Fellebbezésével DD az Európai Unió Törvényszéke 2021. december 21‑iDD kontra FRA ítéletének (T‑703/19, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2021:923) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítéletben a Törvényszék elutasította az EUMSZ 270. cikken alapuló, lényegében a fellebbező által állítólagosan elszenvedett, az Európai Unió Alapjogi Ügynökségén (FRA) igazgatási eljárás megindítása és lefolytatása által okozott, méltányosan 50000 euróra becsült nem vagyoni kár megtérítésére irányuló keresetet.
Jogi háttér
A személyzeti szabályzat
2
Az Európai Unió tisztviselőinek személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 11. cikkének első bekezdése a következőket mondja ki:
„A tisztviselő feladatainak ellátása során és magatartásának meghatározásakor kizárólag az [Európai] Unió érdekeit tartja szem előtt. A tisztviselő az intézményén kívül egyetlen kormánytól, hatóságtól, szervezettől vagy személytől sem kérhet vagy fogadhat el utasításokat. A rábízott feladatokat tárgyilagosan, pártatlanul és az Unióhoz való hűségre vonatkozó kötelezettsége betartásával végzi.”
3
A személyzeti szabályzat 12a. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A tisztviselő tartózkodik a pszichológiai [helyesen: lelki] vagy szexuális zaklatás minden formájától.”
4
A személyzeti szabályzat 17. cikke értelmében:
„(1)   A tisztviselő tartózkodik a feladatainak ellátása során tudomására jutott információk jogosulatlan nyilvánosságra hozatalától, kivéve, ha az említett információt már nyilvánosságra hozták, vagy az a nyilvánosság számára hozzáférhető.
(2)   A tisztviselőt ez a kötelezettség a szolgálati jogviszonyának megszűnését követően is terheli.”
5
A személyzeti szabályzat 25. cikkének második bekezdése értelmében:
„Az e személyzeti szabályzat alapján egy meghatározott személyre vonatkozóan hozott minden határozatot írásban haladéktalanul közölni kell az érintett tisztviselővel. A tisztviselőt hátrányosan érintő minden határozatnak tartalmaznia kell az alapjául szolgáló indokokat.”
6
A személyzeti szabályzat 86. cikke értelmében:
„(1)   Azon tisztviselő vagy volt tisztviselő, aki az e személyzeti szabályzat szerinti kötelezettségeit szándékosan vagy gondatlanságból megsérti, fegyelmi intézkedéssel sújtható.
(2)   Amennyiben a kinevezésre jogosult hatóság vagy az [Európai Csalás Elleni Hivatal (OLAF)] az (1) cikk [helyesen: (1) bekezdés] értelmében vett mulasztás bizonyítékáról szerez tudomást, igazgatási vizsgálatot indíthat annak igazolására, hogy az említett mulasztás valóban megtörtént.
(3)   A fegyelmi szabályokat, eljárásokat és intézkedéseket, valamint az igazgatási vizsgálatokra vonatkozó szabályokat és eljárásokat a IX. melléklet állapítja meg.”
7
A személyzeti szabályzat IX. mellékletének 1. cikke kimondja:
„(1)   Minden olyan esetben, amikor az OLAF vizsgálata egy intézmény tisztviselője vagy volt tisztviselője személyes érintettségének lehetőségét tárja fel, az említett személyt sürgősen tájékoztatni kell, feltéve, hogy ez a vizsgálat szempontjából nem hátrányos. Egy tisztviselőt név szerint megemlítő következtetéseket semmiképpen nem lehet levonni, ha a vizsgálat anélkül zárult le, hogy a tisztviselőnek lehetőséget biztosítottak volna a rá vonatkozó tényekkel kapcsolatban észrevételei megtételére. A következtetésekben hivatkozni kell ezekre az észrevételekre.
[…]
(3)   Amennyiben egy OLAF‑vizsgálatot követően nem indítható eljárás [helyesen: semmilyen terhelő tény nem állapítható meg] azzal a tisztviselővel szemben, akiről állításokat tettek, a szóban forgó vizsgálatot további eljárás nélkül, az OLAF igazgatójának határozatával kell lezárni, aki írásban tájékoztatja erről a tisztviselőt és intézményét. A tisztviselő kérheti e határozat iktatását személyes aktájában.”
8
A személyzeti szabályzat IX. melléklete 2. cikkének (1) bekezdése szerint:
„A kinevezésre jogosult hatóság által végzett más közigazgatási vizsgálatokra – a szükséges változtatásokkal – az e melléklet 1. cikkében meghatározott szabályokat kell alkalmazni.”
9
A személyzeti szabályzat IX. mellékletének 3. cikke kimondja:
„Azt követően, hogy az érintett tisztviselőt értesítették az aktákban lévő valamennyi bizonyítékról, valamint az érintett tisztviselő meghallgatása után, a kinevezésre jogosult hatóság a vizsgálati jelentés alapján a következőképpen járhat el:
a)
úgy határozhat, hogy nem indít eljárást a tisztviselő ellen [helyesen: semmilyen terhelő tény nem állapítható meg a tisztviselővel szemben]; ez esetben a tisztviselőt ennek megfelelően írásban tájékoztatják; vagy
b)
úgy határozhat, hogy a kötelességszegés vagy annak gyanúja ellenére nem indít eljárást, és megfelelő esetben figyelmeztetést intéz a tisztviselőhöz; vagy
c)
a személyzeti szabályzat 86. cikkének értelmében vett kötelességszegés eseteiben:
i.
úgy határozhat, hogy megindítja az e melléklet 4. szakaszában előírt fegyelmi eljárást, vagy
ii.
úgy határozhat, hogy a fegyelmi tanács előtt indít fegyelmi eljárást.”
10
A személyzeti szabályzat IX. mellékletének 29. cikke kimondja:
„Ha egy tisztviselő ellen az e melléklet 1. cikkének (3) bekezdése és 22. cikkének (2) bekezdése alapján nem indítottak eljárást [helyesen: Ha egy tisztviselővel szemben az e melléklet 1. cikkének (3) bekezdése és 22. cikkének (2) bekezdése alapján semmilyen terhelő tényt nem állapítottak meg], a tisztviselőnek joga van kérni, hogy a kinevezésre jogosult hatóság határozatának megfelelő nyilvánosságával hozzák helyre elszenvedett sérelemét.”
Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek
11
Az Európai Unió egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételek 47. cikkének szövege a következő:
„Az elhalálozás miatti megszűnés esetén kívül az ideiglenes alkalmazott szolgálati viszonya megszűnik: […]
c) határozatlan időre szóló szerződés esetén:
[…]
i)
a szerződésben meghatározott felmondási idő végén; a felmondási idő teljesített szolgálati évenként nem lehet rövidebb egy hónapnál, de legalább három hónap és legfeljebb tíz hónap. […]
[…]”
A 45/2001/EK rendelet
12
A személyes adatok közösségi intézmények és szervek által történő feldolgozása [helyesen: kezelése] tekintetében az egyének védelméről, valamint az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló, 2000. december 18‑i 45/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2001. L 8., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 26. kötet, 102. o.) 4. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezett:
„A személyes adatok:
a)
feldolgozását tisztességesen és jogszerűen kell végezni;
[…]”
Az eljárás előzményei
13
A megtámadott ítélet 1–26. pontja az alábbiak szerint ismerteti a jogvita előzményeit.
„1
A felperest, DD‑t 2000. augusztus 1‑jén vette fel a Rasszizmus és Idegengyűlölet Európai Megfigyelőközpontja (EUMC), jelenleg az Európai Unió Alapjogi Ügynöksége (FRA) az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 2. cikkének a) pontja szerinti ideiglenes alkalmazottként. Kezdetben határozott idejű szerződéssel alkalmazták, majd 2006. december 16‑tól határozatlan időre szóló szerződést kötöttek vele.
2
A 2013. június 13‑i levelében az FRA igazgatója közölte a felperessel azon határozatát, hogy megszünteti a határozatlan időre szóló szerződését, és arra kérte, hogy »az [ugyanezen a napon] kezdődő és [2014. április 12‑én] lejáró« felmondási idő alatt ne jelenjen meg a munkahelyén.
3
Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 47. cikke c) pontjának i. alpontjában előírt tíz hónapos felmondási idő 2014. április 13‑án járt le. A felmondási idő alatt a felperes mentesült a munkavégzésre és az FRA helyiségeiben való megjelenésre vonatkozó kötelezettsége alól.
4
2014. március 5‑i és október 9‑i elektronikus levelekben (a továbbiakban együttesen: vitatott elektronikus levelek) a felperes a magán e‑mail‑címéről továbbította A‑nak, az FRA volt tisztviselőjének az FRA bizonyos bizalmas jellegű belső információit. Olyan dokumentumokról volt szó, amelyek többek között az FRA által a korábbi jogi tanácsadójának, B‑nek teljesített kifizetések listáját tartalmazták.
5
2015. március 20‑án az FRA igazgatója a […] személyzeti szabályzat IX. mellékletének 2. cikke alapján igazgatási vizsgálatot indított, amely lényegében az FRA belső dokumentumainak az FRA‑n kívülre történő továbbításának körülményeire vonatkozott (a továbbiakban […]: igazgatási vizsgálat).
6
Az [igazgatási] vizsgálatot három határozat (a továbbiakban együttesen: az igazgatási vizsgálat megindítására vonatkozó határozatok) alapján folytatták le, nevezetesen először is az igazgatási vizsgálat megindításáról szóló, 2015. március 20‑i DIR/003/2015 határozat (a továbbiakban: az igazgatási vizsgálat megindításáról szóló határozat), másodszor az igazgatási vizsgálat terjedelmének kiterjesztéséről szóló, 2016. március 3‑i DIR/004/2016 határozat (a továbbiakban: az igazgatási vizsgálat kiterjesztéséről szóló határozat […]), harmadszor pedig a vizsgálóbizottság kijelöléséről szóló, 2016. március 18‑i DIR/005/2016 határozat.
