62006CJ0008
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
29 ноември 2007 година (
*1
)
„Обжалване — Длъжностни лица — Заплата — Надбавка за експатриране — Условие по член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника — Понятие „работа за друга държава““
По дело C-8/06 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда, подадена на 5 януари 2006 г.,
Anna Herrero Romeu, за която се явяват адв. R. García-Gallardo Gil-Fournier, адв. D. Domínguez Pérez и адв. A. Sayagués Torres, abogados,
жалбоподател,
като другата страна в производството е:
Комисия на Европейските общности, за която се явява г-н J. Currall, в качеството на представител, подпомаган от адв. J. Gutiérrez Gisbert, адв. J. Rivas Andrés и адв. M. Canal, abogados, със съдебен адрес в Люксембург,
ответник в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (четвърти състав),
състоящ се от: г-н K. Lenaerts, председател на състав, г-н G. Arestis, г-жа R. Silva de Lapuerta, г-н J. Malenovský (докладчик) и г-н T. von Danwitz, съдии,
генерален адвокат: г-н Y. Bot,
секретар: г-жа L. Hewlett, главен администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 22 март 2007 г.,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 7 юни 2007 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Със своята жалба г-жа Herrero Romeu иска от Съда да отмени Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 25 октомври 2005 г. по дело Herrero Romeu/Комисия (T-298/02, RecueilFP, стр. I-A-295 и II-1349, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което Първоинстанционният съд отхвърля жалбата ѝ за отмяна на решение на Комисията на Европейските общности от 10 юни 2002 г., с което ѝ се отказва правото на надбавка за експатриране, предвидено в член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника за длъжностните лица на Европейските общности (наричан по-нататък „Правилника“), както и правото на свързаните с нея надбавки (наричано по-нататък „спорното решение“).
Правна уредба
2
Член 69, първо изречение от Правилника, в редакцията му, приложима към датата на спорното решение, предвижда, че надбавката за експатриране е равна на 16 % от общия размер на основната заплата, надбавката за жилищни нужди и надбавката за дете на издръжка, на които има право длъжностното лице.
3
Член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника предвижда, че надбавката за експатриране се изплаща:
„а)
на длъжностни лица:
—
които не са и никога не са били граждани на държавата, на чиято територия се намира мястото им на работа
и
—
които през петте години, изтичащи шест месеца преди постъпването им на служба, не са живели или упражнявали основната си дейност на европейската територия на тази държава. По смисъла на настоящата разпоредба обстоятелствата, произтичащи от работа за друга държава или за международна организация, не се вземат предвид.
[…]“
Обстоятелства в основата на спора
4
Обстоятелствата в основата на спора са обобщени от Първоинстанционния съд в точки 3—8 от обжалваното съдебно решение по следния начин:
„3
Жалбоподателката, испанска гражданка, в периода между м. януари 1993 г. и м. ноември 2001 г. упражнява професионалната си дейност в делегацията на Patronat Català Pro Europa (наричан по-нататък „Patronat“) в Брюксел — орган, натоварен с управлението на интересите на правителството на автономната общност Каталония (Comunidad Autónoma de Cataluña) към общностните институции в Брюксел, по силата на договор, подписан с Patronat на 15 януари 1993 г.
4
На 16 ноември 2001 г. жалбоподателката постъпва на служба в Комисията като длъжностно лице. Петгодишният период, споменат в член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника, с оглед отпускането на надбавка за експатриране, наречен „референтен период“, в случая обхваща времето от 16 май 1996 г. до 15 май 2001 г.
5
На 19 ноември 2001 г. жалбоподателката провежда разговор със службите на генерална дирекция (ГД) „Персонал и администрация“, за да установи правата си и да попълни личния си фиш при постъпване на служба. По време на тази среща тя е уведомена устно, че временно не може да ѝ се отпусне надбавка за експатриране. Изготвеният на тази дата личен фиш също посочва, че надбавката ѝ е отказана.
6
На 18 януари 2002 г. жалбоподателката изпраща докладна записка до началника на отдел „Управление на индивидуалните права“ към ГД „Персонал и администрация“, като иска да бъде уведомена за съществуващите разпоредби в областта на надбавките за новите длъжностни лица, които са работили преди това за делегациите на регионалните представителства в Брюксел. След като от страна на Комисията не е получен никакъв отговор на тази докладна записка, с писмо от 14 февруари 2002 г. жалбоподателката подновява своето искане.
