62023CJ0610
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
3 юли 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Политика относно убежището — Международна закрила — Общи процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила — Директива 2013/32/ЕС — Член 46 — Харта на основните права на Европейския съюз — Член 47 — Право на ефективни правни средства за защита — Изискване за цялостно и ex nunc разглеждане на жалбата — Задължение за лично явяване пред компетентния орган, на който е възложено разглеждането на жалбата — Презумпция за злоупотреба с правото на обжалване — Отхвърляне на жалбата като очевидно неоснователна, без разглеждане по същество — Принцип на пропорционалност“
По дело C‑610/23 [Al Nasiria] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (Първоинстанционен административен съд Солун, Гърция) с акт от 30 юни 2023 г., постъпил в Съда на 3 октомври 2023 г., в рамките на производство по дело
FO
срещу
Ypourgos Metanastefsis kai Asylou,
СЪДЪТ (първи състав),
състоящ се от: F. Biltgen, председател на състава, T. von Danwitz (докладчик), заместник-председател на Съда, изпълняващ функцията на съдия от първи състав, A. Kumin, I. Ziemele и S. Gervasoni, съдии,
генерален адвокат: L. Medina,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за гръцкото правителство, от Z. Chatzipavlou, K. Georgiadis и T. Papadopoulou, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от F. Blanc-Simonetti и A. Katsimerou, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 6 февруари 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася по същество до тълкуването на член 46 от Директива 2013/32/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила (ОВ L 180, 2013 г., стр. 60) във връзка с член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между FO и Ypourgos Metanastefsis kai Asylou (министър на имиграцията и убежището, Гърция) по повод отхвърлянето на молбата за международна закрила, подадена от FO.
Правна уредба
Международното право
3
Член 33 от Конвенцията за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 189, стр. 150, № 2545 (1954), влязла в сила на 22 април 1954 г. и допълнена с Протокола за статута на бежанците, подписан в Ню Йорк на 31 януари 1967 г. и влязъл в сила на 4 октомври 1967 г., озаглавен „Забрана за експулсиране или връщане („rеfоulеmеnt“) на бежанци“, предвижда в параграф 1:
„Никоя договаряща държава няма по какъвто и да е начин да експулсира или връща („refouler“) бежанец до границата на територията, където са били застрашени животът или свободата му по причина на неговата раса, религия, националност, принадлежност към дадена социална група или политически възгледи“.
Правото на Съюза
Директива 2008/115/ЕО
4
Член 7 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (ОВ L 348, 2008 г., стр. 98), предвижда в параграф 4:
„Ако съществува опасност от укриване или ако молбата за законен престой е отхвърлена като явно неоснователна или измамна, или ако засегнатото лице представлява опасност за обществения ред, обществената или националната сигурност, държавите членки могат да се въздържат от предоставяне на срок за доброволно напускане или да предоставят срок, който е по-кратък от седем дни“.
5
Член 11, параграф 1 от тази директива гласи:
„Решенията за връщане се придружават от забрана за влизане:
а)
ако не е предоставен срок за доброволно напускане; или
б)
ако задължението за връщане не е било изпълнено.
В останалите случаи решенията за връщане могат да бъдат придружени от забрана за влизане“.
Директива 2011/95/ЕС
6
Член 2 от Директива 2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила (ОВ L 337, 2011 г., стр. 9) гласи:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
г)
„бежанец“ означава гражданин на трета държава, който поради основателни опасения от преследване, основано на раса, религия, националност, политическо мнение или принадлежност към определена социална група се намира извън държавата, чийто гражданин е, и който не може или поради тези опасения не желае да се обърне за закрила към тази държава, или лице без гражданство, което, като се намира по горепосочените причини извън държавата на предишното си обичайно пребиваване, не може или поради такива опасения не желае да се завърне в нея, и по отношение на което не се прилага член 12;
[…]
е)
„лице, което отговаря на условията за субсидиарна закрила“ означава гражданин на трета държава или лице без гражданство, които не отговарят на условията за бежанец, но за които има сериозни основания да се смята, че ако бъдат изпратени обратно в държавата на произход, или в случай на лице без гражданство — в държавата на предишното му обичайно пребиваване, биха били изложени на реална опасност от тежки посегателства по смисъла на член 15, и по отношение на които не се прилага член 17, параграфи 1 и 2, и които не могат или поради такава опасност не желаят да получат закрилата на тази държава;
[…]“.
7
Член 4 от тази директива е озаглавен „Оценяване на фактите и обстоятелствата“ и предвижда:
„1.   Държавите членки могат да преценят, че е задължение на молителя да представи във възможно най-кратък срок всички необходими елементи в подкрепа на своята молба за международна закрила. Държавата членка следва да оцени, в сътрудничество с молителя, елементите, свързани с молбата.
[…]
3.   Оценяването на молбата за международна закрила следва да бъде извършено за всеки отделен случай, като се вземат под внимание следните елементи:
а)
всички относими факти, свързани с държавата на произход в момента на вземането на решение по молбата, включително законите и подзаконовите актове на държавата на произход, както и начинът на тяхното прилагане;
б)
относими декларации и документи, представени от молителя, включително и информация, позволяваща да се определи дали молителят е бил или би могъл да бъде обект на преследване или на тежки посегателства;
в)
индивидуалното положение и личните обстоятелства относно молителя, включително и фактори като неговото минало, пол и възраст, за да може да се определи, въз основа на личните обстоятелства относно молителя, дали действията, на които той е бил или рискува да бъде изложен, биха могли да бъдат считани за преследване или за тежки посегателства;
[…]
5.   Когато държавите членки прилагат принципа, съгласно който молителят има задължение да обоснове молба за международна закрила, и когато определени аспекти на неговите декларации не са подкрепени с документи или други доказателства, тези аспекти не изискват потвърждение, когато са изпълнени следните условия:
а)
молителят е положил реални усилия да обоснове своята молба;
б)
всички относими елементи, с които молителят разполага, са били представени и е било дадено задоволително обяснение за липсата на останалите относими елементи;
в)
декларациите на молителя са преценени за непротиворечиви и достоверни и не влизат в разрез с наличната и относима към неговия случай обща и конкретна информация;
г)
молителят е подал молбата си за международна закрила във възможно най-ранния момент, освен ако молителят може да посочи определени причини за това, че не го е направил; и
д)
общата достоверност на твърденията на молителя е установена“.
Директива 2013/32
8
Съображения 18, 23, 25, 43 и 50 от Директива 2013/32 гласят:
„(18)
В интерес едновременно и на държавите членки, и на търсещите международна закрила е по молбите за международна закрила да бъде вземано решение възможно най-бързо, без това да засяга точността и пълнотата на тяхното разглеждане.
[…]
(23)
В процедурите по обжалване и при определени условия на кандидатите следва да бъде осигурена безплатна правна помощ и представителство от лица, които имат право да ги предоставят съгласно националното законодателство. Освен това, на всички етапи от процедурата кандидатите следва да имат правото да се консултират на собствени разноски с правни съветници или консултанти, допуснати или които имат необходимото разрешение да извършват такава дейност съгласно националното законодателство.
[…]
(25)
В интерес на правилното определяне на лицата, които се нуждаят от закрила като бежанци по смисъла на член 1 от [Конвенцията за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г.,] или като лица, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, всеки кандидат следва да има ефективен достъп до процедурите, възможност да сътрудничи и да влиза във връзка по подходящия начин с компетентните органи, за да представи съответните факти по своя случай, както и да разполага с достатъчни процедурни гаранции за разглеждане на молбата му на всички етапи на процедурата. Междувременно процедурата по разглеждане на молбата му за международна закрила следва да осигури по принцип на кандидата поне правото да остане, докато случаят е висящ пред решаващия орган, […] да има право на точно съобщаване за решението и фактическите и правните мотиви на решението, да има право на правен или друг съветник, както и право да бъде информиран за правното си положение в решителните етапи на процедурата на език, който той разбира или за който има разумни основания да се счита, че той разбира, както и, в случай на неблагоприятно решение, да има право на ефективна защита пред съд.
