62025CJ0056
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
12 februarie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Articolul 267 TFUE – Principiul supremației dreptului Uniunii – Pretinsă neconformitate a dreptului național cu Constituția națională și cu dreptul Uniunii – Condiții pentru sesizarea unei curți constituționale – Apreciere motivată a consecințelor aplicării dreptului Uniunii – Sesizare prealabilă a Curții cu titlu preliminar – Articolul 94 litera (b) din Regulamentul de procedură al Curții – Stabilirea dreptului național aplicabil litigiului – Cuprinsul cererii de decizie preliminară – Obligația sau abilitarea sesizării prealabile a unei curți constituționale înainte de sesizarea Curții cu titlu preliminar – Inexistență”
În cauza C‑56/25 [Petlichev] (
i
),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria), prin decizia din 29 ianuarie 2025, primită de Curte la 29 ianuarie 2025, în procedura penală împotriva lui
MA,
cu participarea:
Sofiyska gradska prokuratura,
CURTEA (Camera a treia),
compusă din domnul C. Lycourgos, președinte de cameră, doamna O. Spineanu‑Matei și domnii S. Rodin, N. Piçarra și N. Fenger (raportor), judecători,
avocat general: domnul J. Richard de la Tour,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Comisia Europeană, de F. Erlbacher și E. Rousseva, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 267 TFUE, a principiului supremației dreptului Uniunii, precum și a articolului 94 litera (b) din Regulamentul de procedură al Curții.
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale inițiate împotriva lui MA pentru deținerea de stupefiante în vederea distribuirii lor.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Regulamentul de procedură al Curții
3
Articolul 94 din Regulamentul de procedură, intitulat „Cuprinsul cererii de decizie preliminară”, prevede:
„Pe lângă textul întrebărilor adresate Curții cu titlu preliminar, cererea de decizie preliminară trebuie să cuprindă:
[…]
(b)
conținutul dispozițiilor naționale care ar putea fi aplicate în speță și, dacă este cazul, jurisprudența națională pertinentă;
[…]”
Decizia‑cadru 2004/757/JAI
4
Articolul 4 din Decizia‑cadru 2004/757/JAI a Consiliului din 25 octombrie 2004 de stabilire a dispozițiilor minime privind elementele constitutive ale infracțiunilor și sancțiunile aplicabile în domeniul traficului ilicit de droguri (JO 2004, L 335, p. 8, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 66), intitulat „Sancțiuni”, prevede la alineatul (1):
„Fiecare stat membru ia măsurile necesare pentru ca infracțiunile prevăzute la articolele 2 și 3 să fie pasibile de sancțiuni penale efective, proporționale și disuasive.
Fiecare stat membru ia măsurile necesare pentru ca infracțiunile prevăzute la articolul 2 să fie pasibile de sancțiuni penale privative de libertate având o durată maximă de cel puțin unu până la trei ani.”
Dreptul bulgar
5
Potrivit articolului 150 alineatul (2) din Konstitutsia na Republika Bulgaria (Constituția Republicii Bulgaria), în versiunea aplicabilă cauzei principale (denumită în continuare „Constituția bulgară”):
„Orice instanță poate, la cererea unei părți la procedură sau din oficiu, să sesizeze [Konstitutsionen sad (Curtea Constituțională, Bulgaria)] cu o cerere având ca obiect constatarea incompatibilității cu Constituția a unei legi aplicabile procedurii respective. Procedura continuă și instanța a cărei hotărâre nu este supusă căilor de atac se pronunță după încheierea procedurii pendinte în fața [Konstitutsionen sad (Curtea Constituțională)].”
6
Potrivit articolului 18 alineatul (3) din Pravilnik za organizatsiata na deynostta na Konstitutsionnia sad (Regulamentul de organizare și de procedură al Curții Constituționale), în versiunea aplicabilă cauzei principale (denumit în continuare „Regulamentul de procedură al Curții Constituționale”):
„O cerere formulată de [Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație, Bulgaria)] sau de [Varhoven administrativen sad (Curtea Administrativă Supremă, Bulgaria)] în cadrul unei proceduri pendinte în fața acestora trebuie să cuprindă o examinare motivată a legii aplicabile, care să includă și efectele dreptului Uniunii atunci când dispoziția contestată sau actul intră în domeniul de aplicare al acestuia.”
7
Din cererea de decizie preliminară reiese că articolul 18 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Curții Constituționale se aplică și sesizării Konstitutsionen sad (Curtea Constituțională) de către o instanță ordinară.
