CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
NILS WAHL
prezentate la 22 iunie 2016(1)
Cauza C‑41/15
Gerard Dowling
Padraig McManus
Piotr Skoczylas
Scotchstone Capital Fund Limited
împotriva
Minister for Finance
Interveniente: Permanent TSB Group Holdings plc și Permanent TSB plc
[cerere de decizie preliminară formulată de High Court (Irlanda)]
„Dreptul societăților – Directiva 77/91/CEE – Protecția intereselor acționarilor în ceea ce privește capitalul unei societăți cu răspundere limitată – Decizia 2011/77/UE – Asistență financiară acordată Irlandei – Recapitalizarea Irish Life and Permanent plc – Directiva 2001/24/CE – Măsuri de reorganizare”
1.        Guvernul irlandez a încălcat dispozițiile fundamentale ale dreptului european al societăților comerciale atunci când a preluat, în vara anului 2011, controlul asupra Irish Life and Permanent Group Holdings plc (denumită ulterior Permanent TSB Group Holdings plc și în continuare „ILPGH” sau „societatea”) și, cu aceeași ocazie, asupra filialei sale Irish Life and Permanent plc (denumită ulterior Permanent TSB plc și în continuare „ILP” sau „banca”)? Acesta este elementul central al litigiului aflat pe rolul High Court (Irlanda).
2.        În conformitate cu poziția noastră exprimată în Concluziile prezentate la 18 februarie 2016 în cauza Kotnik și alții(2), considerăm, pentru motivele expuse mai jos, că drepturile conferite acționarilor prin Directiva 77/91/CEE (denumită în continuare „A doua directivă”)(3) nu se opun ca un stat membru să recapitalizeze de urgență o instituție de credit aflată în dificultate majoră, instituție care este de o importanță fundamentală pentru economia sa, în situația în care, în caz contrar, economia respectivă ar putea fi grav afectată și ar putea provoca, la rândul său, riscuri pentru alte state membre.
3.        În consecință, suntem de părere că măsura în discuție în cauza analizată a fost luată în conformitate cu dreptul Uniunii. Totuși, este de competența High Court să verifice acest aspect în cadrul analizei finale.
I –    Cadrul juridic
A –    Dreptul Uniunii
1.      A doua directivă
4.        În temeiul articolului 8 din A doua directivă, acțiunile nu pot fi emise la o valoare mai mică decât valoarea lor nominală sau, dacă nu au valoare nominală, echivalentul lor contabil.
5.        În temeiul articolului 25 din A doua directivă, orice majorare de capital trebuie să fie decisă de adunarea generală, cu excepția cazului în care aceasta a fost anterior autorizată prin statut, prin actul constitutiv sau de adunarea generală în conformitate cu condițiile stabilite în dispoziția respectivă.
6.        Articolul 29 alineatul (1) din A doua directivă prevede că ori de câte ori majorarea de capital are loc pentru aporturi în numerar, acționarii trebuie să beneficieze, proporțional cu capitalul reprezentat de acțiunile deținute de aceștia, de dreptul de preemțiune asupra acțiunilor emise. În plus, potrivit articolului 29 alineatul (4), dreptul de preemțiune nu poate fi limitat sau retras prin statut sau prin actul constitutiv, ci doar prin decizia adunării generale adoptată în condițiile prevăzute la alineatul respectiv.
2.      Directiva 2001/24/CE(4)
7.        Potrivit articolului 2 din Directiva 2001/24 (intitulat „Definiții”), „măsuri de reorganizare” înseamnă măsuri destinate să mențină sau să restabilească situația financiară a unei instituții de credit și care ar putea afecta drepturile preexistente ale terților, inclusiv măsuri care implică posibilitatea unei suspendări a plăților, o suspendare a măsurilor de executare sau o reducere a creanțelor”.
8.        Articolul 3 din Directiva 2001/24 (intitulat „Adoptarea măsurilor de reorganizare – legea aplicabilă”) prevede că autoritățile administrative sau judiciare ale statului membru de origine sunt singurele competente să decidă cu privire la punerea în aplicare a uneia sau mai multor măsuri de reorganizare într‑o instituție de credit, inclusiv în sucursalele stabilite în alte state membre. Respectivele măsuri se aplică în conformitate cu actele cu putere de lege, cu normele administrative și cu procedurile aplicabile în statul membru de origine, cu excepția cazului în care se prevede altfel. Din momentul în care produc efecte în statul membru în care au fost luate, aceste măsuri produc efecte, în conformitate cu legislația statelor membre, în întreaga Uniune Europeană, fără alte formalități, inclusiv față de terții din alte state membre, chiar dacă normele statului membru gazdă care le sunt aplicabile nu prevăd asemenea măsuri sau supun punerea lor în aplicare unor condiții care nu sunt îndeplinite.
9.        Articolul 9 din Directiva 2001/24 (intitulat „Deschiderea procedurii de lichidare – Informații care trebuie comunicate și altor autorități competente”) stabilește norme similare, în esență, cu cele prevăzute la articolul 3 în ceea ce privește deciziile de deschidere a procedurii de lichidare.
3.      Decizia 2011/77/UE (denumită în continuare „decizia de punere în aplicare”)(5)
10.      Decizia de punere în aplicare a fost adoptată în temeiul Regulamentului (UE) nr. 407/2010(6), în special al articolului 3 alineatul (3) din regulament. Considerentele (1)-(3) ale deciziei menționate au următorul conținut:
„(1)      Irlanda s‑a confruntat recent cu presiuni din ce în ce mai mari pe piețele financiare, ca urmare a preocupărilor tot mai accentuate legate de sustenabilitatea finanțelor sale publice, preocupări generate de adoptarea unor măsuri complexe de sprijinire a sectorului financiar, puternic afectat. Din cauza expunerii excesive față de proiectele imobiliare și din domeniul construcțiilor, sistemul bancar intern a înregistrat pierderi considerabile în urma colapsului acestor sectoare. Actuala criză din sectorul economic și din cel bancar a avut un efect dramatic și asupra finanțelor publice ale Irlandei, amplificând și mai mult impactul recesiunii. Scăderea veniturilor fiscale și creșterea cheltuielilor ciclice, în special ca urmare a creșterii șomajului, au contribuit la crearea unui deficit public ridicat și la o creștere accentuată a datoriei în raport cu situația favorabilă de dinaintea crizei și în pofida implementării, începând cu mijlocul anului 2008, a cinci pachete importante de măsuri de consolidare bugetară. Măsurile de sprijinire a sectorului bancar, printre care s‑au numărat injecții de capital importante, au avut un rol major în deteriorarea situației finanțelor publice. Actualele preocupări de pe piață reflectă în primul rând faptul că solvabilitatea statului și solvabilitatea sistemului bancar au devenit indisolubil legate în perioada crizei; aceasta a condus la o creștere puternică a randamentului obligațiunilor suverane ale Irlandei, în timp ce sistemul bancar intern pur și simplu nu mai are acces la finanțarea de pe piața internațională.
(2)      Având în vedere aceste perturbări grave ale sectorului economic și financiar cauzate de împrejurări excepționale, care nu puteau fi controlate de guvern, autoritățile irlandeze au solicitat oficial, la 21 noiembrie 2010, asistență financiară din partea Uniunii Europene, a statelor membre a căror monedă este euro și a Fondului Monetar Internațional [«FMI»], cu scopul de a sprijini revenirea economiei la creștere sustenabilă, de a asigura buna funcționare a sistemului bancar și de a garanta stabilitatea financiară a Uniunii și a zonei euro. La 28 noiembrie 2010 s‑a ajuns la un acord la nivel tehnic cu privire la un pachet amplu de măsuri pentru perioada 2010-2013.
(3)      Proiectul de program de ajustare economică și financiară («programul») prezentat Consiliului și Comisiei vizează redobândirea încrederii pieței financiare în sectorul bancar și în finanțele publice irlandeze, ajutând totodată economia să revină la creștere sustenabilă. Pentru a îndeplini aceste obiective, programul cuprinde trei elemente principale. În primul rând, o strategie pentru sectorul financiar care presupune restructurarea și reorganizarea din temelii a sectorului bancar, precum și reducerea efectului de levier, la care se adaugă recapitalizarea, în limitele necesare […] În sprijinul acestor măsuri ambițioase, autoritățile irlandeze solicită asistență financiară din partea Uniunii și a statelor membre a căror monedă este euro, precum și împrumuturi bilaterale din partea Regatului Unit, a Suediei, a Danemarcei și a FMI.”
11.      Articolul 1 din decizia de punere în aplicare prevede:
„(1)      Uniunea acordă Irlandei un împrumut de maximum 22,5 miliarde EUR, cu o scadență medie maximă de 7½ ani.
[…]
(4)      Prima tranșă se plătește în urma intrării în vigoare a acordului de împrumut și a memorandumului de înțelegere. Orice plată a tranșelor ulterioare este condiționată de o evaluare trimestrială favorabilă din partea Comisiei, în consultare cu [Banca Centrală Europeană, denumită în continuare «BCE»], cu privire la îndeplinirea de către Irlanda a condițiilor de politică economică generală definite în prezenta decizie și în memorandumul de înțelegere.
[…]
8.      Comisia decide cu privire la valoarea și deblocarea tranșelor ulterioare. Comisia decide cu privire la valoarea subtranșelor.”