[…]
(43)
Държавите членки разглеждат всички молби по същество, т.е. извършват преценка дали съответният кандидат отговаря на условията за международна закрила в съответствие с Директива [2011/95], освен ако настоящата директива разпорежда противното, а именно в случаите, когато може с основание да се предположи основателно, че другата страна ще пристъпи към разглеждането или ще даде достатъчна закрила. […]
[…]
(50)
Съгласно един от основните принципи на правото на Съюза, решенията по молба за международна закрила, решенията за отказ от повторно откриване на процедурата по разглеждане на молбата, след като това разглеждане е било прекратено, и решенията за отнемане на статут на бежанец или на лице под субсидиарна закрила следва да могат ефективно да бъдат обжалвани пред съответния съд“.
9
Член 2 от Директива 2013/32 е озаглавен „Определения“ и предвижда:
„За целите на настоящата директива:
[…]
е)
„решаващ орган“ означава всеки квазисъдебен или административен орган в държава членка, който е компетентен за разглеждането на молбите за международна закрила и който е компетентен да вземе решение като първа инстанция по такива случаи;
[…]“.
10
Член 28 от тази директива е озаглавен „Процедура при негласно оттегляне на молба или отказ от нея“ и предвижда в параграфи 1 и 2:
„1.   Когато съществува сериозно основание да се счита, че кандидатът негласно е оттеглил молбата си или негласно се е отказал от нея, държавите членки гарантират, че решаващият орган взима решение за прекратяване на разглеждането на молбата или, при условие че решаващият орган смята молбата за неоснователна след подходящото ѝ разглеждане по същество в съответствие с член 4 от Директива [2011/95] я отхвърля.
Държавите членки могат да допуснат, че кандидатът негласно е оттеглил молбата си за международна закрила или се е отказал от нея, по-конкретно когато се установи, че:
а)
той не отговаря на исканията да предостави информация по същество за своята молба по смисъла на член 4 от Директива [2011/95] или не се е явил на личното интервю в съответствие с членове 14—17 от настоящата директива, освен ако кандидатът представи в разумен срок доказателство, че отсъствието му е било по независещи от него обстоятелства;
б)
той е избягал или е напуснал без разрешение мястото, където живее, или е бил задържан, без да се свърже с компетентния орган в разумен срок, или не е спазил в разумен срок задължението си да се явява редовно пред органите или други задължения за контакт, освен ако кандидатът не докаже, че това се дължи на обстоятелства извън неговия контрол.
Държавите членки могат да определят срокове или да изготвят насоки за целите на прилагането на настоящите разпоредби.
2.   Държавите членки гарантират, че кандидатът, който се явява отново пред компетентния орган, след като е било взето решение за прекратяване на разглеждането по силата на параграф 1 от настоящия член, има право да поиска повторно отваряне на неговия случай или да подаде нова молба, която не подлежи на процедурата, посочена в членове 40 и 41.
Държавите членки могат да предвидят краен срок с продължителност поне девет месеца, след изтичането на който случаят на кандидата не може да бъде повторно отварян, или новата молба може да бъде разглеждана като последваща молба и да се прилага процедурата, посочена в членове 40 и 41. Държавите членки могат да предвидят случаят да може да бъде повторно отварян само веднъж.
Държавите членки гарантират, че подобно лице не се експулсира в нарушение на принципа на забрана за връщане.
Държавите членки могат да разрешат на решаващия орган да поднови разглеждането от етапа, на който то е било прекратено“.
11
Член 31 от Директива 2013/32 е озаглавен „Процедура по разглеждане“ и предвижда в параграф 8:
„Държавите членки могат да предвидят ускоряване на процедура по разглеждане в съответствие с основните принципи и гаранции по глава II и/или нейното извършване на границата [или в транзитните зони] в съответствие с член 43, ако:
а)
кандидатът, при подаване на своята молба и излагането на фактите, е повдигнал въпроси, които нямат отношение към разглеждането на това дали кандидатът отговаря на условията за лице, на което е предоставена международна закрила по силата на Директива [2011/95]; или
б)
кандидатът идва от сигурна страна на произход по смисъла на настоящата директива; или
в)
кандидатът е заблудил органите, като е предоставил невярна информация или документи или е скрил информация или документи по отношение на своята самоличност и/или националност, които могат да имат отрицателно отражение за решението; или
г)
когато има вероятност кандидатът злонамерено да е пристъпил към унищожаване или подправяне на лични или пътни документи, които биха помогнали за установяването на неговата самоличност или националност; или
д)
кандидатът е представил очевидно непоследователна и противоречаща, очевидно невярна или недостоверна информация, която противоречи на проверена в достатъчна степен информация за страната на произход, и това прави неговата молба неубедителна по отношение на това дали отговаря на условията за лице, на което е предоставена международна закрила по силата на Директива [2011/95]; или
е)
кандидатът е внесъл последваща молба за международна закрила, която не е допустима в съответствие с член 40, параграф 5; или
ж)
кандидатът подава молба единствено с цел да забави или да затрудни изпълнението на предходно или предстоящо решение, което би довело до неговото репатриране; или
з)
кандидатът е влязъл незаконно или е удължил незаконно своя престой на територията на държавата членка и без уважителна причина не се е явил пред органите или не е подал молба за международна закрила възможно най-скоро, предвид обстоятелствата, свързани с неговото влизане; или
и)
кандидатът отказва да спазва задължението да даде пръстови отпечатъци […]; или
й)
може да има сериозни причини, поради които да се смята, че кандидатът представлява опасност за националната сигурност или обществения ред на държавата членка; или кандидатът е бил принудително изгонен поради сериозни причини, свързани с националната сигурност или обществения ред по националното право“.
12
Член 32 от Директива 2013/32 е озаглавен „Неоснователни молби“ и предвижда:
„1.   Без да се засяга член 27, държавите членки могат да счетат определена молба за неоснователна, ако решаващият орган установи, че кандидатът не отговаря на условията за международна закрила съгласно Директива [2011/95].
2.   В случаите на неоснователна молба, в които се прилагат някои от обстоятелствата, които са изброени в член 31, параграф 8, държавите членки могат също така да приемат определена молба като очевидно неоснователна, когато тя е определена като такава в националното законодателство“.
13
Член 46 от Директива 2013/32 е озаглавен „Право на ефективна защита“ и гласи следното:
„1.   Държавите членки гарантират, че кандидатите разполагат с право на ефективна защита пред съд срещу следното:
а)
решение относно тяхната молба за международна закрила, включително за решение, с което:
i)
се установява, че молбата е неоснователна във връзка със статут на бежанец и/или статут на лице под субсидиарна закрила;
ii)
се установява, че молбата е недопустима съгласно член 33, параграф 2;
iii)
е взето на границата или в транзитни зони на държава членка, както е описано в член 43, параграф 1;
iv)
не провежда разглеждане съгласно член 39;
б)
отказ от повторно откриване на процедурата по разглеждане на молбата, след като това разглеждане е било прекратено съгласно членове 27 и 28;
в)
решение за отнемане на международна закрила съгласно член 45.
[…]
3.   С цел спазване на разпоредбите на параграф 1 държавите членки гарантират, че ефективната защита предвижда цялостно и ex nunc разглеждане на фактите и правните въпроси, включително, когато е приложимо, разглеждане на нуждите от международна закрила съгласно Директива [2011/95], най-малкото в процедури по обжалване пред първоинстанционен съд.
