62006C0135
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
JULIANE KOKOTT
prezentate la 20 septembrie 2007 (
1
)
Cauza C-135/06 P
Roderich Weißenfels
împotriva
Parlamentului European
„Recurs — Remunerație — Alocație pentru creșterea copilului — Deducerea cuantumului unei alocații de aceeași natură încasată din alte surse — Competență de fond — Litigii de natură financiară”
I — Introducere
1.
Prezenta procedură de recurs oferă posibilitatea de a identifica, în special, situațiile în care este vorba despre „alocații de aceeași natură care […] sunt plătite din alte surse” în sensul articolului 67 alineatul (2) din Statutul funcționarilor Comunităților Europene (denumit în continuare „statutul”).
2.
Procedura a fost inițiată în cadrul unui litigiu de drept administrativ între un funcționar al Comunităților Europene, domnul Roderich Weißenfels (denumit în continuare „recurent”), pe de o parte, și Parlamentul European, pe de altă parte. Prin acțiunea formulată în primă instanță, recurentul a atacat deciziile Parlamentului European, prin care acesta a dedus din alocația dublă pentru creșterea copilului, acordată în temeiul statutului, cuantumul unei alocații plătite în conformitate cu normele de drept luxemburghez.
3.
Recurentul a formulat recurs împotriva Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță din 25 ianuarie 2006 (denumită în continuare „hotărârea atacată”) (
2
) prin care a fost respinsă acțiunea sa.
II — Cadrul juridic
A — Reglementarea comunitară
4.
Articolul 62 alineatul (3) din statut, în versiunea aplicabilă prezentei cauze, prevede că remunerația funcționarilor include alocațiile familiale.
5.
În temeiul articolului 67 alineatul (1) litera (b) din statut, alocațiile familiale cuprind, între altele, alocația pentru creșterea copilului.
6.
Articolul 67 din statut prevede la alineatele (2) și (3):
„(2)   Funcționarii care beneficiază de alocațiile familiale menționate la prezentul articol sunt obligați să declare alocațiile de aceeași natură care le sunt plătite din alte surse; acestea din urmă se deduc din alocațiile plătite în temeiul articolelor 1, 2 și 3 din anexa VII.
(3)   Alocația pentru creșterea copilului poate fi dublată printr-o decizie specială și motivată a autorității împuternicite să facă numiri luată pe baza documentelor medicale care atestă un handicap fizic sau mental al copilului în cauză care necesită cheltuieli ridicate din partea funcționarului.”
B — Reglementarea națională
7.
Legea luxemburgheză din 16 aprilie 1979 privind instituirea unei alocații speciale pentru persoanele cu handicap, abrogată prin Legea din 19 iunie 1998 privind introducerea unei asigurări pentru dependență, care însă rămâne aplicabilă în prezenta cauză în conformitate cu prevederile tranzitorii ale acestei din urmă legi menționate (denumită în continuare „Legea luxemburgheză din 16 aprilie 1979”), are următorul cuprins:
„Art. 1.
Beneficiază de avantajele instituite prin prezenta lege orice persoană cu handicap grav care are domiciliul în Marele Ducat al Luxemburgului și care a avut reședința în cadrul acestuia de cel puțin 10 ani.
Același drept se acordă copiilor cu handicap cu începere de la vârsta de trei ani […]
[…]
Art. 3.
Art. 3. Orice persoană cu handicap grav […] are dreptul […] la o alocație specială […]
Art. 4.
Alocația […] se suspendă […] până la concurența cuantumului unei prestații de aceeași natură percepute în străinătate.
Art. 5.
Alocația […] este scutită de impozite și de contribuții la asigurările sociale. […]”
III — Istoricul cauzei și hotărârea Tribunalului
8.
Tribunalul prezintă istoricul cauzei la punctele 5-16 după cum urmează:
„5
Recurentul, funcționar de gradul A*12 (fostul grad A4), și-a început raporturile de muncă în cadrul Parlamentului European, în Luxemburg, la 1 aprilie 1982.
6
Primul fiu al recurentului s-a născut la 31 ianuarie 1982. Acesta suferă din prima copilărie de un handicap grav.
7
Alocația pentru creșterea copilului prevăzută la articolul 67 alineatul (1) litera (b) din statut (denumită în continuare «alocație pentru creșterea copilului») a fost acordată recurentului de la data angajării în muncă în cadrul Parlamentului European. La 31 iulie 1987, Parlamentul European a decis, în temeiul articolului 67 alineatul (3) din statut, să dubleze, cu începere de la 1 mai 1987, alocația pentru creșterea copilului în beneficiul fiului recurentului. Prin Decizia din 8 iulie 1997, dublarea alocației pentru creșterea copilului a fost acordată pentru o nouă perioadă cuprinsă între 1 iulie 1997 și 30 iunie 2000.
8
Prin Decizia din 26 aprilie 1999, adoptată în temeiul Legii luxemburgheze din 16 aprilie 1979, Fondul Național de Solidaritate luxemburghez a decis să plătească recurentului, în calitate de având-drept al fiului său, cu începere de la 1 decembrie 1998, o alocație specială pentru persoanele cu handicap grav.
9
Recurentul a informat Parlamentul European despre plata alocației luxemburgheze la mijlocul lunii octombrie 1999.
