62021CJ0647
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
6 март 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Правова държава — Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС — Принципи на несменяемост и независимост на съдиите — Решение на колегиума на даден съд да освободи съдия от разглеждането на всичките му разпределени му дела — Липса на обективни критерии за приемане на решение, с което съдия се освобождава от разглеждането на дело — Липса на задължение за мотивиране на такова решение — Предимство на правото на Съюза — Задължение да се остави без приложение такова решение за освобождаване на съдия от разглеждането на дело“
По съединени дела C‑647/21 и C‑648/21
с предмет преюдициални запитвания, отправени на основание член 267 ДФЕС от Sąd Okręgowy w Słupsku (Окръжен съд Слупск, Полша) с актове от 20 октомври 2021 г., постъпили в Съда на 25 октомври 2021 г., в рамките на наказателни производства срещу
D. K. (C‑647/21),
M. C.,
M. F. (C‑648/21),
при участието на:
Prokuratura Rejonowa w Bytowie,
Prokuratura Okręgowa w Łomży,
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: I. Jarukaitis (докладчик), председател на четвърти състав, изпълняващ функцията на председател на пети състав, D. Gratsias и E. Regan, съдии,
генерален адвокат: A. M. Collins,
секретар: M. Siekierzyńska, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 24 януари 2024 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за Prokuratura Rejonowa w Bytowie, от T. Rutkowska-Szmydyńska, Prokurator Regionalny w Gdańsku,
–
за Prokuratura Okręgowa w Łomży, от A. Bałazy, Zastępca Prokuratora Okręgowego w Łomży,
–
за полското правителство, от B. Majczyna и S. Żyrek, в качеството на представители,
–
за датското правителство, от D. Elkan, V. Pasternak Jørgensen и M. Søndahl Wolff, в качеството на представители,
–
за нидерландското правителство, от M. K. Bulterman и J. Langer, в качеството на представители,
–
за шведското правителство, от A. M. Runeskjöld и H. Shev, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от K. Herrmann, P. Stancanelli и P. J. O. Van Nuffel, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 11 април 2024 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитванията са отправени в рамките на наказателни производства, образувани срещу D. K. (дело C‑647/21) и срещу М. C. и М. F. (дело C‑648/21).
Правна уредба
Конституция на Република Полша
3
Съгласно член 178, параграф 1 от Konstytucja Rzeczypospolitej Polskiej (Конституция на Република Полша):
„При изпълнение на служебните си задължения съдиите са независими и се подчиняват единствено на Конституцията и законите“.
4
Член 179 от тази конституция предвижда:
„Съдиите се назначават за неопределен срок от президента на Републиката по предложение на Krajowa Rada Sądownictwa [(Националния съдебен съвет, Полша) (наричан по-нататък „KRS“)]“.
5
Член 180 от Конституцията гласи:
„1.   Съдиите са несменяеми.
2.   Съдия не може да бъде освободен, временно отстранен от длъжност, преместен в друга юрисдикция или на друга длъжност против волята му, освен по силата на съдебно решение и само в случаите, предвидени в закона“.
Закон за общите съдилища
6
Член 11, параграф 3 от ustawa Prawo o ustroju sądów powszechnych (Закон за устройството на общите съдилища) от 27 юли 2001 г. (Dz. U. no 98, позиция 1070), в редакцията му, приложима към спора в главното дело (наричан по-нататък „Законът за общите съдилища“), гласи следното:
„Председателят на отделение се назначава от председателя на съда. […] Преди да назначи председател на отделение в sąd okręgowy [окръжен съд] или sąd rejonowy [(районен съд)], председателят на съда се консултира с колегиума на sąd okręgowy [окръжен съд]“.
7
Съгласно член 21, параграф 1, точка 2 от този закон органите на sąd okręgowy (окръжен съд) са председателят на съда, колегиумът на съда и директорът на съда.
8
Член 44 от посочения закон гласи:
„1.   […] председателят на sąd okręgowy (окръжен съд) при окръжния съд, след консултация с колегиума на окръжния съд, установява реда за разпределяне на задачите, и по-конкретно:
1)
разпределението на съдиите […] в отделенията на съда;
2)
обхвата на задълженията […] на съдиите и начина, по който те участват в разпределението на делата;
3)
графика на дежурствата и заместванията на съдиите, […]
–
отчитайки специализацията на съдиите […] за разглеждане на различни видове дела, необходимостта да се осигурят […] подходящо разпределение на съдиите по отделенията на съда и равномерно разпределяне на задълженията им, както и необходимостта да се гарантира ефективност на съдопроизводството.
[…]
4.   Председателят на съда може по всяко време да извърши ново разпределение на задачите, пълно или частично, ако това е обосновано от съображенията, изложени в параграф 1. […]
4a.   За преместване на съдия в друго отделение се изисква съгласието на съдията.
4b.   Съгласието на съдията за преместването му в друго отделение не се изисква, ако:
1)
преместването се извършва в отделение, в което се разглеждат дела от същата област;
2)
никой друг съдия от отделението, от което се извършва преместването, не е дал съгласие за това преместване;
3)
преместваният съдия е назначен в отделението, [водещо регистъра по вписванията или търговското отделение, водещо регистъра за залозите].
4c.   Разпоредбите на параграф 4b, точки 1 и 2 не се прилагат по отношение на съдия, който за период от три години е преместен в друго отделение без неговото съгласие. При преместване на съдия в друго отделение без негово съгласие в хипотезата по параграф 4b, точка 2 се взема предвид по-специално прослуженото време на съдиите в отделението, от което са преместени.
5.   Съдия или помощник-съдия, чието разпределение на задачите е изменено по начин, който води до промяна на обхвата на функциите му, по-специално чрез преместване в друго отделение на съда, може да подаде жалба до [НСС] в седемдневен срок, считано от деня на уведомяването му за новите му функции. Право на обжалване няма при:
1)
преместване в отделение, в което се разглеждат дела в същата област;
2)
възлагане на служебни задължения в същото отделение по силата на правила, които са приложими за останалите съдии, и по-специално при отмяна на разпределение в специализирано отделение или при наличие на друга форма на специализиране.
6.   Жалбата по параграф 5 се подава чрез председателя на съответния съд, извършил обжалваното разпределение на задачите. Председателят на съда изпраща жалбата на [НСС] в 14‑дневен срок, считано от деня на получаването ѝ, като прилага становище по случая. [НСС] се произнася с решение, с което уважава или отхвърля жалбата на съдията, като взема предвид съображенията по параграф 1. Решението на [НСС] по жалба по параграф 5 не се мотивира. Решението на [НСС] не подлежи на обжалване. До момента на постановяване на решението съдията или помощник-съдията изпълнява досегашните си функции“.
9
Член 24, параграф 1 от Закона за общите съдилища предвижда:
„Председателят на sąd okręgowy [окръжен съд] се назначава от министъра на правосъдието измежду съдиите в sąd apelacyjny [(апелативен съд)], sąd okręgowy [(окръжен съд)] или sąd rejonowy [(районен съд)]. След като назначи председателя на съответния sąd okręgowy [(окръжен съд)], министърът на правосъдието го представя на общото събрание на съдиите в sąd okręgowy [(окръжен съд)]“.
