HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
16 aprilie 2026(*)
„ Trimitere preliminară – Controale la frontiere, azil și imigrare – Directiva 2013/32/UE – Proceduri comune de acordare și de retragere a protecției internaționale – Cerere de protecție internațională – Articolul 43 – Procedura la frontieră – Calificarea unei proceduri desfășurate într‑un loc de detenție situat geografic pe teritoriul unui stat membru, dar asimilat de dreptul național unui loc situat la frontieră – Dreptul de a intra pe teritoriul acestui stat membru după un termen de patru săptămâni – Articolul 31 alineatul (7) – Examinare cu prioritate a unei cereri de protecție internațională – Directiva 2013/33/UE – Standarde pentru primirea persoanelor care solicită protecție internațională – Articolul 8 – Plasare în detenție în același loc în temeiul a două decizii diferite ”
În cauzele conexate C‑50/24-C‑56/24 [Danané ș.a.](i),
având ca obiect șapte cereri de decizie preliminară formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Conseil du contentieux des étrangers (Consiliul Contenciosului privind Străinii, Belgia), prin deciziile din 22 ianuarie 2024, primite de Curte la 26 ianuarie 2024, în procedurile
X (C‑50/24),
X (C‑51/24),
X (C‑52/24),
X (C‑53/24),
X (C‑54/24),
X (C‑55/24),
X (C‑56/24)
împotriva
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides,
CURTEA (Camera a cincea),
compusă din doamna M. L. Arastey Sahún, președintă de cameră, și domnii J. Passer (raportor), E. Regan, D. Gratsias și B. Smulders, judecători,
avocat general: domnul N. Emiliou,
grefier: domnul G. Chiapponi, administrator,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 27 februarie 2025,
luând în considerare observațiile prezentate:
–        pentru X (C‑51/24) și X (C‑52/24), de S. Manesse, avocat;
–        pentru X (C‑53/24), de Z. Chihaoui, advocaat;
–        pentru guvernul belgian, de M. Jacobs, C. Pochet și M. Van Regemorter, în calitate de agenți;
–        pentru guvernul ceh, de S. Šindelková, M. Smolek și J. Vláčil, în calitate de agenți;
–        pentru guvernul german, de J. Möller și R. Kanitz, în calitate de agenți;
–        pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de W. Ferrante, avvocato dello Stato;
–        pentru Comisia Europeană, de A. Azéma, F. Blanc‑Simonetti și J. Hottiaux, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 26 iunie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1        Cererile de decizie preliminară privesc interpretarea articolului 31 alineatele (7) și (8), precum și a articolelor 43 și 46 din Directiva 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale (JO 2013, L 180, p. 60) coroborate cu articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) și a articolului 8 din Directiva 2013/33/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a standardelor pentru primirea solicitanților de protecție internațională (JO 2013, L 180, p. 96).
2        Aceste cereri au fost formulate în cadrul a șapte litigii între resortisanți ai unor țări terțe, sosiți în Belgia la bordul unor avioane care au aterizat pe aeroportul din Bruxelles (Belgia), pe de o parte, și Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (comisarul general pentru refugiați și apatrizi, Belgia) (denumit în continuare „Commissaire général”), pe de altă parte, în legătură cu deciziile adoptate de acesta din urmă de respingere a cererilor lor de protecție internațională.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2013/32
3        Considerentele (18) și (38) ale Directivei 2013/32 au următorul cuprins:
„(18)      Este atât în interesul statelor membre, cât și al solicitanților de protecție internațională să se ia o decizie cât de repede posibil cu privire la cererile de protecție internațională fără a aduce atingere unei examinări adecvate și complete.
[…]
(38)      Multe cereri de protecție internațională se fac la frontieră sau într‑o zonă de tranzit a unui stat membru înainte de adoptarea unei decizii cu privire la intrarea solicitantului. Statele membre ar trebui să aibă posibilitatea de a prevedea proceduri de examinare a admisibilității și/sau a conținutului care să permită luarea unei decizii în acele locuri, în circumstanțe bine definite, referitoare la asemenea cereri.”
4        Articolul 2 litera (f) din această directivă prevede:
„În sensul prezentei directive:
[…]
(f)      «autoritate decizională» înseamnă orice organism cvasijudiciar sau administrativ dintr‑un stat membru responsabil de examinarea cererilor de protecție internațională și având competența de a hotărî în primă instanță în astfel de cazuri;”
5        Articolul 4 alineatele (1) și (2) din directiva menționată prevede:
„(1)      Statele membre desemnează pentru toate procedurile o autoritate decizională care răspunde de examinarea corespunzătoare a cererilor în conformitate cu prezenta directivă. […]
(2)      Statele membre pot prevedea că o altă autoritate decât cea menționată la alineatul (1) este responsabilă pentru:
[…]
(b)      acordarea sau refuzarea permisiunii de a intra în cadrul procedurii prevăzute la articolul 43, sub rezerva condițiilor prevăzute la articolul respectiv și pe baza avizului motivat al autorității decizionale.”
6        Articolul 26 alineatul (1) din aceeași directivă prevede:
„Statele membre nu pot reține o persoană exclusiv pe motiv că aceasta solicită protecție internațională. Motivele și condițiile reținerii, precum și garanțiile aflate la dispoziția solicitanților de protecție internațională reținuți sunt conforme cu Directiva [2013/33].”
7        Articolul 31 din Directiva 2013/32, intitulat „Procedura de examinare”, prevede la alineatele (1), (2), (7) și (8):
„(1)      Statele membre prelucrează cererile de protecție internațională în cadrul unei proceduri de examinare în conformitate cu principiile și garanțiile fundamentale din capitolul II.
(2)      Statele membre se asigură că procedura de examinare se încheie cât mai repede posibil, fără a aduce atingere unei examinări corespunzătoare și complete.
[…]
(7)      Statele membre pot acorda prioritate examinării unei cereri de protecție internațională în conformitate cu principiile și garanțiile fundamentale din capitolul II, în special:
(a)      în cazul în care este probabil ca cererea să fie fondată;
(b)      în cazul în care solicitantul este vulnerabil în sensul articolului 22 din Directiva 2013/33/UE sau are nevoie de garanții procedurale speciale, în special minorii neînsoțiți.
(8)      Statele membre pot prevedea accelerarea unei proceduri de examinare în conformitate cu principiile și garanțiile fundamentale din capitolul II și/sau efectuarea acesteia la frontieră sau în zonele de tranzit, în conformitate cu articolul 43, în cazul în care:
(a)      solicitantul, la depunerea cererii și prezentarea faptelor, a invocat doar aspecte care nu sunt relevante pentru a se examina dacă îndeplinește sau nu condițiile necesare pentru a fi beneficiar de protecție internațională în temeiul Directivei 2011/95/UE [a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind standardele referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau pentru persoanele eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate (JO 2011, L 337, p. 9)]; sau
(b)      deoarece solicitantul provine dintr‑o țară de origine sigură în sensul prezentei directive; sau
(c)      solicitantul a indus în eroare autoritățile în ceea ce privește identitatea și/sau cetățenia sa și/sau autenticitatea documentelor sale, prezentând informații sau documente false ori ascunzând informații și documente relevante care ar fi putut avea o influență nefavorabilă asupra deciziei, sau
(d)      există probabilitatea ca solicitantul să fi distrus sau îndepărtat, cu rea‑credință, acte de identitate sau documente de călătorie care ar fi contribuit la stabilirea identității sau a cetățeniei sale; sau
(e)      solicitantul a făcut declarații în mod clar incoerente și contradictorii, în mod clar false sau în mod evident puțin plauzibile care contrazic informații suficient de bine verificate privind țara de origine, făcând, astfel, în mod clar neconvingătoare cererea sa în ceea ce privește îndeplinirea condițiilor pentru a fi beneficiar de protecție internațională în temeiul Directivei 2011/95/UE; sau
(f)      solicitantul a introdus o cerere ulterioară de protecție internațională care nu este inadmisibilă în conformitate cu articolul 40 alineatul (5); sau
(g)      solicitantul depune o cerere numai pentru a întârzia sau a împiedica punerea în executare a unei decizii anterioare sau iminente care ar duce la expulzarea sa; sau
(h)      solicitantul a intrat pe teritoriul statului membru în mod ilegal sau și‑a prelungit ilegal șederea și, fără un motiv valabil, fie nu s‑a prezentat la autorități, fie nu și‑a depus cererea de protecție internațională cât mai curând posibil, având în vedere circumstanțele intrării sale pe teritoriu, sau
(i)      solicitantul refuză să respecte obligația de a i se lua amprentele în conformitate cu Regulamentul (UE) nr. 603/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 privind instituirea sistemului Eurodac pentru compararea amprentelor digitale în scopul aplicării eficiente a Regulamentului (UE) nr. 604/2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid și privind cererea autorităților de aplicare a legii din statele membre și a Europol de comparare a datelor Eurodac în scopul aplicării legii [și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 1077/2011 de instituire a Agenției Uniunii Europene pentru Gestionarea Operațională a Sistemelor Informatice la Scară Largă, în Spațiul de Libertate, Securitate și Justiție (JO 2013, L 180, p. 1)], sau
(j)      solicitantul poate fi considerat, din motive întemeiate, un pericol pentru securitatea națională sau ordinea publică a statului membru ori solicitantul a fost expulzat forțat din motive grave de securitate publică și ordine publică în conformitate cu legislația internă.”