8
Potrivit articolului 354a din Nakazatelen kodeks (Codul penal), în versiunea aplicabilă faptelor din litigiul principal:
„(1)   Orice persoană care, fără o autorizație corespunzătoare, produce, transformă, achiziționează sau deține stupefiante sau echivalente ale acestora în vederea distribuirii sau distribuie stupefiante sau echivalente ale acestora se pedepsește, pentru stupefiante de mare risc sau analoage ale acestora, cu o pedeapsă cu închisoarea de la 2 la 8 ani și cu o amendă cuprinsă între 5000 [leva bulgărești (BGN) (aproximativ 2556,45 euro) și 20000 BGN (aproximativ 10225,83 euro)], iar pentru stupefiante de risc sau echivalente ale acestora, cu o pedeapsă cu închisoarea de la 1 la 6 ani și cu o amendă cuprinsă între 2000 [BGN (aproximativ 1022,58 euro) și 10000 BGN (aproximativ 5112,91 euro)] […]
(2)   Atunci când stupefiantele sau analoagele lor sunt prezente în cantitate mare, pedeapsa este închisoarea de la 3 la 12 ani și o amendă de la 10000 la 50000 BGN. […]”
9
Articolul 26a din Zakon za kontrol varhu narkotichnite veshtestva i prekursorite (Legea privind controlul stupefiantelor și al precursorilor de droguri) prevede:
„Consiliul de Miniștri stabilește prețurile stupefiantelor în scopul procedurilor penale.”
10
Postanovlenie no 23 na Ministerski savet za opredeliane na tseni na narkotichnite veshtestva za nuzhdite na sadoproizvodstvoto (Decretul nr. 23 al Consiliului de Miniștri de stabilire a prețurilor stupefiantelor în scopul procedurilor judiciare) din 29 ianuarie 1998 (DV nr. 15 din 6 februarie 1998), în versiunea aplicabilă faptelor din litigiul principal, determină stabilirea prețurilor, în scopurile procedurii judiciare, pentru produse stupefiante prevăzute la articolul 3 din naredba za reda za klasifitsirane na rasteniata i veshtestvata kato narkotichni [Ordinul privind procedura de clasificare a plantelor și a substanțelor ca stupefiante (DV nr. 87 din 4 noiembrie 2011)], în versiunea aplicabilă faptelor din litigiul principal.
11
Acest articol 3 clasifică metamfetamina în categoria plantelor și a substanțelor care prezintă un risc ridicat pentru sănătatea publică din cauza efectelor nocive ale utilizării sale necorespunzătoare și care sunt interzise în medicina umană și veterinară, precum și fentanilul în categoria substanțelor de mare risc utilizate în medicina umană și veterinară.
Procedura principală și întrebarea preliminară
12
Printr‑un rechizitoriu introdus la Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria), care este instanța de trimitere, MA a fost urmărit penal pentru deținerea de stupefiante în vederea distribuirii lor.
13
Potrivit acestui rechizitoriu, i se reproșează că a deținut 4 doze de metamfetamină, precum și 22 de doze de fentanil, cu o valoare monetară totală de 90276,60 BGN (aproximativ 46166 de euro).
14
Ținând seama de această valoare, calculată în temeiul articolului 26a din Legea privind controlul stupefiantelor și al precursorilor, precum și al Decretului nr. 23 al Consiliului de Miniștri menționat la punctul 10 din prezenta hotărâre (denumite în continuare „dispozițiile naționale referitoare la stabilirea valorii monetare a stupefiantelor”), calificarea reținută a infracțiunii în cauză a fost deținerea de stupefiante sau de analoage ale lor în „cantitate mare”, care este pasibilă, în temeiul alineatului (2) al articolului 354a din Codul penal, de o pedeapsă cu închisoarea și de o amendă mai severe decât cele prevăzute la alineatul (1) al acestui articol.
15
Instanța de trimitere consideră că dispozițiile naționale referitoare la stabilirea valorii monetare a stupefiantelor sunt contrare principiului proporționalității pedepselor, recunoscut atât de Constituția bulgară, cât și de dreptul Uniunii, din moment ce elementul constitutiv al infracțiunii, și anume deținerea de stupefiante sau analoage ale lor în „cantități mari”, este determinat în raport cu o valoare monetară care ar fi arbitrară și eronată, iar nu în raport cu cantitatea de substanță activă deținută sau cu dozele individuale care pot fi extrase din aceasta.
16
Instanța de trimitere precizează însă că cererea de decizie preliminară nu privește problema proporționalității dispozițiilor naționale menționate, care nu este evocată decât ca element contextual, ci numai obligația sau posibilitatea acestei instanțe de a sesiza Konstitutsionen sad (Curtea Constituțională) cu un control de constituționalitate a dispozițiilor naționale menționate înainte de a sesiza Curtea, dacă este cazul, cu o trimitere preliminară.
17
Potrivit acestei instanțe, deși are posibilitatea de a sesiza Curtea cu o cerere de decizie preliminară privind, în speță, interpretarea articolului 4 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2004/757, ar fi mai adecvat să sesizeze mai întâi Konstitutsionen sad (Curtea Constituțională) pentru a verifica dacă dispozițiile naționale referitoare la stabilirea valorii monetare a stupefiantelor sunt conforme cu Constituția bulgară. Cunoașterea de către Konstitutsionen sad (Curtea Constituțională) a particularităților dreptului național, faptul că această instanță s‑ar pronunța într‑un termen mai scurt decât Curtea, precum și respectarea principiului supremației dreptului Uniunii ar fi tot atâtea elemente care justifică sesizarea sa cu prioritate în raport cu sesizarea Curții.
