62024CJ0418
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (голям състав)
14 април 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Социална политика — Директива 1999/70/ЕО — Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) — Срочни трудови договори в публичния сектор — Клауза 5 — Мерки за предотвратяване и санкциониране на злоупотребата с последователни срочни трудови договори или правоотношения — Преобразуване на последователните срочни договори в договор за неопределено време — Национална правна уредба, която не дава възможност за такова преобразуване, но предвижда други мерки за предотвратяване и санкциониране на злоупотребата — Ефективни, възпиращи и пропорционални санкционни мерки“
По дело C‑418/24 [Obadal] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Tribunal Supremo (Върховен съд, Испания) с акт от 30 април 2024 г., постъпил в Съда на 12 юни 2024 г., в рамките на производство по дело
TJ
срещу
Comunidad de Madrid,
при участието на
Ministerio Fiscal,
СЪДЪТ (голям състав),
състоящ се от: K. Lenaerts, председател, T. von Danwitz, заместник-председател, F. Biltgen, K. Jürimäe и L. Arastey Sahún, председатели на състави, S. Rodin, E. Regan, N. Piçarra, A. Kumin (докладчик), D. Gratsias, M. Gavalec, Z. Csehi, S. Gervasoni, N. Fenger и R. Frendo, съдии,
генерален адвокат: R. Norkus,
секретар: Р. Стефанова-Камишева, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 24 юни 2025 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за TJ, от J. Salvador Rebolleda и M. Á. Santalices Romero, abogados,
–
за Comunidad de Madrid, от A. Caro Sánchez, letrado,
–
за Ministerio Fiscal, от E. Carrascoso López и L. M. López Sanz-Aránguez, в качеството на представители,
–
за испанското правителство, от A. Gavela Llopis и A. Pérez-Zurita Gutiérrez, в качеството на представители,
–
за италианското правителство, от S. Fiorentino, в качеството на представител, подпомаган от L. Fiandaca, avvocato dello Stato,
–
за Европейската комисия, от I. Galindo Martín, D. Recchia и N. Ruiz García, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 9 октомври 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на клауза 5 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение“), което се съдържа в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (ОВ L 175, 1999 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между TJ и Comunidad de Madrid (Автономна област Мадрид, Испания) относно квалификацията на трудовото правоотношение между TJ и тази публична администрация.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 1999/70
3
Член 2, първа алинея от Директива 1999/70 предвижда:
„Държавите членки въвеждат в сила законови, подзаконови и административни разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива [и трябва] да предприемат всички необходими мерки, които им позволяват да могат по всяко време да гарантират постигането на наложените от настоящата директива резултати […]“.
Рамковото споразумение
4
Съгласно втора алинея от преамбюла на Рамковото споразумение:
„Страните по настоящото споразумение приемат, че договори с неопределена продължителност са и ще продължават да бъдат общата форма на трудово правоотношение между работодатели и работници. Те също приемат, че срочните трудови договори отговарят, в определени обстоятелства, на нуждите и на работодателите[,] и на работниците“.
5
Точки 6 и 8 от общите положения на Рамковото споразумение гласят следното:
„6.
като има предвид, че трудовите договори с неопределена продължителност са общата форма на трудови правоотношения и допринасят за качеството на живот на работниците, и подобряват резултатите;
[…]
8.
като има предвид, че срочните трудови договори са характеристика на заетостта в определени сектори, занятия и дейности, които могат да бъдат подходящи и за работодателите, и за работниците“.
6
Клауза 5 от Рамковото споразумение е озаглавена „Мерки за предотвратяване на злоупотребата“ и гласи:
„1.
За да предотвратят злоупотреба, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения, държавите членки, след консултация със социалните партньори в съответствие с националното законодателство, колективните трудови договори или практика, и/или социалните партньори, когато няма еквивалентни правни мерки за предотвратяване на злоупотребата, въвеждат, по начин, който отчита специфичните сектори и/или категории работници, една или повече от следните мерки:
a)
обективни причини, които оправдават подновяването на такива договори или правоотношения;
б)
максималната обща продължителност на последователните срочни трудови договори или правоотношения;
в)
броят на подновяванията на такива договори или правоотношения.
2.
Държавите членки след консултация със социалните партньори и/или социалните партньори, когато е подходящо, определят при какви условия срочните трудови договори или правоотношения:
a)
се приемат за „последователни“;
б)
се приемат за договори или правоотношения с неопределена продължителност“.
Испанското право
Конституцията
7
Член 23, параграф 2 от Constitución española (Испанска конституция, наричана по-нататък „Конституцията“) гласи, че гражданите „имат право да бъдат приемани при равни условия да упражняват публични функции и длъжности, при спазване на установените със закон изисквания за това“.
8
Член 103, параграф 3 от Конституцията в частност предвижда, че със закон се определя статутът на публичните служители и се урежда приемът на публична служба въз основа на принципите на качествата и пригодността на кандидатите.
Статутът на работниците
9
Член 15, параграф 3 от Ley del Estatuto de los Trabajadores (Закон за статута на работниците), в редакцията му вследствие на Real Decreto Legislativo 2/2015, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (Кралски законодателен декрет 2/2015 за одобряване на преработения текст на Закона за статута на работниците) от 23 октомври 2015 г. (BOE, бр. 255 от 24 октомври 2015 г., стр. 100224), в приложимата му в главното производство редакция (наричан по-нататък „Статутът на работниците“), гласи, че „[с]рочните договори, сключени в нарушение на закона, се считат за договори за неопределено време“.
10
Член 15, параграф 5 от Статута на работниците гласи:
„Без да се засягат разпоредбите на параграф 1, буква а) и параграфи 2 и 3 от настоящия член, работниците, наети на работа със или без прекъсване над 24 месеца за период от 30 месеца на една и съща длъжност или на различни длъжности в едно и също предприятие или група от предприятия в рамките на най-малко два срочни договора, пряко или чрез предприятие, осигуряващо временна работа, и при еднакви или различни условия на срочния договор, придобиват качеството на работници на постоянен договор […]“.
11
Петнадесетата допълнителна разпоредба към Статута на работниците, която се отнася до „[п]рилагането на ограниченията в срока на договорите за определена работа или услуга и за последователните договори в публичната администрация“, уточнява, че нарушаването на тези ограничения в „публичните администрации и публичните организации, които са свързани с тях или са на бюджетна издръжка към тях“, не може да е пречка за „прилагането на конституционните принципи на равенство, качества и пригодност за приемането на работа в публичния сектор и не премахва задължението за запълване на посочените длъжности чрез редовните процедури за това в съответствие с правилата на приложимата нормативна уредба“, поради което „работникът запазва заеманата от него длъжност, докато тя не бъде запълнена чрез прилагане на посочените процедури, с което неговото трудово правоотношение се прекратява, освен ако работникът не бъде приет да работи в публичния сектор чрез успешно преминаване на съответната конкурсна процедура“.
