SODBA SODIŠČA (deseti senat)
z dne 7. septembra 2023(*)
„Pritožba – Dostop do dokumentov institucij Evropske unije – Uredba (ES) št. 1049/2001 – Člen 4(2), prva alinea – Izjema od pravice do dostopa – Varstvo poslovnih interesov – Okvirni program za raziskave in inovacije Obzorje 2020 (2014–2020) – Dokumenti v zvezi z raziskovalnim projektom ‚iBorderCtrl: Intelligent Portable Border Control System‘ – Sklep Evropske izvajalske agencije za raziskave (REA), s katerim je bil zavrnjen dostop do nekaterih informacij – Prevladujoč javni interes“
V zadevi C‑135/22 P,
zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 25. februarja 2022,
Patrick Breyer, stanujoč v Kielu (Nemčija), ki ga zastopa J. Breyer, Rechtsanwalt,
pritožnik,
drugi stranki v postopku sta:
Evropska izvajalska agencija za raziskave (REA), ki jo zastopata V. Canetti in S. Payan-Lagrou, agentki, skupaj z R. van der Houtom in C. Wagnerjem, Rechtsanwälte,
tožena stranka na prvi stopnji,
ob intervenciji:
Evropske komisije, ki jo zastopajo F. Erlbacher, A.-C. Simon in A. Spina, agenti,
intervenientka v pritožbenem postopku,
SODIŠČE (deseti senat),
v sestavi D. Gratsias, predsednik senata, M. Ilešič in I. Jarukaitis (poročevalec), sodnika,
generalni pravobranilec: M. Campos Sánchez-Bordona,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1        Patrick Breyer s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 15. decembra 2021, Breyer/REA (T‑158/19, EU:T:2021:902, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to sodišče deloma zavrnilo njegovo tožbo za razglasitev ničnosti sklepa Evropske izvajalske agencije za raziskave (REA) z dne 17. januarja 2019 (ARES (2019) 266593) (v nadaljevanju: sporni sklep), s katerim mu je bil zavrnjen dostop do nekaterih dokumentov v zvezi s projektom „iBorderCtrl: Intelligent Portable Control System“ (v nadaljevanju: projekt iBorderCtrl), ki je bil vzpostavljen v okviru okvirnega programa za raziskave in inovacije Obzorje 2020 (2014–2020) (v nadaljevanju: program Obzorje 2020).
Pravni okvir
Uredba Sveta (ES) št. 1049/2001
2        Uredba Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 331) določa načela, pogoje in omejitve pravice do dostopa do dokumentov teh institucij.
3        V uvodni izjavi 2 te uredbe je navedeno:
„Javnost omogoča državljanom, da tesneje sodelujejo v postopku odločanja, in zagotavlja, da je uprava deležna večje zakonitosti ter je učinkovitejša in bolj odgovorna državljanu v demokratičnem sistemu. Javnost prispeva h krepitvi načela demokracije in spoštovanja človekovih temeljnih pravic in svoboščin, določenih v členu 6 Pogodbe EU in v [Listini Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina)].“
4        Člen 2(1) te uredbe določa, da ima vsak državljan Evropske unije pravico do dostopa do dokumentov institucij ob upoštevanju načel, pogojev in omejitev, določenih s to uredbo.
5        Člen 4 Uredbe št. 1049/2001, naslovljen „Izjeme“, v odstavku 2 določa:
„Institucije zavrnejo dostop do dokumenta, kadar bi razkritje oslabilo varstvo:
–        poslovnih interesov fizičnih in pravnih oseb, vključno z intelektualno lastnino,
[…]
razen če ne prevlada javni interes za razkritje.“
6        Člen 6(1) te uredbe določa, da „[p]rosilec ni dolžan navesti razlogov za prošnjo“.
Uredba Sveta (ES) št. 58/2003
7        Člen 23 Uredbe Sveta (ES) št. 58/2003 z dne 19. decembra 2002 o statutu izvajalskih agencij, pooblaščenih za izvajanje nekaterih nalog pri upravljanju programov Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 4, str. 235) v odstavku 1, prvi pododstavek, določa:
„Če izvajalska agencija prejme prošnjo za dostop do dokumenta, s katerim razpolaga, se zanjo uporabljajo določbe Uredbe [1049/2001].“
Uredba Sveta (ES) št. 1290/2013
8        Uredba (EU) št. 1290/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2013 o pravilih za sodelovanje v okvirnem programu za raziskave in inovacije (2014–2020) – Obzorje 2020 ter za razširjanje njegovih rezultatov in o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1906/2006 (UL 2013, L 347, str. 81) je bila razveljavljena z učinkom od 1. januarja 2021, to je po sprejetju spornega sklepa, in sicer z Uredbo (EU) 2021/695 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. aprila 2021 o vzpostavitvi okvirnega programa za raziskave in inovacije Obzorje Evropa, določitvi pravil za sodelovanje in razširjanje rezultatov ter razveljavitvi uredb (EU) št. 1290/2013 in (EU) št. 1291/2013 (UL 2021, L 170, str. 1). Zato se ta prva uredba v obravnavanem primeru vsekakor uporablja.
9        Člen 3 Uredbe št. 1290/2013 je določal:
„Ob upoštevanju pogojev, določenih v sporazumih, sklepih ali pogodbah o izvajanju, se vsi podatki, znanje in informacije, ki se v okviru ukrepa sporočajo kot zaupni, obravnavajo kot zaupni ob ustreznem upoštevanju prava Unije v zvezi z varstvom tajnih podatkov in dostopom do njih.“
10      Člen 4(1) te uredbe je določal:
„[Evropska k]omisija brez poseganja v člen 3 zagotovi institucijam, organom, uradom ali agencijam Unije, vsem državam članicam ali pridruženim državam na njihovo zahtevo vse razpoložljive koristne informacije o rezultatih, ki so jih v sklopu ukrepa, ki je prejel finančna sredstva Unije, dosegli udeleženci, če sta izpolnjena oba naslednja pogoja:
(a)      te informacije so pomembne za javni red;
(b)      udeleženci niso navedli upravičenih in zadostnih razlogov za zadržanje teh informacij.
[…]“.
11      Člen 43(2) in (3) te uredbe je določal:
„2.      Vsak udeleženec ob upoštevanju vseh omejitev zaradi zaščite intelektualne lastnine, varnostnih pravil ali zakonitih interesov čim prej na ustrezen način razširja rezultate, ki so v njegovi lasti. V sporazumu o nepovratnih sredstvih se lahko določijo zadevni roki.
V sporazumu o nepovratnih sredstvih se določijo in navedejo vse dodatne obveznosti v zvezi z razširjanjem rezultatov.