10
Prin intermediul Deciziei din 22 octombrie 1999, în aplicarea articolului 67 alineatul (2) din statut, Parlamentul European a diminuat suma care corespundea dublării alocației prevăzute de statut pentru creșterea copilului cu echivalentul alocației luxemburgheze, începând cu 1 decembrie 1998.
11
Prin Decizia din 20 septembrie 2000, dublarea alocației pentru creșterea copilului a fost acordată pentru o nouă perioadă cuprinsă între 1 iulie 2000 și 30 iunie 2003. Suma care corespundea dublării alocației prevăzute de statut pentru creșterea copilului a fost diminuată cu valoarea alocației luxemburgheze prin Decizia din 18 septembrie 2000.
12
Prin Decizia din 1 iulie 2003, dublarea alocației pentru creșterea copilului a fost acordată pentru o nouă perioadă cuprinsă între 1 iulie 2003 și 30 iunie 2006.
13
Între timp, prin scrisoarea din 4 iunie 2003, recurentul a contestat principiul deducerii de către Parlamentul European a cuantumului alocației luxemburgheze, după cum urmează:
«Astfel cum am indicat deja […] [la] 28 mai 2003, pensia pentru persoanele cu handicap nu îmi este alocată mie însumi, ci fiului meu […], în pofida faptului că îmi este plătită în calitate de reprezentant legal. Nu ar putea fi luată în considerare nicio deducere în temeiul articolului 67 alineatul (2) din statut a alocației duble pentru creșterea copilului care îmi este acordată în conformitate cu alineatul (3).
Această situație rezultă din aceea că, pe de o parte, este vorba de doi avânzi-drept distincți (subiecte de drept) și, pe de altă parte, că pensia constituie o prestație autonomă, și nu o „alocație”.
În sfârșit, nu este vorba nici despre [o alocație] „de aceeași natură”, dat fiind că alocația în sensul alineatului (3) are ca scop atenuarea impactului cheltuielilor deosebite cărora trebuie să le facă față funcționarul, în timp ce pensia constituie o prestație pentru persoana cu handicap.»
14
Cu toate acestea, prin Decizia din 26 iunie 2003, Parlamentul European a efectuat deducerea.
15
Prin scrisoarea din 13 august 2003, recurentul a formulat o reclamație în conformitate cu articolul 90 alineatul (2) din statut împotriva Deciziei din 26 iunie 2003. Respectiva reclamație a fost respinsă prin scrisoarea Parlamentului European din 10 noiembrie 2003.
16
La 28 aprilie 2004, ulterior înregistrării cererii introductive în prezenta cauză, Parlamentul European a adoptat o decizie de deducere în temeiul articolului 67 alineatul (2) din statut, luând în considerare valoarea actualizată a alocației luxemburgheze. La 8 iunie 2004, recurentul a formulat o reclamație îndreptată împotriva Deciziei din 28 aprilie 2004, care a fost respinsă prin Decizia Parlamentului European din 15 septembrie 2004.”
9.
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 2 februarie 2004, recurentul a formulat acțiunea din fața Tribunalului de Primă Instanță. Acesta solicita astfel anularea Deciziei pârâtului din 26 iunie 2003, precum și a Deciziei pârâtului de respingere a reclamației din 10 noiembrie 2003, cu obligarea Parlamentului European la restituirea totalității sumelor reținute nejustificat din remunerația sa, majorate cu dobânzile calculate la nivelul ratei legale.
10.
Prin memoriul în replică, reclamantul a reformulat cel de al doilea capăt de cerere și a solicitat:
„—
anularea refuzului implicit al pârâtului de a restitui recurentului, în sensul cererii sale din 4 iunie 2003, alocația dublă pentru creșterea copilului în mod ilegal reținută în trecut, precum și anularea Deciziei de soluționare a reclamației din 10 noiembrie 2003;
—
anularea Deciziei pârâtului din 28 aprilie 2004, prin care se considera că alocația specială pentru persoane cu handicap grav pentru fiul […] recurentului acordată din alte surse reprezintă o «alocație de aceeași natură», în sensul articolului 67 alineatul (2) din statut, cu […] dublarea alocației pentru creșterea copilului, precum și anularea Deciziei de soluționare a reclamației din 15 septembrie 2004;
—
obligarea pârâtului la repararea prejudiciului suferit de reclamant, incluzând dobânzile calculate la nivelul ratei legale asupra sumei reținute ilegal din remunerația sa sub forma dublării alocației pentru creșterea copilului, începând cu 1 decembrie 1998.”
11.
Tribunalul a respins acțiunea. Cu privire la cererea de obligare a Parlamentului European la plata anumitor sume, Tribunalul a respins acțiunea ca inadmisibilă. Cererea de obligare la plata anumitor sume ar fi inadmisibilă deoarece, în cadrul unei acțiuni formulate în sensul articolului 91 din statut, Tribunalul nu ar fi competent să adreseze ordine instituțiilor comunitare, întrucât, în temeiul articolului 233 CE, în cazul anulării unui act, instituția emitentă este obligată să ia măsurile impuse de executarea hotărârii.
12.
Cu privire la capătul de cerere reformulat inclus în memoriul în replică, prin care recurentul a solicitat obligarea Parlamentului European la repararea prejudiciului suferit, Tribunalul a constatat că acesta reprezintă o cerere având ca obiect repararea unui prejudiciu, în sensul articolului 235 CE. Dat fiind că obiectul litigiului este stabilit prin cererea introductivă, acesta nu poate fi modificat în etapa formulării replicii.
