Ideiglenes változat
JEAN RICHARD DE LA TOUR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. október 30.(1)
C‑571/24. sz. ügy
YO,
CT
kontra
Bundesrepublik Deutschland;
a Kreis Bergstraße
részvételével
(az Oberverwaltungsgericht Berlin‑Brandenburg [berlin‑brandenburgi közigazgatási felsőbíróság, Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Bevándorlási politika – 2003/86/EK irányelv – Családegyesítési jog – A 10. cikk (3) bekezdésének a) pontja – Kísérő nélküli kiskorúként érkezett menekültnek az első fokú, egyenes ági felmenő rokonaival való családegyesítése – Kísérő nélküli kiskorú, aki a menekült jogállás megadását és a 2018. április 12‑i A és S ítélet (C‑550/16, EU:C:2018:248) kihirdetését megelőző időpontban nagykorúvá vált – Az ezen ítéletből a családegyesítés iránti kérelem benyújtásának időpontját illetően levonandó következtetések ”
I.      Bevezetés
1.        A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel annak pontosítását kérik a Bíróságtól, hogy milyen következtetéseket kell levonni a 2018. április 12‑i A és S ítéletéből(2) az olyan harmadik országbeli fiatal állampolgár (a továbbiakban: családegyesítő)(3) szülei által a 2003/86/EK irányelv(4) 10. cikke (3) bekezdésének a) pontja alapján benyújtott családegyesítés iránti kérelem elbírálása tekintetében, aki, miután kísérő nélküli kiskorúként lépett be valamely tagállam területére, a nemzetközi védelem iránti kérelmének vizsgálatára irányuló eljárás során nagykorúvá vált, és ezen ítélet kihirdetését megelőző időpontban menekült jogállást kapott.
2.        Az említett ítéletben a Bíróság tisztázta azokat a feltételeket, amelyek mellett azok a kísérő nélküli kiskorúak, akik ezen eljárás során nagykorúvá váltak, az e cikkben előírt kedvezőbb rendelkezések alapján hivatkozhatnak a családegyesítéshez való jogra. Közelebbről, a Bíróság kimondta, hogy a családegyesítés iránti kérelmet főszabály szerint attól a naptól számított három hónapos határidőn belül kell benyújtani, amelyben az érintett „kiskorút” menekültként elismerték.(5)
3.        Márpedig a jelen ügyben az érintett „kiskorú” a menekült jogállást jóval az A és S ítélet kihirdetését megelőzően szerezte meg, így e három hónapos határidő abban az időpontban, amikor a szülei, YO és CT, mindketten Törökországban tartózkodó szíriai állampolgárok, a 2003/86 irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontjában előírt családegyesítési joggal kívántak élni, már lejárt. Ebbe az összefüggésbe illeszkedik a jelen ügy, amelyben a Németországi Szövetségi Köztársaság isztambuli (Törökország) főkonzulátusa azzal az indokkal utasította el a kérelmüket, hogy e jog a gyermek nagykorúvá válásával megszűnt, és hogy
kérelmüket mindenesetre nem
a lehető leghamarabb nyújtották be azt követően, hogy a fiuk menekült jogállását elismerték.
4.        A kérdést előterjesztő bíróság, az Oberverwaltungsgericht Berlin‑Brandenburg (berlin‑brandenburgi közigazgatási felsőbíróság, Németország) lényegében azt kérdezi a Bíróságtól, hogy módosítani kell‑e a Bíróság által az A és S ítéletben kialakított szabályokat, konkrétabban pedig, hogy a három hónapos határidőt ezen ítélet kihirdetésének időpontjától kell‑e számítani, vagy e határidőt meg kell‑e hosszabbítani. A német kormány az írásbeli észrevételeiben azt javasolja, hogy a családegyesítés iránti kérelem benyújtását abszolút korhatárhoz kell kötni, amelytől kezdve a családegyesítés már nem kivitelezhető.
5.        A jelen indítványban kifejtem azokat az okokat, amelyek miatt nem értek egyet azzal az elgondolással, amely szerint a jelen ügyhöz hasonló, ennyire sajátos helyzetben a 2003/86 irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontján alapuló családegyesítés iránti kérelem benyújtását az A és S ítélet kihirdetésének időpontjától számított három hónapos szigorú határidő betartásához kell kötni. Ezzel szemben azt fogom javasolni a Bíróságnak, hogy
vélelmet alkalmazzon, és így egy attól a vélelmezett időponttól számított három hónapos határidőt fogadjon el, amikor a családegyesítő tudomást szerzett ezen ítéletről.
II.    Jogi háttér
A.      Az uniós jog
6.        A 2003/86 irányelv 1. cikkének szövege a következő:
„Ezen irányelv célja a családegyesítési jognak a tagállamok területén jogszerűen tartózkodó harmadik országok állampolgárai által történő gyakorlása feltételeinek meghatározása.”
7.        Ezen irányelv 2. cikkének f) pontja szerint:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
[…]
f)      »kísérő nélküli kiskorú«: egy harmadik ország olyan állampolgárai, vagy olyan hontalanok, akik tizennyolcadik életévüket még nem töltötték be, és akik a tagállam területére a jog vagy a szokás alapján felelős felnőtt kísérete nélkül érkeznek, mindaddig, amíg ilyen személy tényleges felügyelete alá nem kerülnek, továbbá azok a kiskorúak, akiket a tagállam területére való beutazásuk után hagytak kíséret nélkül.”