7
На 14 февруари 2002 г. жалбоподателката подава жалба срещу решението от 19 ноември 2001 г. на основание член 90, параграф 2 от Правилника.
8
Със [спорното] решение органът по назначаване (наричан по-нататък „ОН“) отхвърля жалбата на жалбоподателката. От това решение е видно, че надбавката за експатриране и свързаните с нея надбавки са отказани на жалбоподателката в приложение на член 4, параграф 1, буква a) от приложение VII към Правилника, по съображение че тя е живяла и извършвала професионалната си дейност в Брюксел през петте години, изтичащи шест месеца преди постъпването ѝ на служба. По-специално ОН счита, че професионалната ѝ дейност в службата на Patronat не може да бъде приравнена на „работа за друга държава“ по смисъла на предвиденото в посочения член 4 изключение и че при това положение тя не може да се вземе предвид.“
Производството пред Първоинстанционния съд и обжалваното съдебно решение
5
С жалба, подадена в секретариата на Първоинстанционния съд на 1 октомври 2002 г., жалбоподателката иска отмяна на спорното решение.
6
С обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд отхвърля жалбата на жалбоподателката. Той не приема изтъкнатите от последната четири правни основания, изведени от нарушението на член 4, параграф 1, буква a) от приложение VII към Правилника, от грешката в преценката на фактическите обстоятелства, от нарушението на задължението за мотивиране и от нарушението на принципа за равно третиране.
7
Относно първото правно основание Първоинстанционният съд приема в точка 26 от обжалваното съдебно решение, че въпросът, който се поставя, е да се установи дали извършваната от жалбоподателката работа в Брюксел за делегацията на Patronat трябва да се счита за работа за друга държава по смисъла на член 4, параграф 1, буква a), второ тире от посоченото приложение VII.
8
За да отхвърли това правно основание, Първоинстанционният съд отначало напомня в точка 29 от обжалваното съдебно решение, че според Съда от общата структура на Договорите за ЕО и за ЕОВС ясно следва, че понятието за държава-членка по смисъла на институционалните разпоредби се отнася единствено до правителствените органи на държавите-членки и не би могло да обхване правителствата на регионите или на автономните области, независимо колко широки са предоставените им правомощия.
9
В точка 30 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд по-нататък приема по същество, че разпоредбите на Правилника съдържат точна терминология, чието прилагане по аналогия за непредвидени изрично случаи е изключено. Накрая той отбелязва в точка 31 от посоченото съдебно решение, че законодателят е избрал термина „държава“, при положение че към момента на приемането на Правилника вече са съществували държави-членки с федерално или регионално устройство, като Федерална република Германия, а не единствено държави с централизирано вътрешно устройство. От това той заключава, че ако е искал да въведе политическите подразделения или местните власти в посочения член, общностният законодател е щял да го направи изрично.
10
Въз основа на това Първоинстанционният съд заключава в точка 32 от обжалваното съдебно решение, че понятието „държава“ в член 4 от приложение VII към Правилника не включва нищо друго освен държавата като правен субект и като единен субект на международното право, както и нейните органи на управление.
11
Оттук Първоинстанционният съд стига до извода в точка 33 от обжалваното съдебно решение, че изразът „работа за друга държава“, посочен в член 4, параграф 1, буква a), второ тире от приложение VII към Правилника, трябва да се тълкува като неотнасящ се за услугите, предоставяни за правителствата на политическите подразделения на държавите.
12
В точки 35—42 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд също отхвърля редица доводи, изтъкнати от жалбоподателката.
13
В точка 35 той отхвърля довода на жалбоподателката, изведен от съществуването на самостойно понятие за държава по общностното право, което включвало децентрализираните структури. В точки 36 и 37 са отхвърлени доводите, изведени от присъщите на автономните области правомощия в испанския правен ред, както и от смисъла на решение на Tribunal Constitucional от 26 май 1994 г. В точки 38—40 Първоинстанционният съд отхвърля доводите, според които жалбоподателката се осигурява съгласно същата здравноосигурителна схема и е подчинена на същия данъчен режим, както лицата, работещи в Постоянното представителство на Кралство Испания към Европейския съюз. Накрая, в точки 41 и 42 е отхвърлен доводът на жалбоподателката, изведен от участието на представителите на автономните области в консултативните комитети на Комисията.