8        Articolul 33 alineatul (2) din această directivă prevede:
„Statele membre pot considera o cerere de protecție internațională ca inadmisibilă numai în cazul în care:
(a)      un alt stat membru a acordat protecție internațională;
(b)      o țară care nu este stat membru este considerată ca prima țară de azil a solicitantului […];
(c)      o țară care nu este stat membru este considerată țară terță sigură […];
(d)      cererea este o cerere ulterioară, în cazul în care nu au apărut sau nu au fost prezentate de către solicitant elemente sau date noi […];
(e)      o persoană aflată în întreținerea solicitantului depune o cerere, după ce […] și‑a dat consimțământul astfel încât cazul său să fie tratat în cadrul unei cereri făcute în numele său și nu există elemente de fapt referitoare la situația persoanei aflate în întreținere care să justifice o cerere separată.”
9        Articolul 40 din directiva menționată, intitulat „Cereri ulterioare”, are următorul cuprins la alineatul (1):
„În cazul în care o persoană care a depus o cerere de protecție internațională într‑un stat membru face declarații noi sau depune o cerere ulterioară în același stat membru, statul membru respectiv examinează aceste noi declarații sau elementele cererii ulterioare în cadrul examinării cererii anterioare sau în cadrul examinării deciziei care face obiectul unei căi de atac judiciare sau administrative, în măsura în care, în acest cadru, autoritățile competente pot lua în considerare și ține seama de toate elementele care stau la baza noilor declarații sau cererii ulterioare.”
10      Articolul 43 din aceeași directivă, intitulat „Proceduri la frontieră”, prevede:
„(1)      Statele membre pot prevedea proceduri, în conformitate cu principiile și garanțiile fundamentale din capitolul II, în vederea adoptării unei decizii la frontieră sau în zonele de tranzit ale statelor membre cu privire la:
(a)      admisibilitatea unei cereri depuse, în temeiul articolului 33, în aceste locuri și/sau
(b)      fondul unei cereri într‑o procedură în temeiul articolului 31 alineatul (8).
(2)      Statele membre se asigură că, în cadrul procedurilor prevăzute la alineatul (1), se ia o decizie într‑un termen rezonabil. În cazul în care nu a fost luată o decizie în termen de patru săptămâni, solicitantului îi este permisă intrarea pe teritoriul statelor membre pentru ca cererea sa de azil să fie soluționată în conformitate cu celelalte dispoziții ale prezentei directive.
(3)      În cazul unor sosiri implicând un număr mare de resortisanți ai unei țări terțe sau apatrizi care depun cereri de protecție internațională la frontieră sau într‑o zonă de tranzit, care fac în practică imposibilă aplicarea la fața locului a dispozițiilor de la alineatul (1), procedurile respective pot fi aplicate pe perioada în care acești resortisanți ai unei țări terțe sau apatrizi sunt cazați în mod normal în locurile din apropierea frontierei sau a zonei de tranzit.”
11      Articolul 46 din Directiva 2013/32, intitulat „Dreptul la o cale de atac efectivă”, prevede la alineatul (1):
„(1)      Statele membre se asigură că solicitanții de protecție internațională au dreptul la o cale de atac efectivă în fața unei instanțe judecătorești, împotriva:
(a)      unei decizii luate cu privire la cererea lor de protecție internațională, inclusiv o decizie:
[…]
(iii)      luată la frontieră sau în zonele de tranzit ale unui stat membru în conformitate cu articolul 43 alineatul (1);
[…]
[…]”
Directiva 2013/33
12      Considerentul (18) al Directivei 2013/33 are următorul cuprins:
„Solicitanții care se află în detenție ar trebui să primească un tratament care să respecte pe deplin demnitatea umană și primirea acestora ar trebui să fie concepută special pentru a răspunde nevoilor acestora în situația respectivă. […]”
13      Articolul 6 din această directivă, intitulat „Documente”, prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)      Statele membre se asigură că solicitanții primesc, într‑un termen de trei zile de la depunerea unei cereri de protecție internațională, un document emis pe numele lor, care să ateste statutul acestora de solicitant sau care să ateste că sunt autorizați să rămână pe teritoriul statului membru cât timp cererea lor este în așteptare sau în curs de examinare.
[…]
(2)      Statele membre pot exclude aplicarea prezentului articol atunci când solicitantul este în detenție și în timpul examinării unei cereri de protecție internațională prezentate la frontieră sau în cadrul unei proceduri de stabilire a dreptului solicitantului de azil de a intra pe teritoriul unui stat membru. […]”
14      Articolul 8 din această directivă, intitulat „Detenția”, prevede:
„(1)      Statele membre nu plasează o persoană în detenție pentru unicul motiv că aceasta este un solicitant în conformitate cu Directiva [2013/32].
(2)      Atunci când se dovedește a fi necesar și pe baza analizei individuale a fiecărui caz în parte, statele membre pot plasa un solicitant în detenție, în cazul în care nu se pot aplica efectiv măsuri mai puțin coercitive.
(3)      Un solicitant poate fi plasat în detenție numai în următoarele situații:
(a)      pentru a stabili sau verifica identitatea sau cetățenia acestuia;
(b)      pentru a stabili elementele pe care se bazează solicitarea de protecție internațională, care nu ar putea fi obținute fără a se lua măsura detenției, în special în cazul în care există un risc de sustragere a solicitantului;
(c)      pentru a decide, în cadrul unei proceduri, asupra dreptului solicitantului de a intra pe teritoriu;
[…]
Motivele de detenție se prevăd în dreptul intern.
[…]”
15      Articolul 9 din aceeași directivă prevede la alineatele (1), (3) și (5):
„(1)      Un solicitant se plasează în detenție pentru o perioadă cât mai scurtă posibil și este menținut în detenție numai atât timp cât sunt aplicabile motivele prevăzute la articolul 8 alineatul (3).
Procedurile administrative relevante în contextul motivelor de detenție prevăzute la articolul 8 alineatul (3) sunt executate cu atenția cuvenită. Întârzierile aferente procedurilor administrative care nu se pot imputa solicitantului nu pot justifica o continuare a detenției.
[…]
(3)      În cazul în care detenția se dispune de către autoritățile administrative, statele membre asigură o cale de atac judiciară rapidă privind legalitatea plasării în detenție, care să fie desfășurată din oficiu și/sau la cererea solicitantului.
[…]
(5)      Plasarea în detenție face obiectul unei revizuiri de către o autoritate judiciară, la intervale rezonabile de timp, din oficiu și/sau la cererea solicitantului în cauză, în special ori de câte ori durata acesteia este prelungită, când apar circumstanțe relevante sau noi informații care ar putea afecta legalitatea detenției.”
Regulamentul (UE) 2016/399
16      Articolul 2 punctele 1 și 2 din Regulamentul (UE) 2016/399 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 martie 2016 cu privire la Codul Uniunii privind regimul de trecere a frontierelor de către persoane (Codul frontierelor Schengen) (JO 2016, L 77, p. 1) prevede:
„În sensul prezentului regulament, se aplică următoarele definiții:
1.      «frontiere interne» înseamnă:
(a)      frontierele terestre comune […] ale statelor membre;
(b)      aeroporturile statelor membre destinate zborurilor interne;
(c)      porturile maritime, fluviale și cele aflate pe lacuri ale statelor membre pentru legăturile interne regulate cu feribotul;
2.      «frontiere externe» înseamnă frontierele terestre ale statelor membre […], frontierele maritime, precum și aeroporturile, porturile fluviale, […] maritime și […] aflate pe lacuri, cu condiția să nu fie frontiere interne […]”
Dreptul belgian
Legea din 15 decembrie 1980
17      Articolul 51/5 alineatul 1 din loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (Legea din 15 decembrie 1980 privind accesul pe teritoriu, șederea, stabilirea și îndepărtarea străinilor) (Moniteur belge din 31 decembrie 1980, p. 14584), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea din 15 decembrie 1980”), prevede:
„De îndată ce străinul a depus la frontieră sau în Regat o primă cerere de protecție internațională sau o cerere ulterioară de protecție internațională la una dintre autoritățile desemnate de Rege în temeiul articolului 50 alineatul 3 al doilea paragraf, în temeiul reglementării europene obligatorii pentru Belgia, ministrul sau delegatul său determină statul care este responsabil de examinarea acestei cereri.