13.
Tribunalul a constatat că cererea de anulare trebuia considerată ca fiind îndreptată exclusiv împotriva Deciziei din 26 iunie 2003. Tribunalul a respins această cerere ca nefondată. Parlamentul European ar fi pornit în mod justificat de la premisa că, în cazul alocației luxemburgheze, este vorba despre o alocație de aceeași natură în sensul articolului 67 alineatul (2) din statut, care va fi dedusă din dubla alocație pentru creșterea copilului prevăzută de statut.
IV — Recursul
14.
Recurentul invocă trei motive. Prin intermediul primului și al celui de al doilea motiv, reproșează Tribunalului neluarea în considerare, respectiv respingerea anumitor capete de cerere, iar prin al treilea motiv invocă o încălcare a articolului 67 alineatul (2) din statut.
15.
Recurentul solicită Curții:
—
anularea Hotărârii Tribunalului (Camera întâi) din 25 ianuarie 2006 în cauza T-33/04 (Weißenfels/Parlamentul European), comunicată la 31 ianuarie 2006;
—
anularea Deciziei pârâtului din 26 iunie 2003, prin care se deduce alocația specială pentru persoanele cu handicap grav acordată fiului său, Frederik, din alocația dublă pentru creșterea copilului acordată recurentului conform articolului 67 alineatul (2);
—
anularea refuzului implicit al pârâtului de a acorda recurentului, în sensul cererii acestuia din 4 iunie 2003, restituirea alocației duble pentru creșterea copilului în mod nelegal reținută în trecut;
—
anularea Deciziei pârâtului din 28 aprilie 2004, prin care se consideră că alocația specială pentru persoane cu handicap grav acordată fiului recurentului, Frederik, din alte surse reprezintă o «alocație de aceeași natură», în sensul articolului 67 alineatul (2) din statut, cu dublarea alocației pentru creșterea copilului;
—
obligarea pârâtului la repararea prejudiciului suferit de recurent (în subsidiar, inclusiv dobânda calculată la nivelul ratei legale) ca urmare a reținerii nelegale a unor părți din remunerația sa, mai exact din dubla alocație pentru creșterea copilului, începând cu 1 decembrie 1998;
—
obligarea pârâtului la plata cheltuielilor de judecată efectuate în fața celor două instanțe, inclusiv a cheltuielilor necesare suportate de recurent.
16.
Parlamentul European solicită Curții:
—
respingerea recursului, motivele fiind în parte inoperante sau inadmisibile și, în orice caz, nefondate;
—
obligarea recurentului la plata cheltuielilor de judecată efectuate în recurs.
V — Apreciere
17.
Pare indicat a porni prin examinarea celui de al treilea motiv de recurs. Într-adevăr, din jurisprudența Curții rezultă că un recurs trebuie respins în ipoteza în care motivarea hotărârii atacate relevă o încălcare a dreptului comunitar, însă dispozitivul acesteia apare ca fiind temeinic pentru alte motive de drept (
3
). În cazul în care s-ar constata că recurentul nu are dreptul la plata alocațiilor familiale integrale, nu ar mai intra în discuție cel de al doilea și cel de al treilea motiv de recurs, deoarece dispozitivul s-ar dovedi corect.
A — Cu privire la interpretarea articolului 67 alineatul (2) din statut
18.
Prin intermediul celui de al treilea motiv, recurentul susține că Tribunalul, la interpretarea noțiunii „alocații de aceeași natură care sunt plătite din alte surse”, a neglijat regula conform căreia articolul 67 alineatul (2) impune existența unei duble identități de natură, atât din punct de vedere formal, cât și material. Pentru a fi calificată drept „alocație de aceeași natură”, alocația plătită din altă sursă ar trebui să fie o prestație accesorie unei remunerații, precum alocația familială acordată funcționarului. Această concluzie rezultă din conținutul articolului 67 alineatul (2) din statut, care, în versiunea germană, utilizează termenul „Zulage” (supliment); alocația luxemburgheză nu reprezintă o prestație accesorie unei remunerații, pentru aceasta nefiind utilizat în general termenul „Zulage”, ci, dimpotrivă, noțiunea„Sonderbeihilfe” (alocație specială). În plus, recurentul invocă Hotărârile Curții Comisia/Belgia (
4
) și Comisia/Germania (
5
). Hotărârea atacată este lovită de o eroare de drept întrucât, pentru aplicarea articolului 67 alineatul (2) din statut, nu prezintă relevanță faptul că alocația se acordă exclusiv pe considerente de rezidență pe teritoriul statului membru respectiv și nu este legată de existența unui raport de muncă.
19.
În opinia recurentului, nu există identitate nici ratione materiae, deoarece pentru fiecare dintre cele două prestații există un având-drept distinct. Având-drept în cazul alocației naționale nu este funcționarul, ci copilul însuși. Nu persoana beneficiarului efectiv prezintă importanță, ci numai persoana desemnată ca având-drept.
20.
Prin urmare, trebuie să se examineze dacă Tribunalul a interpretat greșit articolul 67 alineatul (2) din statut atunci când a considerat că reprezintă o alocație de aceeași natură în sensul acestei prevederi și o alocație acordată independent de exercitarea unei activități salariale, în măsura în care, la evaluarea identității naturii alocațiilor, Tribunalul s-a întemeiat exclusiv pe sensul și scopul acestora.