18
Or, atunci când o dispoziție națională contestată intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, condițiile de sesizare a Konstitutsionen sad (Curtea Constituțională), prevăzute la articolul 18 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Curții Constituționale, astfel cum a fost interpretat de aceasta, ar împiedica instanța de trimitere să sesizeze cu prioritate Konstitutsionen sad (Curtea Constituțională).
19
Într‑adevăr, în temeiul normei procedurale care decurge din această dispoziție, astfel cum a fost interpretată de această instanță constituțională, o cerere de control al constituționalității unei dispoziții naționale care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, prezentată în conformitate cu articolul 150 alineatul (2) din Constituția bulgară, trebuie să cuprindă o apreciere motivată a dreptului aplicabil, inclusiv a consecințelor aplicării dreptului Uniunii, în caz contrar fiind respinsă ca inadmisibilă. Potrivit instanței de trimitere, ea ar fi astfel obligată să aplice în primul rând dreptul Uniunii situației de fapt din cauza cu care este sesizată, examinând incidența acestui drept asupra aplicării dispozițiilor naționale contestate și în special stabilind dacă aceste dispoziții trebuie interpretate în conformitate cu dreptul Uniunii sau dacă trebuie lăsate neaplicate.
20
Or, potrivit instanței de trimitere, articolul 18 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Curții Constituționale, astfel cum a fost interpretat de aceasta, este contrar dreptului Uniunii în mai multe privințe.
21
Pe de o parte, înainte de a putea sesiza Konstitutsionen sad (Curtea Constituțională), instanța de trimitere ar fi obligată, atunci când consideră necesar să sesizeze Curtea cu o trimitere preliminară, să se conformeze cerințelor care decurg din articolul 267 TFUE și, mai direct, din articolul 94 litera (b) din Regulamentul de procedură al Curții, în special cerinței de a indica în mod clar, dând dovadă de bună‑credință, dreptul național care se poate aplica în cauza principală.
22
Or, dispozițiile naționale referitoare la stabilirea valorii monetare a stupefiantelor, pe care instanța de trimitere le consideră neconstituționale, fără a dispune însă de competența de a le declara ca atare, nu pot constitui, potrivit instanței menționate, „dispoziții naționale care ar putea fi aplicate în speță”, în sensul articolului 94 litera (b) din Regulamentul de procedură al Curții.
23
Pe de altă parte, instanța de trimitere consideră că jurisprudența Konstitutsionen sad (Curtea Constituțională) demonstrează reticența acestei curți de a garanta respectarea principiului supremației dreptului Uniunii, precum și voința sa de a controla conformitatea dreptului Uniunii cu Constituția bulgară.
24
Astfel, pentru a asigura supremația Constituției bulgare asupra dreptului Uniunii, Konstitutsionen sad (Curtea Constituțională) ar impune, în temeiul articolului 18 alineatul (3) din Regulamentul său de procedură, oricărei instanțe naționale să verifice consecințele aplicării dreptului Uniunii asupra dispozițiilor naționale în cauză, înainte de a putea sesiza această curte cu o cerere de control al constituționalității acestor dispoziții naționale. Potrivit instanței de trimitere, articolul 18 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al curții menționate, așa cum a fost interpretat de aceasta, ar avea astfel consecința că o dispoziție națională deja interpretată în conformitate cu dreptul Uniunii este ulterior contestată pentru neconstituționalitate.
25
Or, dacă Konstitutsionen sad (Curtea Constituțională) ar trebui sesizată înainte de sesizarea Curții și dacă cea dintâi ar constata conformitatea cu Constituția bulgară a dispozițiilor naționale contestate, instanța de trimitere ar fi liberă să sesizeze ulterior Curtea cu o cerere de decizie preliminară privind compatibilitatea acelorași dispoziții naționale cu dreptul Uniunii, ceea ce ar permite să se asigure supremația acestui drept asupra Constituției bulgare.
26
În acest context, instanța de trimitere urmărește să se stabilească dacă articolul 267 TFUE, principiul supremației dreptului Uniunii și articolul 94 litera (b) din Regulamentul de procedură al Curții obligă sau abilitează o instanță națională care are îndoieli cu privire la conformitatea unei reglementări naționale, care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, atât cu Constituția națională, cât și cu acest drept să o supună, într‑o primă etapă, unui control național de constituționalitate, înainte de a sesiza Curtea, dacă este cazul, într‑o a doua etapă, cu o trimitere preliminară.
