62017CC0479
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
YVESA BOTA,
predstavljeni 16. maja 2019 (
1
)
Zadeva C‑479/17 P
Guardian Europe Sàrl
proti
Evropski uniji, ki jo zastopa Sodišče Evropske unije,
Evropski uniji, ki jo zastopa Evropska komisija
„Pritožba – Odškodninska tožba – Prekoračitev razumnega roka sojenja – Nespoštovanje načela enakega obravnavanja – Pogoji dopustnosti – Procesno upravičenje – Pojem ‚eno samo podjetje‘ – Povrnitev škode, ki je domnevno nastala pritožnici – Nepogodbena odgovornost Unije zaradi odločbe Splošnega sodišča Evropske unije“
I. Uvod
1.
Evropska unija (
2
) in družba Guardian Europe Sàrl (
3
) vsaka s svojo pritožbo predlagata delno razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 7. junija 2017, Guardian Europe/Evropska unija, (
4
) s katero je to sodišče naložilo Uniji, da mora družbi Guardian Europe plačati odškodnino v višini 654.523,43 EUR za povrnitev premoženjske škode, ki jo je ta družba utrpela zaradi kršitve razumnega roka sojenja v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 27. septembra 2012, Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija, (
5
) v preostalem pa je tožbo zavrnilo.
2.
Potem ko je Unija, ki jo zastopa Sodišče Evropske unije, 7. januarja 2019 v zadevi Evropska unija/Guardian Europe (C‑447/17 P) delno umaknila pritožbo, vztraja samo še pri drugem razlogu svoje pritožbe, s katerim graja izpodbijano sodbo, in sicer, da je bil v njeni točki 160 napačno razlagan pojem „vzročna zveza“ s tem, da se je v točki 161 te sodbe štelo, da obstaja dovolj neposredna vzročna zveza med kršitvijo razumnega roka sojenja v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2012, in škodo, ki jo je družba Guardian Europe utrpela zaradi plačila dodatnih stroškov bančne garancije v obdobju, ki ustreza času, za kolikor je bil ta rok prekoračen.
3.
Ta drugi pritožbeni razlog, ki je enak pritožbenemu razlogu, ki ga je Unija uveljavljala v zadevah Evropska unija/Gascogne Sack Deutschland in Gascogne, (
6
) Evropska unija/Kendrion (
7
) in Evropska unija/ASPLA in Armando Álvarez, (
8
) je Sodišče sprejelo v sodbah z dne 13. decembra 2018.
4.
V teh okoliščinah bo moj preizkus pritožb v delu, v katerem so z njima postavljena nova pravna vprašanja, omejen na pritožbo družbe Guardian Europe v zadevi Guardian Europe/Evropska unija (C‑479/17 P), in bo osredotočen na prvi in četrti pritožbeni razlog te družbe, ki se nanašata na pojem „eno samo podjetje“, (
9
) ter na šesti pritožbeni razlog, ki se nanaša na odgovornost Unije zaradi odločbe Splošnega sodišča. Kljub temu pa bom na kratko pojasnil, zakaj je treba po mojem mnenju zavrniti razloge obrambe iz odgovora na četrti pritožbeni razlog, ker vplivajo tudi na preizkus šestega pritožbenega razloga.
5.
Tako bom pojasnil, zakaj menim, da sta utemeljena zgolj prvi in četrti pritožbeni razlog, razen v zvezi s kritiko obrazložitve izpodbijane sodbe v zvezi z zastopanjem družbe Guardian Industries Corp. s strani Guardian Europe, kar posledično vodi do delne razveljavitve izpodbijane sodbe.
II. Dejansko stanje
6.
Družbi Guardian Industries in Guardian Europe sta 12. februarja 2008 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili tožbo zoper Odločbo Komisije C(2007) 5791 final z dne 28. novembra 2007 v zvezi s postopkom na podlagi člena [101 PDEU] in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva COMP/39165 – Ravno steklo). (
10
) V tožbi sta Splošnemu sodišču v bistvu predlagali, naj to odločbo razglasi za nično v delu, v katerem se nanaša nanju, in zniža znesek globe, ki jima je bil naložen z navedeno odločbo.
7.
Ker je Splošno sodišče s sodbo z dne 27. septembra 2012 zavrnilo to tožbo, sta družbi Guardian Industries in Guardian Europe v sodnem tajništvu Sodišča 10. decembra 2012 zoper to odločbo vložili pritožbo.
8.
Sodišče je s sodbo z dne 12. novembra 2014, Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija, (
11
) v bistvenem, prvič, sodbo Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2012 razveljavilo v delu, v katerem je bil s to sodbo zavrnjen tožbeni razlog, ki se je nanašal na kršitev načela prepovedi diskriminacije, v zvezi z izračunom zneska globe, ki je bila solidarno naložena družbama Guardian Industries in Guardian Europe, in v delu, v katerem je bilo tema družbama naloženo plačilo stroškov. Drugič, Sodišče je člen 2 Odločbe C(2007) 5791 v delu, v katerem je bil z njo znesek globe, ki je bila solidarno naložena družbama Guardian Industries in Guardian Europe, določen v višini 148.000.000 EUR, razglasilo za ničen. Tretjič, Sodišče je odločilo, da se zaradi kršitve, ugotovljene v členu 1 Odločbe C(2007) 5791, znesek globe, ki je solidarno naložena družbama Guardian Industries in Guardian Europe, določi v višini 103.600.000 EUR. Četrtič, Sodišče je v preostalem pritožbo zavrnilo.
III. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
9.
Družba Guardian Europe je 19. novembra 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča proti Uniji, ki jo zastopata Komisija in Sodišče Evropske unije, vložila tožbo na podlagi člena 268 in člena 340, drugi odstavek, PDEU, s katero je zahtevala povrnitev škode, ki naj bi ji nastala zaradi predolgega trajanja postopka pred Splošnim sodiščem v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2012, in zaradi kršitve načela enakega obravnavanja, ki naj bi jo storila Komisija v Odločbi C(2007) 5791 in Splošno sodišče v tej sodbi.
10.
Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi razsodilo:
„1.
[Unija], ki jo zastopa Sodišče Evropske unije, mora družbi [Guardian Europe] plačati odškodnino v višini 654.523,43 EUR za povrnitev premoženjske škode, ki jo je ta družba utrpela zaradi kršitve razumnega roka sojenja v zadevi, v kateri je bila izdana sodba [Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2012]. Ta odškodnina se poveča za kompenzacijske obresti od 27. julija 2010 do razglasitve te sodbe po letni stopnji inflacije, ki jo je Eurostat (Statistični urad Evropske unije) za zadevno obdobje ugotovil v državi članici, v kateri ima ta družba sedež.
2.
Odškodnina iz točke 1 se poveča za zamudne obresti od razglasitve te sodbe dalje do popolnega plačila po obrestni stopnji, ki jo je Evropska centralna banka (ECB) določila za svoje operacije glavnega refinanciranja, povečani za dve odstotni točki.
3.
V preostalem se tožba zavrne.
4.
Guardian Europe nosi stroške, ki jih je priglasila Unija, ki jo zastopa [Komisija].
5.
Guardian Europe in Unija, ki jo zastopa Sodišče Evropske unije, nosita vsak[a] svoje stroške.“
IV. Predlogi strank
11.
Družba Guardian Europe s pritožbo v zadevi Guardian Europe/Evropska unija (C‑479/17 P) Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi v delu, v katerem je bil v točki 3 izreka zavrnjen del njenega odškodninskega zahtevka, vloženega na podlagi člena 268 in člena 340, drugi odstavek, PDEU;
–
Uniji naloži povrnitev škode, ki ji je nastala s tem, da je Splošno sodišče kršilo zahteve, povezane s spoštovanjem razumnega roka sojenja, tako da ji izplača naslednje zneske skupaj s, prvič, kompenzacijskimi obrestmi od 27. julija 2010 do razglasitve sodbe o tej pritožbi po letni stopnji inflacije, ki jo je Eurostat za zadevno obdobje ugotovil v državi članici, v kateri ima družba Guardian Europe sedež, in drugič, zamudnimi obrestmi od datuma razglasitve sodbe, s katero bo odločeno o tej pritožbi, po obrestni meri, ki jo ECB določi za svoje operacije glavnega refinanciranja, povečani za dve odstotni točki:
–
1.388.000 EUR za oportunitetne stroške oziroma izgubljeni dobiček;
–
143.675,78 EUR za stroške bančne garancije, in
–
znesek, določen kot ustrezen odstotek globe, ki je bila v Odločbi C(2007) 5791 družbi Guardian Europe naložena iz naslova nepremoženjske škode;
–
Uniji naloži povrnitev škode, ki ji je nastala, ker sta Komisija in Splošno sodišče kršila načelo enakega obravnavanja, tako da ji izplača naslednje zneske skupaj s, prvič, kompenzacijskimi obrestmi od 19. novembra 2010 do razglasitve sodbe glede te pritožbe po letni stopnji inflacije, ki jo je Eurostat za zadevno obdobje ugotovil v državi članici, v kateri ima družba Guardian Europe sedež, in drugič, zamudnimi obrestmi od razglasitve sodbe glede te pritožbe po obrestni meri, ki jo določi ECB za svoje operacije glavnega refinanciranja, povečani za dve odstotni točki:
–
7.712.000 EUR za oportunitetne stroške oziroma izgubljeni dobiček, in
–
znesek, določen kot ustrezen odstotek globe, ki je bila v Odločbi C(2007) 5791 družbi Guardian Europe naložena iz naslova nepremoženjske škode;
–
podredno, zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, da odloči o navedenih zahtevkih, in
–
Komisiji in Sodišču Evropske unije naloži plačilo stroškov.
12.
Evropska unija, ki jo zastopa Sodišče Evropske unije, Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
družbi Guardian Europe naloži plačilo stroškov.
13.
Unija, ki jo zastopa Komisija, Sodišču predlaga:
–
zavrne pritožbo v delu, v katerem se nanaša na Komisijo, in
–
družbi Guardian Europe naloži, naj nosi lastne stroške in stroške Komisije.
14.
Unija, ki jo zastopa Sodišče Evropske unije, je vložila nasprotno pritožbo in Sodišču predlaga, naj:
–
razveljavi odločbo o zavrnitvi ugovora nedopustnosti zahtevka za povrnitev izgubljenega dobička;
–
zahtevek za povrnitev izgubljenega dobička, ki ga je vložila družba Guardian Europe, razglasi za nedopusten in
–
družbi Guardian Europe naloži plačilo stroškov.