EBEP
12
Real Decreto Legislativo 5/2015, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto Básico del Empleado Público (Кралски законодателен декрет 5/2015 за одобряване на преработения текст на Закона за основния статут на служителите в публичния сектор) от 30 октомври 2015 г. (BOE, бр. 261 от 31 октомври 2015 г., стр. 103105), в приложимата му в главното производство редакция (наричан по-нататък „EBEP“), е изменен в частност с Ley 20/2021, de medidas urgentes para la reducción de la temporalidad en el empleo público (Закон 20/2021 за спешни мерки за намаляване на срочната заетост в публичния сектор) от 28 декември 2021 г. (BOE, бр. 312 от 29 декември 2021 г., наричан по-нататък „Закон 20/2021“).
13
Член 8 от EBEP предвижда:
„1.   Служители в публичния сектор са лицата, които заемат платена длъжност в публичните администрации, за да изпълняват служба в общ интерес.
2.   Служителите в публичния сектор са разпределени в следните категории:
a)
публични служители на постоянна длъжност;
b)
публични служители на временна длъжност;
c)
служители на трудов договор, независимо дали постоянен, за неопределено време, или срочен;
d)
помощен персонал“.
14
Член 11, параграфи 1 и 3 от EBEP предвижда:
„1.   „Служител на трудов договор“ е всяко лице, което по силата на трудов договор, сключен в писмена форма по който и да е от предвидените в трудовото законодателство начини за това, изпълнява служба, за която получава възнаграждение от публичните администрации. В зависимост от срока си договорът може да бъде постоянен, за неопределено време или срочен.
[…]
3.   Процедурите за подбор на служители на трудови договори са публични и във всички случаи се уреждат от принципите на равенство, качества и пригодност на кандидатите. По отношение на служителите на срочни трудови договори тези процедури се уреждат и от принципа на бързина, когато това отговаря на изрично мотивирано заключение за наличието на необходимост и неотложност“.
15
Член 55, параграф 1 от EBEP гласи:
„Всички граждани имат право на достъп до работа в публичния сектор в съответствие с конституционните принципи на равенство, качества и пригодност и в съответствие с разпоредбите на този статут и другите норми на действащото право“.
16
Член 70 от EBEP предвижда:
„1.   Нуждите от персонал, за които са отпуснати бюджетни средства и които трябва да бъдат удовлетворени с назначаването на нови служители, се отразяват в обявление за свободни длъжности в публичния сектор или друг подобен акт за управление на нуждите от персонал, във връзка с което задължително се провеждат съответни конкурсни процедури за предвидения брой длъжности, увеличени с не повече от десет на сто допълнителни бройки, и се определя максималният срок за обявяването на конкурсните процедури. При всички положения обявлението за свободни длъжности в публичния сектор или другият подобен акт се издава в тригодишен срок, който не подлежи на продължаване.
2.   Обявлението за свободни длъжности в публичния сектор или другият подобен акт, одобряван(о) всяка година от ръководните органи на публичните администрации, се публикува в съответния официален вестник.
[…]“.
17
Член 1, параграф 3 от Закон 20/2021 въвежда в ЕВЕР нова, седемнадесета допълнителна разпоредба. Тази седемнадесета допълнителна разпоредба гласи:
„1.   Публичните администрации отговарят за спазването на разпоредбите на този статут, и по-конкретно следят да не допускат неправомерни действия при назначаването на служители на срочни трудови договори и при назначаването на публични служители на временни длъжности.
[…]
2.   За допуснатите неправомерни действия в тази област се носи отговорност в съответствие с действащата нормативна уредба във всяка от публичните администрации.
3.   Нищожни по право са всички актове, договори, споразумения или административни разпоредби и приетите за прилагането или изпълнението им мерки, които по съдържанието си водят пряко или косвено до нарушаване от страна на администрацията на максималната продължителност на използването на срочни трудови договори.
[…]
5.   При нарушаване на максималната продължителност на използването на срочни трудови договори съответният служител на срочен трудов договор има право на финансовото обезщетение по този параграф, независимо от възможността да иска обезщетение и въз основа на специалното трудово законодателство.
Финансовото обезщетение възлиза в съответните случаи на разликата между максимума от 20 брутни дневни заплати за всяка прослужена година, но не повече от 12 месечни заплати, и дължимото на служителя обезщетение при прекратяването на договора му, като периодите под една година се изчисляват пропорционално на прослужените месеци. Правото на това финансово обезщетение възниква от датата на действителното прекратяване на работата и при определянето на размера му се взема предвид само договорът, от който произтича нарушението. Ако обезщетението при прекратяване на договора се определя от съда, сумите се прихващат.
Не възниква право на това финансово обезщетение, ако договорът е прекратен поради дисциплинарно уволнение, което е признато за законно, или ако договорът е прекратен от служителя“.
Закон 20/2021
18
Член 2 от Закон 20/2021 е озаглавен „Стабилизационна процедура за работещите на срочни договори“ и предвижда:
„1.   В допълнение към разпоредбите на член 19, параграф 1, точка 6 от Ley 3/2017 de Presupuestos Generales del Estado para el año 2017 (Закон 3/2017 за общия държавен бюджет за 2017 г.) от 27 юни 2017 г. (BOE, бр. 153 от 28 юни 2017 г., стр. 53787) и на член 19, параграф 1, точка 9 от Ley 6/2018 de Presupuestos Generales del Estado para el año 2018 (Закон 6/2018 за общия държавен бюджет за 2018 г.) от 3 юли 2018 г. (BOE, бр. 161 от 4 юли 2018 г., стр. 66621) с настоящия закон се разрешава допълнителна стабилизационна квота за срочните служители, която включва предвидените в бюджета щатни длъжности, които към 31 декември 2020 г. са били заети без прекъсване в продължение на най-малко три години от служител на срочен трудов договор, независимо дали са били включени в списъците на длъжностите, щатните разписания или други форми на организация на човешките ресурси в различните публични администрации.
[…]
2.   Обявленията за свободни длъжности, издавани за целите на посочените в параграф 1 стабилизационни процедури и за целите на новата стабилизационна процедура, се одобряват и публикуват в съответните официални вестници преди 1 юни 2022 г. и се координират от компетентните публични администрации.
Обявленията за конкурсните процедури за запълване на местата, посочени в обявленията за свободни длъжности в публичния сектор, се публикуват преди 31 декември 2022 г.
Конкурсните процедури приключват в срок до 31 декември 2024 г.
3.   Делът на назначаваните на срочни трудови договори служители трябва да е под осем на сто от щатните длъжности.
4.   Провеждането на тези конкурсни процедури, което при всички случаи гарантира спазването на принципите на свободна конкуренция, равенство, качества, пригодност и публичност, може да се договаря във всяка област на компетентност на общата държавна администрация, автономните области и местните власти, като Comisión de Coordinación del Empleo Público (Комисия за координиране на заетостта в публичния сектор, Испания) може да предприема мерки за координиране на тези процедури между различните публични администрации.