7
A 2015. október 8‑iDD kontra FRA ítéletével (F‑106/13 és F‑25/14, EU:F:2015:118) a Közszolgálati Törvényszék megsemmisítette a fenti 2. pontban említett megszüntető határozatot. Ezzel szemben elutasította a felperes nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelmét.
8
A felperes fellebbezést nyújtott be a Közszolgálati Törvényszék ítéletével szemben, amelyet a Törvényszék a 2017. július 19‑iDD kontra FRA ítélettel (T‑742/15 P, […], EU:T:2017:528) elutasított.
9
2016. február 29‑én az FRA a 2015. október 8‑iDD kontra FRA ítélet (F‑106/13 és F‑25/14, EU:F:2015:118) végrehajtása keretében visszahelyezte a felperest a munkakörébe.
10
2016. március 30‑án az FRA feljegyzést küldött a felperesnek, amelyben tájékoztatta egyrészt az igazgatási vizsgálat megindításáról, másrészt pedig a 2016. április 5‑re kitűzött meghallgatásról.
11
Az ugyanezen a napon folytatott elektronikus levélváltásban a felperes azt kérte az FRA‑tól, hogy terjessze elő az ellene felhozott terhelő bizonyítékokat. A felperes kérésére a vizsgálók ugyanezen a napon elküldtek neki bizonyos dokumentumokat, köztük a 2014. október 9‑i elektronikus levelének másolatát.
12
A 2016. április 4‑i elektronikus levelében a fenti 11. pontban említett elektronikus levél kiegészítéseként az FRA további bizonyítékokat küldött a felperesnek, köztük a 2014. március 5‑i elektronikus levelének másolatát.
13
2016. április 5‑én az FRA vizsgálói meghallgatták a felperest és hét másik tanút.
14
2016. október 10‑én a felperest tájékoztatták arról, hogy a vizsgálati jelentés [(a továbbiakban: vizsgálati jelentés)] elkészült.
15
2016. október 12‑én a felperes azt kérte az FRA‑tól, hogy küldje meg számára a vizsgálati jelentés következtetéseit, a vizsgálat következtetéseit, valamint a vele szemben megfogalmazott állításokhoz közvetlenül kapcsolódó minden egyéb dokumentumot.
16
A 2016. október 20‑i elektronikus levelében a fenti 15. pontban említett elektronikus levélre válaszul az Európai Unió Alapjogi Ügynöksége elküldte a felperesnek a vizsgálati jelentés következtetéseit.
17
2016. november 17‑én a felperest a személyzeti szabályzat IX. mellékletének 3. cikke értelmében vett, 2016. december 6‑ra kitűzött meghallgatásra hívták. Ez alkalommal a felperes megkapta a vizsgálati jelentés másolatát és annak mellékleteit is.
18
2016. december 5‑én az FRA tájékoztatta a felperest, hogy a fenti 17. pontban említett meghallgatást későbbi időpontra halasztották.
19
A meghallgatására 2017. január 12‑én került sor. Ezen a meghallgatáson a felperes írásbeli nyilatkozatot nyújtott be, amelyben azt állította, hogy a 2014. október 9‑i elektronikus levelet kiszivárogtatták az FRA‑n belül, és kérte, hogy a tárgyban indítsanak belső vizsgálatot.
20
2017. január 13‑án a felperes megkapta a fenti 19. pontban említett meghallgatás jegyzőkönyvét.
21
2017. január 20‑án a felperes elküldte az FRA igazgatójának a vizsgálati jelentésre vonatkozó záró észrevételeit.
22
2017. április 28‑án az FRA igazgatója úgy határozott, hogy az igazgatási vizsgálatot további intézkedés nélkül megszünteti. Ezt a határozatot 2017. május 4‑én kézbesítették a felperesnek.
23
2018. augusztus 27‑én a felperes a […] személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése szerinti kérelmet nyújtott be, amelyben először is hozzáférést kért bizonyos dokumentumokhoz, nevezetesen az igazgatási vizsgálat megindítására vonatkozó határozatokhoz, valamint az FRA humánerőforrás‑vezetőjének az igazgatónak címzett 2015. március 20‑i feljegyzéséhez […], másodszor az igazgatási vizsgálat bizalmas jellegének megsértésére vonatkozó vizsgálat megindítását, harmadszor pedig az FRA által az igazgatási vizsgálat során tanúsított jogellenes magatartása miatt állítása szerint elszenvedett nem vagyoni kár megtérítését kérte.
24
2018. december 21‑én az FRA igazgatója részben helyt adott a 2018. augusztus 27‑i kérelemnek, és hozzáférést biztosított a felperes számára az általa kért, a fenti 23. pontban említett bizonyos dokumentumokhoz (a továbbiakban: 2018. december 21‑i határozat). A felperesnek elküldött dokumentumok között szerepeltek az igazgatási vizsgálat megindítására vonatkozó határozatok. Az említett kérelmet az ezt meghaladó részében elutasították.
25
2019. március 5‑én a felperes a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszt nyújtott be a 2018. december 21‑i határozat ellen […]
26
2019. június 24‑i határozatával az FRA igazgatója közölte a felperessel a 2015. március 20‑i feljegyzést, az ezt meghaladó részében pedig elutasította a fenti 25. pontban említett panaszt (a továbbiakban: 2019. június 24‑i határozat).”
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
14
A Törvényszék Hivatalához 2019. október 11‑én benyújtott keresetlevelével a fellebbező előterjesztette a jelen ítélet 1. pontjában említett keresetet.
15
Első kereseti kérelmének alátámasztására, amelyben azt kérte, hogy a Törvényszék kötelezze az FRA‑t az ez utóbbi által mind az igazgatási vizsgálat megindításakor, mind pedig annak során elkövetett jogsértések miatt állítólagosan elszenvedett nem vagyoni kár megtérítésére, a fellebbező kilenc, az FRA jogellenes magatartásaira (a továbbiakban együttesen: jogellenes magatartások) alapított jogellenességi kifogásra hivatkozott, amelyek a következőkből erednek:
–
az első abból, hogy a vizsgálóknak nem volt elegendő felhatalmazásuk arra, hogy megvizsgálják egyrészt a személyzeti szabályzat 11. és 17. cikkének megsértését, másrészt a 2014. március 5‑i elektronikus levelet, így az igazgatási vizsgálatnak nem volt jogalapja, és megsértette a személyzeti szabályzat 86. cikkének (2) bekezdését, valamint az FRA igazgatótanácsának az igazgatási vizsgálatok és fegyelmi eljárások lefolytatásáról szóló, 2013. május 22‑i 2013/01 határozatának 2. cikkét (a továbbiakban: első jogellenességi kifogás);
–
a második abból, hogy az igazgatási vizsgálat megindításáról szóló határozatot nem alapozta meg észszerű gyanú (a továbbiakban: második jogellenességi kifogás);
–
a harmadik abból, hogy az FRA nem tájékoztatta megfelelő időben az igazgatási vizsgálat megindításáról, és nem közölte vele az arra vonatkozó határozatokat (a továbbiakban: harmadik jogellenességi kifogás);
–
a negyedik abból, hogy az igazgatási eljárás időtartama túlzott és észszerűtlen jellegű volt (a továbbiakban: negyedik jogellenességi kifogás);
–
az ötödik abból, hogy a vizsgálatot megszüntető határozat nem tartalmazott indokolást (a továbbiakban: ötödik jogellenességi kifogás);
–
a hatodik abból, hogy a vizsgálati jelentés jogilag téves és nyilvánvaló értékelési hibát tartalmaz;
–
a hetedik abból, hogy az FRA megsértette az igazgatási vizsgálat bizalmas jellegét;
–
a nyolcadik abból, hogy az FRA megsértette a 45/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének a) pontját és 5. cikke (1) bekezdésének a) pontját (a továbbiakban: nyolcadik jogellenességi kifogás), és
–
a kilencedik abból, hogy az FRA megsértette a gondoskodási kötelezettségét, nem volt objektív és a pártatlan, valamint visszaélt a hatáskörével (a továbbiakban: kilencedik jogellenességi kifogás).
16
A megtámadott ítéletben a Törvényszék megállapította, hogy a harmadik és a negyedik jogellenességi kifogás megalapozott. Mindazonáltal úgy ítélte meg, hogy a jelen ügyben nem teljesültek az uniós intézmény vagy szerv felelőssége megállapításának feltételei. Úgy ítélte meg ugyanis, hogy a fellebbező nem bizonyította sem a jogellenes magatartások miatt őt ért nem vagyoni kár ténylegességét, sem az e magatartások és ezen állítólagos kár közötti okozati összefüggést.
A felek kérelmei a fellebbezési eljárásban
17
A fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
következésképpen ítélje meg számára az általa elszenvedett, méltányosan 50000 euróra becsült nem vagyoni kár megtérítését, és szükség esetén semmisítse meg a 2018. december 21‑i határozatot, valamint a 2019. június 24‑i határozatot, és
–
az FRA‑t kötelezze az összes költség viselésére.
18
Az FRA azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, és
–
a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
A fellebbezésről
19
Fellebbezésének alátámasztása érdekében a fellebbező nyolc jogalapra hivatkozik, amelyek a Törvényszék által a megtámadott ítélet mind a nyolc részében – vagyis a tényállás ismertetésében, az első, a második és az ötödik–kilencedik jogellenességi kifogás vizsgálatában, valamint a tényleges kár fennállásának és az okozati összefüggésnek a vizsgálatára vonatkozó részben – elkövetett hibákon alapulnak.
Az első jogalapról, a harmadik jogalap második részéről és az ötödik jogalapról
A felek érvelése
20
Első jogalapjával, harmadik jogalapjának második részével és ötödik jogalapjával, amelyeket együttesen kell vizsgálni, a fellebbező azt rója fel a Törvényszéknek, hogy elferdítette a bizonyítékokat, és tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a jelen ügyben a tíz hónapos felmondási időt rendes munkaidőnek kell tekinteni, amely nem mentesítheti a fellebbezőt a személyzeti szabályzat 11., illetve 17. cikkében előírt lojalitási és titoktartási kötelezettség alól.