8.        Az említett irányelvnek „A menekültek családegyesítése” című V. fejezetében a 10. cikk (3) bekezdésének a) pontja az alábbiakat pontosítja:
„Ha a menekült kísérő nélküli kiskorú, a tagállamok:
a)      családegyesítési célból a 4. cikk (2) bekezdésének a) pontjában megállapított feltételek alkalmazása nélkül engedélyezik a kiskorú első fokú, egyenes ági felmenő rokonainak beutazását és tartózkodását.”
B.      A német jog
9.        A 2004. július 30‑i Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet(6) (a külföldiek szövetségi területen való tartózkodásáról, munkavállalásáról és integrációjáról szóló törvény; a továbbiakban: AufenthG)(7) „A szülők és más családtagok családegyesítése” című 36. §‑ának (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A 23. § (4) bekezdése, a 25. § (1) bekezdése vagy (2) bekezdése első mondatának első fordulata alapján tartózkodási engedéllyel, a 26. § (3) bekezdése alapján letelepedési engedéllyel vagy a tartózkodási engedélynek a 25. § (2) bekezdése első mondatának második fordulata alapján történő kiadását követően a 26. § (4) bekezdése alapján letelepedési engedéllyel rendelkező kiskorú külföldi szülei részére a tartózkodási engedélyt az 5. § (1) bekezdésének 1. pontjától és a 29. § (1) bekezdésének 2. pontjától eltérve meg kell adni, ha szülői felügyeletet gyakorló szülő nem tartózkodik a Németországi Szövetségi Köztársaság területén.”
III. Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
10.      A családegyesítő kurd származású szíriai állampolgár, aki 1999. január 31‑én született. 2015. augusztus 6‑án, 16 évesen utazott be Németországba. Gyámja által képviselve 2016. június 3‑án, amikor 17 éves és 4 hónapos volt, nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be. 2017. május 15‑i határozatával a Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (szövetségi bevándorlási és menekültügyi hivatal, Németország) 18 éves és 3 hónapos korában menekültként elismerte.
11.      A családegyesítő szülei a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatára irányuló eljárás nyomán nem nyújtottak be családegyesítés iránti kérelmet, mivel gyermeküket a gyámja, az ügyvédje, valamint különböző idegenrendészeti hatóságok és szervezetek többször is arról tájékoztatták, hogy a Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság, Németország) ítélkezési gyakorlatának megfelelően a szülőknek az AufenthG 36. §‑ának (1) bekezdése alapján a menekültként elismert gyermekükkel való családegyesítéshez való joga csak a gyermek nagykorúvá válásának időpontjáig áll fenn.(8) A kérdést előterjesztő bíróság szerint ezen ítélkezési gyakorlatra és a hatóságoknak az alapügy tényállása idején ebből következő határozathozatali gyakorlatára tekintettel a 2003/86 irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontján alapuló családegyesítés iránti kérelmek az ilyen helyzetben lévő menekültek esetében nem igazán vezettek sikerre.
12.      A Bíróság az A és S ítéletében kimondta, hogy a 2003/86 irányelv 2. cikkének bevezető fordulatát és f) pontját ezen irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontjával összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy e rendelkezés értelmében „kiskorúnak” kell minősíteni az olyan, harmadik ország állampolgárságával rendelkező személyt, aki 18. életévét még nem töltötte be abban az időpontban, amikor a tagállam területére érkezett, és a menedékjog iránti kérelmét ezen államban benyújtotta, de aki a menekültügyi eljárás során nagykorúvá válik, és ezt követően menekült jogállásban részesül.(9) Ilyen esetben – a Bíróság szerint – a családegyesítés iránti kérelmet „észszerű határidőn belül”, főszabály szerint pedig attól a naptól számított három hónapos határidőn belül kell benyújtani, amelyben az érintett „kiskorút” menekültként elismerték.(10)
13.      A családegyesítő, miután tudomást szerzett erről az ítéletről, ennek alapján a 2018. április 24‑i levelében a nemzeti idegenrendészeti
hatóságtól, Németország törökországi nagykövetségétől és Németország isztambuli főkonzulátusától a szüleivel és testvéreivel való családegyesítés céljából tartózkodási engedély kiállítását kérte. Elővigyázatosságból igazolási kérelmet is benyújtott az A és S ítélet alapján főszabály szerint betartandó három hónapos határidő tekintetében. A szülei pedig a 2018. július 11‑i, a Németország ankarai nagykövetségének és isztambuli főkonzulátusának címzett levelükben családegyesítési célú vízumot igényeltek. 2018. november 20‑án személyesen jelentek meg az isztambuli főkonzulátuson, hogy benyújtsák a kérelmüket.
14.      2019. április 10‑i határozataival Németország isztambuli főkonzulátusa elutasította e kérelmeket azzal az indokkal, hogy a menekült szüleinek családegyesítési joga csak a menekült nagykorúvá válásáig áll fenn, és hogy ez utóbbiak a kérelmüket mindenesetre nem
a gyermekük menekültkénti elismerését követő lehető legrövidebb időn belül nyújtották be.