Če se rezultati razširjajo prek znanstvenih publikacij, velja pravilo o prostem dostopu v skladu s pogoji iz sporazuma o nepovratnih sredstvih. […]
Kar zadeva razširjanje podatkov iz raziskav, se lahko v sporazumu o nepovratnih sredstvih ob upoštevanju pravil prostega dostopa in ohranjanja podatkov iz raziskav določijo pogoji, pod katerimi se zagotovi prost dostop do teh rezultatov, zlasti za raziskovalne ukrepe Evropskega raziskovalnega sveta na novih področjih ter za ukrepe na področju prihodnjih in nastajajočih tehnologij ali drugih ustreznih področjih, ob upoštevanju zakonitih interesov udeležencev ter morebitnih omejitev zaradi pravil o varstvu podatkov, varnostnih predpisov in pravic intelektualne lastnine. V teh primerih se v delovnem programu ali delovnem načrtu navede, če je treba podatke iz raziskav razširjati z zagotovitvijo prostega dostopa.
O vsakem razširjanju rezultatov je treba predhodno obvestiti druge udeležence. Na podlagi obvestila lahko udeleženec nasprotuje, če se nakazuje, da bi njegovi zakoniti interesi v zvezi z rezultati ali obstoječim znanjem prek načrtovanega razširjanja utrpeli veliko škodo. V takšnih primerih se rezultatov ne sme razširjati, razen če se sprejmejo ustrezni ukrepi za zaščito teh zakonitih interesov. V sporazumu o nepovratnih sredstvih se določijo zadevni roki.
3.      Za spremljanje in razširjanje rezultatov, kar izvede Komisija ali ustrezni organ financiranja, udeleženci zagotovijo vse informacije o njihovem izkoriščanju in dejavnostih v zvezi z razširjanjem ter dokumente, ki so potrebni v skladu s pogoji iz sporazuma o nepovratnih sredstvih. Ob upoštevanju zakonitih interesov udeležencev, ki posredujejo informacije, se te informacije javno objavijo. V sporazumu o nepovratnih sredstvih se med drugim določijo tudi roki v zvezi s takšnimi obveznostmi poročanja.“
Dejansko stanje
12      Dejansko stanje in vsebina spornega sklepa sta navedena v točkah od 1 do 8 izpodbijane sodbe. Za potrebe tega postopka ju je mogoče povzeti, kot sledi.
13      Izvajalska agencija za raziskave je 19. aprila 2016 v okviru programa Obzorje 2020 s člani nekega konzorcija sklenila sporazum o nepovratnih sredstvih št. 700626 (v nadaljevanju: sporazum o nepovratnih sredstvih) za financiranje projekta iBorderCtrl za obdobje 36 mesecev od 1. septembra 2016.
14      Namen tega projekta je bilo testiranje novih tehnologij z namenom povečanja učinkovitosti upravljanja nadzorov na zunanjih mejah Unije, da bi se zagotovilo hitrejše upravljanje potnikov in hitrejše odkrivanje nezakonitih dejavnosti.
15      Pritožnik je 5. novembra 2018 pri Komisiji na podlagi Uredbe št. 1049/2001 vložil prošnjo za dostop do več dokumentov tako v zvezi z odobritvijo projekta kot v zvezi z njegovim izvajanjem. Ta prošnja je bila 7. novembra istega leta posredovana agenciji REA.
16      Agencija REA je 23. novembra 2018 pritožnika obvestila, da je njegovi prošnji za dostop v celoti ugodila v zvezi z enim od zahtevanih dokumentov, saj je ta dostopen javnosti, v zvezi z nekim drugim zahtevanim dokumentom pa deloma. Pritožniku je sporočila tudi, da je njegovo prošnjo za dostop zavrnila v zvezi s preostalimi dokumenti, pripravljenimi med projektom, pri čemer je zavrnitev dostopa utemeljila, prvič, z varstvom zasebnosti in integritete posameznika, saj so nekateri od zahtevanih dokumentov vsebovali osebne podatke posameznikov, ki so sodelovali pri projektu, in, drugič, z varstvom poslovnih interesov članov konzorcija v smislu člena 4(2), prva alinea, te uredbe.
17      Pritožnik je 26. novembra 2018 poslal potrdilno prošnjo za dostop, pri čemer se je strinjal s tem, da se imena fizičnih oseb, vključenih v projekt, prikrijejo.
18      Agencija REA je s spornim sklepom pritožniku odobrila delni dostop do nekaterih zahtevanih dokumentov, v preostalem delu pa je njegovo prošnjo za dostop zavrnila.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
19      P. Breyer je 15. marca 2019 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil tožbo za razglasitev ničnosti spornega sklepa, v kateri je agenciji REA očital, prvič, glede dokumentov v zvezi z odobritvijo projekta iBorderCtrl, da ni odločila o njegovi prošnji za dostop, in, drugič, glede dokumentov v zvezi z izvajanjem tega projekta, da mu je odobrila le delni dostop do prvega sklopa dokumentov in da mu je s sklicevanjem na varstvo poslovnih interesov članov konzorcija zavrnila dostop do drugega sklopa dokumentov.
20      Pritožnik je v utemeljitev te tožbe navedel dva tožbena razloga, od katerih je le prvi upošteven za preučitev te pritožbe.
21      Ta tožbeni razlog, s katerim se je agenciji REA očitalo, da je zavrnila dostop ali odobrila le delni dostop do dokumentov v zvezi z izvajanjem projekta, je bil razdeljen na dva dela, pri čemer se je prvi nanašal na neobstoj oslabitve varstva poslovnih interesov v smislu člena 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001, drugi pa na obstoj prevladujočega javnega interesa, zaradi katerega naj bi bilo na podlagi člena 4(2), zadnji del stavka, te uredbe razkritje teh dokumentov upravičeno.
22      Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo sporni sklep razglasilo za delno ničen, v preostalem delu pa je tožbo P. Breyerja zavrnilo.
Postopek pred Sodiščem in predlogi strank v pritožbenem postopku
23      S sklepom predsednika Sodišča z dne 4. julija 2021 je bila Komisiji dovoljena intervencija v podporo predlogom agencije REA.
24      Pritožnik s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–        izpodbijano sodbo v celoti razveljavi,
–        sporni sklep razglasi za ničen in
–        agenciji REA naloži plačilo stroškov tega postopka.
25      Agencija REA ob podpori Komisije Sodišču predlaga, naj:
–        pritožbo zavrne in
–        P. Breyerju naloži plačilo stroškov tega postopka.