12.      Articolul 2 din decizia de punere în aplicare prevede că asistența acordată Irlandei este gestionată de Comisie într‑un mod compatibil cu angajamentele asumate de Irlanda și cu recomandările Consiliului și stabilește modalitățile de exercitare a acestui control. Articolul 3 din decizia de punere în aplicare aprobă programul elaborat de autoritățile irlandeze și prevede că plata fiecărei noi tranșe este condiționată de implementarea satisfăcătoare a programului, care va include, printre altele, următoarele măsuri:
„(5)      Pentru a reinstaura încrederea în sectorul financiar, Irlanda reduce efectul de levier, recapitalizează corespunzător și restructurează din temelii sistemul financiar, după cum s‑a stabilit în memorandumul de înțelegere […] Concret, Irlanda:
(a)      ia măsuri pentru a se asigura că băncile locale sunt capitalizate în mod corespunzător sub forma fondurilor proprii, dacă este necesar, astfel încât acestea să respecte cerința normativă minimă de 10,5 % pentru rata capitalului de bază de rangul I, pe întreaga durată a programului de asistență financiară al UE, reducând în același timp gradul de îndatorare în vederea atingerii unui raport împrumuturi-depozite de 122,5 % până la finalul anului 2013;
[…]
(7)      Irlanda trebuie să adopte următoarele măsuri în cursul anului 2011, în conformitate cu prevederile memorandumului de înțelegere:
[…]
(g)      recapitalizarea băncilor locale până la finalul lunii iulie 2011 (sub rezerva unei ajustări corespunzătoare pentru vânzările de active preconizate în cazul Irish Life & Permanent), în conformitate cu concluziile stabilite în urma […] [evaluării prudențiale a adecvării lichidităților, denumită în continuare «PLAR»] și [a evaluării prudențiale a adecvării capitalului, denumită în continuare «PCAR»] din 2011, astfel cum a anunțat Central Bank of Ireland pe 31 martie 2011;
[…]”
B –    Dreptul irlandez
13.      Legea din 2010 privind stabilizarea instituțiilor de credit, cu modificările ulterioare [Credit Institutions (Stabilisation) Act 2010, denumită în continuare „legea”] se aplică instituțiilor de credit care au beneficiat de sprijin financiar. Aceasta a intrat în vigoare la 21 decembrie 2010.
14.      Obiectivele legii sunt enunțate la articolul 4. Printre acestea se numără: înlăturarea perturbării economiei și a sistemelor financiare și a amenințării la adresa stabilității anumitor instituții de credit din stat și a sistemului financiar în general; punerea în aplicare a planurilor de reorganizare a instituțiilor de credit din Irlanda în contextul, printre altele, al programului; menținerea sau restabilirea situației financiare a unei „instituții relevante”.
15.      Articolul 2 din lege definește anumite noțiuni utilizate în lege precum „instituție de credit” (o persoană autorizată în cadrul statului să accepte depozite sau alte fonduri rambursabile de la public și să acorde credite în cont propriu) și „instituție relevantă”. Aceasta din urmă reprezintă, conform literei (a), un organism cu sediul în Irlanda și care este sau era, la data la care legea a intrat în vigoare, o bancă autorizată care a beneficiat de sprijin financiar sau care urmează să beneficieze de sprijin financiar din partea Minister for Finance (denumit în continuare „Minister”), precum și, conform literei (f), societatea holding a unui astfel de organism.
16.      Articolul 7 din lege permite Minister să propună High Court așa‑numite ordonanțe de somare în temeiul cărora unei instituții relevante să i se ceară să adopte o măsură (într–un termen specificat) sau să se abțină de la adoptarea oricărei măsuri (pe parcursul unei perioade specificate). În acest sens, articolul 9 din lege reglementează procedura de emitere a ordonanțelor de somare. Acesta prevede:
„(1)      Cât mai curând posibil de la finalizarea procedurilor prevăzute la articolul 7 cu privire la propunerea de ordonanță de somare, Minister va formula o cerere ex parte către [High] Court pentru emiterea unei [ordonanțe de somare] în condițiile respectivei propuneri de ordonanțe.
(2)      [High] Court, sesizată cu o cerere ex parte în temeiul alineatului (1), în cazul în care consideră că cerințele prevăzute la articolul 7 au fost respectate și că aprecierea efectuată de Minister în temeiul articolului menționat a fost rezonabilă și nu a fost afectată de nicio eroare de drept, emite o ordonanță de somare în condițiile propunerii de ordonanță de somare (sau în alte condiții […]).
(3)      În cazul în care, într‑o propunere de ordonanță de somare, Minister a declarat scopul menținerii al sau restabilirii situației financiare a unei instituții de credit, iar [High] Court se convinge că Minister a făcut propunerea de ordonanță de somare sau o parte din aceasta cu acest scop, [High] Court declară în respectiva ordonanță că ordonanța de somare sau partea relevantă a acesteia constituie o măsură de reorganizare în sensul [Directivei 2001/24].
[…]”
17.      Articolul 11 alineatul (1) din lege prevede că instituția relevantă în cauză sau orice membru al acesteia poate să se adreseze High Court în vederea anulării unei ordonanțe de somare. Potrivit alineatului (3), High Court „poate anula o ordonanță de somare numai dacă este de părere că nu a fost respectată una dintre cerințele prevăzute la articolul 7 sau că aprecierea efectuată de Minister în temeiul articolului 7 alineatul (2) a fost nerezonabilă sau a fost afectată de o eroare de drept”. În mod alternativ, potrivit alineatului (4), în situația constatării unei astfel de deficiențe juridice, High Court poate modifica o ordonanță de somare în loc să o anuleze.
18.      Articolul 47 din lege prevede includerea în cadrul unei ordonanțe de somare a unei dispoziții conform căreia orice competență care poate fi exercitată de membrii instituției relevante în cauză în cadrul adunării generale poate fi exercitată alternativ de Minister.
19.      În temeiul articolului 52 din lege, „[o]rice ordonanță de somare emisă în temeiul acestei legi […] care se consideră a fi fost emisă cu scopul menținerii sau al restabilirii situației financiare a unei instituții de credit este destinat să producă efecte în conformitate cu [Directiva 2001/24] și cu orice lege de punere în aplicare a acesteia”.
20.      În cele din urmă, articolul 53 din lege prevede că dispozițiile sale și orice ordonanță de somare emisă în temeiul acestora produc efecte în pofida efectelor unui număr de alte norme care sunt enumerate în această dispoziție, inclusiv Companies Acts din Irlanda, cu excepția cazului în care legea prevede altfel. În plus, articolul 61 prevede, în esență, că emiterea unei ordonanțe de somare nu ar trebui înțeleasă ca dând naștere unui caz de neîndeplinire a obligațiilor contractuale.
II – Situația de fapt, procedura și întrebările preliminare
21.      Din decizia de trimitere reiese că ILP este o instituție de credit cu sediul în Irlanda. La momentul relevant, ILP era proprietara Irish Life Group (denumit în continuare „Irish Life”), care includea Irish Life Assurance plc și Irish Life Investment Managers Ltd.
22.      ILPGH este o societate cu răspundere limitată din Irlanda care a fost înființată în temeiul unui acord de restructurare aprobat de High Court în luna ianuarie 2010(7). Pe întreaga perioadă în cauză, aceasta a fost o societate holding care deținea totalitatea capitalului ILP. ILPGH nu a deținut niciun fel de active, nu este o instituție de credit și nici nu a fost o instituție de credit la data faptelor din acțiunea principală.
23.      Reclamanții din acțiunea principală (denumiți în continuare, împreună, „reclamanții”) sunt membri și acționari ai ILPGH. Domnii Gerard Dowling, Padraig McManus și Piotr Skoczylas sunt acționari individuali. Domnul Skoczylas a fost pentru o perioadă și administrator al ILPGH, fiind ales în cadrul adunării generale extraordinare a ILPGH care a avut loc la 20 iulie 2011 (denumită în continuare „AGE”). Scotchstone Capital Fund Limited este o societate deținută de domnul Skoczylas și este, de asemenea, acționar al ILPGH.
24.      Începând cu anul 2008, ILP, împreună cu alte bănci irlandeze, au devenit din ce în ce mai dependente de sprijinul financiar acordat de stat și de Uniunea Europeană. Odată cu trecerea timpului și cu nesoluționarea completă a crizei financiare survenite în anii respectivi, eforturile guvernului irlandez de sprijinire a băncilor nu au reușit să convingă piețele nici cu privire la viabilitatea băncilor, nici cu privire la capacitatea statului de a continua să le acorde sprijin. La sfârșitul anului 2010, devenise evident faptul că exista o amenințare gravă la adresa stabilității financiare a statului, în mare parte din cauza angajamentelor asumate de stat față de bănci. Statul garantase depozite în ceea ce privește Irish Life în valoare de circa 26 de miliarde de euro.
25.      În noiembrie 2010, statul irlandez și–a asumat angajamente juridice obligatorii față de Comisie, de BCE și de FMI, inclusiv angajamentul de a recapitaliza băncile irlandeze viabile, în contextul programului. Ca parte a programului, Central Bank of Ireland s–a angajat să efectueze PCAR și PLAR și, pe baza rezultatelor, să stabilească nevoile de capital ale băncilor. Rezultatele acestora au fost publicate la 31 martie 2011. Irlanda s‑a angajat din punct de vedere juridic să asigure recapitalizarea în conformitate cu revizuirile până la 31 iulie 2011.
26.      Ulterior, Central Bank of Ireland, în calitatea sa de organism de reglementare independent, a solicitat ILP să atragă capital de reglementare în valoare totală de 4 miliarde de euro. Această solicitare a fost obligatorie pentru ILP și nu a făcut obiectul niciunei acțiuni în justiție.
27.      Instanța de trimitere arată că, în opinia sa, pe baza punerii în balanță a probabilităților, (a) capitalul necesar nu ar fi putut fi colectat de la investitori privați, (b) capitalul necesar nu ar fi putut fi colectat de la acționarii existenți, și (c) incapacitatea recapitalizării până la termenul limită ar fi condus la un eșec al ILP, fie din cauza unei retrageri masive din partea deponenților ILP, a revocării licenței sale, o cerere de rambursare a diferitor titluri, încetarea finanțării în cadrul schemei de asistență privind lichiditatea în situații de urgență sau a combinării unora dintre sau a tuturor acestor posibilități. În plus, un astfel de eșec, (d) ca o chestiune de probabilitate, ar fi condus la o pierdere integrală pentru acționari.
