62024CJ0365
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
10 iulie 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Mărci – Directiva (UE) 2015/2436 – Libera circulație a mărfurilor – Articolele 34 și 36 TFUE – Nume comercial – Denumire socială – Legislație națională care îi conferă titularului unei denumiri sociale un drept exclusiv”
În cauza C‑365/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Curtea de Apel pentru Proprietate Industrială și Comerț cu sediul în Stockholm, Suedia), prin decizia din 16 mai 2024, primită de Curte la 20 mai 2024,
Purefun Group AB
împotriva
Doggy AB,
CURTEA (Camera a opta),
compusă din domnul S. Rodin, președinte de cameră, doamna O. Spineanu‑Matei (raportoare) și domnul N. Fenger, judecători,
avocat general: domnul D. Spielmann,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Purefun Group AB, de O. Lagergren, jur. kand, D. Tornberg și M. Zeitlin, advokater;
–
pentru Doggy AB, de P. Hedberg și J. Sånglöf, advokater;
–
pentru guvernul suedez, de C. Meyer‑Seitz, în calitate de agent;
–
pentru guvernul polonez, de B. Majczyna și D. Lutostańska, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de P. Němečková și I. Söderlund, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 și a articolului 5 alineatul (4) din Directiva (UE) 2015/2436 a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2015 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 2015, L 336, p. 1), precum și a articolelor 34 și 36 TFUE.
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Purefun Group AB, pe de o parte, și Doggy AB, pe de altă parte, în legătură cu o contrafacere.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Tratatul FUE
3
Articolul 34 TFUE prevede:
„Între statele membre sunt interzise restricțiile cantitative la import, precum și orice măsuri cu efect echivalent.”
4
Potrivit articolului 36 TFUE:
„Dispozițiile articolelor 34 și 35 nu se opun interdicțiilor sau restricțiilor la import, la export sau de tranzit, justificate pe motive de morală publică, de ordine publică, de siguranță publică, de protecție a sănătății și a vieții persoanelor și a animalelor sau de conservare a plantelor, de protejare a unor bunuri de patrimoniu național cu valoare artistică, istorică sau arheologică sau de protecție a proprietății industriale și comerciale. Cu toate acestea, interdicțiile sau restricțiile respective nu trebuie să constituie un mijloc de discriminare arbitrară și nici o restricție disimulată în comerțul dintre statele membre.”
Directiva 2015/2436
5
Considerentul (41) al Directivei 2015/2436 are următorul cuprins:
„Toate statele membre sunt parte la [Convenția de la Paris pentru protecția proprietății industriale, semnată la Paris la 20 martie 1883, revizuită ultima dată la Stockholm la 14 iulie 1967 și modificată la 28 septembrie 1979 (Recueil des traités des Nations unies, vol. 828, nr. 11851, p. 305)] (denumită în continuare «Convenția de la Paris»)] și la [Acordul privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală cuprinse în anexa 1 C la Acordul de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului (OMC)], care a fost aprobat prin Decizia 94/800/CE a Consiliului din 22 decembrie 1994 privind încheierea, în numele Comunității Europene, referitor la domeniile de competența sa, a acordurilor obținute în cadrul negocierilor comerciale multilaterale din Runda Uruguay (1986-1994) (JO 1994, L 336, p. 1, denumit în continuare «Acordul TRIPS»)]. Este necesar ca dispozițiile prezentei directive să fie pe deplin armonizate cu cele ale acordului și convenției menționate. Prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere obligațiilor statelor membre care decurg din respectiva convenție și din respectivul acord. Dacă este cazul, ar trebui aplicat articolul 351 al doilea paragraf [TFUE].”
6
Articolul 1 din această directivă, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede:
„Prezenta directivă se aplică mărcilor individuale, mărcilor de garantare sau de certificare ori mărcilor colective privind produse sau servicii, mărci care au făcut obiectul unei înregistrări sau al unei cereri de înregistrare într‑un stat membru sau pe lângă Oficiul Benelux pentru Proprietate Intelectuală sau care au făcut obiectul unei înregistrări internaționale care produce efecte într‑un stat membru.”
