Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeni 18. septembra 2025(1)
Združeni zadevi C‑188/24 in C‑190/24
WebGroup Czech Republic, a.s.,
NKL Associates s. r. o.
proti
Ministre de la Culture,
Premier ministre (C‑188/24),
ob udeležbi
Osez le féminisme!,
Le mouvement du Nid,
Les effronté-E-S
in
Coyote System
proti
Ministre de l’Intérieur et des Outre-mer,
Premier ministre (C‑190/24)
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil Conseil d’État (državni svet, Francija))
„ Predhodno odločanje – Elektronsko poslovanje – Direktiva 2000/31/ES – Storitve informacijske družbe – Koordinirano področje – Kazenska zakonodaja, ki na splošno prepoveduje zagotavljanje pornografskih vsebin mladoletnikom – Prepoved razširjanja informacij, ki jih pošiljajo uporabniki “
I.      Uvod
1.        S tema predlogoma za sprejetje predhodne odločbe predložitveno sodišče Sodišče sprašuje o načinih, ki bi namembni državi članici storitve informacijske družbe omogočili, da za ponudnika te storitve s sedežem v drugi državi članici uporabi nacionalne ukrepe, ki spadajo v pravni red te prve države članice.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
1.      Direktiva 2000/31/ES
2.        Člen 1 Direktive 2000/31/ES(2), naslovljen „Cilji in področje uporabe“, v odstavkih 2 in 5 določa:
„2.      Ta direktiva usklajuje, kolikor je to potrebno za dosego ciljev iz odstavka 1, nekatere nacionalne določbe o storitvah informacijske družbe glede notranjega trga, sedeža ponudnikov storitev, komercialnih sporočil, elektronskih pogodb, odgovornosti posrednikov, kodeksov ravnanja, izvensodnih poravnav sporov, sodnega varstva in sodelovanja med državami članicami.
[…]
5.      Ta direktiva se ne uporablja za:
(a)      področje obdavčitve,
(b)      vprašanja v zvezi s storitvami informacijske družbe, ki jih zajemata Direktivi 95/46/ES[(3)] in 97/66/ES[(4)],
(c)      vprašanja v zvezi z dogovori ali ravnanjem, ki ga ureja kartelno pravo,
(d)      naslednje dejavnosti storitev informacijske družbe:
–        dejavnosti notarjev ali podobnih poklicev, če so v neposredni in posebni zvezi z izvajanjem javnih pooblastil,
–        zastopanje stranke in varovanje njenih interesov na sodišču,
–        dejavnosti igralništva, pri katerih gre za vložke denarne vrednosti v igrah na srečo, vključno z loterijami in transakcijami v zvezi s stavami.“
3.        Člen 2(h) te direktive, naslovljen „Opredelitve pojmov“, določa, da imajo za namene te direktive posamezni izrazi, uporabljeni v tej direktivi, naslednji pomen:
„‚koordinirano področje‘: zahteve, določene v pravnih sistemih držav članic za ponudnike storitev informacijske družbe ali storitve informacijske družbe, ne glede na to ali so splošne narave ali posebej določene;
(i)      koordinirano področje se nanaša na zahteve, ki jih mora ponudnik storitev izpolniti za:
–        začetek opravljanja storitev informacijske družbe, na primer zahteve glede kvalifikacij, dovoljenj in priglasitev,
–        izvajanje dejavnosti storitev informacijske družbe, na primer zahteve glede obnašanja ponudnika storitev, zahteve glede kakovosti ali vsebine storitve, vključno z zahtevami za oglaševanje in pogodbe ali zahtevami glede odgovornosti ponudnika storitve;
(ii)      koordinirano področje ne zajema zahtev, na primer:
–        zahtev glede blaga samega,
–        zahtev glede dobave blaga,
–        zahtev glede storitev, ki se ne zagotavljajo elektronsko.“
4.        Člen 3 navedene direktive, naslovljen „Notranji trg“, določa:
„1.      Vsaka država članica zagotovi, da so storitve informacijske družbe ponudnika, ki posluje na njenem ozemlju, skladne z veljavnimi nacionalnimi določbami v zadevni državi članici, ki spadajo na koordinirano področje.
2.      Države članice ne smejo omejevati svobode zagotavljanja storitev informacijske družbe iz druge države članice zaradi razlogov, ki spadajo na koordinirano področje.
3.      Odstav[ka] 1 in 2 se ne uporabljata za področja, navedena v Prilogi.
4.      Države članice lahko v zvezi z neko storitvijo informacijske družbe sprejmejo ukrepe, ki odstopajo od drugega odstavka, če so izpolnjeni naslednji pogoji:
(a)      ukrepi so:
(i)      potrebni zaradi enega od naslednjih razlogov:
–        javnega reda, predvsem preprečevanja, odkrivanja in kazenskega pregona kaznivih dejanj, vključno z varstvom mladoletnikov in bojem proti podžiganju sovraštva zaradi rase, spola, veroizpovedi ali narodnosti, ter kršitev človekovega dostojanstva v zvezi s posamezniki,
[…]
(ii)      in naravnani proti storitvi informacijske družbe, ki posega v cilje iz točke (i) ali predstavlja resno in nevarno tveganje, da bo ogrozila te cilje;
(iii)      sorazmerni s temi cilji;
(b)      država članica je pred sprejetjem navedenih ukrepov ne glede na sodne postopke, vključno s predhodnimi postopki in dejanji v okviru kazenske preiskave,
–        zahtevala od države članice iz odstavka 1, da sprejme ukrepe, in ta ni sprejela takšnih ukrepov ali pa niso bili ustrezni,
–        uradno obvestila Komisijo in državo članico iz odstavka 1 o namenu, da sprejme takšne ukrepe.
5.      Države članice lahko iz nujnih razlogov odstopajo od pogojev iz odstavka 4(b). V tem primeru je treba o ukrepih čim prej uradno obvestiti Komisijo in državo članico iz odstavka 1 in navesti razloge, zaradi katerih država članica meni, da gre za nujni primer.
[…]“
5.        Členi od 12 do 14 te direktive, ki so v oddelku 4, naslovljenem „Odgovornost posrednih ponudnikov storitev“, poglavja II te direktive, naslovljenega „Načela“, se nanašajo na ponudnika storitev informacijske družbe, ki zagotavlja izključni prenos, shranjevanje v predpomnilniku ali vrsto shranjevanja, imenovano gostiteljstvo. Te določbe določajo tudi pogoje, pod katerimi so ti ponudniki izvzeti iz odgovornosti za podatke uporabnikov njihovih storitev.
6.        Natančneje, člen 14 Direktive 2000/31, naslovljen „Gostiteljstvo“, določa:
„1.      Države članice zagotovijo, da ponudnik storitve, če se storitev informacijske družbe nanaša na shranjevanje podatkov, ki jih zagotovi prejemnik storitve, ni odgovoren za podatek, ki ga je shranil na zahtevo prejemnika storitve, pod pogojem, da:
(a)      ponudnik dejansko ne ve za nezakonito dejavnost ali podatek in mu glede odškodninskih zahtevkov niso znana dejstva ali okoliščine, iz katerih je očitno, da gre za nezakonito dejavnost ali podatek, ali
ali
(b)      ponudnik, takoj ko za to izve ali se tega zave, nemudoma ukrepa in odstrani ali onemogoči dostop do podatka.“
2.      Odstavek 1 se ne uporabi, če prejemnik storitve ukrepa v okviru pooblastil ali pod nadzorom ponudnika.
3.      Ta člen ne posega v možnost, da sodišče ali upravni organ skladno s pravnimi sistemi držav članic od ponudnika storitve zahteva ustavitev ali preprečitev kršitve, in tudi ne v možnost, da države članice določijo postopke, ki urejajo odstranitev ali onemogočenje dostopa do podatkov.“
7.        Člen 15 te direktive, naslovljen „Brez splošne obveznosti za nadzor“, določa:
„1.      Države članice ponudnikom glede opravljanja storitev iz členov 12, 13 in 14 ne predpišejo splošne obveznosti za nadzor podatkov pri njihovem prenosu ali shranjevanju, pa tudi ne za dejavno raziskovanje okoliščin, na podlagi katerih se domneva, da gre za nezakonito dejavnost.
2.      Države članice lahko določijo, da morajo ponudniki storitev informacijske družbe nemudoma obvestiti pristojne organe o domnevnih nezakonitih dejavnostih ali podatkih prejemnikov njihove storitve ali da morajo pristojnim organom na zahtevo sporočiti podatke, na podlagi katerih je možno identificirati prejemnike njihove storitve, s katerimi so sklenili dogovore o shranjevanju.“
2.      Direktiva 2010/13/EU
8.        Člen 28b Direktive 2010/13/EU(5) določa:
„1.      Države članice brez poseganja v člene 12 do 15 [Direktive 2000/31] zagotovijo, da ponudniki platform za izmenjavo videov, ki so pod njihovo pristojnostjo, sprejmejo ustrezne ukrepe za varstvo:
(a)      mladoletnikov pred programi, videi, ki jih ustvarijo uporabniki, in avdiovizualnimi komercialnimi sporočili, ki bi lahko škodovali njihovemu telesnemu, duševnemu ali moralnemu razvoju v skladu s členom 6a(1);
[…]
3.      Za namene odstavkov 1 in 2 se ustrezni ukrepi določijo glede na naravo zadevne vsebine, škodo, ki jo lahko povzroči, značilnosti kategorije oseb, ki jih je treba varovati, ter zadevne pravice in legitimne interese, vključno s pravicami in legitimnimi interesi ponudnikov platform za izmenjavo videov in uporabnikov, ki so ustvarili ali na platformo naložili vsebino, ter splošnim javnim interesom.
Države članice zagotovijo, da vsi ponudniki platform za izmenjavo videov pod njihovo pristojnostjo uporabljajo te ukrepe. Ti ukrepi morajo biti izvedljivi in sorazmerni, ob upoštevanju obsega storitve platforme za izmenjavo videov in narave ponujenih storitev. Ti ukrepi nikakor ne smejo voditi do ukrepov predhodnega nadzora ali do filtriranja vsebine pri nalaganju na platformo, ki niso skladni s členom 15 [Direktive 2000/31]. Za namene varstva mladoletnikov iz točke (a)
odstavka 1 tega člena za najbolj škodljivo vsebino veljajo najstrožji ukrepi za nadzorovanje dostopa.
Ti ukrepi zajemajo, kot je to ustrezno:
(a)      vključitev zahtev iz odstavka 1 med splošne pogoje, ki veljajo za storitve platform za izmenjavo videov, in uveljavljanje teh zahtev;
[…]
(f)      vzpostavitev in upravljanje sistemov za preverjanje starosti za uporabnike platform za izmenjavo videov v zvezi z vsebino, ki bi lahko ogrozila telesni, duševni ali moralni razvoj mladoletnikov;
[…]
(h)      zagotavljanje sistemov starševskega nadzora, ki jih upravlja končni uporabnik, v zvezi z vsebino, ki bi lahko ogrozila telesni, duševni ali moralni razvoj mladoletnikov;
(i)      vzpostavitev in izvajanje preglednih, preprostih za uporabo in učinkovitih postopkov za obravnavanje in reševanje pritožb uporabnikov ponudniku platforme za izmenjavo videov v zvezi z izvajanjem ukrepov iz točk (d) do (h);
[…]
4.      Države članice za namene izvajanja ukrepov iz odstavkov 1 in 3 tega člena spodbujajo uporabo koregulacije, kot je določeno v členu 4a(1).
5.      Države članice vzpostavijo potrebne mehanizme za ocenjevanje ustreznosti ukrepov iz odstavka 3, ki jih sprejmejo ponudniki platform za izmenjavo videov. Države članice za ocenjevanje navedenih ukrepov pooblastijo nacionalne regulatorne organe ali telesa.
6.      Države članice lahko ponudnikom platform za izmenjavo videov naložijo ukrepe, ki so natančnejši ali strožji od tistih iz odstavka 3 tega člena. Pri sprejemanju takih ukrepov države članice upoštevajo zahteve, opredeljene v veljavnem pravu Unije, kot so zahteve iz členov 12 do 15 Direktive 2000/31/ES in iz člena 25 Direktive 2011/93/EU[(6)].
[…]“
B.      Francosko pravo
1.      Zadeva C‑188/24
9.        Člen 227-24 code pénal (kazenski zakonik) določa:
„Kdor bodisi na kakršen koli način in na kakršnem koli nosilcu izdeluje, prenaša ali razširja sporočila, ki so nasilne narave, spodbujajo terorizem, so pornografska, vključno s pornografskimi slikami, ki prikazujejo eno ali več živali, ali lahko resno posegajo v človekovo dostojanstvo ali spodbujajo mladoletnike k igram, ki jih fizično spravljajo v nevarnost, bodisi je vključen v trgovino s takimi sporočili, se kaznuje s tremi leti zapora in 75.000 EUR denarne kazni, kadar lahko ta sporočila vidi ali zazna mladoletnik.
Kadar so kazniva dejanja iz tega člena storjena prek tiska ali avdiovizualnih medijev ali prek javne spletne komunikacije, se za ugotavljanje, kdo so odgovorne osebe, uporabljajo posebne določbe zakonov, ki urejajo ta področja.
Kazniva dejanja iz tega člena so podana tudi v primeru, da je dostop mladoletnika do sporočil iz prvega odstavka rezultat njegove preproste izjave, da ima najmanj 18 let.“
10.      Člen 23 loi n° 2020-936, du 30 juillet 2020, visant à protéger les victimes de violences conjugales(7) (zakon št. 2020-936 z dne 30. julija 2020 o zaščiti žrtev nasilja v družini; v nadaljevanju: zakon z dne 30. julija 2020), določa(8):
„Če predsednik Autorité de régulation de la communication audiovisuelle et numérique [(organ za regulacijo avdiovizualne in digitalne komunikacije, Francija, v nadaljevanju: ARCOM)] ugotovi, da oseba, katere dejavnost je izdajanje javne spletne komunikacijske storitve, mladoletnikom omogoča dostop do pornografske vsebine v nasprotju s členom 227-24 kazenskega zakonika, nanjo naslovi opomin, s katerim ji odredi, naj sprejme vse ukrepe, s katerimi je mogoče preprečiti dostop mladoletnikov do sporne vsebine. […]
Po izteku [petnajstdnevnega roka] in v primeru neizvršitve odredbe […] ter če je vsebina še vedno dostopna mladoletnikom, lahko predsednik [ARCOM] predsedniku tribunal judiciaire de Paris (sodišče prve stopnje v Parizu, Francija) predlaga, naj odredi [prenehanje dostopa do te storitve in njenega indeksiranja v spletnem iskalniku ali imeniku].“
11.      Pogoji za uporabo člena 23 tega zakona so bili določeni v décret n° 2021‑1306, du 7 octobre 2021, relatif aux modalités de mise en œuvre des mesures visant à protéger les mineurs contre l’accès à des sites diffusant un contenu pornographique(9) (uredba št. 2021-1306 z dne 7. oktobra 2021 o podrobnih pravilih za izvajanje ukrepov za zaščito mladoletnikov pred dostopom do spletnih mest, ki razširjajo pornografsko vsebino (v nadaljevanju: uredba z dne 7. oktobra 2021). Člen 3 te uredbe določa, da „[p]ri presoji […], ali oseba, katere dejavnost je izdajanje spletne javne komunikacijske storitve, mladoletnikom omogoča dostop do pornografske vsebine […], predsednik višjega sveta za avdiovizualno področje upošteva raven zanesljivosti tehnološkega procesa, ki ga je vzpostavila ta oseba, da bi se prepričala, da so uporabniki, ki želijo dostopati do storitve, polnoletni.“
2.      Zadeva C‑190/24
12.      Člen L. 130-11 code de la route (zakonik o cestnem prometu) določa:
„I. – Kadar se kontrola prometa, ki vključuje prestrezanje vozil, izvaja na cesti, ne glede na to, ali je odprta za javni promet ali ne, in je namenjena bodisi izvedbi postopkov iz členov L. 234-9 ali L. 235-2 tega zakonika ali členov 78-2-2 ali 78‑2-4 zakonika o kazenskem postopku bodisi preverjanju, ali vozniki ali potniki niso predmet preiskave, ki so jo odredili pravosodni organi zaradi kaznivih dejanj, ki se kaznujejo z najmanj triletno zaporno kaznijo, ali niso vpisani v evidenco iz člena 230-19 istega zakonika, ker ogrožajo javni red ali varnost ali ker so predmet odločbe o obvezni namestitvi v psihiatrično ustanovo ali so pobegnili iz take ustanove, upravni organ lahko upravljavcu elektronske storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji  na podlagi geolokacije prepove, da prek te storitve razširja sporočila ali opozorila, ki jih pošiljajo uporabniki te storitve, če bi to razširjanje drugim uporabnikom lahko omogočilo, da se izognejo kontroli.
