62019CC0697
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
G. PITRUZZELLA
представено на 3 юни 2021 година (
1
)
Съединени дела C‑697/19 P—C‑700/19 P
Sony Corporation Sony Electronics, Inc. (C‑697/19 P)
Sony Optiarc и Sony Optiarc America (C‑698/19 P)
Quanta Storage, Inc. (C‑699/19 P)
Toshiba Samsung Storage Technology Corp.,
Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. (C‑700/19 P)
срещу
Европейска комисия
„Обжалване — Конкуренция — Картели — Оптични дискови устройства — Решение за установяване на нарушение на член 101 ДФЕС и на член 53 от Споразумението за ЕИП — Тайни споразумения във връзка с тръжни процедури, организирани от двама производители на компютри — Едно-единствено продължено нарушение — Отделни нарушения, които го съставят — Задължение за мотивиране — Нарушение на правото на защита — Определяне на размера на глобите — Насоки от 2006 година относно метода за определяне на глобите — Принципи на пропорционалност и на равно третиране“
1.
Настоящото заключение се отнася до четири жалби, подадени от доставчици на оптични дискови устройства (Sony Corporation, Sony Electronics, Sony Optiarc; Sony Optiarc America; Quanta Storage, Toshiba Samsung, Storage Technology Corp. и Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. (наричани по-нататък „жалбоподателите“) за отмяна на четири решения на Общия съд на Европейския съюз (
2
), с които Общият съд отхвърля жалбите им срещу Решение C(2015) 7135 окончателен 39639 на Комисията от 21 октомври 2015 година относно производство по член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП (дело AT. 39639 — Оптични дискови устройства) (наричано по-нататък „спорното решение“) (
3
).
2.
Съдът изрично е поискал задълбочено разглеждане на два правни въпроса, общи до голяма степен за всички дела, и поради това настоящото заключение ще се съсредоточи върху тези конкретни теми: 1) възприетата от Комисията формула да оспорва, освен единственото продължено нарушение, и отделни нарушения, осъществяващи състава на това единствено продължено нарушение, без да посочва мотиви, различни от вече изложените, за да се характеризира нарушението като единствено продължено нарушение; 2) въпроса за определянето на санкцията в случай на продажби в рамките на картела или при разпределение на печалбата.
3.
Това е повод за Съда, първо, да направи преглед на връзката между единно и отделни нарушения с оглед конкретно на задълженията за мотивиране в окончателното решение и на правото на защита на страните в производството и второ, да изясни пределите на свободата на преценка на Комисията с оглед на принципите на равно третиране и на пропорционалност в случай на продажби в рамките на картела или при разпределяне на печалбата.
4.
Описанието на фактите по делото, общо за четирите въззивни жалби, ще е синтетично и цели единствено анализ на въпросите, които бе поискано от мен да разгледам задълбочено (
4
).
I. Фактическа обстановка
5.
На 14 януари 2009 г. Комисията получава искане от Philips за освобождаване от глоби на основание на Известието на Комисията относно освобождаване от глоби и намаляване на техния размер по делата за картели (
5
). На 29 януари и на 2 март 2009 г. това искане е допълнено, за да включи, наред с Philips, Lite-On и тяхното общо предприятие Philips & Lite-On Digital Solutions Corporation.
6.
На 29 юни 2009 г. Комисията изпраща искане за представяне на информация до предприятията, осъществяващи дейност в областта на оптичните дискови устройства (наричани по-нататък „ОДУ“). На 30 юни 2009 г. Комисията предоставя условно освобождаване от глоба на Philips, Lite-On и Philips & Lite-On Digital Solutions Corporation. На 4 и 6 август 2009 г. Hitachi-LG Data Storage, Inc. и Hitachi-LG Data Storage Korea, Inc. (наричани заедно „HLDS“) подават до Комисията искане за намаляване на глобата на основание на Известието.
7.
На 18 юли 2012 г. Комисията изпраща изложение на възраженията (наричано по-нататък „ИВ“) на тринадесет доставчици на ОДУ, сред които Sony Corporation и Sony Electronics, Sony Optiarc и Sony Optiarc America, Quanta Storage, Toshiba Samsung Storage Technology и Toshiba Samsung Storage Technology Кorea.
8.
Комисията твърди, че тези дружества са нарушили член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство (ЕИП), тъй като в периода от 5 февруари 2004 г. до 29 юни 2009 г. са участвали в картел относно ОДУ, състоящ се в съгласуване на действията им във връзка с тръжните процедури, организирани от двама производители на компютри Dell и HP.
9.
На 21 октомври 2015 г. Комисията приема спорното решение.
10.
В спорното решение Комисията установява, че участниците в картела са съгласували конкурентното си поведение най-малко в периода от 23 юни 2004 г. до 25 ноември 2008 г. Комисията заявява, че това съгласуване е осъществено чрез мрежа от паралелни двустранни контакти. Комисията посочва, че участниците в картела се искали да съобразят своите обеми на пазара и да гарантират, че цените ще се задържат на по-високо равнище от това, на което биха били без тези двустранни контакти.
11.
В спорното решение Комисията изяснява, че съгласуването между участниците в картела било относно сметките на клиентите на Dell и на HP, двамата най-големи players на световния пазар на PC. Според Комисията освен двустранните преговори със своите доставчици на ОДУ, Dell и HP прилагали стандартизирани тръжни процедури, провеждани най-малко на всяко тримесечие. Комисията констатира, че членовете на картела използвали своята мрежа от двустранни контакти, за да манипулират тези тръжни процедури, като по този начин пречели на опитите на техните клиенти да насърчават основана на цените конкуренция.
12.
При изчисляването на размера на наложената на жалбоподателите глоба Комисията се основава на Насоките относно метода за определяне на глобите, налагани по силата на член 23, параграф 2, буква а) от Регламент № 1/2003 (
6
) (наричани по-нататък „Насоките относно метода за определяне на глобите“).
13.
Първо, за да определи основния размер на глобата, Комисията приема, че поради значителните различия в продължителността на участието на доставчиците и за да се отрази по-добре реалното отражение на картела, е удачно да се използва средна годишна стойност, изчислена въз основа на реалната стойност на продажбите, извършени от предприятията през целите календарни месеци на съответното им участие в нарушението. Така Комисията обяснява, че стойността на продажбите е изчислена въз основа на продажбите на ОДУ за notebook и desktop, фактурирани на установените в ЕИП образувания на HP и Dell.
14.
Освен това Комисията приема, че тъй като антиконкурентното поведение по отношение на HP е започнало по-късно и с цел да се отчете развитието на картела, тя ще изчисли съответната стойност на продажбите поотделно за HP и Dell и ще приложи два коефициента, в зависимост от продължителността.
15.
Що се отнася до Sony Corporation, Sony Electronics, Sony Optiarc и Sony Optiarc America, тъй като участието им в контактите с HP не е установено, Комисията ги счита за отговорни само за тяхното съгласуване спрямо Dell.
16.
Второ, Комисията решава, че тъй като споразуменията за съгласуване на цените поради самото си естество са сред най-тежките нарушения на член 101 ДФЕС и на член 53 от Споразумението за ЕИП и като се има предвид, че картелът засяга поне ЕИП, приложеният процент за тежест в този случай е 16 % за всички адресати на спорното решение.
17.
Освен това Комисията посочва, че при обстоятелствата по случая е решила да добави допълнителни 16 % с възпираща цел.
18.
Комисията намалява глобата, наложена на Sony Corporation, Sony Electronics, Sony Optiarc и Sony Optiarc America, с 3 %, за да отчете, че те не са знаели за частта от единственото продължено нарушение, свързана с HP, така че да се отрази по подходящ начин и в достатъчна степен по-малко тежкия характер на тяхното поведение.
19.
Комисията приема, че е удачно към основния размер на глобата да се приложи мултипликационен коефициент от 1,2, тъй като през финансовата година, предхождаща приемането на спорното решение, Sony Corporation и Sony Electronics са реализирали световен оборот от 59252000000 EUR.
20.
Накрая, доколкото коригираният основен размер на наложената на Toshiba Samsung Storage Technology и Toshiba Samsung Storage Technology Кorea глоба достига фиксирания праг от 10 % от техния търговски оборот, Комисията е трябвало да извърши допълнителна корекция въз основа на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003.
21.
Що се отнася до участвалите в картела дружества, разпоредителната част на спорното решение гласи следното:
„Член 1
Следните предприятия са нарушили член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП, като през посочените периоди са участвали в единно продължено нарушение, съставено от няколко отделни нарушения, в сектора на оптичните дискови устройства в цялото ЕИП, състоящи се в споразумения за съгласуване на цените:
[…]
д)
Toshiba Samsung Storage Technology и Toshiba Samsung Storage Technology Corea от 23 юни 2004 г. до 17 ноември 2008 г., за координирането си по отношение на Dell и HP;
е)
Sony Corporation и Sony Electronics от 23 август 2004 г. до 15 септември 2006 г., за координирането си спрямо Dell;
ж)
Sony Optiarc […] от 25 юли 2007 г. до 29 октомври 2008 г., Sony Optiarc America […] от 25 юли 2007 г. до 31 октомври 2007 г., за координирането си спрямо Dell;
(з)
Quanta Storage от 14 февруари 2008 г. до 28 октомври 2008 г., за координирането си по отношение на Dell и HP.
[…]
Член 2
За нарушението, посочено в член 1, се налагат следните глоби:
[…]
д)
Toshiba Samsung Storage Technology и Toshiba Samsung Storage Technology Corea, солидарно отговорно: 41304000 EUR;
е)
Sony Corporation и Sony Electronics, солидарно отговорни: 21024000 EUR;
ж)
Sony Optiarc […]: 9782000 EUR, от които за 5433000 EUR са солидарно отговорни със Sony Optiarc America […];
з)
Quanta Storage: 7146000 EUR“.
II. Производството пред Общия съд и обжалваните съдебни решения
22.