[…]
6.   Публичните служители на временни длъжности и служителите на срочни трудови договори, чиито правоотношения с администрацията се прекратяват поради това, че докато са работили на такава длъжност или такъв договор, не са преминали успешно стабилизационната конкурсна процедура, имат право на финансово обезщетение в размер на 20 брутни дневни заплати за всяка прослужена година до не повече от 12 месечни заплати, като периодите под една година се изчисляват пропорционално на прослужените месеци.
За служителите на срочен трудов договор финансовото обезщетение възлиза на разликата между максимума от 20 брутни дневни заплати за всяка прослужена година, но не повече от 12 месечни заплати, и дължимото на служителя обезщетение при прекратяването на договора му, като периодите под една година се изчисляват пропорционално на прослужените месеци. Ако обезщетението при прекратяване на договора се определя от съда, сумите се прихващат.
Ако кандидатът не участва в стабилизационната конкурсна процедура, не възниква право на финансовото обезщетение.
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
19
От 2 март 2016 г. TJ е служителка на трудов договор на длъжност детегледачка в обществено детско заведение. Трудовото ѝ правоотношение се основава на шест последователни срочни договора, всичките сключени за временно изпълняване на свободна длъжност или за заместване. Последният от тези договори е сключен на 8 септември 2017 г.
20
На 19 юли 2021 г. TJ предявява иск пред Juzgado de lo Social no 13 de Madrid (Социален съд № 13, Мадрид, Испания) за обявяване на трудовото ѝ правоотношение за постоянно, а при условията на евентуалност — за обявяването му за непостоянно трудово правоотношение за неопределено време.
21
С решение от 13 март 2023 г. искът е частично уважен и трудовото правоотношение на TJ е квалифицирано като „непостоянно трудово правоотношение за неопределено време“, тъй като е продължило във времето повече от три години, без работодателят да е запълнил заеманата от нея длъжност по предвидения в испанското право ред.
22
С решение от 27 ноември 2023 г. Sala de lo Social del Tribunal Superior de Justicia de Madrid (Висш съд Мадрид, трудово отделение, Испания) отхвърля въззивната жалба на TJ. Тогава тя подава касационна жалба до Tribunal Supremo (Върховен съд, Испания), запитващата юрисдикция, като поддържа, че трудовото ѝ правоотношение трябва да се квалифицира като „постоянно“.
23
Запитващата юрисдикция отбелязва, че решението на Съда от 22 февруари 2024 г., Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid и др. (C‑59/22, C‑110/22 и C‑159/22, EU:C:2024:149), с което той се произнася включително относно задълженията, които произтичат от клауза 5 от Рамковото споразумение, се прилага разнопосочно от испанските съдилища, които разглеждат спорове като този в главното производство — относно квалификацията на трудовото правоотношение в случаи на злоупотреба с последователни срочни договори.
24
Запитващата юрисдикция — която, видно от преюдициалното запитване, има правомощието да следи за еднообразното тълкуване и прилагане на действащите разпоредби на трудовото право от всички испански съдилища — смята, че са необходими разяснения от Съда, за да може за целите на решаването на спора в главното производство тя да определи дали испанската правна уредба, така както е тълкувана в нейната съдебна практика, е в съответствие с посочената клауза 5.
25
В това отношение, първо, запитващата юрисдикция уточнява, че съгласно тази правна уредба статутът „работник на постоянен договор“ в публичния сектор се признава само на онези лица, които са приети да работят в публичния сектор след успешно преминаване на процедура за подбор в съответствие с предвидените в Конституцията принципи на равенство, качества и пригодност на кандидатите и в съответствие с принципите на равенство и недопускане на дискриминация по членове 20 и 21 от Хартата на основните права на Европейския съюз. Тя посочва, че тези принципи се прилагат както за публичните служители, така и за служителите на трудов договор. Освен това придобиването на статута „работник на постоянен договор“ в публичния сектор в нарушение на тези принципи би могло да доведе до лишаване на гражданите на останалите държави членки от възможността за достъп до работа в публичния сектор при същите условия като приложимите за испанските граждани, което би представлявало нарушение на свободата на движение на работниците, закрепена в член 45 ДФЕС.
26
Ако обаче съответното лице е наето на работа без процедура за подбор, съгласно посочената правна уредба в случай на допусната злоупотреба с последователни срочни договори правоотношението му с публичната администрация се квалифицира като „непостоянно трудово правоотношение за неопределено време“, считано от датата на първото му назначаване.
27
Второ, запитващата юрисдикция посочва, че правната последица от тази квалификация е запазване на трудовото правоотношение на заинтересованото лице като служител в съответната публична администрация, докато заеманата от него длъжност не бъде запълнена посредством процедура за подбор. Извън това работникът на непостоянен договор за неопределено време има същите права, каквито имат работниците на постоянен договор, за всички аспекти на трудовото правоотношение, включително възнаграждението и професионалното израстване.
28
Когато длъжността бъде окончателно запълнена посредством процедура за подбор, непостоянното трудово правоотношение за неопределено време се прекратява, а във връзка с това се плаща обезщетение в размер на 20 дневни заплати за всяка прослужена година, но не повече от 12 месечни заплати. Ако последователните срочни договори са използвани законосъобразно и не е налице злоупотреба, съответният работник няма право на това обезщетение, което показва, че обезщетението не може да се разглежда като изцяло независещо от съображения, свързани с това дали използването на тези договори е било законосъобразно, или е злоупотреба.
29
При все това запитващата юрисдикция отбелязва, че обезщетението в размер на 20 дневни заплати за всяка прослужена година, но не повече от 12 месечни заплати, съответства на предвиденото в испанското право обезщетение в случай на прекратяване на трудовия договор по обективни причини, свързани с потребностите на предприятието, а това би могло да е пречка въпросното обезщетение да се разглежда като подходяща мярка за предотвратяване и санкциониране на злоупотребата при използването на последователни срочни договори. Ако е така, посочената юрисдикция иска да установи дали такава подходяща мярка би могло да бъде заплащането на максималното обезщетение по закон, предвидено в испанското право в случай на незаконно уволнение, а именно обезщетение в размер на 33 дневни заплати за всяка прослужена година, но не повече от 24 месечни заплати.
30
Според запитващата юрисдикция описаният в точки 26—28 от настоящото решение правен режим на „непостоянното трудово правоотношение за неопределено време“, който произтича от нейната съдебна практика, е в съответствие с клауза 5 от Рамковото споразумение, доколкото предвижда мерки за санкциониране на злоупотребата с последователни срочни договори.
31
Освен това тази юрисдикция смята, че Закон 20/2021 установява и други мерки за предотвратяване и санкциониране на тези злоупотреби.