10
Съгласно член 30, параграф 1 от този закон колегиумът на sąd okręgowy (окръжен съд) се състои от председателя на sąd okręgowy (окръжен съд) и председателите на sądy rejonowe (районните съдилища) от района на sąd okręgowy (окръжен съд).
11
Член 42а от посочения закон гласи:
„1.   При осъществяването на дейността на съдилищата или на органите на съдилищата не може да се оспорва легитимността на съдилищата, на конституционните органи на държавата или на контролните и правозащитни органи.
2.   Общ съд или друг орган не може да установява, нито да преценява законосъобразността на назначаването на съдия или на произтичащото от това назначаване правомощие да упражнява правораздавателни функции“.
12
Член 47a от Закона за общите съдилища гласи:
„1.   Делата се разпределят на случаен принцип между съдиите и помощник-съдиите в зависимост от конкретната категория дела, с изключение на разпределението на дела на съдия, който налага имуществени санкции.
2.   Разпределянето на делата в отделните категории става равномерно, освен при ограничаване на обема дела поради заеманата длъжност, участие в разпределението на дела от друга категория или друга посочена в закона причина“.
13
Съгласно член 24 от този закон:
„1.   Промяна на състава на даден съд е допустимо само когато е невъзможно този съд да разгледа делото в настоящия си състав или ако съществува трайна пречка за разглеждането на делото от този съд в настоящия му състав. Разпоредбите на член 47а се прилагат съответно.
[…]
3.   В посочените в [параграф 1] случаи решенията се вземат от председателя на съда или от упълномощен от него съдия.
4.   Промяната на мястото на работа на съдия или командироването му в друг съд, както и прекратяването на командироването не възпрепятстват извършването на [процесуални] действия по дела, разпределени по настоящото място на работа на съдията или място на изпълнение на неговите служебни задължения, до приключването на тези дела.
5.   Колегиумът на съда, компетентен по новото място на работа или място на командироване на съдията, може по искане на съдията или служебно да го освободи от задължението за разглеждане на някои или всички дела, по-специално поради отдалеченост на съда от новото място на работа или място на командироване на съдията, както и при отчитане на степента на напредък в производството по разглежданите дела. Преди да вземе решение, колегиумът на съда се консултира с председателите на компетентните съдилища.
6.   Разпоредбите на параграфи 4 и 5 се прилагат mutatis mutandis при преместване в друго отделение на същия съд“.
14
Член 17, параграф 1 от ustawa o zmianie ustawy — Prawo o ustroju sądów powszechnych oraz niektórych innych ustaw (Закон за изменение на Закона за устройството на общите съдилища и някои други закони) от 12 юли 2017 г. (Dz. U., 2017, position 1452), гласи:
„Председателите и заместник-председателите на съдилищата, назначени въз основа на разпоредбите на закона, изменен в член 1, в редакцията му в сила до този момент, могат да бъдат освободени от длъжност от министъра на правосъдието в срок, не по-дълъг от шест месеца от датата на влизане в сила на настоящия закон, без да се спазват изискванията по член 27 от изменения в член 1 закон, който е изменен с настоящия закон“.
Споровете в главните производства и преюдициалните въпроси
15
Преюдициалните запитвания са отправени от един и същ съдия във връзка с разглеждането на две отделни наказателни дела.
16
Що се отнася до дело C‑647/21, главното производство е образувано по наказателно дело срещу D. K. Той е осъден на лишаване от свобода с присъда, произнесена от първоинстанционния съд. D. K. обжалва тази присъда пред Sąd Okręgowy w Słupsku (Окръжен съд Слупск, Полша), който е запитващата юрисдикция. По това дело заседаващият съдебен състав е от един съдия — той отправя настоящите две преюдициални запитвания и е едновременно съдия докладчик и председател на съдебния състав.
17
Що се отнася до дело C‑648/21, в основата на главното производство е наказателно дело срещу М. C. и М. F. Първата съдебна инстанция произнася присъда, с която осъжда М. C. и М. F. Второинстанционният съд, пред който последните подават въззивна жалба, оправдава М. C. и потвърждава осъдителната присъда на М. F. Prokurator Generalny (главен прокурор, Полша), протестира присъдата на въззивната съдебна инстанция по отношение на М. C. пред Sąd Najwyższy (Върховен съд, Полша). Последният отменя тази присъда и връща делото на Sąd Okręgowy w Słupsku (Окръжен съд Слупск), който е запитващата юрисдикция. По това дело съдебният състав заседава в състав от трима съдии, който се състои от председателя на състава, председателя на запитващата юрисдикция и трети съдия. Преюдициалното запитване е отправено само от председателя на състава, който е същият съдия като по дело C‑647/21.
18
През септември 2021 г. по дело, което не е свързано с главните производства, съдията, отправил двете настоящи преюдициални запитвания, постановява акт, с който иска от председателя на въззивното отделение на Sąd Okręgowy w Słupsku (Окръжен съд Слупск) да преразпредели делото на друг съдия и дори да замени в съдебния състав по това производство председателя на Sąd Okręgowy w Słupsku (Окръжен съд Слупск) с друг съдия. Съдията мотивира искането си, като посочва, че председателят на запитващата юрисдикция е назначен на длъжност въз основа на решение на НСС в новия си състав. Ето защо с включването на такъв съдия в съдебния състав се нарушавало правото на предварително създаден със закон съд по смисъла на член 19, параграф 1 ДЕС, член 47 от Хартата и член 6 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“). Заместник-председателят на запитващата юрисдикция, който също се назначава по предложение на НСС в новия си състав, отменя акта, съдържащ искането на съдията, отправил преюдициалните запитвания.
19
През октомври 2021 г. по друго дело същият съдия отменя решение на първоинстанционен съд, постановено от лице, назначено за съдия въз основа на решение на НСС в новия си състав. Съдията основава решението си за отмяна по-специално на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и на член 47 от Хартата.
20
На 11 октомври 2021 г. колегиумът на Sąd Okręgowy w Słupsku (Окръжен съд Слупск), състоящ се от председателя на този съд и председателите на петтe sądy rejonowe (районни съдилища), включени в съдебния район на Sąd Okręgowy w Słupsku (Окръжен съд Слупск), приема решение, с което освобождава съдията, отправил двете настоящи преюдициални запитвания, от разглеждането на около седемдесет дела, които са му разпределени в шесто въззивно наказателно отделение, в това число и делата в главните производства (наричан по-нататък „решението на колегиума“). Според този съдия решението не му е връчено и не са му съобщени изложените в него мотиви. Той посочва, че председателят на запитващата юрисдикция просто го е уведомил за освобождаването му от разглеждане на тези дела. Съдията добавя, че председателят на два пъти е отказал да уважи исканията му за достъп до съдържанието на посоченото решение.