21
A fellebbező különösen arra hivatkozik, hogy a megtámadott ítélet 3. és 78. pontjában a Törvényszék elferdítette a bizonyítékokat, ugyanakkor tévesen minősítette a tényeket, amikor úgy ítélte meg, hogy a felmondási idő alatt a fellebbezőt nem egyszerűen „felmentették a munkavégzési kötelezettsége alól”, hanem arra is kérték, hogy ne csak szakmai feladatait ne lássa el, de ne is jelenjen meg az FRA helyiségeiben. Következésképpen, ellentétben azzal, amit a Törvényszék a megtámadott ítélet 77. és 78. pontjában kimondott, a felmondási idő nem tekinthető rendes munkaidőnek. Ebből következően a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy ez az időszak nem mentesítheti a fellebbezőt a személyzeti szabályzat 11., illetve 17. cikkében előírt lojalitási és titoktartási kötelezettség alól. A fellebbező válaszában hozzáteszi, hogy a bizonyítékok ezen elferdítése képezi a Törvényszék által a megtámadott ítélet 58., 63., 86., 155., 174., 229., 243. és 245. pontjában levont következtetések alapját.
22
A fellebbező továbbá úgy véli, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 77–80. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy e lojalitási és titoktartási kötelezettség a felmondási idő alatt is fennáll. Márpedig egyrészt az a felmondási idő, amely alatt a fellebbező – a személyi állomány minden más tagjával ellentétben – nem juthatott be az FRA helyiségeibe, nem minősíthető „rendes munkaidőnek”. Másrészt a Törvényszék tágan értelmezte a személyzeti szabályzat 17. cikkét, abban az értelemben, hogy az érintett személy ezen időszakban a szerződéses jogviszony fennállása alatt a személyi állomány tagja. Ezenkívül a fellebbező szerint e rendelkezés francia és német nyelvi változatából kitűnik, hogy a személyzeti szabályzat 17. cikkének alkalmazásához önmagában nem elegendő e jogviszonynak a felmondási idő alatti fennállása. Hasonlóképpen, a személyzeti szabályzat 11. cikkének valamennyi nyelvi változata – alkalmazásának követelményeként – aktív alkalmazotti jogállás fennállására utal.
23
Végül a fellebbező lényegében azt állítja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 154. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy 2014. március 5‑én, a két vitatott elektronikus levél közül az egyik elküldésének időpontjában a fellebbező még mindig a személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó alkalmazott volt.
24
Az FRA szerint egyrészt azzal az állítással, hogy a tíz hónapos felmondási idő a jelen ügyben nem minősül „rendes foglalkoztatási időszaknak”, a fellebbező a tények Törvényszék általi értékelésének megkérdőjelezésére törekszik, ami a fellebbezés szakaszában elfogadhatatlan. Mindenesetre e felmondási idő alatt a fellebbezőt továbbra is megillette minden pénzügyi jogosultsága, miközben továbbra is fennálltak a személyi állomány tagjaként fennálló kötelezettségei, azon kötelezettség kivételével, hogy a felmondási idő alatt munkát végezzen.
25
Másrészt az FRA előadja, hogy a fellebbező, amikor azt állítja, hogy a személyzeti szabályzat 11. és 17. cikkében foglalt kötelezettségek a felmondási idő alatt nem álltak fenn, csupán megismétli a keresetlevelében és az elsőfokú eljárásban adott válaszában előterjesztett érveit, amelyeket a Törvényszék elutasított. Mindenesetre az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a személyzeti szabályzat szerinti kötelezettségek a személyes okokkal indokolt szabadság időtartama alatt is fennállnak, így ugyanez a felmondási időre is vonatkozik.
A Bíróság álláspontja
26
Először is a fellebbezőnek a Törvényszék által a megtámadott ítélet 3. és 78. pontjában elkövetett állítólagos elferdítésre vonatkozó érvét illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az EUMSZ 256. cikk (1) bekezdésének második albekezdéséből és az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből az következik, hogy kizárólag a Törvényszék rendelkezik hatáskörrel egyrészt a tényállás megállapítására, kivéve ha megállapításainak tárgyi pontatlansága a hozzá benyújtott eljárási iratokból ered, másrészt a tények értékelésére. Ebből következik, hogy a tények értékelése, a Törvényszék előtt bemutatott bizonyítékok elferdítésének esetét kivéve, nem minősül a Bíróság felülvizsgálatának hatálya alá tartozó jogkérdésnek (2024. április 25‑iNS kontra Parlament ítélet, C‑218/23 P, EU:C:2024:358, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
27
Ilyen elferdítés akkor valósul meg, ha a meglévő bizonyítékok értékelése új bizonyítékok felhasználása nélkül is nyilvánvalóan tévesnek vagy a szövegükkel nyilvánvalóan ellentétesnek tűnik. Az ilyen elferdítésnek azonban nyilvánvalóan ki kell tűnnie az ügy irataiból, anélkül hogy szükséges lenne a tényállás és a bizonyítékok újbóli értékelése. Egyébként, amennyiben a fellebbező a bizonyítékok elferdítésére hivatkozik, pontosan meg kell jelölnie a Törvényszék által állítólagosan elferdített bizonyítékokat, és bizonyítania kell azokat az értékelési hibákat, amelyek megítélése szerint a Törvényszéket ehhez az elferdítéshez vezették (lásd: 2023. április 27‑iFondazione Cassa di Risparmio di Pesaro és társai kontra Bizottság ítélet, C‑549/21 P, EU:C:2023:340, 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. január 11‑iFoz kontra Tanács ítélet, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
28
A jelen esetben hangsúlyozni kell, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 3. és 78. pontjában a 2013. június 13‑i elektronikus levélre hivatkozik, amelyben az FRA tájékoztatta a fellebbezőt a munkaszerződésének megszüntetésére vonatkozó határozatáról. Amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 2. pontjában megállapította, és amint azt a fellebbező maga is elismeri, ezen elektronikus levélből kifejezetten kitűnik, hogy az FRA igazgatója azt kérte tőle, hogy a felmondási idő alatt ne jelenjen meg a munkahelyén.
29
A fellebbező egyetlen olyan érvet sem ad elő, amely alkalmas lenne arra, hogy a Törvényszék által az ezen elektronikus levél értelmezése során elkövetett tárgyi pontatlanságot tárjon fel. A fellebbező ugyanis nem fejti ki a megkövetelt egyértelműséggel és pontossággal, hogy a Törvényszék mennyiben ferdítette el az említett elektronikus levél tartalmát, amikor a megtámadott ítélet 3. és 78. pontjában megállapította, hogy a felmondási idő alatt a fellebbező mentesült a munkavégzésre és az FRA helyiségeiben való megjelenésre vonatkozó kötelezettsége alól. Ezt az érvelést tehát mint megalapozatlant el kell utasítani.
30
Másodszor, ami azt az állítólagos téves jogalkalmazásra alapított érvet illeti, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a felmondási időt „rendes munkaidőnek” kell minősíteni, a megtámadott ítélet 77–80. és 154. pontjában lényegében azt állapította meg, hogy a fellebbező a tíz hónapos felmondási idő alatt, amelyet be kellett tartania, mentesült ugyan a munkaszerződéséből eredő munkavégzési és az FRA helyiségeiben való megjelenési kötelezettsége alól, mindazonáltal a személyzeti szabályzatból eredő jogok és kötelezettségek, különösen a lojalitási és titoktartási kötelezettség továbbra is vonatkoztak rá.
31
E tekintetben az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 47. cikke c) pontjának i. alpontjából kitűnik, hogy az elhalálozás miatti megszűnés esetén kívül az ideiglenes alkalmazott szolgálati viszonya a határozatlan időre szóló szerződés esetén a szerződésben meghatározott felmondási idő végén szűnik meg, amely teljesített szolgálati évenként nem lehet rövidebb egy hónapnál, de legalább három hónap és legfeljebb tíz hónap.
32
Ebből következik, hogy az ideiglenes alkalmazott a felmondási idő alatt nem veszíti el az uniós alkalmazotti jogállását, és ezért – az ettől eltérő kifejezett rendelkezés hiányában – továbbra is vonatkoznak rá az Unió valamennyi tisztviselőjét terhelő kötelezettségek (lásd analógia útján: 2001. március 6‑iConnolly kontra Bizottság ítélet, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, 69. pont).
33
Ennélfogva a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 77., 79. és 154. pontjában megállapította, hogy a fellebbező az FRA‑val kötött munkaszerződésének megszűnését megelőző felmondási idő alatt megtartotta az uniós alkalmazotti jogállását, amelyre a személyzeti szabályzatból eredő jogok és kötelezettségek vonatkoznak.
34
Közelebbről, ami azt az érvelést illeti, amely szerint a Törvényszék tévesen vélte úgy, hogy a személyzeti szabályzat 11. és 17. cikkéből eredő lojalitási, illetve titoktartási kötelezettség a felmondási idő alatt is fennáll, hangsúlyozni kell, hogy a fellebbező állításával ellentétben e cikkek rendszerében, összefüggésében vagy céljában semmi nem enged következtetni arra, hogy – külön rendelkezések hiányában – alkalmazásukhoz megkövetelnék, hogy az Unió érintett alkalmazottja vagy tisztviselője „aktív” munkakörben legyen, amelyben el kell látnia szakmai feladatait, ezért az említett cikkek a felmondási idő kezdetétől már nem alkalmazhatók.
35
Egyrészt, ami a személyzeti szabályzat 11. cikkét illeti, az abban előírt lojalitási kötelezettség legalább azon időszakra vonatkozik, amíg az érintett személy tisztviselői vagy egyéb alkalmazotti státuszban van, mivel ez a kötelezettség elsősorban a közöttük és az érintett uniós intézmény között fennálló bizalmi kapcsolat fenntartását szolgálja (lásd ebben az értelemben: 2001. március 6‑iConnolly kontra Bizottság ítélet, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, 44. pont).