14
За да отхвърли второто правно основание на жалбата, изведено от грешка в преценката на фактическите обстоятелства от страна на Комисията, в точка 58 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд приема, че по време на референтния период жалбоподателката обичайно е живеела и упражнявала основната си професионална дейност в Брюксел и че центърът на нейните интереси също се е намирал в този град. Първоинстанционният съд уточнява в точка 59 от посоченото съдебно решение, че това заключение не би могло да се опровергае от фактите, които жалбоподателката представя, за да докаже, че през същия период центърът на нейните интереси се е намирал в Испания.
15
Първоинстанционният съд отхвърля третото правно основание на жалбата, изведено от нарушението на задължението за мотивиране, като приема в точки 68—70 от обжалваното съдебно решение, че жалбоподателката е била напълно запозната с мотивите, поради които ОН ѝ е отказал надбавката за експатриране.
16
Накрая, в точки 81 и 82 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд постановява, че четвъртото правно основание, изтъкнато от жалбоподателката в подкрепа на жалбата ѝ, изведено от нарушението на принципа за равно третиране, не може да се приеме, с мотива че не е установено никакво нарушение на посочения принцип.
17
Що се отнася до искането за предоставяне на надбавките, свързани с надбавката за експатриране, Първоинстанционният съд приема в точка 84 от обжалваното съдебно решение, че след като е установено, че жалбоподателката няма право да получи надбавката за експатриране, това искане следва да се отхвърли.
Искания на страните в производството по жалбата
18
В настоящата жалба се иска от Съда:
—
да отмени обжалваното съдебно решение, да върне делото на Първоинстанционния съд и
—
да осъди Комисията да заплати разноските по производствата пред двете инстанции.
19
Комисията иска от Съда:
—
да отхвърли изцяло жалбата и
—
да осъди жалбоподателката да заплати съдебните разноски по настоящото производство.
По жалбата
Доводи на страните
20
С единственото си правно основание жалбоподателката твърди, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е дал погрешно тълкуване на понятието „обстоятелства, произтичащи от работа за друга държава“, посочено в член 4, параграф 1, буква a), второ тире от приложение VII към Правилника. Това правно основание включва две отделни части.
21
На първо място жалбоподателката изтъква, че Първоинстанционният съд тълкува стриктно изключението, предвидено в член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника. Произнасяйки се по този начин обаче Първоинстанционният съд се отклонил от дотогавашната си съдебна практика, и по-точно от Решение от 30 март 1993 г. по дело Vardakas/Комисия (T-4/92, Recueil, стр. II-357, точка 34), в което постановил, че тази разпоредба, като изключение от изключението, следва да се тълкува разширително.
22
На второ място жалбоподателката изтъква, че причината за съществуването на посоченото изключение се дължи на факта, че за лицата, които засяга, не може да се смята, че са установили трайна връзка с държавата по месторабота поради временния характер на командироването им в тази държава.
23
Обжалваното съдебно решение обаче, като изключва от приложното поле на това изключение работата за съответната държава-членка посредством автономните области, пренебрегвало причината за съществуване на посочената разпоредба и освен това установявало дискриминация между длъжностните лица, които са работили за тази държава посредством централната администрация в рамките на постоянно представителство и на които е признато правото на надбавка за експатриране (Решение на Първоинстанционния съд от 13 септември 2005 г. по дело Hosman-Chevalier/Комисия, T-72/04, Recueil, стр. II-3265, точка 40), и тези, които са работили посредством администрацията на автономна област. Всъщност в тези две хипотези длъжностното лице нямало установена трайна връзка с държавата по месторабота преди постъпването си на служба в Общностите поради временния характер на командироването му в тази държава. Онова, което в крайна сметка имало значение, било трайният или нетраен характер на връзката, установена от длъжностното лице с държавата му по месторабота.
24
Накрая, обратно на постановеното от Първоинстанционния съд в точка 32 от обжалваното съдебно решение, това широко тълкуване нямало да доведе до включването в понятието „държава“ на всички публичноправни структури със собствена правосубектност. Обхватът на такова тълкуване оставал ограничен до структури с правомощия в общностната сфера, какъвто бил случаят с автономните области, и имал предимството да е в съответствие с други разпоредби на Договора за ЕО като свързаните с държавните помощи или обществените поръчки.