21
На 13 октомври 2021 г. председателят на Sąd Okręgowy w Słupsku (Окръжен съд Слупск) издава заповед за преместване на посочения съдия — от отделението на този съд, което правораздава като въззивна инстанция и пред което са висящи делата в главните производства — в първоинстанционното отделение на посочения съд (наричано по-нататък „определението за преместване“). На негово място е назначен друг съдия във въззивното отделение.
22
Според запитващата юрисдикция в мотивите си заповедта за преместване се ограничава до лаконично посочване на необходимостта да се осигури доброто функциониране на двете отделения. Заповедта препращала и към неясно идентифицирана кореспонденция между председателя на Sąd Okręgowy w Słupsku (Окръжен съд Слупск) и председателя на едно от тези отделения.
23
На 18 октомври 2021 г. заповедта за преместване влиза в сила. Тази заповед не съдържа никаква информация относно възможностите за нейното обжалване.
24
При тези обстоятелства запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали съдията, отправил настоящите две преюдициални запитвания, може да продължи да заседава по делото в главното производство, във връзка с което е образувано дело C‑647/21 — като единствен съдия и по делото в главното производство, във връзка с което е образувано дело C‑648/21 — като председател на съдебния състав.
25
Според тази юрисдикция с оглед на обстоятелствата, изложени в точки 18—23 от настоящото решение и вследствие на които той е освободен от разглеждането на делата, по които е бил определен за докладчик, включително делата в главните производства, запитващата юрисдикция е изправена пред необходимостта да се произнесе по въпроса дали с извършването на тези действия се нарушава член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 47 от Хартата. Ако това е така, запитващата юрисдикция иска да се установи дали е длъжна да остави без приложение решението на колегиума и останалите последващи решения, като например акта, с който делата, от чието разглеждане запитващият съдия е бил освободен, включително тези в главните производства, са преразпределени на друг съдия.
26
Според запитващата юрисдикция с обстоятелството, че съдията, отправил настоящите две преюдициални запитвания, е освободен от разглеждане на разпределените му дела, както и с преместването му се нарушават изискванията за независимост и несменяемост. Освен това постановените по отношение на този съдия мерки представлявали ответна реакция на опитите му да установи дали първоинстанционният съд отговаря на изискването за създаден със закон съд, като тези мерки имали за цел да предотвратят бъдещи негови опити в тази насока.
27
При тези обстоятелства Sąd Okręgowy w Słupsku (Окръжен съд Слупск) решава да спре изпълнението на решението на колегиума, да спре производството по делата по главните производства и да постави на Съда следните преюдициални въпроси по всяко от главните производства:
„1)
Трябва ли член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 47 от [Хартата] да се тълкува в смисъл, че не допуска национални разпоредби като член 47b, параграфи 5 и 6 във връзка с член 30, параграф 1 и член 24, параграф 1 от Ustawa z dnia 27 lipca 2001 r. - Prawo o ustroju sądów powszechnych [Закон от 27 юли 2001 г. за устройството на общите съдилища], съгласно които орган на национален съд, какъвто е колегиумът на съда, е компетентен да освободи съдия от същия съд от задължението да разгледа част или всички разпределени му дела, при което:
a)
в състава на колегиума на съда по право участват председатели на съдилища, назначени на тези длъжности от орган на изпълнителната власт като министъра на правосъдието, който е и главен прокурор,
б)
освобождаването на съдията от задължението да разгледа разпределените му дела става без негово съгласие,
в)
в националното право не се предвиждат нито критерии, от които трябва да се ръководи колегиумът на съда при освобождаването на съдията от задължението да разгледа разпределените му дела, нито задължение за мотивиране на освобождаването или съдебен контрол върху него,
г)
някои от членовете на колегиума на съда са назначени на съдийски длъжности при обстоятелства, аналогични на посочените в решение на Съда от 15 юли 2021 г., Комисия/Полша (Дисциплинарен режим на съдиите) (C‑791/19, EU:C:2021:596)?
2)
Трябва ли посочените в първия въпрос разпоредби, както и принципът на предимство на правото на Съюза да се тълкуват в смисъл, че оправомощават (съответно задължават) национална юрисдикция, сезирана в рамките на наказателно производство, попадащо в приложното поле на Директива 2016/343, в която съдия е освободен от задължението да разглежда дела по описания в първия въпрос начин, както и всички държавни органи, да не вземат предвид акта на председателската колегия на съда и други последващи актове, като например разпорежданията за преразпределяне на делата, включително на делото в главното производство, без участието на освободения съдия, така че същият да може да продължи да заседава в състава по делото?
3)
Трябва ли посочените в първия въпрос разпоредби и принципът на предимство [на правото на Съюза] да се тълкуват в смисъл, че за наказателните производства, попадащи в приложното поле на Директива 2016/343, изискват във вътрешния правен ред да има мерки, които да осигуряват на страните в производството, какъвто е подсъдимият в главното производство, възможност за контрол и обжалване на посочените в [първия въпрос] решения, с които се цели промяна в състава на гледащия делото съд и съответно освобождаване по описания в първия въпрос начин на определения до момента съдия от задължението да разгледа делото?“.
Производството пред Съда
По съединяването на делата
28
С решение на председателя на Съда от 29 ноември 2021 г. дела C‑748/21—C‑754/21 са съединени за целите на писмената и устната фаза на производството и на съдебното решение.
По исканията за разглеждане по реда на бързото производство
29
Запитващата юрисдикция иска настоящите преюдициални запитвания да бъдат разгледани по реда на бързото производство съгласно член 105 от Процедурния правилник на Съда. В подкрепа на това искане тя изтъква по същество, че прилагането на посоченото производство е обосновано с оглед на факта, че преюдициалните запитвания се отнасят до основополагащи въпроси на полското право, по-специално на конституционното право, а именно принципа на несменяемост на съдиите и правото на страните по делото на създаден със закон съд, който е безпристрастен и независим. Тази юрисдикция добавя, че са налице основателни причини да се смята, че приемането на други актове в главните производства би довело до отпадане на основанията, поради които е било необходимо да се отправят въпроси до Съда, и че прилагането на дадените от него отговори би могло да бъде възпрепятствано, като по този начин се възпрепятства гарантирането на ефективността на правото на Съюза и на ефективната съдебна защита.
30
Член 105, параграф 1 от Процедурния правилник предвижда, че по искане на запитващата юрисдикция или, по изключение, служебно, след изслушване на съдията докладчик и генералния адвокат председателят на Съда може да реши определено преюдициално запитване да бъде разгледано по реда на бързото производство, ако естеството на делото изисква то да бъде разгледано в кратки срокове.
31
Важно е да се припомни, че бързото производство е процесуален способ, който следва да се прилага в случай на извънредна неотложност (решение от 21 декември 2021 г., Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, т. 37 и цитираната съдебна практика).