28.      De asemenea, în opinia High Court, (e) eșecul ILP, ca o chestiune de probabilitate, ar fi avut consecințe negative extreme pentru statul irlandez, fie din cauza retragerilor masive din partea deponenților și a solicitărilor ulterioare de acordare a garanțiilor de stat de până la circa 26 de miliarde de euro, a efectelor de contagiune în raport cu celelalte bănci, a retragerii depline sau parțiale a fondurilor de stat în cadrul programului de sprijin pentru nerespectarea termenilor acestuia, a sancțiunilor aplicate în temeiul Tratatului FUE sau a combinării unora dintre sau a tuturor acestor posibilități. Consecințele negative pentru stat, ca o chestiune de probabilitate, (f) ar fi agravat amenințarea la adresa stabilității financiare a altor state membre și a Uniunii Europene. Deciziile de a investi în recapitalizare au fost adoptate de stat în îndeplinirea obligațiilor sale legale și în interesul sistemului financiar al statului, în interesul cetățenilor statului și în interesul cetățenilor Uniunii Europene.
29.      Statul a decis să recapitalizeze ILP prin subscrierea de acțiuni ordinare de către Minister în valoare de 2,3 miliarde de euro, capital de rezervă în valoare totală de 0,4 miliarde de euro și o investiție „stand by” în valoare de 1,1 miliarde de euro. Prețul care urma a fi plătit era de 0,06345 euro pe acțiune, o reducere de 10 % față de prețul mediu de piață la 23 iunie 2011. Calculul numărului de acțiuni care trebuiau emise în schimbul sumei de 2,3 miliarde de euro a condus la achiziționarea de către Minister a unui procent de 99,2 % din societate. În opinia High Court, (g) prețul acțiunilor la data respectivă nu era rezultatul unei piețe false, astfel cum susțin reclamanții. Prețul acțiunilor scăzuse oricum în ultimii câțiva ani și a scăzut dramatic de la publicarea rezultatelor PLAR și PCAR. Probabil, acest lucru s–a datorat faptului că piața a avut îndoieli cu privire la capacitatea ILP de a atinge nivelul necesar de recapitalizare într‑un mod care să fie atractiv pentru investitori.
30.      Comisia a aprobat, în temeiul normelor privind ajutoarele de stat, salvarea și recapitalizarea ILP prin investiții publice(8). Operațiunea a fost de asemenea aprobată de autoritatea națională competentă în sensul Directivei 2004/25/CE(9).
31.      Propunerea Minister a fost susținută de Consiliul de administrație al ILP, care a considerat că societatea nu avea altă opțiune la dispoziție în ceea ce privește realizarea recapitalizării necesare. AGE a fost convocată în vederea adoptării deciziilor necesare. Totuși, propunerea nu a fost acceptată de către acționarii care au votat în cadrul AGE, aceștia dorind să exploreze alte posibilități de colectare a capitalului necesar, însărcinând în acest sens Consiliul de administrație să solicite o prelungire a termenului de recapitalizare.
32.      Nici Minister, nici Central Bank of Ireland nu erau dispuși să solicite o astfel de prelungire care, având în vedere originea termenului, în opinia acestora, ar fi necesitat acordul Consiliului, al Comisiei, al BCE și al FMI. În consecință, la 25 iulie 2011, Minister a formulat o propunere de ordonanță de somare în temeiul dispozițiilor legii. Guvernatorul Central Bank of Ireland a comunicat punctul său de vedere în care a susținut că propunerea de ordonanță de somare este susceptibilă să asigure realizarea scopului statutar al legii. Președintele Consiliului de administrație al societății a transmis Minister adresa pe care o redactase în urma AGE, subliniind opiniile divergente ale acționarilor.
33.      Cererea ex parte de emitere a unei ordonanțe de somare a fost formulată și aprobată de High Court la 26 iulie 2011 (denumit în continuare „ordonanța de somare”), în baza căruia Minister a obținut 99,2 % din acțiunile emise ale ILPGH. În consecință, era necesar să se scoată acțiunile societății de pe listele oficiale din Irlanda și din Regatul Unit. Prin cererea introductivă din 3 august 2011, reclamanții au solicitat High Court să anuleze ordonanța de somare, în conformitate cu articolul 11 din lege. Exprimând îndoieli cu privire la faptul dacă măsurile propuse de către Minister erau necesare, nerezonabile sau afectate de o eroare de drept, High Court a hotărât, la 2 decembrie 2014, să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      [A doua directivă] interzice în toate situațiile, inclusiv în împrejurările din speță, emiterea unei [o]rdonanțe de somare în temeiul articolului 9 din [lege], pe baza aprecierii efectuate de Minister că o astfel de ordonanță este necesară, în cazul în care o astfel de ordonanță are ca efect majorarea capitalului unei societăți fără acordul adunării generale, atribuirea de noi acțiuni fără a fi oferite mai întâi acționarilor existenți în baza dreptului de preempțiune și fără acordul adunării generale, reducerea valorii nominale a acțiunilor societății fără acordul adunării generale și, în acest scop, modificarea actului constitutiv și a statutului societății fără acordul adunării generale?
2)      Emiterea ordonanței de somare de către High Court în temeiul articolului 9 din [lege] în ceea ce privește [societatea] și [banca] a încălcat dreptul Uniunii?”
34.      Au depus observații scrise reclamanții, ILP, ILPGH, Irlanda, guvernele italian și cipriot, precum și Comisia. În ședința care a avut loc la 19 aprilie 2016, au fost prezentate observații orale de către reclamanți, de ILP, de ILPGH, de Irlanda, precum și de către Comisie.
III – Analiză
A –    Observații introductive
35.      Criza financiară a dus la o serie de hotărâri importante ale Curții(10). În plus, criza a stat la baza acțiunilor formulate în legătură cu adoptarea măsurilor de salvare a instituțiilor de credit aflate în dificultate(11). De regulă, astfel de măsuri necesită „repartizarea sarcinilor”, în primul rând, pentru a reduce cuantumul sprijinului financiar public și, în al doilea rând, pentru a descuraja speculațiile cu proiecte antreprenoriale riscante (așa‑numitele comportamente riscante din punct de vedere moral). Se susține că procedura principală se referă la astfel de măsuri.
36.      În prezenta cauză, este cert, în primul rând, că A doua directivă se aplică, în principiu, societăților precum ILP și ILPGH și, în al doilea rând, că ILP se afla în dificultăți economice și avea obligația de a urma instrucțiunile furnizate de Central Bank of Ireland. În schimb, reclamanții contestă legalitatea măsurilor luate de Minister. În esență, potrivit reclamanților, puteau fi luate și alte măsuri mai puțin constrângătoare care nu implicau renunțarea la aprobarea adunării generale a ILPGH care, în opinia lor, este contrară articolelor 8, 25 și 29 din A doua directivă.
37.      Astfel, principalul argument al reclamanților este că nu ILPGH este o instituție de credit, ci ILP. Aceștia susțin că, în scopul de a menține stabilitatea financiară a economiei irlandeze, Minister ar fi putut și ar fi trebuit mai degrabă să limiteze întinderea intervenției sale la ILP decât să solicite High Court ca ILPGH să devină ținta principală a măsurilor atacate. În opinia acestora, ILPGH este pur și simplu o societate holding cu capital social distinct de capitalul ILP care nu era obligată să respecte instrucțiunile Central Bank of Ireland și care, din acest punct de vedere, nu era răspunzătoare pentru acțiunile și pentru omisiunile ILP.
38.      Nu este necesar să se analizeze acest argument pentru a răspunde la prima întrebare adresată de High Court. Cu toate acestea, întrucât o astfel de analiză pare a fi utilă pentru a permite High Court să adopte o poziție cu privire la procedura principală, vom examina în continuare acest argument în cadrul răspunsului la cea de a doua întrebare, care, în opinia noastră, vine în completarea răspunsului care trebuie dat la prima întrebare. Prin urmare, vom încheia prezentele concluzii oferind un răspuns comun la cele două întrebări.
B –    Prima întrebare
1.      Observații introductive
39.      Prima întrebare este formulată în termeni generali și nu face referire numai la împrejurările din procedura principală. Deducem din aceasta că High Court urmărește, în primul rând, să obțină un răspuns de principiu din partea Curții. În consecință, în opinia noastră, prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, potrivit unei interpretări corecte a articolelor 8, 25 și 29 din A doua directivă, aceste dispoziții se opun unei reglementări a unui stat membru conform căreia, pentru a aborda perturbarea economiei și a sistemului financiar și amenințarea la adresa stabilității anumitor instituții de credit din acel stat membru și a sistemului financiar în general, precum și pentru reducerea la minimum a riscului de extindere la alte state membre, o instanță poate dispune ca o societate comercială pe acțiuni căreia i se aplică această directivă, societate care este de o importanță sistemică pentru economia statului membru respectiv și care nu poate respecta, din proprie inițiativă, obligațiile legale impuse de statul membru referitoare la supravegherea prudențială a instituțiilor financiare, să fie preluată de guvern fără aprobarea adunării generale.
40.      În consecință, laitmotivul cauzei analizate este legat, încă o dată, de problema limitelor competențelor guvernului de a prelua, în vremuri de criză, o instituție de credit aflată în dificultate care constituie unul dintre pilonii economiei. În speță, limita în discuție este reprezentată de drepturile care derivă pentru acționari, reuniți în adunări generale, din dreptului Uniunii – in casu articolele 8, 25 și 29 din A doua directivă – și anume de a se opune unei astfel de preluări.