32
От една страна, като предвижда стабилизационна процедура за работещите в публичния сектор, този закон въвежда в испанското право специфични мерки, така че, наред с останалото, провеждането на процедури за подбор да не е изцяло независещо от съображения, свързани със злоупотребата при използването на последователни срочни договори. Въпреки че процедурите са открити и за кандидати, които не са пострадали от злоупотреба с такива договори, в рамките на тези процедури законодателят е придал определящо значение на предходния опит на съответните работници на срочни трудови договори и на прослуженото време на изпълняваната от тях работа, като това компенсира по подходящ начин допуснатата спрямо тях злоупотреба и същевременно улеснява окончателното им установяване на длъжността като „работници на постоянен договор“.
33
От друга страна, посоченият закон също така въвежда нова допълнителна разпоредба в EBEP, която предвижда отговорност за публичните администрации в частност за нарушенията на разпоредбите за наемането на служители на срочни трудови договори.
34
При тези обстоятелства Tribunal Supremo (Върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Допуска ли клауза 5 от Рамковото споразумение съдебна практика, която — [за да съвмести] принципите на равенство, качества, пригодност и недискриминация [със] свободното движение на работници — [не признава] на работниците на непостоянен трудов договор за неопределено време статута на работници на постоянен договор в публичния сектор?
2)
При условията на евентуалност — при утвърдителен отговор на [първия] въпрос — може ли признаването на право на обезщетение с възпиращ характер при прекратяването на трудовото правоотношение на работника с непостоянен трудов договор за неопределено време да се счита за подходяща мярка за предотвратяване и евентуално за санкциониране на злоупотребата с последователното използване на срочни трудови договори в публичния сектор съгласно клауза 5 от Рамковото споразумение?“.
Производството пред Съда
35
Запитващата юрисдикция отправя искане до Съда да разгледа настоящото дело по реда на бързото производство по член 105 от Процедурния правилник на Съда.
36
С определение от 4 септември 2024 г., Obadal (C‑418/24, EU:C:2024:717), председателят на Съда отхвърля това искане. Той обаче приема, че поради естеството на делото и значението на въпросите, които то повдига, Съдът следва да го разгледа с предимство по реда на член 53, параграф 3 от Процедурния правилник.
37
На 8 януари 2025 г. на основание член 16, трета алинея от Статута на Съда на Европейския съюз испанското правителство отправя искане Съдът да разгледа делото в голям състав.
По преюдициалните въпроси
Предварителни бележки
38
Съгласно постоянната съдебна практика в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда последният има задачата да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът трябва да преформулира въпросите, които са му зададени. В това отношение той следва да извлече от цялата информация, предоставена от националната юрисдикция, и по-специално от мотивите на акта за преюдициално запитване, разпоредбите от правото на Съюза, които изискват тълкуване предвид предмета на спора (вж. решения от 29 ноември 1978 г., Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, т. 26, и от 2 декември 2025 г., Russmedia Digital и Inform Media Press, C‑492/23, EU:C:2025:935, т. 44).
39
В настоящия случай от преписката пред Съда личи, че поради злоупотребата с последователни срочни договори трудовото правоотношение между TJ и Автономна област Мадрид е квалифицирано като „непостоянно трудово правоотношение за неопределено време“. В този контекст въпросите на запитващата юрисдикция целят да се установи дали националната правна уредба и националната съдебна практика относно понятието „непостоянно трудово правоотношение за неопределено време“ са в съответствие с изискванията на клауза 5 от Рамковото споразумение, и по-точно дали съдържат подходящи мерки за санкциониране на злоупотребата, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения в публичния сектор.
40
В това отношение тази юрисдикция отбелязва, че така както е тълкувана в националната съдебна практика, посочената национална правна уредба не допуска на пострадалите от злоупотреба с последователни срочни договори работници като TJ да се предоставя статутът „работник на постоянен договор“ в публичния сектор. Тя обаче смята, че тази съдебна практика е в съответствие с клауза 5 от Рамковото споразумение, тъй като трудовото правоотношение на такъв работник се квалифицира като „непостоянно трудово правоотношение за неопределено време“, а тази квалификация е мярка, която позволява да се санкционира злоупотребата. Освен това според посочената юрисдикция националната правна уредба предвижда и други мерки за тази цел, например плащането на обезщетение при прекратяването на трудовото правоотношение в размер на 20 дневни заплати за всяка прослужена година, но не повече от 12 месечни заплати, или даже 33 дневни заплати за всяка прослужена година, но не повече от 24 месечни заплати. Като други такива мерки тя посочва и мерките по Закон 20/2021, а именно режим на отговорност на публичните администрации и провеждане на процедури за подбор.
41
Тази юрисдикция обаче уточнява, че остават някои съмнения в съвместимостта на посочените в предходната точка мерки с клауза 5 от Рамковото споразумение, като се имат предвид отговорите на Съда на поставените му въпроси по делото, по което е постановено решение от 22 февруари 2024 г., Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid и др. (C‑59/22, C‑110/22 и C‑159/22, EU:C:2024:149), а също и разнопосочните подходи при прилагането на това решение от испанските съдилища, които разглеждат спорове като този в главното производство — относно квалификацията на трудовото правоотношение в случай на злоупотреба с последователни срочни договори в публичния сектор.
42
При тези условия следва да се приеме, че с въпросите си, които е уместно да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали клауза 5 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, от една страна, че тя не допуска национална правна уредба, така както е тълкувана в националната съдебна практика, която като мярка за санкциониране на злоупотребата, произтичаща от използването на последователни срочни договори, предвижда преобразуване на тези договори в „непостоянно трудово правоотношение за неопределено време“, а от друга страна, че съвкупността от мерки, изразяващи се в плащане на фиксирани обезщетения с двойно определена горна граница при прекратяването на трудовото правоотношение, режим на отговорност на публичните администрации и провеждане на процедури за подбор, представляват подходящи мерки за предотвратяване и санкциониране на тази злоупотреба.
43
От постоянната съдебна практика следва, че клауза 5, точка 1 от Рамковото споразумение определя обща цел за държавите членки, изразяваща се в предотвратяване на злоупотребата, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения, като същевременно им предоставя свобода на избор по отношение на начините за нейното постигане, стига да не поставят под въпрос целта или полезното действие на Рамковото споразумение (вж. в този смисъл решения от 15 април 2008 г., Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, т. 70, и от 4 септември 2025 г., Pelavi, C‑253/24, EU:C:2025:660, т. 51 и цитираната съдебна практика).
44
Както пояснява Съдът, Рамковото споразумение не установява общо задължение за държавите членки да предвидят преобразуването на срочните трудови договори в договор за неопределено време. Всъщност клауза 5, точка 2 от Рамковото споразумение по принцип оставя на държавите членки грижата да определят при какви условия срочните трудови договори или правоотношения да се приемат за сключени за неопределено време. От това следва, че Рамковото споразумение не конкретизира условията, при които могат да се използват договорите за неопределено време (решения от 4 юли 2006 г., Adeneler и др., C‑212/04, EU:C:2006:443, т. 81 и 91, и от 4 септември 2025 г., Pelavi, C‑253/24, EU:C:2025:660, т. 56).