1. Cu privire la legătura dintre exercitarea unei activități salariale și alocație
21.
Tribunalul constată, la punctul 52 din hotărârea atacată, că nu este convingător argumentul invocat de recurent conform căruia cele două prestații în speță nu sunt de aceeași natură deoarece alocația acordată prin statut se adaugă la salariul funcționarului, în timp ce alocația națională se acordă copilului, independent de exercitarea de către părinți a unei activități salariale. Criteriul decisiv pentru a stabili dacă cele două alocații în cauză sunt de aceeași natură îl reprezintă mai curând sensul și scopul prestației plătite. Astfel, în speță sunt relevante cheltuielile ocazionate de necesitatea acordării de asistență și îngrijire unei persoane cu handicap grav.
22.
Potrivit hotărârii atacate, pentru aplicarea articolului 67 alineatul (2) din statut nu prezintă relevanță aspectul dacă alocația națională se plătește în legătură cu un salariu sau independent acesta. Este justificat argumentul recurentului conform căruia această concluzie nu rezultă din textul versiunii în limba germană. Într-adevăr, versiunea în limba germană indică termenul „Zulage” (supliment) (
6
). Această noțiune poate fi interpretată în sensul că este vorba despre o sumă care se adaugă la o altă sumă, în speță la salariu, asemeni unei prestații calculate în funcție de altă prestație acordată, mai exact, în speță, un spor la salariul funcționarului. Textul în cauză, ori cel puțin versiunea în limba germană a statutului, poate fi interpretat la o primă vedere în sensul că o prestație este de aceeași natură numai în cazul în care reprezintă un „supliment” la salariu.
23.
Această interpretare gramaticală nu este însă unica posibilă. Utilizarea noțiunii „Zulage” poate fi interpretată ca fiind lipsită de caracter specific și, mai mult, în sensul că include și prestațiile care nu sunt acordate în legătură cu un salariu.
24.
Astfel, importanța decisivă revine interpretării teleologice. Trebuie să subscriem la argumentul Parlamentului European conform căruia, în cazul unei interpretări a noțiunii „Zulage” din articolul 67 alineatul (2) din statut ca spor salarial, în numeroase cazuri reglementarea ar fi privată de sens. De regulă, nu vor exista alocații în completarea salariului funcționarului încasate din alte surse, mai puțin în cazul în care acesta ar desfășura activități secundare. În această accepțiune, articolul 67 alineatul (2) ar viza numai un supliment la salariul primit de soțul funcționarului.
25.
Decisiv în sensul că prestația nu trebuie interpretată numai ca spor salarial este însă argumentul că această concepție ar conduce la un tratament diferit al funcționarilor, în funcție de structura aleatorie a sistemelor de acordare a alocațiilor familiale din statele membre. Pentru un funcționar al cărui soț își desfășoară activitatea într-un stat membru în care este prevăzută acordarea unei prestații suplimentare pentru copii, cu titlu de spor salarial, această sumă ar urma să fie dedusă din prestația comunitară. Pentru un alt funcționar care ar primi pentru copilul său cu handicap o alocație națională într-un stat membru în care nu se prevede această prestație ca spor salarial, ci se condiționează acordarea alocației de îndeplinirea unui criteriu privind reședința, suma respectivă nu ar fi dedusă din prestația comunitară, urmând ca funcționarul să beneficieze astfel de o prestație dublă. O astfel de diferență de tratament al funcționarilor în funcție de prevederile de drept național nu este justificată.
26.
Din acest motiv, este mai convingătoare interpretarea articolului 67 alineatul (2) din statut – de la care a pornit și Tribunalul în hotărârea pronunțată – în sensul evitării unor astfel de diferențe de tratament al funcționarilor, interpretare bazată nu pe identitatea din punct de vedere formal ca spor salarial, ci pe identitatea din punct de vedere material, mai precis pe sensul și scopul urmărit de prestații.
27.
Contrar argumentelor recurentului, nici Hotărârile Curții pronunțate în cauza Comisia/Belgia (
7
) și în cauza Comisia/Germania (
8
) nu se opun unei astfel de interpretări. Desigur, în aceste cauze, Curtea a constatat că „articolul 67 alineatul (2) din statut se aplică numai în situația în care, în statul membru ale cărui norme proprii conferă un drept la plata de alocații naționale pentru un copil care ar putea beneficia de alocațiile prevăzute de statut, există o legătură similară cu circumstanțele în care se naște dreptul la acordarea de alocații în temeiul statutului” (
9
).
28.
În continuare, Curtea a decis că „alocațiile de aceeași natură care, în sensul articolului 67 alineatul (2) din statut, trebuie deduse din alocațiile prevăzute de statut [sunt] numai acele alocații acordate în legătură cu o activitate salarială” (
10
).
29.
Având în vedere că hotărârea atacată consideră irelevante atât împrejurarea că alocația națională nu este acordată în legătură cu o activitate salarială, ci numai în funcție de reședință, cât și împrejurarea că soția funcționarului nu desfășoară o activitate salarială, pare să existe prima facie o contradicție între aceasta și hotărârile citate.
30.