2.      Abordarea generală pentru fundamentarea deciziei Curții
41.      Astfel cum am arătat în partea introductivă a prezentelor concluzii, considerăm că Curtea ar trebui să urmeze abordarea pe care am propus‑o în cauza Kotnik și alții(12). Și cauza respectivă se referă, printre altele, la limitele intervenției statului în cazul instituțiilor financiare aflate în dificultate, limite stabilite de dreptul european al societăților comerciale, însă prin intermediul ajutorului de stat. Vom explica, la punctele 44-51 la ce se referă cauza respectivă, și motivul pentru care este similară cu prezenta cauză.
42.      Totuși, înainte de aceasta, vom începe prin a aminti un principiu fundamental: personalitatea juridică independentă a societăților comerciale pe acțiuni, care constituie una dintre pietrele de temelie ale pieței interne și, în special, libertatea de stabilire, astfel cum este prevăzută la articolul 49 al doilea paragraf TFUE și la articolul 54 al doilea paragraf TFUE(13). Împrejurarea că o societate comercială pe acțiuni se confruntă cu dificultăți financiare nu poate, în sine, justifica negarea drepturilor acționarilor în temeiul celei de A doua directive(14). În caz contrar, articolul 17 din A doua directivă(15) ar rămâne fără obiect.
43.      Din acest motiv, poziția adoptată de ILP, de ILPGH și de Irlanda, în sensul că articolul 65 alineatul (1) litera (b)TFUE ar justifica o derogare de la A doua directivă din motive de supraveghere prudențială a instituțiilor financiare și, pe de altă parte, că Curtea a recunoscut că reputația sectorului financiar național poate, în principiu, să justifice restricții privind libera circulație(16), trebuie să fie respinsă în mod prompt. Astfel, într‑un domeniu care a făcut obiectul unei armonizări exhaustive la nivelul Uniunii Europene, orice măsură națională trebuie apreciată în raport cu prevederile acestei măsuri de armonizare, iar nu cu prevederile dreptului primar(17). În plus, Curtea pare să fi examinat și respins deja un argument similar(18).
44.      În plus, după cum am precizat deja la punctele 93-121 din Concluziile noastre prezentate în cauza Kotnik și alții(19), la care facem referire in extenso, nu suntem de acord cu opinia reclamanților că A doua directivă se opune ca un stat membru să ia măsuri urgente în vederea menținerii stabilității financiare pe teritoriul său, precum și în vederea reducerii la minimum a riscului de contagiune. În special, împărtășim îndoielile exprimate de High Court(20) în sensul că linia jurisprudențială la care ne vom referi utilizând termenul „jurisprudența Pafitis”(21) permite interpretarea celei de A doua directive în maniera dorită de reclamanți, pentru motivele indicate în concluziile menționate anterior.
45.      În primul rând, la fel cum a fost situația în cauza Kotnik și alții, ar fi o subapreciere să afirmăm că, din punctul de vedere al faptelor, împrejurările care au condus la jurisprudența Pafitis sunt foarte diferite de cele din cauzele pendinte în fața Curții. Astfel, după cum s‑a arătat în ședință, deși Curtea recunoaște, la punctul 57 din Hotărârea Pafitis și alții(22), că A doua directivă se aplică în continuare „măsurilor ordinare de reorganizare” – precum cele din speță –, aceasta nu a adoptat o poziție în ceea ce privește măsurile de reorganizare care trebuie clasificate ca fiind extraordinare.
46.      În al doilea rând, scopul esențial al celei de A doua directive și, în special, al articolului 25 din aceasta este, în fapt, să mențină echilibrul puterilor între diferite organe ale societăților comerciale pe acțiuni (precum și între acționarii individuali), în special în caz de conflict între ele(23), și nu se opune ca un stat membru să intervină în ceea ce privește o astfel de societate pentru a remedia o perturbare gravă a economiei sale cu caracter potențial contagios. Așadar, directiva însăși recunoaște că poate fi necesar ca un stat membru să adopte o reglementare care este în contradicție cu competențele adunării generale atunci când acest lucru este necesar pentru a preveni un prejudiciu iminent și semnificativ(24).
47.      În sfârșit, în ceea ce privește acest din urmă aspect, după cum a subliniat în mod corect Irlanda, situația cooperării și a integrării europene în materie financiară și monetară a evoluat în mod considerabil de la pronunțarea respectivelor hotărâri – atât la nivelul legislației primare,(25) cât și la nivelul legislației secundare(26). Acestea sunt principalele motive pentru care Curtea nu ar trebui să adere în mod ferm la jurisprudența Pafitis.
48.      În plus, în opinia noastră, prezenta cauză nu ridică probleme foarte diferite de cele din cauza Kotnik și alții.
49.      În mod evident, situația de fapt din cauza Kotnik și alții nu este identică cu cea din procedura principală. În timp ce cauza Kotnik și alții se referă la impunerea unei măsuri de recapitalizare internă în ceea ce privește capitalul, instrumentele financiare hibride și creanțele subordonate, în speță, ordonanța de somare a generat, printre altele, o majorare de capital. Însă, în procedura principală, efectul combinat al creșterii masive a capitalului social al ILGPH și al incapacității acționarilor de a‑și exercita drepturile de preempțiune a fost de a‑i priva pe acționarii inițiali, care în prezent dețin mai puțin de 1 % din acțiuni, de influența pe care acțiunile lor le‑ar fi oferit‑o – cu alte cuvinte, de a le diminua drepturile. Prin urmare, de facto, ordonanța de somare implică, de asemenea, o măsură de repartizare a sarcinilor(27).
50.      În plus, este de asemenea adevărat că, în cauza Kotnik și alții, se face referire în primul rând la legislația în materie de ajutoare de stat mai degrabă decât la dreptul european al societăților comerciale. Cu toate acestea, prin intermediul celei de a cincea întrebări adresate în cauza respectivă, Ustavno sodišče (Curtea Constituțională, Slovenia) a solicitat Curții să stabilească dacă anumite puncte dintr‑o comunicare a Comisiei în domeniul ajutoarelor de stat pentru sectorul bancar(28) încalcă versiunea reformată a celei de A doua directive, și anume, Directiva 2012/30/UE(29) (în opinia noastră, nu există o astfel de încălcare). Pentru a da un răspuns util, am considerat că interpretarea în sens mai larg a acestei întrebări presupune, în plus, o analiză a aspectului dacă dispozițiile naționale care conferă băncii centrale naționale competența de a adopta măsuri de repartizare a sarcinilor, astfel cum se prevede în respectiva comunicare, sunt compatibile cu această directivă. În concluziile menționate mai sus, am conchis că răspunsul la această întrebare cu o acoperire mai largă ar trebui să fie că, într‑o situație precum cea în discuție în cauza respectivă, astfel de dispoziții nu sunt incompatibile cu Directiva 2012/30.
51.      Prin urmare, în opinia noastră, problematica din a cincea întrebare adresată în cauza Kotnik și alții și cea din prezenta cauză sunt, în mare măsură, identice. În consecință, în ambele cauze ar trebuie urmată aceeași abordare.
3.      Caracteristici specifice procedurii principale
52.      Am indicat la punctul 44 de mai sus abordarea generală pe care Curtea ar trebui să se bazeze în soluționarea prezentei cauze. În continuare, dorim să subliniem anumite caracteristici specifice acesteia.
a)      Contextul economic și financiar al recapitalizării
53.      În ceea ce privește contextele financiare și economice în care recapitalizarea a avut loc, nu există nicio îndoială că ele au un caracter excepțional – și nu doar dintr‑o perspectivă națională. În fapt, în virtutea caracterului lor atât de excepțional, Consiliul a hotărât, prin decizia de punere în aplicare [a se vedea în special considerentul (2) al acestei decizii], că acestea justifică adoptarea programului. Comisia a fost de acord, aprobând, în conformitate cu articolul 107 alineatul (3) litera (b) TFUE, măsurile de ajutor de stat având ca scop salvarea și restructurarea ILP în vederea remedierii unei perturbări grave a economiei irlandeze (a se vedea punctul 30 de mai sus). Niciuna dintre aceste decizii nu a fost contestată, iar evaluările politicilor cuprinse în acestea sunt, prin urmare, definitive.
54.      În acest context, în jurisprudența Pafitis, Curtea a considerat desigur – și pe bună dreptate – că faptul că normele naționale sunt clasificate la nivel intern ca fiind „speciale” sau „excepționale” nu este suficient în sine pentru a justifica abaterea de la normele prevăzute de A doua directivă(30). Totuși, afirmația respectivă nu ar trebui să fie interpretată în mod eronat ca extinzându‑se la o situație de amploare internațională precum cea care se află la originea acțiunii principale.
55.      Astfel, trebuie să admitem că ezităm mai mult în ceea ce privește argumentul potrivit căruia dreptul Uniunii a stabilit obligația ca Irlanda să efectueze recapitalizarea în modul în care a făcut‑o. Acest argument este prezentat de ILP, de ILPGH și de Irlanda pentru a diferenția și mai mult prezenta cauză de jurisprudența Pafitis. Fără îndoială, potrivit articolului 3 alineatul (5) litera (a) din decizia de punere în aplicare, a existat o înțelegere comună în sensul că Irlanda trebuia să ia măsuri pentru a se asigura că băncile locale sunt capitalizate în mod corespunzător, sub formă de capital propriu, dacă este necesar, astfel încât să se garanteze respectarea cerințelor minime de reglementare pe întreaga durată a programului de sprijin financiar al Uniunii Europene, reducând totodată efectul de levier în vederea atingerii obiectivului privind raportul dintre împrumuturi și depozite. În plus, potrivit articolului 3 alineatul (7) litera (g), Irlanda trebuia să recapitalizeze băncile locale până la finalul lunii iulie 2011, sub rezerva ajustării corespunzătoare pentru vânzările de active preconizate ale ILP, în conformitate cu PCAR și PLAR. Cu toate acestea, decizia de punere în aplicare nu a impus Irlandei să efectueze recapitalizarea în modul prevăzut de ordonanța de somare. Aceasta era o problemă lăsată exclusiv la latitudinea Irlandei. Cu alte cuvinte, dreptul Uniunii nu impunea High Court să emită ordonanța de somare.