Prepoved razširjanja iz prvega pododstavka tega odstavka I je za vsakega upravljavca elektronske storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije, da za vse poti ali dele poti, ki jih je določil pristojni organ, skrije vsa sporočila in opozorila, ki bi jih običajno razširjal uporabnikom pri običajnem načinu delovanja storitve. Ta prepoved ne sme trajati več kot dve uri, če se kontrola cestnega prometa nanaša na postopek, določen v členih L. 234-9 ali L. 235-2 tega zakonika, ali 12 ur, če se nanaša na drug postopek, naveden v prvem pododstavku tega odstavka I. Zadevne poti ali deli poti se ne smejo razprostirati v polmeru več kot 10 kilometrov okoli točke kontrole prometa, če je ta zunaj naselja, in več kot dva kilometra okoli točke kontrole prometa, če je ta v naselju.
[…]“
13.      Člen L. 130-12 tega zakonika določa, da se kršitev prepovedi razširjanja iz člena L. 130-11 tega zakonika kaznuje z zaporno kaznijo dveh let in denarno kaznijo v višini 30.000 EUR.
14.      Décret n° 2021-468, du 19 avril 2021, portant application de l’article L. 130-11 du code de la route(10) (uredba št. 2021-468 z dne 19. aprila 2021 o izvajanju člena L. 130-11 zakonika o cestnem prometu; v nadaljevanju: uredba z dne 19. aprila 2021) določa podrobna pravila za izvajanje tega člena. S členom 1 te uredbe je bil dodan člen R. 130-12 tega zakonika, ki med drugim določa, da se v „[o]dločbi o prepovedi razširjanja opredelijo zadevne poti ali deli poti ter določita datum in čas začetka in konca te prepovedi“ ter
da se „[i]nformacije v zvezi s prepovedjo razširjanja, razen vseh informacij v zvezi z razlogi za zadevno cestno kontrolo, […] sporočijo upravljavcem elektronskih storitev pomoči pri vožnji ali navigaciji prek informacijskega sistema […].“
III. Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
A.      Zadeva C‑188/24
15.      Tožeči stranki v postopku v glavni stvari, družbi Webgroup Czech Republic in NKL Associates s.r.o. s sedežem v Pragi (Češka republika), upravljata pornografske spletne strani. Predsednik ARCOM jima je poslal opomin v skladu s členom 227-24 kazenskega zakonika in členom 22 zakona z dne 30. julija 2020.(11)
16.      Člen 227-24 kazenskega zakonika vsakomur prepoveduje razširjanje pornografskega sporočila, ki bi ga lahko videl mladoletnik. V členu 22 zakona z dne 30. julija 2020 je pojasnjeno, da je to kaznivo dejanje podano „tudi v primeru, da je dostop mladoletnika do [zadevnih] sporočil rezultat njegove preproste izjave, da ima najmanj 18 let“. Poleg tega je bila s členom 23 tega zakona – katerega pogoji uporabe so bili določeni v uredbi z dne 7. oktobra 2021 – predsedniku ARCOM podeljena pristojnost, da naslovi opomin na osebo, ki ne spoštuje te prepovedi.
17.      Tožeči stranki v postopku v glavni stvari sta izpodbijali ta opomina pred tribunal judiciaire de Paris (Francija)(12), hkrati pa sta pri Conseil d’État (državni svet, Francija) na prvi in zadnji stopnji vložili tožbo za razglasitev ničnosti določb uredbe z dne 7. oktobra 2021. V utemeljitev svoje tožbe sta med drugim navedli kršitev prava Unije. Isti očitek se z ugovorom uveljavlja zoper določbe zakona z dne 30. julija 2020. Tožbi sta bili združeni za namene odločanja tega sodišča.
18.      Tožeči stranki iz postopka v glavni stvari v tožbah med drugim trdita, da so bili cilji Direktive 2000/31 kršeni, ker določbe uredbe z dne 7. oktobra 2021 nalagajo splošne in abstraktne ukrepe, ki se nanašajo na splošno opredeljeno kategorijo danih storitev informacijske družbe in ki se uporabljajo za vse ponudnike iz te kategorije storitev.
19.      Glede na predmet in naravo spora je bila intervencija v postopku v glavni stvari dovoljena več združenjem, med drugim „Les effronté-E-S“, ki trdijo, da tožbeni razlogi tožečih strank v postopku v glavni stvari niso utemeljeni.
20.      V teh okoliščinah je Conseil d’État (državni svet) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ta vprašanja:
„1.      V prvi vrsti, ali je treba za določbe kazenskega prava, zlasti splošne in abstraktne določbe, ki opredeljujejo nekatera ravnanja tako, da pomenijo kaznivo dejanje, ki je lahko predmet pregona, šteti, da spadajo na ‚koordinirano področje‘ iz [Direktive 2000/31], če se lahko uporabljajo tako za obnašanje ponudnika storitev informacijske družbe kot tudi za obnašanje katere koli druge fizične ali pravne osebe, ali pa je treba, ker je edini cilj te direktive usklajevanje nekaterih pravnih vidikov teh storitev brez usklajevanja področja kazenskega prava kot takega in ker ta direktiva določa le zahteve, ki se uporabljajo za storitve, ugotoviti, da takih kazenskopravnih določb ni mogoče šteti za zahteve, ki se uporabljajo za začetek in izvajanje dejavnosti storitev informacijske družbe ter ki spadajo na ‚koordinirano področje‘ iz navedene direktive? Še posebej, ali v okvir tega ‚koordiniranega področja‘ spadajo kazenskopravne določbe, namenjene zagotavljanju zaščite mladoletnikov?
2.      Ali je treba za nalaganje izdajateljem spletnih komunikacijskih storitev, da izvajajo mehanizme, namenjene preprečevanju možnosti, da bi do pornografskih vsebin, ki jih razširjajo, dostopali mladoletniki, šteti, da spada na ‚koordinirano področje‘ iz Direktive 2000/31/ES, s katero se usklajujejo le nekateri pravni vidiki zadevnih storitev, medtem ko ta obveznost, čeprav zadeva izvajanje dejavnosti storitev informacijske družbe, ker se nanaša na obnašanje ponudnika storitve in na kakovost ali vsebino storitve, vendarle ne zadeva niti sedeža ponudnikov storitev, niti komercialnih sporočil, niti elektronskih pogodb, niti ureditve odgovornosti posrednikov, niti kodeksov ravnanja, niti izvensodnih poravnav sporov, niti sodnega varstva in sodelovanja med državami članicami ter se torej ne nanaša na nobenega od vidikov, ki jih urejajo harmonizacijske določbe iz njenega poglavja II?
3.      Če je odgovor na predhodni vprašanji pritrdilen, kako je treba doseči uskladitev med zahtevami, ki izhajajo iz Direktive 2000/31/ES, in zahtevami, ki izhajajo iz varstva temeljnih pravic v Evropski uniji, natančneje iz varstva človekovega dostojanstva in iz otrokove koristi, ki sta zagotovljena s členoma 1 in 24 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah [(v nadaljevanju: Listina)] ter s členom 8 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin[(13)], če zgolj sprejetje posamičnih ukrepov v zvezi z dano storitvijo očitno ni tako, da bi zagotavljalo učinkovito varstvo teh pravic? Ali obstaja splošno načelo prava Evropske unije, ki bi državam članicam dovoljevalo, da zlasti v nujnem primeru sprejmejo ukrepe – vključno kadar so ti splošni in abstraktni v zvezi s kategorijo ponudnikov storitev – ki jih zahteva zaščita mladoletnikov pred grožnjami za njihovo dostojanstvo in celovitost, ter pri tem, kadar je to potrebno, v zvezi s ponudniki storitev, ki jih ureja Direktiva 2000/31/ES, odstopajo od načela, ki ga določa ta direktiva in v skladu s katerim za njihovo regulacijo skrbi njihova država izvora?“
B.      Zadeva C‑190/24
21.      Družba Coyote System s sedežem v Franciji opravlja storitev, ki v francoskem pravu ustreza opredelitvi „elektronske storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije“ iz člena L. 130-11 zakonika o cestnem prometu.
22.      Ta določba pristojnemu upravnemu organu omogoča, da upravljavcem tovrstnih storitev prepove, da za omejeno časovno obdobje in na omejenem geografskem območju razširjajo sporočila svojih uporabnikov, ki bi lahko razkrila lokacijo kontrol vožnje pod vplivom alkohola in uporabe prepovedanih drog, ter nekatere postopke kriminalistične
policije, na primer zoper osebe, iskane zaradi hudih kaznivih dejanj ali ker so pobegnile iz psihiatrične ustanove (v nadaljevanju: zadevna prepoved razširjanja). Z uredbo z dne 19. aprila 2021 so bili določeni enotni pogoji za izvajanje tega pooblastila.
23.      Družba Coyote System je pri Conseil d’État (državni svet) vložila tožbo za razveljavitev te uredbe. Ta družba se je v utemeljitev te tožbe med drugim sklicevala na kršitev ciljev in člena 15 Direktive 2000/31. Enak očitek se z ugovorom uveljavlja tudi zoper člen L. 130-11 zakonika o cestnem prometu.
24.      V teh okoliščinah je Conseil d’État (državni svet) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ta vprašanja:
„1.      Ali je treba prepoved upravljavcem elektronske storitve pomoči voznikom ali navigacije na podlagi geolokacije, da prek te storitve razširjajo vsa sporočila ali navedbe, ki jim jih prenesejo uporabniki in ki bi drugim uporabnikom lahko omogočili, da se izognejo nekaterim cestnim pregledom, šteti za del ‚koordiniranega področja‘, kot je določeno v [Direktivi 2000/31], čeprav se ta prepoved sicer nanaša na opravljanje storitev informacijske družbe in pri tem na obnašanje ponudnika storitev, kakovost ali vsebino storitve, vendar se ne nanaša na sedež ponudnikov storitev, komercialna sporočila, elektronske pogodbe, odgovornost posrednikov, kodekse ravnanja, izvensodne poravnave sporov, sodno varstvo in sodelovanje med državami članicami ter
se torej ne nanaša na nobeno od področij, ki jih urejajo harmonizacijske določbe iz poglavja II te direktive?
2.      Ali prepoved razširjanja, katere namen je zlasti preprečiti osebam, ki so iskane zaradi kaznivih dejanj ali ki ogrožajo javni red ali javno varnost, da bi se izognile kontrolam prometa, spada na področje zahtev, ki se nanašajo na opravljanje storitev informacijske družbe in ki jih država članica ne bi smela naložiti ponudnikom iz druge države članice, čeprav je v uvodni izjavi 26 [Direktive 2000/31] navedeno, da ta direktiva državam članicam ne odvzema možnosti uporabe nacionalnih kazenskopravnih predpisov in predpisov o kazenskem postopku, zato da uvedejo vse preiskovalne in druge ukrepe, ki so potrebni za odkrivanje in preganjanje kaznivih dejanj?
3.      Ali je treba člen 15 Direktive 2000/31, ki prepoveduje, da bi se ponudnikom storitev, na katere se nanaša ta člen, predpisala splošna obveznost za nadzor, razen obveznosti v posebnih primerih, razlagati tako, da nasprotuje uporabi določbe, ki določa zgolj, da se lahko upravljavcem elektronske storitve pomoči voznikom ali navigacije na podlagi geolokacije prepove, da v okviru te storitve občasno razširjajo nekatere kategorije sporočil ali opozoril, ne da bi se moral upravljavec pri tem seznaniti z njihovo vsebino?“
IV.    Postopek pred Sodiščem
25.      Zadevi C‑190/24 in C‑188/24 sta bili združeni za pisni in ustni del postopka ter izdajo sodbe. Skupna obravnava, na kateri so družbe Webgroup, NKL Associates in Coyote System, združenje Les effronté-E-S, francoska, češka in norveška vlada ter Komisija ustno predstavili stališča,
je potekala 24. marca 2025.
V.      Analiza
26.      Vprašanja za predhodno odločanje v teh zadevah se nanašajo na določbe Direktive 2000/31, predvsem na mehanizem, vzpostavljen z njenim členom 3, in osrednji pojem tega mehanizma, in sicer na pojem „koordinirano področje“ v smislu člena 2(h) te direktive.
27.      Pred analizo vprašanj za predhodno odločanje bom najprej
podal nekaj opomb v zvezi s tem mehanizmom (razdelek A). Te opombe bom dopolnil z obravnavo čezmejne razsežnosti postopkov v glavni stvari, ki – kot bom pokazal – ni nepomembna glede na predmet obravnavanih vprašanj za predhodno odločanje (razdelek B). Nato bom pojasnil obseg teh vprašanj, preden bom pojasnil strukturo svoje analize (razdelek C). Nazadnje bom preučil ta vprašanja (razdelka D in E).
A.      Mehanizem, vzpostavljen s členom 3 Direktive 2000/31
28.      Na prvem mestu, ugotavljam, da se člen 3 Direktive 2000/31 nanaša le na ponudnike storitev informacijske družbe in da predložitveno sodišče izhaja iz premise, da so storitve, ki spadajo na področje uporabe zadevnih nacionalnih določb – katerih veljavnost se izpodbija – take storitve.
29.      Na drugem mestu, ugotavljam, da je mehanizem, vzpostavljen s členom 3 Direktive 2000/31 – katerega osrednji pojem je „koordinirano področje“ – pomemben le v čezmejnih položajih, v katerih je lahko ponudnik storitve informacijske družbe s sedežem v eni državi članici soočen z ukrepom, ki ga sprejme druga država članica.(14)
30.      Člen 3 Direktive 2000/31 v odstavku 1 namreč določa, da vsaka država članica zagotovi, da so storitve informacijske družbe ponudnika, ki posluje na njenem ozemlju, skladne z veljavnimi nacionalnimi določbami v zadevni državi članici, ki spadajo na koordinirano področje. Poleg tega je v odstavku 2 tega člena določeno, da države članice ne smejo omejevati svobode zagotavljanja storitev informacijske družbe iz druge države članice „zaradi razlogov, ki spadajo na koordinirano področje“. Izjemoma lahko država članica v skladu s členom 3(4) te direktive v zvezi z neko storitvijo informacijske družbe sprejme ukrepe, ki odstopajo od načela prostega pretoka storitev informacijske družbe, pod več kumulativnimi pogoji iz člena 3(4)(a) (vsebinski pogoji) in člena 3(4)(b) (postopkovni pogoji) navedene direktive.