15.      2021. március 30‑i ítéletével a Verwaltungsgericht Berlin (berlini közigazgatási bíróság, Németország) elutasította a családegyesítő szülei által a Németország isztambuli főkonzulátusának vonatkozó határozata ellen benyújtott keresetet. Először is megállapította, hogy a családegyesítési jog nem alapulhat sem az AufenthG 36. §‑ának (1) bekezdésén, amely előírja, hogy a családegyesítőnek kiskorúnak kell lennie a közigazgatási határozat meghozatalának időpontjában, sem pedig a 2003/86 irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontján, amely magában foglalja, hogy kérelmüket az A és S ítéletben előírt, a menekültkénti elismeréstől számított három hónapos határidőn belül kell benyújtani. Másodszor megállapította, hogy semmi nem indokolja a határidő meghosszabbítását vagy e határidő kezdő időpontjának elhalasztását. Harmadszor úgy ítélte meg, hogy in integrum restitutio vagy vis maior miatti „belenyugvás” sem képzelhető el, mivel az, hogy a felperesek a kérelmük kudarcra ítéltségére hivatkozva nem jártak el kellő időben, nem minősül elfogadható akadályoztatási oknak.
16.      Az Oberverwaltungsgericht Berlin‑Brandenburghoz (berlin‑brandenburgi közigazgatási felsőbíróság) benyújtott fellebbezésükben a felperesek azzal érveltek, hogy az A és S ítéletből eredő három hónapos határidő be nem tartására nem lehet velük szemben hivatkozni, mivel e határidő csak akkor kezdődhet meg, amikor arról az érintettek tudomást szereztek. Márpedig a jelen ügyben nem ez volt a helyzet, mivel a felperesek ezen ítélet közzététele előtt nem tudhatták, hogy annak ellenére, hogy fiuk elérte a nagykorúságot, joguk van a vele való családegyesítéshez. A Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság) ugyanis nemzeti legfelsőbb bíróságként mindeddig úgy ítélte meg, hogy a szülőknek a menekült gyermekkel az AufenthG 36. §‑ának (1) bekezdése alapján történő családegyesítése a 2003/86 irányelvnek megfelelően azt feltételezi, hogy a gyermek a családegyesítés iránti kérelem benyújtásakor még kiskorú legyen. Ezenkívül az ilyen kérelem benyújtására nyitva álló, a menekült jogállás megadását követő három hónapos határidő tiszteletben tartása korábban nem volt kötelező, hanem azt csak a Bíróság vezette be az említett ítélettel.
17.      A felperesek által kifejtett érvekre fogékonyan a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a felperesek milyen módon hivatkozhatnak a 2003/86 irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontjában foglalt családegyesítési jogra az A és S ítélet kihirdetését követően.
18.      E körülmények között az Oberverwaltungsgericht Berlin‑Brandenburg (berlin‑brandenburgi közigazgatási felsőbíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      A menekültkénti elismeréstől számított, három hónapos határidő, amelyet a [2003/86] irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontja alapján benyújtott, családegyesítésre irányuló kérelem tekintetében az [A és S ítélet] értelmében be kell tartani abban az esetben, ha a családegyesítő a valamely tagállam területére való beutazáskor és a menedékjog iránti kérelmének az e tagállamban történő benyújtásakor még nem töltötte be a tizennyolcadik életévét, de a menekültügyi eljárás során nagykorúvá válik, változatlanul alkalmazandó‑e abban az esetben is, ha ez a határidő [ezen] ítélet meghozatalakor már lejárt, az akkori hatósági gyakorlat és az említett tagállam legfelsőbb bíróságának ítélkezési gyakorlata szerint azonban a már nagykorú menekültnek nem volt valós lehetősége a családegyesítésre irányuló kérelem benyújtására?
2)      Ha az első kérdésre adott válasz nemleges: a határidő ilyen esetekben csak később kezdődik, vagy az ilyen esetekre hosszabb határidő vonatkozik?”
19.      A felperesek, a német kormány és az Európai Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket. E felek és érdekeltek részt vettek a 2025. szeptember 18‑án tartott tárgyaláson, amelynek során a Bíróság által feltett, szóban megválaszolandó kérdéseket is megválaszolták.
IV.    Elemzés
20.      Előzetes döntéshozatalra előterjesztett, véleményem szerint együttesen vizsgálandó kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság annak pontosítására kéri a Bíróságot, hogy milyen következtetéseket kell levonni az A és S ítéletből az olyan, kísérő nélküli kiskorú szülei által a 2003/86 irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontja alapján benyújtott családegyesítés iránti kérelem elbírálása tekintetében, aki a nemzetközi védelem iránti kérelmének vizsgálatára irányuló eljárás során nagykorúvá vált, és akit jóval ezen ítélet kihirdetését megelőzően ismertek el menekültként. A Bíróságot különösen arra kérik, hogy ilyen helyzetre vonatkozóan határozza meg az ilyen családegyesítés iránti kérelem benyújtására nyitva álló határidő alkalmazásának részletszabályait.
21.      Mielőtt rátérnék e kérdés vizsgálatára, és e kérdés konkrét terjedelmének meghatározása érdekében alapvető fontosságúnak tartom a jelen ügy hátterét felidézni.