56.      În plus, „obligația” de recapitalizare făcea parte din contraprestația acordată pentru asistența financiară de care Irlanda a beneficiat, la cererea sa, în cadrul programului de sprijin. Astfel, în conformitate cu articolul 1 alineatul (4) și cu articolul 3 alineatul (2) din decizia de punere în aplicare, recapitalizarea băncilor locale, inclusiv a ILP, era doar o condiție pentru acordarea ajutorului. În această privință, după cum a subliniat în mod corect Comisia în ședință, decizia de punere în aplicare se bazează, în cele din urmă, pe articolul 122 alineatul (2) TFUE, dispoziție care se referă la acordarea de „asistență financiară” în „anumite condiții”, fără a conferi Uniunii Europene competența de a stabili obiective obligatorii de politică economică(31).
57.      Prin urmare, nu este evident faptul că Uniunea Europeană a impus în mod unilateral o obligație. Pentru același motiv, nu este necesar să se examineze dacă, astfel cum susține guvernul italian, Regulamentul nr. 407/2010 și, în mod similar, decizia de punere în aplicare constituie lex specialis în raport cu A doua directivă.
b)      Natura măsurii atacate
58.      Un alt factor pe care dorim să îl subliniem este natura ordonanței de somare. Respectiva ordonanță de somare a fost emisă, în conformitate cu procedura prevăzută de lege, de către High Court, respectiv de către un organism imparțial și independent. Ordonanța menționată reprezintă o decizie judecătorească. Și acest aspect diferențiază prezenta cauză de jurisprudența Pafitis. În respectiva linie jurisprudențială, ministrul competent a decis, el însuși, în conformitate cu legislația aplicabilă, cu privire la oportunitatea introducerii întreprinderilor aflate în serioase dificultăți financiare în sistemul de ajutor pus în aplicare prin legislația respectivă. Ministrul avea, de asemenea, competența de a transfera întreprinderile în cauză unei societăți însărcinate cu restructurarea lor, societate al cărei capital era în întregime subscris de stat, și de a aproba deciziile adoptate de această societate cu privire la majorarea capitalului întreprinderilor respective. Aceste cauze au indicat, prin urmare, intervenția nerestricționată a statului în autonomia unei societăți comerciale pe acțiuni.
59.      Emiterea ordonanței de somare de către un organism judiciar impune observații suplimentare. În fapt, A doua directivă recunoaște importanța și autoritatea deciziilor judecătorești, făcând referire la acestea în numeroase rânduri(32). În special, potrivit articolului 30 din A doua directivă, reducerea capitalului nu trebuie să fie supusă aprobării adunării generale atunci când este dispusă de o instanță. În acest sens, s‑ar putea argumenta că independența justiției le îndepărtează și mai mult de independența altor organisme de reglementare care, deși nu răspund în fața guvernelor naționale, în mod evident nu sunt imune în fața considerațiilor politice(33).
60.      În prezenta cauză, reclamanții, invocând o serie de decizii ale instanțelor irlandeze(34), consideră că de fapt ordonanța de somare nu este o ordonanță, ci o decizie administrativă cu caracter provizoriu.
61.      Nu suntem de acord.
62.      În primul rând, deciziile invocate de către reclamanți au fost pronunțate, printre altele, în contextul stabilirii, în temeiul dreptului irlandez, a standardului de control aplicabil în legătură cu o cerere în anularea unei ordonanțe de somare emise în temeiul articolului 11 din lege. Întrucât ordonanța de somare a fost emisă de un organism judiciar, iar nu de unul administrativ, aplicarea standardelor utilizate în mod normal atunci când sunt verificate din punct de vedere juridic actele administrative pare exclusă. Totuși, acest aspect de drept intern nu schimbă cu nimic faptul că, în sensul celei de A doua directive, este vorba de o decizie judecătorească.
63.      În al doilea rând, faptul că ordonanța de somare a fost emisă ex parte sau că poate fi anulată în cadrul unei proceduri inițiate în temeiul articolului 11 din lege, este o chestiune care ține de dreptul procesual irlandez și care nu are nicio consecință în ceea ce privește interpretarea celei de A doua directive. Trebuie să adăugăm că instanța de trimitere a arătat că Minister nu a omis să prezinte într‑un mod onest High Court opinia majorității acționarilor prezenți la AGE.
64.      Nu în ultimul rând, din susținerile reclamanților ar rezulta că instanțele irlandeze au aprobat orbește ordonanța de somare propusă de Minister fără a examina deloc temeiniciei acesteia. O astfel de idee este inadmisibilă.
65.      Prin urmare, în sensul celei de A doua directive, ordonanța de somare este o decizie judecătorească, iar nu o simplă măsură administrativă.
c)      Relevanța Directivei 2001/24
66.      În continuare, Irlanda, susținută de ILP și de ILPGH, afirmă că ordonanța de somare este o „măsură de reorganizare” în sensul definiției de la articolul 2 din Directiva 2001/24. Având în vedere că Directiva 2001/24 este lex posterior et specialis în raport cu A doua directivă, acest guvern susține că efectul unei astfel de măsuri este de a anula drepturile acționarilor în temeiul celei de A doua directive.
67.      În Concluziile noastre prezentate în cauza Kotnik și alții(35), am indicat că o „măsură de reorganizare” cuprinde trei elemente cumulative: aceasta trebuie (i) să fie adoptată de autoritățile administrative sau judiciare competente ale unui stat membru, (ii) să fie adoptată în scopul de a menține sau de a restabili situația financiară a unei instituții de credit și (iii) să poată afecta drepturile terților. Aceste elemente par să fie întrunite în ceea ce privește ordonanța de somare(36).
68.      Totuși, nu considerăm că este necesar să se adopte o poziție oficială privind aspectul dacă Directiva 2001/24 prevalează asupra dispozițiilor celei de A doua directive. Având în vedere că cea dintâi a fost adoptată după mulți ani de la adoptarea acesteia din urmă, este normal să ne întrebăm de ce, în această situație, Directiva 2001/24 nu conține o dispoziție care să îi confere întâietate în raport cu A doua directivă(37).
69.      În plus, cele două directive au temeiuri legale(38) și domenii de aplicare ratione personae diferite (A doua directivă se aplică în cazul societăților comerciale pe acțiuni, iar Directiva 2001/24 se aplică în cazul instituțiilor de credit). Obiectivele lor sunt, de asemenea, diferite: în vreme ce obiectivul celei de A doua directive este de „a asigura o protecție minimă echivalentă atât pentru acționarii, cât și pentru creditorii societăților în cauză”(39), Directiva 2001/24 doar stabilește, astfel cum susține Comisia, un sistem de recunoaștere reciprocă a măsurilor naționale de reorganizare și de lichidare, fără a urmări să armonizeze legislația națională în această privință, după cum reiese din considerentul (6)(40). În consecință, nu ni se pare evident că cele două acte legislative se află în contradicție unul cu celălalt.
70.      Dimpotrivă, considerăm că cele două directive tind să se completeze reciproc. Pe de o parte, potrivit Hotărârii Pafitis și alții(41), este clar că A doua directivă se aplică, în principiu, unei societăți comerciale pe acțiuni, chiar dacă are statutul de instituție de credit. Pe de altă parte, Directiva 2001/24 nu se referă la drepturile acționarilor. Într‑adevăr, potrivit considerentului (8) al Directivei 2001/24, „[n]u este necesar ca anumite măsuri, în special cele care afectează […] drepturile acționarilor, să fie reglementate de prezenta directivă pentru a‑și produce toate efectele în statele membre, în măsura în care, aplicând normele dreptului internațional privat, legea aplicabilă este cea a statului de origine”. În consecință, considerentul (10) precizează că „acționarii […] nu sunt considerați terți în sensul” Directivei 2001/24.
71.      Aceasta ne determină să fim de acord cu guvernul cipriot care susține, în esență, că ambele directive ar trebui să fie interpretate în mod armonios pentru a menține unitatea și coerența dreptului Uniunii.
72.      În acest sens, considerăm că cea mai coerentă interpretare este cea potrivit căreia, pe de o parte, măsurile de reorganizare care afectează drepturile acționarilor nu sunt reglementate de Directiva 2001/24, ci de legislația statului de origine – in casu de dreptul irlandez, în special de lege – și, pe de altă parte, astfel cum am arătat la punctele 58 și 59 de mai sus, A doua directivă recunoaște în mod inerent autoritatea hotărârilor judecătorești.
4.      Observații finale
73.      Pe baza celor de mai sus, considerăm că prezenta cauză ridică în esență aceleași probleme precum cauza Kotnik și alții și, în consecință, ar trebui abordată în mare măsură în același mod. Împrejurările din procedura principală confirmă acest lucru.
74.      Reclamanții arată că, într‑un astfel de caz, acest lucru ar echivala cu un reviriment jurisprudențial retroactiv, ceea ce este contrar principiului securității juridice.
75.      O astfel de afirmație este complet lipsită de fundament.
76.      În primul rând, un asemenea argument nu ia în considerare diferența dintre, pe de o parte, clarificarea sau nuanțarea jurisprudenței și, pe de altă parte, revocarea acesteia (Curtea indică în mod specific dacă intenționează să recurgă la un reviriment jurisprudențial(42)). Prezenta cauză nu conduce la anularea jurisprudenței Pafitis – dimpotrivă, aceasta tinde să o confirme în principiu. Este vorba de un simplu exemplu de diferențiere între situații și jurisprudența relevantă.