27
În aceste condiții, Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 267 [TFUE], articolul 94 litera (b) din Regulamentul de procedură al [Curții] și principiul [supremației dreptului Uniunii] trebuie interpretate în sensul că o instanță națională care are îndoieli cu privire la compatibilitatea unei dispoziții de drept național cu dreptul [Uniunii], dar care este convinsă totodată că este contrară [Constituției naționale], are obligația sau posibilitatea, înainte de formularea cererii sale de decizie preliminară, să stabilească dacă această dispoziție de drept național este în mod efectiv aplicabilă litigiului principal, ceea ce înseamnă să sesizeze Konstitutsionen sad (Curtea Constituțională, Bulgaria) cu o cerere de constatare a neconstituționalității acestei dispoziții?”
Cu privire la întrebarea preliminară
28
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul cooperării dintre instanțele naționale și Curte instituite prin articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2024, Bouskoura, C‑387/24 PPU, EU:C:2024:868, punctul 36 și jurisprudența citată).
29
În speță, întrebarea adresată se întemeiază pe premisa potrivit căreia dispozițiile naționale referitoare la stabilirea valorii monetare a stupefiantelor sunt contrare atât Constituției bulgare, cât și dreptului Uniunii.
30
Or, după cum s‑a arătat la punctul 19 din prezenta hotărâre, din articolul 18 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Curții Constituționale, astfel cum a fost interpretat de aceasta, rezultă că, atunci când instanța națională o sesizează pe aceasta din urmă cu o cerere de control al constituționalității unei reglementări naționale care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, această cerere trebuie să conțină, în caz contrar fiind respinsă ca inadmisibilă, o apreciere motivată a dreptului aplicabil, inclusiv a consecințelor aplicării dreptului Uniunii, ceea ce poate determina instanța menționată, atunci când are îndoieli cu privire la interpretarea acestui drept, să sesizeze în prealabil Curtea cu o trimitere preliminară.
31
Din moment ce, prin această cerință rezultată din articolul 18 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Curții Constituționale, astfel cum a fost interpretată de aceasta, instanța de trimitere se consideră împiedicată să sesizeze cu prioritate această curte constituțională înainte de a sesiza, dacă este cazul, Curtea cu o trimitere preliminară, întrebarea adresată urmărește în realitate să se stabilească dacă această dispoziție, astfel cum a fost interpretată de Curtea Constituțională menționată, este conformă cu articolul 267 TFUE, cu principiul supremației dreptului Uniunii, precum și cu articolul 94 litera (b) din Regulamentul de procedură al Curții.
32
În aceste condiții, este necesar să se considere că, prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 267 TFUE, principiul supremației dreptului Uniunii și articolul 94 litera (b) din Regulamentul de procedură al Curții trebuie interpretate în sensul că se opun unei norme procedurale a unui stat membru referitoare la condițiile de sesizare a curții sale constituționale, astfel cum a fost interpretată de aceasta din urmă, în temeiul căreia cererea de control al constituționalității unei reglementări naționale care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, cu care această curte constituțională este sesizată de instanța națională, trebuie să conțină, în caz contrar fiind respinsă ca inadmisibilă, o apreciere motivată a dreptului aplicabil cauzei cu care este sesizată, inclusiv a consecințelor aplicării dreptului Uniunii, care poate determina instanța menționată să sesizeze în prealabil Curtea cu o trimitere preliminară.
33
În ceea ce privește, în primul rând, articolul 267 TFUE, trebuie amintit că cheia de boltă a sistemului jurisdicțional instituit prin tratate o constituie procedura trimiterii preliminare prevăzută la această dispoziție, care, prin instituirea unui dialog de la instanță la instanță între Curte și instanțele din statele membre, are drept scop asigurarea unității de interpretare a dreptului Uniunii, permițând astfel asigurarea coerenței acestuia, a efectului său deplin și a autonomiei sale, precum și, în ultimă instanță, a caracterului propriu al dreptului instituit de tratate. Astfel, o instanță națională trebuie să urmeze această cale atunci când are îndoieli cu privire la compatibilitatea dreptului său național cu o dispoziție a dreptului Uniunii care necesită interpretarea acesteia din urmă [a se vedea în acest sens Avizul 2/13 (Aderarea Uniunii la CEDO) din 18 decembrie 2014, EU:C:2014:2454, punctul 176 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 18 decembrie 2025, Comisia/Polonia (Control ultra vires al jurisprudenței Curții – Supremația dreptului Uniunii), C‑448/23, EU:C:2025:975, punctele 111 și 112, precum și jurisprudența citată].
34
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, instanțele naționale au cea mai largă posibilitate și chiar obligația de a sesiza Curtea dacă consideră că o cauză pendinte în fața lor ridică chestiuni care implică o interpretare sau o apreciere a validității dispozițiilor dreptului Uniunii care necesită o decizie din partea lor [Hotărârea din 22 februarie 2022, RS (Efectul deciziilor unei curți constituționale), C‑430/21, EU:C:2022:99, punctul 64 și jurisprudența citată].