45
Клауза 5 от Рамковото споразумение не предвижда и конкретни санкции в случай на констатирани злоупотреби. В такъв случай е задължение на националните органи да приемат мерки, които трябва да бъдат не само пропорционални, но и достатъчно ефективни и възпиращи, за да гарантират пълната ефикасност на нормите, приети в приложение на Рамковото споразумение, така че съответно да се гарантира полезното действие на това споразумение (решения от 4 юли 2006 г., Adeneler и др., C‑212/04, EU:C:2006:443, т. 93 и 94, и от 13 януари 2022 г., MIUR и Ufficio Scolastico Regionale per la Campania, C‑282/19, EU:C:2022:3, т. 81 и цитираната съдебна практика).
46
Когато е налице злоупотреба при използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения, за надлежното санкциониране на тази злоупотреба и за заличаването на последиците от нарушението на правото на Съюза трябва да може да се приложи мярка, предоставяща ефективни и равностойни гаранции за закрила на работниците. Всъщност съгласно самия текст на член 2, първа алинея от Директива 1999/70 държавите членки трябва „да предприемат всички необходими мерки, които им позволяват да могат по всяко време да гарантират постигането на наложените от [тази] директива резултати“ (решения от 4 юли 2006 г., Adeneler и др., C‑212/04, EU:C:2006:443, т. 102, и от 13 януари 2022 г., MIUR и Ufficio Scolastico Regionale per la Campania, C‑282/19, EU:C:2022:3, т. 84 и цитираната съдебна практика).
47
От практиката на Съда следва, че за да може да се счита за съответстваща на Рамковото споразумение онази национална правна уредба, евентуално както е тълкувана в националната съдебна практика, която забранява в публичния сектор поредицата от срочни трудови договори да се преобразува в трудов договор за неопределено време, трябва във вътрешния правен ред на съответната държава членка да има приложима в този сектор друга ефективна мярка за предотвратяване и евентуално санкциониране на злоупотребата с последователни срочни договори (решения от 7 септември 2006 г., Marrosu и Sardino, C‑53/04, EU:C:2006:517, т. 49, и от 7 април 2022 г., Ministero della Giustizia и др. (Статут на италианските мирови съдии), C‑236/20, EU:C:2022:263, т. 62 и цитираната съдебна практика).
48
В това отношение трябва да се припомни, че Съдът не следва да се произнася по тълкуването на разпоредбите на вътрешното право, тъй като това е в правомощията на компетентните национални юрисдикции, които именно трябва да определят дали са изпълнени изискванията на клауза 5 от Рамковото споразумение и дали националната правна уредба, така както е тълкувана от националните юрисдикции, гарантира ефективността на тази клауза (вж. в този смисъл решение от 13 януари 2022 г., MIUR и Ufficio Scolastico Regionale per la Campania, C‑282/19, EU:C:2022:3, т. 86 и цитираната съдебна практика).
49
Следователно ще трябва запитващата юрисдикция да прецени доколко условията за прилагане и действителното прилагане на обсъжданите в главното производство национални разпоредби ги превръщат в подходящи — тоест ефективни, възпиращи и пропорционални — мерки за надлежно санкциониране на злоупотребата с последователни срочни трудови договори или правоотношения и за заличаване на последиците от нарушението на правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 13 януари 2022 г., MIUR и Ufficio Scolastico Regionale per la Campania, C‑282/19, EU:C:2022:3, т. 87 и цитираната съдебна практика).
50
При все това, когато се произнася по преюдициално запитване, Съдът може при необходимост да даде пояснения, които да ръководят преценката на запитващата юрисдикция (решение от 13 януари 2022 г., MIUR и Ufficio Scolastico Regionale per la Campania, C‑282/19, EU:C:2022:3, т. 88 и цитираната съдебна практика).
Относно преобразуването на последователните срочни договори в „непостоянно трудово правоотношение за неопределено време“
51
От акта за преюдициално запитване личи, че когато испанска публична администрация допусне злоупотреба при използването на последователни срочни договори, като мярка за санкциониране на тази злоупотреба националният съд, до който е отнесен спорът между съответния работник и администрацията, квалифицира тези договори като „непостоянно трудово правоотношение за неопределено време“. Тази квалификация на трудовото правоотношение между заинтересованите поражда действие от датата на първото назначаване на работника и се дава само по съдебен ред.
52
Запитващата юрисдикция отбелязва, че понятието „непостоянно трудово правоотношение за неопределено време“ е въведено по пътя на съдебната практика, тъй като съгласно националното право не е възможно работниците, спрямо които е допусната злоупотреба с последователни срочни договори, да получават статута „работници на постоянен трудов договор“, ако не са приети да работят в публичния сектор със съответна процедура за подбор, съобразена със закрепените в националното право, включително в Конституцията, принципи на равенство, качества и пригодност.
53
Правната последица от квалификацията „непостоянно трудово правоотношение за неопределено време“ е, че последният срочен договор между работника и публичната администрация не може да бъде прекратен от администрацията, поради което произтичащото от този договор правоотношение между заинтересованите се запазва, докато заеманата от работника длъжност не бъде окончателно запълнена чрез процедура за подбор. Ето защо, както по същество посочва запитващата юрисдикция, правоотношението по договора се прекратява с настъпването на определено събитие, а именно с избирането на титуляр в процедура за подбор.
54
Затова работникът, чието трудово правоотношение е квалифицирано като „непостоянно трудово правоотношение за неопределено време“, трябва да се смята за „работник на срочен трудов договор“ по смисъла на Рамковото споразумение (вж. в този смисъл решение от 22 февруари 2024 г., Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid и др., C‑59/22, C‑110/22 и C‑159/22, EU:C:2024:149, т. 66), а следователно отношението между този работник и съответната публична администрация остава срочно трудово правоотношение по смисъла на Рамковото споразумение.
55
Съдът също така е приел, че клауза 5 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че съдържащият се в тази разпоредба израз „използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения“ се отнася и до положението, при което срочното трудово правоотношение между работника с непостоянен трудов договор за неопределено време и администрацията се продължава по силата на закона поради това, че съответната администрация не е провела в определения срок процедура за подбор с цел окончателно запълване на длъжността, заемана от този работник (решение от 22 февруари 2024 г., Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid и др., C‑59/22, C‑110/22 и C‑159/22, EU:C:2024:149, т. 82).
56
Оттук следва, че преобразуването на последователните срочни договори в „непостоянно трудово правоотношение за неопределено време“ не е пречка да продължи злоупотребата с тези договори, тъй като договорното отношение между заинтересованите остава временно по естеството си и съответно се запазва положението на несигурност на съответния работник.