31.      Čeprav lahko izraz „zaradi razlogov, ki spadajo na koordinirano področje“ iz člena 3(2) Direktive 2000/31 vzbudi dvome o razlagi, iz sodne prakse izhaja, da ta direktiva temelji na uporabi načel nadzora v državi članici izvora in vzajemnega priznavanja. Tako so v okviru koordiniranega področja, opredeljenega v členu 2(h) navedene direktive, storitve informacijske družbe regulirane le v državi članici, na ozemlju katere imajo ponudniki teh storitev sedež.(15)
B.      Čezmejna razsežnost zadev v postopkih v glavni stvari
32.      Obravnavani zadevi se nanašata zlasti na razlago člena 2(h) Direktive 2000/31, v katerem je opredeljen pojem „koordinirano področje“. V zvezi s tem, kot sem že navedel,(16) je mehanizem, vzpostavljen s členom 3 te direktive – katerega osrednji pojem je „koordinirano področje“ – pomemben le v čezmejnih položajih.
33.      V obravnavanem primeru ima tožeča stranka v postopku v glavni stvari v zadevi C‑190/24, družba Coyote System, sedež v Franciji, predlog za sprejetje predhodne odločbe pa je vložilo francosko sodišče. Na prvi pogled se je torej upravičeno vprašati, ali so odgovori na vprašanja za predhodno odločanje o koordiniranem področju pomembni za posamezni postopek v glavni stvari.
34.      V zvezi s tem je treba poudariti, da družba Coyote System pri Conseil d’État (državni svet) ni vložila tožbe v okviru upravnega postopka, ki se neposredno nanaša nanjo, temveč samostojno ničnostno tožbo zaradi prekoračitve pooblastil, tako kot tožeči stranki v postopku v glavni stvari v zadevi C‑188/24. Poleg tega je bilo na obravnavi potrjeno, da Conseil d’État (državni svet) v okviru teh postopkov izvaja presojo zakonitosti izpodbijanih določb in abstracto. Zato se zdi, da značilnosti družbe Coyote System ne omejujejo niti očitkov, ki jih družba lahko navede v tožbi Conseil d’État (državni svet), niti pristojnosti tega sodišča. Iz tega izhaja, da so vprašanja, ki so bila v zadevi C‑190/24 predložena v predhodno odločanje, pomembna za zadevni postopek v glavni stvari in da je treba nanje odgovoriti.
C.      Uvodne pripombe glede vprašanj za predhodno odločanje
1.      Zadevni nacionalni ukrepi
35.      Vprašanja za predhodno odločanje v teh zadevah se nanašajo na nacionalne ukrepe, ki jih namerava Francoska republika naložiti tudi ponudnikom storitev informacijske družbe s sedežem v drugih državah članicah.
36.      V primeru zadeve C‑188/24 se zadevni ukrepi nanašajo na obveznost izdajateljev spletnih komunikacijskih storitev, da uvedejo tehnične ukrepe, namenjene preprečevanju dostopa mladoletnikov do pornografskih vsebin, ki jih razširjajo (v nadaljevanju: zadevna obveznost).
37.      V zvezi s tem nacionalne določbe, katerih zakonitost se izpodbija v postopku v glavni stvari, pristojni organ pooblaščajo, da izdajatelju spletne komunikacijske storitve pošlje opomin, s katerim od njega zahteva, da sprejme ukrepe, ki mladoletnikom preprečujejo dostop do pornografskih vsebin.(17) Vendar obveznost, na katero se nanašajo vprašanja za predhodno odločanje, ne izhaja iz takega opomina, temveč iz splošnih in abstraktnih določb, ki določajo kazenske sankcije za omogočanje dostopa mladoletnikom do pornografske vsebine zgolj na podlagi izjave o starosti.(18)
38.      Predložitveno sodišče namreč pojasni, da tožeči stranki v glavni stvari trdita, da izpodbijane določbe ne le določajo postopek, s katerim lahko upravni organ ponudniku storitve odredi, naj preneha s kršitvijo, temveč poleg tega učinkujejo tako – ob upoštevanju vsebine zadevnega kaznivega dejanja, ki je bila natančneje določena z vstavitvijo določb, ki izhajajo iz člena 22 zakona z dne 30. julija 2020, v člen 227-24 kazenskega zakonika – da so ponudniki storitev s sedežem v drugih državah članicah primorani vzpostaviti tehnične  ukrepe za blokiranje dostopa mladoletnikov do vsebin, ki jih razširjajo.(19)
39.      V primeru zadeve C‑190/24 se sporni nacionalni ukrepi nanašajo na prepoved, ki velja za upravljavce elektronske storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji, da razširjajo sporočila in opozorila, ki jih pošljejo uporabniki te storitve, kot bi to običajno storili pri običajnem načinu delovanja storitve.
2.      Vprašanja za predhodno odločanje in struktura analize
40.      Vprašanja za predhodno odločanje v obeh zadevah se delno prekrivajo in se nanašajo na skupne problematike.
41.      Namen prvega vprašanja v zadevi C‑188/24 in drugega vprašanja v zadevi C‑190/24 je izvedeti, ali sporni nacionalni ukrepi spadajo na koordinirano področje v smislu člena 2(h) Direktive 2000/31, čeprav se ti ukrepi ne nanašajo na nobeno od področij, urejenih s harmonizacijskimi določbami iz poglavij II
in III te direktive.
42.      Poleg tega je namen drugega vprašanja v zadevi C‑188/24 in prvega vprašanja v zadevi C‑190/24 ugotoviti, ali so sporni nacionalni ukrepi izključeni s
koordiniranega področja, ker so posledica splošnih in abstraktnih določb kazenskega prava oziroma ukrep, potreben za zagotovitev učinkovitosti kontrol prometa.
43.      Tretji vprašanji v teh zadevah pa se nanašata na različni problematiki. Tretje vprašanje v zadevi C‑188/24 se namreč nanaša na uskladitev zahtev Direktive 2000/31 z zahtevami, ki izhajajo iz varstva temeljnih pravic v Evropski uniji. Tretje vprašanje v zadevi C‑190/24 pa se nanaša na razlago člena 15 te direktive in se z njim želi ugotoviti, ali prepoved naložitve splošne obveznosti nadzora iz te določbe nasprotuje uporabi zadevne prepovedi razširjanja.
44.      Glede na razlike v zadevah C‑188/24 in C‑190/24 ter zaradi lažjega branja teh sklepnih predlogov bom ločeno obravnaval vsako zadevo in vprašanja, ki se zastavljajo v njima.
D.      Zadeva C‑188/24
45.      Moja analiza pravnih vprašanj, ki se postavljajo v zadevi C‑188/24, zahteva spremembo vrstnega reda vprašanj, ki jih je postavilo predložitveno sodišče.
46.      Tako bom najprej analiziral problematiko povezave med obsegom koordiniranega področja in usklajevanjem, izvedenim na ravni prava Unije z Direktivo 2000/31, pri čemer bom preveril tudi, ali je sporna obveznost zahteva, ki a priori spada na koordinirano področje (drugo vprašanje). Nato bom preučil razmerje med tem področjem in področjem kazenskega prava (prvo vprašanje). Nazadnje bom preučil, ali se lahko sporna obveznost, ob predpostavki, da ta direktiva nasprotuje temu, da bi se naložila ponudnikom s sedežem v drugih državah članicah, zanje vseeno uporablja na podlagi temeljnih pravic (tretje vprašanje).
1.      Drugo vprašanje
a)      Obseg vprašanja za predhodno odločanje
47.      Z drugim vprašanjem se v bistvu sprašuje, ali koordinirano področje, kot je opredeljeno v členu 2(h) Direktive 2000/31, zajema obveznost izdajateljev spletnih komunikacijskih storitev, da uvedejo tehnične ukrepe, namenjene preprečevanju dostopa mladoletnikov do pornografskih vsebin, ki jih razširjajo, ne glede na okoliščino, da se ta obveznost ne nanaša na nobeno od področij, ki jih urejajo harmonizacijske določbe iz poglavij II
in III te direktive.
48.      Najprej naj ugotovim, da čeprav se to vprašanje sklicuje na poglavje II Direktive 2000/31, področja, na katera se nanaša, niso urejena le s tem poglavjem, ampak tudi s poglavjem III. Sedež ponudnikov (člen 4), komercialna sporočila (členi od 6 do 8), elektronsko sklenjene pogodbe (členi od 9 do 11), ureditev odgovornosti posrednih ponudnikov (členi od 12 do 15), kodeksi ravnanja (člen 16), izvensodna poravnava sporov (člen 17), sodno varstvo (člen 18) in sodelovanje med državami članicami (člen 19) so namreč urejeni v poglavjih II
in III te direktive, ki združujeta člene od 4 do 15 in od 16 do 20.
49.      Pri obravnavi tega vprašanja je treba najprej pojasniti, ali koordinirano področje zajema področja, ki jih urejajo harmonizacijske določbe iz poglavij II
in III Direktive 2000/31, in – če je odgovor pritrdilen – nato in concreto preveriti, ali sporni nacionalni ukrep spada na koordinirano področje.
50.      Po eni strani namreč predložitveno sodišče kot predpostavko navaja, da se ta nacionalni ukrep ne nanaša na vidike, usklajene s poglavjema II
in III Direktive 2000/31. Ugotoviti je treba, da o tem ni dvoma.
51.      Po drugi strani je iz besedila tega vprašanja mogoče sklepati, da to sodišče kot predpostavko navaja tudi, da – odvisno od tega, kakšen bo odgovor na vprašanje, ali je koordinirano področje omejeno na področja iz poglavij II
in III Direktive 2000/31 – sporni nacionalni ukrep spada na koordinirano področje kot zahteva v zvezi z opravljanjem dejavnosti storitve informacijske družbe. Menim, da gre za to. Vendar pa bom zaradi izčrpnosti in glede na to, da več strank izpodbija to predpostavko, preveril, ali je ta ukrep taka zahteva.
b)      Obseg koordiniranega področja in uskladitev, dosežena z Direktivo 2000/31
52.      Francoska vlada v pisnem stališču trdi, da Direktiva 2000/31 vzpostavlja povezavo med koordiniranim področjem in področjem, ki ga usklajuje. Ta vlada trdi, da je namen splošnih določb v uvodnem delu akta sekundarne zakonodaje načeloma pojasniti vsebino osrednjega dela tega akta. Te splošne določbe naj bi bilo torej treba brati v povezavi s preostankom akta sekundarne zakonodaje. Iz tega naj bi sledilo, da bi morale biti v skladu z njenim členom 3 „koordinirane“ le nacionalne določbe, sprejete za prenos poglavij II
in III te direktive v nacionalno pravo.
53.      Iz ničesar v Direktivi 2000/31 pa ni mogoče sklepati, da je obseg koordiniranega področja omejen na področja, ki jih urejajo harmonizacijske določbe iz poglavij II
in III te direktive.
54.      Na prvem mestu, cilj Direktive 2000/31 je v skladu z njenim členom 1(1), nasprotno, prispevati k pravilnemu delovanju notranjega trga z zagotavljanjem prostega pretoka storitev informacijske družbe med državami članicami. Poleg tega ta direktiva v skladu s svojim členom 1(2), kolikor je to potrebno za doseganje tega cilja, usklajuje nekatere nacionalne določbe, ki se uporabljajo za storitve informacijske družbe in ki se poleg zadev, ki jih urejata poglavji II
in III navedene direktive, nanašajo tudi na notranji trg.
55.      V zvezi s tem je treba poudariti, da je logika mehanizma v zvezi z notranjim trgom storitev informacijske družbe, ki je določen v členu 3 Direktive 2000/31, drugačna od logike določb iz poglavij II
in III te direktive. Cilj tega mehanizma je namreč, da za storitve informacijske družbe načeloma velja pravna ureditev države članice, v kateri ima ponudnik storitev sedež,(20) medtem ko so te določbe namenjene uskladitvi nekaterih posebnih vidikov elektronskega poslovanja.
56.      Še pomembneje je, da je mehanizem, vzpostavljen s členom 3 Direktive 2000/31, pomemben predvsem, če ni harmonizacijskih določb, kadar želi država članica določiti, da za ponudnika s sedežem v drugi državi članici veljajo nacionalne določbe, ki ne ustrezajo tistim, ki jih je sprejela ta druga država članica.
57.      Kot sem namreč že pojasnil,(21) ta mehanizem temelji na uporabi načel nadzora v državi članici izvora in medsebojnega priznavanja, tako da so v okviru koordiniranega področja, opredeljenega v členu 2(h) Direktive 2000/31, storitve informacijske družbe regulirane le v državi članici, na ozemlju katere imajo ponudniki teh storitev sedež.(22)
58.      Zato mora, prvič, vsaka država članica kot država članica izvora storitev informacijske družbe regulirati te storitve in na tej podlagi varovati cilje v splošnem interesu, navedene v členu 3(4)(a)(i) Direktive 2000/31. Država članica izvora lahko ponudnikom storitev informacijske družbe naloži obveznosti, da bi zagotovila izpolnjevanje teh ciljev. Drugič, v skladu z načelom medsebojnega priznavanja mora vsaka država članica kot namembna država članica storitev informacijske družbe zagotavljati, da ne omejuje prostega pretoka teh storitev s tem, da bi zahtevala spoštovanje dodatnih obveznosti, ki spadajo na koordinirano področje in ki bi jih sprejela.(23)
59.      Da bi se zagotovil polni učinek mehanizma, vzpostavljenega s členom 3 Direktive 2000/31, in omogočilo njegovo polno izvajanje v skladu z njegovim ciljem,(24) torej obsega koordiniranega področja ni mogoče omejiti na področja, ki jih urejajo harmonizacijske določbe iz poglavij II
in III te direktive.(25)
60.      Na drugem mestu, člen 2(h) Direktive 2000/31 poudarja, da koordinirano področje zajema zahteve, določene v pravnih sistemih držav članic, ki veljajo za ponudnike storitev informacijske družbe ali storitve informacijske družbe. Ta formulacija je dovolj široka, da zajema tudi povsem nacionalne določbe, ki ne izvirajo iz prava Unije. Poleg tega je v nasprotju s formulacijo, uporabljeno v členu 7 te direktive, ki se v zvezi z nepovabljenimi komercialnimi sporočili sklicuje na zahteve, določene s pravom Unije.(26)
61.      Na tretjem mestu, v uvodni izjavi 21 Direktive 2000/31 je navedeno: „Z obsegom koordiniranega področja se ne posega v usklajevanje Skupnosti glede storitev informacijske družbe v prihodnosti in prihodnje zakonodaje, sprejete na nacionalni ravni skladno s pravom Skupnosti“. To pojasnilo kaže, da na tej stopnji koordinirano področje pokriva tudi zahteve, določene na nacionalni ravni, ki ne izvirajo iz harmoniziranega prava Unije.
62.      Na četrtem mestu, člen 3(3) Direktive 2000/31 določa, da se mehanizem iz tega člena ne uporablja v primerih, naštetih v Prilogi k tej direktivi in ki jih urejajo drugi pravni akti prava Unije ali obligacijskega prava držav članic. Če pa bi bilo koordinirano področje omejeno na področja, urejena s poglavjema II
in III te direktive, s področja uporabe tega mehanizma ne bi bilo treba izključiti primerov, ki jih urejajo pravni akti prava Unije, ki niso navedena direktiva, ali primerov, ki spadajo v obligacijsko pravo. Ti primeri namreč niso predmet harmonizacije, izvedene s poglavjema II
in III, in naj torej ne bi spadali na koordinirano področje.