25
В писмената си защита Комисията посочва, на първо място, че Първоинстанционният съд е дал на изключението, предвидено в член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника, не стеснително, а разширително тълкуване при спазване на условието за наличие на пряка правна връзка между заинтересованото лице и съответната държава-членка. В случая обаче жалбоподателката нямала такава правна връзка с Кралство Испания.
26
На второ място Комисията изтъква, че доводите на жалбоподателката са основани на погрешна предпоставка, която опорочава и останалите ѝ доводи. Тя всъщност смесвала две понятия, а именно, от една страна, ratio legis на изключението, уредено с член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника, и от друга страна, ratio legis на използването на термина „държава“, който се среща в същото това изключение. Единствено тълкуването на термина „държава“ обаче било разисквано пред Първоинстанционния съд и било релевантно.
27
Не била налице и дискриминация между длъжностните лица, извършвали работа за съответната държава-членка в рамките на постоянно представителство, което е учредено от централната администрация на тази държава, и тези, извършвали работа посредством автономна област. Всъщност двете хипотези не били сходни, що се отнася до извършваната служба, тъй като, както е видно от точка 37 от обжалваното съдебно решение, делегациите на автономните области имали за задача да управляват интересите на администрациите, които представляват, а тези интереси не съвпадали непременно с интересите на другите автономни области, нито с тези на Кралство Испания като държава.
28
При всички случаи било уместно придържане към решението на общностния законодател, който нямал намерение да включва в посоченото изключение и политическите подразделения на една държава, като например правителствата на регионите, на автономните области и на другите местни структури.
29
По-нататък Комисията изтъква, че както постановява Първоинстанционният съд в точка 32 от обжалваното съдебно решение, да се следва възприетото от жалбоподателката тълкуване би довело до това „за държави да се смятат всички публичноправни структури със собствена правосубектност, на които централното правителство е прехвърлило вътрешни правомощия, включително общините или всяка друга структура, на която дадена администрация е делегирала правомощия“.
30
Що се отнася до довода, че „[о]нова, което в крайна сметка има значение, е трайният или нетраен характер на връзката, установена от длъжностното лице с държавата му по месторабота […]“, ставало въпрос за нов довод, който най-малкото не бил изтъкнат по този начин пред Първоинстанционния съд и чиято допустимост следователно будела съмнение.
Съображения на Съда
По допустимостта
31
Според Комисията изтъкнатият от жалбоподателката довод, според който „онова, което в крайна сметка има значение, е трайният или нетраен характер на връзката, установена от длъжностното лице с държавата му по месторабота“, би могъл да представлява нов въпрос или най-малкото въпрос, който не е бил повдигнат по този начин пред Първоинстанционния съд.
32
Следва да се отбележи, че от член 58 от Статута на Съда във връзка с член 113, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда следва, че в производството по обжалване жалбоподателят е свободен да изтъква всички относими доводи, като единственото ограничение е да не изменя предмета на спора пред Първоинстанционния съд (Решение от 18 януари 2007 г. по дело PKK и KNK/Съвет, C-229/05 P, Сборник, стр. І-439, точка 66).
33
Необходимо е да се констатира обаче, че посоченият довод е представен в подкрепа на правното основание, изведено от нарушение от страна на Първоинстанционния съд на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника. Затова дори и да се предположи, че този довод не е бил изтъкнат пред Първоинстанционния съд със същите думи като споменатите в точка 31 от настоящото решение, той не изменя предмета на спора пред Първоинстанционния съд и следователно не представлява ново правно основание по смисъла на член 42, параграф 2, първа алинея от Процедурния правилник на Съда.
34
Оттук следва, че единственото правно основание на жалбоподателката в подкрепа на жалбата ѝ е изцяло допустимо.