57
В това отношение следва да се припомни, че клауза 5 от Рамковото споразумение служи за постигането на една от целите на това споразумение, а именно да се ограничи използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения — считано за потенциален източник на злоупотреби във вреда на работниците — като се предвидят известен брой разпоредби за минимална закрила, които да предотвратяват поставянето на работниците в несигурно положение (вж. в този смисъл решение от 19 март 2020 г., Sánchez Ruiz и др., C‑103/18 и C‑429/18, EU:C:2020:219, т. 53 и цитираната съдебна практика).
58
Всъщност, както следва от втора алинея от преамбюла на Рамковото споразумение и от точки 6 и 8 от неговите общи положения, стабилността на работното място е предвидена като съществен елемент от закрилата на работниците, а само в определени обстоятелства би могло срочни трудови договори да отговарят на нуждите и на работодателите, и на работниците (решение от 19 март 2020 г., Sánchez Ruiz и др., C‑103/18 и C‑429/18, EU:C:2020:219, т. 54 и цитираната съдебна практика).
59
При тези условия установената по пътя на съдебната практика национална мярка, която с цел санкциониране на злоупотребата с последователни срочни договори преобразува тези договори във временно по естеството си трудово правоотношение, като „непостоянното трудово правоотношение за неопределено време“, не би могла да се смята за мярка, която позволява да се санкционира надлежно тази злоупотреба и да се заличат последиците от нарушението на правото на Съюза в съответствие с изискванията, припомнени в точки 45 и 46 от настоящото решение. Всъщност подобна мярка запазва положението на несигурност на съответния работник и следователно поставя под въпрос полезното действие на Рамковото споразумение.
60
Както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 97 от заключението си, дори ако се приеме, че в съответствие с посоченото от запитващата юрисдикция в настоящия случай служителите на непостоянен договор за неопределено време имат равностойни права със служителите на постоянен договор, включително от гледна точка на възнаграждението и професионалното израстване, тази равностойност все пак не осигурява възможност на служителите на непостоянен договор за неопределено време да разполагат, подобно на служителите на постоянен договор, със стабилността на работното място, която е предвидена като съществен елемент от закрилата на работниците по Рамковото споразумение, както беше припомнено в точка 58 от настоящото решение.
61
По изложените съображения клауза 5 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, така както е тълкувана в националната съдебна практика, която като мярка за санкциониране на злоупотребата, произтичаща от използването на последователни срочни договори по смисъла на клауза 5, предвижда преобразуване на тези договори в „непостоянно трудово правоотношение за неопределено време“, при положение че тази мярка, доколкото е равнозначна на запазване на временно по естеството си трудово правоотношение, а следователно и на положението на несигурност на съответния работник, не позволява нито да се санкционира надлежно злоупотребата, нито да се заличат последиците от нарушението на правото на Съюза.
Относно плащането на обезщетения
62
От акта за преюдициално запитване следва, че испанското право предвижда фиксирано обезщетение в размер на 20 дневни заплати за всяка прослужена година, но не повече от 12 месечни заплати, което се дължи на работниците на непостоянен трудов договор за неопределено време в случай на прекратяване на трудовото им правоотношение поради назначаването на друго лице на съответната длъжност вследствие на процедура за подбор, което предполага този работник да е участвал в процедурата, но да не я е преминал успешно, или пък да не е участвал в нея.
63
Запитващата юрисдикция пояснява, че съответният работник има право на това обезщетение само ако между него и администрацията има непостоянно трудово правоотношение за неопределено време — квалификация, която се дава на правоотношението в случай на незаконосъобразно и представляващо злоупотреба използване на последователни срочни договори от страна на тази администрация. Ето защо според посочената юрисдикция не може да се счита, че това обезщетение изобщо не зависи от съображения, свързани с това дали използването на посочените договори е било законосъобразно, или представлява злоупотреба. Затова според нея то е мярка, която позволява да се предотвратява и санкционира злоупотребата с последователни срочни договори.
64
Тази юрисдикция обаче отбелязва, че обезщетението в размер на 20 дневни заплати за всяка прослужена година, но не повече от 12 месечни заплати, съответства на предвиденото в испанското право обезщетение в случай на прекратяване на трудовия договор по обективни причини, свързани с потребностите на предприятието, а това би могло да е пречка въпросното обезщетение да се разглежда като подходяща мярка за предотвратяване и санкциониране на злоупотребата при използването на такива договори. Ако е така, посочената юрисдикция иска да установи дали такава подходяща мярка би могло да бъде заплащането на максималното обезщетение по закон, предвидено в испанското право в случай на незаконно уволнение, а именно обезщетение в размер на 33 дневни заплати за всяка прослужена година, но не повече от 24 месечни заплати.
65
Несъмнено, както отбелязва запитващата юрисдикция, фиксираното обезщетение, плащано при прекратяване на непостоянното трудово правоотношение за неопределено време, предполага преди това съответният работник да е пострадал от незаконосъобразно и представляващо злоупотреба прилагане на последователни срочни договори.
66
Това обаче не променя факта, че въпросното фиксирано обезщетение се плаща на съответния работник само в случай на прекратяване на трудовото правоотношение поради назначаването на друго лице на длъжността, която дотогава е заемал този работник.
67
Следва също така да се уточни, че когато паричното обезщетение е избраната от държавата членка мярка за предотвратяване и санкциониране на злоупотребата с последователни срочни договори по клауза 5 от Рамковото споразумение, тази държава е длъжна да осигурява цялостно възстановяване на вредите, претърпени от пострадалия от злоупотребата работник. В това отношение Съдът е постановил, че принципът на цялостно поправяне на претърпените вреди и принципът на пропорционалност изискват от държавите членки да предвидят подходящо поправяне на вредите, което да не се свежда до чисто символично обезщетение, но и да не надхвърля пълното възстановяване на претърпените от работника вреди (решение от 8 май 2019 г., Rossato et Conservatorio di Musica F.A. Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, т. 42 и 43 и цитираната съдебна практика).
68
За да се определи размерът на обезщетението, с което ще се поправят претърпените вреди от злоупотребата с последователни срочни договори, по принцип следва да се вземат предвид всички обстоятелства по делото, и в частност видът на изпълняваната от работника длъжност и броят и общата продължителност на съответните договори. Размерът на обезщетението би трябвало също така да се преценява с оглед на финансовите придобивки, на които би имал право заинтересованият, ако не е била допусната злоупотребата, и с оглед на вредите, които е претърпял поради положението на несигурност, в което се е оказал.
69
Държавите членки, чиято именно задача е да приемат пропорционални, ефикасни и възпиращи мерки за гарантирането на пълната ефикасност на разпоредбите, приети в приложение на Рамковото споразумение, разполагат наистина с възможността да предвиждат санкционни и обезщетителни режими под формата на фиксирани плащания, но в допълнение към това е необходимо тези режими да са годни не само да гарантират подходящо поправяне на вредите, претърпени поради злоупотребата с последователни срочни договори, но и да санкционират в нужната степен констатираните нарушения.