Жалбоподателите подават в секретариата на Общия съд съответно на 29 декември 2015 г., 31 декември 2015 г. и 5 януари 2016 г. четири отделни жалби, заведени като дела T‑762/15, T‑763/19, T‑772/15, T‑8/16, с главно искане да се отмени спорното решение в частта, която се отнася до тях, и при условията на евентуалност да се намали размерът на наложената глоба.
23.
С обжалваните съдебни решения Общият съд отхвърля всички повдигнати от жалбоподателите основания и следователно жалбите в тяхната цялост.
III. Производството пред Съда и исканията на страните
24.
Главното искане в жалбите на жалбоподателите е Съдът да отмени обжалваното съдебно решение и да уважи исканията, направени в първоинстанционното производство, както и да осъди Комисията да заплати съдебните разноски. При условията на евентуалност жалбоподателите искат, ако фазата на производството не позволява на Съда да се постанови решение по същество, да върне делото на Общия съд за ново разглеждане и да не се произнася по съдебните разноски в първоинстанционното производство и в производството по обжалване.
25.
Комисията иска от Съда да отхвърли жалбите, подадени от жалбоподателите, и да ги осъди да заплатят съдебните разноски.
IV. Анализ (
7
)
26.
В подкрепа на жалбите си жалбоподателите по дела C‑697/19 P и C‑698/19 P изтъкват четири основания с почти идентично съдържание относно: преценката от страна на Общия съд за наличието на единно продължено нарушение, продължителността на единното продължено нарушение, определението за единно продължено нарушение, размера на наложената глоба.
27.
В подкрепа на жалбата си по дело C‑699/99 P изтъква пет основания, свързани с: преценката на Общия съд относно разпоредителната част на спорното решение, където се посочва, че единното продължено нарушение, в което са упрекнати жалбоподателите, се състои от няколко отделни нарушения; с обстоятелството, че някои доказателства са били изопачени; с продължителността на участието на жалбоподателя в единното продължено нарушение; с твърдяното и недоказано знание от страна на жалбоподателя за единното продължено нарушение и с размера на наложената глоба.
28.
В подкрепа на жалбата си жалбоподателите по дело C‑700/19 P изтъкват четири основания, свързани с: преценката на Общия съд на разпоредителната част на спорното решение, в която се уточнява, че оспорваното единно продължено нарушение се състои от няколко отделни нарушения, с наличието на единно продължено нарушение, с нарушението на правото на защита и с компетентността на Комисията.
29.
В самото начало отбелязвам, че четирите жалби изтъкват почти аналогични доводи в някои основания за обжалване (
8
).
30.
Всъщност жалбоподателите споделят оплакванията относно разпоредителната част на спорното решение, в която Комисията установява единно продължено нарушение, като добавя „съставено от няколко отделни нарушения“. Според жалбоподателите тази „двойна квалификация“ — единно продължено нарушение и отделни нарушения — не била ясно посочена в изложението на възраженията и не била достатъчно мотивирана в спорното решение.
31.
Някои от жалбоподателите споделят и темата за изчисляване на размера на санкцията с оглед по-специално на твърдяно нарушение на принципите на пропорционалност и на равно третиране.
32.
В съответствие с искането на Съда анализът ми ще се съсредоточи първо върху въпроса за „двойната квалификация“ — общ, както видяхме, за всички жалбоподатели — и върху свързаните с него основания за обжалване (А), второ, ще разгледам задълбочено четвъртото основание на жалбата по дела C‑697/19 P и C‑698/19 P относно определянето на санкцията (Б).
A.
По двойната квалификация
1. Резюме на доводите на страните
– a) По нарушаването на правото на защита
33.
Жалбоподателите изтъкват, че обжалваните съдебни решения са опорочени от грешки при прилагане на правото, тъй като Общият съд е заключил, че Комисията не е нарушила правото им на защита, като за първи път в спорното решение ги обвинява за участие в няколко отделни нарушения.
34.
В изложението на възраженията, по-специално в точки 310, 317 и 318, се посочва наличието на единно продължено нарушение. В спорното решение обаче Комисията за първи път приема, че единното продължено нарушение е съставено от няколко отделни нарушения.
35.
Поради това спорното решение се отклонява съществено от класификацията в изложението на възраженията и следователно преди приемането на това решение жалбоподателите не са имали възможност да оспорят класификацията на всеки отделен контакт като отделно и самостоятелно нарушение. По този начин Общият съд не се е съобразил с решение от 6 декември 2012 г., C‑441/11 P, Комисия/Verhuizingen Coppens (EU:C:2012:778) и решение на Общия съд от 10 октомври 2014 г., T‑68/09, Soliver/Комисия (EU:T:2014:867).
36.
Освен това посочените в изложението на възраженията различни комбинации от антиконкурентни контакти можели да доведат до множество възможни нарушения. Ето защо, дори да се приеме, че фактите и свързаните с тях доказателства вече са били представени в изложението на възраженията, правната квалификация, която Комисията възнамерява да даде на тези факти, не е посочена в изложението на възраженията. От това следва, че жалбоподателите не са могли да се защитят, тъй като не са разбрали квалификацията, възприета за всяко възможно нарушение.
37.
В становището си Комисията най-напред припомня, че Общият съд е потвърдил спорното решение, що се отнася до единното продължено нарушение и глобата. Следователно изтъкнатите от жалбоподателите доводи относно частта от диспозитива, в която между другото се твърди, че единното продължено нарушение се състои от няколко отделни нарушения, били недопустими.
38.
По-нататък Комисията твърди, че Общият съд правилно е отхвърлил оплакванията на жалбоподателите относно твърдяно нарушение на правото им на защита. Първо, жалбоподателите основават доводите си на неправилна фактическа предпоставка. От обжалваните съдебни решения ясно личи, че с изложението на възраженията те вече са били уведомени за отделните нарушения. Твърдението на жалбоподателите, че Комисията не ги е изслушала по повод на отделните нарушения, се опровергава от ясната формулировка на съображения 353, 354 и 375 от изложението на възраженията и се основава на неправилно тълкуване на съдебната практика, тъй като Съдът вече е постановил, че един или няколко елемента от поредица действия или от продължавано поведение сами по себе си могат да съставляват нарушение на член 101 ДФЕС.
39.
Жалбоподателите — продължава Комисията — са изслушани както във връзка с единното продължено нарушение, така и относно отделните нарушения, които го съставляват, така че правото им на защита не може да се счита за нарушено. В хода на административното производство жалбоподателите са имали възможност да разберат, че са обвинени и в отделни действия, съставляващи единното продължено нарушение.
– б) По единното продължено нарушение, което задължително е съставено от няколко отделни нарушения
40.
Жалбоподателите изтъкват, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че единното продължено нарушение задължително е съставено от няколко отделни нарушения.
41.
Като приема, че единното продължено нарушение задължително се състои от отделни нарушения, Общият съд стига до извод, противоречащ на практиката на Общия съд (
9
) и на Съда (
10
), според която е само възможно, а не необходимо единното продължено нарушение да е съставено от отделни нарушения.
42.
Според Комисията жалбоподателите са изопачили съдържанието на обжалваните съдебни решения. Общият съд само приема, че единното продължено нарушение предполага „поредица от поведения“, които сами по себе си могат да бъдат квалифицирани като отделни нарушения. Общият съд добавя, че в конкретния случай единното продължено нарушение всъщност се състои от отделни нарушения, във връзка с които жалбоподателите са били изслушани.
– в) По непълните и противоречиви мотиви
43.
Жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че спорното решение е достатъчно мотивирано, що се отнася до наличието на няколко отделни нарушения.
44.
Мотивите не дават възможност за правилно разбиране на приетата мярка, не излагат свързаните с нея причини и съдържат вътрешни противоречия (
11
).
45.
В спорното решение Комисията не обяснява нито естеството и обхвата на тези отделни нарушения, нито квалифицирането им като споразумение или съгласувана практика по смисъла на член 101 ДФЕС. Освен това Общият съд не е обяснил причините и доказателствата в подкрепа на всяка квалификация, нито е идентифицирал предприятията, отговорни за всяко отделно нарушение.
46.
В отговора си Комисията счита, че тези доводи трябва да се отхвърлят.
47.
Жалбоподателите можели да разберат причините за решението и са имали възможност да изложат доводите си относно всеки от приписваните им антиконкурентни контакти.
48.
След като бъде установено наличието на елементи на нарушение на член 101, параграф 1 от ДФЕС — продължава Комисията — няма значение дали формата на тайно споразумение се квалифицира като споразумение, или като съгласувана практика (
12
). Общият съд основателно признава — посочва отново Комисията — че жалбоподателите неправилно са приели, че в спорното решение е трябвало да се квалифицират самостоятелно отделните нарушения като „споразумения“ или „съгласувани практики“.
2. Анализ
49.
Правният въпрос, върху който ще съсредоточа анализа си, е правилността на частта от обжалваното съдебно решение, в която за съвместима с правото на Съюза се приема възприетата от Комисията формула в разпоредителната част на решението по делата, за която понастоящем става въпрос.
50.
По-специално с третото основание по дела C‑697/19 Р и C‑698/19 Р и с първото основание по дела C‑699/19 Р и C‑700/19 Р Съдът е приканен да провери дали Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е отхвърлил доводите на жалбоподателите, че Комисията е нарушила правото им на защита, като ги обвинява за първи път в спорното решение, за участие в няколко отделни нарушения.
51.
В окончателното си решение, след като установява нарушение на член 101 ДФЕС и на член 53 от Споразумението за ЕИП поради участието на страните, замесени в единно продължено нарушение през посочените периоди, Комисията добавя, че това единно продължено нарушение е „съставено“ от няколко отделни нарушения.
52.