32
В конкретния случай на 29 ноември 2021 г., след изслушване на съдията докладчик и генералния адвокат, председателят на Съда решава да не уважи исканията за разглеждане на настоящите преюдициални запитвания по реда на бързото производство. Всъщност доводите, които запитващата юрисдикция изтъква, за да обоснове тези запитвания, са от общ характер и с тях не се уточняват конкретните причини, обосноваващи разглеждането на тези преюдициални запитвания в кратки срокове. По-специално обстоятелството, че поставените въпроси се отнасят до основополагащи въпроси от полското право, по-специално от конституционно право, не се характеризира с извънредна неотложност, което е необходимо условие, за да се обоснове разглеждането по реда на бързото производство. От друга страна, само по себе си обстоятелството, че главните производства са образувани по наказателни дела, не оправдава разглеждането им в кратки срокове.
По спирането на делата и исканията за разяснения
33
На 18 октомври 2022 г. Съдът спира производството по съединени дела C‑647/21 и C‑648/21 до постановяването на решение по съединени дела C‑615/20 и C‑671/20. На 20 юли 2023 г. Съдът уведомява запитващата юрисдикция за решение от 13 юли 2023 г., YP и др. (Снемане на имунитета и временно отстраняване от длъжност на съдия) (C‑615/20 и C‑671/20, EU:C:2023:562), и иска от нея да посочи дали поддържа преюдициалните си запитвания по съединени дела C‑647/21 и C‑648/21.
34
По указания на председателя на Sąd Okręgowy w Słupsku (Окръжен съд Слупск) на 25 септември 2023 г. съдията, отправил настоящите две преюдициални запитвания, отговаря, че запитващата юрисдикция поддържа преюдициалните си запитвания.
35
Поради някои неясноти в този отговор Съдът отправя до тази юрисдикция второ искане за разяснения на основание член 101, параграф 1 от Процедурния правилник. Съдът пита по-специално дали съдията, отправил настоящите две преюдициални запитвания, продължава да заседава в съдебните състави, на които са разпределени делата в главните производства, по които са отправени преюдициалните запитвания по съединени дела C‑647/21 и C‑648/21, и ако това е така, в какво качество. Запитващата юрисдикция отговаря на това искане за разяснения на 17 октомври 2023 г. чрез съдията, отправил настоящите преюдициални запитвания.
По компетентността на Съда
36
От една страна, датското правителство и Европейската комисия поддържат по същество, че член 47 от Хартата не се прилага към делата в главните производства. По-специално Комисията отбелязва, че макар преюдициалните запитвания, и по-специално текстът на поставените от запитващата юрисдикция въпроси, да се отнасят до Директива 2016/343, не се иска тълкуване на тази директива.
37
В това отношение следва да се припомни, че при преюдициално запитване по член 267 ДФЕС Съдът може само да тълкува правото на Съюза в пределите на предоставената му компетентност (решение от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 30 и цитираната съдебна практика).
38
Приложното поле на Хартата спрямо действията на държавите членки е определено в член 51, параграф 1 от същата, съгласно който разпоредбите на Хартата се отнасят за държавите членки единствено когато те прилагат правото на Съюза, като тази разпоредба потвърждава постоянната съдебна практика, според която основните права, гарантирани в правния ред на Европейския съюз, трябва да се прилагат във всички случаи, уредени от правото на Съюза, но не и извън тези случаи (решение от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 31 и цитираната съдебна практика).
39
В случая, що се отнася до искането за тълкуване на член 47 от Хартата, запитващата юрисдикция не е предоставила данни, че споровете в главните производства се отнасят до тълкуването или прилагането на норма от правото на Съюза, прилагана на национално равнище. Всъщност, макар вторите преюдициални въпроси да се отнасят до Директива 2016/343, тези въпроси не са поставени с оглед на разпоредбите на тази директива и запитващата юрисдикция не дава никакво обяснение за връзката, която съществува между посочената директива и тези дела.
40
Следователно Съдът не е компетентен да тълкува член 47 от Хартата сам по себе си.
41
От друга страна, Prokuratura Rejonowa w Bytowie (Районна прокуратура Битув, Полша) и Prokuratura Okręgowa w Łomży (Окръжна прокуратура Ломжа, Полша) изтъкват по същество, че въпросите, свързани с организацията на съдебната система на държавите членки, като повдигнатите с поставените въпроси, по-специално във връзка с освобождаване на съдия от разглеждането на разпределените му дела, попадат в сферата на тяхната изключителна компетентност, а не в материалното приложно поле на правото на Съюза. Същевременно в съдебното заседание полското правителство заявява, че според него Съдът е компетентен да отговори на преюдициалните въпроси.
42
В това отношение от постоянната съдебна практика следва, че макар действително организацията на съдебната власт в държавите членки да попада в тяхната компетентност, това не променя факта, че при упражняването ѝ държавите членки са длъжни да спазват задълженията, които произтичат за тях от правото на Съюза, какъвто може да бъде по-специално случаят с националните норми относно решенията за назначаване на съдии и съответно с нормите относно приложимия съдебен контрол във връзка с тези процедури по назначаване (решение от 9 януари 2024 г., G. и др. (Назначаване на съдиите в общите съдилища в Полша), C‑181/21 и C‑269/21, EU:C:2024:1, т. 57 и цитираната съдебна практика).
43
Освен това от текста на поставените въпроси ясно следва, че те се отнасят до тълкуването не на полското право, а по-специално на член 19, параграф 1 ДЕС.
44
От това следва, че Съдът е компетентен да се произнесе по преюдициалните запитвания, но не и да тълкува член 47 от Хартата сам по себе си.
По допустимостта на преюдициалните запитвания
45
Районна прокуратура Битув и Окръжна прокуратура Ломжа оспорват допустимостта на преюдициалните запитвания. На първо място, те изтъкват, че отправилият запитването съдия прави тези искания след приемането на решението на колегиума, тоест на дата, към която този съдия, който с това решение е освободен от разглеждането на делата в главните производства, вече не е разполагал с правомощия да постанови актовете за преюдициално запитване. На второ място, те отбелязват, че преюдициалните въпроси се отнасят до индивидуалното положение на запитващия съдия и че поради това тези въпроси са от личен характер. На трето място, те поддържат, че преюдициалните запитвания не отговарят на изискванията на член 94, букви а) и б) от Процедурния правилник. От своя страна в съдебното заседание полското правителство заявява, че тези искания са допустими.
46
Комисията поддържа в допълнение, че третите преюдициални въпроси са недопустими, тъй като въпросът дали съществува евентуално ефективно правно средство за защита за обвиняемия в главните производства не е нито преюдициален въпрос, който се поставя in limine litis, нито необходим въпрос за решаването на тези дела.
47
Във връзка с това следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда в рамките на сътрудничеството между него и националните юрисдикции, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (решение от 24 ноември 2020 г., Openbaar Ministerie (Подправени документи), C‑510/19, EU:C:2020:953, т. 25 и цитираната съдебна практика).
48
Видно от самия текст на член 267 ДФЕС, отправеното преюдициално запитване трябва да е „необходимо“, за да може запитващата юрисдикция да постанови „нейното решение“ по образуваното пред нея дело (решение от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 40 и цитираната съдебна практика).