По съществото на спора
35
За да се отговори на представеното от жалбоподателката правно основание следва да се прецени дали с тълкуването на понятието „работа за друга държава“ по член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
36
Следва в самото начало да се отбележи, че противно на мнението на Комисията понятието „държава“ не трябва да се разделя от израза, в който е употребено, и да се тълкува отделно. Обхватът на дадено понятие на общностното право като това за работа за друга държава трябва да се преценява в своята цялост и да се тълкува във връзка със структурата и целите, преследвани от нормативния акт, към който принадлежи (вж. в този смисъл Решение от 18 май 2000 г. по дело KVS International, C-301/98, Recueil, стр. I-3583, точка 21, Решение от 19 септември 2000 г. по дело Германия/Комисия, C-156/98, Recueil, стр. I-6857, точка 50, Решение от 14 юни 2001 г. по дело Kvaerner, C-191/99, Recueil, стр. I-4447, точка 30, както и Решение от 16 май 2002 г. по дело Schilling и Nehring, C-63/00, Recueil, стр. I-4483, точка 24).
37
В това отношение според постоянната съдебна практика предвидената в член 69 от Правилника надбавка за експатриране, условията за чието предоставяне са уточнени в член 4, параграф 1 от приложение VІІ към същия правилник — разпоредба, в която се съдържа понятието „работа за друга държава“, цели компенсирането на специфичните разходи и неудобства, които понасят длъжностните лица при постъпването си на работа в Общностите, тъй като тези лица са принудени да променят пребиваването си от държавата по тяхното местожителство в държавата по месторабота и да се интегрират в нова среда. Понятието за експатриране зависи и от субективното положение на длъжностното лице, а именно от степента, в която се интегрира в новата среда, която се обуславя например от обичайното му пребиваване или от упражняването на основна професионална дейност (вж. Решение от 15 септември 1994 г. по дело Magdalena Fernández/Комисия, С-452/93 P, Recueil, стр. I-4295, точка 20 и Решение от 21 юни 2007 г. по дело Комисия/Hosman-Chevalier, C-424/05 P, Сборник, стр. I-5027, точка 35).
38
Целта на отпускането на надбавката за експатриране е да се предотврати фактическото неравенство между длъжностните лица, които са интегрирани в обществото на държавата по месторабота, и тези, които не са интегрирани (Решение по дело Комисия /Hosman-Chevalier, посочено по-горе, точка 36).
39
В подобно положение на експатриране се намира и длъжностното лице, което, макар през петте години, изтичащи шест месеца преди постъпването му на служба, да е живяло или упражнявало професионална дейност на европейската територия на държавата, в която се намира неговата месторабота, е извършвало работа за друга държава или за международна организация (Решение по дело Комисия/Hosman-Chevalier, посочено по-горе, точка 37).
40
Всъщност в резултат от извършването на работа „за друга държава или международна организация“ се запазва специфична връзка между заинтересованото лице и съответната друга държава или международна организация, което е пречка както за създаването на трайна връзка с държавата по месторабота, така и за достатъчното интегриране на посоченото заинтересовано лице в обществото на тази държава (Решение по дело Комисия/Hosman-Chevalier, посочено по-горе, точка 38).
41
В това отношение от разпоредбите на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника по никакъв начин не може да се заключи, че работата „за друга държава“ непременно означава работа за държава-членка на Европейския съюз. Такова заключение не се обезсилва от факта, че на практика бъдещите длъжностни лица на Съюза в повечето случаи работят за държава-членка, а не за трета държава.
42
Доколкото са засегнати и трети държави, тълкуването на понятието „държава“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника следва да става с позоваване на международното публично право, което урежда отношенията между държавите-членки и трети държави.
43
Макар и разпределянето на правомощията вътре в държавата да е различно в зависимост от институционалната архитектура на всяка държава, съгласно международното публично право тя трябва да се възприема като единен субект. Това разбиране налага и изискването държавата да се представлява пред други държави и международни организации от една-единствена система за дипломатическо представителство, която отразява единния характер на съответната държава в международен план.
44
В това отношение обаче Съдът вече се е произнесъл, че макар за това дали съответното длъжностно лице може да се смята за работило за „друга държава“ да не е важно дали е било наето от централната администрация на тази друга държава, неговото функционално включване в структурата на постоянното представителство на последната представлява определящ елемент (вж. в този смисъл Решение по дело Комисия/Hosman-Chevalier, посочено по-горе, точка 42).