Като потвърждава решението на Комисията в първоинстанционното производство, в обжалваното съдебно решение Общият съд постановява, че: „[п]онятието за единно продължавано нарушение предполага съвкупност от поведения, възприети от различни страни, преследващи една и съща антиконкурентна икономическа цел“ (т. 238). И „[т]ака от самото понятие за единно продължено нарушение следва, че то означава модел на поведение. Следователно жалбоподателите не могат да твърдят, че Комисията е изменила изводите си, като освен единното продължено нарушение е включила различни двустранни контакти, тъй като именно тези двустранни контакти съставляват това единно нарушение“ (т. 239). И още, че „[с]ледователно няма никакво несъответствие в съображение 352 от обжалваното решение, доколкото в него Комисията посочва, че контактите представляват отделни нарушения и същевременно отговарят на критериите за единно продължено нарушение“ (т. 240) (
13
).
53.
Така Общият съд, изглежда, подкрепя тезата, че единното продължено нарушение предполага множество противоправни действия и поради това фактът, че в изложението на възраженията Комисията изрично упреква страните само за единното продължено нарушение, не е пречка в окончателното решение тя да приеме за установени като неправомерни и различните действия, съставляващи единното продължено нарушение от гледна точка на конкуренцията.
54.
Според страните от това следвало, че с одобрението на Общия съд Комисията е приела за установени като нарушения на конкуренцията както единното продължено нарушение, така и отделните последващи действия на конкурентните предприятия през посочения за единното нарушение период.
55.
Считам, че за да се прецени обхватът на тези принципни твърдения, на първо място е необходимо да се анализира понятието за единно продължено нарушение в практиката на Съда, за да се види дали твърдението на Общия съд в подкрепа на законосъобразността на решението на Комисията е съвместимо с нея: това както с оглед на правото на защита на страните в производството и по делото, така и с оглед на основателността на мотивите на Комисията и в крайна сметка на Общия съд.
56.
По същество въпросите, които следва да бъдат разгледани, се отнасят до: a) необходимостта Комисията да даде правна квалификация на отделните тайни споразумения в случай на единно продължено нарушение; б) действителния обхват, който следва да се придаде на различните използвани изрази (нарушения, поведения, контакти, действия); в) степента на отклонение, което окончателното решение на Комисията може да има спрямо изложението на възраженията; г) последиците, които използваната формула може да породи не само на ниво на public enforcement, а и на това на private enforcement.
57.
Съгласно постоянната съдебна практика нарушението на член 101, параграф 1 ДФЕС може да бъде извършено не само с отделно действие, но и с поредица от действия или с продължено поведение дори когато един или няколко елемента от тази поредица от действия или от това продължено поведение биха могли и сами по себе си да съставляват нарушение на посочената разпоредба. Така, когато различните дейности се вписват в един общ план поради своята еднаква цел за нарушаване на конкуренцията в общия пазар, Комисията може да вмени отговорността за тези дейности в зависимост от участието в нарушението, разглеждано в неговата цялост (
14
).
58.
Следователно предприятието, участвало в такова едно-единствено комплексно нарушение със свои собствени действия, които попадат в обхвата на понятието за споразумение или за съгласувана практика с антиконкурентна цел по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС и целят да допринесат за осъществяването на нарушението в неговата цялост, може да носи отговорност и за действията, извършени от други предприятия в рамките на същото нарушение, за целия период на участието му в посоченото нарушение. Такъв е случаят, когато е доказано, че това предприятие е възнамерявало да допринесе със собствените си действия за преследваните от всички участници общи цели и че е знаело за предвижданите или вече извършени от други предприятия действия в изпълнение на същите цели или че е могло разумно да ги предвиди и е било готово да понесе свързания с тях риск (
15
).
59.
Участието на предприятие в единно продължено нарушение не предполага то да е участвало пряко във всички антиконкурентни действия, които съставляват това нарушение, нито всички предприятия, участващи в единно продължено нарушение, да извършват дейност на един и същ пазар (
16
).
60.
От гореизложеното следва, че за да може да се каже, че предприятие е участвало в единно нарушение на правото на конкуренцията на Съюза, трябва да се установи: 1) че то е възнамерявало да допринесе със собствените си действия за преследваните от всички участници в картела общи цели и 2) че е знаело за предвижданите или вече извършени от други предприятия противоправни действия в изпълнение на същите цели или че е могло разумно да ги предвиди и е било готово да понесе свързания с тях риск (
17
).
61.
Следователно понятието „единно продължено нарушение“ предполага „общ план“, в който поради еднаквата им цел за нарушаване на конкуренцията на вътрешния пазар се вписват различни действия, независимо от това, че едно или повече от тези действия като такива, взети поотделно, също биха могли да съставляват нарушение на член 101 ДФЕС.
62.
Според мен именно това е същината на проблема: единното продължено нарушение представлява продължавано поведение, състоящо се от поредица от действия или поведения (в случай на картели като разглежданите в настоящото производство, контакти между няколко предприятия), но не е алгебричен сбор от множество противоправни действия, извършени в нарушение на член 101 ДФЕС.
63.
Някои видове поведение, действия или контакти, осъществени в рамките на посочения за единното продължено нарушение период, биха могли сами по себе си да не са неправомерни от конкурентна гледна точка или да се окажат, в хода на производството, не напълно установени в материалноправното или правното им значение.
64.
Каква е идеята, която стои в основата на въвеждането на теорията за единното продължено нарушение?
65.
Доктрината за „единното продължено нарушение“ се основава на широко разпространена концепция в правния ред на държавите — членки на Европейския съюз, относно възлагането на отговорността за нарушения, извършени от няколко автори в зависимост от участието им в нарушение като цяло (
18
).
66.
Тя играе ролята на законова презумпция, с която Комисията (или национален орган по конкуренция) може да установи наличието на единно нарушение на правото на конкуренцията през определен период и по отношение на конкретен брой предприятия, „не само въз основа на изолирано действие, но и на поредица от действия или продължаващо поведение“ (
19
).
67.
Разбира се, прилагането от Комисията на доктрината за „единното продължено нарушение“ улеснява ролята ѝ на орган по enforcement при прилагането на член 101, параграф 1 ДФЕС най-вече що се отнася до обвиненията за тайно споразумение между няколко страни.
68.
Нарушение, състоящо се от модел на „единно продължено“ поведение през определен период от време, решава редица трудни практически въпроси, които могат да възникнат във всяко комплексно обвинение за тайно споразумение, що се отнася до прилагането на давностен срок, и намалява тежестта на доказване, необходимо за осъществяването на съдебен контрол относно участието в тайното споразумение през целия период на разследване (
20
).
69.
Както се отбелязва и в доктрината, институтът на „единното продължено нарушение значително намалява тежестта, която Комисията би трябвало да понесе в противен случай, за да докаже наличието на тайно споразумение, по-специално когато картелът е продължил да съществува за дълъг период от време, през който естеството на тайното споразумение може да варира между различни страни или в различни моменти“ (
21
).
70.
В противовес на облекчаването на доказателствената тежест за конкретни периоди и прояви — това е смисълът на института — е необходимостта да се докаже наличието на общата цел и знанието за действията на другите предприятия.
71.
От друга страна, ако не е налице единно продължено нарушение, тежестта на доказване за всяко поведение (в случая например контактите между конкуренти) ще бъде особено строга.
72.
Следователно несъмнено е възможно и напълно легитимно Комисията, установявайки нарушение на член 101 ДФЕС, да квалифицира в рамките на констатацията за нарушение на член 101 ДФЕС някои действия като неправомерни сами по себе си и същевременно част от една-единствена съглашателска стратегия с описаните по-горе характеристики на единното продължено нарушение.
73.
В този случай обаче тя носи тежестта за мотивиране и доказване, различна от тази в случая, в който квалифицира поведението на предприятията изключително като единно продължено нарушение.
74.
Всъщност, както видяхме, последното винаги се състои от множество прояви или контакти, които, за да се считат за недопустими като цяло от гледна точка на конкуренцията, трябва да притежават посочените по-горе характеристики. Отделните прояви или контакти на комплексното поведение нямат непременно сами по себе си квалификацията на нарушение на конкуренцията.
75.
В някои решения Съдът уточнява, че ако предприятието е участвало пряко в едно или повече антиконкурентни действия, съставляващи едно-единствено продължавано нарушение, но не е доказано, че то е възнамерявало да допринесе със собствените си действия за всички преследвани от останалите участници в картела общи цели и че е знаело за всички предвиждани или вече извършени от споменатите участници противоправни действия в изпълнение на същите цели или че е могло разумно да ги предвиди и е било готово да понесе свързания с тях риск, Комисията трябва да се ограничи да го държи отговорно само за действията, в които е участвало пряко, както и за предвижданите или вече извършените от останалите участници действия в стремежа за постигане на същите цели като преследваните от това предприятие, за които действия е доказано, че предприятието е знаело или е могло разумно да ги предвиди и е било готово да понесе свързания с тях риск (
22
).
76.
Това все пак не може да доведе до изключване на отговорността на предприятието за действията, в които е безспорно, че е участвало или за които действително може да му бъде вменена отговорност. Всъщност фактът, че предприятие не е участвало във всички конститутивни елементи на даден картел или че е имало второстепенна роля в областта, в която е участвало, не е релевантен за установяване на наличието на извършено от него нарушение, тъй като тези елементи следва да бъдат отчетени само при преценката на тежестта на нарушението и евентуално при определянето на размера на глобата (
23
).
77.
Съдът обаче уточнява, че „[р]ешение на Комисията, в което глобален картел се квалифицира като едно-единствено продължавано нарушение, обаче може
да се раздели по този начин само ако, от една страна, в хода на административното производство на посоченото предприятие е дадена възможността да разбере, че следва да носи отговорност и за всяко от действията, съставляващи това нарушение, и следователно да се защити в тази насока и от друга страна, ако въпросното решение е достатъчно ясно в това отношение“ (
24
).
78.
Както видяхме, единното продължено нарушение облекчава тежестта на мотивиране и на доказване от страна на Комисията, която, след като вече е доказала наличието на общ план и на обща антиконкурентна цел, не е длъжна да докаже неправомерния характер на всяко отделно поведение.
79.
Обратно, по тази причина обаче Комисията няма основание да твърди, че след като е установено и доказано единно продължено нарушение, следва да се считат за установени и доказани като нарушения на конкуренцията и всички отделни съставляващи го прояви или контакти.