15.
Družba Guardian Europe Sodišču predlaga, naj:
–
nasprotno pritožbo zavrne in
–
Uniji naloži plačilo stroškov.
V. Prvi, četrti in šesti pritožbeni razlog glavne pritožbe in edini pritožbeni razlog nasprotne pritožbe
A.
Uvodne ugotovitve
16.
Po eni strani je treba poudariti, da je treba najprej prvi in četrti pritožbeni razlog zaradi njunega predmeta, namreč pojma „eno samo podjetje“, preučiti skupaj, ker se nanašata na procesno upravičenje družbe Guardian Europe tako v imenu družbe Guardian Industries kot zaradi škode, ki jo uveljavlja družba Guardian Europe. (
12
)
17.
Po drugi strani je treba pojasniti, da je analiza vprašanja, ki se postavlja s šestim pritožbenim razlogom glavne pritožbe in ki se nanaša na pogoje za nastanek odgovornosti Unije (
13
) zaradi vsebine odločbe Splošnega sodišča, odvisna od zavrnitve graje obrazložitve izpodbijane sodbe, ki se nanaša na druge ugovore nedopustnosti.
18.
Komisija je namreč uveljavljala trditev, ki se je nanašala na obveznost Sodišča, da po uradni dolžnosti preizkusi pritožbeni razlog glede zastaranja odškodninskega zahtevka družbe Guardian Europe zaradi kršitve načela enakega obravnavanja v Odločbi C(2007) 5791. (
14
) Sodišče Evropske unije je v dopustni nasprotni pritožbi (
15
) trdilo, da je Splošno sodišče v točki 64 izpodbijane sodbe pravno napačno opredelilo dejansko stanje, ki mu je bilo predloženo v presojo, in je tako v točki 65 te sodbe napačno zavrnilo ugovor nedopustnosti, ki temelji na tem, da bi povrnitev zatrjevanega izgubljenega dobička izničila pravne učinke pravnomočne odločbe. (
16
)
19.
Ker zaradi predmeta teh pritožbenih razlogov ni upravičeno, da bi v sklepnih predlogih predstavil podrobne ugotovitve, bom na kratko pojasnil, zakaj Sodišče v delu, v katerem je zavrnilo ta ugovora nedopustnosti, ne sme razveljaviti izpodbijane sodbe.
20.
V zvezi s trditvijo Komisije, da je zahtevek družbe Guardian Europe zastaral, je treba opozoriti, da Komisija ni vložila nasprotne pritožbe zoper izpodbijano sodbo, s katero je bil zavrnjen ta ugovor nedopustnosti, ki ga je uveljavljala. Po mojem mnenju ta okoliščina zadostuje, da se na to trditev ob upoštevanju določb členov 174, 176 in 178 Poslovnika Sodišča ne odgovori. Poleg tega je treba opozoriti, da po uradni dolžnosti razloga glede zastaranja v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišče ne preizkusi, če ne pomeni absolutne procesne predpostavke. (
17
)
21.
Sodišče Evropske unije v zvezi s pritožbenim razlogom, ki se nanaša na to, da bi povrnitev zatrjevanega izgubljenega dobička izničila pravne učinke pravnomočne odločbe, trdi, da ima zahtevek družbe Guardian Europe isti učinek in isti predmet kot ničnostna tožba, ki bi jo morala vložiti ta družba za to, da bi izpodbijala znesek vračila dela globe, zvišane za obresti, ki jo je neupravičeno plačala v okviru izvršitve sodbe z dne 12. novembra 2014, Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija. (
18
) Meni namreč, da je cilj tega zahtevka dejansko doseči povrnitev izgube, ker družba ni mogla razpolagati z navedenim zneskom, po obrestni meri, ki je višja od obrestne mere, ki jo je uporabila Komisija.
22.
Ni sporno, da je zahtevek družbe Guardian Europe namenjen povrnitvi izgubljenega dobička, povezanega z razliko med obrestmi, ki jih je Komisija plačala od dela zneska globe, ki je bil družbi povrnjen, in dohodki, ki bi jih lahko pritožnica imela, če bi znesek, za katerega je Sodišče nazadnje presodilo, da ni upravičen, investirala v svoje dejavnosti, ne pa ga plačala Komisiji. (
19
)
23.
Menim, da se ta zahtevek zaradi svojega predmeta, kot je pravilno ugotovilo Splošno sodišče, razlikuje od zahtevka, katerega namen je povrnitev škode, povzročene s trajanjem obdobja, v katerem vrnjeni znesek ni bil na voljo, (
20
) ki je že bila povrnjena s plačilom zamudnih obresti.
24.
Tako razlikovanje je namreč potrebno, ker je po eni strani Sodišče že presodilo, da je plačilo zamudnih obresti ukrep izvršitve ničnostne sodbe v smislu člena 266, prvi odstavek, PDEU, ker je njegov namen pavšalno odškodovati nezmožnost razpolaganja s terjatvijo in spodbuditi dolžnika, da čimprej izvrši ničnostno sodbo. (
21
)
25.
Po drugi strani člen 266, drugi odstavek, PDEU določa, da obveznost institucije, katere akt je bil razglašen za ničen, da sprejme ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe, med katerimi je plačilo zamudnih obresti, ne vpliva na obveznosti, ki lahko izhajajo iz uporabe člena 340 PDEU.
26.
Člen 266, drugi odstavek, PDEU tako odraža načelo, da namen zamudnih obresti ni povrnitev vse škode, ki je lahko nastala zato, ker ni bilo mogoče razpolagati z neupravičeno plačanim zneskom.
27.
V teh okoliščinah menim, da je odškodninska tožba, ki temelji na členu 340 PDEU in ki jo je vložila družba Guardian Europe, dopustna in da je treba zato nasprotno pritožbo zavrniti.
B.
Prvi in četrti pritožbeni razlog glavne pritožbe, ki jo je vložila družba Guardian Europe
1. Trditve strank
a) Prvi pritožbeni razlog
28.
Družba Guardian Europe s prvim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri razlagi pojma „eno samo podjetje“ iz prava Unije s tem, da je v točkah 153 in 154 izpodbijane sodbe ugotovilo, da pritožnica zaradi kršitve razumnega roka sojenja Splošnega sodišča ni utrpela nobene izgube dobička.
29.
Natančneje, družba Guardian Europe graja ugotovitev Splošnega sodišča iz točk 103 in 153 izpodbijane sodbe, da družba Guardian Europe s tem, da ni osebno nosila stroška, povezanega s plačilom globe, med 12. februarjem 2010 in 27. septembrom 2012 ni utrpela dejanske in gotove škode, ki bi pomenila razliko med obrestmi, ki jih je Komisija plačala na del zneska globe, za katerega je Sodišče v sodbi z dne 12. novembra 2014, Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija, (
22
) nazadnje presodilo, da ni upravičen, in dohodki, ki bi jih lahko imela, če bi zadevni znesek investirala v svoje dejavnosti, ne pa ga plačala Komisiji.
30.
Družba Guardian Europe najprej trdi, da je bila v upravnem postopku, v katerem je bila sprejeta Odločba C(2007) 5791, skupina Guardian v smislu prava Unije obravnavana kot „eno samo podjetje“. Tako je bila globa, naložena skupini Guardian, izračunana na podlagi vrednosti prodaje skupine Guardian kot „podjetja“ v celoti, ne pa na podlagi vrednosti prodaje družbe Guardian Industries ali družbe Guardian Europe, pri čemer prodaje te zadnjenavedene družbe za obravnavano obdobje niso bile upoštevne.
31.
Družba Guardian Europe iz tega sklepa, da bi moralo Splošno sodišče, ko je presojalo posledice kršitve člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah v okviru prejšnje ničnostne tožbe, skupino Guardian v okviru tožbe zaradi nepogodbene odgovornosti prav tako šteti za „eno samo podjetje“ v smislu prava Unije.
32.
Družba Guardian Europe dalje pojasnjuje, prvič, da je ta pojem „eno samo podjetje“ v pravu Unije široko priznan in da se uporablja zlasti na področjih varstva podatkov, javnih naročil in obdavčitve.
33.
Drugič, družba Guardian Europe pojasnjuje, potem ko je poudarila, da ima v lasti vse delnice zadevnih operativnih hčerinskih družb, da škoda, ki jo utrpi ena od družb v gospodarski skupini, nujno vpliva na dobiček celotne skupine in na odločitve o naložbah, ki jih je mogoče sprejeti v navedeni skupini. V primeru skupine Guardian je bila družba Guardian Europe glavna naslovnica Odločbe C(2007) 5791, zoper katero je vložila tožbo skupaj s svojo matično družbo, družbo Guardian Industries. Ker naj bi družba Guardian Europe zaradi globe, ki ji jo je naložila Komisija, občutila učinke zmanjšanja sredstev, namenjenih za naložbe v Evropi, je vložila odškodninski zahtevek v svojem imenu in v imenu skupine.
34.
Družba Guardian Europe nazadnje predlaga, naj Sodišče v primeru razveljavitve izpodbijane sodbe samo odloči o znesku zahtevane odškodnine.
35.
Sodišče Evropske unije v odgovoru na pritožbo trdi, da je Splošno sodišče v točkah 153 in 154 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da družbi Guardian Europe ni nastala dejanska in gotova škoda zaradi izgubljenega dobička.
36.
Sodišče Evropske unije najprej trdi, da se pojem „eno samo podjetje“, ki se na področju konkurenčnega prava uporablja za določitev zneska globe, v primeru odškodninskega zahtevka na podlagi člena 340, drugi odstavek, PDEU ne uporablja.
37.
Sodišče Evropske unije nato pojasnjuje, da je fizična ali pravna oseba upravičena do vložitve odškodninske tožbe zoper Unijo, le če se lahko pred sodiščem sklicuje bodisi na lastni interes ali na pravico do povrnitve, ki so ji jo odstopile druge osebe. Ker pritožnica ni dokazala nikakršnega pravnega interesa, je treba odškodninsko tožbo zavrniti. (
23
)
38.
Nazadnje Sodišče Evropske unije opozarja, da je družba Guardian Europe pravna oseba, ki je ločena od vseh svojih hčerinskih družb in od matične družbe, družbe Guardian Industries. Iz tega sklepa, da bi lahko družba Guardian Europe – ker matična družba ali sedem odvisnih družb ni odstopilo pravic do povrnitve – vložila odškodninsko tožbo le do višine zneska škode, ki jo je sama dejansko utrpela.