77.      În al doilea rând, în ceea ce privește problema aplicării retroactive, este suficient să afirmăm că reclamanții au dreptate în această privință. Totuși, este vorba despre o caracteristică intrinsecă a mecanismului trimiterilor preliminare, instituit în temeiul tratatelor, care nu conduce la o încălcare a principiului securității juridice(43). În orice caz, Curtea nu a primit nicio cerere de limitare a efectelor unei hotărâri în timp și nici nu este posibil ca Curtea să admită o astfel de limitare(44).
78.      În consecință, în principiu, propunem Curții să răspundă la prima întrebare preliminară în sensul că, potrivit unei interpretări corecte a articolelor 8, 25 și 29 din A doua directivă, dispozițiile menționate nu se opun unei reglementări a unui stat membru conform căreia, pentru abordarea perturbării economiei și a sistemelor financiare și a amenințării la adresa stabilității anumitor instituții de credit din statul membru respectiv și a sistemului financiar în general, precum și pentru reducerea la minimum a riscului de răspândire în alte state membre, o instanță poate dispune ca o societate comercială pe acțiuni căreia i se aplică directiva, care este de o importanță sistemică pentru economia statului membru respectiv și care nu poate ea însăși să îndeplinească cerințele legale impuse de respectivul stat membru referitoare la supravegherea prudențială a instituțiilor financiare, să fie preluată de guvern fără aprobarea adunării generale.
79.      Totuși, trebuie să ne referim și la particularitățile prezentei cauze. Vom aborda acest subiect în răspunsul nostru la cea de a doua întrebare preliminară.
C –    A doua întrebare preliminară
80.      Prin intermediul celei de a doua întrebări, High Court dorește să afle dacă ordonanța de somare „încălca dreptul Uniunii”.
81.      Această întrebare succintă este directă și la obiect. Ea ridică însă o serie de probleme de formă.
1.      Competența Curții și admisibilitatea întrebării
82.      Guvernul cipriot consideră că a doua întrebare este inadmisibilă, întrucât în cuprinsul ei nu sunt identificate dispozițiile dreptului Uniunii care ar trebui examinate.
83.      Este adevărat că textul celei de a doua întrebări face o simplă referire la „dreptul Uniunii”.
84.      Am dori să atragem atenția asupra faptului că nu este sarcina Curții să examineze, din oficiu, care sunt dispozițiile dreptului Uniunii care ar putea fi relevante în procedura principală. Dimpotrivă, aceasta este o obligație care îi revine instanței naționale în temeiul articolului 94 litera (c) din Regulamentul de procedură(45).
85.      Considerăm de asemenea că a doua întrebare ridică două probleme din punctul de vedere al competenței Curții.
86.      Pe de o parte, instanța de trimitere solicită, în esență, Curții să aplice dreptul Uniunii faptelor din procedura principală. Această competență nu îi este conferită Curții de articolul 267 TFUE(46).
87.      Pe de altă parte, nu este de competența Curții, în cadrul procedurii preliminare, să aprecieze conformitatea cu dreptul Uniunii a măsurilor adoptate în temeiul dreptului național(47).
88.      Cu toate acestea, deși decizia de trimitere nu menționează în mod explicit modul în care cea de a doua întrebare diferă de prima întrebare, motivul pentru formularea acesteia pare a fi suficient de clar. În vreme ce prima întrebare este formulată în termeni generali, instanța de trimitere solicitând să se clarifice dacă A doua directivă se opune per se punerii în aplicare a oricărei măsuri adoptate fără aprobarea adunării generale care ar încălca drepturile care derivă pentru acționari în temeiul acestei directive – întrebare la care propunem ca răspunsul să fie negativ – cea de a doua întrebare se referă în mod specific la împrejurările din procedura principală. Cu alte cuvinte, se pare că instanța de trimitere urmărește să afle dacă dreptul Uniunii se opune recapitalizării în modul descris în procedura principală. Lipsa de claritate a termenului „dreptul Uniunii” nu ar trebui să reprezinte un obstacol în a considera că acesta include cel puțin A doua directivă.
89.      În această privință, Curtea a statuat în mod constant că atribuțiile care i‑au fost conferite în temeiul articolului 267 TFUE se extind asupra posibilității de a oferi instanței naționale elementele necesare pentru interpretarea dreptului Uniunii care ar putea fi utile pentru decizia sa(48).
90.      Prin urmare, astfel cum a sugerat Comisia și cum am precizat la punctul 38 de mai sus, vom oferi un răspuns comun la ambele întrebări.
2.      Fondul cauzei
91.      În acest context, amintim că, prin ordonanța de somare, Irlanda a dat curs cerinței de a‑și recapitaliza băncile pentru a beneficia de sprijin financiar, astfel cum se prevede la articolul 3 alineatul (5) litera (a) și la articolul 3 alineatul (7) litera (g) din decizia de punere în aplicare. În această privință, după cum se menționează în considerentul (11) al deciziei de punere în aplicare, „operațiunile la a căror finanțare contribuie Uniunea trebuie să fie compatibile cu politicile Uniunii și să respecte legislația acesteia”. Aceasta include nu numai drepturile pozitive de care justițiabilii beneficiază în mod direct în temeiul dreptului Uniunii, ci și principiile generale ale dreptului Uniunii, inclusiv drepturile fundamentale pe care statele membre trebuie să le respecte atunci când pun în aplicare dreptul Uniunii(49). Aceste principii generale includ nu numai dreptul de proprietate, consacrat la articolul 17 din cartă(50), ci și principiul proporționalității(51). Mai exact, potrivit acestui din urmă principiu, statele membre trebuie să recurgă la mijloace care, permițând totodată să se atingă în mod eficient obiectivul urmărit de dreptul intern, aduc cât mai puțin atingere obiectivelor și principiilor stabilite de legislația Uniunii în cauză(52).
92.      Este de competența High Court, atunci când examinează o ordonanță de somare în temeiul articolului 11 din lege, să analizeze dacă principiile menționate la punctul precedent au fost respectate și, în special, dacă ordonanța de somare constituie o măsură care aduce cât mai puțină atingere obiectivelor și principiilor prevăzute de A doua directivă.
93.      În această privință, principalele critici formulate de reclamanți împotriva ordonanței de somare (a se vedea punctul 37 de mai sus) necesită atenție. Din câte înțelegem, aceștia nu contestă faptul că era inutilă recapitalizarea ILP sau că guvernul irlandez a preluat controlul asupra ILP. Ei contestă faptul că Minister a preluat controlul asupra ILPGH și, prin urmare, a confiscat presupusul capital pe care aceasta îl deținea în ziua în care ordonanța de somare a intrat în vigoare.
94.      Nici decizia de trimitere, nici observațiile scrise depuse de ILP, de ILPGH sau de Irlanda nu descriu în mod explicit de ce ordonanța de somare viza nu doar banca, ci și societatea. Reclamanții susțin că, întrucât era vorba despre o societate holding, ILPGH deținea capitaluri proprii aparținând acționarilor săi care se presupune că se ridicau la 453 de milioane de euro înainte de adoptarea ordonanței de somare. Singurul fragment din decizia de trimitere care abordează această problemă este afirmația potrivit căreia „[c]apitalul social vărsat al societății nu a fost considerat ca făcând parte din recapitalizare și nu a fost scos din societate de către Minister”.
95.      Ședința a contribuit însă la înlăturarea anumitor îndoieli cu privire la această chestiune. Irlanda, susținută de ILP și de ILPGH, a afirmat că intervenția la nivelul ILPGH „nu ar fi avut nicio relevanță în ceea ce privește acționarii ILPGH. Dacă Minister ar fi intervenit la nivelul ILP, acționarii ar fi fost 100 % proprietari ai ILPGH, care deținea 0,8 % din ILP, spre deosebire de a deține 0,8 % din acțiunile ILPGH”(53). În continuare, aceste părți au afirmat că ordonanța de somare a vizat mai degrabă ILPGH decât banca pentru a asigura Irlandei o rentabilitate a investiției sale, în măsura în care s‑a considerat că ILPGH – care, potrivit acestui guvern, a fost între timp relistată la bursă – era mai atractivă pentru potențialii cumpărători.
96.      Astfel de afirmații sunt de o importanță majoră. Ele se bazează pe contextul acordului de restructurare menționat la punctul 22 de mai sus și depus la dosar, potrivit căruia capitalul inițial al ILPGH a fost constituit prin contribuție în natură constând în întregul capital social al ILP (sau un capital similar acestuia). În plus, după cum a precizat High Court, ILPGH nu deținea alte active în afară de ILP. Afirmațiile ar explica, așadar, de ce High Court a considerat că „[e]șecul ILP, ca o chestiune de probabilitate, ar fi condus la pierderea completă a valorii pentru [acționarii ILPGH]”.
97.      Presupunând că aceste afirmații sunt adevărate, teza reclamanților potrivit căreia ordonanța de somare este nejustificată trebuie să fie respinsă. Astfel, în acest scenariu, banca a reprezentat și reprezintă singurul activ al societății, ceea ce înseamnă că eșecul băncii ar rezulta în pierderea completă a valorii acțiunilor societății, astfel cum se indică în decizia de trimitere. În consecință, nu înțelegem cum, într‑o asemenea situație, este posibil să fi existat o ingerință în dreptul de proprietate al reclamanților. Ar părea mai degrabă că, prin acțiunea lor, reclamanții urmăresc să obțină „beneficiul substanțial”, astfel cum ILP și ILPGH l‑au denumit în observațiile scrise, care nu le‑a fost oferit de Minister în cadrul AGE sau în urma acesteia.