36
Másrészt, ami a titoktartási kötelezettséget illeti – amely a személyzeti szabályzat 17. cikkének első bekezdése értelmében minden uniós tisztviselőt vagy alkalmazottat arra kötelez, hogy tartózkodjon a feladatai ellátása során tudomására jutott információk jogosulatlan nyilvánosságra hozatalától, kivéve ha ezeket az információkat már nyilvánosságra hozták, vagy az a nyilvánosság számára hozzáférhető –, elegendő megjegyezni, hogy e rendelkezés második bekezdéséből kitűnik, hogy az ilyen tisztviselőt vagy alkalmazottat ez a kötelezettség a szolgálati jogviszonyának megszűnését követően is terheli.
37
Így ez az elv még inkább alkalmazandó a felmondási időre, amely adott esetben megelőzi az uniós tisztviselő vagy alkalmazott szolgálati jogviszonyának megszűnését.
38
E megfontolásokat nem cáfolhatják a fellebbező által előadott érvek, amelyek azon alapulnak, hogy a jelen esetben az FRA igazgatója a felmondási ideje alatt arra kötelezte, hogy ne lássa el szakmai feladatait, és megtiltotta számára az e szervezet helyiségeibe való belépést, ami azzal a következménnyel járt, hogy a munkáltatója ezen időszak alatt nem kezelte őt a személyi állomány tagjaként.
39
E tekintetben meg kell állapítani, hogy bár az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 47. cikke c) pontjának i. alpontja nem rendelkezik kifejezetten arról, hogy azon alkalmazott munkafeltételei, akinek a szerződését megszüntetik, a felmondási idő alatt módosíthatók, így ezen időszakról vélelmezhető, hogy rendes munkaidőnek minősül, az Unió intézményei, szervei és hivatalai széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek a szervezeti egységeik szervezését és a személyi állományuk tagjainak beosztását illetően, feltéve, hogy e beosztás szolgálati érdekből történik, és tiszteletben tartja a munkakörök egyenértékűségét, beleértve a személyi állomány azon tagjait is, akik felmondási idejüket töltik.
40
Ennélfogva az ideiglenes alkalmazottnak, akinek munkaszerződését megszüntetik, az e szerződésből eredő munkavégzési kötelezettsége alóli mentesítéséről, valamint attól való eltiltásáról szóló határozat, hogy a felmondási idő alatt megjelenjen azon uniós intézmény vagy szerv helyiségeiben, amelyhez tartozik, főszabály szerint szolgálati érdekből hozott intézkedésnek minősülhet, és – ellentétben azzal, amit lényegében a fellebbező állít – nem feltétlenül zárja ki azt, hogy ez a felmondási idő „rendes munkaidőnek” minősüljön.
41
E körülmények között a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 80. pontjában megállapította, hogy az a tény, hogy a felmondási idő alatt a fellebbezőt felmentették a szakmai feladatai ellátására vonatkozó kötelezettség alól, és nem jelenhetett meg az FRA helyiségeiben, a jelen ügyben nem mentesítheti őt a személyzeti szabályzat 11., illetve 17. cikkében előírt lojalitási és titoktartási kötelezettség alól, így a fellebbező erre vonatkozó érvelését megalapozatlannak kell nyilvánítani.
42
Következésképpen az első jogalapot, a harmadik jogalap második részét és az ötödik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
A második jogalapról, valamint a harmadik jogalap első és harmadik részéről
A felek érvelése
43
Második jogalapjával, valamint harmadik jogalapjának első és harmadik részével, amelyeket együttesen kell vizsgálni, a fellebbező azt rója fel a Törvényszéknek, hogy a megtámadott ítélet 49–84. pontjában több alkalommal tévesen alkalmazta a jogot és nyilvánvaló mérlegelési hibákat követett el, valamint elferdítette a bizonyítékokat az igazgatási vizsgálat megindítására és tárgyának kiterjesztésére vonatkozó első és második jogellenességi kifogás vizsgálata keretében, és e tekintetben nem adott megfelelő indokolást.
44
Először is, a Törvényszék elferdítette a bizonyítékokat, és tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy az igazgatási vizsgálat megindításáról szóló határozat magában foglalta a vitatott elektronikus leveleket, vagyis a 2014. március 5‑i elektronikus levelet is, holott e határozat kizárólag a 2014. október 9‑i elektronikus levélre vonatkozott. A fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék nem vizsgálta meg az arra alapított érvelését, hogy az említett határozat egyetlen dokumentum, nevezetesen a 2014. október 9‑i elektronikus levélhez csatolt dokumentum kiszivárogtatására vonatkozott, nem pedig a 2014. március 5‑i elektronikus levél tartalmára. E tekintetben arra hivatkozik, hogy a Törvényszék nem vette figyelembe egyrészt ugyanezen határozat szövegét, másrészt pedig azt a kontextust, amelybe az illeszkedett. Hasonlóképpen, a megtámadott ítélet 52–61. pontjában a Törvényszék több esetben tévesen alkalmazta a jogot az igazgatási vizsgálat kiterjesztéséről szóló határozat hatályának értelmezése során, mivel figyelmen kívül hagyta mind annak kifejezett megfogalmazását, mind pedig a hátterét képező összefüggéseket, különösen a 45/2001 rendeletből eredő követelményeket, valamint a vizsgálóbizottság kijelöléséről szóló határozat rendelkező részének szövegét.
45
A fellebbező másodszor azt állítja, hogy elemzése keretében a Törvényszék nem tett kellő különbséget az igazgatási vizsgálat megindítása és hatályának kiterjesztése között. Jóllehet a fellebbező elismeri, hogy – amint az a megtámadott ítélet 66. pontjából kitűnik – a második jogellenességi kifogás szorosan kapcsolódik az elsőhöz, úgy véli, hogy ez utóbbit illetően az igazgatási vizsgálatot megindító határozat egyetlen dokumentum kiszivárogtatására vonatkozott, míg a második jogellenességi kifogás keretében felmerülő jogi kérdés az volt, hogy az igazgatási vizsgálat megindításának időpontjában az FRA rendelkezésére álló bizonyítékok megfelelnek‑e azoknak a feltételeknek, amelyek alapján azokat az igazgatási vizsgálat megindításához szükséges bizonyítékkezdeménynek lehet tekinteni. Következésképpen a Törvényszék nem tett kellő különbséget a két vitatott elektronikus levél között, és nem jelezte, hogy a 2014. október 9‑i elektronikus levél – amely az egyetlen, az igazgatási vizsgálat megindításakor eredetileg hivatkozott elektronikus levél – ilyen bizonyítékkezdeménynek tekinthető.
46
Harmadszor, a Törvényszék elferdítette a bizonyítékokat, elégtelen indokolást adott, és tévesen alkalmazta a jogot, amikor – ellentétben azzal, ami az igazgatási vizsgálat kiterjesztéséről szóló, 2016 márciusában elfogadott határozat különösen tág megfogalmazásából kitűnik – megállapította, hogy a fellebbező azon érve, amely szerint az FRA „véletlenszerű keresési műveletet” vagy „adathalászatot” indított vele szemben, pusztán olyan állításnak minősül, amelyet semmilyen konkrét bizonyíték nem támaszt alá.
47
Az FRA a második jogalap, valamint a harmadik jogalap első és harmadik részének elfogadhatatlanságára hivatkozik, azzal érvelve, hogy a fellebbező a Törvényszék ténymegállapításainak vitatására szorítkozik, és hozzáteszi, hogy a fellebbező érvelése mindenesetre nyilvánvalóan megalapozatlan.
A Bíróság álláspontja
48
Először is, mivel a fellebbező azzal érvel, hogy a Törvényszék az igazgatási vizsgálat megindítására vonatkozó határozatok téves értelmezésével elferdítette a bizonyítékokat, emlékeztetni kell arra, hogy bár a bizonyítékok elferdítése állhat valamely dokumentumnak a tartalmával ellentétes értelmezésében, az ilyen elferdítés megállapításához nem elegendő annak bizonyítása, hogy ezt a dokumentumot a Törvényszék által elfogadottól eltérően lehetett volna értelmezni. Ehhez azt szükséges bizonyítani, hogy a Törvényszék nyilvánvalóan túllépte az említett dokumentum észszerű értékelésének korlátait, különösen azáltal, hogy e dokumentumot a szövegével ellentétesen értelmezte (2023. március 23‑iPV kontra Bizottság ítélet, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, 134. pont).
49
A jelen ügyben meg kell jegyezni egyrészt, hogy magából az igazgatási vizsgálat megindításáról szóló határozat rendelkező részének a megtámadott ítélet 50. pontjában ismertetett, a jelen fellebbezés keretében nem kifogásolt szövegéből kitűnik, hogy e vizsgálat azoknak a tényeknek és körülményeknek a meghatározására irányult, amelyek között az FRA belső dokumentumai a fellebbező birtokába kerültek, noha a fellebbező 2013. június 14. óta már nem férhetett hozzá ilyen dokumentumokhoz. Másrészt az igazgatási vizsgálat kiterjesztéséről szóló határozattal az FRA e határozatnak a megtámadott ítélet 53. pontjában átvett szövege szerint – amelyet a jelen fellebbezés keretében szintén nem kifogásoltak – úgy határozott, hogy mind időbeli, mind személyi szempontból kiterjeszti e vizsgálat terjedelmét, és abba az FRA külső szereplőit és korábbi alkalmazottait is bevonja az érintett személyek meghatározása és a kiszivárogtatás forrásainak azonosítása érdekében.
50
Ennélfogva a Törvényszék által a megtámadott ítélet 51., 55. és 58. pontjában tett megállapítás – amely szerint az igazgatási vizsgálat megindítására vonatkozó határozatokat kellően tágan fogalmazták meg ahhoz, hogy azokat úgy lehessen tekinteni, mint amelyek magukban foglalják a vitatott kiszivárogtatással kapcsolatos valamennyi elemet, így e vizsgálat szükségképpen vonatkozhatott bármely más olyan dokumentumra, amely a vitatott elektronikus levelekkel kapcsolatban álló, engedély nélküli hozzáférhetővé tétel tárgyát képezhette, vagyis mind a 2014. október 9‑i, mind a 2014. március 5‑i elektronikus levélre – nem tűnik nyilvánvalóan pontatlannak e dokumentumok szövegére és összefüggéseire tekintettel.