Pritožba
26      Pritožnik v utemeljitev pritožbe navaja en sam pritožbeni razlog, v katerem v bistvu trdi, da je Splošno sodišče pri tehtanju zadevnih interesov napačno uporabilo pravo s tem, da mu je neupravičeno zavrnilo popoln dostop do dokumentov v zvezi z izvajanjem projekta iBorderCtrl, čeprav javni interes za dostop do informacij prevlada nad poslovnimi interesi sodelujočih pri tem projektu.
27      Agencija REA trdi, da je pritožba v celoti nedopustna.
Dopustnost
Trditve strank
28      Agencija REA najprej trdi, da zato, ker je Splošno sodišče z izpodbijano sodbo delno ugodilo predlogom pritožnika, ta od razveljavitve te sodbe v celoti ne more imeti večjih koristi, kot so mu bile že priznane.
29      Nato navaja, da se trditve pritožnika ne nanašajo na obrazložitev izpodbijane sodbe, ampak na širši politični okvir pritožbe, da temeljijo na splošnih ugotovitvah in da v njih ni jasno opredeljeno, kako naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo. Pritožnik naj bi zgolj povzel argumente, večinoma vsebinske, ki jih je navedel že pred Splošnim sodiščem, pri čemer naj bi se poleg tega skliceval tudi na dejstva, ki jih Splošno sodišče ni ugotovilo, in naj v skladu s členom 168(1)(d) in členom 169(2) Poslovnika Sodišča ne bi natančno opisal pravnih razlogov in trditev.
30      Nazadnje trdi, da je predmet pritožbe nezakonito razširjen, ker je pritožnik izpodbijal le točke od 181 do 205 izpodbijane sodbe, ni pa navedel pravnih razlogov in trditev, ki jih je nameraval uveljavljati zoper druge dele te sodbe.
31      Pritožnik ugovarja, da izpodbijane sodbe ne izpodbija v delu, v katerem je bilo z njo ugodeno njegovi tožbi, da so v njegovi pritožbi opisane napake, ki jih je storilo Splošno sodišče, pri čemer ne gre zgolj za ponavljanje trditev, navedenih na prvi stopnji, in da pravilno tehtanje zadevnih interesov ni dejansko vprašanje, ampak pravno vprašanje, nad katerim lahko Sodišče opravi nadzor.
Presoja Sodišča
32      Prvič, najprej je treba poudariti, da je pritožnik, čeprav je najprej predlagal razveljavitev izpodbijane sodbe v celoti, v točki 2 odgovora na intervencijsko vlogo Komisije pojasnil, da predlaga razveljavitev te sodbe le v delu, v katerem njegovi tožbi ni bilo ugodeno.
33      Iz člena 56, drugi odstavek, Statuta Sodišča sicer izhaja, da lahko pritožbo vloži le stranka, ki v celoti ali delno ni uspela s svojimi predlogi.
34      Ker pritožnik s svojimi predlogi deloma ni uspel, je njegova pritožba zoper izpodbijano sodbo dopustna v delu, v katerem je bila s to sodbo njegova tožba zoper sporni sklep zavrnjena.
35      Drugič, treba je spomniti, da iz člena 256(1), drugi pododstavek, PDEU, člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije ter člena 168(1)(d) in člena 169(2) Poslovnika izhaja, da je treba v pritožbi natančno navesti izpodbijane točke sodbe, katere razveljavitev se predlaga, in pravne trditve, s katerimi se specifično utemeljuje ta predlog, sicer pritožba oziroma zadevni pritožbeni razlog nista dopustna (sodba z dne 23. novembra 2021, Svet/Hamas, C‑833/19 P, EU:C:2021:950, točka 50 in navedena sodna praksa).
36      Zato zahtev po obrazložitvi, ki izhajajo iz teh določb, ne izpolnjuje pritožba, v kateri so samo ponovljeni ali dobesedno prevzeti tožbeni razlogi in trditve, ki so bili že predstavljeni pred Splošnim sodiščem (sodba z dne 17. decembra 2020, Nemčija/Komisija, C‑475/19 P in C‑688/19 P, EU:C:2020:1036, točka 33).
37      Vendar se lahko pravna vprašanja, obravnavana na prvi stopnji, ponovno obravnavajo v pritožbenem postopku, kadar pritožnik izpodbija razlago ali uporabo Splošnega sodišča glede prava Unije. Če namreč pritožnik svoje pritožbe ne bi mogel utemeljiti z razlogi in trditvami, ki jih je že navedel pred Splošnim sodiščem, bi postopek s pritožbo deloma izgubil smisel (sodbi z dne 3. decembra 2015, Italija/Komisija, C‑280/14 P, EU:C:2015:792, točka 43, in z dne 10. novembra 2022, Komisija/Valencia Club de Fútbol, C‑211/20 P, EU:C:2022:862, točka 32 in navedena sodna praksa).
38      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da pritožnik s pritožbo, v kateri so natančno navedeni grajani elementi izpodbijane sodbe, ne želi doseči zgolj ponovne preučitve tožbe, vložene pri Splošnem sodišču, ampak izpodbija razloge iz posameznih točk te sodbe, pri čemer navaja pravne trditve, s katerimi želi dokazati, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri opredelitvi javnih interesov, navedenih v utemeljitev prošnje za razkritje, in pri tehtanju upoštevnih interesov.
39      Ni pa sporno, da je pravna opredelitev dejstva ali akta, ki jo opravi Splošno sodišče, pravno vprašanje, ki se lahko postavi v okviru pritožbe (sodba z dne 12. maja 2022, Klein/Komisija, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, točka 41). V obravnavanem primeru to velja za vprašanje, ali je treba interese, na katere se sklicuje pritožnik, šteti za prevladujoče javne interese v smislu člena 4(2), zadnji del stavka, Uredbe št. 1049/2001.
40      Tretjič, zavrniti je treba trditve agencije REA, da je pritožba nedopustna, ker je njen predmet nezakonito razširjen. Kot je bilo poudarjeno v točki 32 te sodbe, pritožnik v zadnji različici svojih vlog predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe le v delu, v katerem je bila z njo njegova tožba zavrnjena. Poleg tega okoliščina, da izpodbija le nekatere točke izpodbijane sodbe, ne more biti razlog za nedopustnost njegove pritožbe ali navedenega pritožbenega razloga.
41      Pritožba je zato dopustna.
Utemeljenost
Trditve strank
42      Pritožnikov edini pritožbeni razlog, s katerim trdi, da je Splošno sodišče s tem, da mu je zavrnilo popoln dostop do dokumentov v zvezi z izvajanjem projekta iBorderCtrl, čeprav je obstajal prevladujoč javni interes za njihovo razkritje, kršilo člen 4(2) Uredbe št. 1049/2001, je sestavljen iz dveh delov.