80.
Това е така, защото по този начин Комисията би се ползвала от незаслужено облекчаване на задължението за мотивиране и тежестта на доказване поради квалификацията на нарушението като единно и продължено, но в същото време, в случай че под съдебен контрол попадат правните предпоставки за квалифициране на поведението като единно продължено нарушение, решението би могло да бъде „спасено“ и да подлежи на преразглеждане по съдебен ред поради незаконосъобразността на отделните деяния, съставляващи единното продължено нарушение.
81.
Следователно доводът на Комисията, която твърди, че това основание за обжалване е неотносимо, тъй като е обвързано с установяване на липсата на единно продължено нарушение, не е убедителен.
82.
Противно на поддържаното от Комисията в нейния отговор, изтъкнатите в жалбата доводи относно субсидиарния извод в решението, че единното продължено нарушение включва няколко независими нарушения, не са неотносими. Напротив, те имат значително отражение върху производството и върху последиците от решението.
83.
Комисията може да прибегне до двойната квалификация, но за да бъде това законосъобразно, тя би следвало да го направи още при оспорването на деянията на страните и да поеме свързаните с това задължение за мотивиране и доказателствена тежест.
84.
Всъщност в практиката на Съда (
25
), макар да се допуска, че между изложението на възраженията и окончателното решение може да има различия, мотивирани именно от състезателния характер на производството и задълбочаването на правните и икономическите въпроси в хода на разследването, квалификацията на фактите и поведението трябва да бъде съгласувана от началото до края на това производство.
85.
Зачитането на правото на защита в хода на административните производства в областта на конкуренцията представлява общ принцип на правото на Съюза, чието съблюдаване е гарантирано от Съда (
26
). Този принцип изисква по време на административното производство на заинтересованото предприятие да е била предоставена възможност да изложи надлежно своето становище относно действителното съществуване и релевантността на твърдените факти и обстоятелства, както и относно документите, на които Комисията основава твърдението си за наличие на нарушение на разпоредбите, съдържащи се в Договора за ЕС (
27
).
86.
В член 27, параграф 1 от Регламент № 1/2003 се предвижда на страните да се изпраща изложение на възраженията. Съгласно постоянната съдебна практика в това изложение трябва да бъдат представени ясно всички съществени елементи, на които се основава Комисията на този етап от производството.
87.
Това посочване може обаче да бъде направено обобщено и решението не трябва непременно да бъде копие на изложението на възраженията, тъй като последното е подготвителен документ, съдържащ фактически и правни преценки с чисто временен характер (
28
).
88.
Несъмнено — както посочва Общият съд в обжалваните съдебни решения — правната квалификация на фактите, възприета в изложението на възраженията, по дефиниция може да бъде само временна и последващо решение на Комисията не може да бъде отменено само с мотива, че окончателните изводи от тези факти не съответстват точно на тази временна квалификация (
29
). Всъщност Комисията трябва да може да уточни тази класификация в окончателното си решение, като вземе предвид произтичащите от административното производство елементи, било за да се откаже от възраженията, които са се оказали неоснователни, или за да се откаже от оплакванията, които са се оказали неоснователни, или за да структурира и допълни както от фактическа, така и от правна страна доводите си в подкрепа на оплакванията, на които се основава, при условие обаче че тя се основава само на факти, по които заинтересованите лица са имали възможност да вземат становище, и е представила в хода на административното производство необходимите за защитата елементи (
30
).
89.
Ако обаче в хода на разследването се появяват данни, които могат да убедят Комисията да направи истинско изменение на thema decidendum, процедурата позволява такова изменение, дори съществено, чрез инструмент, който същевременно гарантира и правото на защита на страните: допълнително изложение на възраженията.
90.
В това изложение Комисията следва да разгледа аналитично всички контакти между страните, като мотивира правната квалификация и неправомерния характер на всеки от тях.
91.
Това би позволило пълно упражняване на правото на защита на страните и пълен съдебен контрол върху всяко отделно поведение, за което се упрекват страните, естествено извън пределите на единното продължено нарушение.
92.
В настоящия случай изложението на възраженията подробно излага фактите, за които са упреквани жалбоподателите. Комисията обаче се ограничава до това да квалифицира като единно продължено нарушение всички двустранни контакти между участниците в картела, като се позовава само на възможността всеки отделен контакт да се квалифицира като отделно нарушение, без да се впуска в повече подробности. В окончателното решение Комисията следва същия подход за всички свои мотиви, с изключение на извода в разпоредителната част за двойната квалификация.
93.
Не може да се възприеме становището на Общия съд, в което се припомня тезата на Комисията, че страните са осъзнавали ясно отделните действия, за които са упреквани, и са се защитавали с оглед на това, тъй като единното продължено нарушение се състои от поредица от факти, контакти и прояви, всеки от които е изброен от Комисията и е известен на страните.
94.
Тези доводи смесват самото съществуване на факт или на контакт между страните, неговото изброяване и представянето му на страните с неговата правна квалификация.
95.
Според мен именно по този въпрос Общият съд е въведен в заблуждение от доводите на Комисията.
96.
Доказателство за това е например точка 242 от решение T‑762/15, в която Общият съд посочва, че „както твърди Комисията, без това да се оспорва от жалбоподателите, жалбоподателите са оспорили всеки контакт поотделно и подробно в отговора си на изложението на възраженията и са успели да убедят Комисията да не поддържа обвиненията си относно някои двустранни контакти“.
97.
Няма съмнение, че фактически още в рамките на изложението на възраженията Комисията вече е посочила всички отделни контакти на конкурентите като елементи, които могат да образуват цялостната рамка на незаконосъобразните тайни споразумения, и страните със сигурност са имали възможност да се защитят във връзка със съществуването на срещи или други контакти и начина, по който те са се провеждали.
98.
Пропускът на Комисията в хода на цялото производство до окончателното решение да изрази изрично собственото си становище за правната квалификация на всеки от тези контакти не е позволил на предприятията, настоящи жалбоподатели, да упражнят в пълна степен правото си на защита.
99.
Разбира се, не е задължително всяко антиконкурентно поведение да се квалифицира като картел или съгласувана практика; необходимо е обаче органът, който упражнява public enforcement, да квалифицира този определен факт като противоправен и незаконосъобразен, за да позволи на страните да се защитят не само с оглед на неговото съществуване и на свързаните с него фактически обстоятелства, но и с оглед на правните аспекти, въз основа на които се счита, че този факт може да се разглежда като поведение в нарушение на член 101 ДФЕС.
100.
Въз основа на изложеното по-горе може да се отбележи, че твърдението, че единното продължено нарушение е сбор от няколко самостоятелни нарушения, всяко от които поотделно автоматично установено поради установеното наличие на единно продължено нарушение, не намира никакво логическо, нито правно основание в практиката на Съда.
101.
Може да се предположи, че и двете страни в производството (enforcer и обвинените предприятия) могат да имат интерес от квалифицирането на повтарящото се поведение като единно продължено нарушение: enforcer тъй като, както видяхме, такава квалификация може да намали изискванията във връзка с доказването по отношение на отделните прояви, съставляващи продълженото нарушение; обвинените предприятия — тъй като санкцията ще бъде наложена, като се изчислят проценти от оборота пропорционално на отделните нарушения, избягването на вменяване на множество отделни поведения, би могло да бъде икономически изгодно.
102.
Тъй като, както успешно поддържа доктрината, за обвиняемия обаче не е непременно по-благоприятно да има обвинения за отделни нарушения и това ще зависи от обстоятелствата по делото, „сигурно е, че презумпцията за невиновност трябва да се приложи, що се отнася до фактическите елементи, въз основа на които трябва да бъде установено отделното нарушение. Или тези факти са доказани или не“ (
31
).
103.
Следователно не съществува „презумпция за отделни нарушения“, която да се прилага в случай на съмнение относно предположението, че това положение непременно ще бъде „по-добро“ за предприятието. Всъщност, когато Комисията установи, че са извършени отделни нарушения, жалбоподателите, за които би било по-добре, ако нарушението е едно-единствено, могат да оспорят тази констатация (както се е случвало няколко пъти) и Комисията ще трябва също така да убеди съда, че е имало отделни нарушения, което показва, че наличието на отделни нарушения трябва да бъде проверено, а не „презумирано“ (
32
).
104.
Последиците от късната двойна квалификация само в окончателното решение могат да бъдат многобройни не само с оглед на анализирания дотук public enforcement, а и на private enforcement.
105.
Констатацията на Комисията, която не се ограничава само до единното продължено нарушение, но обхваща и отделните прояви през релевантния период, би могла да е от съществено значение за възможностите за искове за обезщетение пред националните съдилища.
106.
Всъщност настоящият случай на единно продължено нарушение позволява на Комисията да приеме за доказана неправомерността на поведението на предприятието през целия разглеждан период дори ако евентуално за някои макар и некратки периоди фактически да няма доказателства за контакти между страните или между някои от тях. Като винаги се изхожда от предпоставката, че са доказани условията, за да може дадено нарушение да се разглежда като едно-единствено и продължено: обща цел и участие на предприятията в цялостното поведение на другите при описаните по-горе условия.
107.
Така от гледна точка на продължителността на нарушението единното продължено нарушение би могло да изправи участващите предприятия пред риска да им се търси отговорност за продължаващо повече във времето противоправно поведение, отколкото ако им се вменят отделни, отдалечени във времето действия и следователно с приемственост между едното и другото.
108.
Все пак от гледна точка на честотата на установяване на неправомерността и на свързаната с това тежест на доказване може да се разсъждава в обратния смисъл. Тоест участващите предприятия се намират в положение, при което именно защото не са били установени като неправомерни всички отделни контакти или поведения, съставляващи единното и продължавано нарушение, производствата пред националните съдилища за поправяне на вредите от нарушение на конкуренцията няма да могат да бъдат освободени изцяло от доказване на неправомерността на отделните контакти или поведения поради констатацията на Комисията.
109.