35
De asemenea, potrivit unei jurisprudențe constante, o normă de drept național nu poate împiedica o instanță națională să utilizeze posibilitatea respectivă sau să se conformeze obligației menționate, care sunt, astfel, inerente sistemului de cooperare dintre instanțele naționale și Curte, stabilit la articolul 267 TFUE, și funcțiilor de instanță însărcinată cu aplicarea dreptului Uniunii încredințate de această dispoziție instanțelor naționale [Hotărârea din 5 iunie 2023, Comisia/Polonia (Independența și viața privată a judecătorilor), C‑204/21, EU:C:2023:442, punctul 157 și jurisprudența citată].
36
În acest context, o normă națională care riscă în special să aibă drept consecință ca un judecător național să prefere să se abțină de la a adresa Curții întrebări preliminare aduce atingere prerogativelor recunoscute astfel instanțelor naționale prin articolul 267 TFUE și, în consecință, eficacității acestui sistem de cooperare [Hotărârea din 15 iulie 2021, Comisia/Polonia (Regimul disciplinar al judecătorilor), C‑791/19, EU:C:2021:596, punctul 226 și jurisprudența citată].
37
Pe de altă parte, s‑a statuat că o instanță națională sesizată cu un litigiu privind dreptul Uniunii, care consideră că o dispoziție națională este nu numai contrară dreptului Uniunii, ci și afectată de vicii de neconstituționalitate, nu este, în cazul unei instanțe de ultim grad de jurisdicție, privată de facultatea sau dispensată de obligația, prevăzute la articolul 267 TFUE, de a sesiza Curtea cu întrebări privind interpretarea sau validitatea dreptului Uniunii întrucât constatarea neconstituționalității unei norme de drept interne este supusă unei acțiuni obligatorii la instanța constituțională (Hotărârea din 22 iunie 2010, Melki și Abdeli, C‑188/10 și C‑189/10, EU:C:2010:363, punctul 45, precum și jurisprudența citată).
38
Astfel, eficacitatea dreptului Uniunii ar fi amenințată și efectul util al articolului 267 TFUE ar fi diminuat dacă existența unei acțiuni obligatorii la o instanță constituțională ar împiedica instanța națională, sesizată cu un litigiu guvernat de dreptul Uniunii, să adreseze Curții întrebări preliminare privind interpretarea sau validitatea dreptului Uniunii pentru a‑i permite să statueze dacă o normă națională este sau nu este compatibilă cu acesta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 iunie 2015, Kernkraftwerke Lippe‑Ems, C‑5/14, EU:C:2015:354, punctul 34 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 20 decembrie 2017, Global Starnet, C‑322/16, EU:C:2017:985, punctul 21 și jurisprudența citată).
39
În ceea ce privește, în al doilea rând, principiul supremației dreptului Uniunii, care consacră preeminența acestui drept asupra dreptului statelor membre, trebuie amintit că acest principiu impune tuturor autorităților statelor membre să asigure efectul deplin al diverselor norme ale Uniunii, întrucât dreptul statelor membre nu poate aduce atingere efectului recunoscut acestor diferite norme pe teritoriul statelor menționate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 iulie 2025, DADA Music și UPFR, C‑37/24, EU:C:2025:551, punctul 76, precum și jurisprudența citată).
40
Astfel, funcționarea sistemului de cooperare dintre Curte și instanțele naționale, instituit prin articolul 267 TFUE, și principiul supremației dreptului Uniunii necesită ca instanța națională să fie liberă să sesizeze Curtea, în orice stadiu al procedurii în care consideră necesar și chiar la capătul unei proceduri incidentale de control al constituționalității, cu orice întrebare preliminară pe care o apreciază ca fiind necesară (Hotărârea din 22 iunie 2010, Melki și Abdeli, C‑188/10 și C‑189/10, EU:C:2010:363, punctele 52 și 57, precum și Hotărârea din 11 septembrie 2014, A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, punctul 39 și jurisprudența citată).
41
În plus, rezultă de asemenea din principiul supremației dreptului Uniunii că instanțele naționale sunt competente să aprecieze conformitatea dreptului național, în speță a dispozițiilor naționale referitoare la stabilirea valorii monetare a stupefiantelor, cu dreptul Uniunii, fără a trebui să sesizeze curtea constituțională a statului lor membru cu o cerere în acest scop (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 iunie 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, punctele 53 și 54, precum și jurisprudența citată).
42
Rezultă că articolul 267 TFUE și principiul supremației dreptului Uniunii se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia instanțele naționale care au îndoieli cu privire la conformitatea unei dispoziții naționale care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii atât cu Constituția națională, cât și cu dreptul Uniunii trebuie să sesizeze curtea constituțională a statului lor membru înainte de a‑și exercita posibilitatea sau de a se conforma obligației lor de a sesiza Curtea cu o trimitere preliminară.