43      Na prvem mestu, pritožnik trdi, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da ni dokazal obstoja prevladujočega javnega interesa v smislu člena 4(2), zadnji del stavka, Uredbe št. 1049/2001, čeprav se je skliceval na različne interese, ki po njegovem mnenju ustrezajo tej opredelitvi.
44      Prvič, pritožnik navaja, da obstaja prevladujoč javni interes, ki upravičuje dostop do dokumentov, ki se nanašajo na projekt, ki se v celoti financira iz javnih sredstev.
45      Javni interes, da se lahko razpravlja o primernosti javnega financiranja tako invazivnega in spornega projekta, kot je projekt iBorderCtrl, naj bi bil še toliko očitnejši, ker naj bi bilo mogoče javno financiranje nameniti drugim, manj spornim raziskovalnim projektom.
46      Drugič, pritožnik trdi, da obstaja javni interes za preučitev znanstvene podlage in zanesljivosti tehnologije, ki se uporablja v okviru projekta iBorderCtrl in ki naj bi omogočala avtomatizirano odkrivanje laži z analizo mikroizrazov na obrazih potnikov, ki odgovarjajo na vprašanja, ki so jim postavljena pred njihovim vstopom v Unijo.
47      Tretjič, pritožnik se sklicuje na obstoj prevladujočega javnega interesa, ki je povezan z vplivom, ki bi ga tehnologije, uporabljene v okviru projekta iBorderCtrl, lahko imele na temeljne pravice.
48      Preglednost naj bi bila potrebna, ker se pri teh tehnologijah uporabljajo testi in eksperimenti, ker vključujejo uporabo biometričnih podatkov in ker imajo lahko diskriminatorne učinke, zlasti za osebe v ranljivem položaju.
49      Poleg tega po mnenju pritožnika poskusna narava projekta iBorderCtrl – tako kot na področju kliničnih preskušanj – pomeni, da mora biti javnost obveščena že v raziskovalni fazi, da bi se lahko začela javna razprava o primernosti uporabljenih tehnologij ter da bi bilo mogoče obravnavati etična vprašanja in vprašanja varstva temeljnih pravic.
50      Četrtič, pritožnik trdi, da obstaja prevladujoč znanstveni, medijski, politični in demokratični interes za razkritje dokumentov, ki se nanašajo na projekt.
51      Iz „načela univerzalnosti znanosti“ naj bi izhajalo, da je v znanstvenem interesu razkritje vseh rezultatov raziskav, da bi se o njih lahko razpravljalo in se jih kritiziralo, saj naj bi potekala znanstvena razprava o tem, ali zelo sporna tehnologija vizualnega odkrivanja laži daje prepričljive rezultate.
52      Iz več študij, posvečenih tem tehnologijam, naj bi tako izhajalo hkrati, da te tehnologije v znanstvenem okolju vzbujajo visoko stopnjo zanimanja in da je dokazna vrednost njihovih rezultatov majhna. Iz številnih reportaž o projektu iBorderCtrl naj bi bilo razvidno tudi, da obstaja velik medijski interes za take projekte, medtem ko naj bi delovanje Evropskega parlamenta dokazovalo politični interes, ki ga taki projekti vzbujajo.
53      Poleg tega naj bi bilo mogoče uporabljeno tehnologijo, ki je bila prvotno namenjena nadzoru na mejah, uporabiti na drugih področjih, za preiskovanje oseb in preverjanje njihovih izjav. Zato naj bi obstajal demokratičen in političen interes, da se ugotovi, ali je uporaba trenutno prepovedanih tehnologij za množičen nadzor zaželena in ali bi jim bilo treba zagotoviti pravno podlago.
54      Pritožnik poleg tega navaja, da so bile številne informacije o projektu iBorderCtrl že razkrite, tudi s strani udeležencev projekta. Po njegovem mnenju ne bi bilo v skladu z javnim interesom, da se tako razširjajo samo izbrani podatki, ne da bi lahko neodvisna tretja oseba opravila objektivna preverjanja.
55      V teh okoliščinah pritožnik meni, da pri tehtanju zadevnih interesov poslovni interesi članov konzorcija „nimajo posebne teže“ in da bi morali biti sekundarni z vidika interesa javnosti za zagotovitev preglednosti.
56      Zlasti naj bi bil javni interes očitno prevladujoč pri dokumentih, pri katerih obstaja le šibka povezava s poslovnimi skrivnostmi, kot so etične in pravne ocene tehnologije, načrti javnega komuniciranja, poročilo o upravljanju kakovosti ali dokumenti, ki se nanašajo na odobritev raziskovalnega projekta.
57      Na drugem mestu, pritožnik navaja, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je v točkah od 194 do 200 izpodbijane sodbe ugotovilo, da določbe Uredbe št. 1290/2013 in Uredbe (EU) št. 1291/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2013 o vzpostavitvi okvirnega programa za raziskave in inovacije (2014–2020) – Obzorje 2020 in razveljavitvi Sklepa št. 1982/2006/ES (UL 2013, L 347, str. 104) ter določbe sporazuma o nepovratnih sredstvih zadostujejo za zadostitev temu interesu, ker so udeleženci projekta zavezani k razširjanju rezultatov projekta, med drugim prek prosto dostopnih znanstvenih publikacij, ker agencija REA izvaja dejavnosti komuniciranja in objavljanja, za katere je mogoče uporabiti povzetke poročil, ker imajo institucije, organi, uradi in agencije Unije in države članice pravico do dostopa do informacij, ker se izvaja nadzor nad zakonitostjo izvajanja tega projekta ter, nazadnje, ker se etične in pravne ocene omenjenega projekta predložijo neodvisnemu svetovalcu za etiko.
58      Najprej trdi, da z obveznostjo objave, ki jo imajo udeleženci zadevnega raziskovalnega projekta, ni mogoče zadostiti javnemu interesu za dostop do informacij, ker bi bilo treba objaviti vse dokumente v zvezi s tem projektom, vključno s tistimi, ki se nanašajo na stanje raziskav ter na uporabljene materiale in metode, in ker ta obveznost ne zajema poslovnih informacij, za katere se šteje, da jih je treba varovati.
59      Po njegovem mnenju bi morala imeti javnost, ki financira projekt, pravočasen dostop do vseh informacij že v fazi raziskav in razvoja. Ta pristop naj bi poleg tega ustrezal praksi Komisije za znanstvene članke, povezane s projekti, financiranimi v okviru programa Obzorje 2020, in sistematiki Uredbe št. 1290/2013, katere člen 43(2) določa, da vsak udeleženec tega programa čim prej na ustrezen način razširja rezultate, ki so v njegovi lasti. Pritožnik v tem smislu tudi opozarja, da Uredba št. 1049/2001 ne določa izjeme od pravice do dostopa do informacij za raziskovalne in razvojne projekte, ki so še v teku, in da potreba po varstvu poslovnih interesov udeležencev med projektom ni večja kot po njegovem zaključku.