Dacă se ține însă cont de contextul în care au fost pronunțate Hotărârile Comisia/Germania și Comisia/Belgia, se constată, contrar primei impresii, că nu există nicio contradicție. Aceste hotărâri au fost pronunțate în cauze privind constatarea neîndeplinirii obligațiilor de către un stat membru, în cadrul cărora Comisia a atacat norme naționale care prevedeau că nu se acordă alocații pentru creșterea copilului în cazul în care unul dintre părinți beneficia din partea Comunității Europene de o prestație similară alocației pentru creșterea copilului. Legislația națională reglementa astfel o interdicție a cumulului similară articolului 67 alineatul (2). Astfel, obligația de plată era transferată în principiu în sarcina Comunității. În cazul interacțiunii dintre regimul juridic național și cel comunitar nu exista o normă de reglementare a priorității, mai exact o regulă care să indice sistemul aplicabil cu titlu principal. Curtea trebuia să decidă în ce măsură contravine articolului 67 alineatul (2) o reglementare națională de interzicere a cumulului, așadar, în ce măsură articolul 67 alineatul (2) impune obligații statelor membre.
31.
În situațiile respective, nu se afla în cauză interpretarea articolului 67 alineatul (2) din statut din perspectiva funcționarilor europeni ale căror drepturi sunt reduse ca efect al interdicției cumulului în sensul acestei prevederi, ci determinarea sistemului aplicabil cu prioritate în privința plății: cel național sau cel comunitar. În aceste acțiuni, Comisia a susținut, în temeiul articolului 67 alineatul (2) din statut, existența unei obligații a statelor membre de a plăti cu prioritate prestațiile, cu consecința că, în această situație, Comunitatea ar putea invoca interdicția cumulului și nu ar fi obligată la plată.
32.
Prin concluziile prezentate în cele două cauze, avocatul general Mischo a propus ca regula privind prioritatea să nu fie dedusă din articolul 67 alineatul (2) din statut. Articolul 67 alineatul (2) reprezintă, în opinia sa, o simplă interdicție a cumulului. Acesta ar trebui să se aplice doar atunci când alocațiile familiale se plătesc efectiv în temeiul unui regim național. Cu toate acestea, norma în cauză nu poate avea drept consecință restrângerea libertății statelor membre de a decide cu privire la acordarea de prestații sociale (
11
).
33.
Curtea nu a urmat concluziile avocatului general ci, prin hotărârile sale, a constatat că articolul 67 alineatul (2) din statut cuprinde și o regulă privind prioritatea. În concepția Curții, această reglementare a priorității arată că un stat membru încalcă articolul 67 alineatul (2) din statut în situația în care, dacă soțul unui funcționar european exercită o activitate salarială, nu acordă alocațiile familiale prevăzute de dreptul intern, prevalându-se de obligația de plată a alocațiilor prevăzute de statut (
12
). Astfel, concluziile formulate în acest context de Curte cu privire la definiția „alocațiilor de aceeași natură” au făcut referire la articolul 67 alineatul (2) din statut ca normă de reglementare a priorității.
34.
Definiția „alocațiilor de aceeași natură” în domeniul de aplicare al articolului 67 alineatul (2), ca normă de reglementare a priorității, nu trebuie aplicată în mod obligatoriu la definiția conceptului în sensul articolului 67 alineatul (2) ca modalitate de interdicție a cumulului. Mai curând, în sensul articolului 67 alineatul (2), privit ca interdicție a cumulului, este avută în vedere o interpretare materială a normei. Numai în acest mod – conform celor constatate mai sus – poate fi evitată o diferență de tratament al funcționarilor. Interpretarea propusă de avocatul general Mischo pentru articolul 67 alineatul (2), în sensul că această prevedere reprezintă exclusiv o interdicție a cumulului și nu o normă de stabilire a priorității, ar fi permis evitarea unei asemenea discrepanțe între diferitele interpretări ale conceptului, ca normă de reglementare a priorităților sau ca interdicție a cumulului.
35.
În domeniul de aplicare al articolului 67 alineatul (2) din statut, privit ca interdicție a cumulului, pentru a verifica dacă prestațiile sunt de aceeași natură este relevant exclusiv criteriul material al identității de sens și scop.
2. Cu privire la natura similară a alocațiilor din punct de vedere material
36.
Cu privire la examinarea naturii similare a alocațiilor din punct de vedere material, recurentul susține că hotărârea atacată nu a ținut seama că având-drept al prestației naționale nu este funcționarul, ci copilul însuși, iar prestația se plătește funcționarului numai în calitatea acestuia de reprezentant legal al copilului minor.
37.
Cu toate acestea, Tribunalul a concluzionat justificat că nu clasificarea prestației din punct de vedere formal trebuie să joace rolul decisiv. Mai relevantă este determinarea beneficiarului final al prestației. În speță, în ciuda calității formale de având-drept, acest beneficiar nu este doar fiul, ci și tatăl. Și aceasta deoarece de prestații beneficiază în cele din urmă funcționarul, fiind scutit de o parte din suma necesară pentru îngrijirea copilului, tatăl fiind, prin urmare, degrevat de cheltuielile de întreținere echivalente (
13
). Astfel, cel de al treilea motiv de recurs este nefondat.
3. Concluzie intermediară
38.
Pentru a rezuma, se reține că hotărârea atacată a aplicat corect articolul 67 alineatul (2) din statut, constatând că Parlamentul European avea dreptul să deducă suma plătită potrivit legii luxemburgheze din alocația dublă pentru creșterea copilului acordată potrivit statutului.