51
Az igazgatási vizsgálat megindítására vonatkozó határozatok elferdítésére alapított érvelést tehát mint megalapozatlant el kell utasítani.
52
Másodszor, ami az arra vonatkozó érvelést illeti, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 64–85. pontjában nem tett kellő különbséget az igazgatási vizsgálat megindítása és terjedelmének kiterjesztése között, mivel a 2014. március 5‑i elektronikus levél nem minősülhetett olyan bizonyítékkezdeménynek, amely lehetővé tette volna az igazgatási vizsgálat megindítását, emlékeztetni kell arra, hogy amint az a jelen ítélet 26. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból kitűnik, a fellebbezés keretében a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel sem a tényállás megállapítására, sem – főszabály szerint – a Törvényszék által az e tényállás alátámasztására elfogadott bizonyítékok megvizsgálására.
53
Amennyiben ugyanis e bizonyítékok megszerzése szabályszerűen történt, valamint az általános jogelveket, továbbá a bizonyítási teherre és a bizonyításfelvételre vonatkozó eljárási szabályokat tiszteletben tartották, kizárólag a Törvényszék feladata annak mérlegelése, hogy a hozzá benyújtott bizonyítékoknak milyen bizonyító erőt tulajdonít, ami nem érinti a bizonyítékok elferdítésének esetét (2024. január 11‑iFoz kontra Tanács ítélet, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
54
Márpedig a jelen ítélet 45. pontjában összefoglalt érvelésével a fellebbező valójában az első fokon előterjesztett és a megtámadott ítéletben megvizsgált bizonyítékok Bíróság általi felülvizsgálatát kívánja elérni, anélkül hogy azok Törvényszék általi elferdítésére hivatkozna, ami az előző pontban kifejtett indokok miatt meghaladja a Bíróság hatáskörét.
55
Ezt az érvelést tehát mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
56
Harmadszor és utolsósorban a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 85. pontjában tévesen állapította meg, hogy az az érv, amely szerint az FRA 2016 márciusában „véletlenszerű keresési műveletet” vagy „adathalászatot” indított, puszta állítás, amelyet semmilyen konkrét körülmény nem támaszt alá.
57
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az e kifogás alátámasztása érdekében előadott érvelés nem teszi lehetővé annak bizonyítását, hogy a Törvényszék által a megtámadott ítélet említett pontjában tett megállapítások az első fokon előterjesztett bizonyítékok elferdítésén alapulnak, mivel ezen érvelés így valójában a tényeknek a Törvényszék által e tekintetben végzett szabad mérlegelésének megkérdőjelezésére irányul.
58
A jelen ítélet 26. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően tehát ezt az érvelést mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
59
Következésképpen a második jogalapot, valamint a harmadik jogalap első és harmadik részét mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
A negyedik jogalapról
A felek érvelése
60
Negyedik jogalapjával a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 145–149. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, elégtelen indokolást adott, és nem vizsgálta meg teljes körűen a keresetet az elsőfokú eljárásban.
61
A fellebbező mindenekelőtt úgy véli, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 146. pontjában tévesen állapította meg, hogy a személyzeti szabályzat 25. cikkének második bekezdése az indokolási kötelezettségre vonatkozik, többek között az uniós tisztviselőnek sérelmet okozó határozatokat illetően. Ezt követően arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a fellebbező nem hivatkozhat jogszerűen a személyzeti szabályzat IX. melléklete 3. cikkének megsértésére amiatt, hogy az igazgatási vizsgálatot megszüntető határozatot nem indokolták meg. Továbbá a Törvényszék nem fejtette ki, hogy a fellebbező miért nem hivatkozhatott az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 41. cikkére.
62
Végül a Törvényszék csak részben vizsgálta meg a jogellenesség ötödik részét, és a megtámadott ítélet 149. pontjában nem indokolta meg a jogilag megkövetelt módon azon határozatát, amely szerint nem kell megvizsgálni a fellebbező által e tekintetben hivatkozott többi érvet, különösen a jogbiztonság elvének állítólagos megsértését illetően.
63
A fellebbező szerint az FRA azzal, hogy az igazgatási vizsgálatot anélkül szüntette meg, hogy konkrét választási lehetőség mellett döntött volna, megsértette a jogbiztonság elvét. A személyzeti szabályzat IX. mellékletének 29. cikkében foglalt azon uniós tisztviselőt vagy alkalmazottat ért kár megtérítéséhez való jog gyakorlásának ugyanis, akivel szemben semmilyen terhelő tényt nem állapítottak meg, az a feltétele, hogy a kinevezésre jogosult hatóság úgy határozzon, hogy a személyzeti szabályzat IX. melléklete 3. cikkének a) pontjában szereplő megoldást választja. A jelen ügyben az FRA azzal, hogy nem az e 3. cikkben említett megoldások egyikét választotta, megkerülte e rendelkezést, valamint a személyzeti szabályzat IX. mellékletének 29. cikkét, és lényegében megfosztotta e rendelkezéseket értelmüktől és minden hatásuktól. Az FRA ezzel megsértette a jogbiztonság elvét, mivel a fellebbezőnek jogos érdeke fűződött ahhoz, hogy a személyzeti szabályzat IX. mellékletének 3. cikkével összefüggésben értelmezett 29. cikke alapján őt megillető jogokban részesüljön.
64
Az FRA a negyedik jogalap elfogadhatatlanságára hivatkozik, és hozzáteszi, hogy az mindenesetre nyilvánvalóan megalapozatlan.
65
Először is rámutat, hogy a Charta 41. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerint e rendelkezés c) pontja csak a címzettnek sérelmet okozó határozatokra alkalmazható. Márpedig az FRA szerint a Törvényszék a megtámadott ítélet 145. és 147. pontjában helyesen állapította meg, hogy a fegyelmi eljárást további intézkedés nélkül megszüntető határozat nem minősül az érintett személynek sérelmet okozó aktusnak, és e tekintetben megfelelő indokolást adott.
66
Másodszor, ellentétben azzal, amit a fellebbező állít, az igazgatási vizsgálatot további intézkedés nélkül megszüntető határozat nem sérti a jogbiztonság elvét.
67
Harmadszor arra hivatkozik, hogy a jelen ügyben, még ha feltételezzük is, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a vizsgálatot további intézkedés nélkül megszüntető határozatot indokolni kellett volna, ez semmilyen előnnyel nem járna a fellebbező számára. Következésképpen a fellebbezőnek nem fűződhet jogos érdeke ahhoz, hogy az indokolási kötelezettség megsértése miatt kifogásolja azt a határozatot, amellyel a rá vonatkozó igazgatási vizsgálatot további intézkedés nélkül megszüntették.
A Bíróság álláspontja
68
Emlékeztetni kell arra, hogy a személyzeti szabályzat 25. cikke második bekezdésének második mondata szerint a személyzeti szabályzat alapján hozott, az érintett tisztviselőnek „sérelmet okozó” minden egyedi határozatot indokolni kell. A sérelmet okozó jogi aktus indokolására vonatkozó ezen kötelezettség célja egyrészt az, hogy az érintettnek elegendő tájékoztatást nyújtson annak eldöntéséhez, hogy az aktus megalapozott‑e, vagy hogy tartalmaz‑e esetleg olyan hibát, amely lehetővé teszi a jogszerűségének vitatását, másrészt pedig, hogy lehetővé tegye a bíróság számára, hogy e tekintetben felülvizsgálatot gyakorolhasson (2019. július 23‑iUC kontra Parlament végzés, C‑196/19 P, EU:C:2019:653, 5. pont [Saugmandsgaard Øe főtanácsnok állásfoglalása, 6. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat]).
69
A jelen ügyben a Törvényszék a megtámadott ítélet 147. és 148. pontjában – anélkül, hogy a fellebbező által e tekintetben előadott többi érvről határozott volna – arra a következtetésre jutott, hogy a fellebbező nem hivatkozhat jogszerűen a személyzeti szabályzat IX. melléklete 3. cikkének megsértésére annak alapján, hogy az igazgatási vizsgálatot további intézkedés nélkül megszüntető határozat nem tartalmazott indokolást, mivel az ilyen határozat a személyzeti szabályzat 90. és 91. cikke értelmében nem minősül „sérelmet okozó aktusnak”.
70
Ennélfogva először is azt kell megvizsgálni, hogy az igazgatási vizsgálatot megszüntető említett határozat a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében vett sérelmet okozó aktusnak minősül‑e.
71
E rendelkezés szerint a személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy panaszt nyújthat be a kinevezésre jogosult hatósághoz a számára sérelmet okozó aktus ellen. A személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése szerint Bíróság hatáskörrel rendelkezik az Unió és e személyek között keletkező minden olyan jogvita tekintetében, amely az adott személy számára az említett 90. cikk (2) bekezdése értelmében sérelmet okozó aktus jogszerűségére vonatkozik. Ezek a rendelkezések az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 117. cikke alapján analógia útján alkalmazandók az egyéb alkalmazottak kereseteire is (lásd ebben az értelemben: 2022. december 15‑iPicard kontra Bizottság ítélet, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 94. pont).
72
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint csak a fellebbezőre kötelező joghatással járó, érdekeinek – jogi helyzete lényeges megváltoztatásával történő – közvetlen és azonnali befolyásolására alkalmas jogi aktusok vagy intézkedések minősülnek sérelmet okozónak a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében (2022. december 15‑iPicard kontra Bizottság ítélet, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 95. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
73
Annak megállapításához, hogy egy aktus kivált‑e ilyen hatásokat, az aktus lényegét kell figyelembe venni, és e hatásokat olyan objektív kritériumok alapján kell megítélni, mint az említett aktus tartalma, adott esetben figyelembe véve az elfogadásának körülményeit, valamint az azt elfogadó intézmény hatáskörét (2022. december 15‑iPicard kontra Bizottság ítélet, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 96. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
74
A személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „sérelmet okozó aktus” fogalmát ugyanis tágan kell értelmezni, és úgy kell érteni, mint amely minden olyan aktusra vonatkozik, amely valamely meghatározott jogi helyzetre közvetlenül hatással lehet (lásd analógia útján: 2023. december 21‑iScuola europea di Varese ítélet, C‑431/22, EU:C:2023:1021, 64. pont).