60      Tako nasprotuje presoji Splošnega sodišča, da lahko udeleženci pri projektu iBorderCtrl ohranijo tajnost vseh informacij, ki se nanašajo posebej na sistem, vključno s tistimi, ki se nanašajo na njegovo zakonitost in etično sprejemljivost pa tudi na vsa tveganja in slabosti, ki so z njim povezana.
61      Dalje trdi, da tudi z dejavnostmi komuniciranja in objavljanja, ki jih izvaja agencija REA, ni mogoče zadostiti javnemu interesu za dostop do informacij, saj mora ta agencija spoštovati zaupnost poslovno občutljivih informacij, in da informacije, ki jih objavlja in ki so pogosto „oglasne“, ne omogočajo neodvisne ali kritične razprave.
62      Nazadnje, pritožnik meni, da pravica institucij, organov, uradov in agencij Unije in držav članic do dostopa do informacij ne more zadostiti interesu javnosti, da je obveščena, ker ne gre za javni dostop do informacij.
63      Agencija REA ob podpori Komisije meni, prvič, da je Splošno sodišče pravilno ugotovilo in obrazložilo, da pritožnik ni dokazal obstoja prevladujočega javnega interesa, ki bi upravičeval razkritje zahtevanih dokumentov, in drugič, da pritožniku ni uspelo opredeliti primerov napačne uporabe prava, ki naj bi jih storilo Splošno sodišče in s katerimi bi bilo mogoče ovreči pravilnost izpodbijane sodbe.
Presoja Sodišča
64      Najprej je treba navesti, da pritožnik izpodbijano sodbo izpodbija le v delu, v katerem v njej ni bil priznan obstoj prevladujočega javnega interesa, ki bi upravičeval razkritje nekaterih dokumentov ali delov dokumentov, glede katerih je agencija REA ugotovila, da spadajo v okvir izjeme iz člena 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001.
65      Presoja Splošnega sodišča iz točk 117, 135, 146, 152, 164, 172 in 178 izpodbijane sodbe, iz katere izhaja, da je agencija REA, ne da bi napačno uporabila pravo, menila, da bi razkritje informacij iz nekaterih dokumentov ali delov dokumentov lahko škodilo poslovnim interesom članov konzorcija, se torej v okviru te pritožbe, katere edini pritožbeni razlog je treba preučiti, ne izpodbija.
66      Kot je izrecno določeno v členu 23 Uredbe št. 58/2003, morajo izvajalske agencije, kot je agencija REA, spoštovati pravila, določena z Uredbo št. 1049/2001.
67      Kot je navedeno v uvodni izjavi 1 Uredbe št. 1049/2001, ta uredba odraža voljo zakonodajalca Unije, navedeno v členu 1, drugi odstavek, PEU, da se naredi nov korak v procesu oblikovanja vse tesnejše zveze med narodi Evrope, v kateri se odločitve sprejemajo čim bolj javno in v kar najtesnejši povezavi z državljani (sodba z dne 21. januarja 2021, Leino-Sandberg/Parlament, C‑761/18 P, EU:C:2021:52, točka 36 in navedena sodna praksa).
68      Ta temeljni cilj Unije je poleg tega na eni strani izražen v členu 15(1) PDEU, ki med drugim določa, da institucije, organi, uradi in agencije Unije pri svojem delu kar najbolj upoštevajo načelo javnosti delovanja – načelo, ki je potrjeno v členu 10(3) PEU in členu 298(1) PDEU – na drugi strani pa z določitvijo pravice do dostopa do dokumentov v členu 42 Listine (sodba z dne 21. januarja 2021, Leino-Sandberg/Parlament, C‑761/18 P, EU:C:2021:52, točka 37 in navedena sodna praksa).
69      Poleg tega je iz uvodne izjave 2 Uredbe št. 1049/2001 razvidno, da preglednost zagotavlja, da so institucije Unije deležne večje zakonitosti ter so učinkovitejše in bolj odgovorne državljanom Unije v demokratičnem sistemu. Z omogočanjem javne razprave o razhajanjih med različnimi mnenji med drugim prispeva k povečevanju zaupanja teh državljanov (sodba z dne 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisija, C‑57/16 P, EU:C:2018:660, točka 75 in navedena sodna praksa).
70      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da člen 1 te uredbe določa, da je njen namen javnosti podeliti kar najširšo pravico dostopa do dokumentov institucij Unije, ob upoštevanju ureditve izjem na podlagi javnega ali zasebnega interesa, ki jih je treba, ker odstopajo od načela, določenega v tem členu, razlagati in uporabljati ozko (glej v tem smislu sodbo z dne 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisija, C‑57/16 P, EU:C:2018:660, točke od 76 do 78).
71      Med temi izjemami od pravice do dostopa je tudi izjema iz člena 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001, ki določa, da institucije Unije zavrnejo dostop do dokumenta, kadar bi razkritje oslabilo varstvo „poslovnih interesov fizičnih in pravnih oseb, vključno z intelektualno lastnino“, razen če ne prevlada javni interes za razkritje.
72      Ureditev izjem iz tega člena 4 torej temelji na tehtanju interesov, ki si v danih okoliščinah nasprotujejo, in sicer na eni strani interesov, ki bi jim razkritje zadevnih dokumentov koristilo, in na drugi tistih, ki bi jih to razkritje ogrozilo, tako da je odločitev o prošnji za dostop do dokumentov odvisna od tega, kateremu interesu je treba v obravnavanem primeru dati prednost (sodbi z dne 14. novembra 2013, LPN in Finska/Komisija, C‑514/11 P in C‑605/11 P, EU:C:2013:738, točka 42, in z dne 27. februarja 2014, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, točka 63).
73      V obravnavani zadevi je treba preveriti, ali Splošno sodišče pri tem tehtanju in s tem, ko interesov, na katere se sklicuje pritožnik, ni štelo za prevladujoče javne interese, ki upravičujejo razkritje zadevnih dokumentov, ni napačno uporabilo prava.
74      V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da je Splošno sodišče v točki 187 izpodbijane sodbe pravilno navedlo, da mora tisti, ki se sklicuje na prevladujoč javni interes, konkretno navesti okoliščine, ki upravičujejo razkritje zadevnih dokumentov (glej v tem smislu sodbo z dne 14. novembra 2013, LPN in Finska/Komisija, C‑514/11 P in C‑605/11 P, EU:C:2013:738, točka 94).