22.      Egyrészt a Bíróság nem korlátozta az A és S ítélet időbeli hatályát.(11)
23.      Másrészt hangsúlyozom, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat alapján az előzetes döntéshozatali eljárásban hozott ítélet nem konstitutív, hanem tisztán deklaratív jellegű.(12) A Bíróság által az A és S ítéletben a 2003/86 irányelv 10. cikke (3) bekezdése a) pontjának előzetes döntéshozatal keretében adott értelmezése, amelyet a 2024. január 30‑i Landeshauptmann von Wien (Kiskorú menekülttel való családegyesítés) ítélet(13) is megerősített, tisztázta és pontosította e cikk jelentését és hatályát, ahogyan azt a hatálybalépése óta értelmezni és alkalmazni kellett, illetőleg kellett volna.
24.      E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a Bíróság kimondta, hogy az olyan közigazgatási és bírósági gyakorlat, mint amelyet a jelen ügyben a felperesekkel szemben alkalmaztak, és amely a 2003/86 irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontján alapuló családegyesítési jogot az érintett kiskorú menekültkénti elismerésének időpontjától teszi függővé, ellentétes az uniós joggal,(14) mégpedig három okból:
–        először is azért, mert az ilyen gyakorlat, mivel az e rendelkezésben említett családegyesítési jogot attól teszi függővé, hogy az illetékes nemzeti hatóságok milyen gyorsasággal bírálják el a nemzetközi védelem iránti kérelmet, kérdésessé teszi az említett rendelkezés hatékony érvényesülését;
–        másodszor azért, mert ez a gyakorlat, mivel visszatartja e hatóságokat attól, hogy a kísérő nélküli kiskorúak nemzetközi védelem iránti kérelmeit soron kívül bírálják el, ellentétes a menekültek, különösen a kísérő nélküli kiskorúak számára fokozott védelem biztosítására irányuló célkitűzéssel, és sérti az Európai Unió Alapjogi Chartája 24. cikkének (2) és (3) bekezdését,
–        harmadszor pedig azért, mert az említett gyakorlat ellentétes az egyenlő bánásmód és a jogbiztonság elvével, mivel az érintett kiskorú számára teljes mértékben kiszámíthatatlanná teszi azt, hogy megilleti‑e a szüleivel való családegyesítéshez való jog.
25.      A jelen ügy az ilyen közigazgatási és bírósági gyakorlat következményeit szemlélteti.
26.      A családegyesítő ugyanis 17 éves és 4 hónapos korában, azaz a nagykorúvá váláshoz közeli életkorban nyújtotta be a nemzetközi védelem iránti kérelmét, ami indokolttá tette volna kérelmének gyors elbírálását. Ugyanakkor, noha a tagállamok figyelmét rendszeresen felhívják arra, hogy prioritásként kezeljék a kísérő nélküli kiskorúak nemzetközi védelem iránti kérelmeit, különös kiszolgáltatottságuk figyelembevétele érdekében, a családegyesítő kérelmének vizsgálatára irányuló eljárás tizenegy hónapig tartott, amely jóval meghaladja a szokásos határidőket, és ellentétes a 2013/32/EU irányelv(15) 31. cikkének (3) bekezdésében előírt rendelkezésekkel. Ezen eljárás során tehát az érintett kiskorú természetesen nagykorúvá vált, a Törökországban lakóhellyel rendelkező szülei pedig ezzel összefüggésben – az ebben az időszakban Németországban alkalmazandó közigazgatási és bírósági gyakorlatnak megfelelően – elveszítették a 2003/86 irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontja alapján a családegyesítés iránti kérelem benyújtásához való jogot.
27.      Márpedig az alapügyben szóban forgó közigazgatási és bírósági gyakorlat uniós joggal való összeegyeztethetetlenségét megállapító A és S ítélet kihirdetését követően a tényleges érvényesülés elve megkövetelte, hogy az illetékes német hatóságok biztosítsák a 2003/86 irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontján alapuló családegyesítési jog teljes érvényesülését, mellőzve az ilyen gyakorlat alkalmazását a felperesek által benyújtott családegyesítési kérelem vizsgálatakor.(16)
28.      Következésképpen Németország isztambuli főkonzulátusa nem utasíthatta el a felperesek által benyújtott kérelmet azzal az indokkal, hogy e joguk csak a fiuk nagykorúvá válásáig állt fenn. Ezenkívül nem róhatta fel nekik, hogy kérelmüket a családegyesítő menekültkénti elismerését követően nem a lehető legrövidebb időn belül nyújtották be. Nyilvánvaló ugyanis, hogy a szóban forgóhoz hasonló, az A és S ítélet kihirdetése előtt megvalósult helyzetben a felperesekkel szemben nem lehet olyan határidő lejártára hivatkozni, amelyet sem elvi szinten, sem pedig időtartamát illetően nem állapították meg még formálisan abban az időpontban, amikor az illetékes nemzeti hatóság menekültként elismerte gyermeküket. Az egyértelműen meghatározott határidő hiánya tehát véleményem szerint elfogadhatatlanná teszi azt az érvet, amely szerint ezt a határidőt túllépték.(17)
29.      A Németország isztambuli főkonzulátusa elutasító határozatának megsemmisítése iránti keresetet tárgyában eljáró, kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy az előtte folyamatban lévő jogvita megoldása érdekében a 2003/86 irányelv 10. cikke (3) bekezdése a) pontjának teljes érvényesülését biztosítsa. Az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében előírt lojális együttműködés elve értelmében ez magában foglalja az uniós jog ilyen megsértéséből eredő jogellenes következmények megszüntetését, és különösen az e jogsértés által az érintett személyeknek okozott károk helyreállítását.(18)