7
Articolul 5 din directiva menționată, intitulat „Motive relative de refuz sau de nulitate”, prevede la alineatul (4):
„Un stat membru poate să prevadă că unei mărci îi este refuzată înregistrarea sau, dacă este înregistrată, că aceasta poate fi declarată nulă în cazul și în măsura în care:
(a)
drepturile la o marcă neînregistrată sau la un alt semn utilizat în cursul schimbului comercial au fost dobândite înainte de data depunerii cererii de înregistrare a mărcii ulterioare sau, dacă este cazul, înainte de data priorității invocate în sprijinul cererii de înregistrare a mărcii ulterioare și dacă această marcă neînregistrată sau acest alt semn conferă titularului său dreptul de a interzice utilizarea unei mărci ulterioare;
(b)
utilizarea mărcii poate fi interzisă în temeiul unui drept anterior, altul decât drepturile menționate la alineatul (2) și la litera (a) din prezentul alineat, respectiv:
(i)
un drept la nume;
(ii)
un drept la imagine;
(iii)
un drept de autor;
(iv)
un drept de proprietate industrială;
(c)
marca poate fi confundată cu o marcă anterioară protejată în străinătate, cu condiția ca, la data depunerii cererii, solicitantul să fi acționat cu rea‑credință.”
8
Potrivit articolului 10 din aceeași directivă, intitulat „Drepturi conferite de marcă”:
„(1)   Înregistrarea unei mărci conferă titularului său drepturi exclusive asupra acesteia.
(2)   Fără a aduce atingere drepturilor titularilor dobândite înainte de data depunerii cererii sau de data de prioritate a mărcii înregistrate, titularul unei mărci înregistrate este îndreptățit să împiedice orice terț să utilizeze în cursul schimbului comercial, fără consimțământul său, un semn pentru produse sau servicii în cazul în care:
(a)
semnul este identic cu marca și este utilizat pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care aceasta este înregistrată;
(b)
semnul este identic cu sau similar cu marca și este utilizat pentru produsele sau serviciile care sunt identice sau similare cu produsele sau serviciile pentru care marca este înregistrată, în cazul în care există un risc de confuzie din partea publicului; riscul de confuzie cuprinde riscul de asociere între semn și marcă;
(c)
semnul este identic sau similar cu marca, indiferent dacă este utilizat sau nu pentru produse sau servicii care sunt identice, sunt similare sau nu sunt similare cu cele pentru care marca este înregistrată, în cazul în care aceasta se bucură de renume în statul membru respectiv și, prin utilizarea semnului fără motiv justificat, se obțin foloase necuvenite din caracterul distinctiv sau renumele mărcii ori se aduce atingere acestuia.
(3)   În temeiul alineatului (2), se poate interzice în special:
(a)
să se aplice semnul pe produse sau pe ambalajul acestora;
(b)
să se ofere produsele, să fie comercializate sau să fie deținute în acest scop ori să se ofere sau să se furnizeze servicii sub acest semn;
(c)
să se importe sau să se exporte produsele sub acest semn;
(d)
să se utilizeze semnul ca denumire comercială sau ca nume al unei societăți ori ca parte a unei denumiri comerciale sau a numelui unei societăți;
(e)
să se utilizeze semnul în documentele de afaceri sau în publicitate;
(f)
să se utilizeze semnul în publicitatea comparativă într‑un mod care contravine [Directivei 2006/114/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind publicitatea înșelătoare și comparativă (JO 2006, L 376, p. 21, Ediție specială, 15/vol. 18, p. 229)].