75
A személyzeti szabályzat IX. mellékletének 3. cikke, amely a kinevezésre jogosult hatóságnak a jelen esetben további intézkedés nélkül megszüntetett igazgatási vizsgálati szakasz végén követendő eljárását szabályozza, kimerítően felsorolja azt a három lehetőséget, amely e hatóság rendelkezésére áll az igazgatási vizsgálati jelentés alapján. E cikk világos és egyértelmű szövegéből ugyanis kitűnik, hogy a kinevezésre jogosult hatóság, miután az érintett uniós tisztviselővel közölte az ügy valamennyi iratát, és meghallgatta a tisztviselőt, először is határozhat úgy, hogy a tisztviselővel szemben semmilyen terhelő tény nem állapítható meg, és ebben az esetben erről írásban tájékoztatja a tisztviselőt. Másodszor, a kinevezésre jogosult hatóság határozhat úgy, hogy a szóban forgó kötelességszegés vagy annak gyanúja ellenére nem szab ki fegyelmi intézkedést, és adott esetben csak figyelmeztetést intéz az érintett tisztviselőhöz. Harmadszor, abban az esetben, ha a tisztviselő vagy volt tisztviselő szándékosan vagy gondatlanságból megsérti a személyzeti szabályzat szerinti kötelezettségeit, a kinevezésre jogosult hatóság határozhat úgy, hogy megindítja a fegyelmi eljárást, és adott esetben e célból a fegyelmi tanácshoz fordul (a mai napon hozott C‑587/21 P, DD kontra FRA ítélet, 36. pont).
76
Márpedig, amennyiben a további intézkedés nélküli megszüntető határozat olyan határozatnak minősülhet, amelyben a kinevezésre jogosult hatóság kimondja, hogy a személyzeti szabályzat IX. melléklete 3. cikkének a) pontja értelmében semmilyen terhelő tény nem állapítható meg az érintett személlyel szemben, meg kell jegyezni, hogy az ilyen határozat az utóbbi személy jogi helyzetének megváltozását vonja maga után, mivel bizonyos jogokat biztosít számára.
77
Egyrészt, amint az a személyzeti szabályzat IX. mellékletének az e melléklet 1. cikkének (3) bekezdésével és 2. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 29. cikkéből kitűnik, ha az érintettel szemben semmilyen terhelő tényt nem állapítottak meg, ez utóbbi adott esetben jogosult lehet arra, hogy a kinevezésre jogosult hatóság határozatának megfelelő nyilvánosságával hozzák helyre az általa elszenvedett sérelmet.
78
Másrészt a személyzeti szabályzat IX. melléklete 1. cikkének az e melléklet 2. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (3) bekezdése értelmében, ha azon tisztviselővel szemben, akiről állításokat tettek, semmilyen terhelő tény nem állapítható meg, a rá vonatkozó vizsgálatot a kinevezésre jogosult hatóság a tisztviselővel írásban közölt határozatával további intézkedés nélkül megszünteti, és a tisztviselőnek jogában áll kérni, hogy e határozat szerepeljen a személyi aktájában.
79
Ennélfogva a valamely uniós tisztviselővel vagy alkalmazottal szemben folytatott igazgatási vizsgálatot további intézkedés nélkül megszüntető határozatot úgy kell tekinteni, mint amely az Unió jogi helyzetét közvetlenül érintheti, és következésképpen a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében a tisztviselő „számára sérelmet okozó aktusnak” minősül, különösen akkor, ha ezen aktus megfogalmazása és a hátterét képező összefüggések – mint a jelen ügyben is – nem teszik lehetővé annak kellő bizonyossággal történő megállapítását, hogy e tisztviselővel vagy alkalmazottal szemben a személyzeti szabályzat IX. mellékletének 3. cikke értelmében semmilyen terhelő tény nem volt megállapítható. Márpedig, hacsak nem fosztják meg a fellebbezőt a hatékony bírói jogvédelemtől, amely lehetővé teszi számára a személyzeti szabályzat alapján őt megillető jogok érvényesítését, a fellebbezőnek képesnek kell lennie arra, hogy pontosan megismerje azokat a konkrét indokokat, amelyek miatt a rá vonatkozó igazgatási eljárás befejeződött.
80
E tényezőkre tekintettel a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 147. és 148. pontjában úgy ítélte meg, hogy az FRA‑nak a fellebbezővel szembeni igazgatási eljárást további intézkedés nélkül megszüntető határozata nem minősül neki sérelmet okozó aktusnak, így a fellebbező nem hivatkozhat jogszerűen a személyzeti szabályzat IX. melléklete 3. cikkének megsértésére amiatt, hogy az említett határozat nem tartalmazott indokolást.
81
Következésképpen a negyedik jogalapnak helyt kell adni, és a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni annyiban, amennyiben a Törvényszék elutasította a fellebbező által előterjesztett ötödik jogellenességi kifogást.
A hatodik jogalapról
A felek érvelése
82
Hatodik jogalapjával a fellebbező lényegében azt rója fel a Törvényszéknek, hogy a megtámadott ítélet 169–173. pontjában több alkalommal tévesen alkalmazta a jogot, és hiányosan vizsgálta meg a nyolcadik jogellenességi kifogást alátámasztó érveit. Ezenkívül a Törvényszék e tekintetben nem tett eleget indokolási kötelezettségének.
83
Hatodik jogalapjának első részében a fellebbező előadja, hogy a Törvényszék által az első és második jogellenességi kifogás értékelése során elkövetett hibák kihatnak a nyolcadik jogellenességi kifogás értékelésére, így érvelése részben átfedésben van az első két jogalapja alátámasztására előadottakkal. Ebben az összefüggésben a fellebbező lényegében azt állítja, hogy a Törvényszék nem indokolta meg jogilag megkövetelt módon azon határozatát, amely szerint a jelen ügyben nem sértették meg a 45/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének a) pontját. Márpedig a fellebbező szerint a Törvényszéknek azt is meg kellett volna vizsgálnia, hogy az igazgatási vizsgálat tiszteletben tartotta‑e a személyes adatok védelmére vonatkozó követelményeket.
84
Hatodik jogalapjának második részében a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy tekintettel arra, hogy az igazgatási vizsgálatot elegendő valószínűsítő körülmény alapján indították meg, a fellebbező nem hivatkozhat érvényesen a 45/2001 rendelet megsértésére. Márpedig a fellebbező szerint az igazgatási vizsgálat megindítása és lefolytatása, valamint az igazgatási vizsgálatból eredő valamennyi későbbi cselekmény ellentétes a 45/2001 rendelettel. Az FRA ugyanis egy harmadik féltől származó, dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelem mellékleteként jutott a fellebbezőre vonatkozó, vitatott elektronikus levelekben szereplő személyes adatok birtokába, és úgy döntött, hogy ezeket az adatokat ezt követően e céllal összeegyeztethetetlen módon kezeli. A fellebbező e tekintetben azt kifogásolja, hogy a Törvényszék nem határozott ezen érvekről, amelyeket az FRA‑nak a Törvényszék kérdéseire adott válaszaira vonatkozó 2021. február 15‑i észrevételeivel összefüggésben terjesztett elő.
85
Az FRA a hatodik jogalap nyilvánvaló elfogadhatatlanságára hivatkozik. Ez a jogalap mindenesetre megalapozatlan. Az FRA lényegében azt állítja, hogy a fellebbező az elsőfokú eljárásban tett állítások megismétlésére szorítkozik.
A Bíróság álláspontja
86
A jelen ítélet 26. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően, mint elfogadhatatlant, eleve el kell utasítani a hatodik jogalap első részében kifejtett azon érveket, amelyekkel a fellebbező – lényegében azt állítva, hogy semmilyen jogalap nem támasztja alá a 2014. október 9‑i elektronikus levél igazgatási vizsgálatba való bevonását, és ennélfogva az e vizsgálat megindításához szükséges „bizonyítékkezdemény” fennállását –, vitatja a tényállás Törvényszék általi értékelését, anélkül hogy e tényállás legcsekélyebb elferdítésre hivatkozna.
87
A megtámadott ítélet indokolásának hiányát illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az indokolási kötelezettség értelmében a Törvényszék nem köteles kimerítő jelleggel, egyenként bemutatni a jogvitában részt vevő felek által megfogalmazott összes érvet, hiszen a Törvényszék által adott indokolás implicit jellegű is lehet, amennyiben lehetővé teszi az érintettek számára, hogy megismerjék azokat az indokokat, amelyek miatt a Törvényszék nem adott helyt az érveiknek, illetve a Bíróság számára azt, hogy rendelkezésére álljanak az ahhoz szükséges elemek, hogy felülvizsgálati jogkörét gyakorolni tudja (2023. november 9‑iXC kontra Bizottság ítélet, C‑527/21 P, EU:C:20:850, 99. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
88
A jelen ügyben, miután a megtámadott ítélet 170. pontjában megállapította, hogy a fellebbező által a 45/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának és 5. cikke (1) bekezdése a) pontjának az igazgatási vizsgálat megindítása során az FRA általi állítólagos megsértésére vonatkozóan előadott érvek szorosan kapcsolódnak a második jogellenességi kifogás alátámasztására felhozott érvekhez, a Törvényszék ezen ítélet 171–173. pontjában úgy ítélte meg, hogy az e második jogellenességi kifogás elemzéséből az következik, hogy a fellebbezővel szembeni igazgatási vizsgálatot a személyzeti szabályzat 86. cikke (2) bekezdésének megfelelően a személyzeti szabályzatból eredő kötelezettségek megszegésére vonatkozó elégendő valószínűsítő körülménye alapján indították meg. E körülmények között a Törvényszék lényegében úgy ítélte meg, hogy a fellebbezőnek a 45/2001 rendelet rendelkezéseinek az FRA általi megsértésére hivatkozó érveit el kell utasítani, mivel azok téves előfeltevésen alapulnak.