49
В това отношение Съдът вече е подчертал, че е възможно отговорът на преюдициални въпроси да се окаже необходим, за да може на запитващите юрисдикции да се предостави тълкуване на правото на Съюза, което им позволява да разрешат процесуални въпроси от националното право, преди да могат да се произнесат по същество по висящите пред тях дела (решение от 16 ноември 2021 г., Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim и др., C‑748/19—C‑754/19, EU:C:2021:931, т. 48 и цитираната съдебна практика).
50
Що се отнася до първото възражение за недопустимост, изведено от обстоятелството, че съответният съдия е отправил преюдициалните запитвания, след като е бил освободен от разглеждане на делата в главните производства, следва да се констатира, от една страна, че от материалите, с които разполага Съдът, е видно, че към датата, на която този съдия е отправил преюдициалните запитвания, а именно 20 октомври 2021 г., той е бил освободен от разглеждането на главните дела, и от друга страна, че след освобождаването на този съдия от разглеждането на делата запитващата юрисдикция не е оттеглила посочените преюдициални запитвания.
51
Всъщност в отговора си на второто направено от Съда искане за разяснения запитващата юрисдикция потвърждава, че към датата на приемане на актовете за преюдициално запитване, а именно 20 октомври 2021 г., засегнатият съдия е изпълнявал функциите съответно на съдия докладчик и председател на съдебния състав по двете главни производства. Тя посочва също, че с определение от 21 октомври 2021 г., постановено след приемането на тези актове за преюдициално запитване, делото, което е в основата на преюдициалното запитване по дело C‑648/21, е преразпределено на друг съдия докладчик, който преди това е заседавал в тричленния съдебен състав, определен да разгледа това производство, и че също на 21 октомври 2021 г. е променен едноличният съдебен състав, определен да разгледа делото, по което е отправено преюдициалното запитване по дело C‑647/21. Освен това тази юрисдикция потвърждава, че с настоящите преюдициални запитвания са спрени производствата по двете дела и те не са възобновявани.
52
Що се отнася до второто възражение за недопустимост, изведено от обстоятелството, че преюдициалните въпроси по същество се отнасят до индивидуалното положение на съдията, отправил двете настоящи преюдициални запитвания, поради което те нямат връзка с делата в главните производства, следва да се отбележи, че в контекста на тези производства запитващата юрисдикция е изправена пред въпроси от процесуално естество, които тя трябва да разреши in limine litis и чието разрешаване зависи от тълкуването на разпоредбите и принципите на правото на Съюза, относно които са поставени тези преюдициални въпроси. Всъщност с посочените преюдициални въпроси по същество се цели да се определи дали с оглед на тези разпоредби и принципи на правото на Съюза посоченият съдия има основание да продължи да разглежда делата в главните производства, без оглед на решението на колегиума, с което той го освобождава от това задължение.
53
Както обаче следва от практиката на Съда, преюдициални въпроси, с които се цели да се даде възможност на запитваща юрисдикция да разреши in limine litis затруднения от процесуално естество, каквито например са тези относно собствената ѝ компетентност да разгледа висящо пред нея дело или пък относно правното действие, което следва да признае на съдебно решение, представляващо потенциална пречка за по-нататъшното разглеждане на такова дело, са допустими на основание член 267 ДФЕС (решение от 13 юли 2023 г., YP и др. (Снемане на имунитета и временно отстраняване от длъжност на съдия), C‑615/20 и C‑671/20, EU:C:2023:562, т. 47 и цитираната съдебна практика).
54
Що се отнася до третото възражение за недопустимост, според което преюдициалните запитвания не отговарят на изискванията на член 94, букви а) и б) от Процедурния правилник, достатъчно е да се отбележи, че както е видно съответно от точки 6—14 и 15—26 от настоящото решение, тези преюдициални запитвания, съгласно уточненията на запитващата юрисдикция в отговор на отправените от Съда две исканията за разяснения, съдържат, що се отнася до част от първите въпроси и до вторите въпроси, цялата изисквана от посочения член 94, букви а) и б) информация, и по-специално съдържанието на приложимите в случая национални разпоредби, изложение на причините, поради които запитващата юрисдикция има въпроси относно тълкуването на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, както и установената от тази юрисдикция връзка между посочената разпоредба и посочените национални разпоредби, така че Съдът да може с оглед на това да се произнесе по преюдициалните въпроси.
55
Що се отнася до частта от първите въпроси, която се отнася до състава на колегиума на даден съд, а именно, от една страна, че министърът на правосъдието, който е и главен прокурор, има правомощието да назначава на длъжност председателите на sądy rejonowe (районните съдилища), които се включват в състава на колегиума на sąd okręgowy (окръжен съд), и от друга страна, че някои от членовете на колегиума са назначени на съдийски длъжности по предложение на НСС в новия си състав, за който няма достатъчно гаранции за независимост, следва да се припомни, че след като актът за преюдициално запитване е основание за производството по член 267 ДФЕС, в този акт националната юрисдикция е длъжна да посочи фактическата обстановка и правната уредба, в която се вписва спорът в главното производство, и да даде необходимите разяснения относно причините да избере разпоредбите от правото на Съюза, които иска да бъдат тълкувани, както и връзката, която прави между тези разпоредби и приложимото към спора, с който е сезирана, национално законодателство (вж. в този смисъл решение от 4 юни 2020 г., C. F. (Данъчна ревизия), C‑430/19, EU:C:2020:429, т. 23 и цитираната съдебна практика).
56
В случая обаче, освен някои ограничени обяснения относно състава на колегиума на даден съд, актовете за преюдициално запитване не разясняват в достатъчна степен националната правна уредба относно назначаването на членовете на този колегиум. С тези актове не се обяснява и защо е необходимо Съдът да отговори на частта от първите въпроси, която се отнася до състава на колегиума на дадена юрисдикция. При тези обстоятелства Съдът не разполага с достатъчно данни, за да бъде полезен с отговора си на тази част от първите въпроси, поради което в това отношение преюдициалните запитвания не отговарят на условията по член 94, букви а) и б) от Процедурния правилник.
57
Що се отнася до третите преюдициални въпроси, с които запитващата юрисдикция иска да се установи наличието на евентуално ефективно правно средство за защита за подсъдимите в главните производства, следва да се констатира, че това не са предварителни въпроси, които се поставят in limine litis, нито са необходими въпроси за решаването на делата в главните производства. По-специално от материалите, с които разполага Съдът, не следва, че в главните производства се поставя въпросът дали е възможно подсъдимите да оспорят редовността на съдебния състав, който трябва да разгледа делата им.
58
С оглед на изложените съображения следва да се констатира, че преюдициалните запитвания са допустими, с изключение на частта от първите въпроси, която се отнася до състава на колегиума на дадена юрисдикция, както и с изключение на третите преюдициални въпроси.