45
Всъщност в точка 43 от посоченото решение по дело Комисия/Hosman-Chevalier Съдът приема, че специфичната връзка на заинтересованото лице със съответната държава-членка произтича от особения му статут като член на персонала на постоянно представителство. Този привилегирован статут, който му е позволявал да се ползва с различни привилегии и имунитети по силата на Виенската конвенция за дипломатическите отношения от 18 април 1961 г., сам по себе си възпрепятства създаването на трайна връзка на заинтересованото лице с държавата по месторабота и следователно достатъчното му интегриране в обществото на тази държава.
46
Предходните разсъждения впрочем се подкрепят и от сходен довод, произтичащ от един от документите по делото. Всъщност отговаряйки на въпроса на Първоинстанционния съд, отправен в рамките на процесуално-организационните действия, Кралство Испания уточнява, без по тази точка да са изложени възражения, че принадлежността на длъжностните лица към постоянното представителство на тази държава-членка и акредитирането им пред белгийските власти води до запазване на законното им пребиваване в държавата-членка по произход и че тъй като не са регистрирани в общините на Кралство Белгия, те не се смятат от компетентните органи за пребиваващи в последната държава-членка.
47
Такива обстоятелства обаче също са в състояние да препятстват достатъчното интегриране на посочените длъжностни лица в държавата-членка по месторабота и затова могат да бъдат допълнителен фактор за положението на експатриране, в което се намират тези длъжностни лица.
48
В това отношение жалбоподателката твърди, както бе посочено в точка 23 от настоящото решение, че Първоинстанционният съд е допуснал дискриминация между длъжностните лица, които са извършвали работа за държавата посредством централната администрация в рамките на постоянно представителство — длъжностни лица, на които е признато правото на надбавка за експатриране — и тези, които са извършвали такава работа посредством администрацията на автономна област.
49
Въпросът дали работата е извършвана за държавата посредством нейната централна администрация или администрацията на автономна област обаче не представлява, противно на твърдението на жалбоподателката, релевантен критерий за разграничаване, който следва да се отчита при предоставянето на надбавката за експатриране.
50
Всъщност както служителите, които извършват работа за държавата посредством нейната централна администрация, така и тези, които извършват работа за автономна област чрез нейната администрация, трябва да се смятат за лица в положение на експатриране по смисъла на член 4, параграф 1 от приложение VІІ към Правилника, но при условие че са формално включени в структурата на постоянното представителство на споменатата държава.
51
В конкретния случай обаче няма съмнение, че в течение на референтния период жалбоподателката не е била на служба в централната испанска администрация и още по-малко е била формално включена в структурата на Постоянното представителство на Кралство Испания към Европейския съюз.
52
При тези обстоятелства доводът на жалбоподателката, изведен от нарушението на принципа за равно третиране, може единствено да бъде отхвърлен.
53
Освен това е уместно да се отбележи като пример, че в Испания по силата на споразумението относно отдела по въпросите на автономните области в рамките на Постоянното представителство на Кралство Испания към Европейския съюз и относно участието на автономните области в работните групи на Съвета на Европейския съюз, прието от испанското правителство на 9 декември 2004 г. в рамките на Conferencia para Asuntos con las Comunidades Europeas, макар това споразумение да не е съществувало към момента на настъпване на обстоятелствата по настоящия спор и следователно да не е приложимо към него, най-малко две места за съветник по въпросите на автономните области в посоченото постоянно представителство са заети от длъжностни лица на автономните области, разполагащи с правомощия във вътрешнодържавен план, но са включени в това постоянно представителство.
54
Ето защо, доколкото с оглед на тълкуването на израза „работа за друга държава“ в член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника за единствено релевантен трябва да се приема фактът, че е извършвана работа към постоянно представителство на държава, следва, че в точка 33 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е изтълкувал посочения израз като неотнасящ се към работата за правителствата на политическите подразделения на държавите.
55
От всички изложени дотук съображения следва, че жалбата трябва да бъде отхвърлена.
По съдебните разноски
56
По смисъла на член 69, параграф 2, първа алинея от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 118 от същия, загубилата делото страна се осъжда за заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. По силата на член 70 от същия правилник в спорове между Общностите и техни служители институциите понасят направените от тях разходи. От член 122, втора алинея, първо тире от посочения правилник обаче произтича, че член 70 не се прилага по отношение на жалби, подадени от длъжностно лице или друг служител на институция срещу нея. След като Комисията е направила искане за осъждането на жалбоподателката и последната е загубила делото, тя трябва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда г-жа Herrero Romeu да заплати съдебните разноски.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.