89
Márpedig ez az indokolás elegendő ahhoz, hogy lehetővé tegye a fellebbező számára azon indokok megértését, amelyek miatt az érvelését elutasították, a Bíróság számára pedig felülvizsgálati jogkörének gyakorlását. A fellebbező által hivatkozott, az indokolás elégtelenségére alapított kifogást tehát mint megalapozatlant el kell utasítani.
90
Ebből következik, hogy a hatodik jogalap első részét el kell utasítani.
91
Ami a hatodik jogalap második részét illeti, elegendő először is megjegyezni, hogy amennyiben az említett rész alátámasztására felhozott érveket úgy kell értelmezni, hogy azok azon alapulnak, hogy a Törvényszék nem vizsgálta a fellebbező azon érveit, amelyek a 45/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának megsértésére hivatkozó nyolcadik jogellenességi kifogás alátámasztására felhozott érvelésének kiegészítését képezik, amelyet a fellebbező a 2021. február 15‑i észrevételei keretében terjesztett elő, a jelen ítélet 88. pontjából kitűnik, hogy a Törvényszék, amikor a megtámadott ítélet 172. és 173. pontjában kimondta, hogy az FRA szabályszerűen indította meg az igazgatási vizsgálatot, hallgatólagosan, de szükségszerűen azt állapította meg, hogy a fellebbezőnek a szóban forgó elektronikus levelekben szereplő személyes adatainak kezelése jogszerűen, az említett rendelkezésnek megfelelően történt. Következésképpen nem róható fel a Törvényszéknek, hogy e tekintetben megsértette az indokolási kötelezettséget.
92
Másodsorban, ami a 45/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának azáltal történő megsértésén alapuló állítólagos téves jogalkalmazást illeti, hogy a Törvényszék figyelmen kívül hagyta azt a tényt, hogy a fellebbezőre vonatkozó személyes adatokat tartalmazó, vitatott elektronikus levelek tévedésből kerültek az FRA‑hoz, tehát azok nem jogszerűen jutottak hozzá, elegendő felidézni, hogy az uniós jogban a szabad bizonyítás elve érvényesül, így a felek főszabály szerint szabadon hivatkozhatnak bármilyen bizonyítási eszközre egy adott tény bizonyítása érdekében (2020. szeptember 10‑iHamász kontra Tanács ítélet, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, 73. pont).
93
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 45/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja úgy rendelkezik, hogy a személyes adatokat tisztességesen és jogszerűen kell kezelni. E rendelkezésből azonban – a fellebbező állításával ellentétben – nem lehet arra következtetni, hogy az olyan általánosabb szabály kifejeződése lenne, amelynek a jelen ügyben meg kellett volna akadályoznia az FRA‑t abban, hogy az igazgatási vizsgálat keretében felhasználja a harmadik személy által e szervnek továbbított információkat, kizárólag azon az alapon, hogy ezeket az információkat más célból szerezték meg, és azoknak az említett szerv részére történő továbbítása tévedésből történt.
94
E körülmények között a hatodik jogalap második részét megalapozatlannak kell tekinteni.
95
Következésképpen a hatodik jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
A hetedik jogalapról
A felek érvelése
96
Hetedik jogalapjával a fellebbező lényegében arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot a megtámadott ítélet 223–229. pontjában foglalt elemzésében, amikor homályos megfogalmazásuk miatt elutasította az állítólagos lelki zaklatásra vonatkozó állításait. Lényegében azt állítja, hogy a harmadik és a negyedik jogellenességi kifogás – amelyet a Törvényszék a megtámadott ítélet 98., 111. és 139. pontjában az FRA esetében bizonyítottnak tekintett – az igazgatási vizsgálatra vonatkozik, és megfelel az ítélkezési gyakorlatból eredő azon kritériumoknak, amelyeknek a nem megfelelő magatartásnak meg kell felelnie ahhoz, hogy zaklatásnak minősüljön. Következésképpen, ellentétben azzal, ami a megtámadott ítélet 227. pontjából kitűnik, ezek nem tekinthetők az igazgatási vizsgálat szokásos menetébe tartozónak.
97
Az FRA vitatja a fellebbező érvelését. Lényegében azt állítja, hogy a hetedik jogalap nyilvánvalóan elfogadhatatlan, és mindenesetre megalapozatlan, mivel a fellebbező az elsőfokú eljárásban hivatkozott bizonyítékok Törvényszék általi értékelésének vitatására szorítkozik.
A Bíróság álláspontja
98
A megtámadott ítélet 223–229. pontja ellen irányuló hetedik jogalappal a fellebbező lényegében azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy annak ellenére, hogy a megtámadott ítélet 98., 111. és 139. pontjában kimondta, hogy a harmadik és a negyedik jogellenességi kifogás ténylegesen felróható az FRA‑nak, ez nem elegendő a fellebbezőt az igazgatási vizsgálat során ért lelki zaklatás megállapításához.
99
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Törvényszék e megfontolása a tények és bizonyítékok szabad mérlegelésén alapul, amelyek az FRA esetében bizonyítottnak tekintett harmadik és negyedik jogellenességi kifogás súlyára vonatkoznak. Ezért a Törvényszék a megtámadott ítélet 227–229. pontjában azt mondta ki, hogy ezek a jogellenességi kifogások még összességükben sem minősülnek a személyzeti szabályzat 12a. cikke értelmében vett lelki zaklatásnak, a fellebbező által előadott egyéb bizonyítékok hiányában.
100
A Bíróság előtt a fellebbező nem terjesztett elő olyan konkrét jogi érvelést, amely alkalmas lenne annak bizonyítására, hogy a Törvényszék, többek között a megtámadott ítélet 228. pontjában – a megtámadott ítélet 223–225. pontjában hivatkozott, a személyzeti szabályzat 12a. cikke értelmében vett „lelki zaklatás” fogalmára vonatkozó ítélkezési gyakorlat figyelmen kívül hagyásával – jogilag tévesen minősítette a tényállást.
101
Úgy tűnik tehát, hogy a fellebbező egy állítólagos téves jogalkalmazásra hivatkozva valójában azt kívánja elérni, hogy a Bíróság egyszerűen újból vizsgálja meg az első fokon benyújtott keresetét alátámasztó tényeket, anélkül hogy e bizonyítékok Törvényszék általi elferdítésére hivatkozna, ami a jelen ítélet 26. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint nem tartozik a Bíróság hatáskörébe.
102
E megfontolásokra tekintettel a hetedik jogalapot mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
A nyolcadik jogalapról
A felek érvelése
103
Nyolcadik jogalapjával a fellebbező azt rója fel a Törvényszéknek, hogy a megtámadott ítélet 237. és 240–242. pontjában tévesen értelmezte az Unió szerződésen kívüli felelősségére alkalmazandó ítélkezési gyakorlatot, közelebbről a nem vagyoni kár fennállásának bizonyítása érdekében benyújtandó bizonyítékokat illetően. A Törvényszék ítélkezési gyakorlatára hivatkozva úgy érvel, hogy a nem vagyoni kár megállapításának nem szükségszerűen feltétele a felajánlott bizonyíték előterjesztése, és elegendő, ha a fellebbező bizonyítja, hogy az érintett uniós intézménynek vagy szervnek felrótt magatartás alkalmas volt arra, hogy neki ilyen kárt okozzon. A fellebbező azt állítja továbbá, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy nem vagyoni kár esetén a kár és az okozati összefüggés fennállását nem kell pontosan megállapítani, mivel ez utóbbiak a kötelezettségszegés jellegéből és a körülményekből is levezethetőek.
104
A fellebbező továbbá azt állítja, hogy a megtámadott ítélet egyáltalán nem indokolja, hogy az, hogy az FRA nem bocsátotta rendelkezésre az összes kért dokumentumot, és megtagadta a pert megelőző eljárás során tanúsított jogellenes magatartásainak elismerését, miért nem volt alkalmas arra, hogy neki stresszt, szorongást és az igazságtalanság érzését okozza.
105
Végül a fellebbező a Charta hatékony bírói jogvédelemhez való jogot biztosító 47. cikkének megsértésére hivatkozik, azzal az indokkal, hogy a Törvényszék az FRA által az igazgatási vizsgálat során elkövetett jogsértések elismerése ellenére nem ítélt meg számára kártérítést az őt ért nem vagyoni kárért. A fellebbező szerint a Törvényszék érvelése megfosztja őt az ilyen típusú jogsértésekkel okozott kár megtérítését lehetővé tevő hatékony jogorvoslattól.
106
Az FRA úgy véli, hogy azok az érvek, amelyekkel a fellebbező a megtámadott ítélet 242. pontját kifogásolja, egyrészt nyilvánvalóan megalapozatlanok, amennyiben a fellebbező ily módon az első fokon benyújtott keresetlevelének 134. pontjában kifejtett érvek megismétlésére szorítkozik, másrészt pedig nyilvánvalóan elfogadhatatlanok, amennyiben azt állítja, hogy őt nem vagyoni kár érte.
107
Ami a fellebbezőnek a Charta 47. cikkének állítólagos megsértésére alapított érvét illeti, e szervezet arra hivatkozik, hogy a hatékony jogorvoslathoz való jog az igazságszolgáltatáshoz való jogra vonatkozik, de nem nyújt semmilyen biztosítékot a sikerre. Ezenkívül az FRA azt állítja, hogy az uniós jog nem mentesíti a fellebbezőt a bizonyítási kötelezettsége alól, és nem teszi lehetővé, hogy az állítólagos nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelemnek helyt adjanak, amennyiben az tisztán spekuláción alapul.