По преюдициалните въпроси
По първите въпроси
59
В самото начало следва да се отбележи преди всичко, че макар с първите си преюдициални въпроси запитващата юрисдикция формално да иска да се установи дали с член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС е съвместим фактът, че орган на национален съд, какъвто е колегиумът на запитващата юрисдикция, е компетентен да освободи съдия от тази юрисдикция от разглеждането на част или на всички разпределени дела, от материалите, с които разполага Съдът, е видно, че първите въпроси се отнасят основно до националното законодателство относно процедурата, въз основа на която даден съдия може да бъде освободен от разглеждането на неговите дела.
60
Същевременно, макар че преместването на съдията, отправил настоящите две преюдициални запитвания от въззивното отделение на запитващата юрисдикция, пред което са висящи делата в главните производства, представлява важен елемент, който трябва да се вземе предвид, за да се осмисли изложеното от запитващата юрисдикция във въпросите положението, въз основа на същите тези материали не може да се приеме, че първите въпроси трябва да се разбират като отнасящи се и до обстоятелството дали акт за преместване на съдия, или по-общо — правна уредба относно процедурата по преместването на съдия като разглежданата в главните производства е съвместима с член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС.
61
С оглед на тези констатации следва да се приеме, че с първите си въпроси запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, по силата на която орган на национален съд, какъвто е неговият колегиум, може да освободи съдия от тази юрисдикция от разглеждане на част или на всички от разпределените му дела, без тази правна уредба да определя критериите, от които трябва да се ръководи този орган, когато приема такова решение за освобождаване на съдия от разглеждането на дела, без тази уредба да съдържа задължение за мотивиране на това решение и без тя да предвижда възможност за съдебен контрол на същото решение.
62
В това отношение следва да се припомни, че макар организацията на правосъдието в държавите членки, и по-специално създаването, съставът, правомощията и функционирането на националните съдилища, да е от компетентността на държавите членки, същите все пак остават длъжни при упражняването на тази компетентност да спазват задълженията, които произтичат за тях от правото на Съюза, и по-специално от член 19 ДЕС (решение от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 44 и цитираната съдебна практика).
63
Посоченият в член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС принцип на ефективна съдебна защита представлява общ принцип на правото на Съюза, прогласен по-специално в член 6, параграф 1 от ЕКПЧ, на който съответства член 47, втора алинея от Хартата. Следователно последната разпоредба трябва надлежно да бъде взета предвид при тълкуването на този член 19, параграф 1, втора алинея (решение от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 45 и цитираната съдебна практика).
64
Освен това, доколкото Хартата съдържа права, съответстващи на тези, гарантирани от ЕКПЧ, член 52, параграф 3 от Хартата има за цел да осигури необходимата последователност между правата по Хартата и съответстващите им права, гарантирани от ЕКПЧ, без това да засяга автономността на правото на Съюза. Съгласно Разясненията относно Хартата на основните права (ОВ C 303, 2007 г., стр. 17) член 47, втора алинея от Хартата съответства на член 6, параграф 1 от ЕКПЧ. Следователно Съдът трябва да гарантира, че даваното от него тълкуване по настоящите дела осигурява равнище на защита, което не се отклонява от гарантираното с член 6, параграф 1 от ЕКПЧ, така както е тълкуван от Европейския съд по правата на човека (решение от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 46 и цитираната съдебна практика).
65
След това уточнение следва да се припомни, че по силата на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС всяка държава членка трябва да гарантира, че органите, които като „юрисдикции“ по смисъла на правото на Съюза са призвани да се произнасят по въпроси на прилагането или тълкуването на това право и съответно са част от системата ѝ от способи за защита в областите, обхванати от правото на Съюза, отговарят на изискванията за ефективна съдебна защита, сред които в частност и изискването за независимост решение от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 47 и цитираната съдебна практика).
66
Това изискване за независимост на юрисдикциите, присъщо за правосъдната дейност, спада към същественото съдържание на правото на ефективна съдебна защита и на основното право на справедлив съдебен процес, които имат кардинално значение като гаранция за защитата на всички права, които правните субекти черпят от правото на Съюза, и за опазването на общите ценности на държавите членки, прогласени в член 2 ДЕС, по-конкретно на ценността правова държава (решение от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 49 и цитираната съдебна практика).
67
Посоченото изискване за независимост има два аспекта. Първият аспект, който е външен, изисква съответният орган да упражнява функциите си напълно самостоятелно, без да е йерархично обвързан или да е подчинен на когото и било и без да получава нареждания или инструкции от какъвто и да било вид, като по този начин е защитен от външна намеса или натиск, които могат да накърнят независимостта на преценката на членовете му и да повлияят на техните решения. Вторият аспект, който е вътрешен, е свързан с понятието за безпристрастност и визира еднаквата отдалеченост от страните по спора и от съответните им интереси с оглед на предмета на спора. Този аспект изисква запазването на обективност и липсата на всякакъв интерес от изхода на спора извън строгото прилагане на правната норма (решение от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 50 и 51 и цитираната съдебна практика).
68
Макар да е свързана главно с гарантирането на независимостта на съдилищата спрямо законодателната и изпълнителната власт в съответствие с принципа на разделение на властите, характеризиращ функционирането на правовата държава, „външната“ страна на независимостта все пак трябва да се разбира и като имаща за цел да защитава съдиите от неправомерно влияние, оказвано в рамките на съответния съд (вж. в този смисъл решение от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 54 и цитираната съдебна практика).
69
Следва също така да се подчертае, че упражняването на съдийската функция трябва да бъде защитено не само от всякакво пряко влияние под формата на инструкции, но и от всички форми на косвено влияние, които биха могли да насочват решения на съдиите (вж. в този смисъл решения от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 53 и цитираната съдебна практика, и от 14 ноември 2024 г., S. (Изменение на съдебния състав), C‑197/23, EU:C:2024:956, т. 62 и цитираната съдебна практика).
70
Тези гаранции за независимост и безпристрастност изискват наличието на правила — по-конкретно за състава на съответния орган — които позволяват да се отстрани всяко оправдано съмнение у правните субекти в неподатливостта на този орган на влиянието на външни фактори и в неутралността му по отношение на противопоставящите се интереси (решение от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 52).
71
Впрочем Европейският съд по правата на човека също подчертава, че първостепенното значение по-специално на независимостта на съдиите и на правната сигурност за правовата държава изисква особена яснота на прилаганите във всеки отделен случай правила и ясни гаранции, за да се осигурят обективност и прозрачност и преди всичко, за да се избегне всякаква проява на произвол при разпределянето на конкретни дела на определени съдии (ЕСПЧ, 5 октомври 2010 г., DMD GROUP, a.s. с/у Словакия, CE:ECHR:2010:1005JUD001933403, § 66).
72
На второ място, член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС изисква и наличието на съд, „предварително създаден със закон“, с оглед на неразривната връзка, която съществува между достъпа до такъв съд и гаранциите за независимост и безпристрастност на съдиите (вж. в този смисъл решения от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 55 и цитираната съдебна практика, и от 14 ноември 2024 г., S. (Изменение на съдебния състав), C‑197/23, EU:C:2024:956, т. 63 и цитираната съдебна практика).