30.      E bíróság e célból intéz kérdést a Bírósághoz.
31.      A jelen ügyben nem vitatott, hogy az az intézkedés, amely a leginkább alkalmas arra, hogy – legalábbis a jövőre nézve – helyreállítsa azt a jogi és ténybeli helyzetet, amelyben a felperesekhez hasonló személyek a szóban forgó közigazgatási és bírósági gyakorlat hiányában lettek volna, az A és S ítélet kihirdetését követően általuk benyújtott családegyesítés iránti kérelem elfogadhatóságának elismerése lenne. Amint azonban a Bizottság hangsúlyozta, nem arról van szó, hogy minden, a fogadó tagállam területére való belépésekor kísérő nélküli kiskorúnak minősülő, de a nemzetközi védelem iránti kérelmének vizsgálatára irányuló eljárás során nagykorúvá váló menekült számára lehetővé kellene tenni, hogy az ítélet kihirdetését követően időkorlát nélkül hivatkozhasson ezen ítéletre. Az idő feltartóztathatatlan múlására tekintettel ugyanis előfordulhat, hogy ezek a menekültek már elértek egy olyan életkort, amely már nem feltétlenül igazolja a 2003/86 irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontja szerinti családegyesítési jog számukra történő biztosítását.
32.      Következésképpen alapvető jelentőséggel bír annak meghatározása, hogy az ilyen családegyesítés iránti kérelmet az A és S ítélet kihirdetését követően milyen határidőn belül kellett volna benyújtani, valamint hogy mi volt e határidő kezdő időpontja.
33.      A kérdést előterjesztő bíróság, a Bizottság és a német kormány lényegében egyetértenek abban, hogy az A és S ítélet kihirdetésétől számított három hónapos határidőt kell megállapítani. A német kormány szerint alapvető fontosságú, hogy e határidő attól az időponttól kezdődjön, amikor a fiatal felnőtt objektív módon tudomást szerezhetett erről az ítéletről, mégpedig valamennyi kérelmező azonos és előrelátható bánásmódban részesítésének biztosítása érdekében. E kormány így nem ért egyet azzal, hogy az említett határidő abban az időpontban kezdődjön, amikor a fiatal felnőtt ténylegesen tudomást szerezhetett róla, mivel egy ilyen szabály ellentétes lenne az egyenlő bánásmód elvével és a jogbiztonság követelményeivel. A Bizottság árnyaltabb módon azt javasolja, hogy vegyék figyelembe azokat a sajátos körülményeket, amelyek között a családegyesítés iránti kérelem késedelmes benyújtása „objektíve menthető”. A felperesek azt javasolják, hogy e három hónapos határidő az említett ítélet kihirdetésének napjától számított két hét elteltével kezdődjön, amely időszak mindenki számára lehetővé tenné, hogy az ítéletről tudomást szerezzen.
34.      Hangsúlyozom, nem vitatott, hogy a szóban forgóhoz hasonló sajátos helyzetben a családegyesítés iránti kérelmet észszerű határidőn belül kell benyújtani. Ezt senki sem vitatja. Amint azt a Bíróság az A és S ítéletben megállapította, „a 2003/86 irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontjával ellentétes lenne, ha egy olyan menekült, aki a [nemzetközi védelem iránti] kérelme időpontjában kísérő nélküli kiskorúnak minősült, de az eljárás korán nagykorúvá vált, időkorlát nélkül hivatkozhatna az e rendelkezés által biztosított előnyre a családegyesítés elérése érdekében”(19).
35.      Számomra azonban nem tűnik észszerűnek az A és S ítélet kihirdetésétől számított három hónapos határidő elfogadása, amint azt többek között a német kormány javasolja. Ugyanis, bár látszólag ez a megoldás a Bíróság által ebben az ítéletben kialakított megoldáson alapul, a felperesek helyzete nem hasonlítható össze az említett ítélet alapjául szolgáló ügy felpereseinek helyzetével.
36.      Ebben az ügyben a családegyesítés iránti kérelem benyújtására nyitva álló, a menekült jogállás megadásának napjától számított három hónapos határidő azzal magyarázható, hogy a nemzetközi védelmet kérelmezővel közölték a menekült jogállásának elismeréséről szóló határozatot mint egyedi határozatot. A 2011/95/EU irányelv(20) 22. cikkének megfelelően a fogadó tagállam tájékoztatja őt a jogállásához kapcsolódó jogokról és kötelezettségekről, amelyek között szerepel a 2003/86 irányelv 9. cikkének (1) bekezdésében elismert családegyesítési jog. Következésképpen az érintettet az általa értett nyelven teljeskörűen tájékoztatják azokról az intézkedésekről, amelyeket késedelem nélkül meg kell tennie az ezen irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontján alapuló családegyesítési jogának hatékony érvényesítése érdekében.