43
În schimb, nici articolul 267 TFUE, nici principiul supremației dreptului Uniunii nu se opun unei reglementări a unui stat membru care condiționează admisibilitatea sesizării curții constituționale a acestui stat membru de către o instanță națională de prezentarea de către aceasta din urmă a unei aprecieri motivate a consecințelor aplicării dreptului Uniunii în privința dispozițiilor naționale pe care le consideră susceptibile de a fi neconstituționale, ceea ce poate implica sesizarea în prealabil a Curții cu o trimitere preliminară de către instanța menționată.
44
Astfel, aceste condiții de sesizare a curții constituționale a statului membru în cauză nu limitează în niciun fel posibilitatea celorlalte instanțe naționale de a sesiza Curtea cu o trimitere preliminară și nici nu întârzie o asemenea trimitere.
45
Dimpotrivă, condițiile de sesizare menționate sunt, ca atare, de natură să încurajeze aceste instanțe naționale, atunci când intenționează să supună o dispoziție națională unui control de constituționalitate, să aplice mai întâi dreptul Uniunii, fără a le împiedica să își exercite posibilitatea sau să se conformeze obligației lor de a sesiza Curtea cu o trimitere preliminară. Aceste condiții urmăresc, așadar, să favorizeze exercitarea drepturilor și obligațiilor care decurg din articolul 267 TFUE, precum și respectarea principiului supremației dreptului Uniunii în ordinea juridică națională.
46
Desigur, asemenea condiții de sesizare a unei curți constituționale a unui stat membru de către o instanță națională permit acestei curți să se pronunțe cu privire la constituționalitatea unei dispoziții naționale, dacă este cazul, după ce Curtea va fi răspuns la o trimitere preliminară care provine de la aceeași instanță națională în cadrul aceluiași litigiu. Cu toate acestea, o asemenea împrejurare nu contravine, ca atare, principiului supremației dreptului Uniunii, în măsura în care instanța națională menționată nu este împiedicată să deducă toate consecințele care decurg din acest principiu în cadrul litigiului cu care este sesizată, amintite la punctul 39 din prezenta hotărâre, chiar și după ce s‑a pronunțat această curte constituțională.
47
În această privință, trebuie amintit, pe de o parte, că o hotărâre a Curții pronunțată în cadrul procedurii preliminare este obligatorie pentru instanța națională în ceea ce privește interpretarea dreptului Uniunii pentru soluționarea litigiului cu care este sesizată. Prin urmare, această instanță trebuie, dacă este cazul, să înlăture aprecierile unei instanțe naționale superioare dacă consideră, având în vedere interpretarea dată de Curte, că acestea nu sunt conforme cu dreptul Uniunii, lăsând, eventual, neaplicată norma națională care o obligă să se conformeze deciziilor acestei instanțe superioare [Hotărârea din 22 februarie 2022, RS (Efectul deciziilor unei curți constituționale), C‑430/21, EU:C:2022:99, punctele 74 și 75, precum și jurisprudența citată].
48
Pe de altă parte, trebuie subliniat că, pentru a garanta efectivitatea ansamblului dispozițiilor dreptului Uniunii, principiul supremației impune mai întâi instanțelor naționale să interpreteze, în cea mai mare măsură posibilă, dreptul lor intern în conformitate cu dreptul Uniunii. Cerința unei interpretări conforme include printre altele obligația instanțelor naționale de a modifica, dacă este cazul, o jurisprudență consacrată atunci când aceasta se întemeiază pe o interpretare a dreptului național incompatibilă cu obiectivele dreptului Uniunii. Această obligație de interpretare conformă cunoaște însă anumite limite și în special nu poate fi utilizată ca temei pentru o interpretare contra legem a dreptului național (Hotărârea din 24 iunie 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, punctul 57, Hotărârea din 15 octombrie 2024, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, punctul 52, și Hotărârea din 20 noiembrie 2025, Framholm, C‑195/25, EU:C:2025:904, punctele 67 și 68).
49
În plus, în cazul în care nu poate să procedeze la o interpretare a reglementării naționale care să fie conformă cu cerințele dreptului Uniunii, principiul supremației impune instanței naționale, însărcinată cu aplicarea, în cadrul competenței proprii, a dispozițiilor acestui drept, obligația de a asigura efectul deplin al acestor cerințe în litigiul cu care este sesizată, lăsând, la nevoie, neaplicată, din oficiu, orice reglementare sau practică națională, chiar ulterioară, care este contrară unei dispoziții a acestui drept care are efect direct, fără să solicite sau fără să aștepte eliminarea prealabilă a acestei reglementări sau a acestei practici naționale pe cale legislativă sau prin orice alt procedeu constituțional (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 martie 1978, Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, punctul 24, Hotărârea din 24 iunie 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, punctul 58, și Hotărârea din 1 august 2025, Alace și Canpelli, C‑758/24 și C‑759/24, EU:C:2025:591, punctul 63, precum și jurisprudența citată).