73
Позоваването на израза „съд, създаден със закон“, което се съдържа и в член 47, втора алинея от Хартата впрочем отразява именно принципа на правовата държава и се отнася не само до правната основа за самото съществуване на съда, но и до заседаващия по всяко дело състав, както и всяка друга разпоредба от вътрешното право, чието незачитане води до нередовност на участието на един или повече съдии при разглеждането на делото (вж. по аналогия решение от 29 март 2022 г., Getin Noble Bank, C‑132/20, EU:C:2022:235, т. 121 и цитираната съдебна практика).
74
Следователно правилата за разпределяне и преразпределяне на делата са част от понятието за съд, „предварително създаден със закон“, което изисква не само да е налице правна основа за самото съществуване на съда, но и да се зачита, от една страна, формираният по всяко дело съдебен състав, и от друга страна, съществуването на всякаква друга разпоредба от вътрешното право, чието неспазване води до нередовност на участието на един или повече съдии при разглеждането на делото.
75
Следователно член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС изисква и правилата за формиране на съдебните състави да могат да изключат всяка неправомерна намеса в процеса на вземане на решения по дадено дело от страна на лица, които са външни за съдебния състав по това дело и пред които страните не са имали възможност да изложат доводите си (вж. в този смисъл решение от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 59 и цитираната съдебна практика).
76
Освен ако запитващата юрисдикция не установи друго при проверките, които следва да извърши, в конкретния случай изглежда, че член 47b, параграф 1 от Закона за общите съдилища предвижда, че промяната на състава на даден съд се допуска, когато е налице „трайна пречка за разглеждането на делото от този съд в настоящия му състав“, без да се правят други уточнения. Макар че член 47b, параграф 4 от този закон по същество предвижда, че даден съдия остава сезиран с делата, които са му били разпределени, въпреки преместването му на друго място на работа или независимо от командироването му в друг съд, член 47b, параграф 5 постановява, без да посочва определени критерии във връзка с това, че до приключването им тези дела могат да бъдат иззети от съдията с решение на колегиума на съответния съд. Накрая, съгласно същия член 47b, параграф 6 при преместване на даден съдия в друго отделение колегиумът на съответния съд има възможност да го освободи от разглеждане на разпределените му дела, като обаче и за упражняването на тази възможност не са предвидени каквито и да е точни критерии.
77
Ето защо следва да се констатира, че национална правна уредба като описаната в предходната точка от настоящото решение не само не предвижда обективни критерии, регламентиращи възможността за освобождаване на съдия от разглеждането на едно или повече от разпределените му дела, но и позволява на колегиума на съответния съд да освободи съдия от разглеждане на неговите дела с акт, който не е мотивиран. Всъщност позоваването на наличието на „трайна пречка за разглеждане на делото в настоящия му състав“ е твърде неясно, за да може да се приеме, че е възможно да се избегне всякакъв произвол при приемането на акт за промяна на съдебния състав. Освен това в съдебното заседание пред Съда полското правителство потвърждава, че полското право не налага задължение за мотивиране на освобождаването на съдия от разглеждането на дела по член 47b, параграфи 5 и 6 от Закона за общите съдилища.
78
Впрочем, що се отнася до разглежданото в главните производства освобождаването на съдия от разглеждането на дела, от материалите, с които разполага Съдът, е видно, че решението на колегиума за освобождаване на съответния съдия от разглеждане на делата в главните производства изобщо не е мотивирано.
79
Освен това изглежда, че това решение на колегиума не може да бъде обосновано със заповедта за преместване, с която на 13 октомври 2021 г. председателят на Sąd Okręgowy w Słupsku (Окръжен съд Слупск) разпорежда на основание член 22а, параграф 4 от Закона за общите съдилища съдията, изпратил настоящите преюдициални запитвания, да бъде преместен в друго отделение на същия съд.
80
Всъщност, от една страна, тази заповед е лаконично обоснована от необходимостта „да се осигури правилното функциониране на шестото въззивно наказателно отделение и на второто наказателно отделение“ на Sąd Okręgowy w Słupsku (Окръжен съд Слупск).
81
От друга страна, решението на колегиума е прието два дни преди заповедта за преместване.
82
Освен това, що се отнася до преместването на съдия без негово съгласие в друг съд или преместването на съдия без негово съгласие от едно отделение в друго в рамките на един и същ съд, Съдът вече е постановил, че такива премествания могат да са средство за упражняване на контрол върху съдържанието на съдебните актове, тъй като са в състояние не само да засегнат обхвата на задълженията на съответните магистрати и разглеждането на възложените им случаи, но и да окажат значително отражение върху живота и кариерата им, както и да имат последици, подобни на тези на дисциплинарно наказание (решение от 6 октомври 2021 г., W.Ż. (Колегия за извънреден контрол и публични въпроси на Върховния съд — Назначаване), C‑487/19, EU:C:2021:798, т. 115).
83
По подобен начин обаче освобождаването на съдия от разглеждането на дела, които са му възложени за разглеждане, без съответната национална правна уредба да установява обективни критерии, позволяващи да се регламентира тази възможност за освобождаване на съдия от разглеждане на дела, и нещо повече, без дори да е необходимо актът за това освобождаване от разглеждането на дела да бъде мотивиран, не позволява да се изключи възможността това освобождаване да е било произволно и дори да представлява прикрито дисциплинарно наказание. Това важи с още по-голяма сила, когато това освобождаване на съдията от разглеждане на дела е последвано от преместването му в друго отделение на същия съд.
84
Следователно организационни мерки като разглежданите в главните производства, с които даден съдия се освобождава от разглеждането на дела и чието прилагане не се регламентира с достатъчно точни критерии и не е подчинено на задължение за мотивиране, могат да породят въпроси относно възможността освобождаването на съдия от разглеждането на дела, което е последвано от преместването му, да е в отговор на предходни актове на засегнатия съдия.
85
Ето защо, за да се избегне възможният произвол, който би могъл да е следствие от непрозрачна процедура, която може да накърни принципите на независимост и несменяемост на съдиите, е важно националните разпоредби, регламентиращи реда за освобождаване на съдия от разглеждането на дела, да предвиждат ясно посочени обективни критерии за освобождаване на съдията от разглеждане на разпределените му дела, както и задължение за мотивиране на акта за това освобождаване, особено ако то се извършва без съгласието на засегнатия съдия, за да се гарантира, че независимостта на съдиите не е застрашена от неправомерно външно влияние.
86
С оглед на изложеното на първите поставени въпроси следва да се отговори, че член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, по силата на която орган на национален съд, какъвто е неговият колегиум, може да освободи съдия от този съд от разглеждане на част или на всички от разпределените му дела, без тази правна уредба да предвижда критериите, от които трябва да се ръководи този орган, когато приема такова решение за освобождаване на съдия от разглеждането на дела, и без тази уредба да съдържа задължение за мотивиране на това решение.
По вторите въпроси
87
С вторите си въпроси запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и принципът на предимство на правото на Съюза трябва да се тълкуват в смисъл, че задължават национален съд и всеки друг орган на съответната държава членка да оставят без приложение, от една страна, решението на колегиума на тази юрисдикция за освобождаване на съдия от посочения съд от разглеждане на разпределените му дела, а от друга страна, останалите последващи решения, като например актовете за преразпределяне на тези дела, когато решението на колегиума е прието в нарушение на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС.