39.
Družba Guardian Europe v repliki trdi, da sodna praksa, na katero se sklicuje Sodišče Evropske unije v podporo svojim trditvam, ne omogoča sklepa, da dejstvo pripadnosti isti gospodarski skupini ne zadostuje za utemeljitev pravnega interesa v okviru odškodninske tožbe na podlagi člena 340, drugi odstavek, PDEU.
40.
Pritožnica v zvezi s tem poudarja, da iz sodbe z dne 4. oktobra 1979, Ireks‑Arkady/EGS, (
24
) ki se je nanašala na odstop odškodninskega zahtevka po reorganizaciji družbe, ne izhaja, da se je zahteval dokaz o takem odstopu, ki je bil lahko neformalen ali impliciten. Poleg tega Sodišče v tisti sodbi ni navedlo, da je tak odstop v okviru gospodarske skupine nujen.
41.
Družba Guardian Europe prereka tudi trditev Sodišča Evropske unije, da je edina oseba, ki je utrpela škodo, pravna oseba, ki je plačala globo, naloženo z Odločbi C(2007) 5791. V zvezi s tem pritožnica trdi, da je po eni strani utrpela škodo zato, ker je bila glavna naslovnica te odločbe, in po drugi zato, ker je morala skupina Guardian znaten del svojih evropskih sredstev preusmeriti v plačilo globe, kar je vplivalo na njeno naložbeno sposobnost za podporo in razvoj evropskih dejavnosti. (
25
)
42.
Sodišče Evropske unije v dupliki ponovno zatrjuje, da je s sodno prakso, na katero se sklicuje, potrjeno, da lahko odškodninsko tožbo vloži zgolj fizična ali pravna oseba, ki ima lasten pravni interes. Čeprav je mogoče odstopiti predmet tožbe in lahko tako pridobitelj vloži tožbo v svojem imenu, pa ne obstajajo druge okoliščine, v katerih bi Sodišče priznalo, da ima posameznik pravico vložiti tožbo zaradi škode, ki jo je utrpel drug posameznik. Ker so družbi Guardian Industries in Guardian Europe ter njune hčerinske družbe vse ločene družbe, naj nobena od teh družb ne bi imela pravice vložiti odškodninske tožbe v imenu ene od preostalih družb zaradi škode, ki jo je slednja utrpela, če ni odstopa take pravice.
43.
Sodišče Evropske unije dodaja, da v skladu s to sodno prakso okoliščina, da neka družba spada v gospodarsko skupino, pravni osebi ne zagotavlja avtomatično osebnega pravnega interesa v okviru tožbe, v kateri ima osebni interes druga pravna oseba, ki spada v isto gospodarsko skupino.
44.
V zvezi s trditvijo družbe Guardian Europe, da je Sodišče Evropske unije v točki 10 odgovora na pritožbo štelo, da je oseba, ki je utrpela škodo, pravna oseba, ki je plačala globo, naloženo z Odločbo C(2007) 5791, ta nasprotna stranka v postopku s pritožbo opozarja, da je Splošno sodišče v točkah 103 in 153 izpodbijane sodbe presodilo, da družba Guardian Europe, ker ni osebno nosila stroška, povezanega s plačilom globe, ne more trditi, da je utrpela dejansko in gotovo škodo v obliki izgubljenega dobička. Sodišče Evropske unije meni, da družba Guardian Europe ni dokazala, da ta ugotovitev Splošnega sodišča pravno ni pravilna.
b) Četrti pritožbeni razlog
45.
Družba Guardian Europe s četrtim pritožbenim razlogom graja izpodbijano sodbo, in sicer, da se je pojem „eno samo podjetje“ iz prava Unije v točkah od 99 do 107 napačno razlagal s tem, da je bilo presojeno, da s kršitvijo načela enakega obravnavanja v Odločbi Komisije C(2007) 5791 in sodbi Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2012 družbi Guardian Europe ni nastala izguba dobička.
46.
Družba Guardian Europe je pojasnila, da so trditve v utemeljitev tega pritožbenega razloga enake kot tiste v utemeljitev prvega pritožbenega razloga.
47.
Pritožnica je opozorila, da je njena odškodninska tožba vložena po sodbi Sodišča, v kateri je bilo ugotovljeno, da je Komisija v Odločbi C(2007) 5791 napačno izračunala globo, in da se je napaka obdržala zaradi sodbe Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2012.
48.
Družba Guardian Europe trdi, da je Splošno sodišče v točki 103 izpodbijane sodbe napačno presodilo, da „ni osebno nosila stroška, povezanega s plačilom globe, naložene z odločbo C(2007) 5791“ in da „torej […] ne more trditi, da je utrpela dejansko in gotovo škodo“. Ker naj bi to, da je bilo z Odločbo C(2007) 5791 in sodbo Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2012 kršeno načelo enakega obravnavanja, povzročilo plačilo višje globe od tiste, ki bi morala biti plačana, kar naj bi ji preprečilo zgodnejše razpolaganje z neupravičeno plačanimi zneski, družba Guardian Europe svojo škodo ocenjuje na 7.712.000 EUR in Sodišču predlaga, naj samo odloči o višini odškodnine, ki ji je dolgovana, pri čemer naj upošteva znesek odškodnine, ki se zahteva v okviru prvega pritožbenega razloga.
49.
Sodišče Evropske unije v odgovoru na pritožbo trdi, da je treba ta pritožbeni razlog zavrniti iz istih razlogov, kot so tisti, ki upravičujejo zavrnitev prvega pritožbenega razloga.
50.
Komisija v odgovoru na pritožbo primarno trdi, da zahtevek družbe Guardian Europe ni dopusten iz dveh razlogov, enega primarnega in drugega podrednega. (
26
)
51.
Komisija podredno najprej predlaga, naj se v primeru dopustnosti zahtevkov družbe Guardian Europe potrdi odločba Sodišča o zavrnitvi, ker pritožnici zaradi začasnega plačila globe ni nastala škoda. Komisija trdi, da pritožnica, družba Guardian Europe, v Odločbi C(2007) 5791 zaradi določitve globe ni bila obravnavana kot eno samo podjetje v smislu prava Unije, ker je mogoče zgolj subjekte s pravno osebnostjo šteti za osebno odgovorne za kršitve. (
27
)
52.
Dalje, če bi se vendarle priznalo, da družba Guardian Europe lahko trdi, da je utrpela škodo, Komisija predlaga Sodišču, naj potrdi odločitev Splošnega sodišča iz točke 107 izpodbijane sodbe, v skladu s katero izgubljeni dobiček, na katerega se sklicuje družba Guardian Europe zaradi domnevne dovolj resne kršitve načela enakega obravnavanja, povzročene v Odločbi C(2007) 5791, ni dokazan. Trdi, da družba Guardian Europe ni imela notranje prodaje, zato naj uporaba metode izračuna globe, ki vključuje to prodajo, pri znesku njene globe ne bi spremenila ničesar. Ta metoda izračuna naj bi dejansko povzročila zgolj zvišanje glob, naloženih drugim naslovnikom. Zato naj bi napaka Komisije pritožnici omogočila znižanje njene globe, ki ga sicer ne bi mogla biti deležna.
53.
Nazadnje, če bi se pritožbenemu razlogu družbe Guardian Europe ugodilo, Komisija trdi, da niso izpolnjeni pogoji za to, da bi Sodišče lahko presojalo znesek odškodnine, ki naj bi bila dolgovana pritožnici.
54.
Družba Guardian Europe v repliki v odgovor na trditev Komisije, da se družba Guardian Europe v Odločbi C(2007) 5791 zaradi določitve globe ni obravnavala kot eno samo podjetje v smislu prava Unije, poudarja, da se pravna oseba, odgovorna za kršitev, določi pred določitvijo globe. Tako Komisija ob določanju globe upošteva promet celotne gospodarske skupine. V obravnavani zadevi je upoštevala vrednost prodaj, ki jih je ustvarila skupina Guardian.
55.
Družba Guardian Europe v odgovor na trditev Komisije o resničnosti njene škode trdi, da Komisija nenatančno opisuje rezultat sodbe z dne 12. novembra 2014, Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija, (
28
) in njeno obrazložitev. Komisija pa naj ne bi mogla ponovno navajati trditev, preučenih v okviru ničnostne tožbe. Natančneje, družba Guardian Europe poudarja, da je trditev glede metode izračuna Sodišče ovrglo v točkah 70 in 71 te sodbe.
56.
Družba Guardian Europe v odgovor na trditev Komisije o nujnosti presoje dokazov, ki jih je predložila, navaja, da Komisija pred Sodiščem ne more prvič ugovarjati nezadostnosti dokazov, na katero se sklicuje.
2. Presoja
a) Delna nedopustnost četrtega pritožbenega razloga, preučena po uradni dolžnosti
57.
Družba Guardian Europe očita Splošnemu sodišču, da je v točkah od 99 do 107 izpodbijane sodbe pojem „eno samo podjetje“ iz prava Unije razlagalo napačno s tem, da je presodilo, da kršitev načela enakega obravnavanja v Odločbi Komisije C(2007) 5791 in sodbi Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2012 družbi Guardian Europe ni povzročila izgube dobička.
58.
Vendar je bil odškodninski zahtevek za škodo, vključno z izgubljenim dobičkom, ki jo je zaradi kršitve navedenega načela v tej sodbi domnevno utrpela družba Guardian Europe, v točkah od 122 do 125 izpodbijane sodbe zavrnjen iz drugih razlogov, ki se grajajo s šestim pritožbenim razlogom.
59.
Posledično je ta pritožbeni razlog dopusten zgolj v delu, v katerem se nanaša na Odločbo C(2007) 5791.
b) Vsebinska presoja
60.
Družba Guardian Europe s prvim pritožbenim razlogom in četrtim delno dopustnim razlogom Sodišču v bistvu predlaga, naj odloči o njenima procesnem upravičenju in pravnem interesu, ki sta povezana v okviru odškodninske tožbe, ki temelji na členu 340 PDEU in ki jo je vložila ta družba. (
29
)
61.
Ni sporno, da so bili po tem, ko je bila družbama Guardian Industries in Guardian Europe solidarno naložena globa, Komisiji neposredno plačani različni zneski. Družbi Guardian Industries in Guardian Europe sta marca 2008 plačali zneska 20.000.000 EUR in 91.000.000 EUR. Julija 2013 je vsaka od sedmih operativnih hčerinskih družb družbe Guardian Europe plačala del zneska 48.263.003 EUR, ki je ustrezal preostanku zneska, dolgovanega Komisiji, in ki je bil predmet bančne garancije, ki jo je zagotovila družba Guardian Europe, zvišanega za zamudne obresti.