63.      Nazadnje in na petem mestu, kot je pravilno ugotovila družba Coyote System, to razlago potrjuje sodna praksa Sodišča. Sodišče namreč za ugotovitev, ali nacionalna zakonodaja spada na koordinirano področje v smislu Direktive 2000/31, zgolj preveri, ali je vključena v opredelitev tega področja iz člena 2(h) te direktive. Ne preverja pa, ali zadevni ukrepi spadajo na eno od področij, ki jih urejata poglavji II
in III navedene direktive.(27)
64.      Ugotoviti je torej treba, da koordinirano področje, kot je opredeljeno v členu 2(h) Direktive 2000/31, zajema zahteve, ki se nanašajo na opravljanje dejavnosti storitve informacijske družbe, tudi če se te zahteve ne nanašajo na področja, ki jih urejajo harmonizacijske določbe iz poglavij II
in III te direktive.
65.      Zdaj je treba in concreto preučiti, ali sporni nacionalni ukrep spada na koordinirano področje v smislu Direktive 2000/31. Naj poudarim, da pri tej preučitvi ne gre za vprašanje, ali je ta ukrep izključen s
koordiniranega področja, ker spada na področje kazenskega prava: ta problematika je predmet prvega vprašanja v tej zadevi, ki ga bom preučil v naslednjem razdelku teh sklepnih predlogov.
66.      V teh okoliščinah je treba podati nekaj pojasnil k pojmu „koordinirano področje“ v smislu Direktive 2000/31.
c)      Zahteve, ki spadajo na koordinirano področje
67.      Člen 2(h) Direktive 2000/31 opredeljuje pojem „koordinirano področje“ kot „zahteve, določene v pravnih sistemih držav članic za ponudnike storitev informacijske družbe ali storitve informacijske družbe, ne glede na to ali so splošne narave ali posebej določene“.
68.      Poleg tega člen 2(h)(i) te direktive določa, da se koordinirano področje nanaša na zahteve, ki jih mora ponudnik storitev izpolniti in ki se nanašajo na začetek opravljanja dejavnosti storitve informacijske družbe in na njeno izvajanje. V tej določbi je pojasnjeno, da se zahteve za izvajanje dejavnosti nanašajo zlasti na obnašanje ponudnika storitev in kakovost ali vsebino njegove storitve.
69.      Poleg tega iz sodne prakse izhaja, da je namen zahtev, ki spadajo na koordinirano področje, določiti, kako izvajati dejavnost storitve informacijske družbe, da bi jo bilo mogoče izvajati zakonito.(28) Ne glede na vrsto odgovornosti, ki lahko nastane zaradi neizpolnjevanja teh obveznosti (civilna, upravna, kazenska itd.), je namen teh obveznosti odločilnega pomena. Zahteva v smislu Direktive 2000/31 se mora namreč vseeno nanašati na začetek opravljanja dejavnosti storitve informacijske družbe ali izvajanje te dejavnosti.
70.      Člen 2(h)(ii) Direktive 2000/31 pa določa, da koordinirano področje ne zajema zahtev, na primer zahtev glede blaga samega, zahtev glede dobave blaga in zahtev glede storitev, ki se ne zagotavljajo elektronsko. Res je, da je v tej določbi uporabljena odprta formulacija („na primer“). Vendar je namen zakonodajalca Unije v zvezi s temi omejitvami obsega koordiniranega področja jasno razviden iz uvodne izjave 21 te direktive. Kot je namreč pojasnjeno v tej uvodni izjavi,(29) koordinirano področje zajema le zahteve v zvezi z dejavnostmi v stalnem dostopu do interneta.
71.      Glede na te ugotovitve je treba preveriti, ali obveznost, kakršna je določena s spornim nacionalnim ukrepom, pomeni zahtevo v zvezi z opravljanjem dejavnosti storitve informacijske družbe.
d)      Obveznost uvedbe zadevnih tehničnih ukrepov
72.      Da bi preverili, ali obveznost izdajateljev spletnih komunikacijskih storitev, da uvedejo tehnične ukrepe, spada na koordinirano področje, je treba ugotoviti, ali se ta obveznost nanaša na začetek opravljanja storitve informacijske družbe ali na izvajanje te dejavnosti.
73.      Sodišče je že imelo priložnost obravnavati vprašanje, ali nacionalna ureditev, ki lekarnam, ki prodajajo zdravila prek spleta, nalaga obveznost, da v postopek naročanja vključijo zdravstveni vprašalnik, spada na koordinirano področje v smislu Direktive 2000/31. Ta ureditev je za potrditev prvega naročila zdravil, ki ga je pacient opravil na spletnem mestu lekarne, določala pogoj, da pred tem na spletu izpolni zdravstveni vprašalnik.(30)
74.      Sodišče se je v sodbi sklicevalo na člen 2(h)(i) Direktive 2000/31, ki določa, da „koordinirano področje“ zajema zahteve, ki se nanašajo na izvajanje dejavnosti storitev informacijske družbe, na primer med drugim zahteve glede vsebine storitve, vključno z zahtevami za pogodbe, in je na to vprašanje odgovorilo pritrdilno.(31)
75.      Sodišče je namreč menilo, da je ukrep iz postopka v glavni stvari določal pogoje, pod katerimi je mogoče skleniti pogodbo o spletni prodaji zdravil, za katera zdravniški recept ni potreben, ter način, kako je treba izvajati spletno prodajo in spletno svetovanje farmacevta.(32) Iz tega sklepam, da nacionalni ukrep, ki ponudniku storitve informacijske družbe nalaga obveznost, da določi posebne pogoje za dostop do svoje storitve ali njeno uporabo, pomeni zahtevo, ki se nanaša na vsebino te storitve. Tak ukrep namreč določa način, kako mora ponudnik v spletnem okolju izvajati svojo dejavnost v razmerju do uporabnikov svoje storitve.
76.      Glede na ta pojasnila v sodni praksi je treba šteti, da zadevni nacionalni ukrep ureja vsebino storitve, ki je dostopna uporabnikom, saj od ponudnika zahteva, da uvede tehnične ukrepe, s katerimi se sreča vsak uporabnik. Ta ukrep torej določa način, na katerega mora ponudnik storitev izvajati svojo dejavnost.
77.      Poleg tega lahko pristojni upravni organ pošlje opomin ponudniku storitev, ki ni uvedel ustreznih tehničnih ukrepov, neupoštevanje te odredbe pa lahko pripelje do ukinitve dostopa do zadevnih spletnih mest ali do odstranitve povezav. Ponudnik storitev mora torej izpolniti obveznost uvedbe ukrepov za blokiranje dostopa mladoletnikov, da lahko zakonito zagotavlja spletne komunikacijske storitve.
78.      Glede na zgornje preudarke in preudarke, predstavljene v točki 64 teh sklepnih predlogov, je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da koordinirano področje, kot je opredeljeno v členu 2(h) Direktive 2000/31, zajema obveznost izdajateljev spletnih komunikacijskih storitev, da uvedejo tehnične ukrepe, namenjene preprečevanju dostopa mladoletnikov do pornografskih vsebin, ne glede na to, da se ta obveznost ne nanaša na nobeno od področij, ki jih urejajo harmonizacijske določbe iz poglavij II
in III te direktive.
2.      Prvo vprašanje
a)      Obseg prvega vprašanja
79.      Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je obveznost uvedbe tehničnih ukrepov, namenjenih preprečevanju dostopa mladoletnikov do pornografskih vsebin, izključena s
koordiniranega področja v smislu člena 2(h) Direktive 2000/31, ker je ta obveznost posledica splošnih in abstraktnih določb kazenskega prava, ki nekatera ravnanja opredeljujejo kot kaznivo dejanje, ki ga je mogoče preganjati, in se brez razlikovanja uporabljajo za vse fizične ali pravne osebe.
80.      Preučiti je treba več odločilnih elementov za ugotovitev, ali je zadevna obveznost izključena s
koordiniranega področja, in sicer, prvič, splošnost in abstraktnost nacionalnih določb, ki se brez razlikovanja uporabljajo za vse fizične ali pravne osebe, drugič, določbe Direktive 2000/31, ki opredeljujejo obrise tega področja, in tretjič, pravno podlago te direktive. Preudarke v zvezi s temi elementi bom dopolnil s stališči glede člena 3(4) navedene direktive.
b)      Splošnost in abstraktnost nacionalnih določb
81.      Predložitveno sodišče opozarja Sodišče na dejstvo, da zadevna obveznost izhaja iz splošnih in abstraktnih določb, ki lahko veljajo tako za obnašanje ponudnika storitev informacijske družbe kot za obnašanje katere koli druge fizične ali pravne osebe.
82.      V zvezi s tem člen 2(h) Direktive 2000/31 „koordinirano področje“ opredeljuje kot zahteve za ponudnike storitev informacijske družbe ali za te storitve, ne glede na to, ali so splošne narave ali posebej določene. Zato, kar zadeva to, da se opredelijo kot zahteva, ni pomembno, da področje uporabe nacionalne določbe ratione personae ni omejeno na ponudnike storitev informacijske družbe. Glede na to naj poudarim, da zahteva, ki jo določa nacionalna zakonodaja, spada na usklajeno področje le, če velja za ponudnike storitev informacijske družbe.
83.      Zaradi celovitosti naj poudarim, da dejstvo, da je bilo razširjanje pornografskih slik, ki bi jih lahko videl mladoletnik, prepovedano pred pojavom spletnih storitev, ne pomeni, da je zadevna obveznost izključena s
koordiniranega področja. Ob upoštevanju nekaterih izjem iz Direktive 2000/31 namreč vsak nacionalni ukrep, ki se nanaša na začetek opravljanja ali opravljanje dejavnosti storitve informacijske družbe, spada na koordinirano področje. V zvezi s tem je Sodišče že pojasnilo, da zakonodajalec Unije ni določil odstopanja, ki bi državam članicam dovoljevalo ohranitev ukrepov, sprejetih pred to direktivo, ki bi lahko omejevali svobodo zagotavljanja storitev informacijske družbe, ne da bi se upoštevali pogoji, ki so v zvezi s tem določeni z navedeno direktivo.(33) Taki ukrepi torej spadajo na koordinirano področje.
84.      Okoliščina, da zadevna obveznost izhaja iz določb, ki veljajo „za vse fizične ali pravne osebe“, torej ne more izključiti te obveznosti s
koordiniranega področja. Zdaj se bom posvetil pregledu elementov, ki črtajo obrise koordiniranega področja.
c)      Obrisi koordiniranega področja
85.      Obrisi koordiniranega področja so začrtani z več elementi Direktive 2000/31.
86.      Naj poudarim, da je obseg koordiniranega področja odvisen od področja uporabe same Direktive 2000/31 (člen 1(5)) in je po eni strani opredeljen pozitivno z opredelitvijo pojma „koordinirano področje“ (člen 2(h)(i)), po drugi strani pa negativno z izključitvami, izrecno določenimi v tej direktivi (člen 2(h)(ii)). Nazadnje, področje uporabe mehanizma, vzpostavljenega s členom 3 navedene direktive, je omejeno z odstavkom 3 tega člena in prilogo, na katero napotuje.
87.      Te različne elemente bom preučil, da bi ugotovil, ali so določbe kazenskega prava izključene s
koordiniranega področja.
88.      Na prvem mestu, Direktiva 2000/31 v členu 1(5) določa, da se ne uporablja za področje obdavčitve niti za nekatera posebna vprašanja in dejavnosti. Namen zakonodajalca Unije torej ni bil, da bi za to področje in ta vprašanja veljala ta direktiva ali mehanizem, določen v njenem členu 3.(34) Vendar ta določba med področji in vprašanji, ki so izključena iz področja uporabe te direktive, ne navaja kazenskega prava.
89.      Na drugem mestu, člen 2(h)(ii) Direktive 2000/31 določa, da koordinirano področje ne zajema zahtev, na primer zahtev glede blaga samega, zahtev glede dobave blaga in zahtev glede storitev, ki se ne zagotavljajo elektronsko. Čeprav je v tej določbi uporabljena odprta formulacija („na primer“), je iz uvodne izjave 21 te direktive razvidno, da je zakonodajalec Unije nameraval s
koordiniranega področja izključiti zahteve, ki se ne nanašajo na spletne dejavnosti.(35) Zato zahteve, ki se nanašajo na spletno komponento dejavnosti ponudnika storitev informacijske družbe, na podlagi člena 2(h)(ii) te direktive niso izključene s
koordiniranega področja zgolj zato, ker izvirajo s področja kazenskega prava.
90.      Nazadnje in na tretjem mestu, kazensko pravo ni navedeno na seznamu primerov, za katere se mehanizem iz člena 3 Direktive 2000/31 v skladu z odstavkom 3 tega člena ne uporablja.(36) Poleg tega je treba poudariti, da je treba ta odstavek, kolikor določa odstopanje od splošnega pravila iz tega člena, razlagati ozko.(37)
91.      Zato na podlagi ničesar, kar je v določbah Direktive 2000/31, ki začrtujejo obris koordiniranega področja, ni mogoče sklepati, da so ukrepi, ki spadajo na področje kazenskega prava države članice, izključeni iz tega področja.
d)      Pravna podlaga Direktive 2000/31 in kazensko pravo
92.      Francoska vlada v pisnem stališču trdi, da je bila Direktiva 2000/31 sprejeta med drugim na podlagi člena 95 ES (katerega besedilo je bilo prevzeto v člen 114 PDEU(38)), ki se ne nanaša na kazensko pravo držav članic, in v času, ko zakonodajalec Unije še ni bil pristojen za sprejetje direktive, ki ima kazenski cilj ali vpliva na kazensko pravo držav članic. Uporaba člena 3 te direktive za pravila kazenskega prava pa bi po mnenju te vlade pripeljala do tega, da se kot pravo, ki se uporablja, in kot organi, pristojni za pregon kaznivih dejanj, določijo pravo in organi ene same države članice, kar bi pomenilo harmonizacijo kazenskega prava, ki je prepovedana z uvodno izjavo 8 navedene direktive.
93.      Poleg tega francoska vlada trdi, da preširoka opredelitev koordiniranega področja v smislu Direktive 2000/31, ki bi zajemala kazensko pravo, krši načelo teritorialnosti kazenske zakonodaje. Taka opredelitev naj bi po eni strani pripeljala do harmonizacije pristojnosti na področju kazenskega prava in kazenskega postopka, ki bi bila glede na trenutno stanje prava Unije brez podlage, po drugi strani pa do nevarne nepovezanosti z ureditvijo, ki se uporablja za boj proti kaznivim dejanjem, glede na to, ali so storjena na spletu ali ne.
94.      V zvezi s tem je sicer res, da je v uvodni izjavi 8 Direktive 2000/31 navedeno, da je „[c]ilj te direktive […] oblikovanje pravnega okvira za zagotovitev prostega pretoka storitev informacijske družbe med državami članicami in ne usklajevanje področja kazenskega prava kot takšnega“.
95.      Vendar tega pojasnila ni mogoče razumeti tako, da bi bilo treba za preprečitev harmonizacije področja kazenskega prava kot takega zahteve, ki veljajo za storitve informacijske družbe ali njihove ponudnike in ki izvirajo iz kazenskega prava, izključiti s
koordiniranega področja.