A Bíróság álláspontja
108
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az Unió bármely intézménye vagy szerve felelőssége megállapítható magatartása következtében feltéve, hogy teljesülnek az e magatartás jogellenességére, a kár tényleges bekövetkezésére, valamint az említett magatartás és a hivatkozott kár közötti okozati összefüggésre vonatkozó feltételek (2020. június 4‑iSchokker kontra EASA ítélet, C‑310/19 P, EU:C:2020:435, 54. pont; 2022. június 2‑iEM kontra Parlament ítélet, C‑299/21 P, EU:C:2022:429, 122. pont).
109
Ami a kár ténylegességére és az okozati összefüggés fennállására vonatkozó feltételeket illeti, e felelősség csak akkor állapítható meg, ha a fellebbezőt tényleges és biztos kár érte, és a kár kellően közvetlenül következik az érintett magatartás állítólagos jogellenességéből. Így a fellebbezőnek kell bizonyítékokat szolgáltatnia az uniós bíróság számára az általa hivatkozott kár fennállásának és mértékének, valamint az e jogellenes magatartás és az állítólagos kár közötti, kellően közvetlen okozati összefüggés fennállásának a bizonyítása érdekében (lásd ebben az értelemben: 2024. március 5‑iKočner kontra Europol ítélet, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, 135. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
110
Ebben a tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az is kitűnik, hogy a felajánlott bizonyíték előterjesztése nem feltétlenül tekinthető a nem vagyoni kár elismerése feltételének. A fellebbezőnek azonban legalább azt kell bizonyítania, hogy az érintett intézménynek felrótt magatartás alkalmas volt arra, hogy kárt okozzon neki (lásd ebben az értelemben: 2009. július 16‑iSELEX Sistemi Integrati kontra Bizottság ítélet, C‑481/07 P, EU:C:2009:461, 38. pont).
111
Ebből következik, hogy még a nem vagyoni kár fennállását és mértékét alátámasztó bizonyítékok hiányában is teljesülhet az ilyen kár fennállására vonatkozó feltétel, ha a fellebbező bizonyítja, hogy a nem vagyoni kár szükségszerűen a kifogásolt magatartás következménye.
112
A jelen ügyben, ami a negyedik, az igazgatási eljárás túlzott elhúzódására alapított jogellenességi kifogáson alapuló nem vagyoni kár fennállását illeti, meg kell állapítani, hogy a Törvényszék a tényállás szabad mérlegelése alapján úgy ítélte meg, hogy e kár fennállását nem lehet feltételezni, mivel a vizsgálatról való tájékoztatása előtt a fellebbező nem lehetett kitéve a stressz vagy a szorongás kockázatának, míg e tájékoztatást követően az eljárás észszerű határidőn belül zajlott le, a megtámadott ítélet 234–236. pontjában helyesen mondhatta ki, hogy a jelen ítélet 110. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a fellebbezőnek kellett volna bizonyítania, hogy a stressz és a szorongás szintje meghaladja az igazgatási eljárás keretében elfogadható szintet, amit nem tett meg.
113
Ezzel szemben, a harmadik jogellenességi kifogás vizsgálata keretében a megtámadott ítélet 89–111. pontjában a Törvényszék által megalapozottnak ítélt két másik jogellenes magatartásra vonatkozóan, nevezetesen egyrészt a fellebbezőnek a vele szemben fennálló igazgatási vizsgálatról való időben történő tájékoztatására vonatkozó kötelezettség megsértésére, másrészt a vele szemben felhozott állításokkal közvetlenül összefüggő dokumentumok közlésének elmulasztására vonatkozóan a Törvényszék ezen ítélet 237. és 238. pontjában megállapította, hogy önmagában az a tény, hogy a fellebbező az igazgatási vizsgálat során az FRA‑nak betudható, a méltóságát és integritását sértő jogellenes magatartásokra, valamint e magatartások különösen káros jellegére hivatkozik, mivel azok súlyos lelki sérülést okoztak neki, nem elegendő az emiatt őt állítólagosan ért nem vagyoni kár tényleges és biztos jellegének bizonyításához, mivel a fellebbező a legcsekélyebb bizonyítékot sem terjesztette elő állításainak alátámasztására.
114
Ezen indokok alapján azonban a Törvényszék – a jelen ítélet 110. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatot figyelmen kívül hagyva – nem állapította meg, hogy az igazgatási vizsgálat fennállásáról való megfelelő időben történő tájékoztatási kötelezettség megsértése és a fellebbezővel szemben megfogalmazott állításokkal közvetlenül összefüggő dokumentumok közlésének elmulasztása önmagában nem volt alkalmas arra, hogy a fellebbezőnek az állítólagos kárt, nevezetesen stresszt, szorongást és igazságtalanság érzését okozza.
115
A fentiekből következik, hogy a megtámadott ítélet 237. és 238. pontjában a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy nem tekinthető úgy, hogy a fellebbező bizonyította azon nem vagyoni kár tényleges és biztos jellegét, amelyet állítása szerint az igazgatási vizsgálat fennállásáról való tájékoztatásra vonatkozó kötelezettség megsértése és a vele szemben megfogalmazott állításokkal közvetlen kapcsolatban álló dokumentumok közlésének elmaradása miatt szenvedett el, pusztán amiatt, hogy nem terjesztette elő a kártérítési kérelmének alátámasztására szolgáló bizonyítékokat.
116
Következésképpen a nyolcadik fellebbezési jogalapnak helyt kell adni, és a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni abban a részében, amelyben a Törvényszék elutasította a kártérítési kérelmeket, amennyiben azok azon kár megtérítésére irányultak, amelyet a fellebbező állítása szerint a harmadik jogellenességi kifogás keretében hivatkozott jogellenes magatartások miatt szenvedett el.
Az ügynek a Törvényszék elé történő visszautalásáról
117
Az Európai Unió Bírósága alapokmánya 61. cikke első bekezdésének megfelelően, ha a fellebbezés megalapozott, a Bíróság a Törvényszék határozatát hatályon kívül helyezi. Ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, illetve határozathozatalra visszautalhatja a Törvényszékhez.
118
A jelen ügyben a megtámadott ítélet 230. és 231. pontjából kitűnik, hogy mivel a Törvényszék helyt adott az első fokon előterjesztett, a harmadik és a negyedik jogellenességi kifogásra vonatkozó jogalapoknak, ezen ítélet 232–243. pontjában csak az e jogellenességi kifogások körébe tartozó jogellenes magatartásokból eredő állítólagos károkról határozott, vagyis egyrészt az igazgatási eljárás időtartamának észszerűtlen jellegéről, valamint azon kötelezettség megsértéséről, hogy megfelelő időben tájékoztassák az igazgatási vizsgálat fennállásáról, másrészt pedig a fellebbezővel szemben megfogalmazott állításokkal közvetlen összefüggő dokumentumok közlésének elmaradásáról.
119
Márpedig, amint az a jelen ítélet 80. pontjában megállapításra került, a Törvényszék a megtámadott ítélet 147–148. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor lényegében azt mondta ki, hogy az FRA‑nak a fellebbezővel szembeni igazgatási eljárást további intézkedés nélkül megszüntető határozata nem minősül sérelem okozására alkalmas aktusnak, így nem kellett érdemben megvizsgálni az e határozat indokolásának hiányára alapított ötödik jogellenességi kifogásra vonatkozó érvelését, és azt sem kellett megvizsgálni, hogy a jelen ügyben teljesült‑e az Unió szerződésen kívüli felelősségének megállapításához együttesen szükséges többi feltétel.
120
E körülmények között a Bíróság megállapítja, hogy a fellebbező által az elsőfokú eljárásban előterjesztett keresetében foglalt ötödik jogellenességi kifogás alátámasztására hivatkozott jogellenes magatartás következtében állítólagosan elszenvedett nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelemmel kapcsolatos jelen jogvita nem bírálható el, és az ügyet vissza kell utalni a Törvényszékhez, hogy az érdemben megvizsgálhassa e jogellenességi kifogást.
121
Hasonlóképpen a Törvényszéknek kell megvizsgálnia, hogy azok a jogellenes magatartások, amelyek bizonyítottságát az elsőfokú eljárásban a keresetben foglalt harmadik jogellenességi kifogás keretében megállapította, alkalmasak voltak-e a fellebbező által állított nem vagyoni kár okozására.
A költségekről
122
Mivel az ügyet a Bíróság visszautalja a Törvényszék elé, a jelen fellebbezési eljárás költségeiről jelenleg nem kell határozni.
A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság az Európai Unió Törvényszéke 2021. december 21‑iDD kontra FRA ítéletét (T‑703/19, EU:T:2021:923) hatályon kívül helyezi abban a részében, amelyben az egyrészt elutasította a DD által hivatkozott ötödik jogellenességi kifogást, másrészt pedig mint megalapozatlant elutasította a keresetben foglalt harmadik jogellenességi kifogásra vonatkozó kártérítési kérelmeket, amennyiben azok a fellebbezővel szemben fennálló igazgatási vizsgálatról való megfelelő időben történő tájékoztatási kötelezettség Európai Unió Alapjogi Ügynöksége (FRA) általi megsértése, valamint a fellebbezővel szemben felhozott állításokkal közvetlenül összefüggő dokumentumok közlésének elmaradása miatt a fellebbező által elszenvedett kár megtérítésére irányultak.
2)
A Bíróság a fellebbezést az ezt meghaladó részében elutasítja.
3)
A Bíróság az ügyet visszautalja az Európai Unió Törvényszéke elé, hogy az határozzon az elsőfokú eljárásban előterjesztett keresetről egyrészt a DD által az e kereset alátámasztására hivatkozott ötödik jogellenességi kifogás, másrészt a DD által a harmadik jogellenességi kifogás keretében hivatkozott nem vagyoni kár ténylegessége tekintetében, amelyet az Európai Unió Alapjogi Ügynökségének (FRA) a vele szemben fennálló igazgatási vizsgálatról való megfelelő időben történő tájékoztatási kötelezettségének megsértése, valamint a vele szemben felhozott állításokkal közvetlenül összefüggő dokumentumok közlésének elmaradása miatt szenvedett el.
4)
A Bíróság a költségekről jelenleg nem határoz.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.