În acest scop, atunci când, pe baza unei examinări individuale, există un risc ridicat de sustragere a persoanei și numai în măsura în care reținerea este proporțională și nu poate fi aplicată în mod efectiv nicio altă măsură mai puțin coercitivă, străinul poate fi reținut într‑un loc desemnat pe perioada necesară pentru determinarea statului care este responsabil de examinarea cererii de protecție internațională, fără ca durata reținerii să poată depăși șase săptămâni.
[…]”
18      Articolul 57/6 alineatul 2 din această lege prevede:
„[Commissaire général] decide cu prioritate atunci când:
1      solicitantul se află într‑un loc desemnat astfel cum este prevăzut la articolul 74/8 alineatul 1 sau la articolul 74/9 alineatele 2 și 3 sau face obiectul unei măsuri de siguranță precum cea prevăzută la articolul 68;
[…]”
19      Articolul 57/6/4 din legea menționată a transpus articolul 43 din Directiva 2013/32 în ordinea juridică belgiană și prevede:
„În privința străinului care încearcă să intre în Regat fără a îndeplini condițiile prevăzute la articolele 2 și 3 și care a depus la frontieră o cerere de protecție internațională, [Commissaire général] este competent să declare cererea inadmisibilă în temeiul articolului 57/6 alineatul 3 sau să pronunțe o decizie pe fondul cererii în una dintre situațiile menționate la articolul 57/6/1 alineatul 1 primul paragraf literele a), b), c), d), e), f), g), i) sau j).
În cazul în care nu se poate aplica primul paragraf, [Commissaire général] decide că este necesară o examinare ulterioară, după care solicitantul este autorizat de ministru sau de delegatul său să intre în Regat în conformitate cu articolul 74/5 alineatul 4 punctul 4.
În cazul în care [Commissaire général] nu a luat nicio decizie în termen de patru săptămâni de la primirea cererii de protecție internațională transmise de ministru sau de delegatul său, solicitantul este de asemenea autorizat de ministru sau de delegatul său să intre în Regat, în conformitate cu articolul 74/5 alineatul 4 punctul 5.”
20      Potrivit articolului 74/5 alineatele 1, 2 și 4 din Legea din 15 decembrie 1980:
„1      Poate fi reținut într‑un loc desemnat, situat la frontieră, în așteptarea autorizației de intrare în Regat sau a returnării sale de pe teritoriul respectiv:
1      străinul care, în temeiul dispozițiilor prezentei legi, poate fi returnat de autoritățile însărcinate cu controlul la frontiere;
2      străinul care încearcă să intre în Regat fără a îndeplini condițiile prevăzute la articolele 2 și 3 și care depune o cerere de protecție internațională la frontieră.
Niciun străin nu poate fi reținut pentru simplul motiv că a depus o cerere de protecție internațională.
2      Regele poate stabili alte locuri situate în interiorul Regatului care sunt asimilate locului prevăzut la alineatul 1. Străinul reținut în unul dintre aceste alte locuri nu este considerat ca fiind autorizat să intre în Regat.
[…]
4      Este autorizat să intre în Regat:
[…]
5      străinul prevăzut la alineatul 1 punctul 2 cu privire la care [Commissaire général] nu a adoptat o decizie în termen de patru săptămâni de la primirea cererii de protecție internațională transmise de ministru sau de delegatul său.”
21      Articolul 74/6 din această lege prevede:
„1      Atunci când, pe baza unei analize individuale, se dovedește a fi necesar și nu se poate aplica efectiv nicio măsură mai puțin coercitivă, ministrul sau delegatul său poate reține solicitantul de protecție internațională într‑un loc desemnat din Regat:
1      pentru a stabili sau verifica identitatea sau cetățenia solicitantului sau
2      pentru a stabili elementele pe care se bazează solicitarea de protecție internațională, care nu ar putea fi obținute dacă solicitantul nu ar fi reținut, în special în cazul în care există un risc de sustragere a solicitantului sau
[…]”
22      Articolul 74/8 din aceeași lege prevede:
„1      Dispozițiile necesare pot fi adoptate pentru a se asigura că persoana interesată nu părăsește, fără autorizația necesară, locul în care este deținută, pusă la dispoziția guvernului sau reținută în temeiul articolului 7, al articolului 8a alineatul 4, al articolului 27, al articolului 29 al doilea paragraf, al articolului 44f alineatul 1, al articolului 51/5 alineatul 1 al doilea paragraf sau alineatul 4 al treilea paragraf, al articolului 51/5/1 alineatul 1 al doilea paragraf sau alineatul 2 al treilea paragraf, al articolului 57/32 alineatul 2 al doilea paragraf, al articolului 74/5 sau al articolului 74/6.
[…]
2      Regele poate stabili regimul și normele de funcționare aplicabile locului în care străinul este deținut, pus la dispoziția guvernului sau reținut, în temeiul dispozițiilor prevăzute la alineatul 1 primul paragraf.
[…]”
Decretul ministerial din 25 octombrie 2010
23      L’arrêté ministériel du 25 octobre 2010 de désignation des lieux d’hébergement au sens de l’article 74/8, paragraphe 1er, de la loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (Decretul ministerial din 25 octombrie 2010 de desemnare a locurilor de cazare în sensul articolului 74/8 alineatul 1 din Legea din 15 decembrie 1980 privind accesul pe teritoriu, șederea, stabilirea și îndepărtarea străinilor) (Moniteur belge din 3 noiembrie 2010, p. 65884) prevede la articolul 1:
„Locurile de cazare menționate în continuare sunt locuri prevăzute în sensul articolului 74/8 alineatul 1 din Legea din 15 decembrie 1980 […]:
–        Blokstraat 64-68-70-72-74, la 9170 Sint‑Gillis‑Waas.”
Decretul regal din 17 februarie 2012
24      L’arrêté royal du 17 février 2012 déterminant un lieu visé par l’article 74/8, paragraphe 2, de la loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des
étrangers (Decretul regal din 17 februarie 2012 de stabilire a unui loc prevăzut la articolul 74/8 alineatul 2 din Legea din 15 decembrie 1980 privind accesul pe teritoriu, șederea, stabilirea și îndepărtarea străinilor (Moniteur belge din 15 martie 2012, p. 15767) prevede la articolul 1:
„Clădirea «Centre de Transit Caricole (centrul de tranzit Caricole)» situat pe chaussée de Tervuren 302, la 1820 Steenokkerzeel, este un loc prevăzut de articolul 74/8 alineatul 2 din Legea din 15 decembrie 1980 […]”
Litigiile principale și întrebările preliminare
25      Faptele aflate la originea litigiilor principale pot fi rezumate după cum urmează.
26      Reclamanții din litigiul principal, resortisanți ai unor țări terțe sosiți cu avionul la aeroportul din Bruxelles între luna septembrie și luna octombrie 2023, au prezentat în acest loc, din ziua sosirii lor sau din ziua următoare acesteia, cereri de protecție internațională.
27      În urma acestor cereri, reclamanții respectivi au făcut obiectul unor decizii de refuz al intrării, întemeiate pe neconformitatea cu cerințele prevăzute de Legea din 15 decembrie 1980, urmate de decizii de „reținere într‑un loc desemnat situat la frontieră”, în speță în „centrul de tranzit Caricole”, situat în vecinătatea aeroportului din Bruxelles, sau în locul de cazare de la Sint‑Gillis‑Waas (Belgia), pronunțate de ministrul de interne în temeiul articolului 74/5 alineatul 1 primul paragraf punctul 2 din această lege, locuri care nu sunt situate geografic la frontieră sau într‑o zonă de tranzit, dar care sunt asimilate, în temeiul articolului 74/5 alineatul 2 din această lege, unor locuri „situate la frontieră”.
28      Astfel, în Belgia, la data faptelor aflate la originea litigiilor principale, nu existau locuri de reținere situate la frontiere sau în zone de tranzit, infrastructurile situate în incinta aeroporturilor belgiene dovedindu‑se inadecvate pentru primirea solicitanților de protecție internațională și pentru respectarea drepturilor lor fundamentale.