4.   Държавите членки предвиждат разумни срокове и други необходими правила, за да може кандидатът да упражни своето право на ефективна защита съгласно параграф 1. Сроковете не може да правят невъзможно или прекалено трудно упражняването на това право.
Държавите членки могат също да предвидят преразглеждане ex officio на решения, взети съгласно член 43.
5.   Без да се засягат разпоредбите на параграф 6, държавите членки позволяват на кандидатите да останат на територията, докато изтече срокът, в който те упражнят правото си на ефективна защита, и когато това право е упражнено в рамките на този срок в очакване на резултата от защитата.
6.   В случай на решение
а)
дадена молба да се счита за очевидно неоснователна в съответствие с член 32, параграф 2 или за неоснователна след разглеждане в съответствие с член 31, параграф 8, освен в случаите, когато тези решения се основават на обстоятелствата, посочени в член 31, параграф 8, буква з);
б)
дадена молба да се счита за недопустима съгласно член 33, параграф 2, буква а), б) или г);
в)
да бъде отхвърлено възобновяване на процедурата на кандидата, след като тя е била прекратена съгласно член 28; или
г)
молбата да не бъде разглеждана или напълно разглеждана съгласно член 39;
съдът има правомощие да постанови по искане на въпросния кандидат или ex officio дали кандидатът може да остане на територията на държавата членка, ако от това решение произтича прекратяване на правото на кандидата да остане в държавата членка и когато в такива случаи националното право не предвижда право за оставане в държавата членка до приключване на процедурата по защитата.
[…]
11.   Държавите членки могат също така да определят в националното си законодателство условията, при които може да се счита, че един кандидат е оттеглил негласно средството за защита съгласно параграф 1 или негласно се е отказал от него, заедно с правила за процедурата, която се прилага в такъв случай“.
Гръцкото право
Закон 3907/2011
14
Съгласно член 22, параграф 4 от Nomos 3907/2011, Idrysi Ypiresias Asylou kai Ypiresias Protis Ypodochis, prosarmogi tis ellinikis nomothesias pros tis diatakseis tis Odigias 2008/115/EK schetika me tous koinous kanones kai diadikasies sta krati-meli gia tin epistrofi ton paranomos diamenonton ypikoon triton choron kai loipes diatakseis (Закон № 3907/2011 за създаване на Служба по предоставяне на убежище и на Служба по първи прием, транспониране в гръцкото законодателство на Директива [2008/115] и други разпоредби) (FEK A’ 7/26.1.2011), който е озаглавен „Доброволно напускане“:
„Ако съществува опасност от укриване или ако гражданинът на трета държава представлява опасност за обществената сигурност, обществения ред или националната сигурност […], или ако молбата за законен престой е била отхвърлена като явно неоснователна или представляваща злоупотреба, конкретно компетентните органи не предоставят какъвто и да било срок за доброволно напускане“.
Закон 4375/2016
15
С член 4, параграф 1 от Nomos 4375/2016, Organosi kai leitourgia Ypiresias Asylou, Archis Prosfygon, Ypiresias Ypodochis kai Taftopoiisis systasi Genikis Grammateias Ypodochis, prosarmogi tis Ellinikis Nomothesias pros tis diatakseis tis Odigias 2013/32/EE tou Evropaikou Koinovouliou kai tou Symbouliou „schetika me tis koines diadikasies gia ti chorigisi kai anaklisi tou kathestotos diethnous prostasias (anadiatyposi)“ (L 180/29.6.2013), diatakseis gia tin ergasia dikaiouchon diethnous prostasias kai alles diatakseis (Закон 4375/2016 относно структурата и функционирането на Службата по предоставяне на убежище, на Органа по жалбите и Службата за прием и установяване на самоличността, създаването на генерален секретариат за прием, транспонирането в гръцкото законодателство на [Директива 2013/32], разпоредби относно заетостта на лицата, ползващи се с международна закрила, и други разпоредби) (FEK A’ 51/3.4.2016), и последващо изменение със Закон 4399/2016 (наричан по-нататък „Закон 4375/2016“), с цел да се гарантира правото на ефективна защита, закрепено в член 46 от тази директива, се създават независими комисии по жалбите със седалище в Атина и с териториална компетентност за цялата Гърция. Те имат за задача да разглеждат жалбите на кандидатите за международна закрила, с цел да преразгледат от правна гледна точка и по същество решенията на Ypiresia Asylou (Служба по предоставяне на убежище, Гърция), с които се отхвърлят подадените от тях молби на първа инстанция.
Закон 4636/2019
16
Nomos 4636/2019 peri diethnous prostasias kai alles diatakseis (Закон № 4636/2019 относно международната закрила и други разпоредби) (FEK A’ 169/1.11.2019), в приложимата към спора в главното производство редакция (наричан по-нататък „Закон 4636/2019“), транспонира Директива 2013/32 в гръцкия правен ред.
17
Член 78, параграфи 3 и 9 от този закон предвижда:
„3.   Кандидатите са длъжни незабавно да се явят лично пред приемащите органи, за да подадат молба за международна закрила, както и по всяко време, ако бъдат призовани пред компетентните органи в съответствие с тази част от този закон. […] При личното си явяване те могат да бъдат подпомагани от адвокати — процесуални представители, както и от други специално упълномощени представители в съответствие с член 71, параграф 1. Задължението за лично явяване на всеки етап от процедурата по разглеждане на молбата или жалбата не отпада поради присъствието на лицата, посочени в предходния параграф. Чрез дерогация следните разпоредби се прилагат конкретно към заседанията за разглеждане на жалби пред независимите комисии по жалбите:
a)
Когато кандидатите пребивават в центрове за прием или настаняване, те не са длъжни да се явяват лично. В тези случаи кандидатите могат да бъдат представлявани от адвокати — процесуални представители, или от специално упълномощени представители, или от други лица, упълномощени в съответствие с член 71, параграф 1, или по всякакъв подходящ начин и най-късно в деня преди заседанието да представят на органа, разглеждащ жалбите, удостоверение от ръководителя на центъра за прием или настаняване. Това удостоверение трябва да посочва, че кандидатите действително пребивават в центъра за прием или настаняване към датата на искането за издаване на удостоверение. Тази дата не може да бъде по-ранна от три (3) дни от датата на заседанието за разглеждане на жалбата.
b)
Когато на кандидатите са наложени ограничения за движение или задължение за пребиваване на определено място в съответствие с член 45, те не са длъжни да се явяват лично. В тези случаи кандидатите могат да бъдат представлявани от адвокати — процесуални представители, или от специално упълномощени представители, или от други лица, упълномощени в съответствие с член 71, параграф 1, или по всякакъв подходящ начин и най-късно в деня преди заседанието да представят на органа, разглеждащ жалбите, удостоверение от полицейското управление или центъра за обслужване на граждани в населеното място, където пребивават, удостоверяващо, че са се явили лично на датата на искането за издаване на удостоверение. Тази дата не може да бъде по-ранна от два (2) дни от датата на заседанието за разглеждане на жалбата. Ако удостоверенията по букви а) и b) не достигнат до органа, разглеждащ жалбите, се счита, че кандидатът негласно е оттеглил жалбата си в съответствие с разпоредбите на член 81 от настоящия закон.