75      Splošno sodišče je v točki 188 izpodbijane sodbe tudi pravilno spomnilo, da sicer ni treba, da je prevladujoč javni interes, ki lahko upraviči razkritje dokumenta, različen od načel, na katerih temelji Uredba št. 1049/2001, vendar samo na podlagi splošnih premislekov ni mogoče dokazati, da je načelo preglednosti posebej pomembno, zaradi česar bi lahko prevladalo nad razlogi za zavrnitev razkritja dokumentov (glej v tem smislu sodbe z dne 14. novembra 2013, LPN in Finska/Komisija, C‑514/11 P in C‑605/11 P, EU:C:2013:738, točki 92 in 93; z dne 16. julija 2015, ClientEarth/Komisija, C‑612/13 P, EU:C:2015:486, točki 92 in 93, in z dne 14. julija 2016, Sea Handling/Komisija, C‑271/15 P, EU:C:2016:557, točka 95).
76      Na prvem mestu je treba ugotoviti, da pritožbeni razlog delno temelji na splošnih preudarkih v zvezi z nujnostjo objave vseh informacij, ki se nanašajo na projekte, ki prejemajo javna sredstva, in v zvezi z znanstvenim interesom za objavo rezultatov tehnoloških raziskav na podlagi „načela univerzalnosti znanosti“.
77      V zvezi s tem je treba poudariti, da je okoliščina, da je raziskovalni projekt financiran iz sredstev Unije in da je njegov cilj razvoj nove tehnologije, taka, da povzroči obstoj dejanskega interesa javnosti za dostop do dokumentov, ki se nanašajo na ta projekt. Vendar, kot je bilo opozorjeno v točki 75 te sodbe, navedba takega splošnega razloga ne zadostuje za ugotovitev, da bi moral ta interes nujno prevladati nad razlogi, ki upravičujejo zavrnitev razkritja teh dokumentov.
78      Na drugem mestu je treba ugotoviti, da Splošno sodišče ni zanikalo obstoja znanstvenega, medijskega in splošnega interesa javnosti za razširjanje informacij v zvezi s projektom iBorderCtrl, ampak je v točkah 193, 197 in 200 izpodbijane sodbe presodilo, da je bilo temu interesu zadoščeno s sistemom razširjanja rezultatov, določenim v Uredbi št. 1290/2013 in v sporazumu o nepovratnih sredstvih.
79      Splošno sodišče se je na eni strani v točkah 194 in 195 izpodbijane sodbe oprlo na obveznosti objave rezultatov, ki jo imajo udeleženci projekta, in na drugi strani v točki 196 te sodbe na pravice institucij Unije in držav članic do dostopa do informacij, ki se nanašajo na rezultate projekta.
80      V zvezi z obveznostmi, ki jih imajo udeleženci projekta, je Splošno sodišče najprej navedlo, da člen 43(2) Uredbe št. 1290/2013 in člen 29.1 sporazuma o nepovratnih sredstvih določata obveznost za te udeležence, da z ustreznimi sredstvi razširjajo rezultate projekta, ob upoštevanju morebitnih omejitev, določenih med drugim zaradi varstva intelektualne lastnine, varnostnih pravil ali zakonitih interesov.
81      Splošno sodišče je poleg tega ugotovilo, da je bil obseg obveznosti razširjanja rezultatov raziskav, ki je bila naložena omenjenim udeležencem, določen v sporazumu o nepovratnih sredstvih. Sklicevalo se je na člen 29.2 tega sporazuma, ki določa, da je treba zagotoviti prost dostop do znanstvenih publikacij o rezultatih, ki so bili predmet medsebojnega strokovnega pregleda, in na člen 38.2.1 tega sporazuma, ki določa, da lahko agencija REA ob spoštovanju zaupnosti informacij uporablja informacije o projektu, dokumente, zlasti povzetke, predvidene za objavo, in elemente, namenjene javnosti, za svoje dejavnosti komuniciranja in objavljanja. Splošno sodišče je omenilo tudi člen 20.3(a)(iii) in člen 20.4(a) sporazuma o nepovratnih sredstvih, ki določata, da morajo udeleženci agenciji REA skupaj s periodičnimi tehničnimi in finančnimi poročili predložiti povzetke, ki vsebujejo med drugim pregled rezultatov in njihovega razširjanja ter so namenjeni objavi s strani te agencije.
82      Glede pravic do dostopa do informacij v zvezi z rezultati projekta je Splošno sodišče na eni strani navedlo, da člen 4 Uredbe št. 1290/2013 in člen 36.1 sporazuma o nepovratnih sredstvih pod pogoji, ki so v njiju določeni, omogočata dostop institucij, organov, uradov in agencij Unije ter držav članic do informacij o rezultatih, ki jih je ustvaril udeleženec, ki je prejel finančna sredstva Unije, in drugič, da člen 49 te uredbe istim institucijam, organom, uradom in agencijam Unije ter državam članicam zagotavlja pravice do dostopa do teh rezultatov za namene razvoja, izvajanja in spremljanja politik ali programov Unije.
83      V tem okviru je treba preveriti, ali je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je štelo, da je bilo javnim interesom, na katere se je pritožnik skliceval v utemeljitev svoje prošnje za razkritje, zadoščeno s sistemom razširjanja rezultatov, določenim z Uredbo št. 1290/2013 in s sporazumom o nepovratnih sredstvih.
84      Kot je bilo opozorjeno v točki 79 te sodbe, se je Splošno sodišče najprej oprlo na obveznosti objave rezultatov, ki so naložene udeležencem projekta.
85      V zvezi s tem je treba ugotoviti, prvič, da Splošno sodišče v nasprotju s tem, kar trdi pritožnik, ni ugotovilo, da so lahko vse informacije, ki se nanašajo posebej na projekt iBorderCtrl, vključno s tistimi, ki se nanašajo na njegovo zakonitost in etično sprejemljivost, tajne.
86      Iz točke 194 izpodbijane sodbe je razvidno, da je Splošno sodišče ugotovilo le, da je obveznost udeležencev projekta, da razširjajo rezultate raziskav, določena v členu 43(2) Uredbe št. 1290/2013 in členu 29.1 sporazuma o nepovratnih sredstvih, omejena z varstvom intelektualne lastnine, varnostnih pravil ali zakonitih interesov.