[…]”
9
Articolul 16 din Directiva 2015/2436, intitulat „Utilizarea mărcilor”, prevede la alineatul (1):
„Dacă, în termen de cinci ani de la data încheierii procedurii de înregistrare, marca nu a fost utilizată efectiv de către titular în statul membru în cauză pentru produsele sau serviciile pentru care aceasta este înregistrată sau dacă o astfel de utilizare a fost suspendată pe o perioadă neîntreruptă de cinci ani, marca este supusă limitelor și sancțiunilor prevăzute la articolul 17, articolul 19 alineatul (1), articolul 44 alineatele (1) și (2) și articolul 46 alineatele (3) și (4), cu excepția cazului în care există motive întemeiate pentru a nu fi fost utilizată.”
Dreptul suedez
Legea privind mărcile
10
Varumärkeslagen (2010:1877) [Legea privind mărcile (2010:1877), denumită în continuare „Legea privind mărcile”] a fost modificată pentru a transpune Directiva 2015/2436 în ordinea juridică suedeză. Articolul 8 din capitolul 1 din Legea privind mărcile prevede că titularul unei denumiri sociale sau al unui alt nume comercial se bucură de un drept exclusiv asupra acestui semn atunci când este utilizat ca semn distinctiv pentru mărfuri.
11
Articolul 10 din acest capitol 1 din Legea privind mărcile prevede că dreptul exclusiv conferit asupra unui semn distinctiv pentru mărfuri de articolul 8 din acest capitol înseamnă că nimeni altcineva în afara titularului său nu poate să folosească în comerț, fără consimțământul acestuia, pentru produse sau servicii, un semn care este identic sau similar cu semnul distinctiv menționat și care este utilizat pentru tipuri de produse sau de servicii identice sau similare, atunci când există un risc de confuzie, în special atunci când utilizarea semnului ar putea să dea naștere impresiei că există o legătură între utilizatorul său și titularul semnului distinctiv.
12
Articolul 3 din capitolul 8 din Legea privind mărcile prevede că o instanță poate, la cererea titularului unui semn distinctiv pentru mărfuri, să oblige autorul unei contrafaceri să înceteze actul de contrafacere sub sancțiunea unei penalități cu titlu cominatoriu.
Legea privind denumirea socială
13
Articolul 1 din capitolul 1 din lag (2018:1653) om företagsnamn [Legea privind denumirea socială (2018:1653), denumită în continuare „Legea privind denumirea socială”] definește denumirea socială ca fiind numele sub care o întreprindere își desfășoară activitatea, „numele comercial” desemnând noțiunea generală care include denumirea socială și numele comerciale secundare.
14
Articolul 2 din capitolul 1 din Legea privind denumirea socială prevede că o întreprindere dobândește un drept exclusiv asupra unei denumiri sociale prin înregistrarea sau prin utilizarea acesteia. Articolul 3 din acest capitol 1 prevede că titularul unei mărci sau al unui alt semn distinctiv pentru mărfuri are un drept exclusiv asupra acestui semn atunci când este utilizat ca nume comercial.
15
Articolul 1 din capitolul 2 din Legea privind denumirea socială prevede că o denumire socială nu poate fi înregistrată decât dacă este aptă să distingă activitățile titularului său de cele ale altor întreprinderi. Această dispoziție precizează că, la aprecierea caracterului distinctiv al unei denumiri sociale, trebuie să se țină seama de durata și de întinderea utilizării sale. În plus, dispoziția menționată prevede că, dacă denumirea socială constă doar într‑o desemnare generală a naturii activităților întreprinderii sau a unui produs ori serviciu oferit de aceasta sau dacă ea constă doar într‑un nume de loc utilizat în mod obișnuit ori într‑o desemnare similară, denumirea socială nu poate fi considerată ca având caracter distinctiv în sine. Dacă denumirea socială cuprinde o desemnare precum „societate pe acțiuni”, „societate în nume colectiv” sau „societate cooperativă” ori abrevierea unei astfel de desemnări, nu se poate ține seama de ea în cadrul acestei aprecieri.