37.      Ezzel szemben a jelen ügyhöz hasonló esetben nagyon eltérő a helyzet. Az A és S ítéletet ugyanis nem közölték a családegyesítővel vagy a szüleivel, és azt nem is hozták hivatalosan a tudomásukra, mivel egyikük sem vett részt félként az ezen ítélet alapjául szolgáló eljárásban. A tárgyaláson folytatott vitákból kitűnik, hogy az említett ítélet Németországban – különösen az önkéntes szervezetek körében – egyfajta ismertségre tett szert, és az is igaz, hogy a családegyesítő és szülei különös éberséget és körültekintést tanúsítottak, amikor családegyesítés iránti kérelmüket ugyanezen ítélet kihirdetésétől számított három hónapon belül benyújtották. Ugyanakkor nem gondolom, hogy az esetük általánosítható lenne. A felmerülő helyzetek sokféleségére tekintettel, nem várható el észszerűen attól a fiatal felnőtt menekülttől, aki már nem részesül kötelező jelleggel a törvényes gyámja képviseletében és gondoskodásában, és aki ezért már nem feltétlenül kap tájékoztatást és tanácsot szakképzett személyzettől, hogy a közzététel napján tudomást szerezzen az A és S ítéletről, abból jogi következtetéseket vonjon le, és hogy haladéktalanul megtegye a családegyesítés elérésére irányuló lépéseket, még akkor is, ha a fogadó tagállam nyelvének és eljárásainak ismerete meglehetős hiányosságokat mutathat.
38.      Ez még inkább érvényes a származási országban vagy más harmadik országban lakóhellyel rendelkező szülőkre.
39.      Számomra észszerűtlennek tűnik e fiatal felnőtt menekültekkel vagy szüleikkel szemben az A és S ítéletben előírttal azonos szintű követelményt előírni – megkövetelve ez utóbbiaktól, hogy az ezen ítélet kihirdetésétől számított három hónapos jogvesztő határidőn belül érvényesítsék családegyesítési jogaikat –, figyelembe véve az igen sajátos helyzetüket, amely objektíve menthetővé teszi kérelmük késedelmes benyújtását.
40.      Ugyanakkor az attól az időponttól számított három hónapos határidő elfogadása, amikor a családegyesítő ténylegesen tudomást szerzett az A és S ítéletről, szintén nem tűnik kielégítő módszernek. Először is, ez az időpont az illetékes nemzeti hatóság számára nem könnyen azonosítható, ugyanakkor fennáll a veszélye annak, hogy az érintettek visszaélésszerű magatartást tanúsítanak e hatósággal szemben. Az említett időpont továbbá időben különösen távoli lehet, így ez a módszer sértheti a 2003/86 irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontjában előírt rendszer célkitűzéseit. Végül e módszer figyelmen kívül hagyja a jogbiztonság követelményét, és nyilvánvalóan a családegyesítőkkel szembeni eltérő bánásmódhoz vezet, mivel e határidő kezdő időpontja az egyéni körülményektől függően változhat. E tekintetben tehát osztom a német kormány által kifejtett aggályokat.
41.      E buktatók elkerülése érdekében egy vélelem alkalmazását javaslom, és ily módon azt, hogy e három hónapos határidő attól az időponttól kezdődjön, amikor a családegyesítő vélelmezhetően tudomást szerzett az A és S ítéletről. Tekintettel azokra a sajátos nehézségekre, amelyekkel a fiatal menekült szembesülhet a Bíróság ítélkezési gyakorlatának teljeskörű megismerése során, észszerűen vélelmezhető, hogy az ítéletről a kihirdetésétől számított hat hónap elteltével tudomást szerezhetett.(21)
42.      Egy ilyen vélelem alkalmazása a szóban forgóhoz hasonló helyzetben lehetővé teszi a 2003/86 irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontján alapuló családegyesítési jog hatékony érvényesítését, biztosítva ugyanakkor, hogy e rendszer céljai ne sérüljenek azáltal, hogy időben korlátozzák a családegyesítés szempontjából a kísérő nélküli kiskorúakra vonatkozó kedvezőbb rendelkezések alkalmazását.
43.      E vélelem felállításával a Bíróság a családegyesítőkkel szemben „a jog nem tudása nem mentesít” elvet alkalmazná, elismerve ugyanakkor, hogy ez utóbbiak nem feltétlenül rendelkeznek elegendő eszközzel ahhoz, hogy azonnal és teljeskörűen tájékozódjanak a Bíróság ítélkezési gyakorlatáról. A bizonyítási teher egyszerűsítésével lehetővé válna az illetékes nemzeti hatóság számára annak megállapítása, hogy ilyen helyzetben a családegyesítés iránti kérelem benyújtására nyitva álló három hónapos határidő mely időponttól kezdődik, biztosítva ezáltal a jogbiztonságot, különösen pedig a szabály előreláthatóságát, valamint a családegyesítést kérelmezőkkel szembeni egyenlő bánásmódot.
44.      Mindazonáltal a szóban forgó érdekek jelentőségére tekintettel az említett vélelem nem akadályozhatja meg az illetékes nemzeti hatóságot abban, hogy figyelembe vegye az adott ügy valamennyi sajátos körülményét, és adott esetben meghatározza, hogy az e határidő lejártát követően benyújtott családegyesítés iránti kérelem milyen mértékben tekinthető elfogadhatónak a késedelem okainak jellegére és a családegyesítő vagy családtagjai által tanúsított gondosságra tekintettel.