62.
Zato je treba razlikovati vprašanje dopustnosti v delu, v katerem se nanaša na zahtevek družbe Guardian Europe, glede na to, ali gre za del odškodnine, ki so ga ona sama in njene hčerinske družbe neposredno plačale Komisiji, ali pa za del odškodnine, ki ga je plačala družba Guardian Industries. Čeprav ti vprašanji izhajata iz tega, kako je Splošno sodišče vsebinsko preučilo zahtevek, in čeprav sta s to presojo tesno povezani glede tožbe zaradi nepogodbene odgovornosti, se mi zdi primerno, da ju, ker se nanašata na procesno upravičenje družbe Guardian Europe, obravnavam na začetku, da se ugotovijo meje spora.
63.
Družba Guardian Europe se sklicuje na to, da spada odškodninska tožba, ki jo je vložila, v nadaljevanje postopka kršitve konkurenčnega prava, v katerem se uporablja pojem „eno samo podjetje“.
64.
Težava je v tem, da se ta pojem uporablja za določitev kršitelja (
30
) ne glede na njegovo pravno obliko in način njegovega financiranja. (
31
)
65.
Zato se postavlja vprašanje, katera pravna oseba ima procesno upravičenje in pravni interes za to, da v imenu pravnega subjekta, ki mu je bila naložena sankcija in je plačal globo, zahteva povrnitev škode, ki jo je povzročila kršitev razumnega roka sojenja.
66.
Na prvem mestu, spomniti je treba, da je Sodišče poudarilo, da je pojem „eno samo podjetje“ v okviru konkurenčnega prava nekaj posebnega, (
32
) pri čemer ga je izrecno razlikovalo od civilnopravnih pojmov „družba“ oziroma „pravna oseba“.
67.
Tako je Sodišče ugotovilo, da „[je p]ojem podjetja […] pojasnilo sodišče Unije in označuje gospodarsko enoto, čeprav s pravnega vidika to gospodarsko enoto sestavlja več fizičnih ali pravnih oseb“. (
33
)
68.
Na drugem mestu, v okviru odškodninskih tožb, ki temeljijo na členu 340, drugi odstavek, PDEU, se do zdaj še ni uporabila izjema od načela, da mora tožeča stranka dokazati pravni interes, namreč da je bila oškodovana. (
34
)
69.
Sodišče in Splošno sodišče sta sicer odločali v okoliščinah, ki se razlikujejo od okoliščin zadevne tožbe. V zvezi s sodbami, ki jih navaja Sodišče Evropske unije, ko se sklicuje na neobstoj pravnega interesa družbe Guardian Europe, je treba poudariti, da so bile izdane v zadevah, v katerih je tožeča stranka zahtevala povrnitev škode, ki je ni neposredno utrpela, (
35
) ali ko ni imela sposobnosti biti stranka v sodnem postopku (
36
) ali v imenu poklicnega združenja, (
37
) ali pa na podlagi odstopa pravic. (
38
)
70.
Vendar iz tega izhaja, prvič, da ima oseba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pravico vložiti tožbo na podlagi člena 340 PDEU, le če lahko uveljavlja individualni lastni interes ali pravico do odškodnine, ki so ji jo odstopile tretje osebe.
71.
Drugič, zato je treba preveriti, ali je bila škoda, katere povrnitev zahteva tožeča stranka, povzročena osebno njej. (
39
)
72.
Tretjič, čeprav mora tožeča stranka imeti možnost, da uveljavlja pravico do odškodnine, ki so ji jo odstopile tretje osebe, ta zahteva pomeni, da mora predložiti poseben pravni akt o odstopu terjatve med osebo, ki je utrpela zatrjevano škodo, in tožečo stranko (kar pomeni, da je prva oseba drugi odstopila svojo pravico), ali izrecno pravno pooblastilo osebe, ki ji je nastala škoda, za vložitev tožbe. (
40
)
73.
Ta načela so neposredna posledica pogojev za vložitev odškodninske tožbe, ki je tožba občega prava, (
41
) urejena s splošnimi procesnimi pravili, za katera v obravnavani zadevi veljajo načela prava družb, ki niso odvisna od načel, s katerimi je določena odgovornost v pravu omejevalnih sporazumov.
74.
V obravnavani zadevi odškodninska tožba družbe Guardian Europe delno temelji na globi, ki je bila naložena družbi Guardian Industries. Ker je Splošno sodišče ugotovilo, (
42
) da slednja ni odstopila pravic oziroma da ne obstaja izrecno pravno pooblastilo za vložitev tožbe, ki bi ga predložila družba Guardian Europe, zahtevek te družbe delno ni dopusten.
75.
V zvezi z zahtevkom družbe Guardian Europe iz naslova zneskov, ki so jih Komisiji plačali ona sama in njene hčerinske družbe, je treba opozoriti, da so bili ti zneski plačani kot izvršitev globe, ki je bila naložena družbama Guardian Industries in Guardian Europe ter ki bi ji lahko ugovarjali zgolj ti družbi. Zato bi lahko zgolj ti družbi zahtevali povrnitev škode, utrpele zaradi kršitve razumnih rokov sojenja ali načela enakega obravnavanja.
76.
V teh okoliščinah ni dvoma, da plačilo zneskov, ki jih je Komisiji dolgovala družba Guardian Europe, v smislu sodne prakse Sodišča, na katero sem pravkar opozoril, pomeni individualni interes za zahtevano odškodnino.
77.
Menim, da te analize ni mogoče izpodbiti z ugotovitvijo, da so hčerinske družbe družbe Guardian Europe prispevale k plačilu globe, ki jo je slednja posredno ali neposredno plačala Komisiji.
78.
Splošno sodišče je namreč v točki 101 izpodbijane sodbe na podlagi dokazil, ki jih je zahtevalo, (
43
) ugotovilo, da je ta prispevek odvisnih družb iz marca 2008 izhajal iz pogodb o financiranju, ki so jih sklenile z družbo Guardian Europe, svojo matično družbo. V točki 102 te sodbe je poudarilo, da je zneske Komisiji neposredno plačalo sedem hčerinskih družb družbe Guardian Europe.
79.
Vendar se po eni strani ne sme zamenjevati prispevka k dolgu in plačila tega dolga. Po drugi strani je Splošno sodišče sicer navedlo, da družba Guardian Europe trdi, da „so te zneske plačali subjekti, ki pripadajo podjetju Guardian“ (
44
) v smislu Odločbe C(2007) 5791, vendar iz svojih ugotovitev o sporazumih, sklenjenih med družbo Guardian Europe in njenimi hčerinskimi družbami, ni izpeljalo pravnih posledic. Poleg tega se je ta družba sicer sklicevala na pojem „eno samo podjetje“, vendar je tudi trdila, da stoodstotno nadzira te hčerinske družbe. Ta okoliščina še bolj kaže na to, da je brezpredmetno preiskovati prispevek k dolgu, ker oškodovanje odvisnih družb pomeni finančno tveganje, ki ga nosi družba, od katere so popolnoma odvisne. (
45
)
80.
Drugače povedano, priznanje individualnega pravnega interesa hčerinskih družb, ki so neposredno plačale del globe Komisiji, bi predpostavljalo, da jim je bila ta sankcija naložena solidarno in, a fortiori, da je niso plačale na zahtevo matične družbe.
81.
Vendar v okviru postopka, ki poteka, okoliščina, da so odvisne družbe prispevale k plačilu dela globe, ni povsem nepomembna. Menim, da jo je treba upoštevati v fazi vsebinske preučitve odškodninskega zahtevka za škodo, ki jo uveljavlja družba Guardian Europe, ker mora ta družba dokazati dejanskost škode in obseg posledic zatrjevanega izgubljenega dobička v odnosu do dejavnosti njenih odvisnih družb. V zvezi s tem ocenjujem, da izračun povprečnega ponderiranega stroška kapitala, ki ga je družba Guardian Europe predložila presoji Splošnega sodišča, (
46
) glede na dokazne zahteve ni zadovoljiv. Menim, da namreč izračun povprečnega ponderiranega stroška kapitala – čeprav pomeni referenčno vrednost za vlagatelje – zaradi narave škode, ki jo zatrjuje družba Guardian Europe, ne more upravičiti izgubljenega dobička, povezanega z gospodarskimi in finančnimi priložnostmi podjetja.
82.
Ob upoštevanju vseh zgoraj navedenih preudarkov lahko po eni strani sklenem, da je Splošno sodišče s tem, da je navedlo, da pritožnica ni osebno nosila bremena, povezanega s plačilom globe, napačno uporabilo pravo, kar mora voditi do razveljavitve izpodbijane sodbe v zvezi s tem vprašanjem.
83.
Po drugi strani bo moralo Sodišče, ker nima na voljo dovolj elementov, ta del zadeve vrniti v razsojanje Splošnemu sodišču, da bo presodilo obstoj škode ter vzročno zvezo med škodo in zatrjevanimi kršitvami. (
47
)
C.
Šesti pritožbeni razlog
1. Trditve strank
84.
Družba Guardian Europe s šestim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče – glede na ustaljeno sodno prakso o obveznosti upoštevanja notranje prodaje – v točkah od 122 do 125 napačno uporabilo pravo v odgovor na njen zahtevek za povrnitev škode, nastale zaradi domnevne dovolj resne kršitve načela enakega obravnavanja, storjene v sodbi Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2012. Napačno naj bi štelo, da lahko zgolj sodba sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, povzroči nastanek nepogodbene odgovornosti Unije zaradi kršitve prava Unije.
85.
Prvič, družba Guardian Europe trdi, da s sodno prakso Sodišča ni izrecno izključena možnost, da lahko odločba nižjega sodišča pripelje do odškodninske tožbe zaradi kršitve prava Unije. V zvezi s tem se sklicuje na sodbo z dne 30. septembra 2003, Köbler, (
48
) in trdi, da s sodbo z dne 6. oktobra 2015, Târşia, (
49
) na katero se sklicuje Sodišče Evropske unije, (
50
) ni mogoče upravičiti nasprotnega stališča, ki ga izraža zadnjenavedeno sodišče.
86.
Drugič in podredno, trdi, da če bi lahko zgolj odločba, izdana na zadnji stopnji, povzročila nastanek nepogodbene odgovornosti Unije zaradi kršitve prava Unije, bi moralo to, da je Splošno sodišče specializirano sodišče na tem področju, upravičiti posebna pravila o odgovornosti.