В случай на форсмажорни обстоятелства, като тежко заболяване, тежка физическа инвалидност или непреодолимо препятствие, което не позволява на кандидата да се яви лично, задължението за лично явяване не се прилага за срока на действие на форсмажорните обстоятелства. В такъв случай кандидатът трябва да подаде молба, в която да посочи обстоятелствата, представляващи форсмажорни обстоятелства или непреодолимо препятствие, които го възпрепятстват да се яви лично, като тази молба трябва да бъде надлежно подкрепена с писмени доказателства и сертификати или удостоверения от съответната публична служба. Ако бъдат установени горепосочените случаи на форсмажорни обстоятелства или непреодолимо препятствие и при условие че кандидатът се яви лично пред компетентните органи, последиците от неявяването му по смисъла на настоящия параграф отпадат.
[…]
9.   В случай на нарушение на посоченото в предходните параграфи задължение за сътрудничество с компетентните органи, и по-специално ако заинтересованото лице не контактува със или не оказва съдействие на органите с оглед установяване на необходимите за разглеждането на молбата елементи, възпрепятствайки по този начин правилното протичане на процедурите по разглеждане на молбата за международна закрила, посочената молба или жалба се счита за негласно оттеглена в съответствие с разпоредбите на член 81 от настоящия закон“.
18
Член 81 от посочения закон гласи:
„1.   Когато съществува сериозно основание да се счита, че кандидатът негласно е оттеглил молбата си, органите, които са компетентни да се произнесат, пристъпват към подходящо разглеждане на молбата по същество, в съответствие с член 4 от настоящия закон, въз основа на информацията, с която разполага службата, и ако тези органи счетат, че молбата е неоснователна, я отхвърлят. Когато не е възможно подходящо разглеждане на молбата по същество въз основа на информацията, с която разполага службата, и в съответствие с предходния параграф, компетентните органи преустановяват разглеждането на молбата и издават решение за прекратяване. С решението за прекратяване на разглеждането на молбата за международна закрила се разпорежда едновременно с това и връщането на кандидата в съответствие с разпоредбите на Закон 3907/2011 и на Закон 3386/2005. Посочените по-горе актове се съобщават в съответствие с разпоредбите на член 82 от настоящия закон.
2.   Счита се, че е налице негласно оттегляне по-специално когато се установи, че кандидатът:
a)
не отговаря на исканията да предостави информация по същество за своята молба […]; или
b)
не се е явил на лично интервю или на заседание пред [независимата] комисия по жалбите в съответствие с членове 77 и 97 от настоящия закон, въпреки че е бил надлежно призован; или
c)
е избягал от мястото, където е бил задържан […];
d)
е напуснал мястото, където живее, без разрешение или без да уведоми за това компетентните органи, когато е имал такова задължение, или е напуснал страната, без да е получил разрешение за това от компетентните приемащи органи; или
e)
не е изпълнил задълженията си по член 78 от настоящия закон или не е спазил задължението си да се явява редовно пред органите, или други задължения за контакт, […]; или
f)
не се е явил, за да поднови картата си на кандидат за международна закрила [най-късно] в деня след датата на изтичането ѝ, в съответствие с член 70; или
g)
не сътрудничи на органите в нарушение на задължението си за сътрудничество по член 78;
[…]
3.   Съгласно член 92 от настоящия закон кандидатът може да обжалва пред независимите комисии по жалбите решенията за отхвърляне, посочени в параграф 1 от настоящия член.
4.   Когато е издадено решение за прекратяване по смисъла на параграф 1, кандидатът има право в срок от девет (9) месеца, считано от датата на решението за прекратяване, да поиска еднократно от издаващия орган продължаване на процедурата по разглеждане на неговия случай или правото да подаде нова молба, която не попада в обхвата на процедурата [по последващите молби], посочена в член 89. Кандидатът не се експулсира от страната и не се изпълнява никакво решение за връщане, докато не бъде взето окончателно решение по тази молба“.
19
Член 92 от Закон № 4636/2019 е озаглавен „Право на обжалване“ и предвижда в параграфи 1 и 4:
„1.   Кандидатът има право да подаде пред органа, на който е възложено разглеждането на жалбите, посочен в член 4 от Закон 4375/2016, жалба по административен ред по член 7, параграф 5 от Закон 4375/2016:
a)
срещу решение за отхвърляне на молба за международна закрила като неоснователна в рамките на обикновената процедура или за отнемане на статут на международна закрила, както и срещу решение за предоставяне на статут на международна закрила в частта, в която се отказва да се признае качеството на бежанец на кандидата, в срок от тридесет (30) дни, считано от съобщаването на решението или от датата, на която се счита, че жалбоподателят е узнал за него, в съответствие с член 82, параграф 5;
b)
срещу решение за отхвърляне на молба за международна закрила като недопустима или за отхвърляне на молбата в рамките на ускорена процедура […];
[…]
4.   Ако жалбата бъде отхвърлена, кандидатът се задържа — освен ако не е непридружено непълнолетно лице — в център за задържане преди заминаването, до извършването на репатрирането му или до окончателното удовлетворяване на молбата му. Подаването на последваща молба и/или на жалба за отмяна, и/или на жалба за спиране на изпълнението не води по право до отмяна на задържането“.
20
Съгласно член 95, параграф 1 от този закон:
„Когато е подадена жалба, компетентният приемащ орган уведомява същия ден кандидата за датата, на която ще бъде проведено заседание по тази жалба“.
21
Член 97, параграф 2 от посочения закон предвижда:
„В производството пред независимите комисии по жалбите жалбоподателят се явява задължително лично или чрез адвокат — процесуален представител, при спазване на член 78, параграф 3. Когато кандидатът не се яви лично или не изпрати удостоверението, посочено в член 78, параграф 3, се счита, че е подал жалбата с единствената цел да забави или възпрепятства изпълнението на предходно или предстоящо решение за експулсиране или за репатриране от страната по всякакъв друг начин, и жалбата му се отхвърля като очевидно неоснователна“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
22
На 28 февруари 2019 г. FO, който е иракски гражданин, подава молба за международна закрила до Perifereiako Grafeio Asylou Samou (Регионална служба по предоставяне на убежище Самос, Гърция), с мотива, че животът му е бил застрашен в страната му на произход.
23
По време на интервю, проведено на 24 февруари 2020 г. в Perifereiako Grafeio Asylou Thessalonikis (Регионална служба по предоставяне на убежище Солун, Гърция), FO уточнява, че е имал романтична връзка с млада жена, поради което е бил нападнат и ранен с огнестрелно оръжие от член на семейството на тази жена. FO съобщава за инцидента на полицията, но не са предприети никакви действия. Тъй като след посочения инцидент е продължил да има връзка с тази жена, племето e взело решение FO да бъде убит. По време на административното производство по разглеждане на молбата му за международна закрила FO представя документ с дата 1 октомври 2018 г., който според приложения към него неофициален превод е адресиран до „всички племена и [с който] се разпорежда смъртта му поради лошо поведение спрямо тях“.
24
С решение от 18 май 2020 г. регионалната служба по предоставяне на убежище в Солун отхвърля молбата за международна закрила на FO с мотива, че твърденията му относно връзката му с млада жена и причините, които са го принудили да напусне страната си, са ненадеждни. Документът от 1 октомври 2018 г., за който се твърди, че разпорежда смъртта на FO, не е приет като убедително доказателство поради неясния характер на направените в него изявления и поради невъзможността да се провери тяхната автентичност.
25
На 27 август 2021 г. FO подава със съдействието на упълномощен адвокат жалба срещу това решение пред 3-ата независима комисия по жалбите. При подаването на тази жалба той е уведомен, първо, че датата, определена за разглеждането ѝ, е 11 октомври 2021 г., второ, че процедурата по разглеждане на този вид жалби по принцип е писмена, но ако бъде призован да бъде изслушан устно, ще бъде уведомен най-малко десет работни дни преди датата на разглеждане на жалбата му, и трето, че дори да не бъде призован за заседанието, във всички случаи на датата за разглеждането на жалбата в 9,30 ч. е длъжен да се яви лично пред тази комисия, освен ако пребивава законно в център за прием и установяване на самоличността или му е наложена мярка за ограничение на движението или за пребиваване на място извън област Атика (Гърция).