Litigiul principal și întrebările preliminare
16
Societatea de drept suedez Doggy produce printre altele hrană pentru câini. Obiectul său de activitate este fabricarea și comercializarea de hrană și alte produse pentru animale, precum și activități conexe. Ea este titulara denumirii sociale „Doggy AB” și a mărcii verbale DOGGY, înregistrată în Suedia pentru hrană pentru animale din clasa 31 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, astfel cum a fost revizuit și modificat.
17
Purefun Group AB (denumită în continuare „Purefun”) este o societate de drept suedez a cărei activitate cuprinde vânzarea cu amănuntul printre altele de hrană și recompense pentru câini. Ea își vinde produsele pe site‑ul său internet sub numele de domeniu „doggie.se” și utilizează semnul „DOGGIE” în desfășurarea activităților sale.
18
În cursul lunii noiembrie 2021, Doggy a chemat în judecată societatea Purefun, solicitând, pe de o parte, ca acesteia să i se interzică să utilizeze semnul „DOGGIE” și, pe de altă parte, ca ea să fie obligată la plata sumei de 150000 de coroane suedeze (SEK) (aproximativ 13000 de euro) cu titlu de daune interese. Doggy susținea că Purefun utiliza acest semn, precum și marca și denumirea socială al căror proprietar este fără consimțământul său.
19
Instanța de prim grad a admis cererile formulate de Doggy, pentru motivul că exista un risc de confuzie între marca și denumirea socială a acesteia din urmă, pe de o parte, și semnul „DOGGIE” utilizat de Purefun, pe de altă parte.
20
Purefun a declarat apel împotriva acestei decizii la Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Curtea de Apel pentru Proprietate Industrială și Comerț cu sediul în Stockholm, Suedia), care este instanța de trimitere.
21
Această instanță arată că, în Suedia, pe de o parte, Legea privind denumirea socială prevede că denumirea socială a unei întreprinderi conferă acesteia din urmă un drept exclusiv asupra acestei denumiri, în măsura în care semnul care constituie denumirea menționată permite să se distingă activitățile titularului său de cele ale altor întreprinderi. Întinderea acestui drept ar fi comparabilă cu cea a dreptului exclusiv conferit titularului său de o marcă. Pe de altă parte, în temeiul Legii privind mărcile, titularului unei mărci sau al unui alt semn distinctiv pentru mărfuri care este utilizat ca denumire socială i s‑ar conferi de asemenea un drept exclusiv asupra acesteia din urmă. Astfel, titularul unei denumiri sociale ar beneficia, în temeiul acestor dispoziții naționale, de o „protecție încrucișată” care i‑ar permite să interzică oricărui terț să folosească în comerț, pentru produse sau servicii, un semn care este identic sau similar cu această denumire socială și care este utilizat pentru tipuri de produse sau de servicii identice sau similare, atunci când există un risc de confuzie, în special atunci când utilizarea semnului ar putea să dea naștere impresiei că există o legătură între utilizatorul său și titularul denumirii sociale menționate.
22
Instanța de trimitere ridică problema compatibilității acestei protecții rezultate din dispozițiile Legii privind mărcile și ale Legii privind denumirea socială cu Directiva 2015/2436 și, mai general, cu principiul liberei circulații a mărfurilor. Ea consideră în esență că, deși îi conferă titularului unei denumiri sociale o protecție analoagă celei a mărcii, această „protecție încrucișată” nu este supusă, în schimb, unor condiții la fel de stricte ca cele aplicabile în această materie. Instanța de trimitere subliniază două diferențe în această privință.
23
În primul rând, în timp ce lipsa utilizării efective a unei mărci pentru produsele sau serviciile pentru care este înregistrată ar putea determina decăderea din dreptul exclusiv a titularului său, dreptul suedez nu ar prevedea nicio dispoziție echivalentă pentru o denumire socială.