87.
Tretjič, družba Guardian Europe navaja, da bi bila, ker Sodišče v sodbi po definiciji ne more kršiti prava Unije, posledica točke 122 izpodbijane sodbe ta, da sodišč Unije nikoli ne bi bilo mogoče šteti za odgovorna za kršitev prava Unije.
88.
Družba Guardian Europe Splošno sodišče poleg tega graja, da je v točki 124 izpodbijane sodbe štelo, da ni zatrjevala resnega sodnega nedelovanja, zlasti postopkovne ali upravne narave.
89.
Pritožnica izpodbija to ugotovitev, ker naj bi v stališčih pred Splošnim sodiščem ne le opozorila na napake, ki jih je to zagrešilo, ampak naj bi kot primer nedelovanja tudi izpostavila, da Splošno sodišče ni analiziralo obstoječe ustaljene sodne prakse, s katero se zahteva vključitev notranje prodaje za izračun glob drugih članov omejevalnega sporazuma, saj bi se sicer vertikalno povezanim proizvajalcem priznala neupravičena prednost.
90.
Družba Guardian Europe Sodišču predlaga, naj v primeru razveljavitve izpodbijane sodbe glede tega razsodi, da je s sodbo Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2012 nastala odgovornost Unije.
91.
Sodišče Evropske unije v odgovoru na pritožbo trdi, da je Splošno sodišče v točki 122 izpodbijane sodbe pravilno štelo, da odgovornost Unije ne more nastati zaradi vsebine sodne odločbe, ki je ni izdalo sodišče Unije, ki odloča na zadnji stopnji, in zoper katero je torej lahko vložena pritožba.
92.
Sodišče Evropske unije poudarja, da iz sodb z dne 30. septembra 2003, Köbler, (
51
) z dne 6. oktobra 2015, Târşia, (
52
) in z dne 15. marca 2017, Aquino, (
53
) izhaja, da lahko nepogodbena odgovornost države članice nastane zgolj zaradi odločbe sodišča, ki odloča na zadnji stopnji. Zato naj zoper institucijo Sodišča Evropske unije ne bi bilo mogoče uveljavljati zahtevka v zvezi z nepogodbeno odgovornostjo zaradi sodbe, ki ni bila izdana na zadnji stopnji, ker jo je bilo zaradi obstoja pravnih sredstev mogoče izpodbijati.
93.
Sodišče Evropske unije prav tako izpodbija trditev pritožnice, v skladu s katero naj bi se z njenim zahtevkom izpostavljal obstoj resnega sodnega nedelovanja. Kršitev, ki jo očita pritožnica, naj bi se namreč nanašala na vsebino sodbe, ki je bila popravljena v fazi pritožbe pred Sodiščem.
2. Presoja
94.
Najprej je treba po eni strani pojasniti, da odškodninski zahtevek družbe Guardian Europe temelji na obrazložitvi točk od 104 do 106 sodbe Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2012, ki se nanašajo na to, da Komisija ni kršila načela prepovedi diskriminacije. To obrazložitev sta namreč grajali družbi Guardian Industries in Guardian Europe v pritožbi z dne 10. decembra 2012 s pritožbenim razlogom, ki mu je Sodišče ugodilo v sodbi z dne 12. novembra 2014, Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija. (
54
)
95.
Po drugi strani iz obrazložitve te sodbe izhaja, da je Sodišče sodbo Splošnega sodišča v zvezi s tem razveljavilo zato, ker to sodišče ni spoštovalo načel ustaljene sodne prakse. (
55
) Zato je štelo, da se ni treba izreči o očitku glede neobstoja obrazložitve te sodbe, ki ga je uveljavljala družba Guardian Europe. (
56
)
96.
V teh okoliščinah družba Guardian Europe s šestim pritožbenim razlogom graja, da je bilo v izpodbijani sodbi v točkah 122 in 123 presojeno, da odgovornost Unije ne more nastati zaradi napake, ki jo stori Splošno sodišče, ker je to napako popravilo Sodišče po vložitvi pravnega sredstva.
97.
Tako je Sodišče v bistvu pozvano, naj se izreče o pogojih uporabe načela iz člena 340 PDEU, da mora Unija povrniti škodo, ki jo je povzročila ena od njenih institucij pri izvajanju sodne funkcije. Zahtevek družbe Guardian Europe pomeni novost, ker se ne nanaša na pogoje, v katerih je eno od sodišč Unije izvajalo to funkcijo, ampak na njen rezultat, namreč vsebino odločbe, ki jo je izdalo. (
57
)
98.
O pogojih izvajanja sodne dejavnost, še zlasti v primeru prekoračitve razumnega roka sojenja, je Sodišče presodilo, da je odškodninska tožba „učinkovito in splošno uporabno sredstvo za uveljavljanje take kršitve“. (
58
) Uporabljeni sistem odgovornosti temelji na objektivni odgovornosti, ki izhaja iz ugotovitve, da je bil ob upoštevanju značilnosti zadeve prekoračen razumni rok sojenja. (
59
)
99.
V zvezi s funkcijo sodišča je Sodišče sicer preučilo primer, ko je odgovornost nastala zaradi kršitve prava Unije, ki jo je storilo sodišče, a se je ta primer nanašal le na nacionalna sodišča. (
60
) Tako mora Sodišče zaradi te pritožbe zdaj opredeliti pogoje, v katerih lahko nastane odgovornost Unije, kadar je taka kršitev posledica sodbe Splošnega sodišča.
100.
Splošno sodišče je v točki 123 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je vložitev pravnega sredstva, ki je bilo na voljo pritožnici, namreč pritožbe, omogočila popravo napake, storjene v sodbi Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2012. Kot izhaja iz točk 122 in 124 izpodbijane sodbe, je Splošno sodišče dalo prednost načelu odgovornosti, ki ne temelji na presoji izvora pomanjkljivosti sodnega akta, ampak na presoji pravilnega delovanja sodnega sistema, katerega organizacija je namenjena prav popravljanju napak, ki izhajajo iz sodb, izdanih na prvi stopnji.
101.
Menim, da je tak nastanek odgovornosti Unije zaradi sodne dejavnosti, ki vodi do preverjanja, ali so bila izkoriščena pravna sredstva in ali so omogočila zagotovitev učinkovitega sodnega varstva pravic, ki za posameznike izhajajo iz prava Unije, mogoče jasno izpeljati iz sodbe z dne 28. julija 2016, Tomášová. (
61
)
102.
Sodišče namreč prav v tej sodbi odgovarja na vprašanje, pod katerimi pogoji je mogoče ugotoviti odgovornost zadevne države članice zaradi kršitve prava Unije, ki izhaja iz sodne odločbe sodišča, ki ni vrhovno sodišče. (
62
)
103.
Sodišče je najprej opozorilo, da načelo odgovornosti države za škodo, povzročeno posameznikom zaradi katere koli kršitve prava Unije, za katero odgovarja država – ki velja za vse primere kršitev in ne glede na to, kateri državni organ je povzročil kršitev – pod določenimi pogoji velja, tudi če zadevna kršitev izhaja iz odločbe nacionalnega sodišča, ki odloča na zadnji stopnji. (
63
)
104.
Dalje, Sodišče je pozvalo predložitveno sodišče, naj preveri, ali so bile sporne odločbe Okresný súd Prešov (okrajno sodišče v Prešovu, Slovaška) izdane na zadnji stopnji. (
64
)
105.
Nazadnje, Sodišče je razsodilo, da je „[o]dgovornost države članice za škodo, povzročeno posameznikom s kršitvijo prava Unije, storjeno z odločbo nacionalnega sodišča, […] mogoče uveljavljati, samo če je to odločbo izdalo sodišče te države članice, ki odloča na zadnji stopnji […]“. (
65
)
106.
Tako menim, da so s sodbo z dne 28. julija 2016, Tomášová, (
66
) odpravljene negotovosti o obsegu sodb, na katere so se sklicevale stranke in ki so se nanašale zgolj na odločbe vrhovnih sodišč, še posebej sodbe z dne 30. septembra 2003, Köbler, (
67
) v kateri je bilo navedeno, da „se lahko načelo, po katerem so države članice dolžne povrniti škodo, ki je bila posameznikom povzročena s kršitvami prava Skupnosti, za katere so odgovorne, v enaki meri uporabi tudi, kadar zadevna kršitev izhaja iz odločbe sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, če so s kršenim pravnim pravilom posameznikom podeljene pravice, če je kršitev dovolj resna in če obstaja neposredna vzročna zveza med to kršitvijo in škodo, ki je nastala oškodovancem. Kadar zadevna kršitev izhaja iz navedene odločbe, mora – da bi se ugotovilo, ali je kršitev dovolj resna – pristojno nacionalno sodišče ob upoštevanju posebnosti sodne funkcije ugotoviti, ali je navedena kršitev očitna“. (
68
)
107.
Čeprav je bil obseg sodbe z dne 30. septembra 2003, Köbler, (
69
) pojasnjen v sodbi z dne 13. junija 2006, Traghetti del Mediterraneo, (
70
) bi lahko besedilo točke 36 zadnjenavedene sodbe še vedno vzbujalo dvom, (
71
) zlasti ker je Sodišče preoblikovalo vprašanje za predhodno odločanje, ki se je nanašalo na odgovornost sodišč zaradi njihove sodne dejavnosti, ne glede na to, ali odločajo na zadnji stopnji. (
72
)
108.
Načelo predhodnega izčrpanja pravnih sredstev, ki je pojasnjeno s sodbo z dne 28. julija 2016, Tomášová, (
73
) v tem smislu, da je nastanek odgovornosti države članice omejen na primere, v katerih morajo sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji, zagotoviti uporabo prava Unije in po potrebi v primeru dvoma na podlagi člena 267 PDEU zadevo predložiti Sodišču Evropske unije, izhaja iz ugotovitve o „pomembn[i] vlog[i], ki jo ima sodna veja oblasti pri varstvu pravic, ki za posameznike izhajajo iz pravil prava Unije, in okoliščin[i], da je sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, po svoji naravi zadnja instanca, pred katero lahko ti posamezniki uveljavljajo pravice, ki jim jih priznavajo ta pravila“. (
74
)
109.
To načelo, ki temelji na obstoju pravnih sredstev, je prav tako prilagojeno posebnosti sodne dejavnosti in legitimnim zahtevam po pravni varnosti, ki vodijo do določitve meja nastanka odgovornosti zaradi vsebine sodne odločbe. (
75
)
110.