26
FO не се явява лично пред 3-ата независима комисия по жалбите на датата на заседанието за разглеждане на жалбата му. Поради това, след като установява, че FO не се намира в център за прием и установяване на самоличността, че не му е била наложена каквато и да било мярка за ограничение на движението и че не изглежда също да са били налице форсмажорни обстоятелства, които да правят невъзможно явяването му на заседанието, тази комисия отхвърля жалбата като очевидно неоснователна, без да я разглежда по същество, въз основа на член 97, параграф 2 от Закон № 4636/2019. Освен това в съответствие с член 22, параграф 4 от Закон № 3907/2011 тя налага мярка за връщане без срок за доброволно напускане на страната.
27
FO подава пред запитващата юрисдикция Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (Първоинстанционен административен съд Солун, Гърция) жалба за отмяна на това решение, като твърди, че 3-ата независима комисия по жалбите незаконосъобразно е отхвърлила жалбата му с единствения мотив, че е отсъствал от заседанието по разглеждането ѝ, и без да разгледа в достатъчна степен нейната основателност, въпреки че той не е могъл да се яви на заседанието поради икономически затруднения, които са му попречили да стигне до Атина (Гърция) от Солун, където пребивава.
28
В самото начало запитващата юрисдикция отбелязва, че независимите комисии по жалбите са създадени с член 4, параграф 1 от Закон 4375/2016, за да се гарантира правото на ефективна защита, закрепено в член 46 от Директива 2013/32 и в член 47 от Хартата, в полза на лицата, за които се отнасят решенията, с които се отказва исканата международна закрила. Тя счита, че с оглед на съдебната практика, установена с решение от 31 януари 2013 г., D. и A. (C‑175/11, EU:C:2013:45), тези комисии представляват „съд“ по смисъла на член 46 от тази директива.
29
След това уточнение запитващата юрисдикция иска да се установи дали предвиденото в националното законодателство задължение за лично явяване пред посочените комисии и последиците от неизпълнението на това задължение са съвместими с член 46 от Директива 2013/32 и при липсата на специално правило в тази директива, уреждащо явяването на кандидатите за международна закрила пред сезирания съдебен орган, с принципите на равностойност и ефективност.
30
В това отношение тя отбелязва, на първо място, че член 46, параграфи 1 и 3 от Директива 2013/32 изисква съдът, сезиран от кандидат за международна закрила, да извърши цялостно и ex nunc разглеждане на фактите и правните въпроси, което разглежданото в главното производство национално законодателство не гарантира, когато кандидатът не се яви лично пред независимите комисии по жалбите, тъй като в този случай жалбата ще бъде отхвърлена като очевидно неоснователна, без да бъде разгледана по същество.
31
На второ място, запитващата юрисдикция иска да се установи дали за целите на прилагането на принципа на равностойност производството пред такива комисии трябва да се сравни с производството, предвидено пред други административни органи, сезирани с жалби по административен ред, или с производството, приложимо по жалби по същество или по жалби за отмяна пред административен съд. Тя уточнява, че в нито един от тези два случая заинтересованото лице не е длъжно да се яви лично при разглеждането на жалбата му, а може да бъде представлявано по-специално от упълномощен адвокат.
32
Що се отнася, на трето място, до принципа на ефективност, запитващата юрисдикция отбелязва, че член 97, параграф 2 от Закон № 4636/2019 има за цел да позволи на независимите комисии по жалбите да се уверят, че кандидатите за международна закрила все още се интересуват от резултата от своята жалба и все още се намират на гръцка територия, за да се избегне разглеждането по същество на молби, които са станали безпредметни за тези кандидати, и да се ускори разглеждането на останалите жалби. Тази юрисдикция обаче иска да се установи дали тази разпоредба, като задължава кандидатите, които не попадат в обхвата на някое от изключенията по член 78, параграф 3 от този закон, да отидат от което и да е място в Гърция до седалището на тези комисии в Атина, без да могат да бъдат представлявани от адвокат или друго лице, и като предвижда презумпция за злоупотреба с правото на обжалване в случай на неспазване на това процесуално задължение, не прави невъзможно или прекомерно трудно прилагането на правото на Съюза и не налага непропорционална тежест на посочените кандидати.
33
В това отношение запитващата юрисдикция изтъква, че докато член 97, параграф 2 от Закон 4636/2019 предвижда в такива случаи отхвърлянето на жалбата като очевидно неоснователна, Директива 2013/32 предвижда възможност за държавите членки да установят презумпция за негласно оттегляне на молбата за международна закрила в случай на неизпълнение на някое от предвидените в тази директива задължения за предоставяне на отговор на органите. Всъщност съгласно посочената директива отхвърлянето на такава молба като очевидно неоснователна предполагало тя да бъде най-малкото неоснователна.
34
Освен това съгласно член 7, параграф 4 и член 11, параграф 1, буква а) от Директива 2008/115 отхвърлянето на такава молба като явно неоснователна би попречило на предоставянето на срок за доброволно напускане и освен това би довело до налагане на забрана за влизане на гражданина на трета страна. Освен това, макар член 46, параграф 11 от Директива 2013/32 да предвижда, че държавите членки могат да определят условията, при които може да се счита, че един кандидат за международна закрила е оттеглил негласно средството за защита или негласно се е отказал от него, заедно с правила за процедурата, която се прилага в такъв случай, тази директива не съдържала никаква разпоредба относно възможността за отхвърляне на жалби като очевидно неоснователни.
35
При тези обстоятелства Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (Първоинстанционен административен съд Солун) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Може ли, като се има предвид важността на обжалването съгласно член 46 от Директива 2013/32, законодателят да изведе презумпция за злоупотреба с подаването на жалбата и следователно да предвиди възможността тя да бъде отхвърлена като очевидно неоснователна без цялостно и ex nunc разглеждане на делото (което също така води до непредоставяне на срок за доброволно напускане по смисъла на член 22, параграф 4 от Закон № 3907/2011 и член 7 от Директива 2008/115), поради това, че кандидатът [за международна закрила] не се е явил лично пред комисията, която е разгледала случая?
2)
а)
Ако се приеме, че въпросът попада в обхвата на принципа на процесуална автономия на държавите членки, при разглеждането на принципа на равностойност следва ли като подобни национални процесуални правила да се възприемат тези, които уреждат производствата пред административните комисии, сезирани с жалби по административен ред съгласно националното право, или процесуалните правила, които уреждат подаването на жалба по същество (или на жалба за отмяна) пред административните съдилища?
б)
Съвместимо ли е задължението за лично явяване (или за изпращане на удостоверението по член 78, параграф 3 от Закон № 4636/2019 в случаите, когато това е предвидено) с принципа на ефективност на правото на Съюза, и по-специално с ефективното упражняване на правото на ефективна защита? В този контекст от значение ли е също, от една страна, че презумпцията за злоупотреба с правото на обжалване, предвидена в член 97, параграф 2 от Закон № 4636/2019, съответства на изводите от общия опит, а от друга страна, че при разглеждането (на първа инстанция) на молбите за международна закрила същото поведение води до презумпция за негласно оттегляне, а не до отхвърляне на молбата като очевидно неоснователна?“.