24
În al doilea rând, pentru a se determina dacă un semn este utilizat pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care este înregistrată o marcă, ar trebui să se facă referire la sistemul de clasificare stabilit prin Aranjamentul de la Nisa, în timp ce, în materia denumirii sociale, aprecierea riscului de confuzie ar fi efectuată prin referire la activitățile vizate de obiectul de activitate al întreprinderii, care ar putea fi definit în mod larg.
25
Ținând seama de aceste diferențe, instanța de trimitere consideră că este posibil ca protecția acordată denumirilor sociale de dreptul suedez să fie mai extinsă decât cea prevăzută de Directiva 2015/2436 în privința mărcilor, ceea ce ar putea afecta libera circulație a mărfurilor, precum și libera prestare a serviciilor. Ea consideră astfel că această protecție ar putea crea obstacole în calea vânzării transfrontaliere de produse sau de servicii.
26
În aceste condiții, Svea hovrätt Patent- och marknadsöverdomstolen (Curtea de Apel pentru Proprietate Industrială și Comerț cu sediul în Stockholm, Suedia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
În lumina Tratatului FUE și a principiului fundamental al liberei circulații a mărfurilor și a serviciilor consacrat de dreptul Uniunii, este compatibil cu dispozițiile Directivei [2015/2436], în special cu articolul 1 și cu articolul 5 alineatul (4) din aceasta, să se prevadă în dreptul național un regim în temeiul căruia un drept anterior asupra unei denumiri sociale poate constitui un motiv pentru interzicerea utilizării unui semn distinctiv pentru mărfuri ulterior în întregul domeniu de activitate pentru care este înregistrată acea denumire socială, fără a se impune ca denumirea socială respectivă să fi fost utilizată pentru a distinge produse sau servicii?
2)
În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, este compatibil cu Directiva [2015/2436] și cu dreptul Uniunii în general ca o denumire socială, utilizată per se ca semn pentru a distinge anumite tipuri de produse sau servicii în domeniul de activitate pentru care este înregistrată denumirea socială, să constituie un motiv de interzicere a utilizării unui semn distinctiv pentru mărfuri ulterior pentru alte tipuri de produse sau servicii decât cele pentru care denumirea socială este utilizată ca semn?”
Cu privire la întrebările preliminare
27
Potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite la articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate (Hotărârea din 17 iulie 1997, Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, punctele 22 și 23, precum și Hotărârea din 29 aprilie 2025, Prezydent Miasta Mielca, C‑453/23, EU:C:2025:285, punctul 38 și jurisprudența citată).
28
În speță, din cererea de decizie preliminară reiese că instanța de trimitere ridică problema dacă condițiile stabilite de dreptul suedez pentru protecția unei denumiri sociale, în măsura în care sunt mai puțin stricte decât cele aplicabile în materie de mărci, sunt compatibile cu Directiva 2015/2436 și cu principiile liberei circulații a mărfurilor și liberei prestări a serviciilor.
29
În această privință, din indicațiile instanței de trimitere reiese că, pe de o parte, utilizarea de către Purefun a semnului pe care titularul denumirii sociale înregistrate, și anume întreprinderea Doggy, dorește să îl interzică privește printre altele vânzarea de hrană și de recompense pentru câini și că, pe de altă parte, obiectul de activitate al acestei întreprinderi include vânzarea de hrană și de alte produse pentru animale, precum și activități conexe. Din aceste indicații rezultă că utilizarea semnului căruia i se opune titularul denumirii sociale înregistrate nu privește alte tipuri de produse sau de servicii decât cele pentru care această denumire socială a fost înregistrată.
30
În consecință, este necesar să se considere că, prin intermediul celor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă Directiva 2015/2436, precum și articolele 34 și 36 TFUE trebuie interpretate în sensul că se opun unui regim național în temeiul căruia dreptul exclusiv conferit de o denumire socială îi permite titularului său să îi interzică unui terț să utilizeze un semn identic sau similar, ca nume comercial sau ca nume de domeniu, pentru produse sau servicii identice sau similare cu cele aferente activităților pentru care este înregistrată denumirea sa socială, chiar dacă acest regim nu prevede că neutilizarea acestei denumiri sociale poate determina decăderea din acest drept exclusiv și nici nu impune, în vederea înregistrării respectivei denumiri sociale, să se precizeze produsele sau serviciile care fac parte din obiectul de activitate al titularului său.