29      Din decizia de trimitere rezultă că deciziile „de reținere într‑un loc desemnat situat la frontieră”, menționate la punctul 27 din prezenta hotărâre, constituie decizii întemeiate pe articolul 8 alineatul (3) litera (c) din Directiva 2013/33, care autorizează plasarea în detenție a unui solicitant de protecție internațională pentru a se pronunța cu privire la dreptul acestuia de a intra pe teritoriu.
30      La expirarea unui termen de patru săptămâni, reclamanții din litigiul principal au fost autorizați, în conformitate cu prevederile articolului 43 alineatul (2) din Directiva 2013/32, să intre pe teritoriul belgian, dar să fie menținuți în detenție în locurile prevăzute la punctul 27 din prezenta hotărâre în temeiul unor decizii adoptate de Commissaire général, în interiorul acestui termen, în temeiul articolului 74/5 alineatele 4 și 5, precum și al articolului 74/6 alineatul 1 primul paragraf 1 punctul 2 din Legea din 15 decembrie 1980. Din decizia de trimitere rezultă că aceste decizii constituie, în măsura în care mențin în detenție reclamanții din litigiul principal, decizii întemeiate pe articolul 8 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2013/33, care autorizează plasarea în detenție a unui solicitant pentru a stabili elementele pe care se întemeiază cererea sa de protecție internațională care nu ar putea fi obținute fără această plasare în detenție, în special atunci când există un risc de sustragere a solicitantului.
31      În cauzele C‑51/24 și C‑53/24, reclamanții din litigiile principale au fost ascultați de Commissaire général în cadrul unui interviu personal înainte de adoptarea deciziei de menținere în retenție care îi privește, astfel cum este menționată la punctul anterior. Reclamanții din litigiile principale din cauzele C‑52/24 și C‑54/24-C‑56/24 au fost ascultați după adoptarea acestei decizii care îi vizează.
32      În urma acestor interviuri, Commissaire général a adoptat decizii de refuz al acordării statutului de refugiat și a celui prevăzut cu titlu de protecție subsidiară, precum și, în cauza C‑51/24, o decizie de inadmisibilitate a cererii.
33      Reclamanții din litigiul principal au introdus căi de atac împotriva acestor decizii la Conseil du contentieux des étrangers (Consiliul Contenciosului privind Străinii, Belgia), care este instanța de trimitere.
34      În fața acestei instanțe, anumite părți au invocat încălcarea articolului 57/6/4 din Legea din 15 decembrie 1980.
35      Instanța menționată arată că această dispoziție a transpus în ordinea juridică internă articolul 43 alineatele (1) și (2) din Directiva 2013/32. Ea precizează că persoane precum reclamanții din litigiul principal intră în domeniul de aplicare al acestui articol 43, în ceea ce privește examinarea cererii lor de protecție internațională în cadrul unei proceduri la frontieră, precum și al articolului 8 alineatul (3) litera (c) din Directiva 2013/33, în ceea ce privește plasarea lor într‑un loc de detenție situat pe teritoriu, dar asimilat printr‑un text normativ unui loc situat la frontieră.
36      Conseil du contentieux des étrangers (Consiliul Contenciosului privind Străinii) ridică problema conformității cu dreptul Uniunii a dispozițiilor dreptului belgian conform cărora, pe de o parte, procedura la frontieră este aplicată unor persoane plasate în detenție în astfel de locuri și, pe de altă parte, după expirarea termenului de patru săptămâni prevăzut la articolul 43 alineatul (2) din Directiva 2013/32, astfel de persoane sunt menținute în detenție, în temeiul unui alt motiv, în același loc, acesta nemaifiind însă calificat drept „loc situat la frontieră”, ci drept „loc situat pe teritoriu”.
37      În aceste condiții, Conseil du contentieux des étrangers (Consiliul Contenciosului privind Străinii) a hotărât să suspende judecarea cauzelor și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      O procedură de examinare a unei cereri de protecție internațională depuse la frontieră sau într‑o zonă de tranzit de către un solicitant care, pe parcursul acestei proceduri, este [deținut] într‑un loc situat geografic pe teritoriu, dar asimilat printr‑un text normativ unui loc situat la frontieră intră în domeniul de aplicare al articolului 43 din Directiva [2013/32]?
2)      Examinarea unei asemenea cereri de protecție internațională a unui solicitant care, după expirarea termenului de patru săptămâni prevăzut la articolul 43 alineatul (2) din Directiva [2013/32], este admis de plin drept pe teritoriu în temeiul dreptului național, dar continuă să fie [deținut], pe baza unei noi decizii de [deținere], în același loc de detenție care era considerat inițial un loc la frontieră și calificat în prezent de autorități ca un loc situat pe teritoriu intră tot în domeniul de aplicare al articolului 43 din Directiva [2013/32]?
–        În cadrul aceleiași proceduri de protecție internațională, același loc de detenție poate fi, într‑o primă etapă, asimilat printr‑un text normativ unui loc situat la frontieră și, după ce solicitantul a fost autorizat să intre pe teritoriu ca urmare a expirării termenului de patru săptămâni sau ca urmare a unei decizii de examinare ulterioare, considerat un loc aflat pe teritoriu?
–        Care este implicația detenției reclamantului în același loc care este situat geografic pe teritoriu, dar care era la început asimilat unui loc situat la frontieră și care a fost ulterior calificat de autoritățile belgiene drept loc de detenție pe teritoriu ca urmare a expirării termenului de patru săptămâni asupra competenței temporale și materiale a autorității decizionale?
3) a)      Autoritatea decizională care a inițiat examinarea unei cereri de protecție internațională în cadrul unei proceduri la frontieră și care lasă să treacă termenul de patru săptămâni prevăzut la articolul 43 alineatul (2) din Directiva [2013/32] pentru a se pronunța cu privire la această cerere sau care a adoptat în prealabil o decizie de examinare ulterioară poate, deși toate actele de cercetare, inclusiv interviul personal, au fost efectuate înainte de expirarea acestui termen, să continue examinarea cererii respective pe baza unui tratament prioritar în sensul articolului 31 alineatul (7) din directiva menționată, atunci când solicitantul continuă să fie [deținut], pe baza deciziei unei alte autorități, în același loc de detenție, asimilat inițial unui loc la frontieră, pentru motivul că detenția sa este necesară «pentru a stabili elementele pe care se bazează solicitarea de protecție internațională, care nu ar putea fi obținute dacă solicitantul nu ar fi plasat în detenție, în special în cazul în care există un risc de sustragere a solicitantului»?
b)      Autoritatea decizională care a inițiat examinarea unei cereri de protecție internațională în cadrul unei proceduri la frontieră și care lasă să treacă termenul de patru săptămâni prevăzut la articolul 43 alineatul (2) din Directiva [2013/32] pentru a se pronunța cu privire la această cerere sau care a adoptat în prealabil o decizie de examinare ulterioară, fără să fi efectuat un interviu personal cu solicitantul în acest termen, poate continua examinarea acestei cereri pe baza unui tratament prioritar în sensul articolului 31 alineatul (7) din directiva menționată, atunci când solicitantul continuă să fie [deținut], pe baza deciziei unei alte autorități, în același loc de detenție, asimilat inițial unui loc la frontieră, pentru motivul că detenția sa este necesară «pentru a stabili elementele pe care se bazează solicitarea de protecție internațională, care nu ar putea fi obținute dacă solicitantul nu ar fi [deținut], în special în cazul în care există un risc de sustragere a solicitantului»?
4)      O asemenea aplicare a reglementării naționale este compatibilă cu caracterul excepțional al detenției solicitantului care decurge din articolul 8 din Directiva 2013/33/UE și al obiectivului general al Directivei [2013/32]?
5)      Articolul 31 alineatele (7) și (8) și articolele 43 și 46 din Directiva [2013/32] coroborate cu articolul 47 din cartă trebuie interpretate în sensul că [Conseil du contentieux des étrangers (Consiliul Contenciosului privind Străinii)], atunci când este sesizat cu o cale de atac împotriva unei decizii adoptate în cadrul unei proceduri inițiate la frontieră, trebuie să invoce din oficiu depășirea termenului de patru săptămâni?”
38      Prin decizia președintelui Curții din 14 martie 2024, cauzele C‑50/24-C‑56/24 au fost conexate pentru buna desfășurare a fazei scrise și a fazei orale ale procedurii, precum și în vederea pronunțării hotărârii.
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
39      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 43 din Directiva 2013/32 trebuie interpretat în sensul că o procedură de examinare a unei cereri de protecție internațională prezentate la frontieră sau într‑o zonă de tranzit de către un solicitant care, pe durata acestei proceduri, este plasat în detenție într‑un loc de pe teritoriul statului membru în cauză care nu este situat geografic la frontiera acestui stat, dar care este asimilat de reglementarea națională unui loc situat la această frontieră, intră în domeniul de aplicare al acestui articol 43.