96.      Direktiva 2000/31 namreč v skladu s svojim členom 1(2) približuje nekatere nacionalne določbe, ki se uporabljajo za storitve informacijske družbe, zlasti v zvezi z notranjim trgom. To pojasnilo se nanaša na člen 3 te direktive. Ta člen v bistvu usklajuje način, na katerega države članice predvidijo uporabo nacionalnih določb, ki bi lahko omejevale prosti pretok storitev informacijske družbe.
97.      S tem Direktiva 2000/31 ne postavlja pod vprašaj pristojnosti držav članic na področju kazenskega prava ali kazenskega postopka. Prav tako ne zahteva sprejetja posebnih nacionalnih predpisov na tem področju. Kljub temu je treba vprašanje, ali obstaja pristojnost na nacionalni ravni, ločiti od vprašanja, ali je izvajanje te pristojnosti v skladu s pravom Unije.
98.      V tej zvezi je bila Direktiva 2000/31 sprejeta na podlagi člena 47(2) ES ter členov 55 ES in 95 ES, katerih besedilo je bilo v bistvu prevzeto v člen 53(1) PDEU, člen 62 PDEU in člen 114 PDEU. V skladu s členom 1(1) te direktive je njen cilj „prispevati k pravilnemu delovanju notranjega trga z zagotavljanjem prostega pretoka storitev informacijske družbe med državami članicami“.(39) V ta namen v členu 3 predpisuje spoštovanje zahtev, ki spadajo na koordinirano področje in veljajo v državi članici ponudnika storitev.(40) Če bi zakonodajalec Unije menil, da je treba za uresničitev tega cilja na koordinirano področje vključiti nacionalne določbe s področja kazenskega prava, bi se lahko pri tem skliceval na člen 114 PDEU.
99.      Člen 114(1) PDEU namreč določa, da Parlament in Svet sprejmeta ukrepe za približevanje določb zakonov in drugih predpisov v državah članicah, katerih predmet je vzpostavitev in delovanje notranjega trga. Zakonodajalec Unije lahko namreč uporabi ta člen zlasti ob razlikah med nacionalnimi ureditvami, če lahko take razlike ovirajo izvajanje temeljnih svoboščin ali izkrivljajo konkurenco in tako neposredno vplivajo na delovanje notranjega trga.(41) Če so izpolnjeni pogoji za uporabo člena 114 PDEU kot pravne podlage, zakonodajalcu Unije ni mogoče preprečiti, da bi se oprl na to pravno podlago, ker je varovanje splošnih interesov iz odstavka 3 tega člena, med katerimi je varnost, odločilen dejavnik pri odločitvah, ki jih je treba sprejeti.(42)
100. Poleg tega, če bi menili, da je vsak nacionalni ukrep, ki spada na področje kazenskega prava, izključen s
koordiniranega področja, bi se država članica zlahka izognila mehanizmu, določenemu v členu 3 Direktive 2000/31: zadostovalo bi, če bi opravljanje storitve informacijske družbe uredila s sprejetjem določb, ki bi bile kazensko obarvane. Tak pristop pri razlagi pojma „koordinirano področje“ bi lahko ogrozil cilj tega mehanizma in njegov polni učinek.
101. Poleg tega sem naklonjen argumentu francoske vlade, da lahko izvajanje mehanizma, vzpostavljenega s členom 3 Direktive 2000/31, za uresničitev cilja prostega pretoka storitev družbe vpliva na ozemeljsko veljavnost nacionalnih pravil, ki izhajajo iz kazenskega prava. Glede na to in kot sem pravkar navedel, je bil tak pravni učinek v pristojnosti zakonodajalca Unije. Po drugi strani pa mehanizmi notranjega trga, zlasti tisti, ki temeljijo na načelu države izvora, po definiciji lahko vplivajo na ozemeljsko področje uporabe nacionalnih predpisov.
102. V zvezi s tem zadnjim, kot priznava tudi francoska vlada, kazenskega prava ni mogoče popolnoma izključiti s
koordiniranega področja. Ta vlada namreč meni, da bi se rešitev, sprejeta v členu 1(5) Direktive 2006/123/ES(43), lahko po analogiji prenesla na Direktivo 2000/31. Kazenska določba naj bi torej spadala na koordinirano področje, opredeljeno v členu 2(h) te druge direktive, kadar specifično ureja začetek opravljanja ali izvajanje take dejavnosti, njen učinek pa je izogibanje določbam iz navedene direktive.(44)
103. V zvezi s tem je treba spomniti, da je bila Direktiva 2006/123 sprejeta na podlagi člena 47(2) ES in člena 55 ES, ki ustrezata členu 53(1) PDEU oziroma členu 62 PDEU. Te določbe so navedene tudi med tistimi, ki so pravna podlaga Direktive 2000/31.
104. Zato, če lahko Direktiva 2006/123 – ki sama navaja, da ne vpliva na pravila kazenskega prava(45) niti vanj ne posega(46) – vpliva na ozemeljsko veljavnost določb kazenskega prava, ne more biti nič drugače v primeru Direktive 2000/31, ki določa liberalnejši okvir za nacionalna pravila tega prava. Ta druga direktiva namreč ne vsebuje nobene določbe, podobne členu 1(5) Direktive 2006/123. Kar zadeva sklicevanja na kazensko pravo, je edina skupna točka teh dveh direktiv dejstvo, da je v njunih uvodnih izjavah navedeno, da ne usklajujeta tega pravnega področja.(47)
105. V vsakem primeru je rezultat, ki ga želita doseči obe direktivi, enak. Država članica namreč ne sme omejiti svobode opravljanja storitev na notranjem trgu, ki se izvaja v skladu s podrobnimi pravili, določenimi v eni ali drugi direktivi, z uporabo kazenskih določb svojega nacionalnega prava.
106. Skratka, dejstvo, da je bila Direktiva 2000/31 sprejeta na podlagi členov Pogodbe ES, ki ustrezajo členu 53(1) PDEU, členu 62 PDEU in členu 114 PDEU, ne pomeni, da so določbe s področja kazenskega prava izključene s
koordiniranega področja v smislu člena 2(h) te direktive.
e)      Izvajanje kazenskega prava kot odstopanje od prostega pretoka storitev informacijske družbe
107. V skladu z logiko mehanizma iz člena 3 Direktive 2000/31 država članica, ki ni država članica, v kateri ima ponudnik storitve informacijske družbe sedež, za tega ponudnika načeloma ne sme uporabiti zahtev, ki spadajo na koordinirano področje. V skladu s členom 3(4) te direktive lahko taka država članica v zvezi z neko storitvijo informacijske družbe vendarle sprejme ukrepe, ki odstopajo od načela prostega pretoka storitev informacijske družbe, določenega v členu 3(2) navedene direktive, če so v skladu z več kumulativnimi pogoji.(48)
108. V skladu s členom 3(4)(a) Direktive 2000/31 mora biti zadevni omejevalni ukrep potreben za zagotavljanje, med drugim, javnega reda, predvsem preprečevanja, odkrivanja in kazenskega pregona kaznivih dejanj, vključno z varstvom mladoletnikov in bojem proti podžiganju sovraštva zaradi rase, spola, veroizpovedi ali narodnosti, ter kršitev človekovega dostojanstva v zvezi s posamezniki. Ukrepi, potrebni za zagotavljanje takih ciljev splošnega interesa, bodo verjetno spadali na področje uporabe kazenskega prava. Torej bi bilo mogoče trditi, da če bi bile določbe kazenskega prava izključene s
koordiniranega področja, državi članici ne bi bilo treba dovoliti odstopanja od člena 3(2) Direktive 2000/31 za namene teh ciljev splošnega interesa.
109. V istem smislu Direktiva 2000/31 v členu 3(4)(b) določa, da lahko država članica odstopi od njenega člena 3(2), če od države članice, na ozemlju katere ima ponudnik zadevne storitve sedež, ne zahteva le, da sprejme ukrepe, ampak tudi uradno obvesti Komisijo in to državo članico o namenu, da sprejme zadevne omejevalne ukrepe. V skladu s prvo določbo pa za državo članico, ki bi želela sprejeti take ukrepe za odstopanje, te obveznosti veljajo „ne glede na sodne postopke, vključno s predhodnimi postopki in dejanji v okviru kazenske preiskave“. Čeprav bi lahko ta stavek vzbujal dvome o razlagi, je očitno, da izraža voljo zakonodajalca Unije, da uredi izvajanje določb kazenskega prava v okviru mehanizma, vzpostavljenega s členom 3 Direktive 2000/31.
110. Prav tako v tem okviru je stavek iz člena 3(4)(b) Direktive 2000/31 pojasnjen z uvodno izjavo 26 te direktive, v kateri je navedeno, da lahko države članice skladno s pogoji iz te direktive uporabljajo nacionalne kazenskopravne predpise in predpise o kazenskem postopku, zato da uvedejo vse preiskovalne in druge ukrepe, ki so potrebni za odkrivanje in preganjanje kaznivih dejanj, „ne da bi bilo treba o ukrepih obvestiti Komisijo“. Iz tega izhaja, da o uporabi takih nacionalnih pravil, čeprav ovira prosti pretok storitve informacijske družbe, ni treba poslati uradnega obvestila na podlagi člena 3(4)(b) navedene direktive. Tako kot vsak drug ukrep, ki spada na koordinirano področje, morajo ta nacionalna pravila vseeno izpolnjevati vsebinske pogoje iz člena 3(4)(a) iste direktive. Iz tega sledi, da nacionalne določbe kazenskega prava in kazenskega postopka same po sebi niso izključene s
koordiniranega področja.
f)      Predlog
111. Zaradi vseh razlogov, ki sem jih pravkar predstavil, je treba ugotoviti, da zadevne obveznosti ni mogoče izključiti s
koordiniranega področja samo zato, ker je posledica določb kazenskega prava.
112. Predlagam torej, naj se na prvo vprašanje odgovori, da obveznosti uvedbe tehničnih ukrepov, namenjenih preprečevanju dostopa mladoletnikov do pornografskih vsebin, ni mogoče izključiti s
koordiniranega področja v smislu člena 2(h) Direktive 2000/31 zgolj zato, ker je ta obveznost posledica splošnih in abstraktnih določb kazenskega prava, ki nekatera ravnanja opredeljujejo kot kaznivo dejanje, ki ga je mogoče preganjati, in ki brez razlikovanja veljajo za vse fizične ali pravne osebe.
3.      Tretje vprašanje
a)      Obseg tretjega vprašanja
113. Predložitveno sodišče želi s tretjim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je glede na to, da sprejetje posamičnih ukrepov, ki se nanašajo na določeno storitev, ne omogoča zagotovitve učinkovitega varstva temeljnih pravic, zagotovljenih s členoma 1 in 24 Listine ter členom 8 EKČP, mogoče odstopiti od mehanizma, določenega v členu 3 Direktive 2000/31, da bi se eni kategoriji ponudnikov storitev naložila obveznost, ki izhaja iz splošnih in abstraktnih določb.
114. Predložitveno sodišče namreč izhaja iz predpostavke, da ob upoštevanju pogojev iz člena 3(4) Direktive 2000/31 sprejetje posamičnih ukrepov ne more zagotoviti takega varstva. Iz tega sledi, da po mnenju tega sodišča možnost sprejetja ukrepa, ki izpolnjuje te pogoje, zoper izdajatelja spletnih javnih komunikacijskih storitev ne izpolnjuje zahtev, ki jih nalaga varstvo temeljnih pravic.
115. V teh okoliščinah želi predložitveno sodišče izvedeti, ali ob predpostavki, da Direktiva 2000/31 nasprotuje obveznosti, ki izhaja iz splošnih in abstraktnih določb, kakršna je ta iz obravnavane zadeve, lahko namembna država članica storitev to obveznost vseeno naloži ponudnikom s sedežem v drugih državah članicah prek temeljnih pravic.
116. To vprašanje se postavlja le, če so izpolnjeni trije pogoji: prvič, zadevna obveznost spada na koordinirano področje v smislu člena 2(h) Direktive 2000/31, drugič, uporaba te obveznosti omejuje svobodo zagotavljanja storitev informacijske družbe v smislu člena 3(2) te direktive in, tretjič, ta obveznost ne izpolnjuje pogojev iz člena 3(4) navedene direktive.
117. V zvezi s tem in kot je razvidno iz moje analize prvih dveh vprašanj, je zadevna obveznost zahteva, ki spada na koordinirano področje v smislu člena 2(h) Direktive 2000/31.(49)
118. Po drugi strani se predložitveno sodišče dobro zaveda, da zadevna obveznost ne izpolnjuje pogojev iz člena 3(4) Direktive 2000/31. Ta obveznost namreč izhaja iz splošnih in abstraktnih določb, ki, kot poudarja predložitveno sodišče, brez razlikovanja veljajo za vse fizične ali pravne osebe. V zvezi s tem je Sodišče že pojasnilo, da nacionalnih ukrepov, ki so splošni in abstraktni, ni mogoče opredeliti kot „ukrepe proti neki storitvi informacijske družbe“ v smislu člena 3(4) te direktive,(50) s katerimi lahko namembna država članica omeji svobodo opravljanja take storitve.
119. Pred obravnavo tretjega vprašanja je torej treba najprej ugotoviti, ali zadevna obveznost omejuje svobodo zagotavljanja storitev informacijske družbe.
b)      Omejitev svobode zagotavljanja storitev
120. Menim, da je zakonodajalec Unije pojasnil, da to, da za ponudnika velja obveznost, kakršna je ta v obravnavani zadevi, omejuje svobodo zagotavljanja storitev informacijske družbe in da ob upoštevanju odstopanj iz člena 3(4) Direktive 2000/31 te obveznosti ne sme naložiti država članica, ki ni država članica, v kateri ima ta ponudnik sedež.
121. V skladu s členom 6a(1) Direktive 2010/13 morajo namreč države članice sprejeti ustrezne ukrepe za zagotovitev, da so avdiovizualne medijske storitve, ki jih opravljajo ponudniki storitev pod njihovo pristojnostjo, ki bi lahko ogrozile telesni, duševni in moralni razvoj mladoletnikov, dostopne le na način, ki zagotavlja, da jih mladoletniki praviloma ne bodo mogli slišati niti videti, pri čemer lahko ti ukrepi zajemajo uporabo orodij, ki omogočajo preverjanje njihove starosti.
122. Po drugi strani iz člena 28a(1) Direktive 2010/13 v povezavi s členom 3(1) Direktive 2000/31 izhaja, da ponudnik platforme za izmenjavo videov spada v pristojnost države članice, na ozemlju katere ima sedež. Poleg tega člen 28b(1) Direktive 2010/13 določa, da ta država članica zagotovi, da ponudnik sprejme ustrezne ukrepe za zaščito mladoletnikov pred videi, ki jih ustvari uporabnik in ki bi lahko ogrozili njihov telesni, duševni ali moralni razvoj. V skladu s členom 28b(3) te direktive ti ukrepi, kot je to ustrezno, zajemajo, med drugim, vzpostavitev in upravljanje sistemov za preverjanje starosti za uporabnike platform za izmenjavo videov v zvezi s temi videi.
123. Poleg tega člen 15 Uredbe (EU) 2024/1083(51) določa mehanizem, ki bo kateremu koli zadevnemu nacionalnemu regulativnemu organu ali telesu omogočil, da od enakovrednih organov ali teles države članice, v kateri ima ponudnik sedež, zahteva sprejetje potrebnih in sorazmernih ukrepov za zagotovitev, da ponudniki platform za izmenjavo videov izvršujejo obveznosti na podlagi člena 28b, od (1) do (3), Direktive 2010/13. Iz člena 15(1) te uredbe („brez poseganja v člen 3 Direktive 2000/31“) v povezavi z uvodno izjavo 45 te uredbe izhaja, da kadar uporaba takega mehanizma ne privede do sporazumne rešitve, se lahko svoboda zagotavljanja storitev informacijske družbe iz druge države članice omeji le, kadar so bili izpolnjeni pogoji iz člena 3 Direktive 2000/31, in v skladu s tem postopkom.