39.
Având în vedere că și în cazul în care ar fi admise celelalte motive invocate de recurent dispozitivul hotărârii atacate rămâne corect, nu se impune examinarea altor motive. Acestea trebuie analizate însă în cele ce urmează pentru cazul în care, în ceea ce privește al treilea motiv de recurs examinat anterior, Curtea ar ajunge la o concluzie diferită.
B — Cu privire la respingerea diferitelor capete de cerere
40.
Prin intermediul primului motiv, recurentul susține că Tribunalul a comis o eroare de drept neluând în considerare faptul că au fost atacate în total trei decizii diferite. Prin al doilea motiv invocat, recurentul susține că hotărârea atacată a respins ca inadmisibilă cererea sa de reparare a prejudiciului suferit ca urmare a pierderii dobânzilor.
41.
Contrar opiniei Parlamentului European, aceste motive nu sunt inadmisibile întrucât nu ar aduce atingere intereselor recurentului. Respingerea atât a cererii de plată a dobânzilor, cât și a acțiunilor care urmăresc anularea altor decizii ale Parlamentului European ar putea afecta interesele recurentului.
1. Cu privire la neluarea în considerare a anumitor solicitări
42.
Prin intermediul primului motiv, recurentul susține că hotărârea nu a luat în considerare faptul că au fost atacate trei decizii diferite, și anume Decizia din 26 iunie 2003, decizia implicită de respingere a cererii din 4 iunie 2003 și Decizia din 28 aprilie 2004. Potrivit recurentului, Tribunalul comis o eroare de drept considerând prin hotărârea atacată că acțiunea în anulare era îndreptată exclusiv împotriva Deciziei din 26 iunie 2003.
43.
Pentru început, trebuie să se examineze dacă acest motiv nu a devenit inoperant prin retragerea de către recurent a cererilor în ședința desfășurată în fața Tribunalului. În hotărârea atacată, la punctul 31, se menționează „că reclamantul a admis, cu ocazia ședinței, că diferitele cereri de anulare formulate în acțiunea și în replica sa aveau în realitate același obiect, și anume anularea Deciziei din 26 iunie 2003”. Această formulare a Tribunalului nu permite totuși să se conchidă că reclamantul și-a retras parțial, în mod oficial, solicitările cuprinse în aceste capete de cerere. Nici din procesul-verbal al ședinței nu rezultă că reclamantul ar fi renunțat parțial la acțiunea sa. Astfel, se impune examinarea în continuare a primului motiv.
44.
Prin Decizia din 28 aprilie 2004, ulterior înregistrării cererii introductive din 2 februarie 2004, Parlamentul European a dispus o nouă deducere în temeiul articolului 67 alineatul (2) din statut, luând în considerare valoarea actualizată a alocației luxemburgheze.
45.
Cu privire la această decizie, hotărârea atacată menționează la punctul 31 că decizia este în esență identică cu Decizia din 26 iunie 2003. Aceasta ar reprezenta doar o confirmare a Deciziei din 26 iunie 2003, iar acțiunea în anulare nu va fi considerată ca fiind îndreptată împotriva acestei decizii.
46.
Considerăm această concluzie a Tribunalului nejustificată. Prin Decizia din 28 aprilie 2004, Parlamentul European a dispus din nou deducerea în temeiul articolului 67 alineatul (2) din statut, valabilă pentru viitor, luând în considerare valoarea actualizată a alocației luxemburgheze. Această decizie dă astfel naștere unui prejudiciu distinct: chiar și în cazul anulării Deciziei din 26 iunie 2003, pentru perioada începând cu 28 aprilie 2004 aceasta și-ar menține valabilitatea. Astfel, reclamantul are un interes de a acționa în vederea anulării Deciziei din 28 aprilie 2004.
47.
În plus, acest capăt de cerere a fost în mod excepțional declarat admisibil, deși nu a fost formulat decât în cadrul replicii.
48.
Conform jurisprudenței Curții, o cerere de anulare a unei decizii formulată după introducerea acțiunii este admisibilă în cazul în care decizia în cauză reprezintă o simplă extindere a vechii decizii; buna administrare a justiției și cerința economiei procedurii nu ar putea fi asigurate dacă un reclamant ar fi obligat să formuleze o nouă acțiune împotriva noii decizii (
14
).
49.
Aspectul care trebuie clarificat este acela dacă jurisprudența menționată poate fi aplicată și în litigiile privind funcția publică, deoarece admisibilitatea unor astfel de acțiuni depinde de inițierea unei proceduri de contestare prealabile. Cu toate acestea, și într-o astfel de situație principiul economiei procedurii implică renunțarea la condiția ca reclamantul să fie obligat să formuleze o nouă acțiune, în măsura în care o procedură de contestare nu este indispensabilă. Aceasta este situația atunci când decizia administrativă la care se extinde obiectul cauzei nu reprezintă decât o modificare sau o înlocuire a deciziei împotriva căreia s-a inițiat deja o procedură de contestare. În plus, poziția adoptată de administrație în cadrul procedurilor judiciare trebuie să indice că o contestare nu ar avea succes de cauză.
50.
Mai mult, recurentul susține că, în mod greșit, hotărârea atacată nu recunoaște că decizia implicită de respingere a cererii recurentului din 4 iunie 2003 reprezintă o decizie distinctă, care a făcut obiectul acțiunii în anulare.