40      Articolul 43 alineatul (1) din Directiva 2013/32 oferă statelor membre posibilitatea de a prevedea, la frontieră sau în zonele de tranzit, proceduri specifice pentru a se pronunța cu privire la admisibilitatea, în temeiul articolului 33 din această directivă, a unei cereri de protecție internațională prezentate în aceste locuri sau cu privire la fondul acestei cereri în unul dintre cazurile prevăzute la articolul 31 alineatul (8) din directiva menționată, cu condiția ca aceste proceduri să respecte principiile și garanțiile fundamentale din capitolul II din aceeași directivă. În temeiul articolului 43 alineatul (2) din Directiva 2013/32, aceste proceduri specifice trebuie să se desfășoare într‑un termen rezonabil, înțelegându‑se prin aceasta că, în cazul în care nu a fost luată nicio decizie de respingere a cererii de protecție internațională în termen de patru săptămâni, statul membru în cauză trebuie să îi permită solicitantului intrarea pe teritoriul său, cererea lui trebuind să fie soluționată după epuizarea acestui termen de patru săptămâni în conformitate cu procedura de drept comun (Hotărârea din 14 mai 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU și C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punctul 235).
41      Potrivit jurisprudenței Curții, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acestora, ci și de contextul ei și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte (a se vedea Hotărârea din 17 noiembrie 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, punctul 12, și Hotărârea din 1 august 2025, Alace și Canpelli, C‑758/24 și C‑759/24, EU:C:2025:591, punctul 91).
42      În ceea ce privește modul de redactare a articolului 43 din Directiva 2013/32, trebuie arătat că această dispoziție nu cuprinde nicio referire la o plasare în detenție și nici, așadar, la locul unei eventuale detenții în contextul unei proceduri la frontieră.
43      Rezultă că modul de redactare a dispoziției menționate nu permite în sine excluderea din domeniul său de aplicare a examinării unei cereri de protecție internațională prezentate la frontieră sau într‑o zonă de tranzit atunci când locul în care solicitantul este plasat în detenție nu este situat geografic la frontiera statului membru în cauză, ci este asimilat de reglementarea națională, în scopul unei proceduri la frontieră, unui astfel de loc.
44      Cu toate acestea, din articolul 43 alineatul (2) din Directiva 2013/32 rezultă că, în lipsa unei decizii de respingere a cererii de protecție internațională în termen de patru săptămâni, solicitantului i se acordă dreptul de a intra pe teritoriul statului membru în cauză. Trebuie să se deducă de aici că, atât timp cât acest termen nu a expirat, un astfel de solicitant poate fi considerat, în scopul unei proceduri la frontieră, ca nefiind autorizat să intre pe teritoriul acestui stat membru.
45      Or, acest lucru tinde să demonstreze, astfel cum arată în esență domnul avocat general la punctul 44 din concluzii, că prezența unui solicitant de protecție internațională într‑un loc de detenție situat pe teritoriul statului membru în cauză, dar nu la frontiera acestuia din punct de vedere geografic, nu exclude aplicarea procedurii la frontieră.
46      În ceea ce privește contextul în care se înscrie articolul 43 din Directiva 2013/32, trebuie arătat că niciuna dintre dispozițiile acestei directive, în special articolul 26 alineatul (1) din aceasta, care constituie dispoziția referitoare la reținere, precum și articolul 31 alineatul (8) din directiva menționată, care autorizează statele membre să recurgă la procedurile prevăzute la articolul 43 din aceeași directivă în cazurile pe care le prevede, nu conține o indicație care să permită să se concluzioneze că statele membre nu ar fi autorizate, în cadrul unei proceduri la frontieră în sensul acestui articol 43, să plaseze în detenție un solicitant de protecție internațională într‑un loc care nu este situat geografic la frontiera unui anumit stat membru.
47      În ceea ce privește Directiva 2013/33, deși aceasta prevede, la articolele 8-11, cerințele aplicabile plasării în detenție a solicitanților de protecție internațională și face referire, în mai multe dintre dispozițiile sale, la situația acestor solicitanți pe durata unei proceduri desfășurate în temeiul articolului 43 din Directiva 2013/32, niciuna dintre dispozițiile Directivei 2013/33 nu impune ca, în acest cadru, plasarea în detenție a solicitantului menționat să aibă loc la frontieră sau într‑o zonă de tranzit.
48      În ceea ce privește, în sfârșit, obiectivele urmărite de articolul 43 din Directiva 2013/32, din considerentul (38) al acestei directive rezultă că procedurile la frontieră sunt destinate să permită statelor membre să ia decizii cu privire la numeroasele cereri de protecție internațională care sunt depuse la frontieră sau într‑o zonă de tranzit „înainte de adoptarea unei decizii cu privire la intrarea solicitantului [pe teritoriu]”.
49      Astfel, statele membre sunt autorizate să impună solicitanților de protecție internațională să rămână pentru o durată maximă de patru săptămâni la frontiere sau în una dintre zonele de tranzit pentru a examina, înainte de a se pronunța cu privire la dreptul acestora de a intra pe teritoriul lor, dacă cererea acestora nu este inadmisibilă în temeiul articolului 33 din Directiva 2013/32 sau dacă aceasta nu trebuie declarată neîntemeiată în conformitate cu articolul 31 alineatul (8) din această directivă (Hotărârea din 14 mai 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU și C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punctul 237).
50      Astfel, procedurile la frontieră au ca obiectiv să permită statelor membre să efectueze o primă sortare a cererilor de protecție internațională înainte de a autoriza în mod formal intrarea pe teritoriul lor numai resortisanților țărilor terțe ale căror cereri nu sunt respinse cu această ocazie. Or, astfel cum arată domnul avocat general la punctul 38 din concluzii, realizarea acestui obiectiv nu este afectată de locul în care se află fizic acest resortisant cu ocazia examinării cererii sale și nu impune ca această examinare să se desfășoare la frontiera acestor state.
51      În schimb, dacă articolul 43 din Directiva 2013/32 ar trebui interpretat în sensul că, în cadrul punerii în aplicare a unei proceduri la frontieră, plasarea în detenție a unui solicitant de protecție internațională trebuie să fie efectuată în mod obligatoriu la frontiera statului membru în cauză sau într‑o zonă de tranzit, această punere în aplicare ar putea, în anumite cazuri, să se dovedească excesiv de dificilă, chiar imposibilă, sau, dacă este cazul, să aibă o incidență negativă asupra respectării garanțiilor oferite solicitanților de Directivele 2013/32 și 2013/33 și, în general, asupra respectării drepturilor lor fundamentale și în special a demnității lor umane, contrar obiectivului afirmat în considerentul (18) al acestei din urmă directive.
52      În special, astfel cum a subliniat domnul avocat general în esență la punctele 39 și 40 din concluzii, în funcție de particularitățile geografice și de specificitățile în materie de infrastructuri ale statelor membre, plasarea în detenție a solicitanților în mod obligatoriu la frontieră sau într‑o zonă de tranzit ar putea determina limitări structurale și spațiale sau chiar utilizarea unor infrastructuri incompatibile cu principiile și garanțiile fundamentale prevăzute în capitolul II din Directiva 2013/32, precum și cu garanțiile și condițiile prevăzute la articolele 9-11 din Directiva 2013/33 și, eventual, cu respectarea demnității lor.
53      În plus, în ceea ce privește statele membre care dispun de zone largi de frontieră maritimă, aplicarea articolului 43 din Directiva 2013/32 ar putea fi, astfel cum a arătat guvernul italian, excesiv de dificilă, chiar imposibilă, dacă acest articol 43 ar trebui interpretat în sensul că statele membre trebuie să examineze cererea de protecție internațională la frontiera lor geografică, fără nicio posibilitate de a transfera solicitantul către un loc de pe teritoriul național asimilat unui loc situat la frontieră.
54      Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 43 din Directiva 2013/32 trebuie interpretat în sensul că o procedură de examinare a unei cereri de protecție internațională prezentate la frontieră sau într‑o zonă de tranzit de către un solicitant care, pe durata acestei proceduri, este plasat în detenție într‑un loc de pe teritoriul statului membru în cauză care nu este situat geografic la frontiera acestui stat, dar care este asimilat de reglementarea națională unui loc situat la această frontieră, intră în domeniul de aplicare al acestui articol 43.