Това е от съществено практическо значение най-вече с оглед на факта, че списъкът на лицата с процесуална легитимация да искат поправяне на твърдените вреди от участващите предприятия според решението на Комисията е твърде разнороден и поради най-новата практика на Съда, съгласно която „и гаранцията за пълната ефективност и полезното действие на член 101 ДФЕС, и защитата срещу неблагоприятните последици от нарушение на правото на конкуренция биха били засегнати в значителна степен, ако възможността да се иска поправянето на вредите, причинени от картел, бъде ограничена до доставчиците и потребителите на засегнатия от картела пазар“ (
33
).
110.
В случаи, подобни на този по настоящото дело, когато става въпрос за действия, извършени във връзка с тръжни процедури, във всяка обществена поръчка може да има няколко участници и значителен брой лица, които поради нарушението на конкуренцията биха могли да претендират за обезщетение във връзка с нарушаването на конкуренцията на единния пазар.
111.
Считам, че от всичко изложено по-горе може да се заключи, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е счел за правилна от гледна точка на правото на Съюза формулата, възприета от Комисията в окончателното решение, че единното продължено нарушение се състои от няколко отделни нарушения.
112.
Поради това ще трябва обжалваното съдебно решение да се отмени в частта, в която се отхвърлят второто основание и четвъртото основание, изтъкнато от жалбоподателите в първоинстанционното производство, изведено от двойната квалификация на картела.
113.
Съгласно член 61, първа алинея, второ изречение от Статута на Съда на Европейския съюз, в случай че отмени решението на Общия съд, Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това.
114.
Според мен настоящият случай е такъв поне що се отнася до това основание.
115.
Решението на Комисията трябва да се отмени в частта, в която се приема, че едно и също продължено нарушение непременно се състои от отделни нарушения.
116.
Всъщност правото на защита на страните в производството отчасти е било ограничено и приетата формула е имала и би могла да има значителни последици във вреда на участващите предприятия.
117.
Според мен обаче тази грешка при прилагане на правото не се отразява на цялостния смисъл на обжалваното съдебно решение и на спорното решение на Комисията. Всъщност, като се извади от разпоредителната част формулата за „двойната квалификация“, остава напълно доказано единното продължено нарушение и изчисляването на санкцията според мен е извършено само въз основа на единното продължено нарушение.
118.
В съответствие с практиката на Съда (
34
) частичното уважаване на основанието, свързано с анализирания от мен въпрос, не изисква отмяна на цялото решение, а само на описаната по-горе част.
119.
Всъщност, след като самата цел на решението на Комисията, с което се установява участието на предприятие в картел в нарушение на член 101 ДФЕС, е да се констатират едно или повече действия, съставляващи това нарушение, частичната отмяна не може да измени същността на въпросното решение.
Б.
По определянето на санкцията
1. Резюме на доводите на страните
120.
С четвъртото си основание жалбоподателите по дела C‑697/19 P и C‑698/19 P поддържат, че като е потвърдил размера на наложената им глоба въз основа на същите приходи, послужили при изчисляването на размера на отделната глоба, наложена съответно на Lite-On и на Quanta, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, нарушил e принципите на равно третиране и на пропорционалност и не е изпълнил задължението си за мотивиране. Това основание за обжалване се състои от три части.
121.
За улеснение на изложението, по-долу ще се огранича да възпроизведа изтъкнатото от жалбоподателите във връзка с дело C‑697/19 P.
а) По първата част от четвъртото основание
122.
В първата част жалбоподателите изтъкват, че Общият съд е нарушил принципа на равно третиране, който в случая е в основата на критерия, предвиден в Насоките относно метода за определяне на глобите, че стойността на продажбите трябва да отразява икономическото значение на нарушението и относителната тежест на всяко предприятие в нарушението.
123.
Sony поддържа, че през периода на твърдяното нарушение Lite-On произвежда ОДУ, които впоследствие са продадени под марката Sony. В рамките на споразуменията за разпределяне на оборота между жалбоподателите и Lite-On, жалбоподателите са внесли на Lite-On оборота, съответстващ на продуктите, проектирани и произведени от Lite-On. Вместо обаче тези продажби да се запишат на дружеството, което в крайна сметка получава оборота, а именно Lite-On, при определянето на стойността на продажбите с цел изчисляване на размера на глобата решението третира тези приходи както като оборот на Sony, така и като оборот на Lite-On. С други думи, решението е отчело два пъти едни и същи приходи. По този начин Комисията се отклонила от установената си практика.
124.
Предварителното становище на Комисията е, че първата част от четвъртото основание е недопустима, доколкото жалбоподателите искат преразглеждане на представеното пред Общия съд искане, без да се посочва конкретна грешка в обжалваното съдебно решение, и това преразглеждане не е от компетентността на Съда (
35
).
125.
Във всеки случай тази част трябва да се отхвърли като неоснователна. Първо, точка 13 от Насоките относно метода за определяне на глобите се отнася до продажбите, пряко или непряко свързани с нарушението, а не до продажбите, засегнати от нарушението. Това означава, че Комисията няма никакво задължение да определя кои отделни продажби са засегнати от дадено нарушение. Всъщност, докато от една страна трябва да се обърне специално внимание на икономическото значение на дадено нарушение, от друга страна, този аспект трябва да се съпостави с необходимостта да се гарантира, че глобата позволява ефективно прилагане на санкцията в съответствие с принципа на законност и принципа на пропорционалност.
126.
Второ, като се има предвид, че поведението на жалбоподателите не се различава съществено от това на другите адресати на спорното решение, изчисляването на наложената на жалбоподателите глоба, като се вземат предвид техните продажби на ОДУ на Dell и следователно относителната тежест на тяхното участие, е съобразено с принципа на равно третиране.
127.
Трето, доводите на жалбоподателите се основават не толкова на метода за изчисляване на размера на наложената им глоба, а по-скоро на метода за изчисляване на глобата, наложена на Lite-On. Адекватността на глобата, наложена на Lite-On, обаче не е предмет на настоящото производство и не може да служи като обективна основа за оправдаване намаляването на глобата. Четвърто, сътрудничеството на жалбоподателите с Lite-On не намалява относителната тежест на жалбоподателите в нарушението. Следователно изчислението, считано за правилно от жалбоподателите, води до произволна дискриминация по отношение на останалите адресати на спорното решение в нарушение на принципа на равно третиране. Пето, що се отнася до факта, че жалбоподателите се позовават на предходната практика на Комисията при вземане на решения, Общият съд правилно отбелязва, че сравнението на положението на адресат на дадено решение с положението на други предприятия не може да постави под въпрос законосъобразността на спорното решение, доколкото с него се установява и санкционира установено нарушение (
36
).
б) По втората част от четвъртото основание
128.
Във втората част жалбоподателите изтъкват, че Общият съд е нарушил задължението за мотивиране, като не е взел предвид довода, че двойното отчитане е увеличило неправомерно икономическото значение на предполагаемото нарушение и следователно наложената им глоба.
129.
Комисията счита, че тази част е неоснователна. Общият съд потвърждава, че стойността на продажбите, взети предвид в спорното решение за целите на изчисляването на основния размер на глобата, е стойността на преките продажби на жалбоподателите към Dell. Въз основа на съдебната практика, посочена в точки 265—269 от обжалваното съдебно решение, Общият съд правилно е приел да вземе предвид стойността на тези преки продажби, за да установи стойността на продуктите, с които е свързано нарушението. Накрая, съгласно обжалваното съдебно решение методът, който посочват жалбоподателите, включва рискове от заобикаляне на закона и неравно третиране в сравнение с останалите адресати на решението.
в) По третата част от четвъртото основание
130.
В третата част жалбоподателите изтъкват, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е отхвърлил довода на жалбоподателите, че Комисията не е обосновала факта, че се е отклонила от установената си практика.
131.
Комисията изтъква, че Общият съд с основание приема, че в спорното решение са изложени причините, поради които размерът на наложената на жалбоподателите глоба се изчислява в съответствие с точка 13 от Насоките за определяне на глобите, и че в решението се обяснява и защо не е уместно да се отклонява от този подход по отношение на жалбоподателите. Следователно, доколкото в спорното решение се прилага конвенционално точка 13 от Насоките относно метода за определяне на глобите, не е необходимо в него да се обосновава несъществуваща дерогация от тези насоки.
2. Анализ
132.
Ще разгледам заедно трите части на четвъртото основание за обжалване, тъй като правният въпрос, който Съдът е поискал от мен да разгледам задълбочено, се отнася до твърдяна грешка при прилагане на правото, която Общият съд допуска, като потвърждава решението на Комисията като лишено от пороци, в частта, в която се изчисляват два пъти приходите на Sony и Lite-On, които са били предмет на споразумение за разпределяне. По този начин — твърдят жалбоподателите — се нарушават принципите на равно третиране и на пропорционалност и Общият съд не е изпълнил конкретни задължения за мотивиране. Всъщност Комисията се е отклонила от изложената в Насоките за определяне на глобите методология, като е взела предвид продажбите между участниците в картела, като по този начин преувеличила икономическото значение на ролята на жалбоподателите в картела.
133.
В самото начало отбелязвам, че основанията за обжалване, свързани с изчисляването на санкцията, не са недопустими, както обаче твърди Комисията, тъй като от контекста на доводите на жалбоподателите — имплицитно, но ясно — е видно позоваването на точки 263—276 от обжалваното съдебно решение.
134.
Сега, като обърнем внимание на критикуваното от страните твърдяно „двойно отчитане“, според Общия съд Комисията е следвала изложената в Насоките относно метода за определяне на глобите методология, като определила основния размер на глобата въз основа на продажбите на оптични дискови устройства, фактурирани на Dell (съображение 528 от спорното решение).
135.
Поради сключения с жалбоподателите Sony договор за partnership Lite-On не е регистрирало преки продажби на Dell. Поради това, що се отнася до Lite-On — а не до жалбоподателите — Комисията е основала решението си по-скоро на стойността на продажбите на Lite-On на жалбоподателите, отколкото на неговите (несъществуващи) продажби на Dell.