51.
Sub acest aspect, hotărârea atacată indică, la punctul 30, că obiectul deciziei implicite de respingere a cererii din 4 iunie 2003 este identic cu cel al Deciziei din 26 iunie 2003, astfel încât și cererea de anulare a primei decizii se confunda cu cererea de anulare a Deciziei din 26 iunie 2003.
52.
Nici această apreciere formulată în hotărârea atacată nu este convingătoare. Obiectul celor două cereri nu este identic. Prin cererea din 4 iunie 2003 recurentul a solicitat restituirea alocației duble pentru creșterea copilului reținute în trecut în mod ilegal. Astfel, cererea respectivă depășește limitele unei simple contestări a Deciziei din 26 iunie 2003, prin care s-a decis deducerea alocației luxemburgheze. Deducerea alocației luxemburgheze fusese deja dispusă prin Deciziile din 22 octombrie 1999 și din 18 septembrie 2000. Cererea din 4 iunie 2003 de restituire a alocației duble pentru creșterea copilului, reținută în trecut, se poate referi și la perioade anterioare datei de 26 iunie 2003, configurând, așadar, un obiect distinct al litigiului.
53.
Primul motiv nu ar justifica totuși anularea hotărârii atacate, deoarece solicitarea privind decizia implicită de respingere a cererii din 4 iunie 2003 era inadmisibilă din alt motiv, fiind formulată în cadrul replicii, cu alte cuvinte tardiv.
2. Cu privire la cererea de despăgubire
54.
Prin al doilea motiv invocat, recurentul susține că cererea sa de reparare a prejudiciului suferit ca urmare a pierderii dobânzilor a fost respinsă ca tardivă prin hotărârea atacată.
55.
Hotărârea atacată menționează la punctul 26 că cererea recurentului de reparare a prejudiciului suferit ca urmare a pierderii dobânzilor calculate la nivelul ratei legale, în formularea din replică, reprezintă o cerere de despăgubire care este necesar să fie introdusă odată cu acțiunea și care, nefiind prezentată decât în replică, trebuie respinsă ca tardivă.
56.
Această concluzie nu este fundamentată din punct de vedere juridic. Este adevărat că, potrivit articolului 21 din Statutul Curții de Justiție, cererea introductivă trebuie să conțină obiectul litigiului, nefiind admisă în principiu formularea ulterioară a unor noi capete de cerere. Cererea de plată a dobânzilor asupra dublei alocații pentru creșterea copilului care trebuie restituită poate fi însă dedusă, prin interpretare, din cerere, ceea ce înseamnă că a fost formulată în termen. Prin cererea introductivă, recurentul solicitase obligarea pârâtului la restituirea totalității sumelor reținute fără temei legal din remunerația sa, majorate cu dobânzile legale. Este adevărat că recurentul nu a solicitat expressis verbis în această cerere plata dobânzilor cu titlu de despăgubiri. Însă acesta nu poate fi un argument decisiv. Capătul de cerere din replică nu va fi considerat astfel o cerere nouă, ci doar o explicitare a cererii inițiale, prezentată corespunzător în cererea introductivă, chiar fără a fi menționată expres ca cerere de despăgubiri. Cererea menționată în replică nu depășește limitele cererii inițiale, ci, dimpotrivă, are o întindere mai restrânsă, deoarece nu menține solicitarea de obligare a Parlamentului European la plata alocației neacordate pentru creșterea copilului.
57.
Această cerere este admisibilă și în privința celorlalte aspecte solicitate. Tribunalul de Primă Instanță a considerat în mod justificat că instanțele comunitare nu sunt în principiu competente să adreseze ordine instituțiilor comunitare; în temeiul articolului 233 CE, în cazul anulării unui act, instituția emitentă este în orice caz obligată să ia toate măsurile impuse de executarea hotărârii.
58.
Cu toate acestea, articolul 91 din statut prevede că, în materia contenciosului funcției publice, în litigiile de natură financiară, Curtea de Justiție este competentă să judece în fond, inclusiv să anuleze sau să modifice măsurile adoptate.
59.
Tribunalul de Primă Instanță oferă răspunsuri diferite cu privire la limita în care, în cadrul litigiilor privind funcția publică, sunt admise cererile de obligare a instituțiilor la plata prestațiilor neacordate, de exemplu, alocațiile familiale sau diurnele (
15
).
60.
Parlamentul European consideră că noțiunea de litigiu de natură financiară trebuie interpretată restrictiv, în sensul că include numai acțiuni în repararea prejudiciului. Prezentul litigiu cu privire la dublarea alocației pentru creșterea copilului nu intră în această categorie, deoarece, în caz de admitere a acțiunii, spre deosebire de acțiunile în repararea prejudiciului, Curtea nu dispune de o marjă de apreciere cu privire la cuantumul sumelor datorate de Parlamentul European, valoarea acestora rezultând direct din prevederile legale.
61.
În orice caz, în măsura în care sunt avute în vedere dobânzile aplicate pentru alocația restantă pentru creșterea copilului, prezenta cauză are ca obiect o cerere de despăgubiri și, prin aceasta, reprezintă un litigiu de natură financiară, chiar și în interpretarea restrânsă propusă de Parlamentul European. Pentru a decide cu privire la acest drept, Curtea trebuie să dispună însă și de competența de a clarifica, cel puțin implicit, chestiunea preliminară a existenței înseși a obligației de plată în sarcina Parlamentului European și, în special, a perioadelor pentru care se impune acordarea retroactivă a dublării alocației pentru creșterea copilului.