Cu privire la a doua întrebare
55      Prin intermediul primelor două părți ale celei de a doua întrebări, instanța de trimitere, pe de o parte, solicită în esență să se stabilească dacă articolul 43 din Directiva 2013/32 trebuie interpretat în sensul că examinarea unei cereri de protecție internațională după expirarea termenului de patru săptămâni prevăzut la articolul 43 alineatul (2) din această directivă intră în continuare în domeniul de aplicare al acestui articol 43. Pe de altă parte, această instanță ridică problema conformității cu dreptul Uniunii a faptului că același loc de detenție este considerat, în cadrul unei proceduri de examinare a unei cereri de protecție internațională, inițial ca fiind un „loc situat la frontieră”, iar ulterior, după expirarea acestui termen de patru săptămâni, ca fiind un „loc situat pe teritoriu”.
56      Astfel cum reiese din jurisprudența menționată la punctul 40 din prezenta hotărâre, Curtea a arătat deja că, în temeiul articolului 43 alineatul (2) din Directiva 2013/32, procedurile specifice prevăzute la alineatul (1) al acestui articol 43 trebuie să se desfășoare într‑un termen rezonabil, înțelegându‑se că, în cazul în care nu a fost adoptată nicio decizie de respingere a cererii de protecție internațională după expirarea unui termen de patru săptămâni, statul membru în cauză trebuie să acorde solicitantului dreptul de a intra pe teritoriul său, cererea sa trebuind să fie soluționată după expirarea acestui termen în conformitate cu celelalte dispoziții ale acestei directive.
57      Pe de altă parte, potrivit termenilor articolului 43 alineatul (3) din Directiva 2013/32, în cazul unor sosiri ce implică un număr mare de resortisanți ai unei țări terțe sau apatrizi care depun cereri de protecție internațională la frontieră sau într‑o zonă de tranzit, care fac în practică imposibilă aplicarea la fața locului a dispozițiilor de la alineatul (1) al acestui articol 43, procedurile respective pot fi de asemenea aplicate pe perioada în care acești resortisanți ai unei țări terțe sau apatrizi sunt cazați în mod normal în locurile din apropierea frontierei sau a zonei de tranzit.
58      Rezultă că, sub rezerva aplicabilității articolului 43 alineatul (3) din această directivă, examinarea unei astfel de cereri după expirarea termenului de patru săptămâni nu mai intră în domeniul de aplicare al procedurilor la frontieră prevăzute la alineatul (1) al acestui articol 43.
59      În ceea ce privește aspectul dacă același loc de detenție poate, în cadrul unei proceduri de examinare a unei cereri de protecție internațională, să fie asimilat, într‑o primă etapă, unui „loc situat la frontieră” și, într‑o a doua etapă, după ce solicitantul a fost autorizat să intre pe teritoriu ca urmare a expirării termenului de patru săptămâni, să fie considerat ca fiind un „loc situat pe teritoriu”, trebuie amintit că, astfel cum reiese în esență din examinarea primei întrebări, articolul 43 din Directiva 2013/32 nu se opune ca, la examinarea unei asemenea cereri în cadrul unei proceduri la frontieră, solicitantul să fie plasat în detenție într‑un loc asimilat unui loc situat „la frontieră”, dar care se află în interiorul teritoriului.
60      În consecință, atunci când, în conformitate cu articolul 43 alineatul (2) din Directiva 2013/32, solicitantul este autorizat să intre pe teritoriu, dar menținerea sa în detenție se dovedește necesară, în special având în vedere motivul prevăzut la articolul 8 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2013/33, acest articol 43 alineatul (2) nu se opune ca această măsură să continue în același loc de detenție, considerat în prezent ca fiind un „loc situat pe teritoriu”.
61      În plus, nimic din modul de redactare a celorlalte dispoziții ale Directivei 2013/32 nu se opune unei astfel de posibilități. În special, articolul 26 din această directivă, referitor la reținere, care indică, la alineatul (1), că motivele și condițiile reținerii, precum și garanțiile oferite solicitanților reținuți trebuie să fie conforme cu Directiva 2013/33, nu limitează nicidecum această posibilitate.
62      Rezultă că statele membre pot efectua o astfel de dublă calificare a aceluiași loc de detenție, cu condiția să garanteze că procedurile de examinare desfășurate în acest loc respectă, în conformitate cu articolul 31 alineatul (1) și cu articolul 43 alineatul (1) din Directiva 2013/32, principiile și garanțiile fundamentale prevăzute în capitolul II din această directivă și cu condiția ca aceste state să garanteze, în conformitate cu articolul 26 alineatul (1) din directiva menționată, că motivele și condițiile reținerii, precum și garanțiile prevăzute pentru a proteja drepturile solicitanților reținuți sunt conforme cu Directiva 2013/33, în special cu articolele 8 și 9 din aceasta.
63      Cu toate acestea, în interesul acestor solicitanți a căror situație juridică, la expirarea termenului de patru săptămâni menționat la articolul 43 alineatul (2) din Directiva 2013/32, este modificată fără ca situația lor materială să fie modificată în același loc de detenție, statul membru în cauză trebuie să se mai asigure că solicitanții menționați sunt informați, cel târziu la momentul adoptării celei de a doua decizii de menținere în detenție în temeiul articolului 8 din Directiva 2013/33, cu privire la această modificare a situației lor juridice, și anume la faptul că, prin efectul expirării acestui termen, sunt autorizați să intre pe teritoriu. În plus, în măsura în care acest stat membru a pus în aplicare, în cadrul procedurii la frontieră, articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2013/33, care îl autorizează să excludă aplicarea acestui articol, îi revine, dacă este cazul, sarcina de a preda solicitantului documentul prevăzut la alineatul (1) al articolului menționat sau atestatul echivalent menționat la alineatul (2) al acestuia.
64      Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la primele două părți ale celei de a doua întrebări, pe de o parte, că articolul 43 din Directiva 2013/32 trebuie interpretat în sensul că examinarea unei cereri de protecție internațională după expirarea termenului de patru săptămâni prevăzut la articolul 43 alineatul (2) din această directivă nu mai intră în domeniul de aplicare al articolului 43 menționat, ci în cel al celorlalte dispoziții ale acestei directive și, pe de altă parte, că aceasta din urmă nu se opune ca același loc de detenție să fie, în cadrul unei proceduri de examinare a unei astfel de cereri, într‑o primă etapă asimilat unui „loc situat la frontieră”, apoi, într‑o a doua etapă, după ce solicitantul a fost autorizat să intre pe teritoriu ca urmare a expirării acestui termen, considerat ca fiind un „loc pe teritoriu”. Statul membru în cauză trebuie însă să se asigure că acest solicitant este informat, cel târziu la momentul adoptării deciziei de menținere în detenție în temeiul articolului 8 din Directiva 2013/33, cu privire la schimbarea situației sale juridice, și anume la faptul că este autorizat, prin efectul expirării termenului menționat, să intre pe teritoriu și, dacă este cazul, să primească documentul prevăzut la articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2013/33 sau un atestat echivalent, în conformitate cu articolul 6 alineatul (2) din aceasta.
65      Prin intermediul celei de a treia părți a celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită Curții în esență să se pronunțe cu privire la consecințele pe care le implică menținerea în detenție a solicitantului în același loc, asimilat inițial unui „loc situat la frontieră” și apoi calificat drept „loc situat pe teritoriu” ca urmare a expirării termenului de patru săptămâni prevăzut la articolul 43 alineatul (2) din Directiva 2013/32, asupra competenței temporale și materiale a autorității decizionale.
66      Articolul 2 litera (f) din această directivă definește autoritatea decizională ca fiind orice organism cvasijudiciar sau administrativ dintr‑un stat membru responsabil de examinarea cererilor de protecție internațională și având competența de a hotărî în primă instanță în astfel de cazuri.
67      În plus, din articolul 4 alineatul (1) din directiva menționată rezultă că statele membre desemnează pentru toate procedurile o autoritate decizională care răspunde de examinarea corespunzătoare a cererilor respective.
68      În aceste condiții, trebuie arătat, astfel cum a procedat domnul avocat general la punctul 62 din concluzii, că menținerea în detenție a solicitantului și schimbarea calificării juridice a locului acestei detenții la finalul termenului de patru săptămâni prevăzut la articolul 43 alineatul (2) din Directiva 2013/32 nu au, ca atare, incidență asupra competenței autorității decizionale.
69      Astfel, mai degrabă expirarea acestui termen, în măsura în care implică trecerea de la procedura la frontieră la o altă procedură de examinare a cererilor de protecție internațională, ar fi susceptibilă, în măsura în care statul membru în cauză a desemnat autorități decizionale diferite pentru a efectua aceste proceduri, să aibă o incidență asupra competenței decizionale referitoare la aceste cereri. Or, în speță, din decizia de trimitere pare să reiasă că aceeași autoritate, și anume Commissaire général, este cea care constituie autoritatea decizională atât în cadrul procedurii la frontieră, cât și în cadrul celeilalte proceduri subsecvente.