31
Pentru a se răspunde la această întrebare, trebuie amintit că Directiva 2015/2436 urmărește apropierea legislațiilor naționale cu privire la mărci, însă nu și pe cele privind numele comercial, categorie din care poate face parte o denumire socială. În absența unei armonizări la nivelul Uniunii Europene, protecția numelui comercial ține de dreptul național.
32
Cu toate acestea, numele comercial, ca drept de proprietate intelectuală, nu este străin dreptului Uniunii. Astfel, anumite dispoziții ale Convenției de la Paris, care a fost încheiată de toate statele membre, însă nu și de Uniune, sunt încorporate în Acordul TRIPS, care a fost încheiat de Uniune, astfel încât aceste dispoziții produc, în ordinea juridică a Uniunii, aceleași efecte precum cele produse de Acordul TRIPS (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 februarie 2024, EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, punctele 59-62).
33
Printre dispozițiile care sunt astfel încorporate în Acordul TRIPS figurează articolul 8 din această convenție, care prevede că „numele comercial va fi protejat în toate țările Uniunii, fără obligația depozitului sau a înregistrării, indiferent dacă el face sau nu parte dintr‑o marcă de fabrică sau de comerț”.
34
Aceste elemente sunt reflectate în Directiva 2015/2436, al cărei considerent (41) subliniază că este „necesar” ca dispozițiile acesteia să fie „pe deplin armonizate” cu cele ale convenției menționate și ale Acordului TRIPS. Astfel, printre drepturile conferite de marcă, articolul 10 alineatul (3) litera (d) din această directivă permite titularului unei mărci să își utilizeze dreptul exclusiv pentru a interzice „să se utilizeze semnul ca denumire comercială sau ca nume al unei societăți ori ca parte a unei denumiri comerciale sau a numelui unei societăți”. Într‑adevăr, această dispoziție este expresia principiului priorității dreptului exclusiv anterior, care reprezintă unul dintre fundamentele dreptului mărcilor și, de manieră mai generală, al întregului drept al proprietății industriale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 iunie 2022, Classic Coach Company, C‑112/21, EU:C:2022:428, punctul 40 și jurisprudența citată).
35
Acest principiu guvernează și anumite conflicte între un nume comercial anterior și o marcă ulterioară. Reiese astfel din articolul 5 alineatul (4) litera (a) din Directiva 2015/2436 că „[u]n stat membru poate să prevadă că unei mărci îi este refuzată înregistrarea sau, dacă este înregistrată, că aceasta poate fi declarată nulă în cazul și în măsura în care […] drepturile la o marcă neînregistrată sau la un alt semn utilizat în cursul schimbului comercial au fost dobândite […] și dacă această marcă neînregistrată sau acest alt semn conferă titularului său dreptul de a interzice utilizarea unei mărci ulterioare”.
36
În speță, în cauza principală, conflictul dintre semnul „Doggy”, utilizat într‑o denumire socială anterioară, și semnul „DOGGIE”, utilizat ca nume comercial sau ca nume de domeniu, nu implică nicio marcă. Or, atunci când este vorba despre soluționarea unui conflict între două nume comerciale, Directiva 2015/2436, în măsura în care nu vizează decât apropierea legislațiilor naționale cu privire la mărci, nu este pertinentă. Compatibilitatea măsurilor naționale care guvernează asemenea conflicte trebuie să fie apreciată, așadar, nu în raport cu această directivă, ci cu dreptul primar.