50
În al treilea rând, trebuie arătat că cerințele care decurg din articolul 94 litera (b) din Regulamentul de procedură al Curții sau din cuprinsul punctelor 3, 12 și 15 din Recomandările Curții de Justiție a Uniunii Europene în atenția instanțelor naționale, referitoare la efectuarea trimiterilor preliminare (JO C, C/2024/6008), care sunt invocate de instanța de trimitere, nu au incidență asupra constatărilor formulate la punctele 42-49 din prezenta hotărâre.
51
În această privință, articolul 94 litera (b) din Regulamentul de procedură al Curții prevede că, pe lângă textul întrebărilor adresate Curții cu titlu preliminar, cererea de decizie preliminară trebuie să cuprindă conținutul dispozițiilor naționale care ar putea fi aplicate în speță și, dacă este cazul, jurisprudența națională pertinentă. Această cerință este reflectată și la punctele 15 și 16 din recomandările menționate la punctul anterior din prezenta hotărâre.
52
Or, în speță, nu se poate considera că o dispoziție națională nu „ar putea fi aplicată”, în sensul articolului 94 litera (b) din Regulamentul de procedură al Curții, pentru simplul fapt că instanța de trimitere are îndoieli cu privire la constituționalitatea acestei dispoziții naționale.
53
Astfel, primo, din moment ce, după cum pare să fie cazul în dreptul bulgar, o asemenea dispoziție națională rămâne în vigoare până la constatarea de către curtea constituțională a neconstituționalității sale, simplul fapt că o instanță națională are îndoieli cu privire la constituționalitatea acestei dispoziții naționale nu poate justifica omiterea de către această instanță a dispoziției menționate în prezentarea dreptului aplicabil litigiului cu care este sesizată. În schimb, instanța menționată rămâne în întregime liberă să își exprime, în decizia de trimitere preliminară, îndoielile cu privire la constituționalitatea aceleiași dispoziții.
54
Secundo, trebuie amintit că Curtea a statuat deja că, chiar dacă poate fi avantajos, în funcție de împrejurări, ca situația de fapt din cauză să fie stabilită și ca problemele de drept național pur să fie soluționate la momentul sesizării Curții cu titlu preliminar, instanțele naționale sunt libere să procedeze la această sesizare în orice moment al procedurii pe care îl consideră adecvat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 octombrie 1993, Enderby, C‑127/92, EU:C:1993:859, punctele 11 și 12, Hotărârea din 4 iunie 2015, Kernkraftwerke Lippe‑Ems, C‑5/14, EU:C:2015:354, punctul 31 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 14 februarie 2019, Milivojević, C‑630/17, EU:C:2019:123, punctul 46 și jurisprudența citată).
55
Tertio, ținând seama de preocupările instanței de trimitere cu privire la jurisprudența Konstitutsionen sad (Curtea Constituțională), astfel cum au fost rezumate la punctele 23 și 24 din prezenta hotărâre, trebuie amintit că curțile constituționale ale statelor membre sunt obligate, la fel ca instanțele de drept comun, să respecte principiul supremației dreptului Uniunii [Hotărârea din 22 februarie 2022, RS (Efectul deciziilor unei curți constituționale), C‑430/21, EU:C:2022:99, punctele 47-51 și jurisprudența citată]. Astfel, conform unei jurisprudențe consacrate, efectele asociate principiului supremației dreptului Uniunii se impun tuturor organelor unui stat membru, fără în special ca dispozițiile interne, inclusiv de ordin constituțional, să poată împiedica acest lucru [a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 decembrie 2025, Comisia/Polonia (Control ultra vires al jurisprudenței Curții – Supremația dreptului Uniunii), C‑448/23, EU:C:2025:975, punctul 171 și jurisprudența citată].
56
Pe de altă parte, Curtea a statuat deja că obligația instanțelor naționale ale căror decizii nu sunt supuse vreunei căi de atac în dreptul intern, care decurge din articolul 267 al treilea paragraf TFUE, de a sesiza Curtea cu o întrebare preliminară se înscrie în cadrul cooperării, instituită în vederea asigurării aplicării și interpretării uniforme a dreptului Uniunii în toate statele membre, dintre instanțele naționale, în calitatea lor de instanțe însărcinate cu aplicarea acestui drept, și Curte. Această obligație urmărește în special să prevină constituirea în oricare stat membru a unei jurisprudențe naționale care nu este în conformitate cu normele de drept al Uniunii. În plus, obligația menționată constituie corolarul competenței exclusive de care dispune Curtea de a se pronunța cu privire la validitatea actelor Uniunii și de a furniza interpretarea definitivă și obligatorie a acestui drept [a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 decembrie 2025, Comisia/Polonia (Control ultra vires al jurisprudenței Curții – Supremația dreptului Uniunii), C‑448/23, EU:C:2025:975, punctele 205 și 206].