136.
По този въпрос Общият съд посочва, че „[с]поред обясненията на жалбоподателите, въз основа на споразуменията между Lite-On и Sony, Lite-On е разработило и произвело ОДУ, които впоследствие са били продадени под марката Sony. Договорите и поръчките на клиентите формално са сключени със Sony и именно на Sony са платили клиентите. Ето защо трудно могат да бъдат разбрани доводите на жалбоподателите, че Комисията е отчела два пъти извършените на Dell продажби, тъй като Sony е получило приходите от Dell. Във всички случаи следва да се припомни, че съгласно точка 13 от Насоките относно метода за определяне на глобите, за да определи основния размер на глобата, която следва да бъде наложена, Комисията ще използва стойността на продажбите на стоки или услуги, извършени от предприятието, в пряка или непряка връзка с нарушението“ (
37
).
137.
Освен това „[п]ри определянето на размера на глобите за нарушения на конкурентното право Комисията трябва да вземе предвид не само тежестта на нарушението и конкретните обстоятелства по случая, но и контекста, в който е извършено нарушението, и да гарантира, че неговото действие има възпиращ ефект, по-специално в случаите на видове нарушения, които са особено вредни за постигане на целите на Съюза. Тежестта на нарушенията трябва да се установява въз основа на голям брой фактори, като например конкретните обстоятелства по случая, неговия контекст и възпиращото действие на глобите, без задължителен или изчерпателен списък на критериите, които задължително трябва да бъдат взети предвид. Освен това Общият съд вече е посочил, че при всички положения Комисията не е била длъжна да установява кои отделни продажби са засегнати от картела“ (
38
).
138.
Като заключава, че „[в] разглеждания случай, когато Комисията разглежда стойността на продажбите на стоки, с които нарушението е свързано пряко или косвено по смисъла на точка 13 от Насоките относно метода за определяне на глобите, е било логично преките продажби на жалбоподателите на Dell да се използват като основа за изчисляването на размера на глобата. В това отношение защитаваният от жалбоподателите метод, състоящ се в приспадане от получените от Sony приходи от Dell, на приходите, изплатени на Lite-On по силата на действащите споразумения между Sony и Lite-On през референтния период, за да се избегне „двойно отчитане“, въпреки обяснението на жалбоподателите, че не са в състояние да предоставят точни цифрови данни в това отношение, застрашава ефективността на забраната на картелите, тъй като би било достатъчно предприятията да се присъединят към участник в картела, за да намалят размера на глобата си“ (
39
).
139.
При това положение, противно на поддържаното от жалбоподателите в производството по обжалване, Общият съд не само излага общи становища относно определянето на размера на глобите (
40
), а фактически и правно отхвърля твърденията, вече изтъкнати от страните в първоинстанционното производство относно твърдяното „двойно отчитане“.
140.
По същество според мен по причините, които ще изложа, Общият съд е мотивирал надлежно следното.
141.
Преди всичко Комисията е описала ясно методологията, която е използвала за изчисляване на наложените на адресатите глоби, и не е нарушила принципа на пропорционалност. Всъщност тя правилно е приложила принципите, произтичащи от Насоките относно метода за определяне на глобите, и е взела предвид тежестта на нарушенията и конкретните обстоятелства по случая при упражняването на своето право на техническа преценка.
142.
Освен това Комисията не е нарушила принципа на равно третиране. Всъщност, за да наложи санкция на настоящите въззивници, тя е взела предвид стойността на извършените на Dell продажби и не е приспаднала от приходите, получени от Sony, изплатеното на Lite-On. Това бил единственият правилен метод, който следвало да се възприеме, като се има предвид, от една страна, че в това отношение не са предоставени точни цифрови данни, а от друга страна, предложеният от страните метод би застрашил ефикасността на решението както с оглед на отношенията между участващите в картела предприятия, така и с оглед на необходимото възпиращо действие на санкцията.
143.
Във въззивната жалба по този въпрос страните само поддържат отново доводите относно двойното отчитане, без да представят нови доказателства, които да позволят различна преценка на Съда.
144.
Както правилно отбелязва Комисията, в основата на довода на жалбоподателите стои не начинът, по който тя е изчислила размера на наложената им глоба, който е идентичен с приложения към повечето останали адресати на решението, а начинът, по който Комисията е изчислила глобата, наложена на Lite-On.
145.
Както видяхме, Общият съд е разгледал начина, по който Комисията е мотивирала определянето на изчисляване на размера на глобата, и е констатирал, че тази глоба надлежно се основава на съдържащите се в спорното решение данни относно икономическия капацитет на жалбоподателите. По този начин Общият съд е упражнил предвидените в членове 261 ДФЕС и 263 ДФЕС правомощия в съответствие с изискванията за пълен съдебен контрол, като е разгледал всички твърдения за нарушение, правни или фактически, наведени от жалбоподателите в това отношение (
41
).
146.
От практиката на Съда ясно следва, че макар член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 да оставя на Комисията свобода на преценка, той все пак ограничава тази свобода на преценка, като установява обективни критерии, към които тази институция по принцип трябва да се придържа. Така, от една страна, размерът на глобата, която може да бъде наложена на дадено предприятие, има предел, който може да бъде изразен в цифри и е абсолютен, така че максималният размер на глобата, която може да бъде наложена на дадено предприятие, може да бъде определен предварително. От друга страна, упражняването на това право на преценка е ограничено и от правилата за поведение, които Комисията си е наложила по-специално в Насоките относно метода за определяне на глобите (
42
).
147.
Задължението за мотивиране, което позволява да се контролира упражняването на правото на преценка, е съществено изискване, което е изпълнено, ако Комисията посочи в решението си елементите, позволили ѝ да прецени тежестта и продължителността на нарушението. То обаче не изисква от Комисията „да посочи в решението си цифровите данни, свързани с метода за определяне на размера на глобите“ (
43
). Всъщност при всяко положение Комисията „не може, чрез изключителното и механично използване на аритметични формули, да се лиши от своето право на преценка“ (
44
) и „трябва да прецени във всеки конкретен случай и с оглед на неговия контекст, както и на целите на предвидения в този регламент санкционен режим необходимото въздействие върху съответното предприятие, по-специално като вземе предвид оборота, който отразява действителното му икономическо положение в периода, през който е извършено нарушението“ (
45
).
148.
Съгласно точка 13 от Насоките относно метода за определяне на глобите „[п]ри определяне на основния размер за налаганите глоби, Комисията ще отчита стойността на продажбите на стоки и услуги на предприятието, с които нарушението е свързано пряко или косвено в съответния географски район на територията на Европейското икономическо пространство (ЕИП). По принцип Комисията ще отчита продажбите, извършени от предприятието през последната търговска година на неговото участие в нарушението“.
149.
Както отбелязва Съдът, с точка 13 от Насоките за определяне на глобите се цели при изчисляването на глобата, която следва да се наложи на дадено предприятие, като отправна точка да се приеме сума, отразяваща икономическото значение на нарушението и относителната тежест на съответното предприятие в него. Макар понятието за стойност на продажбите, посочено в точка 13, безспорно да не може да се разшири дотолкова, че да обхваща реализираните от съответното предприятие продажби, които не попадат в приложното поле на твърдения картел, преследваната с тази разпоредба цел все пак би била накърнена, ако това понятие трябва да се разбира в смисъл, че се отнася единствено до оборота, реализиран само от продажбите, за които е установено, че действително са били обект на картела (
46
).
150.
От тази гледна точка Съдът е приел, че неотчитането на продажбите между субекти, принадлежащи на едно и също предприятие, непременно би довело до необосновано облагодетелстване на вертикално интегрираните предприятия, като им позволи да избегнат санкция, пропорционална на тяхното значение на пазара на стоките, предмет на нарушението. От това следва, че за целите на определянето на оборота от продажбата на стоките, предмет на нарушението, вертикално интегрираните предприятия се намират в сходно положение с това на производителите, които не са вертикално интегрирани. Следователно тези два вида предприятия трябва да бъдат третирани по един и същ начин. Изключването на вътрешните продажби от релевантния оборот би означавало да се облагодетелстват първите, като се намали относителната им тежест в нарушението в ущърб на вторите, въз основа на критерий, който е чужд на преследваната при определянето на този оборот цел, а именно да се отрази икономическото значение на нарушението и относителната тежест на всяко от участващите в него предприятия (
47
).
151.
Като прилага съображенията на Съда към всички продажби на картела, широкото определение на „стойността на продажбите“ би могло да позволи на Комисията да го приложи и в случаи като настоящия, следователно като за определяне на стойността на продажбите взема предвид всички продажби, с които нарушението е свързано пряко или косвено. В противен случай някои участници в картела биха могли по изкуствен начин да избегнат глобата, като се присъединят към друг участник.
152.
В това отношение в точка 271 от обжалваното съдебно решение Общият съд според мен правилно отбелязва, че използването на изложения от жалбоподателите метод би застрашило ефикасността на забраната на картелите, тъй като би било достатъчно предприятията да се присъединят към участник в картела, за да се намали размерът на глобата им.
153.
Това тълкуване е в съответствие с целта на нормите на Съюза в областта на конкуренцията. Всъщност предложеното от жалбоподателите тълкуване би означавало, за да определи основния размер на глобите, които следва да се наложат в случаите на картели, Комисията да е задължена във всеки конкретен случай да установи кои са отделните продажби, засегнати от картела. Подобно задължение, както правилно подчертава Общият съд в точка 268 от обжалваното съдебно решение, никога не е било налагано от съдилищата на Съюза.
154.
По-нататък в съответствие с принципа на равно третиране, наложената на жалбоподателите глоба е изчислена по същия начин, както за всички други участници в картела, регистрирали преки продажби на Dell и/или на HP. Използването на продажбите на предприятието на клиентите на въпросния продукт е конвенционалният метод, за да се прецени икономическото значение на поведението на адресат, и този метод винаги е бил признаван за съвместим с принципите на европейското право.
155.