70      Expirarea acestui termen de patru săptămâni are de asemenea drept consecință faptul că limitările materiale, definite la articolul 43 alineatul (1) din Directiva 2013/32, și limitările temporale inerente termenului menționat, prevăzute la alineatul (2) al acestui articol 43, ale deciziilor care pot fi adoptate în cadrul procedurilor la frontieră nu mai sunt aplicabile autorității decizionale care hotărăște în prezent în cadrul unei alte proceduri.
71      Prin urmare, trebuie să se răspundă la a treia parte a celei de a doua întrebări că articolul 43 din Directiva 2013/32 trebuie interpretat în sensul că menținerea în detenție a solicitantului de protecție internațională și schimbarea calificării juridice a locului acestei detenții, în conformitate cu reglementarea națională, după expirarea termenului de patru săptămâni prevăzut la articolul 43 alineatul (2) din această directivă nu au, ca atare, incidență asupra competenței autorității decizionale, dat fiind că expirarea acestui termen are ca efect înlăturarea limitărilor materiale și temporale care decurg din acest articol 43.
Cu privire la a treia și la a patra întrebare
72      Prin intermediul celei de a treia și al celei de a patra întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă o cerere de protecție internațională tratată inițial în cadrul unei proceduri la frontieră, în sensul articolului 43 din Directiva 2013/32, poate, după expirarea termenului de patru săptămâni menționat la alineatul (2) al acestui articol 43, să fie examinată cu prioritate, în conformitate cu articolul 31 alineatul (7) din această directivă, atunci când solicitantul rămâne în detenție pentru motivul prevăzut la articolul 8 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2013/33, și aceasta atât în ipoteza în care toate actele de cercetare, inclusiv interviul personal, au fost efectuate în acest termen de patru săptămâni, cât și în ipoteza în care acest interviu nu a fost realizat în termenul menționat. În acest context, instanța de trimitere are de asemenea îndoieli cu privire la aspectul dacă astfel de împrejurări sunt compatibile cu caracterul excepțional al recurgerii la plasarea în detenție, în conformitate cu articolul 8 din această din urmă directivă.
73      Cu titlu introductiv, în măsura în care guvernul belgian susține că a patra întrebare este inadmisibilă întrucât instanța de trimitere nu ar expune motivele pentru care consideră că un răspuns la această întrebare este necesar pentru soluționarea litigiilor principale, este suficient să se arate că, în măsura în care întrebarea respectivă utilizează expresia „o asemenea aplicare a reglementării naționale”, ea trebuie înțeleasă ca făcând trimitere la a treia întrebare. Astfel, rezultă în mod implicit, dar necesar din decizia de trimitere că motivele pentru care această instanță consideră că un răspuns la a patra întrebare este necesar sunt în esență aceleași care au determinat‑o să adreseze a treia întrebare. În aceste condiții și având în vedere prezumția de pertinență de care beneficiază întrebările preliminare, această a patra întrebare trebuie considerată admisibilă.
74      Trebuie amintit că, în cadrul procedurii la frontieră, autoritatea decizională este competentă numai să se pronunțe cu privire la admisibilitatea cererii de protecție internațională, în temeiul articolului 33 din Directiva 2013/32, sau cu privire la fondul acestei cereri, dar doar în unul dintre cazurile prevăzute la articolul 31 alineatul (8) din această directivă. Cu toate acestea, la expirarea termenului de patru săptămâni care delimitează în timp procedura la frontieră, această autoritate își regăsește competența de drept comun.
75      În acest cadru, potrivit articolului 31 alineatul (7) din directiva menționată, statul membru poate acorda prioritate examinării unei cereri de protecție internațională în conformitate cu principiile și garanțiile fundamentale prevăzute în capitolul II din aceeași directivă, în anumite situații. Din utilizarea, în această dispoziție, a locuțiunii adverbiale „în special” reiese că aceasta prevede o listă neexhaustivă a situațiilor în care statele membre pot efectua o astfel de examinare cu prioritate.
76      Trebuie adăugat că un astfel de tratament prioritar al procedurilor în care solicitantul rămâne în detenție răspunde obiectivului de celeritate a procedurii de examinare a cererilor de protecție internațională prevăzut de Directiva 2013/32, reflectat în considerentul (18) al acestei directive și vizat la articolul 31 alineatul (2) din aceasta, obiectiv care este evidențiat și la articolul 9 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2013/33, în ceea ce privește procedurile administrative legate de motivele de detenție prevăzute la articolul 8 alineatul (3) din această din urmă directivă.
77      În acest context, faptul că toate actele de cercetare au fost sau nu au fost realizate înainte de expirarea termenului de patru săptămâni prevăzut la articolul 43 alineatul (2) din Directiva 2013/32 nu restrânge posibilitatea autorității decizionale de a trata cu prioritate o cerere de protecție internațională. În această privință, trebuie să se observe, asemenea guvernului belgian, că, prin faptul că a prevăzut că examinarea unei cereri de protecție internațională inițiată în cadrul unei proceduri la frontieră se desfășoară ulterior în conformitate cu celelalte proceduri prevăzute de această directivă, legiuitorul Uniunii a permis în mod necesar ca acte de cercetare realizate pe durata procedurii la frontieră sau ulterior acesteia să poată contribui în mod valabil la fundamentarea unei decizii adoptate în aplicarea acestor alte proceduri.
78      Astfel cum arată domnul avocat general la punctul 71 din concluzii, a impune autorității decizionale să efectueze o nouă examinare și să nu țină seama de actele de cercetare efectuate în perioada de patru săptămâni menționată la articolul 43 alineatul (2) din Directiva 2013/32 ar fi contrar imperativului unei proceduri eficiente și rapide de soluționare a cererilor de protecție internațională.
79      Cu toate acestea, trebuie subliniat că actele de cercetare care nu ar fi conforme principiilor și garanțiilor fundamentale din capitolul II din Directiva 2013/32 nu pot fi invocate în scopul unei decizii cu privire la cererea de protecție internațională nici în cadrul unei proceduri de drept comun, nici în cel al unei proceduri la frontieră, astfel cum rezultă din articolul 31 alineatul (1) și, respectiv, din articolul 43 alineatul (1) din această directivă. În plus, recurgerea la astfel de acte de cercetare nu aduce atingere posibilității solicitantului de a formula noi declarații, printre altele prezentând un element nou pe care, în practică, i‑ar fi fost imposibil să îl prezinte autorității competente în cadrul procedurii la frontieră și pe care această autoritate trebuie să îl examineze în conformitate cu articolul 40 alineatul (1) din directiva menționată.
80      Mai trebuie adăugat că faptul că toate actele de cercetare au fost sau nu au fost îndeplinite înainte de expirarea termenului de patru săptămâni prevăzut la articolul 43 alineatul (2) din directiva menționată nu restrânge, ca atare, posibilitatea autorității decizionale de a menține solicitantul în detenție în temeiul articolului 8 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2013/33, care permite plasarea în detenție pentru a stabili elementele pe care se întemeiază cererea de protecție internațională care nu ar putea fi obținute fără această plasare în detenție, în special atunci când există un risc de sustragere a solicitantului.
81      Cu toate acestea, o asemenea menținere în detenție trebuie să îndeplinească, în conformitate cu articolul 26 alineatul (1) din Directiva 2013/32, toate cerințele prevăzute la articolul 8 și următoarele din Directiva 2013/33.
82      În special, din articolul 8 alineatul (2) din Directiva 2013/33 rezultă că o persoană nu poate fi plasată în detenție decât atunci când se dovedește a fi necesar și pe baza analizei individuale a fiecărui caz în parte și dacă nu se pot aplica efectiv măsuri mai puțin coercitive. Pe de altă parte, din articolul 9 alineatul (1) din această directivă rezultă că un solicitant nu poate fi plasat în detenție decât pentru cea mai scurtă perioadă posibilă și atât timp cât sunt aplicabile motivele enunțate la articolul 8 alineatul (3) din directiva menționată. Rezultă că autoritățile naționale nu pot plasa în detenție un solicitant de protecție internațională decât după ce au verificat, de la caz la caz, dacă o astfel de detenție este proporțională cu scopurile pe care le urmărește (Hotărârea din 14 mai 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU și C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punctul 258 și jurisprudența citată).
83      În plus, conform articolului 8 alineatul (3) primul paragraf din Directiva 2013/33, un solicitant de protecție internațională nu poate fi plasat în detenție decât pentru unul dintre motivele enumerate în mod exhaustiv, fiecare dintre acestea răspunzând unei nevoi specifice și având un caracter autonom (Hotărârea din 14 mai 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU și C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punctul 250, precum și jurisprudența citată).