87      Kar natančneje zadeva dokumente v zvezi z etičnimi in pravnimi posledicami projekta, je iz točk od 113 do 118 izpodbijane sodbe razvidno, da je Splošno sodišče sporni sklep potrdilo le glede dokumentov, ki so vsebovali informacije o orodjih in tehnologijah, ki so jih člani konzorcija konkretno razvili v okviru projekta iBorderCtrl. Po drugi strani pa je Splošno sodišče ta sklep razglasilo za ničen v delu, v katerem je bil z njim zavrnjen dostop do informacij, ki se nanašajo na splošno etično in pravno presojo sistemov, ki uporabljajo inovativna tehnološka sredstva, kot je avtomatizirano odkrivanje laži.
88      Trditev pritožnika, da bi merila, ki jih je Splošno sodišče razvilo v izpodbijani sodbi, pomenila, da bi številni dokumenti v zvezi z rezultati projekta, med njimi zlasti dokumenti, ki se nanašajo na rezultate pilotnih preizkusov, ostali tajni, temelji na neupravičeni ekstrapolaciji ugotovitev Splošnega sodišča na dokumente, ki niso bili predmet prošnje za razkritje in zato tudi ne spornega sklepa.
89      Drugič, trditvi pritožnika, da obveznost objave, naložena udeležencem projekta, ne more zadostiti javnemu interesu, ker ta obveznost ne omogoča objave poslovnih informacij, za katere se šteje, da jih je treba varovati, prav tako ni mogoče pritrditi. Če bi se namreč sledilo tej argumentaciji, bi to pomenilo, da se domneva, da javni interesi, navedeni v utemeljitev prošnje, prevladajo nad interesi, s katerimi je bila utemeljena zavrnitev razkritja, medtem ko mora, kot je bilo opozorjeno v točki 74 te sodbe, obstoj prevladujočega javnega interesa dokazati tisti, ki se na tak interes sklicuje.
90      Tretjič, primerjava pritožnika s prejšnjimi „podobnimi“ raziskovalnimi in razvojnimi projekti, ki naj bi potrjevali, da objave udeležencev pri teh projektih ne omogočajo javne razprave, temelji na splošnem premisleku, ki se nanaša na druge projekte, s katerim konkretno v zvezi s projektom iBorderCtrl ni mogoče dokazati nezadostnosti informacij, sporočenih na podlagi Uredbe št. 1290/2013 in sporazuma o nepovratnih sredstvih, z vidika zahteve po preglednosti.
91      Četrtič, pritožnik ni dokazal, kako naj bi bilo napačno uporabljeno pravo pri ugotovitvi Splošnega sodišča, da je mogoče na podlagi rezultatov, ki se razširjajo na podlagi te uredbe in tega sporazuma, opraviti informirano javno razpravo o različnih vidikih raziskovalnega projekta iBorderCtrl, katerega razvoj je v teku.
92      V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da iz izpodbijane sodbe ne izhaja, da bi Splošno sodišče menilo, da Uredba št. 1049/2001 določa splošno izjemo od pravice do dostopa do informacij za raziskovalne in razvojne projekte, ki so v teku.
93      Dalje, poudariti je treba, da pritožnik v bistvu trdi, da obstaja prevladujoč javni interes v smislu člena 4(2), zadnji del stavka, Uredbe št. 1049/2001 za seznanitev z vsemi informacijami v zvezi z vsemi fazami tehnološkega raziskovalnega projekta, financiranega z javnimi sredstvi, ki naj bi sistematično prevladal nad poslovnimi interesi podjetij, ki sodelujejo pri tem projektu. S to trditvijo bi bilo mogoče uspeti le, če bi obstajala domneva, da se za take informacije šteje, da so v prevladujočem javnem interesu. Glede na to, da taka domneva ne obstaja, kot je bilo opozorjeno v točkah 74 in 89 te sodbe, mora pritožnik konkretno navesti okoliščine, ki upravičujejo razkritje zadevnih dokumentov.
94      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da z ničemer iz pritožbenega razloga ni mogoče dokazati, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je v točki 202 izpodbijane sodbe ugotovilo, da pritožnik ni dokazal, da je načelo preglednosti v obravnavanem primeru posebej pomembno, zaradi česar prevlada nad zakonitim interesom za varstvo poslovnih interesov članov konzorcija, ki so sodelovali pri projektu.
95      Zato Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava s tem, da je menilo, da je mogoče javnim interesom, na katere se sklicuje pritožnik, zadostiti z obveznostmi objave rezultatov projekta iBorderCtrl, ki so bile udeležencem tega projekta naložene s členom 43(2) Uredbe št. 1290/2013 ter členom 20.3(a)(iii), členom 20.4(a), ter členi 29.1, 29.2 in 38.2.1 sporazuma o nepovratnih sredstvih.
96      Nasprotno pa je Splošno sodišče v točki 196 izpodbijane sodbe napačno ugotovilo, da je bilo tem interesom zadoščeno s pravicama do dajanja na razpolago in do dostopa, ki sta institucijam, organom, uradom in agencijam Unije ter državam članicam zagotovljeni v členu 4 in členu 49 Uredbe št. 1290/2013 ter členu 36.1 sporazuma o nepovratnih sredstvih, čeprav ti pravici na eni strani in pravica do dostopa do dokumentov iz Uredbe št. 1049/2001 na drugi strani nimajo niti istih nosilcev niti istih ciljev.
97      Iz člena 4(1)(a) in (2) Uredbe št. 1290/2013 namreč izhaja, da so nosilci pravice, da se jim dajo na razpolago informacije, s katerimi razpolaga Komisija, o rezultatih, ki so jih v sklopu ukrepa, ki je prejel finančna sredstva Unije, dosegli udeleženci, le organi, uradi in agencije Unije ter države članice. Ta člen jim na zahtevo omogoča dostop le do informacij, ki so pomembne za javni red in ki po tem, ko so bile posredovane, ostanejo tajne, razen če postanejo javne ali so jih udeleženci dali na voljo javnosti. Poleg tega iz člena 49(1) Uredbe št. 1290/2013 izhaja, da imajo pravice do dostopa do rezultatov udeleženca, ki je prejel finančna sredstva Unije, ki so vsebovane v tej določbi, zgolj institucije, organi, uradi in agencije Unije, in to le „zaradi ustrezno utemeljenega razvijanja, izvajanja in spremljanja politik ali programov Unije“.
98      Nasprotno pa je pravica do dostopa iz Uredbe št. 1049/2001 na podlagi člena 2(1) te uredbe priznana vsem državljanom Unije in vsem fizičnim ali pravnim osebam s prebivališčem ali statutarnim sedežem v eni od držav članic. Poleg tega v skladu s členom 6(1), drugi stavek, te uredbe prosilec ni dolžan navesti razlogov za prošnjo za dostop.