70
В настоящия случай фиксираното обезщетение, което се дължи на работника на непостоянен договор за неопределено време при прекратяването на трудовото му правоотношение, има двойно определена горна граница, а именно ограничението от 20 дневни заплати за всяка прослужена година и не повече от 12 месечни заплати. Поради това подобно обезщетение не би могло да осигури нито пропорционално и ефективно отстраняване на последиците от злоупотребите, продължили над определен брой години, нито подходящо и пълно поправяне на причинените с тези злоупотреби вреди (вж. в този смисъл решение от 13 юни 2024 г., DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya и Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 и C‑332/22, EU:C:2024:496, т. 81). Понеже и то има двойно определена горна граница, същото се отнася и за предвиденото за случаите на незаконно уволнение обезщетение от 33 дневни заплати за всяка прослужена година, но не повече от 24 месечни заплати, което запитващата юрисдикция разглежда като потенциално годно да предотвратява и санкционира злоупотребите при използването на последователни срочни договори.
71
Освен това, както по същество отбелязва генералният адвокат в точки 111 и 117 от заключението си, щом тези обезщетения се плащат само в момента на прекратяването на трудовото правоотношение поради избирането на титуляр в процедурата за подбор, то плащането им видимо не е годно да отстранява ефективно последиците от всички случаи на злоупотреба, тъй като не изглежда възможно да ползва онези работници, които се пенсионират, подават оставка или са уволнени преди приключването на процедурата за подбор.
72
Оттук следва, че подобни обезщетения не се явяват годни във всички случаи на злоупотреба с последователни срочни договори да заличават последиците от нарушението на правото на Съюза, в разрез с изискванията, споменати в точки 45 и 46 от настоящото решение.
73
От изложеното по-горе следва, че клауза 5 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че плащането на фиксирани обезщетения с двойно определена горна граница при прекратяването на трудовото правоотношение на работник, чийто работодател е допуснал злоупотреба с последователни срочни договори, не представлява подходяща мярка за предотвратяване и санкциониране на злоупотребата, произтичаща от използването на такива договори по смисъла на клауза 5, когато тези обезщетения не позволяват нито да се санкционира надлежно посочената злоупотреба, нито да се заличат последиците от нарушението на правото на Съюза.
Относно режима на отговорност на публичните администрации
74
Запитващата юрисдикция посочва, че за да се предвидят ефикасни мерки за предотвратяване и санкциониране на злоупотребата с последователни срочни договори, Закон 20/2021 въвежда в частност нова допълнителна разпоредба в EBEP — седемнадесета, която предвижда режим на отговорност на публичните администрации в случай по-конкретно на нарушения на разпоредбите за наемането на служители на срочни трудови договори. Съгласно тази нова допълнителна разпоредба „[п]убличните администрации отговарят за спазването на разпоредбите на [EBEP], и по-конкретно следят да не допускат неправомерни действия при назначаването на служители на срочни трудови договори и при назначаването на публични служители на временни длъжности“. Въпросната нова допълнителна разпоредба предвижда и че „[з]а допуснатите неправомерни действия в тази област се носи отговорност в съответствие с действащата нормативна уредба във всяка от публичните администрации“.
75
В това отношение следва да се отбележи, че в решение от 7 март 2018 г., Santoro (C‑494/16, EU:C:2018:166), Съдът е постановил, че стига да е придружен от други ефективни и възпиращи мерки, даващи възможност да се предотвратяват и санкционират злоупотребите с последователни срочни договори, националният механизъм за отговорност на администрациите би могъл да гарантира пълната ефикасност на нормите, приети в приложение на Рамковото споразумение, освен ако не покажат друго проверките, които трябва да направи националният съд.
76
В посоченото решение Съдът достига до този извод във връзка с национални разпоредби, които предвиждат, че администрациите са длъжни да си възстановят от отговорните ръководни длъжностни лица сумите, платени на работниците като обезщетение за вредата, претърпяна в резултат на нарушението на разпоредбите относно назначаването или полагането на труд, когато нарушението е извършено умишлено или в резултат на груба небрежност. От преписката по делото пред Съда, по което е постановено онова негово решение, също така е следвало, че допуснатото нарушение се взема предвид и при оценката на работата на тези ръководни длъжностни лица, като поради това нарушение те не могат да получат премия за постигнати резултати. Освен това обсъжданото по онова дело национално право е предвиждало, че публичните администрации, които са нарушили разпоредбите относно назначаването или полагането на труд, не могат да наемат лица, на каквото и да било основание, в срок от три години след нарушението (вж. решение от 7 март 2018 г., Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, т. 52).
77
Както по същество отбелязва генералният адвокат в точки 78 и 79 от заключението си, национален механизъм, който позволява да се търси лична отговорност на служителите на публичната администрация, би могъл да представлява мярка, която надлежно санкционира злоупотребата с последователни срочни договори, стига този механизъм да е придружен от други ефективни, възпиращи и пропорционални мерки, които да дават възможност да се заличат последиците от нарушението на правото на Съюза. В това отношение механизмът не следва да се свежда просто до абстрактна или чисто теоретична възможност, а трябва в частност да се основава на точни национални разпоредби и да е предвидим и практически приложим. Всъщност, ако е така, то това ще означава, че националното право предвижда санкционни мерки, които осигуряват ефективни гаранции за закрила на работниците, каквито изисква правото на Съюза, в съответствие със съдебната практика, цитирана в точка 46 от настоящото решение.
78
По дело, отнасяло се до национални разпоредби, които са сходни, а както посочва Автономна област Мадрид в съдебното заседание — и даже идентични с обсъжданите в главното производство, Съдът обаче е постановил, че текстът на въпросните разпоредби изглежда дотолкова двусмислен и абстрактен, че те не са съпоставими с националните разпоредби, регламентиращи италианския механизъм за отговорност на административните органи, обсъждан от Съда в решение от 7 март 2018 г., Santoro (C‑494/16, EU:C:2018:166) (вж. решение от 22 февруари 2024 г., Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid и др., C‑59/22, C‑110/22 и C‑159/22, EU:C:2024:149, т. 113).
79
При все това ще трябва запитващата юрисдикция да провери, от една страна, дали предвиденият в испанското право режим на отговорност на публичните администрации се основава на точни, предвидими и практически приложими национални разпоредби, така че да представлява мярка, която позволява надлежно да се санкционира съответната публична администрация, а от друга страна, дали този режим е придружен от други ефективни, възпиращи и пропорционални мерки, които позволяват да се заличат последиците от нарушението на правото на Съюза.
80
По изложените съображения клауза 5 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че съответният режим на отговорност на публичните администрации не представлява подходяща мярка за предотвратяване и санкциониране на злоупотребата, произтичаща от използването на последователни срочни договори по смисъла на клауза 5, когато, от една страна, е двусмислен, абстрактен и непредвидим и затова не позволява надлежно да се санкционира злоупотребата, а от друга страна, не е придружен от други ефективни, възпиращи и пропорционални мерки, които да позволяват да се заличат последиците от нарушението на правото на Съюза.