Zato je – ker je namen organizacije pravnih sredstev varstvo pravic, ki za posameznike izhajajo iz pravnih pravil, zlasti pravil prava Unije – uporaba pravnega sredstva primeren način za popravo napake sodišča prve stopnje. (
76
) Drugače povedano, odpravo napake, ki jo lahko zahteva vsaka stranka, ki začne postopek, je treba razlikovati od poprave kršitve pravic, ki izhajajo iz prava Unije in ki jih ni več mogoče popraviti ali „izpodbijati“, (
77
) ker niso bila izčrpana pravna sredstva, edino na tem pa bi lahko temeljila odškodninska tožba. (
78
)
111.
Ali je treba to načelo omejiti izključno na nastanek odgovornosti držav članic v primeru nespoštovanja prava Unije? Drugače povedano, ali specializacija Splošnega sodišča in struktura pravnega sistema Unije, opredeljenega v členu 19(1) PEU, v skladu s katerim Splošno sodišče skupaj s Sodiščem zagotavlja upoštevanje prava pri razlagi in uporabi Pogodb, upravičujeta izjemo od tega načela?
112.
Menim, da ni tako. Čeprav namreč Splošno sodišče v sodnem sistemu, ki je bil uveden s Pogodbama in katerega namen je zagotoviti skladnost in enotnost pri razlagi prava Unije, (
79
) prispeva k polni uporabi prava Unije in sodnemu varstvu, ki se priznava pravnim subjektom na podlagi tega prava, (
80
) pa že obstoj možnosti za vložitev pritožbe pred Sodiščem z namenom razveljavitve njegovih odločb zaradi kršitve prava Unije zadostuje, da se to sodišče obravnava enako kot vsa druga sodišča države članice, ki ne odločajo na zadnji stopnji. (
81
)
113.
Splošno sodišče namreč tako kot nacionalna sodišča sodi „na prvi ravni“, (
82
) saj je njegova naloga, da rešuje nova vprašanja v pravu Unije, ki so predložena najprej njemu, ali prilagaja rešitve, ki jih je sprejelo Sodišče, novim okoliščinam.
114.
Kljub temu je velika razlika, ki izhaja iz primerjave z nacionalnimi sistemi, ta, da Splošnemu sodišču ni na voljo mehanizem predhodnega odločanja, kadar se sreča z novimi problemi ali dvomi o obsegu sodne prakse Sodišča. Ta element pa je bil odločilen pri zasnovi sistema odgovornosti sodišč, ki odločajo na zadnji stopnji in ki so dolžna predložiti predhodno vprašanje. (
83
) Sodišče je celo opredelilo ta postopek predhodnega odločanja kot „bistvo […] sodnega sistema“ Unije. (
84
) Tako je s tem posebnim postopkom deloma upravičeno, da ureditev sistema odgovornosti držav članic in Unije ni popolnoma primerljiva. (
85
)
115.
Zaradi te okoliščine je treba poudariti tudi, da je težko presoditi kršitev prava Unije, ki jo je storilo Splošno sodišče in do katere je prišlo kljub obstoju ustaljene sodne prakse s tega področja. Neuporaba ustaljene sodne prakse lahko namreč izhaja iz tega, da je bilo ugotovljeno drugačno dejansko stanje, iz razlik v presoji ali iz nujnosti, da se predlaga razvoj te ustaljene sodne prakse, tudi če to ne izhaja izrecno iz razveljavljene odločbe.
116.
Ta svoboda pri presoji, ki pomeni bistvo funkcije sodišč, (
86
) in dinamika sodne prakse sta omejeni z obveznostjo obrazložitve, ki je toliko strožja, kadar se predlaga odmik, in to ne glede na to, na kateri stopnji sodišče odloča. Pomeni temeljni razlog, da se ne spremenijo pogoji za nastanek odgovornosti zaradi izvajanja sodne funkcije sodišča, ki ne odloča na zadnji stopnji, in to tudi, če pozneje sodišče, ki odloča na višji stopnji, razveljavi odločbo zaradi napačne uporabe prava. (
87
)
117.
Če bi se podvomilo v ta pristop, bi to pomenilo vzpostavitev pridobljene pravice do ustaljene sodne prakse, kar bi bilo v nasprotju z načelom, ki ga je med drugim vzpostavilo Evropsko sodišče za človekove pravice. (
88
)
118.
Zato ni potrebe po oddaljitvi od logike – tako kot pri številnih nacionalnih sistemih odgovornosti zaradi izvajanja sodne dejavnosti – (
89
) ki se opira na obstoj pravnih sredstev in ki je tesno povezana s spoštovanjem razumnih rokov sojenja. V zvezi s tem menim, da sta prav rok, v katerem je bila izdana odločba o razveljavitvi, in po potrebi odpravljena kršitev prava Unije – in ne storjena napačna uporaba prava – tisto, kar povzroči nastanek odgovornosti.
119.
V teh okoliščinah zaradi predmeta pritožbe menim, da je brezpredmetna trditev družbe Guardian Europe, ki vodi do tega, da bi bil sistem odgovornosti Unije zaradi odločb Splošnega sodišča odvisen od določitve pogojev, v katerih bi se ta sistem uporabil za Sodišče, katerega naloga je sodni nadzor, kadar izid pravnih sredstev ni bil ugoden za stranko, ki jih je uporabila. (
90
)
120.
Glede zadnje kritike družbe Guardian Europe, ki se nanaša na točko 124 izpodbijane sodbe, menim, da je Splošno sodišče pravilno presodilo, da je treba omejiti primere, v katerih bi bilo ugotovljeno, da je do varstva pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi pravnih pravil Unije, nazadnje prišlo v pogojih, v katerih jim je nastala škoda. Za tak primer bi lahko šlo, kot sem že navedel, v primeru predolgega trajanja postopka (
91
) ali kakršnega koli drugega nedelovanja organizacije sodstva, s katerim bi bila na primer ovirana uporaba pravnih sredstev. Nujno mora iti za objektivno nedelovanje, saj v primeru odločbe, zoper katero je možno pravno sredstvo, hude kršitve funkcije sodišča, s katerimi je povzročeno tveganje, ki ga posameznik ne more razumno pričakovati, pomenijo razlog za razveljavitev odločbe, ki vsebuje nepravilnost. (
92
)
121.
V obravnavani zadevi je družba Guardian Europe v podporo svojemu odškodninskemu zahtevku navedla zgolj očitno nespoštovanje sodne prakse Sodišča, ki pa iz razlogov, navedenih zgoraj, ne zadostuje za ugotovitev nedelovanja. Kritike odločitve Splošnega sodišča v točki 124 izpodbijane sodbe, ki jo je navedla družba Guardian Europe, zato ni mogoče sprejeti.
122.
Iz navedenega izhaja, da je treba šesti pritožbeni razlog zavrniti.
VI. Stroški
123.
Ker je treba zadevo vrniti v razsojanje Splošnemu sodišču, je treba odločitev o stroških tega pritožbenega postopka pridržati.
VII. Predlog
124.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj odloči:
1.
Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 7. junija 2017, Guardian Europe/Evropska unija (T‑673/15, EU:T:2017:377), se razveljavi v delu, v katerem je Splošno sodišče zavrnilo tožbo družbe Guardian Europe Sàrl z obrazložitvijo, da ta družba ni utrpela izgube dobička zaradi kršitve razumnega roka sojenja, ki jo je storilo Splošno sodišče, in načela enakega obravnavanja v Odločbi Komisije C(2007) 5791 final z dne 28. novembra 2007 v zvezi s postopkom na podlagi člena [101 PDEU] in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva COMP/39165 – Ravno steklo).
2.
Pritožba se v preostalem zavrne.
3.
Nasprotna pritožba se zavrne.
4.
Zadeva se vrne v razsojanje Splošnemu sodišču Evropske unije.
5.
Odločitev o stroških se pridrži.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	V zadevi Evropska unija/Guardian Europe (C‑447/17 P).
(
3
)	V zadevi Guardian Europe/Evropska unija (C‑479/17 P).
(
4
)	T‑673/15, EU:T:2017:377; v nadaljevanju: izpodbijana sodba.
(
5
)	T‑82/08, EU:T:2012:494; v nadaljevanju: sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2012.
(
6
)	C‑138/17 P in C‑146/17 P, EU:C:2018:1013.
(
7
)	C‑150/17 P, EU:C:2018:1014.
(
8
)	C‑174/17 P in C‑222/17 P, EU:C:2018:1015.
(
9
)	Drugi pritožbeni razlog, katerega predmet je prav tako ta pojem „eno samo podjetje“ v okviru zahtevka družbe Guardian Europe, ki temelji na nerazumno dolgem roku sojenja, ne bo predmet natančne presoje, ker je utemeljenost njegovega prvega dela tesno povezana z utemeljenostjo prvega pritožbenega razloga in z odločitvijo Sodišča o pritožbi, ki jo je vložila Unija. V zvezi z očitkom napačne razlage, na katerega se pritožnica sklicuje v podporo drugemu delu drugega pritožbenega razloga, glej točko 74 in opombo 42 teh sklepnih predlogov.
(
10
)	V nadaljevanju: Odločba C(2007) 5791.
(
11
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
12
)	V zvezi z drugim pritožbenim razlogom glej točko 4 teh sklepnih predlogov. V zvezi s pogoji dopustnosti glej tudi točki 60 in 62 teh sklepnih predlogov.
(
13
)	V skladu z ustaljeno sodno prakso je nastanek nepogodbene odgovornosti Unije v smislu člena 340, drugi odstavek, PDEU odvisen od izpolnitve več pogojev, in sicer mora biti ravnanje, ki se očita instituciji Unije, nezakonito, škoda dejanska, med ravnanjem institucije in zatrjevano škodo pa mora obstajati vzročna zveza (glej sodbo z dne 13. decembra 2018, Evropska unija/Gascogne Sack Deutschland in Gascogne (C‑138/17 P in C‑146/17 P, EU:C:2018:1013, točka 67 in navedena sodna praksa)).
(
14
)	Gre za trditev, ki se primarno uveljavlja v odgovor na četrti pritožbeni razlog družbe Guardian Europe; glej točko 50 teh sklepnih predlogov. Trije preostali podredni pritožbeni razlogi so navedeni v opombi 16 ter točkah 51 in 52 teh sklepnih predlogov.
(
15
)	Glej v zvezi s tem sodbo z dne 7. junija 2007, Wunenburger/Komisija (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, točke od 37 do 40 in navedena sodna praksa).