57
Rezultă că, în cazul în care o curte constituțională este sesizată cu o cerere de control al constituționalității unei dispoziții naționale care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, această curte este, în principiu, obligată să sesizeze Curtea cu o trimitere preliminară, în conformitate cu articolul 267 al treilea paragraf TFUE, atunci când este invocată în fața sa o întrebare referitoare la interpretarea dreptului Uniunii sau la validitatea unui act de drept derivat, cu excepția cazului în care a constatat că problema ridicată nu este pertinentă sau că dispoziția de drept al Uniunii în cauză a făcut deja obiectul unei interpretări din partea Curții ori că interpretarea corectă a dreptului Uniunii se impune cu o asemenea evidență încât nu lasă loc niciunei îndoieli rezonabile (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 octombrie 2024, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, punctele 34 și 36, precum și jurisprudența citată).
58
Pe de altă parte, Curtea a statuat deja că, dacă o curte constituțională a unui stat membru consideră că o dispoziție de drept derivat al Uniunii, astfel cum a fost interpretată de Curte, încalcă obligația de a respecta identitatea națională a acestui stat membru, acea curte constituțională trebuie să suspende judecarea cauzei și să sesizeze Curtea cu o cerere de decizie preliminară în temeiul articolului 267 TFUE pentru aprecierea validității acestei dispoziții în lumina articolului 4 alineatul (2) TUE, Curtea fiind singura competentă să constate nevaliditatea unui act al Uniunii. În plus, din moment ce Curtea deține o competență exclusivă pentru a furniza interpretarea definitivă a dreptului Uniunii, curtea constituțională a unui stat membru nu poate, pe baza propriei interpretări a unor dispoziții de drept al Uniunii, inclusiv a articolului 267 TFUE, să statueze în mod valabil că Curtea a pronunțat o hotărâre care depășește sfera sa de competență și, prin urmare, să refuze să dea curs unei hotărâri pronunțate cu titlu preliminar de Curte [a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 februarie 2022, RS (Efectul deciziilor unei curți constituționale), C‑430/21, EU:C:2022:99, punctele 71 și 72, și Hotărârea din 18 decembrie 2025, Comisia/Polonia (Control ultra vires al jurisprudenței Curții – Supremația dreptului Uniunii), C‑448/23, EU:C:2025:975, punctele 223 și 230, precum și jurisprudența citată].
59
În sfârșit, în ipoteza, astfel cum este avută în vedere de instanța de trimitere, în care o curte constituțională ar refuza, cu încălcarea principiului supremației dreptului Uniunii, să dea curs unei hotărâri pronunțate cu titlu preliminar de Curte, trebuie amintit, după cum s‑a menționat la punctul 47 din prezenta hotărâre, că, potrivit unei jurisprudențe constante, instanța națională care a exercitat posibilitatea conferită de articolul 267 TFUE este obligată să urmeze, în ceea ce privește soluționarea litigiului principal, interpretarea dispozițiilor în cauză dată de Curte. Astfel, instanța națională menționată este ținută, în vederea asigurării deplinei eficacități a normelor de drept al Uniunii, să înlăture, în litigiul cu care este sesizată, aprecierile unei curți constituționale naționale care refuză să dea curs unei hotărâri pronunțate cu titlu preliminar de Curte [a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 ianuarie 2013, Križan ș.a., C‑416/10, EU:C:2013:8, punctele 69 și 70, precum și jurisprudența citată, și Hotărârea din 22 februarie 2022, RS (Efectul deciziilor unei curți constituționale), C‑430/21, EU:C:2022:99, punctul 77].
60
Având în vedere tot ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 267 TFUE, principiul supremației dreptului Uniunii și articolul 94 litera (b) din Regulamentul de procedură al Curții trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei norme procedurale a unui stat membru referitoare la condițiile de sesizare a curții sale constituționale, astfel cum a fost interpretată de aceasta din urmă, în temeiul căreia cererea de control al constituționalității unei reglementări naționale care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, cu care această curte constituțională este sesizată de instanța națională, trebuie să conțină, în caz contrar fiind respinsă ca inadmisibilă, o apreciere motivată a dreptului aplicabil cauzei cu care este sesizată, inclusiv a consecințelor aplicării dreptului Uniunii, care poate determina instanța menționată să sesizeze în prealabil Curtea cu o trimitere preliminară.
Cu privire la cheltuielile de judecată
61
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
Articolul 267 TFUE, principiul supremației dreptului Uniunii Europene și articolul 94 litera (b) din Regulamentul de procedură al Curții trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei norme procedurale a unui stat membru referitoare la condițiile de sesizare a curții sale constituționale, astfel cum a fost interpretată de aceasta din urmă, în temeiul căreia cererea de control al constituționalității unei reglementări naționale care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, cu care această curte constituțională este sesizată de instanța națională, trebuie să conțină, în caz contrar fiind respinsă ca inadmisibilă, o apreciere motivată a dreptului aplicabil cauzei cu care este sesizată, inclusiv a consecințelor aplicării dreptului Uniunii, care poate determina instanța menționată să sesizeze în prealabil Curtea cu o trimitere preliminară.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: bulgara.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.