45.      E megfontolásokra tekintettel úgy vélem, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelmének vizsgálatára irányuló eljárás során nagykorúvá vált, és az A és S ítélet kihirdetését megelőző időpontban menekültként elismert, kísérő nélküli kiskorú szülei által a 2003/86 irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontja alapján benyújtott családegyesítés iránti kérelmet attól az időponttól számított három hónapon belül kell benyújtani, amikor a családegyesítő vagy családtagjai vélelmezhetően tudomást szereztek erről az ítéletről, vagyis az említett ítélet kihirdetésétől számított hat hónapos határidő lejártától számított három hónapon belül.
46.      Ami a német kormány által az észrevételeiben megfogalmazott azon javaslatot illeti, amely szerint a családegyesítés iránti kérelmet 21 éves abszolút korhatárhoz kellene kötni annak érdekében, hogy a kiskorúsághoz való kapcsolódás fennmaradjon, úgy vélem, hogy a jelen ügyben nem szükséges, sőt nem is célszerű, hogy a Bíróság ilyen javaslatról határozzon.
47.      Először is, az az általános szabály, amely szerint a 2003/86 irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontján alapuló családegyesítés iránti kérelmet a menekült 21. életévének betöltését megelőzően kell benyújtani, az uniós anyagi jog egyik szabálya. Márpedig meg kell állapítani, hogy bár az uniós jogalkotó ezen irányelv 4. cikkének (5) bekezdésében a családegyesítő tekintetében minimális életkort ír elő a kényszerházasságok megelőzése érdekében, az említett irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontjában nem állapított meg ilyen jellegű szabályt. Ennélfogva, jogalap hiányában, és hacsak a Bíróság nem kíván jogalkotóként fellépni, nem gondolom, hogy feladata lenne ilyen szabály megalkotása. Azt sem célszerű elismerni, hogy a tagállamok szabadságában áll ezt a szabályt meghatározni, mivel a menekültek e sajátos, „átmeneti kategóriaként” meghatározott csoportjának befogadására vonatkozó nemzeti jogszabályok eltérése azzal a veszéllyel járna, hogy aláássa az uniós jogalkotó által elérni kívánt harmonizációt.(22)
48.      Másodszor, a 21 éves abszolút korhatárnak a 2003/86 irányelv 10. cikke (3) bekezdése a) pontjának végrehajtásával összefüggésben történő megállapítása arra késztetné a Bíróságot, hogy kiterjessze a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések tárgyát. Ugyanis a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatára irányuló eljárás során nagykorúvá váló, kísérő nélküli kiskorúak különleges védelmi szükségleteire(23) tekintettel, a Bíróság ítélkezési gyakorlatának fényében meg kellene vizsgálni az egységes szabály hatályát.(24) Ezenkívül meg kellene vizsgálni e szabály részletszabályait, és különösen azt az életkort, amelytől kezdve e fiatal felnőtt főszabály szerint kellően önállónak és a saját szükségleteit kielégíteni képesnek tekinthető ahhoz, hogy egyedül éljen a fogadó tagállamban. Ez a megfontolás nyilvánvalóan figyelemre méltó lehet az uniós jogalkotó és a tagállamok számára.
V.      Végkövetkeztetés
49.      A fenti megállapítások összességére tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy az Oberverwaltungsgericht Berlin‑Brandenburg (berlin‑brandenburgi közigazgatási felsőbíróság, Németország) által feltett kérdésekre a következő választ adja:
A családegyesítési jogról szóló, 2003. szeptember 22‑i 2003/86/EK tanácsi irányelv 10. cikke (3) bekezdésének a) pontját
a következőképpen kell értelmezni:
ha valamely tagállam területére kísérő nélküli kiskorúként belépő harmadik országbeli állampolgár a nemzetközi védelem iránti kérelmének vizsgálatára irányuló eljárás során nagykorúvá vált, és a 2018. április 12‑i A és S ítélet (C‑550/16, EU:C:2018:248) kihirdetését megelőző időpontban menekült jogállást, valamint az e jogálláshoz kapcsolódó jogokat szerzett, a családegyesítés iránti kérelmet attól az időponttól számított három hónapon belül kell benyújtani, amikor a családegyesítő vagy családtagjai vélelmezhetően tudomást szereztek ezen ítéletről, vagyis az említett ítélet kihirdetésétől számított hat hónapos határidő lejártától számított három hónapon belül.
1      Eredeti nyelv: francia.
2      C‑550/16, a
továbbiakban: A ÉS S ítélet, EU:C:2018:248.
3      A 2003/86 irányelv 2. cikkének c) pontja szerint „családegyesítő” „egy harmadik országnak egy tagállamban jogszerűen tartózkodó állampolgára, és aki vagy akinek családtagjai az együttélés érdekében családegyesítésért folyamodnak”.
4      A családegyesítési jogról szóló, 2003. szeptember 22‑i tanácsi irányelv (HL 2003. L 251., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 224. o.).