По преюдициалните въпроси
Предварителни съображения
36
Доколкото запитващата юрисдикция иска да се установи съвместимостта на националното законодателство, с което се транспонира член 46 от Директива 2013/32, който предвижда процедури за обжалване на решенията на органа, компетентен да се произнася като първа инстанция по молбите за международна закрила, най-напред следва да се провери дали независимите комисии по жалбите, квалифицирани като „квазисъдебни“ органи в изложението на мотивите към член 86 от Закон 4399/2016 за изменение на Закон 4375/2016, създадени с член 4, параграф 1 от последния закон, могат да се считат за „съдилища“ по смисъла на член 46, параграф 1 от тази директива, позволяващи да се гарантира правото на ефективна защита.
37
В това отношение запитващата юрисдикция уточнява, че макар независимите комисии по жалбите да не се считат за съдилища по смисъла на националния правен ред, те упражняват съдебни правомощия, което не може да бъде поставено под въпрос от факта, че техните актове могат да бъдат предмет на жалба за отмяна пред компетентните административни съдилища, чиито решения включват задължение за изпълнение.
38
Най-напред следва да се отбележи, че член 46, параграф 1 от Директива 2013/32 предвижда, че държавите членки гарантират, че кандидатите за международна закрила разполагат с право на ефективна защита пред съд срещу различни актове, свързани с техните молби за международна закрила, сред които по-специално са решенията за отхвърляне на такива молби като неоснователни. Впрочем, както се посочва в съображение 50 от Директива 2013/32, съгласно един от основните принципи на правото на Съюза решенията по-специално по молба за международна закрила следва да могат ефективно да бъдат обжалвани пред съответния съд.
39
В това отношение, за да определи дали даден орган представлява „съд“ за целите на упражняването на правото на ефективна защита срещу решенията на решаващия орган по смисъла на Директива 2005/85/ЕО на Съвета от 1 декември 2005 година относно минимални норми относно процедурата за предоставяне или отнемане на статут на бежанец в държавите членки (ОВ L 326, 2005 г., стр. 13; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 242), Съдът се позовава на същите критерии като изложените за преценката дали запитващ орган притежава качеството на „юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС (вж. в този смисъл решение от 31 януари 2013 г., D. и A., C‑175/11, EU:C:2013:45, т. 83 и цитираната съдебна практика), като се има предвид, че в съображение 27, първо изречение от тази директива изрично се споменава „съд по смисъла на член [267 ДФЕС]“. Фактът, че съображение 50 от Директива 2013/32 не съдържа такова позоваване, не променя тази преценка.
40
Следователно съгласно постоянната практика на Съда, за да се прецени дали даден компетентен орган притежава качеството на „юрисдикция“, следва да се вземат предвид съвкупност от обстоятелства, а именно дали органът е законоустановен, дали е постоянно действащ, дали юрисдикцията му е задължителна, дали производството е състезателно, дали той прилага правни норми и дали е независим (вж. в този смисъл решения от 17 септември 1997 г., Dorsch Consult, C‑54/96, EU:C:1997:413, т. 23, и от 7 май 2024 г., NADA и др., C‑115/22, EU:C:2024:384, т. 35 и цитираната съдебна практика).
41
В случая, с националната правна уредба, приложима в делото по главното производство, се създават независими комисии по жалбите, които са компетентни да се произнасят по жалбите на кандидатите за международна закрила, с цел да преразгледат от правна гледна точка и по същество решенията на първата инстанция за отхвърляне на техните молби.
42
В това отношение от предоставената от запитващата юрисдикция информация е видно, най-напред, че всяка от тези комисии се състои от мнозинство от съдии от общите административни съдилища, чийто мандат е за срок от три години и които се ползват с лична и функционална независимост при изпълнението на своите функции. Освен това посочените комисии имат качеството на трети лица по отношение на страните по жалбата, с която са сезирани, и никой от членовете им не представлява администрацията, което гарантира спазването на принципа на безпристрастност. По-нататък, производството пред тях зачита правото на изслушване, както и правото на защита, като същевременно отчита особеностите на процедурата за международна закрила, която предполага зачитане на поверителността. Накрая, решенията на същите комисии се приемат след задълбочено разглеждане от правна гледна точка и по същество и съдържат пълни, специфични и конкретни мотиви. Тези решения са задължителни за страните, и по-специално за компетентния министър, и могат да бъдат оспорвани само в рамките на жалба за отмяна пред административните съдилища.
43
Що се отнася по-специално до критерия за независимост, следва да се отбележи, че фактът, че актовете на независимите комисии по жалбите подлежат на съдебен контрол, упражняван от общите административни съдилища, сам по себе си е от естество да предпази тези комисии от евентуално изкушение да се поддадат на външна намеса или натиск, които могат да застрашат независимостта на техните членове (вж. по аналогия решение от 31 януари 2013 г., D. и A., C‑175/11, EU:C:2013:45, т. 103).
44
При тези обстоятелства, освен ако запитващата юрисдикция не установи друго, следва да се констатира, че независимите комисии по жалбите, създадени с разглежданото в главното производство национално законодателство, за да разглеждат жалби на кандидатите за международна закрила срещу взетите по отношение на тях решения, отговарят на необходимите условия, за да се считат за „съдилища“ по смисъла на член 46 от Директива 2013/32. Всъщност нито предоставената от запитващата юрисдикция информация, нито доводите на гръцкото правителство и на Европейската комисия съдържат данни, които могат да поставят под въпрос тази преценка с оглед на критериите, произтичащи от припомнената в точка 40 от настоящото решение постоянна практика на Съда.
По поставените въпроси
45
С двата си въпроса, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 46 от Директива 2013/32 във връзка с член 47 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, която в случай на неизпълнение от страна на кандидат за международна закрила на процесуално задължение за лично явяване пред съда, компетентен да се произнесе по жалбата му срещу решението за отхвърляне на молбата му, установява презумпция за злоупотреба с правото на обжалване и предвижда жалбата да бъде отхвърлена като очевидно неоснователна, без разглеждане по същество.
46
В случая съмненията на запитващата юрисдикция относно тълкуването на правото на Съюза произтичат от факта, че съгласно националното законодателство, с което се транспонира член 46 от Директива 2013/32, когато кандидатът за международна закрила не се яви лично пред съда, компетентен да се произнесе по жалбата му срещу решението за отхвърляне на молбата му, жалбата се счита за подадена единствено с цел да забави или да възпрепятства изпълнението на предходно или предстоящо решение за експулсиране или репатриране по всякакъв друг начин, и трябва да бъде отхвърлена като очевидно неоснователна. Според запитващата юрисдикция обаче неявяването лично пред компетентния съд може да се дължи на причини, които нямат връзка с намерението да се възпрепятства или забави изпълнението на предходно или предстоящо решение, с което се разпорежда експулсирането или репатрирането по всякакъв друг начин на кандидата. Освен това запитващата юрисдикция счита, че съгласно Директива 2013/32 неспазването от страна на този кандидат на задължението да се яви пред органите, води до презумпция за негласно оттегляне на молбата за международна закрила, а не до отхвърляне на тази молба като очевидно неоснователна.
47
Най-напред, следва да се отбележи, че член 46, параграф 1 от Директива 2013/32 задължава държавите членки да гарантират на кандидатите за международна закрила правото на ефективна защита пред съд срещу решенията по техните молби, сред които по-специално решенията, с които се отхвърля молба за международна закрила като неоснователна, без обаче да определя изчерпателно процесуалните правила, уреждащи тези средства за защита.
48
По-нататък, член 46, параграф 3 от Директива 2013/32, който има за цел да уточни обхвата на правото на ефективна защита, предвижда, че с цел спазване на разпоредбите на член 46, параграф 1 от нея държавите членки трябва да гарантират, че съдът, пред който се обжалва решението по молбата за международна закрила, извършва „цялостно и ex nunc разглеждане на фактите и правните въпроси, включително, когато е приложимо, разглеждане на нуждите от международна закрила съгласно Директива [2011/95]“ (вж. в този смисъл решение от 25 юли 2018 г., Алхето, C‑585/16, EU:C:2018:584, т. 105 и 106).