(
16
)	Pojasniti je treba, da Komisija v odgovor na četrti razlog glavne pritožbe podredno v utemeljitev drugega predloga, v skladu s katerim naj bi Sodišče po uradni dolžnosti preizkusilo predlog, ki se nanaša na absolutno procesno predpostavko, podredno uveljavlja trditev, ki ima isti temelj kot edini razlog nasprotne pritožbe. V teh okoliščinah ga je torej brezpredmetno preizkusiti.
(
17
)	Glej sodbe z dne 8. novembra 2012, Evropaïki Dynamiki/Komisija (C‑469/11 P, EU:C:2012:705, točka 51 in navedena sodna praksa); z dne 14. junija 2016, Marchiani/Parlament (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, točka 94); z dne 13. decembra 2018, Iran Insurance/Svet (T‑558/15, EU:T:2018:945, točka 71), in z dne 13. decembra 2018, Post Bank Iran/Svet (T‑559/15, EU:T:2018:948, točka 64). Glej tudi Clausen, F., Les moyens d’ordre public devant la Cour de justice de l’Union européenne, Bruylant, Bruselj, 2018, str. od 109 do 111.
(
18
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
19
)	Točka 61 izpodbijane sodbe.
(
20
)	Za povzetek načel, ki se uporabljajo na področju zamudnih obresti, glej moje sklepne predloge v zadevi Komisija/IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170, točke 75 in od 77 do 79).
(
21
)	Glej sodbo z dne 12. februarja 2015, Komisija/IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2015:83, točki 29 in 30).
(
22
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
23
)	Sodišče Evropske unije se med drugim sklicuje na sodbi z dne 4. oktobra 1979, Ireks‑Arkady/EGS (238/78, EU:C:1979:226, točka 5), in z dne 9. novembra 1989, Briantex in Di Domenico/EGS in Komisija (353/88, EU:C:1989:415, točka 16).
(
24
)	238/78, EU:C:1979:226.
(
25
)	Družba Guardian Europe trdi, da je hčerinska družba, ki je v celoti v lasti družbe Guardian Industries, in zadolžena za evropski trg.
(
26
)	Ugovori nedopustnosti, ki jih uveljavlja Komisija, so preučeni v točkah 18 in 20 ter opombi 16 teh sklepnih predlogov.
(
27
)	V zvezi s tem se Komisija sklicuje na sodbo z dne 27. aprila 2017, Akzo Nobel in drugi/Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, točki 50 in 57).
(
28
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
29
)	O tem vprašanju v zvezi s stroški bančne garancije glej tudi kritiko drugega pritožbenega razloga, ki se nanaša na točki 158 in 159 izpodbijane sodbe, in opombo 9 teh sklepnih predlogov.
(
30
)	Glej med drugim sodbo z dne 18. julija 2013, Schindler Holding in drugi/Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, točka 102).
(
31
)	Glej sodbo z dne 27. aprila 2017, Akzo Nobel in drugi/Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, točka 47 in navedena sodna praksa).
(
32
)	Glej sodbi z dne 18. julija 2013, Schindler Holding in drugi/Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, točki 101 in 102), in z dne 27. aprila 2017, Akzo Nobel in drugi/Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, točka 46).
(
33
)	Sodba z dne 18. julija 2013, Schindler Holding in drugi/Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, točka 103 in navedena sodna praksa). Glej tudi sodbo z dne 27. aprila 2017, Akzo Nobel in drugi/Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, točka 48).
(
34
)	Za premisleke pravne teorije glej Blumann, C., in Dubouis, L., Droit institutionnel de l’Union européenne, 6. izdaja, LexisNexis, zbirka Manuels, Pariz, 2016, točka 954, str. 741, in Van Raepenbusch, S., Le contrôle juridictionnel dans l’Union européenne, 3. izdaja, Éditions de l’Université de Bruxelles, zbirka Commentaire J. Mégret, Bruselj, 2018, točka 330, str. 286.
(
35
)	Glej sodbo z dne 9. novembra 1989, Briantex in Di Domenico/EGS in Komisija (353/88, EU:C:1989:415, točka 6), ter sklepa z dne 1. decembra 2008, Işçi Partisi/Komisija (T‑219/08, neobjavljen, EU:T:2008:538, točka 7), in z dne 17. decembra 2009, Işçi Partisi/Komisija (T‑223/09, neobjavljen, EU:T:2009:524, točki 12 in 13).
(
36
)	Glej sodbo z dne 30. junija 2009, CPEM/Komisija (T‑444/07, EU:T:2009:227, točki 39 in 40), in sklep z dne 12. maja 2010, CPEM/Komisija (C‑350/09 P, neobjavljen, EU:C:2010:267, točka 61).
(
37
)	Glej sodbo z dne 30. septembra 1998, Coldiretti in drugi/Svet in Komisija (T‑149/96, EU:T:1998:228, točki 57 in 59 ter navedena sodna praksa). Glej v zvezi s tem tudi sodbo z dne 18. marca 1975, Union syndicale‑Service public européen in drugi/Svet (72/74, EU:C:1975:43, točka 21).
(
38
)	Glej sodbo z dne 4. oktobra 1979, Ireks‑Arkady/EGS (238/78, EU:C:1979:226, točka 5).
(
39
)	Med prej navedenimi odločbami glej zlasti sklep z dne 17. decembra 2009, Işçi Partisi/Komisija (T‑223/09, neobjavljen, EU:T:2009:524, točka 12 in navedena sodna praksa).
(
40
)	Med prej navedenimi odločbami glej zlasti sklep z dne 17. decembra 2009, Işçi Partisi/Komisija (T‑223/09, neobjavljen, EU:T:2009:524, točka 13 in navedena sodna praksa).
(
41
)	Glej Bonichot, J.‑C., „La réparation du délai excessif de jugement devant les juridictions de l’Union“, Actualité juridique: droit administratif, Dalloz, Pariz, 2014, št. 12, str. od 683 do 687, zlasti str. 686.
(
42
)	Glej točki 106 in 159 izpodbijane sodbe. Ti točki se grajata z drugim delom drugega razloga glavne pritožbe. Družba Guardian Europe uveljavlja očitek napačne razlage notranjega obvestila z dne 13. novembra 2015, ki ga je predložila, sam pa menim, da je treba ta očitek zavrniti, ker je bil ta dokaz predmet presoje Splošnega sodišča, ki ni očitno napačna.
(
43
)	Glej točko 99 izpodbijane sodbe.
(
44
)	Točka 104 izpodbijane sodbe.
(
45
)	Poslovne in organizacijske povezave med matično družbo in hčerinsko družbo so po naravi enake kot povezave, ki se uporabljajo za to, da se kršitev hčerinske družbe pripiše matični družbi (glej med drugim sodbo z dne 27. aprila 2017, Akzo Nobel in drugi/Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, točki 52 in 54)).
(
46
)	Glej točko 12 pritožbe.
(
47
)	V zvezi z dovolj resno kršitvijo načela enakega obravnavanja, povzročeno s sodbo Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2012, glej točki 84 in 122 teh sklepnih predlogov.
(
48
)	C‑224/01, EU:C:2003:513.
(
49
)	C‑69/14, EU:C:2015:662.
(
50
)	Glej točko 92 teh sklepnih predlogov.
(
51
)	C‑224/01, EU:C:2003:513.
(
52
)	C‑69/14, EU:C:2015:662.
(
53
)	C‑3/16, EU:C:2017:209.
(
54
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, točka 66.
(
55
)	Glej sodbo z dne 12. novembra 2014, Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, točka 65 ter zlasti sklice v točkah 61 in 62), in za primerjavo sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Watheleta v zadevi Gudardian Industries in Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:272, točki 38 in 65), ki je poudaril, da pomeni sporna odločba Komisije novost v primerjavi z njeno običajno prakso in sodno prakso Sodišča.
(
56
)	Glej sodbo z dne 12. novembra 2014, Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, točka 66).
(
57
)	Vprašanje je bilo izpostavljeno samo v primeru sodbe z dne 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513). Glej stališče, ki ga je predložila Republika Avstrija, in šesto trditev vlade Združenega kraljestva, navedeni v tej sodbi v točkah 21 oziroma 28, glede katerih je Sodišče menilo, da se o njiju ni treba izreči. Glej o tem komentar te sodbe Rostane, M., „Chronique de jurisprudence du Tribunal et de la Cour de justice des Communautés européennes, Institutions et ordre juridique communautaire, Primauté du droit communautaire“, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Pariz, april 2004, št. 2, str. od 552 do 559, in Adida‑Canac, H., „L’erreur du juge: entre réparation, indemnisation et responsabilité“, Recueil Dalloz, Dalloz, Pariz, 2009, št. 19, str. od 1288 do 1297, zlasti str. 1295 in opomba 72.
(
58
)	Sodba z dne 26. novembra 2013, Groupe Gascogne/Komisija (C‑58/12 P, EU:C:2013:770, točka 82).
(
59
)	Glej Bonichot, J.‑C., op. cit., zlasti str. 686.
(
60
)	Glej zlasti sodbe, navedene v točkah 101, 106, 107 teh sklepnih predlogov, in sodbo z dne 9. septembra 2015, Ferreira da Silva e Brito in drugi (C‑160/14, EU:C:2015:565, točka 46 in naslednje).
(
61
)	C‑168/15, EU:C:2016:602.
(
62
)	Glej sodbo z dne 28. julija 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, točke 11, 15(2) in 16).
(
63
)	Glej sodbo z dne 28. julija 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, točke od 18 do 20 in navedena sodna praksa).
(
64
)	Glej sodbo z dne 28. julija 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, točka 21).
(
65
)	Sodba z dne 28. julija 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, točka 42, odstavek 1), moj poudarek.
(
66
)	C‑168/15, EU:C:2016:602.