62.
În consecință, cererea de obligare a Parlamentului European la repararea prejudiciului suferit ca urmare a pierderii dobânzilor, formulată în replică, este admisibilă.
C — Concluzie intermediară
63.
Astfel cum am precizat, recurentul ar fi avut cel puțin parțial succes de cauză în ceea ce privește primul și al doilea motiv. Cu toate acestea, conform opiniei pe care am exprimat-o cu privire la cel de al treilea motiv, Parlamentul European a dedus în mod justificat prestația luxemburgheză din alocația dublă pentru creșterea copilului. Astfel, hotărârea este fundamentată în ceea ce privește soluția finală. În consecință, se impune respingerea recursului în totalitate.
VI — Cu privire la cheltuielile de judecată
64.
Potrivit articolului 69 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 70 din regulament, în litigiile dintre Comunități și agenții acestora, cheltuielile efectuate de către instituții rămân în sarcina acestora. Cu toate acestea, în temeiul articolului 122 al doilea paragraf din regulament, articolul 70 nu se aplică recursului, precum cel în speță, declarat de un funcționar sau de orice alt agent al unei instituții împotriva acesteia.
65.
Conform articolului 122 al doilea paragraf din Regulamentul de procedură, prin derogare de la articolul 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, Curtea poate dispune ca, în recursurile declarate de funcționari sau de alți agenți ai unei instituții, cheltuielile de judecată să fie repartizate între părți, în măsura impusă de echitate. În prezenta cauză nu se constată argumente de echitate care ar susține o astfel de decizie.
66.
Așadar, în speță devine aplicabilă reglementarea din articolul 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură. Întrucât Parlamentul European a solicitat obligarea recurentului la plata cheltuielilor de judecată, iar acesta a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată aferente recursului.
VII — Concluzie
67.
În consecință, propunem Curții hotărască după cum urmează:
„1)
Respinge recursul.
2)
Obligă recurentul la plata cheltuielilor de judecată aferente recursului.”
(
1
)	Limba originală: germana.
(
2
)	Hotărârea din 25 ianuarie 2006, Weißenfels/Parlamentul European (T-33/04, nepublicată încă în Recueil).
(
3
)	A se vedea Hotărârea Curţii din 9 iunie 1992, Lestelle/Comisia (C-30/91 P, Rec., p. I-3755, punctul 28), şi Ordonanţa din 3 iunie 2005, Killinger/Germania şi alţii (C-396/03 P, Rec., p. I-4967, punctul 12).
(
4
)	Hotărârea din 7 mai 1987, Comisia/Belgia (186/85, Rec., p. 2029).
(
5
)	Hotărârea din 7 mai 1987, Comisia/Germania (189/85, Rec., p. 2061, punctul 12).
(
6
)	În versiunea în limba engleză este utilizat termenul „allowance”. În versiunea în limba franceză este utilizat termenul „allocation”; termenul „allocation” este utilizat şi pentru prestaţia luxemburgheză.
(
7
)	Hotărârea Comisia/Belgia (citată la nota de subsol 4).
(
8
)	Hotărârea Comisia/Germania (citată la nota de subsol 5).
(
9
)	Hotărârea Comisia/Belgia (citată la nota de subsol 4, punctul 30).
(
10
)	Hotărârea Comisia/Belgia (citată la nota de subsol 4, punctul 33).
(
11
)	Concluziile avocatului general Mischo prezentate la 29 ianuarie 1987 în cauza Comisia/Germania (189/85, Rec., p. 2061, punctul I).
(
12
)	Hotărârea Comisia/Germania (citată la nota de subsol 5, punctul 30) şi Hotărârea Comisia/Belgia (citată la nota de subsol 4, punctul 35).
(
13
)	A se vedea, chiar dacă în context diferit, şi Concluziile noastre prezentate la 20 octombrie 2005 în cauza Hosse (Hotărârea din 21 februarie 2006, C-286/03, Rec., p. I-1771, punctul 97).
(
14
)	Hotărârea din 29 septembrie 1987, Fabrique de fer de Charleroi et Dillinger Huttenwerke/Comisia (351/85 şi 360/85, Rec., p. 3639, punctul 11).
(
15
)	Cu privire la admisibilitatea unei asemenea cereri, a se vedea, între altele, Hotărârea Tribunalului din 3 decembrie 1991, Boessen/CES (T-10/90 şi T-31/90, Rec., p. II-1365, obligarea la plata alocaţiilor de creştere şi educare), Hotărârea din 30 noiembrie 1993, Vienne/Parlamentul European (T-15/93, Rec., p. II-1327, obligarea la plata diurnei), Hotărârea din 11 iulie 2000, Skrzypek/Comisia (T-134/99, RecFP., p. I-A-139 şi II-633, obligarea la plata alocaţiilor familiale şi a pensiilor de orfan). Admisibilitatea unui asemenea cereri este susţinută şi de Hotărârea Curţii din 2 octombrie 2001, BEI/Hautem (C-449/99 P, Rec., p. I-6733, punctele 26, 90 şi următoarele).