49
По-специално, съгласно член 46, параграф 3 от Директива 2013/32 жалбата, подадена от кандидата за международна закрила, трябва да включва проверка от съда на всички фактически и правни обстоятелства, които му позволяват да извърши актуализирана преценка на конкретния случай, така че молбата за международна закрила да може да се разгледа изчерпателно, без да е необходимо преписката да се връща на решаващия орган. Подобно тълкуване благоприятства целта, преследвана от Директива 2013/32, а именно да се гарантира, че тези молби се обработват възможно най-бързо, без това да засяга точността и пълнотата на тяхното разглеждане (решение от 8 февруари 2024 г., Bundesrepublik Deutschland (Допустимост на последваща молба), C‑216/22, EU:C:2024:122, т. 58 и цитираната съдебна практика).
50
Накрая, член 46, параграф 4, първо изречение от Директива 2013/32 оставя на държавите членки грижата да предвидят необходимите правила, за да могат кандидатите за международна закрила да упражнят правото си на ефективна защита (решение от 9 септември 2020 г., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Отхвърляне на последваща молба — Срок за обжалване), C‑651/19, EU:C:2020:681, т. 33).
51
Въпреки че, ако в правото на Съюза няма правила в съответната област, по силата на принципа на процесуалната автономия на държавите членки и при спазване на принципите на равностойност и ефективност, във вътрешния правен ред на всяка държава членка трябва да се установят процесуални правила за правните средства за защита, предназначени да гарантират защитата на произтичащите от правния ред на Съюза индивидуални права (вж. в този смисъл решение от 3 април 2025 г., Barouk, C‑283/24, EU:C:2025:236, т. 37), все пак държавите членки носят отговорността да осигурят във всеки отделен случай спазването на гарантираното с член 47 от Хартата право на ефективна съдебна защита на тези права (вж. в този смисъл решение от 14 май 2020 г., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU и C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, т. 142 и цитираната съдебна практика).
52
Следователно характеристиките на обжалването, предвидено в член 46 от Директива 2013/32, трябва да се определят в съответствие с този член 47, който прогласява в полза на всеки, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, правото на ефективни правни средства за защита пред съд. От това следва, че всяка държава членка, обвързана от тази директива, трябва така да измени националното си право, че да позволява на кандидатите за международна закрила да упражнят правото си на ефективна защита, гарантирано с посочения член 47 и конкретизирано в член 46 от Директива 2013/32 (вж. в този смисъл решение от 8 февруари 2024 г., Bundesrepublik Deutschland (Допустимост на последваща молба), C‑216/22, EU:C:2024:122, т. 61 и цитираната съдебна практика).
53
В случая член 92 от Закон 4636/2019, който транспонира в националния правен ред член 46 от Директива 2013/32, предвижда правото на кандидата за международна закрила да подаде жалба срещу решение за отхвърляне на молбата му. Член 97 от този закон урежда процедурата по разглеждане на тази жалба пред независимите комисии по жалбите. Съгласно член 97, параграф 2 кандидатите за международна закрила са длъжни, независимо от мястото си на пребиваване в Гърция, да отидат в седалището на тези комисии, за да се явят пред тях, освен ако не попадат в обхвата на някое от изключенията, посочени в член 78, параграф 3 от този закон. Всички посочени комисии обаче са със седалище в Атина. Освен това член 97, параграф 2, второ изречение от посочения закон предвижда като правна последица от неизпълнението на това задължение за лично явяване да се счита, че кандидатът е подал жалбата с единствената цел да забави или възпрепятства изпълнението на предходно или предстоящо решение за експулсиране или за репатриране по всякакъв друг начин, и жалбата му да се отхвърли като очевидно неоснователна.
54
Безспорно, като въвежда това процесуално изискване и като предвижда, че неспазването му води до такава последица, разглежданото в главното производство законодателство определя само процедурата за обжалване от страна на кандидатите на решение, с което се отхвърля молбата им за международна закрила. Тази процедура обаче може да ограничи правото на ефективна съдебна защита на тези кандидати, тъй като им налага ограничение, свързано с физическото им присъствие в производството пред сезираните независими комисии по жалбите, под страх от прилагането спрямо тях на презумпция за негласно оттегляне на техните молби и за отхвърлянето на молбите им като очевидно неоснователни, без каквото и да било разглеждане по същество.
55
Член 52, параграф 1 от Хартата допуска налагането на ограничения при упражняването на правата и свободите, признати от нея, ако тези ограничения са предвидени в закон, зачитат основното съдържание на същите права и свободи и при спазване на принципа на пропорционалност са необходими и действително отговарят на признати от Съюза цели от общ интерес или на необходимостта да се защитят правата и свободите на други хора (решение от 6 октомври 2020 г., État luxembourgeois (Правна защита срещу искане за информация в данъчната област), C‑245/19 и C‑246/19, EU:C:2020:795, т. 51).
56
В това отношение следва да се отбележи, че макар Директива 2013/32 да не предвижда конкретни изисквания относно процесуалните задължения на кандидата при разглеждането на ефективното средство за защита, насочено срещу решение за отхвърляне на молбата му за международна закрила, като личното явяване, нито последиците от неизпълнението на тези задължения, член 46, параграф 11 от Директива 2013/32 позволява на държавите членки да определят в националното законодателство условията, при които може да се счита, че един кандидат е оттеглил негласно средството за защита съгласно член 46, параграф 1 или негласно се е отказал от него, заедно с правила за процедурата, която се прилага в такъв случай.
57
Както е видно от акта за преюдициално запитване, процесуалното изискване, предвидено в разглежданото в главното производство национално законодателство, и последицата, която произтича от неспазването му, имат за цел да гарантират, че кандидатите имат реален интерес да подадат жалба, като проверят дали те се намират на територията на страната към момента на разглеждането ѝ, и така да допринесат за правилното и бързо протичане на производството пред компетентния съд. Впрочем целите за бързина при разглеждането на такива жалби и за запазване на ефикасността на съдебната система представляват легитимни цели, доколкото допринасят за това съдилищата, сезирани с тези жалби, да се съсредоточат върху жалбите от кандидатите, които имат реален интерес от изхода на делото. Поради това те представляват легитимни цели и обосновават въвеждането на презумпция като разглежданата в главното производство, която отговаря едновременно на интереса на държавите членки и на интереса на кандидатите за такава закрила, както се уточнява в съображение 18 от тази директива.
58
Всъщност Съдът вече е постановил, че процесуалните правила, които осигуряват по-бързо обработване на очевидно неоснователните молби за международна закрила, позволяват по-ефективно обработване на молбите, подадени от лица, които имат основание да се ползват от статута на бежанец, и по този начин допринасят за правилното протичане на процедурата по разглеждане на молбите за международна закрила (вж. в този смисъл решение от 9 септември 2020 г., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Отхвърляне на последваща молба — Срок за обжалване), C‑651/19, EU:C:2020:681, т. 54 и 55 и цитираната съдебна практика).
59
Следователно национална правна уредба, която предвижда задължение за лично явяване пред съда, компетентен да се произнесе по жалба срещу решение за отхвърляне на молба за международна закрила, а в случай на неизпълнение на това задължение — презумпция, подобна на презумпцията за негласно оттегляне или отказ от такава молба, може по принцип да бъде обоснована с оглед на преследваната с Директива 2013/32 цел да се осигури бързина, на принципа на правна сигурност и на правилното протичане на процедурата по разглеждане на молбите за международна закрила (вж. по-аналогия решение от 9 септември 2020 г., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Отхвърляне на последваща молба — Срок за обжалване), C‑651/19, EU:C:2020:681, т. 56 и цитираната съдебна практика).