98.      În plus, acest lucru ne determină să considerăm că nu este necesar să se examineze consecințele juridice generate de o eventuală încălcare a articolelor 8, 25 și 29 din A doua directivă. În orice caz, astfel cum a amintit Irlanda, Curtea nu este chemată, în prezenta cauză, să se pronunțe cu privire la căile de atac disponibile în eventualitatea unui răspuns afirmativ la oricare dintre întrebările preliminare și, în consecință, nu vom urma această linie argumentativă.
99.      Cu toate acestea, este de competența High Court să verifice dacă afirmațiile menționate la punctul 95 de mai sus sunt corecte.
100. Având în vedere cele de mai sus, răspunsul comun la ambele întrebări ar trebui să fie cel menționat anterior la punctul 78, cu condiția ca statul membru în cauză să recurgă la mijloace care, permițând totodată să se atingă în mod eficient obiectivele urmărite de reglementarea de urgență, aduc cât mai puțin atingere obiectivelor și principiilor stabilite de A doua directivă. Este de competența instanțelor naționale să verifice dacă aceasta este situația.
IV – Concluzie
101. Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebările adresate de High Court (Irlanda) în sensul că, potrivit unei interpretări corecte a articolelor 8, 25 și 29 din A doua directivă a Consiliului 77/91/CEE din 13 decembrie 1976 de coordonare, în vederea echivalării, a garanțiilor impuse societăților în statele membre, în înțelesul articolului 58 al doilea paragraf din [T]ratat[ul CEE], pentru protejarea intereselor asociaților sau terților, în ceea ce privește constituirea societăților comerciale pe acțiuni și menținerea și modificarea capitalului acestora, cu modificările ulterioare, dispozițiile menționate nu se opun unei reglementări a unui stat membru potrivit căreia, pentru a aborda perturbarea economiei și a sistemului financiar și a amenințării la adresa stabilității anumitor instituții de credit din acel stat membru și a sistemului financiar în general, precum și pentru reducerea la minimum a riscului de răspândire în alte state membre, o instanță poate dispune ca o societate comercială pe acțiuni căreia i se aplică această directivă, care este de o importanță sistemică pentru economia statului membru respectiv și care nu poate ea însăși să îndeplinească cerințele legale impuse de respectivul stat membru referitoare la supravegherea prudențială a instituțiilor financiare, să fie preluată de guvern fără aprobarea adunării generale. Cu toate acestea, statul membru în cauză trebuie să recurgă la mijloace care, permițând totodată să se atingă în mod eficient obiectivele urmărite de reglementarea menționată anterior, aduc cât mai puțin atingere obiectivelor și principiilor stabilite de Directiva 77/91. Va reveni instanțelor naționale sarcina să verifice acest aspect.
1 – Limba originală: engleza.
2 – Concluziile prezentate în cauza Kotnik și alții, C‑526/14, EU:C:2016:102.
3 – A doua directivă a Consiliului din 13 decembrie 1976 de coordonare, în vederea echivalării, a garanțiilor impuse societăților comerciale în statele membre, în înțelesul articolului 58 al doilea paragraf din [T]ratat[ul CEE], pentru protejarea intereselor asociaților sau terților, în ceea ce privește constituirea societăților comerciale pe acțiuni și menținerea și modificarea capitalului acestora (JO 1977, L 26, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 8), astfel cum a fost modificată.
4 – Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 4 aprilie 2001 privind reorganizarea și lichidarea instituțiilor de credit (JO 2001, L 125, p. 15, Ediție specială, 06/vol. 4, p. 34).
5 – Decizia de punere în aplicare a Consiliului din 7 decembrie 2010 privind acordarea de asistență financiară din partea Uniunii pentru Irlanda (JO 2011, L 30, p. 34), astfel cum a fost modificată prin Decizia 2011/326/UE de punere în aplicare a Consiliului din 30 mai 2011 de modificare a Deciziei 2011/77/UE privind acordarea de asistență financiară din partea Uniunii pentru Irlanda (JO 2011, L 147, p. 17).
6 – Regulamentul Consiliului din 11 mai 2010 de instituire a unui mecanism european de stabilizare financiară (JO 2010, L 118, p. 1), adoptat la rândul său în temeiul articolului 122 alineatul (2) TFUE.
7 – Rezultă dintr‑o circulară referitoare la acest acord, inclusă în dosarul prezentat Curții, că, anterior acestui moment, ILP a acționat atât ca societate holding a grupului, cât și ca instituție de credit autorizată, desfășurând activitatea grupului în sectorul bancar. Țintind spre o structură a grupului mai avantajoasă, la 20 noiembrie 2009, Consiliul de administrație al ILP a propus acționarilor să permită ca o nouă societate holding, cotată la bursele de valori relevante, să funcționeze ca societate holding unică în cadrul grupului. În consecință, s‑a propus ca societatea care urma să devină ILPGH să dețină întregul capital social al ILP, iar acționarii existenți ai ILP să devină acționarii viitoarei ILPGH cu un raport de 1:1.
8 – Decizia C(2011) 5258 final a Comisiei din 20 iulie 2011 privind ajutorul de stat SA.33311 (2011/N) – Irlanda – Recapitalizarea de salvare în favoarea ILPGH (rezumat publicat în JO 2011, C 268, p. 4 și 5) și Decizia C(2015) 2353 final a Comisiei din 9 aprilie 2015 privind ajutorul de stat SA.33442 (2011/N) – Irlanda – restructurarea ILPGH (rezumat publicat în JO 2015, C 219, p. 1 și 2).
9 – Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 21 aprilie 2004 privind ofertele publice de cumpărare (JO 2004, L 142, p. 12, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 44). Aprobarea a fost condiționată, printre altele, de renunțarea la orice acțiune în anularea ordonanței de somare emise de High Court.
10 – A se vedea Hotărârea din 27 noiembrie 2012, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, și Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler și alții, C‑62/14, EU:C:2015:400.
11 – A se vedea printre altele Ordonanța din 24 martie 2011, Abt și alții, C‑194/10, EU:C:2011:182, Hotărârea din 3 aprilie 2014, Comisia/Țările de Jos și ING Groep, C‑224/12 P, EU:C:2014:213, Hotărârea Curții AELS, EFTA Surveillance Authority/Islanda, E‑16/11, Report of EFTA Court 2013, p. 4, Hotărârea din 5 martie 2015, Banco Privado Português și Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, Ordonanța din 15 octombrie 2015, Banco Privado Português și Massa Insolvente do Banco Privado Português/Comisia, C‑93/15 P, EU:C:2015:703, Hotărârea din 12 noiembrie 2015, HSH Investment Holdings Coinvest‑C și HSH Investment Holdings FSO/Comisia, T‑499/12, EU:T:2015:840, și Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Austria/Comisia, T‑427/12, nepublicată, EU:T:2016:41. A se vedea de asemenea Hotărârea Fih Holding și Fih Erhvervsbank/Comisia, T‑386/14, Hotărârea Ledra Advertising și alții/Comisia și BCE, C‑8/15 P, C‑9/15 P și C‑10/15 P, și Hotărârea Mallis și Malli/Comisia și BCE, C‑105/15 P-C‑109/15 P, toate în curs de soluționare.
12 – C‑526/14, EU:C:2016:102.
13 – A se vedea de asemenea primul considerent al celei de A doua directive, potrivit căruia „dată fiind predominanța activităților [societăților comerciale pe acțiuni] predominate în economiile statelor membre și deoarece acestea se extind frecvent dincolo de frontierele teritoriului național”.
14 – A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 mai 1998, Kefalas și alții, C‑367/96, EU:C:1998:222, punctul 25.
15 – Articolul 17 alineatul (1) din A doua directivă prevede că, „[î]n cazul unei pierderi semnificative de capital subscris, trebuie convocată o adunare generală a acționarilor în termenul prevăzut de legislația statului membru în cauză, pentru a analiza dacă societatea comercială ar trebui lichidată sau dacă ar trebui adoptate alte măsuri”; a se vedea de asemenea Hotărârea din 12 mai 1998, Kefalas și alții, C‑367/96, EU:C:1998:222, punctul 25.
16 – A se vedea Hotărârea din 10 mai 1995, Alpine Investments, C‑384/93, EU:C:1995:126, punctele 42-44.
17 – A se vedea între altele Hotărârea din 9 martie 2006, Matratzen Concord, C‑421/04, EU:C:2006:164, punctul 20 și jurisprudența citată. A se vedea în special prin analogie Hotărârea din 16 iunie 2015, Rina Services și Rina, C‑593/13, EU:C:2015:399, punctele 37-40.
18 – Hotărârea din 12 martie 1996, Pafitis și alții, C‑441/93, EU:C:1996:92, punctele 49 și 50.
19 – C‑526/14, EU:C:2016:102.
20 – A se vedea Hotărârea Dowling și alții/Minister for Finance [2014] IEHC 595, punctul 74 (privind o acțiune în încetare).
21 – A se vedea Hotărârea din 24 martie 1992, Syndesmos Melon Tis Eleftheras Evangelikis Ekklisias și alții, C‑381/89, EU:C:1992:142, Hotărârea din 30 mai 1991, Karella și Karellas, C‑19/90 și C‑20/90, EU:C:1991:229, Hotărârea din 12 noiembrie 1992, Kerafina‑Keramische und Finanz‑Holding și Vioktimatiki, C‑134/91 și C‑135/91, EU:C:1992:434, Hotărârea din 12 martie 1996, Pafitis și alții, C‑441/93, EU:C:1996:92, Hotărârea din 12 mai 1998, Kefalas și alții, C‑367/96, EU:C:1998:222, și Hotărârea din 23 martie 2000, Diamantis, C‑373/97, EU:C:2000:150.
22 – Hotărârea din 12 martie 1996, C‑441/93, EU:C:1996:92, punctul 57.
23 – A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 mai 1998, Kefalas și alții, C‑367/96, EU:C:1998:222, punctul 28.