5      Lásd: A és S ítélet (61. pont).
6      BGBl. 2004 I, 1950. o.
7      A legutóbb a 2024. május 8‑i törvény (BGBl. 2024 I, 152. szám) 3. cikkével módosított, 2008. február 25‑én kihirdetett változat (BGBl. 2008 I, 162. o.).
8      A kérdést előterjesztő bíróság a Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság) 2013. április 18‑i 10 C 9/12. sz. ítéletének 17. és azt követő pontjaira hivatkozik.
9      Lásd: A és S ítélet (64. pont és a rendelkező rész).
10      Lásd: A és S ítélet (61. pont).
11      Lásd: 2007. március 6‑i Meilicke és társai ítélet (C‑292/04, EU:C:2007:132, 34–37. pont).
12      Lásd: 2021. november 18‑i État belge (Pilótaképzés) ítélet (C‑413/20, EU:C:2021:938, 58. pont); 2022. március 10‑i Grossmania ítélet (C‑177/20, EU:C:2022:175, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
13      C‑560/20, EU:C:2024:96.
14      Lásd: 2024. január 30‑i Landeshauptmann von Wien (Kiskorú menekülttel való családegyesítés) ítélet (C‑560/20, EU:C:2024:96, 35., 51. és 57. pont).
15      A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 60. o.; helyesbítés: HL 2016. L 198., 50. o.). Ezen irányelv 31. cikkének (3) bekezdése értelmében a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálására irányuló eljárás a kérelem benyújtásától számított hat hónapon belül lezáruljon. Lásd még e 31. cikk (7) bekezdésének b) pontját.
16      Lásd: 1978. március 9‑i Simmenthal ítélet (106/77, EU:C:1978:49, 24. pont); 2022. március 10‑i Grossmania ítélet (C‑177/20, EU:C:2022:175, 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2025. augusztus 1‑jei Alace és Canpelli ítélet (C‑758/24 és C‑759/24, EU:C:2025:591, 63. pont).
17      Lásd e tekintetben: 2019. április 11‑i Călin ítélet (C‑676/17, EU:C:2019:700, 50–57. pont). Egyetértek a Bizottsággal (észrevételeinek 31. pontja).
18      Lásd: 2022. március 10‑i Grossmania ítélet (C‑177/20, EU:C:2022:175, 63. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
19      A és S ítélet (61. pont).
20      A harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 337., 9. o.; helyesbítések: HL 2017. L 167., 58. o.; HL 2019. L 19., 20. o.). E 22. cikk értelmében „[a] tagállamok a menekült vagy a kiegészítő védelemi jogállás megadását követően haladéktalanul tájékoztatják a nemzetközi védelemben részesülő személyeket a jogállásukkal kapcsolatos jogokról és kötelezettségekről, olyan nyelven, amelyet az érintett személyek megértenek, vagy észszerűen feltételezhető, hogy megértenek”.
21      A jelen indítvány 37. pontjában kifejtett megfontolásaimra utalok vissza.
22      Lásd e tekintetben az Európai Migrációs Hálózat „Transition vers l’âge adulte des mineurs non accompagnés” című, 2022. novemberi összefoglaló feljegyzését.
23      A szakirodalom és a különböző szakosodott nemzetközi szervezetek szerint e fiatal felnőttek a menekültek sajátos, „átmeneti kategóriaként” meghatározott csoportjába tartoznak. Lásd e tekintetben: Viterbo, H. és Ioffe, Y., „No Refuge from Childhood: How Child Protection Harms Refugees, European Journal of International Law, European University Institute, Firenze, 35. kötet, 3. szám, 2024., 647–677. o., különösen 676. o. Lásd még: UNICEF, „Enfants non accompagnés, Mettre l’enfant au centre”, 2023. november; az Európa Tanács Miniszteri Bizottságának „L’aide aux jeunes réfugiés en transition vers l’âge adulte” című, 2019. április 24‑i CM/Rec(2019)4. sz. ajánlása, valamint az ezen ajánláshoz csatolt iránymutatások (különösen a 27. pont) és az említett ajánláshoz fűzött, „Atteindre l’âge de 18 ans en toute confiance” című, 2023. április 24‑i gyakorlati útmutató (3.7 pont, 39. és azt követő oldalak); az Európa Tanács emberi jogi biztosának „Réaliser le droit au regroupement familial des réfugiés en Europe” című, 2017. júniusi tematikus dokumentuma, különösen a 7. ajánlás (5. o.), valamint az Európa Tanács Parlamenti Közgyűlésének migrációval, menekültekkel és a lakóhelyüket elhagyni kényszerülő személyekkel foglalkozó bizottságának „Enfants migrants: quels droits à 18 ans?” című, 2014. április 23‑i 1996 (2014) állásfoglalása.
24      Lásd a Bíróság megközelítését a nagykorúvá vált gyermeknek a szülője jelenlétére és gondoskodására való szükségletét illetően a nagykorúvá vált és tanulmányait a fogadó tagállamban folytató gyermek szülőjének tartózkodási jogára vonatkozóan: 2013. május 8‑i Alarape és Tijani ítélet (C‑529/11, EU:C:2013:290, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); a nagykorú gyermek szülőjének kiutasítását elrendelő határozat végrehajtására vonatkozóan: 2020. szeptember 30‑i CPAS de Seraing ítélet (C‑402/19, EU:C:2020:759, 42. pont).