37
În această privință, instanța de trimitere are îndoieli cu privire la compatibilitatea regimului suedez de protecție a denumirilor sociale rezultat din dispozițiile coroborate ale Legii privind mărcile și ale Legii privind denumirea socială cu principiile liberei circulații a mărfurilor, precum și liberei prestări a serviciilor.
38
Potrivit indicațiilor furnizate de această instanță, acest regim se aplică denumirilor sociale ale tuturor întreprinderilor suedeze, indiferent de bunurile sau de serviciile care intră în obiectul lor de activitate.
39
Reiese de asemenea din indicațiile furnizate de instanța menționată că litigiul principal pune în discuție dreptul titularului unei denumiri sociale, a cărui activitate constă în producerea și vânzarea de hrană și produse pentru animale, de a interzice unei alte societăți să vândă astfel de mărfuri sub un nume comercial similar sau identic cu această denumire socială. Întrucât acest litigiu are legătură preponderentă cu libera circulație a mărfurilor și în lipsa unor indicații din partea instanței de trimitere cu privire la libera circulație a serviciilor, nu este necesar să se examineze în mod autonom compatibilitatea regimului menționat cu articolul 56 TFUE.
40
Libera circulație a mărfurilor între statele membre este un principiu fundamental al Tratatului FUE care își găsește expresia la articolul 34 TFUE, care interzice statelor membre să adopte între ele restricții cantitative la import, precum și orice măsuri cu efect echivalent. Potrivit unei jurisprudențe constante, această dispoziție vizează orice măsură națională de natură să constituie, în mod direct sau indirect, efectiv sau potențial, un obstacol în calea comerțului în interiorul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 1974, Dassonville, 8/74, EU:C:1974:82, punctul 5, și Hotărârea din 29 iulie 2024, BP France, C‑624/22, EU:C:2024:640, punctul 61). Cu toate acestea, o reglementare sau o practică națională care constituie o măsură cu efect echivalent unor restricții cantitative poate fi justificată de unul dintre motivele de interes general enumerate la articolul 36 TFUE, printre care figurează protecția proprietății industriale și comerciale.
41
În lipsa armonizării legislațiilor statelor membre cu privire la numele comercial, interdicția impusă unei întreprinderi de a utiliza pentru comercializarea anumitor produse, într‑un stat membru, aceleași nume comerciale pe care le utilizează în alte state membre poate constitui, desigur, o restricție privind libera circulație a mărfurilor, contrară articolului 34 TFUE. O asemenea restricție este însă justificată de motive imperative de interes general legate de protecția proprietății industriale și comerciale, și anume protecția numelor comerciale împotriva riscurilor de confuzie (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 mai 1999, Pfeiffer, C‑255/97, EU:C:1999:240, punctele 26-29).
42
Mai este necesar și ca o atare restricție să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv.
43
Fără a se referi în mod expres la principiul proporționalității, instanța de trimitere consideră în esență că, prin faptul că conferă titularului unei denumiri sociale a unei întreprinderi stabilite în conformitate cu dreptul suedez un nivel de protecție comparabil cu cel al unei mărci, fără a impune condiții echivalente cu cele prevăzute de Directiva 2015/2436 în ceea ce privește utilizarea efectivă a mărcii și descrierea produselor sau a serviciilor pentru care este înregistrată, regimul în discuție în litigiul principal ar opera în detrimentul titularilor de nume comerciale din alte state membre.
44
Or, după cum s‑a amintit la punctul 31 din prezenta hotărâre, Directiva 2015/2436 nu urmărește apropierea legislațiilor privind numele comercial. În lipsa unei asemenea armonizări și ținând seama de funcțiile diferite ale mărcii și ale numelui comercial, articolele 34 și 36 TFUE nu pot fi interpretate în sensul că prevăd ca protecția numelui comercial să fie supusă acelorași cerințe ca cele aplicabile în materie de marcă.