Както припомня Общият съд в точка 272 от обжалваното решение, що се отнася до контактите, отнасящи се до Dell, поведението на жалбоподателите не се различава съществено от това на другите адресати на решението. Следователно относителната тежест на участието им е надлежно призната, като са взети предвид продажбите им на оптични дискови устройства на Dell. Ето защо Общият съд правилно е заключил, че е логично Комисията да основе наложената на жалбоподателите глоба върху стойността на техните продажби на Dell в ЕИП (т. 270 от съдебното решение). Подобен подход гарантира равното третиране с другите участници.
156.
Фактът, че жалбоподателите са си сътрудничили с Lite-On при производството, разработването и продажбата на оптични дискови устройства за сметка на Dell, не намалява относителната тежест на жалбоподателите в нарушението. Въпреки споразумението за партньорство жалбоподателите носят отговорност за собственото си поведение и в решението са счетени за отговорни за собственото им нарушение, независимо от това на Lite-On. Намаляване на глобата, наложена на жалбоподателите, само поради това че са възстановили на Lite-On част от приходите, генерирани от продажбата на оптични дискови устройства на Dell, би довело до произволна дискриминация по отношение на други адресати на решението, в нарушение на принципа на равно третиране (а не по силата на този принцип, както твърдят жалбоподателите).
157.
Що се отнася до довода на жалбоподателите, че в някои предходни решения Комисията е използвала методи за изчисляване, целящи да се избегне всякакъв риск от двойно отчитане на продажбите от участниците във въпросния картел, достатъчно е да се припомни постоянната съдебна практика, според която практиката на Комисията при вземането на решения не служи като правна уредба на глобите в областта на конкуренцията, тъй като Комисията разполага в сферата на определяне на размера на глобите с широко правомощие на преценка и не е обвързана от извършените от нея по-рано преценки (
48
).
158.
От това Общият съд правилно заключава в точка 275 от обжалваното съдебно решение, че просто фактът, че жалбоподателите са се позовали на предходно решение, сам по себе си е неотносим, тъй като Комисията не е длъжна да преценява конкретния случай по същия начин.
159.
Посочените от жалбоподателите предходни решения показват също така констатация на Комисията, ръководена от цялостна преценка и действителна справедливост на решението.
160.
Всъщност принципът на равно третиране при налагането на санкцията е „от голямо значение за предприятията, участващи в един и същ картел. Сравнението с други случаи е допустимо само в изключителни случаи“ (
49
).
161.
От друга страна, отново се подчертава, че разпоредбите, съдържащи се в Насоките относно метода за определяне на глобите, по-специално що се отнася до определянето на стойността на продажбите, предлагат параметър, който обаче трябва да бъде преразгледан в конкретния случай и съобразен със специфичните обстоятелства.
162.
В случая Комисията разглежда установен картел между участници с много голяма пазарна мощ, и по-специално настоящите въззивници Sony и Sony Optiarc, с огромен релевантен оборот.
163.
Освен това една от двете страни, подписали споразумението за участие в печалбата — Lite-On, е изключена от всякакви санкционни последици по програмата за освобождаване от глоби и намаляване на техния размер. Следователно се касае за много особен случай и поради това с оглед на необходимото възпиращо действие на санкцията следва да се преценят всички специфични елементи.
164.
Съгласно преписката Lite-On не е продало пряко на Dell нито един продукт поради предварителното споразумение със Sony. Всички преки продажби на Dell са били осъществени от Sony и поради това са взети изцяло предвид от Комисията като свързани с нарушението.
165.
При определянето на санкцията позицията на Lite-On, чието искане за освобождаване от глоби или намаляване на техния размер и за по-нататъшно сътрудничество е преценено от Комисията като действително и искрено, дори не може да бъде разгледана с мотива, че Комисията го е изключила изцяло от налагането на глоби.
166.
Във всеки случай Sony най-общо е отговаряло за продажбите в рамките на споразумението за сътрудничество, докато Lite-On отговаряло за качеството и за инженерните работи и събирало от заявителите част от приходите, получени от продажбите на ОДУ. Тъй като почти всички приходи на Lite-On от продажбите на ОДУ на Dell са получени по този начин, Lite-On извършва много малко преки продажби на Dell. Ако Комисията беше определила глобата на Lite-On изключително въз основа на преките продажби на образуванията на Dell в ЕИП, както е направила за почти всички останали адресати на решението (включително жалбоподателите), това би довело до незначителна глоба за Lite-On.
167.
Като се има предвид прякото участие на Lite-On в тайното споразумение с други доставчици на ОДУ и това, че е участвало изцяло в картела, независимо от факта, че в крайна сметка му е предоставено освобождаване от глоба, този резултат не би отразил адекватно тежестта на участието на Lite-On в нарушението и не би имал търсеното възпиращо действие. Ето защо Комисията включва в приблизителната годишна стойност на продажбите на Lite-On продажбите на Sony за notebook и desktop на Dell, извършени през периода на нарушението, установен за Lite-On (съображение 529 от Решението).
168.
Така, от една страна, евентуалният начин за изчисляване на санкцията, полагаща се на Lite-On, не може да се използва като параметър, тъй като тя всъщност не е наложена, от друга страна, евентуалното увеличаване на общата сума, върху която да се изчисли санкцията, е било счетено от Комисията, при упражняване на правото ѝ на техническа преценка, за абсолютно необходимо за запазване на необходимото възпиращо действие на санкцията на лица с особено висок релевантен оборот. В тази връзка следва да се припомни, че принципът на равно третиране изисква да не се третират по различен начин сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако това не е обективно необходимо (
50
).
169.
Ето защо не съм напълно убеден, с оглед спецификата на обстоятелствата, че твърдяното от жалбоподателите, че всъщност е имало (незаконосъобразно) двойно отчитане, отговаря на истината.
170.
Изглежда вероятно обаче твърдяното от Комисията, както потвърждава Общият съд, особено ако се разглежда в светлината на принципите, ръководещи начина на изчисляване на санкцията от страна на Комисията.
171.
Както видяхме, в Насоките относно метода за определяне на глобите не се споменава нищо за конкретното положение и поради това следва да се приложат изложените в тях принципи, така както се тълкуват в практиката на Съда.
172.
Принципите, между които трябва да се постигне равновесие, са: от една страна, принципите на пропорционалност и на равно третиране и от друга страна, принципите на ефективност и на възпиращ ефект на санкцията.
173.
При определяне на подходящото равнище на глобите, които следва да бъдат наложени, Комисията трябва да гарантира, отчитайки конкретните обстоятелства по случая, че действията ѝ ще имат необходимия възпиращ ефект. За да постигне тази цел, Комисията се позовава на стойността на продажбите на стоки и услуги, с които е свързано нарушението, като основа за изчисляването на размера на глобата, както и на продължителността и тежестта на нарушението. Макар позоваването на тези фактори да е добър показател за икономическото значение на нарушението в неговата цялост и относителната тежест на всяко предприятие, то обаче не трябва да се разбира като основа на метод за автоматично и аритметично изчисление.
174.
Насоките относно метода за определяне на глобите служат за даване на обективни критерии на страните и на съда за преценка на основателността на взетите от Комисията решения, но самите те съдържат ограничения и изключения, подсилващи свободата на преценка на Комисията. Достатъчно е да се припомни по-специално точка 37 от Насоките, съгласно която „[в]ъпреки че настоящите насоки представляват обща методология за определяне на глобите, особеностите на даден случай или необходимостта да се постигне възпиращ ефект в конкретен случай може да обоснове отклонение от тази методология или от границите, посочени в точка 21“.
175.
Според мен поради тези причини в обжалваните съдебни решения не се открива — що се отнася до начина на изчисляване на санкциите — явна грешка при прилагане на правото както с оглед на задължението за мотивиране, така и с оглед на принципите на пропорционалност и на равно третиране.
176.
Общият съд е мотивирал надлежно всички твърдения за нарушения и е доказал, че Комисията се е възползвала от предоставената ѝ свобода на преценка при спазване на принципите на пропорционалност и на равно третиране.
177.
Следва да се припомни, че когато се произнася по правни въпроси в рамките на производство по обжалване на съдебен акт на Общия съд, Съдът не може по съображения за справедливост да замести със своя преценката на Общия съд, който, упражнявайки правомощието си за пълен съдебен контрол, се е произнесъл по размера на глобите, наложени на предприятия за извършени от тях нарушения на правото на Съюза. Съдът би имал основание да установи, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото предвид неподходящия размер на глобата, само ако размерът на санкцията е не просто неподходящ, но и прекомерен до степен на непропорционалност (
51
).
178.
По този въпрос се припомня, че упражняването на пълния съдебен контрол, предвиден в член 261 ДФЕС и член 31 от Регламент № 1/2003, не е равнозначно на служебен контрол и че производството пред юрисдикциите на Съюза е състезателно. Извън абсолютните основания за отмяна, които съдът е длъжен да вземе предвид служебно, основанията за отмяна на спорното решение следва да бъдат посочени от жалбоподателя и той трябва да докаже наличието им (
52
).
179.
Доколкото мотивите за начина на изчисляване на санкцията, предложени от Комисията и потвърдени от Общия съд, се основават на правни доводи, изведени от принципите в областта на определяне на санкцията, които изглеждат в съответствие с насоките на Съда, развити по-горе, докато доводите на страните въззивници, като повтарят вече изложените в първоинстанционното производство оплаквания, не представят никакъв нов елемент за преценка, предлагам на Съда да не уважи основанието, свързано с разглеждания до този момент правен въпрос.
V. Заключение
180.
Въз основа на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да уважи в посочените по-горе граници третото основание за обжалване по дела C‑697/19 P и C‑698/19 P, както и първото основание за обжалване по дела C‑699/19 P и C‑700/19 P, и да отхвърли като неоснователно четвъртото основание за обжалване по дела C‑697/19 P и C‑698/19 P.
(
1
)	Език на оригиналния текст: италиански.