84      Din această perspectivă, deși nicio dispoziție a Directivei 2013/33 nu stabilește un termen determinat dincolo de care statele membre ar fi obligate să pună capăt detenției solicitanților de protecție internațională, articolul 9 din această directivă impune ca solicitantul să beneficieze de garanții procedurale efective care să permită încetarea detenției sale de îndată ce aceasta încetează să fie necesară sau proporțională în raport cu obiectivul pe care îl urmărește (a se vedea în special Hotărârea din 14 mai 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU și C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punctele 263 și 264, precum și jurisprudența citată). În special, acest articol 9 prevede, pe de o parte, la alineatul (3) primul paragraf, un control jurisdicțional rapid și, pe de altă parte, la alineatul (5), controlul menținerii în detenție de către o autoritate judiciară la intervale rezonabile de timp, din oficiu sau la cererea solicitantului în cauză.
85      În special, în ceea ce privește practica care constă în începerea examinării unei cereri de protecție internațională în cadrul unei proceduri la frontieră, prin plasarea solicitantului în detenție în temeiul articolului 8 alineatul (3) litera (c) din Directiva 2013/33, apoi, la expirarea termenului de patru săptămâni prevăzut la articolul 43 alineatul (2) din Directiva 2013/32, în prelungirea detenției solicitantului pe baza unui motiv diferit, și anume cel prevăzut la articolul 8 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2013/33, autoritatea competentă este obligată să verifice în mod corespunzător, de la caz la caz, dacă această prelungire este necesară pentru atingerea obiectivului respectiv și dacă acesta din urmă nu poate fi îndeplinit, la fel de eficient, prin măsuri mai puțin coercitive.
86      Rezultă că recurgerea la practica menționată la punctul anterior nu poate, fără a încălca articolele 8 și 9 din această din urmă directivă, să aibă un caracter automat și sistematic.
87      Ținând seama de considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a treia și la a patra întrebare că articolul 31 alineatul (7) și articolul 43 din Directiva 2013/32 trebuie interpretate în sensul că nu se opun, pe de o parte, ca, după expirarea termenului de patru săptămâni prevăzut la alineatul (2) al acestui articol 43, autoritatea decizională să continue examinarea cu prioritate a unei cereri de protecție internațională inițiate în cadrul procedurii la frontieră, inclusiv atunci când solicitantul rămâne în detenție în temeiul articolului 8 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2013/33, și nici, pe de altă parte, ca această autoritate să se bazeze pe acte de cercetare realizate în cadrul acestei proceduri, cu condiția ca principiile și garanțiile fundamentale prevăzute în capitolul II din Directiva 2013/32 să fie respectate în fiecare etapă a examinării acestei cereri și cu condiția ca, în ceea ce privește această menținere în detenție, să fie respectate toate cerințele prevăzute la articolele 8 și 9 din Directiva 2013/33.
Cu privire la a cincea întrebare
88      Prin intermediul celei de a cincea întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 31 alineatele (7) și (8), precum și articolele 43 și 46 din Directiva 2013/32 coroborate cu articolul 47 din cartă trebuie interpretate în sensul că instanța competentă, atunci când este sesizată cu o cale de atac împotriva unei decizii adoptate în cadrul unei proceduri de examinare care se încadra inițial în procedura la frontieră, trebuie să invoce din oficiu depășirea termenului de patru săptămâni prevăzut la articolul 43 alineatul (2) din această directivă.
89      Trebuie arătat de la bun început că, deși este adevărat că procedura la frontieră prevăzută la articolul 43 din Directiva 2013/32 este inițiată în perspectiva adoptării unei decizii cu privire la admisibilitatea cererii de protecție internațională, în temeiul articolului 33 din Directiva 2013/32, sau cu privire la fondul acestei cereri, în unul dintre cazurile prevăzute la articolul 31 alineatul (8) din această directivă, în termenul de patru săptămâni menționat la articolul 43 alineatul (2) din directiva menționată, statele membre nu sunt totuși obligate să adopte o decizie în acest termen. Astfel, articolul 43 alineatul (2) din aceeași directivă prevede în mod expres că, în lipsa unei decizii în termenul menționat, solicitantului i se acordă dreptul de a intra pe teritoriu pentru ca cererea sa de protecție internațională să fie tratată în conformitate cu celelalte dispoziții ale Directivei 2013/32.
90      În speță, este cert că deciziile împotriva cărora reclamanții din litigiul principal au formulat o acțiune au fost adoptate în cadrul procedurii de drept comun.
91      Or, din răspunsurile date la celelalte întrebări preliminare rezultă că, contrar premisei pe care pare să se bazeze instanța de trimitere, legalitatea acestor decizii nu poate fi pusă în discuție de simpla împrejurare că acest termen de patru săptămâni a fost depășit, nici de simpla împrejurare că acești reclamanți au fost menținuți în detenție după expirarea termenului menționat.
92      Întrucât răspunsul la a cincea întrebare nu pare astfel necesar pentru soluționarea litigiilor principale, nu este necesar să se răspundă la aceasta.
Cu privire la cheltuielile de judecată
93      Întrucât, în privința părților din litigiile principale, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
1)      Articolul 43 din Directiva 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale
trebuie interpretat în sensul că
o procedură de examinare a unei cereri de protecție internațională prezentate la frontieră sau într‑o zonă de tranzit de către un solicitant care, pe durata acestei proceduri, este plasat în detenție într‑un loc de pe teritoriul statului membru în cauză care nu este situat geografic la frontiera acestui stat, dar care este asimilat de reglementarea națională unui loc situat la această frontieră, intră în domeniul de aplicare al acestui articol 43.
2)      –      Articolul 43 din Directiva 2013/32
–        trebuie interpretat în sensul că
–        examinarea unei cereri de protecție internațională după expirarea termenului de patru săptămâni prevăzut la articolul 43 alineatul (2) din această directivă nu mai intră în domeniul de aplicare al articolului 43 menționat, ci în cel al celorlalte dispoziții ale acestei directive.
–        Directiva 2013/32 nu se opune ca același loc de detenție să fie, în cadrul unei proceduri de examinare a unei astfel de cereri, într‑o primă etapă asimilat unui „loc situat la frontieră”, apoi, într‑o a doua etapă, după ce solicitantul a fost autorizat să intre pe teritoriu ca urmare a expirării termenului de patru săptămâni prevăzut la articolul 43 alineatul (2) din această directivă, considerat ca fiind un „loc pe teritoriu”. Statul membru în cauză trebuie însă să se asigure că acest solicitant este informat, cel târziu la momentul adoptării deciziei de menținere în detenție în temeiul articolului 8 din Directiva 2013/33/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a standardelor pentru primirea solicitanților de protecție internațională, cu privire la schimbarea situației sale juridice, și anume că este autorizat, prin efectul expirării termenului menționat, să intre pe teritoriu și, dacă este cazul, să primească documentul prevăzut la articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2013/33 sau un atestat echivalent, în conformitate cu articolul 6 alineatul (2) din aceasta.
–        Articolul 43 din Directiva 2013/32
–        trebuie interpretat în sensul că
–        menținerea în detenție a solicitantului de protecție internațională și schimbarea calificării juridice a locului acestei detenții, în conformitate cu reglementarea națională, după expirarea termenului de patru săptămâni prevăzut la articolul 43 alineatul (2) din această directivă nu au, ca atare, incidență asupra competenței autorității decizionale, dat fiind că expirarea acestui termen are ca efect înlăturarea limitărilor materiale și temporale care decurg din acest articol 43.
3)      Articolul 31 alineatul (7) și articolul 43 din Directiva 2013/32
trebuie interpretate în sensul că
nu se opun, pe de o parte, ca, după expirarea termenului de patru săptămâni prevăzut la alineatul (2) al acestui articol 43, autoritatea decizională să continue examinarea cu prioritate a unei cereri de protecție internațională inițiate în cadrul procedurii la frontieră, inclusiv atunci când solicitantul rămâne în detenție în temeiul articolului 8 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2013/33, și nici, pe de altă parte, ca această autoritate să se bazeze pe acte de cercetare realizate în cadrul acestei proceduri, cu condiția ca principiile și garanțiile fundamentale prevăzute în capitolul II din Directiva 2013/32 să fie respectate în fiecare etapă a examinării acestei cereri și cu condiția ca, în ceea ce privește această menținere în detenție, să fie respectate toate cerințele prevăzute la articolele 8 și 9 din Directiva 2013/33.
Semnături
*      Limba de procedură: franceza.
i      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.