45
Din dosarul de care dispune Curtea reiese că, în Legea privind mărcile, lipsa utilizării efective a unei denumiri sociale nu este supusă unor limite sau unor sancțiuni identice cu cele prevăzute la articolul 16 din Directiva 2015/2436. În plus, din observațiile prezentate Curții de guvernul suedez și de Comisia Europeană rezultă că, în temeiul Legii privind denumirea socială, neutilizarea unei denumiri sociale poate, în anumite condiții, să determine decăderea din dreptul exclusiv pe care îl conferă, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere.
46
În ceea ce privește riscul evocat de instanța de trimitere ca denumirile sociale să beneficieze de o protecție împotriva riscului de confuzie care ar fi mai extinsă decât cea aplicabilă mărcilor din cauza unei permisivități mai mari pentru definirea activităților care fac parte din obiectul de activitate al unei întreprinderi decât pentru delimitarea claselor de produse sau servicii pentru care este înregistrată o marcă în conformitate cu Directiva 2015/2436, trebuie subliniat, în primul rând, că obiectul de activitate al unei întreprinderi nu are ca finalitate să descrie cu precizie sau în mod exhaustiv toate produsele sau toate serviciile care pot fi incluse în activitățile acestei întreprinderi. În schimb, pentru o marcă, această precizare este necesară pentru a se aprecia eventuale motive de nulitate, absolute sau relative, și pentru a pune în aplicare dreptul exclusiv conferit de această marcă, care îi permite titularului său să monopolizeze semnul înregistrat ca marcă pentru produse sau servicii determinate.
47
În al doilea rând, din explicațiile furnizate de instanța de trimitere rezultă că, deși, în dreptul suedez, dreptul exclusiv al titularului unei denumiri sociale înregistrate este valabil în domeniile de activitate vizate în obiectul său de activitate, acest drept impune titularului respectiv să descrie și să delimiteze natura acestor activități cu suficientă precizie pentru ca terții să poată fi informați în mod eficient cu privire la acestea.
48
În aceste condiții, este necesar să se constate, sub rezerva verificărilor care incumbă instanței de trimitere, că nu rezultă că regimul în discuție în litigiul principal, care conferă un drept exclusiv titularului unei denumiri sociale, depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului de interes general referitor la protecția proprietății industriale și comerciale.
49
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la întrebările adresate că Directiva 2015/2436, precum și articolele 34 și 36 TFUE trebuie interpretate în sensul că nu se opun unui regim național care prevede, pe de o parte, că dreptul exclusiv conferit de o denumire socială îi permite titularului său să îi interzică unui terț să utilizeze un semn identic sau similar, ca nume comercial sau ca nume de domeniu, pentru produse sau servicii identice sau similare cu cele aferente activităților pentru care este înregistrată denumirea sa socială și, pe de altă parte, că neutilizarea acestei denumiri sociale poate, în anumite condiții, să determine decăderea din acest drept exclusiv și că acest titular este obligat să descrie și să circumscrie natura activităților ce fac parte din obiectul său de activitate cu suficientă precizie pentru ca terții să poată fi informați în mod eficient cu privire la acestea.
Cu privire la cheltuielile de judecată
50
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:
Directiva (UE) 2015/2436 a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2015 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci, precum și articolele 34 și 36 TFUE
trebuie interpretate în sensul că
nu se opun unui regim național care prevede, pe de o parte, că dreptul exclusiv conferit de o denumire socială îi permite titularului său să îi interzică unui terț să utilizeze un semn identic sau similar, ca nume comercial sau ca nume de domeniu, pentru produse sau servicii identice sau similare cu cele aferente activităților pentru care este înregistrată denumirea sa socială și, pe de altă parte, că neutilizarea acestei denumiri sociale poate, în anumite condiții, să determine decăderea din acest drept exclusiv și că acest titular este obligat să descrie și să circumscrie natura activităților ce fac parte din obiectul său de activitate cu suficientă precizie pentru ca terții să poată fi informați în mod eficient cu privire la acestea.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: suedeza.