Относно процедурите за подбор
81
Както беше посочено в точка 32 от настоящото решение, според запитващата юрисдикция, като предвижда стабилизационна процедура за работещите в публичния сектор, Закон 20/2021 въвежда в испанското право специфични мерки, така че, наред с останалото, провеждането на процедури за подбор да не е изцяло независещо от съображения, свързани със злоупотребата при използването на последователни срочни договори. Въпреки че процедурите са открити и за кандидати, които не са пострадали от злоупотреба с такива договори, в рамките на тези процедури законодателят е придал определящо значение на предходния опит на съответните работници на срочни трудови договори и на прослуженото от тях време на изпълняваната работа, като това компенсира по подходящ начин допуснатата спрямо тях злоупотреба и същевременно улеснява окончателното им установяване на длъжността като „работници на постоянен договор“.
82
В това отношение следва да се отбележи, че по дело, което се е отнасяло до съвместимостта на процедурите за подбор по член 2 от Закон 20/2021 с клауза 5 от Рамковото споразумение, Съдът е припомнил, че провеждането и приключването на процедури за подбор предоставят на работниците, назначавани при условията на злоупотреба с последователни срочни трудови договори или правоотношения, възможност да се опитат да си осигурят стабилност на работното място, тъй като по принцип те могат да участват в тези процедури (вж. в този смисъл решение от 13 юни 2024 г., DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya и Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 и C‑332/22, EU:C:2024:496, т. 75 и цитираната съдебна практика).
83
Освен това в рамките на тези процедури испанският законодател е придал определящо значение на предходния опит на работника, пострадал от злоупотребата с последователни срочни договори, и на прослуженото от него време на изпълняваната работа, а това изглежда годно да благоприятства възможностите на този работник да получи стабилност на работното място, стига той да реши да участва в процедурата за подбор и кандидатурата му да бъде одобрена.
84
От практиката на Съда обаче следва, че подобни обстоятелства не са достатъчни, за да се приеме, че провеждането и приключването на процедури за подбор като предвидените в Закон 20/2021 позволяват да се санкционира надлежно злоупотребата с последователни срочни договори и да се заличат последиците от нарушението на правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 13 юни 2024 г., DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya и Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 и C‑332/22, EU:C:2024:496, т. 75, 76 и 78 и цитираната съдебна практика).
85
Всъщност, в случай че съответният работник не участва в тази процедура за подбор или кандидатурата му не бъде одобрена, провеждането на процедурата няма да позволи нито да се санкционира надлежно злоупотребата, допусната спрямо този работник, нито да се заличат последиците от нарушението на правото на Съюза.
86
Освен това изглежда — ако не покажат друго проверките, които трябва да направи запитващата юрисдикция — че отчитането на предходния опит на съответните работници на срочни трудови договори и на прослуженото от тях време на изпълняваната работа не се отнася само за работниците, които са пострадали от злоупотреба с последователни срочни договори, а ползва всички работници на срочни трудови договори, които имат такъв опит, включително онези, които не са пострадали от такава злоупотреба. Следователно отчитането на този опит и на прослуженото време не би могло да се смята за начин за санкциониране на злоупотребата, нито за заличаване на последиците от произтичащото от това нарушение на правото на Съюза.
87
Ето защо следва да се приеме, че клауза 5 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че провеждането на процедури за подбор, при които наистина се отчитат предходният опит на съответния работник и прослуженото му време на изпълняваната от него работа, но отчитането им не е ограничено така, че да се отнася само за кандидатите, които са пострадали от злоупотреба с последователни срочни договори, не представлява подходяща мярка за предотвратяване и санкциониране на злоупотребата, произтичаща от използването на такива договори по смисъла на клауза 5, когато тази мярка не позволява нито да се санкционира надлежно тази злоупотреба, нито да се заличат последиците от нарушението на правото на Съюза.
88
По всички изложени съображения клауза 5 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че:
–
от една страна, тя не допуска национална правна уредба, така както е тълкувана в националната съдебна практика, която като мярка за санкциониране на злоупотребата, произтичаща от използването на последователни срочни договори по смисъла на клауза 5, предвижда преобразуване на тези договори в „непостоянно трудово правоотношение за неопределено време“, при положение че тази мярка, доколкото е равнозначна на запазване на временно по естеството си трудово правоотношение, а следователно и на положението на несигурност на съответния работник, не позволява нито да се санкционира надлежно злоупотребата, нито да се заличат последиците от нарушението на правото на Съюза, и
–
от друга страна, съвкупност от мерки, изразяващи се, първо, в плащането на фиксирани обезщетения с двойно определена горна граница при прекратяването на това трудово правоотношение, второ, в режим на отговорност на публичните администрации, който е двусмислен, абстрактен и непредвидим, и трето, в провеждането на процедури за подбор, при които наистина се отчитат предходният опит на съответния работник и прослуженото му време на изпълняваната от него работа, но отчитането им не е ограничено така, че да се отнася само за кандидатите, които са пострадали от злоупотреба с последователни срочни договори, не представляват подходящи мерки за предотвратяване и санкциониране на такива злоупотреби, когато не дават възможност нито да се санкционира надлежно злоупотребата, нито да се заличат последиците от нарушението на правото на Съюза.
По съдебните разноски
89
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:
Клауза 5 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г. и съдържащо се в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP),
трябва да се тълкува в смисъл, че:
–
от една страна, тя не допуска национална правна уредба, така както е тълкувана в националната съдебна практика, която като мярка за санкциониране на злоупотребата, произтичаща от използването на последователни срочни договори по смисъла на клауза 5, предвижда преобразуване на тези договори в „непостоянно трудово правоотношение за неопределено време“, при положение че тази мярка, доколкото е равнозначна на запазване на временно по естеството си трудово правоотношение, а следователно и на положението на несигурност на съответния работник, не позволява нито да се санкционира надлежно злоупотребата, нито да се заличат последиците от нарушението на правото на Съюза, и
–
от друга страна, съвкупност от мерки, изразяващи се, първо, в плащането на фиксирани обезщетения с двойно определена горна граница при прекратяването на това трудово правоотношение, второ, в режим на отговорност на публичните администрации, който е двусмислен, абстрактен и непредвидим, и трето, в провеждането на процедури за подбор, при които наистина се отчитат предходният опит на съответния работник и прослуженото му време на изпълняваната от него работа, но отчитането им не е ограничено така, че да се отнася само за кандидатите, които са пострадали от злоупотреба с последователни срочни договори, не представляват подходящи мерки за предотвратяване и санкциониране на такива злоупотреби, когато не дават възможност нито да се санкционира надлежно злоупотребата, нито да се заличат последиците от нарушението на правото на Съюза.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.