(
2
)	Решения на Общия съд на Европейския съюз от 12 юли 2019 г., Sony и Sony Electronics/Комисия (T‑762/15, непубликувано, EС:T:2019:515) (наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“) и Sony Optiarc и Sony Optiarc America/Комисия (T‑763/15, непубликувано, EС:T:2019:517), както и Quanta Storage/Комисия (T‑772/15, непубликувано, EС:T:2019:519) и Toshiba Samsung Storage Technology и Toshiba Samsung Storage Technology Korea/Комисия (T‑8/16, непубликувано, EС:T:2019:522) (наричани по-нататък заедно „обжалваните съдебни решения“).
(
3
)	Решение C(2015) 7135 окончателен 39639 на Европейската комисия от 21 октомври 2015 година относно производство по член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП (дело AT. 39639 — Оптични дискови устройства) ОВ C 484/27, 2015 г., стр. 22.
(
4
)	За подробно описание препращам към обжалваните съдебни решения, и по-специално към точки 1—37 от решение T‑762/15 и решение T‑763/15 и точки 1—32 от решение T‑772/15 и решение T‑8/16.
(
5
)	ОВ C 298, 2006 г., стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 5, стр. 3.
(
6
)	ОВ C 210, 2006 г., стр. 2.
(
7
)	Навсякъде в текста курсивът е мой.
(
8
)	В третото основание по дела C‑697/19 P и C‑698/19 и в първото основание по дела C‑699/19 P и C‑700/19 P.
(
9
)	Вж. решение от 10 октомври 2014 г., Soliver/Комисия (T68/09‑, EU:T:2014:867).
(
10
)	Вж. решение от 26 януари 2017 г., Villeroy & Boch Belgium/Комисия (C642/13 P, ‑EU:C:2017:58, т. 54).
(
11
)	Вж. решение от 16 декември 2015 г., Singapore Airlines и Singapore Airlines Cargo Pte /Комисия (T‑43/11, непубликувано, EU:T:2015:989).
(
12
)	Вж. решение от 23 ноември 2006 г., Asnef-Equifax и Administración del Estado (C238/05, ‑EU:C:2006:734, т. 30—32).
(
13
)	„Всеки аспект на поведението по отношение на всеки засегнат клиент (Dell или HP) или всяка съвкупност (или няколко съвкупности) от двустранни контакти има за цел ограничаване на конкуренцията и следователно представлява нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС“ (съображение 352 от решението на Комисията).
(
14
)	В този смисъл, макар и с оглед на предишния член 81, параграф 1 ЕО, вж. решение от 24 юни 2015 г., Fresh Del Monte Produce/Комисия и Комисия/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P и C‑294/13 P, EU:C:2015:416, т. 156).
(
15
)	В този смисъл, макар и с оглед на предишния член 81, параграф 1 ЕО, вж. решение от 6 декември 2012 г., Комисия/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, т. 42 и цитираната съдебна практика).
(
16
)	Вж. решение от 22 октомври 2020 г., Silver Plastics и Johannes Reifenhäuser/Комисия (C‑702/19 P, EU:C:2020:857, т. 81 и 82). Вж. също решение от 26 януари 2017 г., Villeroy & Boch/Комисия (C‑644/13 P, EU:C:2017:59, т. 47 и цитираната съдебна практика).
(
17
)	Вж. решение от 24 септември 2020 г., Prysmian и Prysmian Cavi и Sistemi/Комисия (C‑601/18 P, EU:C:2020:751, т. 130). Вж. в този смисъл и решение от 26 септември 2018 г., Infineon Technologies/Комисия (C‑99/17 P, EU:C:2018:773, т. 172 и цитираната съдебна практика).
(
18
)	Вж. решение от 8 юли 1999 г., Комисия/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, т. 84).
(
19
)	Вж. решение от 8 юли 1999 г., Комисия/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, т. 81).
(
20
)	В този смисъл вж. в доктрината Alexiadis, P., Swanson, D.G., Guerrero-Perez, A. Raising the EU evidentiary bar for the “single and continuous infringement” doctrine, Concurrences, 2016, p. 3.
(
21
)	Siragusa, M et Rizza, C. (eds). EU Competition law. Volume III. Cartels & Collusive Behaviour. Restrictive Agreements and Practices Between Competitors. 2012, 1.7. Вж. също Simonsson, I. Legitimacy in EU Cartel Control. Hart Publishing, Modern Studies in European Law, 2010, 135.
(
22
)	Вж. решение от 6 декември 2012 г., Комисия/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, т. 44).
(
23
)	Вж. решение от 6 декември 2012 г., Комисия/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, т. 45).
(
24
)	Вж. решение от 6 декември 2012 г., Комисия/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, т. 46).
(
25
)	Вж. решение от 5 декември 2013 г., SNIA/Комисия (C‑448/11 P, непубликувано, EU:C:2013:801, т. 42—44).
(
26
)	Вж. решение от 3 септември 2009 г., Prym и Prym Consumer/Комисия (C‑534/07 P, EU:C:2009:505, т. 26 и цитираната съдебна практика).
(
27
)	Вж. решение от 7 януари 2004 г., Aalborg Portland и др./Комисия (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P и C‑219/00 P, EU:C:2004:6, т. 66 и цитираната съдебна практика).
(
28
)	Вж. решение от 7 януари 2004 г., Aalborg Portland и др./Комисия (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P и C‑219/00 P, EU:C:2004:6, т. 67 и цитираната съдебна практика).
(
29
)	Вж. решение от 5 декември 2013 г., SNIA/Комисия (C448/11 P, непубликувано, EU:C:2013:801, т. 42 и 43).
(
30
)	Вж. решение от 5 декември 2013 г., SNIA/Комисия (C448/11 P, непубликувано, EU:C:2013:801, т. 44).
(
31
)	Castillo de la Torre, F., Gippini Fournier, E. Evidence, proof and judicial review, in EU competition law, 2017, p. 92
(
32
)	Castillo de la Torre, F., Gippini Fournier, E. Evidence, proof and judicial review, EU competition law, 2017, p. 92.
(
33
)	Вж. решение от 12 декември 2019 г., Otis и др. (C‑435/18, EU:C:2019:1069, т. 27).
(
34
)	Вж. решение от 31 октомври 2019 г., Repower/EUIPO (C‑281/18 P, EU:C:2019:916, т. 38); решение от 1 юли 2010 г., Knauf Gips/Комисия (C‑407/08 P, EU:C:2010:389, т. 28).
(
35
)	Вж. решение от 4 юли 2000 г., Bergaderm и Goupil/Комисия (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, т. 34 и 35).
(
36
)	Вж. решение от 28 ноември 2019 г., ABB/Комисия (C‑593/18 P, непубликувано, EU:C:2019:1027, т. 80—86).
(
37
)	Решение от 12 юли 2019 г., Sony и Sony Electronics/Комисия (T‑762/15, EU:T:2019:515, т. 263—266).
(
38
)	Решение от 12 юли 2019 г., Sony и Sony Electronics/Комисия (T‑762/15, EU:T:2019:515, т. 266—268).
(
39
)	Решение от 12 юли 2019 г., Sony и Sony Electronics/Комисия (T‑762/15, EU:T:2019:515, т.270 и 271).
(
40
)	Точка 79 от жалбата по дело C‑697/19 P.
(
41
)	Вж. решение от 10 юли 2014 г., Telefónica и Telefónica de España/Комисия (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, т. 214).
(
42
)	Вж. решение от 12 ноември 2014 г., Guardian Industries и Guardian Europe/Комисия (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, т. 55 и цитираната съдебна практика) и решение от 18 юли 2013 г., Schindler Holding и др./Комисия (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, т. 58).
(
43
)	Така решение от 19 декември 2013 г., Siemens/Комисия (C‑239/11 P, C‑489/11 P и C‑498/11 P, непубликувано, EU:C:2013:866, т. 394 и цитираната съдебна практика).
(
44
)	Така решение от 19 декември 2013 г., Siemens/Комисия (C‑239/11 P, C‑489/11 P и C‑498/11 P, непубликувано, EU:C:2013:866, т. 395 и цитираната съдебна практика).
(
45
)	Вж., най-ново, решение от 25 март 2021 г., Lundbeck/Комисия (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, т. 185 и цитираната съдебна практика).
(
46
)	Вж., най-новото, решение от 25 март 2021 г., Lundbeck/Комисия (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, т. 187 и цитираната съдебна практика).
(
47
)	Вж. решение от 1 февруари 2018 г., Kühne + Nagel International и др./Комисия (C261/16 P, непубликувано, EU:C:2018:56, т. 83 и цитираната съдебна практика).
(
48
)	Вж. решение от 19 март 2009 г., Archer Daniels Midland/Комисия (C‑510/06 P, EU:C:2009:166, т. 82).
(
49
)	Вж. в доктрината Galokho, S. Les atteintes au principe d'égalité dans le cadre du calcul des amendes en droit européen des ententes. — Revue internationale de droit économique, p. 186; Bernardeau, L. et Christienne, J.-Ph. Les amendes en droit de la concurrence. Pratique décisionnelle et contrôle juridictionnel du droit de l'Union, coll. Europe(s). Bruxelles, Larcier, 2013, p. 1267. В съдебната практика, във връзка с твърдението, че решенията по други дела по принцип са показателни само за наличието на дискриминация; сравненията с други решения на Комисията могат да бъдат релевантни за принципа на равенство само ако се докаже, че конкретните данни по разглежданите дела са строго сравними, вж. решение от 19 декември 2012 г., Heineken Nederland и Heineken/Комисия (C‑452/11 P, непубликувано, EU:C:2012:829, т. 108).
(
50
)	Вж. решение от 14 септември 2010 г., Akzo Nobel Chemicals и Akcros Chemicals/Комисия (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, т. 54 и 55 и цитираната съдебна практика).
(
51
)	Вж., най-новото, решение от 25 март 2021 г., Lundbeck/Комисия (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, т. 197 и 198 и цитираната съдебна практика).
(
52
)	Вж. решение от 22 октомври 2015 г., AC-Treuhand/Комисия (C‑194/14 P, EU:C:2015:717, т. 75).