60
Въпреки това законодателството на държава членка, което цели да приложи правото на ефективна защита, предвидено в член 46, параграф 1 от Директива 2013/32, трябва да спазва принципа на пропорционалност, което по-специално предполага то да е от естество да гарантира осъществяването на преследваната цел, да не надхвърля необходимото за постигането на тази цел и да е пропорционално (вж. по аналогия решение от 6 октомври 2020 г., État luxembourgeois (Правна защита срещу искане за информация в данъчната област), C‑245/19 и C‑246/19, EU:C:2020:795, т. 85 и цитираната съдебна практика).
61
На първо място, както следва от точки 53 и 57 от настоящото решение, разглежданото в главното производство национално законодателство има за цел да позволи на независимите комисии по жалбите да осигурят бързина при обработването на жалбите срещу решенията за отхвърляне на молбите за международна закрила, и да запази ефективността на съдебната система, за да могат тези комисии да се съсредоточат върху кандидатите, които имат реален интерес от изхода на делото. Всъщност процесуалното задължение, което обвързва кандидатите да се явят лично пред посочените комисии, изглежда, може да допринесе за постигането на тези цели. Така, доколкото позволява по-ефикасно обработване на молбите, подадени от кандидатите, които запазват интерес от изхода на делото, като същевременно избягва разглеждането по същество на молби, станали безпредметни, то допринася за правилното протичане на процедурата по разглеждане на молбите за международна закрила.
62
Що се отнася, на второ място, до въпроса дали това национално законодателство не надхвърля необходимото за постигане на преследваните цели, явно е, че в случая биха могли да се предвидят по-малко ограничителни мерки, като например възможността подалите жалба кандидати да бъдат представлявани от адвокат или друго лице, упълномощено за тази цел, и за да докажат присъствието си на гръцка територия, да се явят пред полицейски участък или пред друг публичен или съдебен орган, намиращ се в близост до мястото им на пребиваване, подобна на възможността, предвидена в член 78, параграф 3, буква b) от Закон 4636/2019.
63
Несъмнено, както изтъква гръцкото правителство в писменото си становище, процесуалното задължение за лично явяване и последиците от неизпълнението на това задължение са ясно предвидени в националния закон. В това отношение съгласно член 95, параграф 1 от Закон 4636/2019 кандидатът, който подава жалба срещу решението за отхвърляне на молбата му за международна закрила, е уведомен за датата на заседанието за разглеждането на жалбата му в деня на подаването ѝ, както и за задължението да се яви лично на тази дата пред компетентната независима комисия по жалбите, с изключение на случаите на форсмажорни обстоятелства или непреодолимо препятствие, които възпрепятстват явяването му по смисъла на член 78, параграф 3, втора алинея от този закон, при които случаи може да бъде започната процедура, която позволява да се спре прилагането на задължението за лично явяване за срока на действие на форсмажорните обстоятелства и да отпаднат правните последици от неявяването му.
64
На трето място обаче, следва да се провери и дали процесуалните правила, наложени от разглежданото в главното производство национално законодателство, не са непропорционални спрямо целта за бързина при обработването на молбите за международна закрила, като се има предвид въздействието, което те могат да имат върху упражняването от кандидатите на правото им на ефективна защита.
65
В това отношение следва да се отбележи, че макар национална норма, която предвижда процесуално изискване за лично явяване, а в случай на неспазване на това изискване — презумпция за негласно оттегляне или отказ от съдебна защита, да може да бъде обоснована със съображения, свързани с правната сигурност и правилното протичане на процедурата по разглеждане на молбите за международна закрила, това правило все пак не трябва да е пречка за точността и пълнотата на разглеждането на тези молби. Всъщност от съображение 18 от Директива 2013/32 следва, че мярка за ускоряване на процедурата по разглеждане на молбите за международна закрила, въведена от законодателството на държава членка, трябва да се прилага, без да се засягат точността и пълнотата на разглеждането на тези молби.
66
В случая обаче, както е видно от предоставената от запитващата юрисдикция информация, задължението на кандидата да се яви лично пред съда, компетентен да се произнесе по жалбата му срещу решение за отхвърляне на такава молба, чиято единствена цел е да се провери присъствието му на територията на страната, а не да бъде изслушан, налага необоснована и прекомерна тежест на кандидатите за международна закрила, които не пребивават в района на Атина, като жалбоподателя в главното производство, който е с местоживеене на няколкостотин километра от района на Атина, тъй като, ако не се намират в положение, съставляващо някое от изключенията, предвидени в член 78, параграф 3 от Закон 4636/2019, те са длъжни да отидат в Атина, където се намират независимите комисии по жалбите, с единствената цел да удостоверят присъствието си, без обаче непременно да бъдат изслушани. В това отношение фактът, че съгласно член 95, параграф 1 от Закон 4636/2019 кандидатите са уведомени своевременно за задължението си да се явят лично пред тези комисии, не може да промени тази констатация.
67
Всъщност непропорционалният характер на разглежданото в главното производство национално законодателство произтича по-специално от предвидената в това законодателство правна последица в случай на неизпълнение на задължението за лично явяване или при неизпращането на удостоверение, установяващо наличието на форсмажорни обстоятелства или непреодолимо препятствие, доколкото с него се установява необорима презумпция за злоупотреба с правото на обжалване, поради което жалбата трябва да бъде отхвърлена като очевидно неоснователна, без изобщо да се разглежда по същество. Както подчертава запитващата юрисдикция, неявяването лично пред съда, компетентен да се произнесе по жалбата, може да се дължи на причини, които нямат връзка с намерението да се възпрепятства или забави изпълнението на предходно или предстоящо решение, с което се разпорежда експулсирането на кандидата или репатрирането му по всякакъв друг начин.
68
При тези условия, както по същество подчертава генералният адвокат в точки 77—89 от заключението си, при обстоятелства, при които кандидатите за международна закрила трябва да отидат в столицата на страната, за да се явят лично, а не за да бъдат изслушани, като понесат разходите за транспорт, пребиваване и настаняване, които могат да бъдат значителни, презумпция за злоупотреба с правото на обжалване, която води до отхвърляне на жалбата като очевидно неоснователна, без да се предвиждат други средства, чрез които такъв кандидат да може да докаже присъствието си на територията на страната, и без да му се предоставят материалните средства, позволяващи да се изпълни задължението за физическо присъствие на заседанието, може да затрудни прекомерно упражняването на правото на ефективна защита по смисъла на член 46, параграф 1 от Директива 2013/32 и по този начин да накърни правото на ефективна съдебна защита, закрепено в член 47 от Хартата.
69
С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че член 46 от Директива 2013/32 във връзка с член 47 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, която в случай на неизпълнение от страна на кандидат за международна закрила на процесуално задължение за лично явяване пред съда, компетентен да се произнесе по жалбата му срещу решението за отхвърляне на молбата му, чиято единствена цел е да се провери присъствието му на територията на страната, а не да бъде изслушан, установява презумпция за злоупотреба с правото на обжалване и предвижда, че жалбата трябва да бъде отхвърлена като очевидно неоснователна.
По съдебните разноски
70
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
Член 46 от Директива 2013/32/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила, във връзка с член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска правна уредба на държава членка, която в случай на неизпълнение от страна на кандидат за международна закрила на процесуално задължение за лично явяване пред съда, компетентен да се произнесе по жалбата му срещу решението за отхвърляне на молбата му, чиято единствена цел е да се провери присъствието му на територията на страната, а не да бъде изслушан, установява презумпция за злоупотреба с правото на обжалване и предвижда, че жалбата трябва да бъде отхвърлена като очевидно неоснователна.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: гръцки.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.