124. Ne glede na to, ali se Uredba 2024/1083 uporablja ratione temporis(52) in ali spletne komunikacijske storitve iz predloga za sprejetje predhodne odločbe v zadevi C‑190/24 vključujejo tudi storitve, ki niso platforme za izmenjavo videov v smislu te uredbe, člen 15 te uredbe potrjuje, da je zakonodajalec Unije želel opozoriti na načelo, ki izhaja iz člena 3 Direktive 2000/31, da ukrepe, potrebne za zagotovitev varstva mladoletnikov, kot so tisti iz člena 28b, od (1) do (3), Direktive 2010/13, sprejme in uporablja država članica, v kateri ima ponudnik zadevne storitve informacijske družbe sedež, tako da ukrepi na tem področju, ki jih sprejme druga država članica, vplivajo na pristojnost te prve države članice in omejujejo svobodo zagotavljanja storitev informacijske družbe.
125. Zato je treba ugotoviti, da obveznost uvedbe tehničnih ukrepov, namenjenih preprečevanju dostopa mladoletnikov do pornografskih vsebin, kot je ta v obravnavanem primeru, načeloma omejuje svobodo zagotavljanja storitev informacijske družbe.
126. Naj pojasnim, da ta premislek ne velja le za tako obveznost, ki izhaja iz splošnih in abstraktnih določb kazenskega prava, temveč tudi za opomin, ki ga lahko pristojni organ pošlje izdajatelju spletne komunikacijske storitve.
127. Upravljavci spletnih platform morajo namreč za izpolnitev obveznosti iz člena 28b(2) Direktive 2010/13 ne le omejiti dostop do pornografskih vsebin, ampak tudi vzpostaviti rešitev, ki mladoletnike učinkovito ščiti pred pornografskimi vsebinami, s čimer se spremeni način opravljanja dejavnosti storitve informacijske družbe.
128. Prav tako bi bilo iz člena 23 zakona z dne 30. julija 2020 sicer mogoče sklepati, da je mogoče na ponudnika nasloviti opomin zaradi  ene (same) pornografske vsebine, vendar je v členu 3 uredbe z dne 7. oktobra 2021 navedeno, da se ta ukrep nanaša na tehnični proces, ki se vzpostavi z namenom zagotoviti, da so uporabniki, ki želijo dostopati do storitve, polnoletni.
129. Zaradi vseh razlogov, ki sem jih pravkar predstavil, je treba šteti, da obveznost uvedbe tehničnih ukrepov, namenjenih preprečevanju dostopa mladoletnikov do pornografskih vsebin, načeloma omejuje svobodo zagotavljanja storitev informacijske družbe. Država članica mora, da bi ponudniku s sedežem v drugi državi članici naložila tako obveznost, izpolnjevati pogoje iz člena 3(4) Direktive 2000/31.
130. Zdaj bom analiziral problematiko, ki je jedro tretjega vprašanja, in sicer uskladitev zahtev iz Direktive 2000/31 z zahtevami v zvezi z varstvom temeljnih pravic.
c)      Uporaba temeljnih pravic za odstopanje od člena 3(1) in (2) Direktive 2000/31
131. Kot je ugotovila Komisija, tretje vprašanje kaže na to, da Direktiva 2000/31 zaradi svojih notranjih meja ne izpolnjuje zahtev v zvezi z varstvom temeljnih pravic, zagotovljenih s členoma 1 in 24 Listine ter členom 8 EKČP.
132. Vendar je iz uvodne izjave 10 Direktive 2000/31 razvidno, da mehanizem, vzpostavljen s to direktivo v členu 3 za zagotovitev območja brez notranjih meja za elektronsko poslovanje, zagotavlja visoko stopnjo zaščite ciljev splošnega interesa, predvsem varstvo mladoletnikov.
133. Kot sem navedel,(53) s tega vidika ta mehanizem med drugim temelji na uporabi načela nadzora v državi članici izvora. Na podlagi tega načela mora vsaka država članica kot država članica izvora storitev informacijske družbe regulirati te storitve in na tej podlagi varovati cilje splošnega interesa, navedene v členu 3(4)(a)(i) Direktive 2000/31.(54) Med temi cilji je varstvo javnega reda, ki glede na besedilo te določbe in uvodne izjave 10 te direktive vključuje tudi varstvo mladoletnikov. Nadzor, ki ga opravi država članica izvora, mora torej zagotoviti učinkovito zaščito tega cilja, in to ne le v interesu države članice izvora in njenih državljanov, ampak tudi v interesu drugih držav članic in njihovih državljanov.(55)
134. Po drugi strani Direktiva 2000/31 temelji tudi na načelu vzajemnega priznavanja, v skladu s katerim vsaka država članica kot namembna država članica storitev informacijske družbe zagotovi, da ne omejuje svobode zagotavljanja takih storitev. Namembna država članica mora torej upoštevati, da država članica, v kateri ima ponudnik storitev sedež, na ustrezni ravni zagotavlja cilj splošnega interesa varstva mladoletnikov. Če tega varstva ni, je edina možnost, ki jo ima prva država članica za odpravo tega položaja, sprejetje ukrepov v skladu z zahtevami iz člena 3(4) te direktive.
135. V zvezi s tem Direktiva 2010/13 izpolnjuje zahteve, določene za varstvo mladoletnikov. Natančneje, v skladu s členom 28b navedene direktive država članica zlasti zagotovi, da ponudniki platform za izmenjavo videov s sedežem na njenem ozemlju uporabljajo ustrezne ukrepe za varstvo mladoletnikov. Ti ukrepi lahko vključujejo izvajanje sistema za preverjanje starosti.(56) Če država članica izvora ne zagotavlja zahtevane ravni varstva mladoletnikov, lahko namembna država članica uporabi ukrepe iz člena 3(4) te direktive.
136. Cilj splošnega interesa varstva mladoletnikov, ki se uresničuje z zadevnim nacionalnim ukrepom, je zaščiten, prvič, v okviru izvajanja načela nadzora v državi članici izvora v skladu z določbami, ki jih v ta namen določa Direktiva 2013/10, in drugič, z mehanizmom odstopanja, na katerega se lahko druge države članice sklicujejo občasno in ob upoštevanju pogojev iz člena 3(4) Direktive 2000/31.
137. Tako je zakonodajalec Unije poskrbel za uskladitev zahtev notranjega trga z varstvom temeljnih pravic. Če bi se štelo, da mehanizmi, določeni v ta namen z direktivama 2000/31 in 2010/13, ne izpolnjujejo zahtev iz členov 1 in 24 Listine, bi to postavilo veljavnost teh dveh direktiv pod vprašaj.
138. Še pomembneje je, da ti mehanizmi izražajo soglasje, ki so ga dosegle države članice glede svojih
odgovornosti za varstvo mladoletnikov pred škodljivimi vsebinami na območju brez notranjih meja za elektronsko poslovanje. Če bi bili ti mehanizmi postavljeni pod vprašaj, bi bila ogrožena njihova učinkovitost in spodkopano medsebojno zaupanje med državami članicami.
139. Poleg tega je Sodišče sicer priznalo, da se lahko država članica sklicuje na temeljno pravico, da bi dosegla njeno varstvo, če ji tega ne omogoča nobena določba sekundarne zakonodaje, vendar je ta rešitev veljavna v okviru, v katerem pravni akt prava Unije ne vsebuje nobenega mehanizma izjem, ki bi tej državi članici omogočal, da zagotovi zadevno temeljno pravico.(57) Vendar je Direktiva 2000/31 tak mehanizem določila v členu 3(4), tako da te sodne prakse ni mogoče prenesti na obravnavano zadevo.
140. Zato je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da dejstvo, da sprejetje posamičnih ukrepov, ki se nanašajo na določeno storitev, ne more zagotoviti varstva temeljnih pravic, zagotovljenih s členoma 1 in 24 Listine ter členom 8 EKČP, ne omogoča odstopanja od mehanizma, določenega v členu 3 Direktive 2000/31, da bi se obveznost, ki izhaja iz splošnih in abstraktnih določb, uporabila za eno kategorijo ponudnikov storitev.
E.      Zadeva C‑190/24
1.      Prvo vprašanje
141. S prvim vprašanjem se želi izvedeti, ali koordinirano področje, kot je opredeljeno v členu 2(h) Direktive 2000/31, zajema prepoved upravljavcem elektronske storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije, da prek te storitve razširjajo vsa sporočila ali opozorila, ki jih pošiljajo uporabniki in ki bi lahko drugim uporabnikom omogočila, da se izognejo kontroli prometa, ne glede na to, da se ta prepoved ne nanaša na nobeno od področij, ki jih urejajo harmonizacijske določbe iz poglavij II
in III te direktive.
142. Naj spomnim, kot izhaja iz mojih preudarkov v zvezi z drugim vprašanjem v zadevi C‑188/24, da koordinirano področje, kot je opredeljeno v členu 2(h) Direktive 2000/31, zajema zahteve v zvezi z opravljanjem dejavnosti storitve informacijske družbe, tudi če se te zahteve ne nanašajo na področja, ki jih urejajo harmonizacijske določbe iz poglavij II
in III te direktive.(58)
143. Zato je treba za odgovor na to vprašanje preveriti, ali zadevna prepoved razširjanja pomeni zahtevo, ki spada na koordinirano področje.
144. V zvezi s tem ugotavljam, da zadevna prepoved razširjanja vpliva na opravljanje dejavnosti storitve informacijske družbe. Da bi upošteval tako prepoved, mora namreč ponudnik storitev omejiti ali prekiniti normalno delovanje svoje storitve in posledično izvajati zadevno dejavnost na poseben način. V obravnavanem primeru okoliščina, da mora ponudnik storitev v skladu z zadevno prepovedjo razširjanja omejiti delovanje svoje storitve le občasno in v zvezi z določeno kontrolo prometa, ne spremeni bistva obveznosti, ki izhaja iz te prepovedi. Ta okoliščina pa se lahko izkaže za upoštevno v okviru preučitve, katere namen je ugotoviti, ali navedena prepoved omejuje svobodo zagotavljanja storitev v smislu člena 3(2) Direktive 2000/31 ali pa izpolnjuje pogoje iz člena 3(4) te direktive.
145. Po drugi strani je treba spomniti, da je za zadevno prepoved razširjanja predvidena kazen(59): njeno upoštevanje je torej pogoj za zakonito izvajanje dejavnosti storitve informacijske družbe.
146. V teh okoliščinah je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da koordinirano področje, kot je opredeljeno v členu 2(h) Direktive 2000/31, zajema prepoved upravljavcem elektronske storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije, da prek te storitve razširjajo vsa sporočila ali opozorila, ki jih pošiljajo uporabniki in ki bi lahko drugim uporabnikom omogočila, da se izognejo kontroli prometa, ne glede na to, da se ta prepoved ne nanaša na nobeno od področij, ki jih urejajo harmonizacijske določbe iz poglavij II
in III te direktive.
2.      Drugo vprašanje
a)      Obseg vprašanja za predhodno odločanje in preoblikovanje
147. Drugo vprašanje, kakor ga je oblikovalo predložitveno sodišče, se v bistvu nanaša na to, ali je zadevna prepoved razširjanja izključena s
koordiniranega področja v smislu člena 2(h) Direktive 2000/31, ker je potrebna za zagotovitev učinkovitosti kontrol prometa, ki se izvajajo zaradi prijetja oseb, iskanih zaradi kaznivih dejanj, ali oseb, ki ogrožajo javni red ali javno varnost.
148. V zvezi s tem je iz te formulacije mogoče sklepati, da gre za vprašanje, ali zadevna prepoved razširjanja spada na področje uporabe koordiniranega področja v smislu člena 2(h) Direktive 2000/31.
149. Po drugi strani se to vprašanje sklicuje na uvodno izjavo 26 Direktive 2000/31 („čeprav je v uvodni izjavi 26 […] navedeno“), v kateri je navedeno, da lahko „[d]ržave članice […] uporabljajo nacionalne kazenskopravne predpise in predpise o kazenskem postopku, zato da uvedejo vse preiskovalne in druge ukrepe, ki so potrebni za odkrivanje in preganjanje kaznivih dejanj […]“. Na podlagi tega sklicevanja, ki sledi izrazu „čeprav“, je mogoče razumeti, da želi predložitveno sodišče izvedeti, ali je zadevna prepoved razširjanja izključena s
koordiniranega področja v smislu člena 2(h) te direktive, ker je potrebna za zagotovitev učinkovitosti kontrol prometa, ki se izvajajo, da bi se ustavile osebe, ki se iščejo zaradi kaznivih dejanj ali ki ogrožajo javni red ali javno varnost.
150. Naj poudarim, da družba Coyote System meni, da zadevna prepoved razširjanja sicer spada na koordinirano področje, vendar ne more pomeniti ukrepa, ki spada na to področje, s katerim lahko namembna država članica storitev informacijske družbe odstopa od načela iz člena 3(2) Direktive 2000/31 in omejuje svobodo zagotavljanja teh storitev.
151. V zvezi s tem družba Coyote System trdi, da se v nasprotju z zahtevami iz člena 3(4) Direktive 2000/31 nacionalni ukrep, ki nalaga zadevno prepoved razširjanja, ne nanaša na določeno storitev informacijske družbe. Nasprotno, ta prepoved po njenem mnenju pomeni, če se prevzamejo besede iz sodbe Google Ireland in drugi(60), navedene v predložitveni odločbi, „splošni in abstraktni ukrep, ki se nanaša na splošno opredeljeno kategorijo danih storitev informacijske družbe in ki se brez razlikovanja uporablja za vse ponudnike iz te kategorije storitev“.(61)
152. S tega vidika predložitveno sodišče torej z drugim vprašanjem Sodišče poziva, naj preuči, ali člen 3 Direktive 2000/31 nasprotuje prepovedi razširjanja, ki jo Francoska republika kot namembna država članica storitev informacijske družbe želi naložiti ponudnikom s sedežem v drugih državah članicah.
153. V tem okviru je francoska vlada v svojem pisnem stališču predlagala drug pristop k analizi zakonitosti zadevne prepovedi razširjanja. Ta prepoved naj v bistvu ne bi omejevala prostega pretoka storitev in naj zato zanjo ne bi veljali pogoji iz člena 3(4) Direktive 2000/31. Ta vlada se v podporo svoji trditvi opira na člen 14(3) te direktive, ki se nanaša na odredbe, naslovljene na ponudnike storitev gostovanja.
154. Tako razlogovanje lahko vpliva na skladnost zadevne prepovedi razširjanja z Direktivo 2000/31. Zato predlagam, da se preuči tudi ta del analize, da bi se predložitvenemu sodišču priskrbeli vsi elementi razlage prava Unije, ki bi mu lahko bili v pomoč pri odločanju o združljivosti spornih nacionalnih določb s to direktivo.