88
В това отношение всъщност следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика принципът на предимство на правото на Съюза утвърждава върховенството на това право над правото на държавите членки. Този принцип съответно задължава всички институции на държавите членки да осигурят пълното действие на различните норми на Съюза, като правото на държавите членки не може да накърнява признатото действие на тези различни норми на територията на посочените държави (решение от 13 юли 2023 г., YP и др. (Снемане на имунитета и временно отстраняване от длъжност на съдия), C‑615/20 и C‑671/20, EU:C:2023:562, т. 61 и цитираната съдебна практика).
89
Този принцип налага по-конкретно националният съд, натоварен в рамките на своята компетентност с прилагането на разпоредбите на правото на Съюза, да гарантира пълното действие на изискванията на това право по отнесения до него спор, като при необходимост сам вземе решение да остави без приложение всяка национална уредба или практика, която противоречи на разпоредба от правото на Съюза с директен ефект, без да е необходимо да иска или да изчаква премахването на тази национална уредба или практика по законодателен или друг конституционен ред (решение от 13 юли 2023 г., YP и др. (Снемане на имунитета и временно отстраняване от длъжност на съдия), C‑615/20 и C‑671/20, EU:C:2023:562, т. 62 и цитираната съдебна практика).
90
Съдът обаче вече е постановил, че член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, тълкуван във връзка с член 47 от Хартата, който възлага на държавите членки задължение за постигането на ясен и точен резултат, което не е съпроводено с никакво условие, по-специално по отношение на независимостта и безпристрастността на юрисдикциите, които трябва да тълкуват и прилагат правото на Съюза, и изискването тези юрисдикции да са предварително установени със закон, има такъв директен ефект, което означава да се остави без приложение всяка национална разпоредба, съдебна практика или практика, противоречаща на тези разпоредби на правото на Съюза, както са тълкувани от Съда (решение от 13 юли 2023 г., YP и др. (Снемане на имунитета и временно отстраняване от длъжност на съдия), C‑615/20 и C‑671/20, EU:C:2023:562, т. 63 и цитираната съдебна практика).
91
От постоянната съдебна практика следва също, че дори при липса на национални законодателни мерки за преустановяване на констатирано от Съда неизпълнение на задълженията националните юрисдикции са длъжни да вземат всички мерки, улесняващи постигането на пълното действие на правото на Съюза в съответствие с насоките, съдържащи се в решението за установяване на неизпълнение на задължения. Освен това съгласно принципа на лоялно сътрудничество, предвиден в член 4, параграф 3 ДЕС, националните съдилища са длъжни да отстранят незаконосъобразните последици от нарушение на правото на Съюза (решение от 13 юли 2023 г., YP и др. (Снемане на имунитета и временно отстраняване от длъжност на съдия), C‑615/20 и C‑671/20, EU:C:2023:562, т. 64 и цитираната съдебна практика).
92
Ето защо, за да изпълни задълженията, припомнени в точки 87—91 от настоящото решение, националната юрисдикция трябва да остави без приложение акт като решението, прието от нейния колегиум, с който в нарушение на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС е разпоредено освобождаването на съдия от тази юрисдикция от разглеждането на неговите дела, когато с оглед на разглежданото процесуално положение това е наложително, за да се гарантира предимството на правото на Съюза (вж. по аналогия решение от 13 юли 2023 г., YP и др. (Снемане на имунитета на съдия и временно отстраняване от длъжност), C‑615/20 и C‑671/20, EU:C:2023:562, т. 65 и цитираната съдебна практика).
93
Тъй като окончателната преценка на фактите, както и прилагането и тълкуването на националното право са единствено от нейна компетентност, запитващата юрисдикция е тази, която в производството по член 267 ДФЕС следва в крайна сметка да определи конкретните последици за главните производства от прилагането на припомнения в предходната точка принцип. В постоянната си практика Съдът същевременно приема, че въз основа на материалите по делото би могъл все пак да предостави на тази юрисдикция полезни за целта насоки за тълкуване на правото на Съюза (решение от 13 юли 2023 г., YP и др. (Снемане на имунитета на съдия и временно отстраняване от длъжност), C‑615/20 и C‑671/20, EU:C:2023:562, т. 66 и цитираната съдебна практика).
94
В това отношение от отговора на първите въпроси следва, че член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС не допуска национална правна уредба, регламентираща освобождаването на съдия от разглеждането на неговите дела, каквато е описаната от запитващата юрисдикция.
95
При това положение обаче съдебният състав трябва да има основание да остави без приложение всяко решение, прието въз основа на тази правна уредба, и следователно да продължи разглеждането на делата в главните производства в същия състав, без съдебните органи, компетентни да определят и променят съдебните състави на националната юрисдикция, да могат да попречат на това (вж. в този смисъл решение от 13 юли 2023 г., YP и др. (Снемане на имунитета на съдия и временно отстраняване от длъжност), C‑615/20 и C‑671/20, EU:C:2023:562, т. 72 и цитираната съдебна практика).
96
При същото положение органите, компетентни да определят и променят формирането на този съдебен състав, трябва да оставят без приложение такова решение (вж. в този смисъл решение от 13 юли 2023 г., YP и др. (Снемане на имунитета на съдия и временно отстраняване от длъжност), C‑615/20 и C‑671/20, EU:C:2023:562, т. 80).
97
С оглед на изложеното на вторите въпроси следва да се отговори, че член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и принципът на предимство на правото на Съюза трябва да се тълкуват в смисъл, че те задължават национален съд да остави без приложение, от една страна, решението на колегиума на този съд за освобождаване на съдия от посочения съд от разглеждане на разпределените му дела и от друга страна, останалите последващи решения, каквито са актовете за преразпределяне на тези дела, когато решението на колегиума е прието в нарушение на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС. Съдебните органи, компетентни да определят и променят формирането на този съдебен състав, трябва да оставят без приложение такова решение.
По съдебните разноски
98
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
1)
Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска национална правна уредба, по силата на която орган на национален съд, какъвто е неговият колегиум, може да освободи съдия от този съд от разглеждане на част или на всички от разпределените му дела, без тази правна уредба да предвижда критериите, от които трябва да се ръководи този орган, когато приема такова решение за освобождаване на съдия от разглеждането на дела, и без тази уредба да съдържа задължение за мотивиране на това решение.
2)
Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и принципът за предимство на правото на Съюза
трябва да се тълкуват в смисъл, че
те задължават национален съд да остави без приложение, от една страна, решението на колегиума на този съд за освобождаване на съдия от посочения съд от разглеждане на разпределените му дела и от друга страна, останалите последващи решения, каквито са актовете за преразпределяне на тези дела, когато решението на колегиума е прието в нарушение на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС. Съдебните органи, компетентни да определят и променят формирането на този съдебен състав, трябва да оставят без приложение такова решение.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: полски.