24 – A se vedea, de exemplu, articolul 19 alineatul (2) din A doua directivă, care prevede că „[l]egislația unui stat membru poate să prevadă derogări de la [condiția ca adunarea generală să acorde aprobarea ca o societate comercială să își achiziționeze propriile acțiuni], dacă achiziționarea de către societate a propriilor acțiuni este necesară pentru a evita ca societatea să sufere prejudicii iminente și semnificative”.
25 – A se vedea partea a treia titlul VIII TFUE privind politica economică și monetară, precum și articolul 3.3 din Protocolul nr. 4 privind Statutul SEBC și al BCE.
26 – Având în vedere Hotărârea din 12 martie 1996, Pafitis și alții, C‑441/93, EU:C:1996:92, punctele 43 și 51, vom face referire, în primul rând, la Directiva 2001/24 și la Directiva 94/19/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 30 mai 1994 privind sistemele de garantare a depozitelor (JO 1994, L 135, p. 5, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 163), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/14/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 martie 2009 de modificare a Directivei 94/19/CE privind sistemele de garantare a depozitelor, în ceea ce privește plafonul de garantare și termenul de plată a compensațiilor (JO 2009, L 68, p. 3). Deși nu se aplicau la data faptelor, alte directive precum Directiva 2014/49/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 aprilie 2014 privind schemele de garantare a depozitelor (reformare) (JO 2014, L 173, p. 149) și Directiva 2014/59/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 mai 2014 de instituire a unui cadru pentru redresarea și rezoluția instituțiilor de credit și a firmelor de investiții și de modificare a Directivei 82/891/CEE a Consiliului și a Directivelor 2001/24/CE, 2002/47/CE, 2004/25/CE, 2005/56/CE, 2007/36/CE, 2011/35/UE, 2012/30/UE și 2013/36/UE ale Parlamentului European și ale Consiliului, precum și a Regulamentelor (UE) nr. 1093/2010 și (UE) nr. 648/2012 ale Parlamentului European și ale Consiliului (JO 2014, L 173, p. 190; a se vedea în special articolul 123) confirmă această evoluție.
27 – Spre deosebire probabil de mai multe exemple tipice de recapitalizare care implică fie o expropriere (evacuare) a acționarilor, fie un transfer de active de la o bancă veche sau de la o bancă „rea” către o bancă „nouă” (adesea urmată de deschiderea procedurii de insolvență în legătură cu banca „rea”), recapitalizarea în discuție în prezenta cauză implică o formă de „coabitare” între Minister și ceilalți acționari ai ILGPH. Reiese din dosar că a fost preferată o majorare de capital pentru motive care țin de dreptul constituțional irlandez.
28 – Comunicarea Comisiei privind aplicarea, de la 1 august 2013, a normelor privind ajutoarele de stat pentru măsurile de sprijin în favoarea băncilor în contextul crizei financiare (JO 2013, C 216, p. 1).
29 – Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2012 de coordonare, în vederea echivalării, a garanțiilor impuse societăților comerciale în statele membre, în înțelesul articolului 54 al doilea paragraf din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, pentru protejarea intereselor asociaților sau terților, în ceea ce privește constituirea societăților comerciale pe acțiuni și menținerea și modificarea capitalului acestora (reformare) (JO 2012, L 315, p. 74).
30 – A se vedea în acest sens Hotărârea din 23 martie 2000, Diamantis, C‑373/97, EU:C:2000:150, punctul 32 și jurisprudența citată.
31 – A se vedea în acest sens Hotărârea din 27 noiembrie 2012, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, punctul 65.
32 – A se vedea articolul 5 alineatul (2), articolul 20 alineatul (1) literele (d) și (g) și articolul 32 alineatul (2) din A doua directivă.
33 – A se vedea, în ceea ce privește Banca Centrală Europeană și băncile centrale naționale, articolul 7 din Protocolul nr. 4 privind Statutul Sistemului European al Băncilor Centrale și al Băncii Centrale Europene.
34 – Hotărârea High Court din 2 martie 2012, Irish Life și Permanent Group Holdings plc/Credit Institutions Stabilisation Act 2010 [2012] IEHC 89, punctul 31, Hotărârea Supreme Court (Irlanda) din 19 decembrie 2013, Dowling și alții/Minister for Finance [2013] IESC 58, punctul 41, și Hotărârea High Court din 15 august 2014, Dowling și alții/Minister for Finance [2014] IEHC 418, punctele 38.34 și 38.36.
35 – C‑526/14, EU:C:2016:102, punctele 131-144.
36 – În ceea ce privește primul element, ordonanța de somare este o măsură adoptată de autoritatea judiciară competentă irlandeză; a se vedea articolul 2 alineatul (1) din lege, care precizează că noțiunea „instanță”, în sensul legii, se referă la High Court. Al doilea element este, de asemenea, îndeplinit. Într‑adevăr, High Court, la punctul E din ordonanța de somare, a făcut o mențiune în acest sens în conformitate cu articolul 9 alineatul (3) din lege coroborat de asemenea cu articolul 52 din lege. În sfârșit, conform punctului E din ordonanța de somare, aceasta urmează să aibă efecte în toate jurisdicțiile relevante în conformitate cu Directiva 2001/24 și cu legea. Prin urmare, aceasta poate afecta părți terțe în conformitate cu articolele 53 și 61 din lege.
37 – A se vedea în acest sens Hotărârea din 29 iunie 2010, Comisia/Bavarian Lager, C‑28/08 P, EU:C:2010:378, punctul 56.
38 – Directiva 2001/24 a fost adoptată în temeiul articolului 47 alineatul (2) din Tratatul CE [în prezent, articolul 53 alineatul (1) TFUE], în timp ce A doua directivă a fost adoptată în temeiul articolului 53 alineatul (3) litera (g) din Tratatul CEE [în prezent, articolul 50 alineatul (2) litera (g) TFUE].
39 – A se vedea al doilea considerent al celei de A doua directive. A se vedea de asemenea Hotărârea din 12 martie 1996, Pafitis și alții, C‑441/93, EU:C:1996:92, punctul 38.
40 – Hotărârea din 24 octombrie 2013, LBI, C‑85/12, EU:C:2013:697, punctul 39.
41 – Hotărârea din 12 martie 1996, Pafitis și alții, C‑441/93, EU:C:1996:92.
42 – A se vedea, pentru exemple clasice, Hotărârea din 17 octombrie 1990, HAG GF, C‑10/89, EU:C:1990:359, punctul 10, Hotărârea din 24 noiembrie 1993, Keck și Mithouard, C‑267/91 și C‑268/91, EU:C:1993:905, punctul 16, și Hotărârea din 25 iulie 2008, Metock și alții, C‑127/08, EU:C:2008:449, punctul 58.
43 – A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 aprilie 2016, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, punctele 39 și 40 și jurisprudența citată.
44 – A se vedea, drept exemplu de prag semnificativ care trebuie respectat, Hotărârea din 23 noiembrie 2014, Schulz și Egbringhoff, C‑359/11 și C‑400/11, EU:C:2014:2317 (punctele 54-64), în lumina Concluziilor pe care le‑am prezentat în cauza respectivă (EU:C:2014:319, punctele 69-77).
45 – Astfel cum a fost clarificat la punctul 23 din Recomandările în atenția instanțelor naționale, referitoare la efectuarea trimiterilor preliminare (JO 2012, C 338, p. 1), „[d]ispozițiile dreptului [Uniunii] pertinente în speță ar trebui să fie identificate cât mai precis posibil în cererea de decizie preliminară”.
46 – A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 septembrie 2011, Patriciello, C‑163/10, EU:C:2011:543, punctul 21 și jurisprudența citată.
47 – A se vedea în acest sens Hotărârea din 1 martie 2012, Ascafor și Asidac, C‑484/10, EU:C:2012:113, punctul 33 și jurisprudența citată.
48 – A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 septembrie 2011, Patriciello, C‑163/10, EU:C:2011:543, punctul 21 și jurisprudența citată.
49 – Hotărârea din 13 iulie 1989, Wachauf, 5/88, EU:C:1989:321, punctul 19, precum și articolul 51 alineatul (1) din cartă.
50 – Nu am trecut cu vederea faptul că, în urma consultării, BCE a considerat că „competențele în situații de urgență [prevăzute de lege] afectează în mod semnificativ drepturile de proprietate ale acționarilor instituțiilor”: a se vedea Avizul din 17 decembrie 2010 privind stabilizarea de urgență a instituțiilor de credit (CON/2010/92), punctul 2.4. În ceea ce privește drepturile acționarilor la respectarea propriilor bunuri în temeiul dispozițiilor articolului 1 din Protocolul nr. 1 la Convenția europeană a drepturilor omului, în ceea ce privește preluarea unei instituții de credit de stat, ne vom referi, printre altele, la Hotărârea Curții Europene a Drepturilor Omului din 21 iulie 2015, Cıngıllı Holding A.Ș. și Cıngıllıoğlu împotriva Turciei, ECLI:CE:ECHR:2015:0721JUD003183306, punctele 49-51 și jurisprudența citată. A se vedea de asemenea Concluziile noastre prezentate în cauza Kotnik și alții, C‑526/14, EU:C:2016:102, notele de subsol 55 și 57.
51–      A se vedea între altele Hotărârea din 11 ianuarie 2000, Kreil, C‑285/98, EU:C:2000:2, punctul 23.
52–      A se vedea Hotărârea din 18 decembrie 1997, Molenheide și alții, C‑286/94, C‑340/95, C‑401/95 și C‑47/96, EU:C:1997:623, punctul 46.
53 – Am dori să adăugăm că, în ședință, avocatul ILP și al ILPGH a declarat că suma de 453 de milioane de euro se afla într‑un cont de prime de emisiune și reprezenta un excedent față de valoarea nominală a acțiunilor din emisiunea precedentă. Cu toate acestea, capitalul menționat a fost pierdut și/sau epuizat.