155. Zato predlagam preoblikovanje drugega vprašanja, tako da se šteje, da želi predložitveno sodišče z njim izvedeti, ali člen 3 Direktive 2000/31 nasprotuje prepovedi razširjanja sporočil in opozoril, ki jih pošiljajo uporabniki storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije, ki jo namerava namembna država članica teh storitev naložiti upravljavcem navedenih storitev s sedežem v drugih državah članicah.
b)      Struktura analize
156. Francoska vlada v pisnem stališču navaja, da bi se moral preizkus zakonitosti zadevne prepovedi razširjanja z vidika Direktive 2000/31 začeti z analizo problematike odredb iz člena 14(3) te direktive, za katere ne veljajo zahteve iz njenega člena 3, ker ne omejujejo svobode zagotavljanja storitev informacijske družbe.
157. Vendar je v okviru Direktive 2000/31 vprašanje, ali nacionalni ukrep omejuje svobodo zagotavljanja storitev, upoštevno le, če ta ukrep pomeni zahtevo, ki spada na koordinirano področje v smislu člena 2(h) te direktive. Iz člena 3(2) te direktive namreč izhaja, da države članice ne smejo omejevati svobode zagotavljanja storitev informacijske družbe iz druge države članice iz razlogov, ki spadajo na to področje.(62) Nacionalni ukrep, ki ima za posledico tako omejitev, vendar ne spada na koordinirano področje, torej ni upošteven z vidika člena 3 navedene direktive.
158. Ob upoštevanju te ugotovitve bom na prvem mestu preučil, ali je zadevna prepoved razširjanja glede na cilje, ki jim sledi, izključena s
koordiniranega področja (razdelek (c)); na drugem mestu bom obravnaval utemeljitev francoske vlade, da ta prepoved ne omejuje svobode zagotavljanja storitev (razdelek d), in na tretjem mestu bom na kratko preučil trditev družbe Coyote System, da navedena prepoved ne more izpolnjevati pogojev iz člena 3(4) Direktive 2000/31 (razdelek (e)).
c)      Varstvo javnega reda in javne varnosti
159. Vprašanje, ki se zastavlja, je, ali je zadevna prepoved razširjanja izključena s
koordiniranega področja, ker je potrebna za zagotovitev učinkovitosti kontrol prometa, ki se izvajajo zaradi prijetja oseb, iskanih zaradi kaznivih dejanj, ali oseb, ki ogrožajo javni red ali javno varnost.
160. V zvezi s tem, na prvem mestu in kot sem že navedel,(63) nacionalnega ukrepa ni mogoče izključiti s koordiniranega področja zgolj zato, ker je posledica določb kazenskega prava. Zato a fortiori ni razloga, da bi bil ukrep, ki je potreben, da prispeva k izvajanju kazenskega prava ali varstvu ciljev splošnega interesa, kot sta javni red ali javna varnost, izključen s
tega področja.
161. Na drugem mestu, niti narava cilja splošnega interesa, ki ga želi država članica zaščititi z nacionalnim ukrepom, niti dejstvo, da je ta ukrep nujen za njegovo uresničitev, nista odločilna za to, da se ta ukrep opredeli kot „zahteva, ki spada na koordinirano področje“. Da bi se namreč ugotovilo, da nacionalni ukrep pomeni tako zahtevo, je treba preučiti njegov predmet in preveriti, ali se nanaša na začetek opravljanja ali izvajanje dejavnosti informacijske družbe.(64)
162. Na tretjem mestu, v okviru Direktive 2000/31 imajo cilji splošnega interesa posebno vlogo, ki se razlikuje od vloge predmeta zadevnega ukrepa. Država članica se lahko v bistvu opre na cilje splošnega interesa, naštete v členu 3(4)(a)(i) te direktive, da bi z ukrepom, ki spada na koordinirano področje, odstopala od načela svobode zagotavljanja storitev informacijske družbe. Varstvo javnega reda, zlasti preprečevanje, preiskovanje, odkrivanje in kazenski pregon ter varstvo javne varnosti, so med temi cilji splošnega interesa.
163. Na četrtem mestu, v odlomku uvodne izjave 26 Direktive 2000/31, na katerega opozarja predložitveno sodišče, je navedeno, da lahko države članice uporabljajo nacionalne kazenskopravne predpise in predpise o kazenskem postopku, zato da uvedejo vse preiskovalne in druge ukrepe, ki so potrebni za odkrivanje in preganjanje kaznivih dejanj. Poudariti je treba, da ta uvodna izjava tudi pojasnjuje, da lahko države članice to možnost uporabijo v skladu s pogoji, določenimi v tej direktivi. Kot sem namreč navedel v točki 110 teh sklepnih predlogov, Direktiva 2000/31 določa pogoje, pod katerimi lahko namembna država članica izvede potrebne ukrepe za preprečevanje, preiskovanje, odkrivanje in preganjanje kaznivih dejanj. Tako kot vsi drugi ukrepi na koordiniranem področju, s katerimi želi namembna država članica omejiti svobodo zagotavljanja storitev, morajo tudi ukrepi iz uvodne izjave 26 Direktive 2000/31 izpolnjevati vsaj vsebinske pogoje iz člena 3(4)(a) te direktive. Iz tega sklepam, da ukrepi, potrebni za odkrivanje in preganjanje kaznivih dejanj, niso izključeni s
koordiniranega področja.
164. Zato ukrepa, ki se nanaša na izvajanje dejavnosti informacijske družbe, ni mogoče izključiti s
koordiniranega področja zgolj zato, ker ustreza ciljem splošnega interesa varstva javnega reda in javne varnosti.
165. Kot vmesni predlog je torej treba ugotoviti, da zadevne prepovedi razširjanja ni mogoče izključiti s
koordiniranega področja v smislu člena 2(h) Direktive 2000/31, ker je potrebna za zagotovitev učinkovitosti kontrol prometa, ki se izvajajo zaradi prijetja oseb, iskanih zaradi kaznivih dejanj, ali oseb, ki ogrožajo javni red ali javno varnost.
d)      Odredbe, ki ne omejujejo svobode zagotavljanja storitev informacijske družbe
1)      Predstavitev problema
166. Iz dosedanje analize je razvidno, da zadevna prepoved razširjanja spada na koordinirano področje.
167. Poleg tega Direktiva 2000/31 ne nasprotuje a priori
prepovedi razširjanja, ki jo namerava namembna država članica storitev informacijske družbe naložiti upravljavcem teh storitev s sedežem v drugih državah članicah, če ta prepoved izpolnjuje pogoje iz člena 3(4)(a) in (b) te direktive. Če so ti pogoji izpolnjeni, lahko namembna država članica storitev informacijske družbe, z uporabo ukrepov, ki spadajo na koordinirano področje, omeji svobodo zagotavljanja teh storitev.
168. Francoska vlada pa navaja, da zadevna prepoved razširjanja ne omejuje svobode zagotavljanja storitev, tako da zanjo ne veljajo pogoji iz člena 3(4) Direktive 2000/31.
169. Natančneje, ta prepoved po mnenju te vlade spada na področje uporabe člena 14(3) Direktive 2000/31 in kot taka ne omejuje svobode zagotavljanja storitev informacijske družbe iz druge države članice v smislu člena 3(2) te direktive. Bilo naj bi jo mogoče naložiti ponudniku storitev, pri čemer ni pomembno, v kateri državi članici ima sedež, namembna država članica storitev informacijske družbe, ki bi želela izdati tako odredbo, pa naj v nobenem primeru ne bi bila dolžna ravnati se po postopku odstopanja iz člena 3(4) navedene direktive.
2)      Presoja
170. Člen 14(3) Direktive 2000/31 med drugim določa, da ta člen ne posega v možnost, da sodišče ali upravni organ skladno s pravnimi sistemi držav članic od ponudnika storitve zahteva ustavitev ali preprečitev kršitve.
171. Najprej je treba poudariti, da lahko odredbo iz člena 14(3) Direktive 2000/31 izdata tako država članica, v kateri ima ponudnik sedež, kot tudi namembna država članica zadevne storitve.(65)
172. V zvezi s tem, čeprav člen 3(1) Direktive 2000/31 vsakega ponudnika storitve informacijske družbe podvrže nadzoru države članice, v kateri ima sedež, odstavek 4 tega člena določa, da lahko druga država članica sprejme ukrepe v zvezi s tem ponudnikom v skladu s pogoji, ki so za to določeni v zadnjenavedeni določbi. Pomembno je poudariti, da se ti pogoji ne nanašajo na pristojnost te druge države članice, temveč na ukrep, ki ga želi ta država naložiti zadevnemu ponudniku.
173. Poleg tega Direktiva 2000/31 kot taka ne ureja razdelitve pristojnosti in pooblastil za odločanje med sodišči in drugimi organi držav članic. Zlasti v členu 1(4) Direktive je namreč navedeno, da ne obravnava pristojnosti sodišč, ki jo ureja posebej Uredba (EU) št. 1215/2012.(66) Po drugi strani je krajevna pristojnost upravnih organov predpisana z določbami javnega prava, ta direktiva pa takih določb ne vsebuje.
174. Po predstavitvi tega okvira je treba preučiti trditev francoske vlade, da za zadevno prepoved razširjanja kot odredbo iz člena 14(3) Direktive 2000/31 ne veljajo pogoji iz člena 3(4) te direktive.
175. Iz člena 14(3) Direktive 2000/31 izhaja, da ta člen ne vpliva na možnost izdaje sodnih ali upravnih odredb za ustavitev ali preprečitev kršitve. Ta člen v odstavku 1 določa le pogoje, pod katerimi je lahko ponudnik storitve gostovanja oproščen odgovornosti za informacije, shranjene na zahtevo uporabnikov. Na prvi pogled je torej vprašljivo, ali lahko člen 14(3) navedene direktive povzroči izključitev uporabe njenega člena 3.
176. Vendar menim, da razlog, iz katerega za odredbo, za katero se lahko uporablja člen 14(3) Direktive 2000/31, morebiti
ne veljajo pogoji iz člena 3 te direktive, ni naveden v tej prvi določbi, ampak v drugi. Iz člena 3(2) namreč izhaja, da država članica, ki ni država članica, v kateri ima ponudnik storitev sedež, ne sme z ukrepi, ki spadajo na koordinirano področje, omejevati svobode zagotavljanja storitev informacijske družbe. Menim, da pod določenimi pogoji odredba v zvezi s posamezno kršitvijo ne sme omejevati svobode zagotavljanja takih storitev.
177. V zvezi s tem in na prvem mestu, člen 18 Direktive 2000/31 določa, da države članice zagotovijo, da sodno varstvo, ki ga določa njihovo nacionalno pravo glede dejavnosti storitev informacijske družbe, omogoča sprejetje ukrepov, ki so namenjeni ustavitvi domnevne kršitve in preprečitvi nadaljnjega oškodovanja zadevnih interesov. Čeprav mora vsaka država članica predvideti možnost sprejetja takih ukrepov, ima odredba, katere cilj je ustaviti ali preprečiti posamično kršitev, ki jo na ponudnika storitev naslovi država članica, ki ni tista, v kateri ima sedež, omejeno možnost omejevanja svobode zagotavljanja storitev informacijske družbe. Čeprav se ta določba nanaša le na sodno varstvo, vprašanje, ali odredba omejuje svobodo zagotavljanja storitev z vidika njenega naslovnika, ni odvisno od narave organa izdajatelja, temveč od bistva in materialne vsebine zadevne odredbe.
178. Na drugem mestu, kot je upravičeno ugotovila francoska vlada, to razlago potrjuje tudi sodba Glawischnig-Piesczek(67). V tej sodbi Sodišče ni podvomilo o skladnosti odredbe, ki jo je avstrijsko sodišče naslovilo na ponudnika storitev gostovanja s sedežem na Irskem in se je nanašala na vsebino, ki je bila enaka ali enakovredna vsebini informacij, razglašenih za nezakonite, z Direktivo 2000/31.(68) Sodišče pri tem ni poudarilo sodne narave zadevne odredbe, temveč njen namen.
179. Na tretjem mestu, zakonodajalec Unije je potrdil to razlago v Uredbi (EU) 2022/2065(69). V uvodni izjavi 38 te uredbe je namreč med drugim navedeno, da odločbe o ukrepanju zoper nezakonito vsebino načeloma ne omejujejo prostega pretoka posredniških storitev, tako da se člen 3 Direktive 2000/31 zanje ne uporablja.(70)
180. Zaradi vseh teh razlogov menim, da za odločbo o ukrepanju zoper specifično nezakonito vsebino, katere cilj je ustaviti ali preprečiti posamično kršitev, ne veljajo pogoji iz člena 3 Direktive 2000/31, če ne omejuje svobode zagotavljanja storitev informacijske družbe. To ugotovitev je treba razlagati ozko, da ne bi ogrozila mehanizma, določenega v tem členu. Namen take odredbe mora biti ustavitev individualne kršitve, ne da bi to sicer vplivalo na izvajanje dejavnosti storitev informacijske družbe. Tako na primer naslovnika odločbe o ukrepanju ni mogoče prisiliti, da spremeni način organizacije svoje dejavnosti kot take.
181. Postavlja se vprašanje, kako so take odločbe o ukrepanju, ki ne omejujejo svobode zagotavljanja storitev v smislu člena 3(2) Direktive 2000/31, povezane z odredbami iz člena 14(3) te direktive.
182. V zvezi s tem je treba poudariti, da imata ti določbi različni funkciji.(71) Poleg tega se člen 14(3) Direktive 2000/31 izrecno sklicuje na pravne sisteme držav članic in se zdi, da jim prepušča diskrecijsko pravico glede izdaje odredb. Zato ne bi šel tako daleč, da bi rekel, da vsaka odredba, ki se lahko naslovi na ponudnika storitev na podlagi te določbe, ne omejuje svobode zagotavljanja storitev informacijske družbe. Po drugi strani pa menim, da je namen vseh teh ukrepov enak, in sicer ustaviti ali preprečiti posamično kršitev, tako da so usmerjeni na specifično nezakonito vsebino.
183. V teh okoliščinah se zdaj postavlja vprašanje, ali zadevni nacionalni ukrep omejuje svobodo zagotavljanja storitev.
3)      Zadevna prepoved razširjanja
184. Naj spomnim, da iz moje analize izhaja, da lahko posledica odločbe o ukrepanju zoper specifično nezakonito vsebino, katere cilj je ustaviti ali preprečiti posamično kršitev, ni omejevanje svobode zagotavljanja pretoka storitev informacijske družbe.(72)
185. V obravnavanem primeru niti informacije v zvezi s kontrolami prometa, ki jih sporočajo uporabniki elektronske storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije, niti sporočanje teh informacij s strani teh uporabnikov niso nezakoniti kot taki. Nasprotno, razširjanje teh informacij s strani upravljavca te storitve je v nasprotju s prepovedjo, ki jo je izdal pristojni organ, nezakonito in zdi se, da je ta nezakonitost nastala ob vročitvi odredbe zadevnemu upravljavcu.(73) Tako po eni strani zadevna prepoved razširjanja ni usmerjena na specifične nezakonite vsebine, po drugi strani pa ni namenjena ustavitvi ali preprečitvi posamične kršitve, temveč lahko pripelje do take kršitve s strani naslovnika, če je ta ne spoštuje.
186. Ta prepoved torej nima značilnosti odločbe za ukrepanje zoper specifično nezakonito vsebino, katere namen je ustaviti ali preprečiti posamično kršitev in ki ne bi omejevala svobode zagotavljanja storitev informacijske družbe.
e)      Sprejetje ukrepov v zvezi z določeno storitvijo
187. Iz člena 3(4) Direktive 2000/31 izhaja, da se mora ukrep, s katerim lahko namembna država članica storitev odstopa od člena 3(2) te direktive, nanašati na „določeno storitev informacijske družbe“. Sodišče je v sodbi Google Ireland in drugi(74) pojasnilo, da splošni in abstraktni ukrepi, ki se nanašajo na splošno opredeljeno kategorijo danih storitev informacijske družbe in ki se brez razlikovanja uporabljajo za vse ponudnike iz te kategorije storitev, niso zajeti s pojmom „ukrepi, naravnani proti storitvi informacijske družbe“.