99      Kot pravilno trdi pritožnik, pravica do dajanja na razpolago iz člena 4 Uredbe št. 1290/2013 torej ne more zadostiti javnemu interesu, uveljavljanemu v utemeljitev prošnje za dostop do dokumentov, ki jo na podlagi Uredbe št. 1049/2001 vloži državljan Unije ali fizična ali pravna oseba s prebivališčem ali statutarnim sedežem v eni od držav članici.
100    Vendar se z razlogi, ki jih je Splošno sodišče navedlo v točki 196 izpodbijane sodbe, samo zaradi celovitosti dopolnjujejo razlogi, navedeni v točkah 194 in 195 te sodbe, saj je Splošno sodišče, kot je razvidno iz točk od 84 do 95 te sodbe, pravilno presodilo, da je bilo javnim interesom, na katere se sklicuje pritožnik, mogoče zadostiti z obveznostmi objave, ki jih imajo udeleženci pri raziskovalnih projektih na podlagi člena 43(2) Uredbe št. 1290/2013 ter člena 20.3(a)(iii), člena 20.4(a) in členov 29.1, 29.2 in 38.2.1 sporazuma o nepovratnih sredstvih. Take obveznosti, ki so neposredno naložene tem udeležencem, namreč omogočajo objavo informacij o rezultatih raziskav, ne glede na morebitna dejanja razširjanja, ki jih lahko Unija ali države članice izvajajo po uveljavljanju svoje pravice do dostopa do teh informacij.
101    Zato je treba trditve pritožnika v zvezi s tem zavrniti. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je namreč v okviru pritožbe pritožbeni razlog zoper obrazložitev izpodbijane sodbe, katere izrek pravno zadostno temelji na drugih razlogih, brezpredmeten in ga je treba zato zavrniti (glej v tem smislu sodbi z dne 8. maja 2003, T. Port/Komisija, C‑122/01 P, EU:C:2003:259, točka 17 in navedena sodna praksa, in z dne 6. oktobra 2021, Banco Santander/Komisija, C‑52/19 P, EU:C:2021:794, točka 127).
102    Na tretjem mestu, Splošno sodišče je pritožnikovo trditev, da prevladujoč javni interes izhaja iz posegov v temeljne pravice, ki bi jih lahko povzročil projekt iBorderCtrl, zavrnilo, pri čemer je v točki 198 izpodbijane sodbe menilo, da upoštevne določbe, ki se uporabljajo za projekte na področju raziskav in inovacij, financirane na podlagi programa Obzorje 2020, udeležencem nalagajo obveznost spoštovati temeljne pravice in načela, priznane zlasti z Listino, Komisiji pa obveznost zagotoviti spoštovanje teh pravic in načel. Dodalo je, da se te zahteve poleg tega odražajo v okoliščini, da so pravne in etične ocene projekta iBorderCtrl posebej vključene v obvezne faze razvoja tega projekta, etična vprašanja pa nadzira neodvisni svetovalec za etiko.
103    Splošno sodišče se je sklicevalo zlasti na člen 19 Uredbe št. 1291/2013, člen 14 Uredbe št. 1290/2013 v povezavi z uvodno izjavo 9 te uredbe in na člen 34 sporazuma o nepovratnih sredstvih.
104    Splošno sodišče je s tem napačno uporabilo pravo.
105    Okoliščina, da morajo udeleženci projekta iBorderCtrl spoštovati temeljne pravice in načela, priznana zlasti z Listino, in da je Komisiji naloženo, naj skrbi za spoštovanje teh pravic in načel, namreč ne omogoča domneve, da ni kršitve teh pravic in načel, ter tega, da bi se izključila možnost obstoja prevladujočega javnega interesa za razkritje dokumentov v zvezi s tem projektom zaradi mogočih vplivov uporabljenih tehnik na varstvo temeljnih pravic.
106    Čeprav je iz opozorila na obveznost udeležencev projekta, da spoštujejo temeljne pravice, in na obveznost Komisije, da skrbi za spoštovanje teh pravic, razviden pomen, ki ga je zakonodajalec Unije pripisal varstvu teh pravic, to ne more upravičiti tega, da se tretjim osebam odvzame možnost, da zaprosijo za dostop do teh dokumentov, da bi, med drugim, preverili, ali so udeleženci pri projektu in institucije Unije spoštovali svoje obveznosti.
107    Vendar je razlog, naveden v točki 198 izpodbijane sodbe, dodatno naveden samo zaradi celovitosti.
108    Splošno sodišče je namreč v točki 199 te sodbe ugotovilo, prvič, da pritožnik ni trdil, da temeljne pravice oseb, ki so sodelovale pri pilotnih poskusih v okviru projekta iBorderCtrl, niso bile spoštovane, in drugič, da bo javnemu interesu, na katerega se pritožnik sklicuje in ki se dejansko nanaša na morebitno prihodnje uvajanje sistemov, ki bi temeljili na tehnikah in tehnologijah, razvitih v okviru tega projekta, zadoščeno z razširjanjem rezultatov pod pogoji, določenimi v Uredbi št. 1290/2013 in v sporazumu o nepovratnih sredstvih.
109    Pritožnik pa se ne sklicuje na izkrivljanje svojih trditev na prvi stopnji.
110    Poleg tega iz razlogov, navedenih v točkah od 84 do 95 te sodbe, Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je napačno uporabilo pravo s tem, da je menilo, da je zaradi tega, ker je projekt iBorderCtrl le raziskovalni projekt, ki je v teku in katerega edini cilj je preizkušanje tehnologij, javnemu interesu, na katerega se sklicuje pritožnik, mogoče zadostiti z razširjanjem rezultatov projekta pod pogoji, določenimi v Uredbi št. 1290/2013 in v sporazumu o nepovratnih sredstvih.
111    Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba pritožbeni razlog zavrniti kot delno brezpredmeten in delno neutemeljen.
112    Zato je treba pritožbo zavrniti.
Stroški
113    Na podlagi člena 138(1) Poslovnika, ki se na podlagi člena 184(1) tega poslovnika uporablja za pritožbeni postopek, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
114    Ker je agencija REA predlagala, naj se pritožniku naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi pritožbenimi razlogi ni uspel, se mu naloži, da poleg svojih stroškov nosi tudi stroške agencije REA.
115    V skladu s členom 140(1) Poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, Komisija, ki je intervenirala v postopku, nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je Sodišče (deseti senat) razsodilo:
1.      Pritožba se zavrne.
2.      Patrick Breyer nosi svoje stroške in stroške Evropske izvajalske agencije za raziskave (REA).
3.      Komisija nosi svoje stroške.
Podpisi
*      Jezik postopka: nemščina.