(
67
)	C‑224/01, EU:C:2003:513. Glej v tem smislu Simon, D., „La responsabilité des États membres en cas de violation du droit communautaire par une juridiction suprême (à propos de l’arrêt Köbler, CJCE, 30 sept. 2003, aff. C‑224/01)“, Revue Europe, LexisNexis, Pariz, 2003, št. 11, str. od 3 do 6, zlasti str. 4, kjer je navedeno, da „se v obrazložitvi [sodbe] ne razlikuje med dokazoma, ki bi lahko bila različna: […] po eni strani […] ugotovitvijo, da gre za načelo odgovornosti zaradi sodne odločbe, in po drugi strani […] ugotovitvijo, da se ta odgovornost navezuje tudi na sodbe vrhovnih sodišč. Zdi se, da po mnenju Sodišča drugi premislek velja a fortiori“. Glej tudi vprašanja, ki sta jih izpostavila Huglo, J.‑G., „La responsabilité des États membres du fait des violations du droit communautaire commises par les juridictions nationales: un autre regard“, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy‑les‑Moulineaux, 2004, št. 164, str. od 34 do 40, in Beutler, B., „State Liability for Breaches of Community Law by National Courts: Is the Requirement of a Manifest Infringement of the Applicable Law an Insurmountable Obstacle?“, Common Market Law Review, Kluwer Law International, Alphen aan den Rijn, 2009, zvezek 46, št. 3, str. od 773 do 804, zlasti str. 789, ki ju citira generalni pravobranilec N. Wahl v sklepnih predlogih v zadevi Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:260, opomba 15).
(
68
)	Glej točko 59 te sodbe.
(
69
)	C‑224/01, EU:C:2003:513.
(
70
)	C‑173/03, EU:C:2006:391, točke od 30 do 32.
(
71
)	V tej točki 36 je navedeno: „Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 52 sklepnih predlogov, bi to, da se v takih okoliščinah vsaka odgovornost države izključi zaradi kršitve prava Skupnosti, ki izhaja iz sodne razlage pravnih pravil, pripeljalo do tega, da bi se izničilo samo bistvo načela, ki ga je Sodišče postavilo v […] sodbi [z dne 30. septembra 2003, Köbler, (C‑224/01, EU:C:2003:513)]. Ta ugotovitev velja še toliko bolj za sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji in ki so, v nacionalnem sistemu, zadolžena za enotno razlago pravnih pravil.“ Moj poudarek.
(
72
)	Glej sodbo z dne 13. junija 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, točka 24), in za primerjavo sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Légerja v zadevi Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, točka 39).
(
73
)	C‑168/15, EU:C:2016:602.
(
74
)	Glej sodbo z dne 28. julija 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, točka 20 in navedena sodna praksa, zlasti sodba z dne 13. junija 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, točka 31)).
(
75
)	Glej sodbo z dne 13. junija 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, točka 32).
(
76
)	Glej v tem smislu opombo 19 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca P. Légerja v zadevi Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602): „Poleg tega, kot sem že poudaril v sklepnih predlogih v […] sodbi Köbler [(C‑224/01, EU:C:2003:207, točka 38)], če je ob tem, da ni možnosti vložitve nacionalnih pravnih sredstev proti odločbi najvišje sodne instance, tožba v zvezi z odgovornostjo države edino sredstvo – in ultima ratio – za garancijo ponovne vzpostavitve kratene pravice in, končno, za zagotovitev učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi pravnega reda Skupnosti, ne velja isto za odločitve nižjih sodišč, ker je zoper te mogoče vložiti nacionalna pravna sredstva.“
(
77
)	Pojem, ki izhaja zlasti iz sodbe z dne 24. oktobra 2018, XC in drugi (C‑234/17, EU:C:2018:853, točka 58).
(
78
)	O različnih oblikah povrnitve škode glej sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Wahla v združenih zadevah Evropska unija/Gascogne Sack Deutschland in Gascogne (C‑138/17 P in C‑146/17 P, EU:C:2018:620, točka 84).
(
79
)	Glej mnenje 2/13 z dne 18. decembra 2014 (EU:C:2014:2454, točka 174), in sodbo z dne 24. oktobra 2018, XC in drugi (C‑234/17, EU:C:2018:853, točka 39).
(
80
)	Poudariti je treba, da so bile pristojnosti Splošnega sodišča od začetka veljavnosti Pogodbe iz Nice, s katero je bil sodni sistem močno reformiran, znatno razširjene. Na podlagi člena 256(1) PDEU je Splošno sodišče pristojno za obravnavanje skoraj vseh tožb, razen, načeloma, tožb zaradi neizpolnitve obveznosti. Van Raepenbusch, S., op. cit., točka 4, str. 14, in točka 62, str. 72, navaja, da se je s to reformo Splošno sodišče spremenilo „v pravo splošno upravno sodišče“.
(
81
)	Glej člen 256 PDEU (prej člen 225 PES, katerega izvor je sprememba, uvedena z Maastrichtsko pogodbo, prej člena 168a EGS) in člen 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, ki določa, da [je] „[p]ritožba na Sodišče […] omejena na pravna vprašanja. Lahko se vloži zaradi nepristojnosti Splošnega sodišča, zaradi kršitve postopka pred tem sodiščem, ki škoduje interesom pritožnice, pa tudi zaradi kršitve zakonodaje Unije s strani Splošnega sodišča.“
(
82
)	V zvezi z nacionalnimi sodišči glej Van Raepenbusch, S., op.cit., točka 2, str. 12.
(
83
)	Glej sodbo z dne 13. junija 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, točka 32), in za primerjavo sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Légerja v zadevi Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, točke od 70 do 75), ter sodbi z dne 15. marca 2017, Aquino (C‑3/16, EU:C:2017:209, točke od 31 do 34), in z dne 4. oktobra 2018, Komisija/Francija (Pri viru odtegnjeni davek na premičnine) (C‑416/17, EU:C:2018:811, točki 108 in 109).
(
84
)	Glej mnenje 2/13 z dne 18. decembra 2014 (EU:C:2014:2454, točka 176), in sodbo z dne 24. oktobra 2018, XC in drugi (C‑234/17, EU:C:2018:853, točka 41).
(
85
)	Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Légerja v zadevi Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, točka 94).
(
86
)	Glej sodbo z dne 13. junija 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, točka 34).
(
87
)	Za ponazoritev vzrokov napak, do katerih lahko pride med razlago sodišča, glej sodbo z dne 13. junija 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, točka 35).
(
88
)	V zvezi s trditvijo o neobstoju pridobljene pravice do ustaljene sodne prakse glej sodbo ESČP z dne 18. decembra 2008, Unédic proti Franciji (CE:ECHR:2008:1218JUD002015304, § 74), na katero je bilo opozorjeno v sklepu z dne 13. julija 2010, Allen in drugi/Komisija (F‑103/09, EU:F:2010:88, točka 49). Glej tudi vodnik k členu 6 Evropske konvencije o človekovih pravicah, pravica do poštenega sojenja (civilni del), posodobljen 31. decembra 2018, dostopen na tem spletnem naslovu: https://www.echr.coe.int/Documents/Guide_Art_6_FRA.pdf (točka 279).
(
89
)	Za prikaz zakonodaje in sodne prakse nekaterih držav članic glej Guinchard, S., „Responsabilités encourues pour fonctionnement défectueux du service public de la justice“, Répertoire de procédure civile, Encyclopédie juridique Dalloz, Dalloz, Pariz, januar 2018, točka 34, kar je treba primerjati s pojasnilom iz sklepnih predlogov generalnega pravobranilca P. Légerja v zadevi Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, točka 77 in naslednje). V zvezi z italijansko zakonodajo glej tudi sodbo z dne 24. novembra 2011, Komisija/Italija (C‑379/10, neobjavljena, EU:C:2011:775). V zvezi z veljavnim francoskim pravom naj pojasnim, da člen L 141‑1 code de l’organisation judiciaire (zakon o organizaciji sodišč) določa, da odgovornost države nastane le ob hudi napaki ali odrekanju sodnega varstva. Od leta 2001 Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija) daje prednost objektivnemu konceptu napake, da namreč „hudo napako pomeni nepravilnost, za katero je značilno dejstvo ali niz dejstev, ki kažejo na nesposobnost javne službe sodstva za izpolnitev naloge, ki mu je zaupana“ (23. februar 2001, plenarna seja, št. 99‑16.165 (Bulletin 2001, plenarna seja, št. 5, str. 10)). Poleg tega je v skladu z ustaljeno sodno prakso Cour de cassation (kasacijsko sodišče) „nesposobnost javne službe sodstva za izpolnitev naloge, ki mu je zaupana, [mogoče] presojati le, če izvajanje pravnih sredstev ni omogočilo poprave zatrjevanega slabega delovanja“ (sodbe z dne 6. maja 2003, 1. civilni senat, št. 01‑02.543 (Bulletin 2003, I, št. 105, str. 82); z dne 4. novembra 2010, 1. civilni senat, št. 09‑15.869 (Bulletin 2010, I, št. 223), in z dne 5. septembra 2018, 1. civilni senat, št. 17‑21.206 (FR:CCASS:2018:C100793)). V zvezi z upravnimi sodišči je Conseil d’État (državni svet, Francija) vzpostavil sistem odgovornosti, ki je precej podoben tistemu iz naslova siceršnjega sodstva, določen z zakonom. Odgovornost nastane zgolj v primeru hude napake, ki ne sme izhajati iz vsebine pravnomočne sodne odločbe (sodba z dne 29. decembra 1978, Darmont, št. 96004, objavljena v Zborniku). Vzpostavljen je bil poseben sistem, ki omogoča nastanek odgovornosti države zaradi neupravičeno dolgega trajanja sojenja na upravnih sodiščih, za katero se ne zahteva več huda napaka (sodba z dne 28. junija 2002, seja, Garde des sceaux, minister za pravosodje proti Magiera, št. 239575, objavljena v Zborniku).
(
90
)	Zaradi celovitosti je mogoče pojasniti, da je Sodišče že preučilo izvajanje takega pravnega sredstva, ko je odločilo o pritožbi zoper sklep z dne 23. januarja 2018, Campailla/Evropska unija (T‑759/16, neobjavljen, EU:T:2018:26), ne da bi se mu bilo treba izreči o pravnem vprašanju, ki se je nanašalo na pogoje za nastanek odgovornosti Unije zaradi odločbe, ki jo je izdalo Sodišče (glej točko 33 in naslednjega tega sklepa). Sodišče je namreč potrdilo, da odškodninska tožba ni dopustna, in navedlo, da je zadevna obrazložitev iz sklepa z dne 7. avgusta 2018, Campailla/Evropska unija ((C‑256/18 P, neobjavljen, EU:C:2018:655, točke 43, 46 in 47), ki se je grajala s pritožbo, podana zaradi celovitosti.
(
91
)	Glej posebej v zvezi z obravnavano zadevo sodbo z dne 12. novembra 2014, Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, točka 20).
(
92
)	Gre lahko, na primer, za kršitev pravic do obrambe, nespoštovanje načela kontradiktornosti, neobstoj obrazložitve ali obrazložitev, ki kaže na pristranskost sodišča.