188. V zvezi s tem se zdi, da pristojni upravni organ, čeprav zadevna prepoved razširjanja učinkuje v razmerju do upravljavca storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije takoj, ko mu je vročena, izda eno samo prepoved razširjanja za kontrolo prometa, za katero želi, da se izključi iz vseh takih storitev.
189. Po eni strani namreč člen R. 130-12 zakonika o cestnem prometu zahteva, da se informacije o prepovedi razširjanja upravljavcem posredujejo prek informacijskega sistema. Iz te določbe izhaja, da je tako sporočilo enakovredno seznanitvi  z odločbo o prepovedi.
190. Po drugi strani je v členu L. 130-11 zakonika o cestnem prometu na dveh mestih navedeno, da pristojni upravni organ s prepovedjo razširjanja vsakemu upravljavcu elektronske storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije prepove razširjanje sporočil in opozoril v zvezi s kontrolo prometa. Poleg tega je družba Coyote System na obravnavi trdila, da se pristojni organ ne more usmeriti le zoper nekatere upravljavce.
191. V zvezi s tem ugotavljam, da čeprav se zdi, da zadevna prepoved razširjanja velja za vse ponudnike storitev pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije,(75) se je sodba Google Ireland in drugi nanašala na ukrepe, ki se niso uporabljali le brez razlikovanja za kategorijo določenih storitev informacijske družbe, opisano na splošno, ampak so bili tudi splošni in abstraktni. Vendar se zadevna prepoved razširjanja ne nanaša na hipotetične in ponavljajoče se situacije, temveč na konkretno kontrolo prometa. Zato ni primerljiva s splošno in abstraktno zakonodajo, kakršna je obravnavana v tej sodbi.
192. Prav tako je v tem okviru Sodišče v sodbi Google Ireland in drugi(76) menilo, da splošni in abstraktni ukrepi ne morejo pomeniti ukrepov odstopanja iz člena 3(4) Direktive 2000/31, zlasti ker bi to, da bi se namembni državi članici dovolilo, da sprejme take ukrepe, posegalo v regulativno pristojnost države članice izvora in bi povzročilo, da bi za ponudnike veljala tako zakonodaja države članice izvora kot zakonodaja namembne države članice ali namembnih držav članic. Vendar se zdi, da sprejetje ukrepa, ki se uporablja v konkretnem primeru, nima takega učinka, saj se nanaša na pristojnosti in pooblastila za odločanje sodišč in drugih organov držav članic.
193. Poleg tega je res, kot je Sodišče navedlo v sodbi Google Ireland in drugi(77), da člen 3(4)(b) Direktive 2000/31 namembni državi članici nalaga, da od države članice izvora zahteva, naj sprejme ukrepe na področju storitev informacijske družbe, in v tem smislu predpostavlja, da je mogoče državo članico, na katero je naslovljena taka zahteva, identificirati pred sprejetjem ukrepa na podlagi člena 3(4) te direktive, tako da lahko namembna država članica to obveznost izpolni. Vendar iz člena 3(4)(b) navedene direktive v povezavi z njeno uvodno izjavo 26 izhaja, da ta obveznost ne velja za ukrepe, potrebne za odkrivanje in preganjanje kaznivih dejanj. Po drugi strani lahko namembna država članica v skladu s členom 3(5) iste direktive iz nujnih razlogov odstopa od postopkovnih pogojev iz člena 3(4)(b) te direktive in o ukrepu naknadno obvesti Komisijo in državo članico izvora ponudnika storitev. To potrjuje razlago, v skladu s katero imajo lahko nekateri ukrepi vlogo ukrepa odstopanja, tudi če pred njihovim sprejetjem ni mogoče izpolniti postopkovnih pogojev iz člena 3(4)(b) Direktive 2000/31, če ti ukrepi izpolnjujejo pogoje iz člena 3(4)(a) te direktive.
194. V obravnavanem primeru se zdi – kar mora preveriti predložitveno sodišče – da je zadevno prepoved razširjanja mogoče opredeliti kot „ukrep, naravnan proti storitvi informacijske družbe“ v smislu člena 3(4) Direktive 2000/31.
f)      Predlog
195. Iz moje analize izhaja, prvič, da zadevna prepoved razširjanja ni izključena s
koordiniranega področja glede na cilje, ki jim sledi(78), drugič, da ta prepoved omejuje svobodo zagotavljanja storitev informacijske družbe,(79) in tretjič, da ima lahko ta prepoved, kar mora preveriti predložitveno sodišče, vlogo ukrepa, s katerim lahko država članica omeji svobodo zagotavljanja storitev, če izpolnjuje pogoje iz člena 3(4) Direktive 2000/31(80).
196. Iz vseh razlogov, ki sem jih pravkar navedel, je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da člen 3 Direktive 2000/31 ne nasprotuje prepovedi razširjanja sporočil in opozoril, ki jih pošiljajo uporabniki storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije, ki jo namerava namembna država članica teh storitev naložiti tudi upravljavcem teh storitev s sedežem v drugih državah članicah, če ta prepoved izpolnjuje pogoje iz člena 3(4) oziroma, odvisno od primera, člena 3(5) te direktive.
3.      Tretje vprašanje
a)      Uvodne ugotovitve
197. Tretje vprašanje se nanaša na razlago člena 15 Direktive 2000/31, njegov namen pa je ugotoviti, ali prepoved naložitve splošne obveznosti nadzora iz te določbe nasprotuje uporabi zadevne prepovedi razširjanja.
198. V zvezi s tem se vsi zgornji preudarki nanašajo na delovanje mehanizma notranjega trga storitev informacijske družbe, vzpostavljenega s členom 3 te direktive.
199. Vendar poleg problematike pogojev, pod katerimi lahko države članice naslovijo odredbe na ponudnike storitev informacijske družbe v čezmejnih primerih, Direktiva 2000/31 vsebuje določbe, ki lahko vplivajo na meje odredb. Med temi določbami sta člena 14 in 15.
200. Ti določbi se uporabljata zlasti, kadar želi država članica nasloviti odredbo na nekatere ponudnike storitev s sedežem v drugih državah članicah. V tem primeru se skladnost pristojnosti za izdajo take odredbe z Direktivo 2000/31 preveri v dveh fazah: preuči se člen 3(2) in (4) te direktive, nato pa še njena člena 14 in 15.
201. Poudariti je treba, da je člen 15 Direktive 2000/31, kot je razvidno iz njegovega besedila, upošteven le, če ponudnik storitve informacijske družbe spada na področje uporabe členov od 12 do 14 te direktive.
202. Ker predložitveno sodišče Sodišče prosi za razlago tudi člena 15 Direktive 2000/31 in ker se ta člen uporablja za opravljanje storitev, na katere se med drugim nanaša člen 14 te direktive, bi bilo mogoče šteti, da to sodišče izhaja iz premise, da so storitve, ki spadajo na področje uporabe nacionalnih določb, ki se pred njim izpodbijajo, storitve gostovanja. Ker se je o tej predpostavki razpravljalo na obravnavi, bom vseeno podal nekaj pripomb v zvezi z njo.
b)      Elektronska storitev za pomoč pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije
1)      Uvodne ugotovitve
203. Sporne nacionalne določbe se nanašajo na upravljavce elektronskih storitev za pomoč pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije.
204. Čeprav v predlogu za sprejetje predhodne odločbe ni navedeno, kaj obsega taka storitev, je mogoče iz besedila teh nacionalnih določb sklepati o načinu njenega delovanja. Poleg tega so stranke predložile nekatere pripombe v zvezi s praktičnimi vidiki delovanja takih storitev. V zvezi s tem druga težava izhaja iz dejstva, da se zdi, da se te pripombe vsaj delno ne nanašajo na opredelitev pojma „elektronska storitev pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije“, uporabljenega v francoskem pravu, ampak na storitev, ki jo opravlja družba Coyote System, in njej podobne storitve.
205. Kljub temu se bom oprl na vse te pripombe, da bi določil izhodišče za analizo, ki sledi. Sprejeto je namreč, da je družba Coyote System upravljavec elektronske storitve pomoči pri vožnji in navigaciji na podlagi geolokacije v smislu francoskega prava. Zato bo analiza, ki upošteva značilnosti storitve te družbe, vsaj delno zajela področje uporabe določb, izpodbijanih pred predložitvenim sodiščem.
206. V vsakem primeru bo moralo predložitveno sodišče razlagati nacionalno pravo in določiti področje uporabe spornih nacionalnih določb. Ob upoštevanju pojasnil Sodišča bo moralo preveriti tudi, ali upravljavec te storitve spada na področje uporabe člena 14(1) Direktive 2000/31.
2)      Izhodišče za mojo analizo
207. Zdi se, da je ena od bistvenih funkcij elektronske storitve pomoči pri vožnji in navigaciji na podlagi geolokacije ta, da vozniku zagotavlja informacije o prometnih razmerah in opozorila o drugih prometnih dogodkih na poti, ki jo je izbral, ali na območju, na katerem se v določenem trenutku nahaja. Med temi dogodki so kontrole prometa, ki jih izvajajo javni organi.
208. Člen L. 130-11 zakonika o cestnem prometu predpostavlja, da se taka storitev vsaj delno oskrbuje s sporočili in opozorili nekaterih uporabnikov, ki jih izvajalec te storitve prepošlje vsem uporabnikom.
209. V praksi, kot je družba Coyote System pojasnila v svojem pisnem stališču in na obravnavi, lahko uporabnik elektronske storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije pritisne ikono, ki ustreza eni od vnaprej določenih kategorij prometnih dogodkov, ter tako opozori na dogodek in njegovo lokacijo ter temu opozorilu priloži osebno sporočilo ali fotografijo.
210. To opozorilo se takoj in samodejno razpošlje vsem uporabnikom, ki lahko nato, če menijo, da je napačno, s pritiskom na za to predvideno ikono sporočijo napako. Če napako prijavi več uporabnikov, se zadevno opozorilo izbriše.
211. V zvezi s prikazom sporočenih dogodkov je družba Coyote System pojasnila tudi, da delovanje njene storitve temelji na algoritmu, ki upravlja ta opozorila, da bi zlasti združil tista, ki se prekrivajo, in izbrisal tista, katerih verodostojnosti je skupnost uporabnikov dovolj oporekala. Po drugi strani pa upravljalci nimajo nobenega nadzora nad vsebino opozoril, ki jih pošljejo uporabniki, in jih uporabnikom prepošljejo v taki obliki, kot so.
212. Poleg tega, čeprav se mehanizem, na katerem temelji delovanje katere koli druge elektronske storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije, a priori razlikuje od mehanizma družbe Coyote System, se zdi, da je delovanje vseh teh storitev odvisno od obdelave precejšnje količine informacij, ki jih posredujejo uporabniki, kar zahteva uporabo samodejnega mehanizma.
213. Po predstavitvi teh pripomb je treba najprej preučiti vprašanje, ali storitev pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije pomeni „shranjevanje podatkov, ki jih zagotovi prejemnik storitve“ v smislu člena 14(1) Direktive 2000/31 (razdelek 3), in nato ugotoviti, ali je upravljavec take storitve „posredni ponudnik“ v smislu, ki ga je zakonodajalec želel v okviru oddelka 4 poglavja II te direktive (razdelek 4).
3)      Pojem storitve gostovanja
214. Člen 14(1) Direktive 2000/31 se nanaša na zagotavljanje storitev gostovanja, to je storitev informacijske družbe, ki vključujejo shranjevanje podatkov, ki jih zagotovi uporabnik storitve na njegovo zahtevo.
215. Taka storitev lahko vključuje tudi razširjanje teh informacij javnosti na zahtevo uporabnika. V skladu z ustaljeno sodno prakso sta upravljavec platforme spletnega družbenega omrežja, ki shranjuje informacije, ki jih posredujejo uporabniki te platforme,(81) in upravljavec platforme za izmenjavo videov(82) vsaj načeloma ponudnika storitev gostovanja v smislu člena 14 Direktive 2000/31. Sodišče je prav tako menilo, da je storitev referenciranja storitev gostovanja, če njen ponudnik posreduje informacije prejemnika te storitve prek komunikacijskega omrežja, odprtega za internetne uporabnike, in shranjuje – to pomeni zapisuje v spomin svojega strežnika – nekatere podatke, ki jih izbere oglaševalec.(83) Zakonodajalec Unije je sprejel tako široko opredelitev storitve gostovanja v okviru Uredbe 2022/2065(84)
216. Vprašanje je torej, ali elektronske storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije pomenijo storitve, katerih namen ustreza opisu, ki sem ga pravkar predstavil.
217. V zvezi s tem se v nasprotju z informacijami, ki se posredujejo spletnim platformam družbenega omrežja in platformam za izmenjavo videov, informacije v zvezi s prometnimi razmerami upravljavcu elektronskih storitev ne posredujejo zato, da bi se shranjevale in razširjale kot take, temveč zato, da se ustvarja nabor informacij, ki so na voljo temu upravljavcu in so predmet algoritemske obdelave. S to obdelavo je mogoče ustvariti edinstveno sliko, ki čim zanesljivejše prikazuje prometne razmere na določenem območju. Upravljavec nato rezultat teh procesov posreduje uporabnikom, ki tako v realnem času dobijo informacije o prometnih razmerah na območju, na katerem se nahajajo.
218. Zato se informacije, ki jih posreduje uporabnik, razen začetnega opozorila o dogodku, ne pošljejo vsem uporabnikom prek zadevne storitve v obliki, v kakršni jih je uporabnik posredoval. Po drugi strani ta storitev na podlagi informacij, ki jih zagotovijo uporabniki, ustvarja novo „informacijsko plast“ in glavni predmet te storitve je odobritev dostopa do nje.
219. Nato, če se vrnemo k začetnemu opozorilu o dogodku, je res, da se zdi, da se takoj in samodejno pošlje vsem uporabnikom zadevne storitve.
220. V okviru storitve gostovanja v smislu člena 14 Direktive 2000/31 pa se operaciji shranjevanja in razširjanja izvedeta na zahtevo uporabnika, kar pomeni, da ta začne ta postopka in ohrani določen nadzor nad tema operacijama.
221. V zvezi s tem je treba poudariti, da delovanje storitve družbe Coyote System temelji na algoritmu, ki izbriše opozorila, katerih zanesljivosti je skupnost uporabnikov dovolj oporekala. Rezultat operacij, ki jih izvede ta algoritem, se torej nadomesti z odločitvijo uporabnika, ki je posredoval začetno opozorilo, da bi ga razširil. Čeprav je izbris spornih opozoril res lahko predviden v splošnih pogojih uporabe storitve, to ne spremeni dejstva, da se operaciji shranjevanja in razširjanja, ki se začneta na zahtevo uporabnika, prekineta z rezultatom algoritemske obdelave vseh informacij, ki jih prejme upravljavec.
222. Zdi se, da se enako obdelujejo tudi opozorila, ki jim je priloženo osebno sporočilo ali fotografija in ki jih je omenila družba Coyote System. Ta se namreč takoj in samodejno pošljejo, drugi uporabniki pa lahko potrdijo ali izpodbijajo njihovo resničnost. Vsa ta sporočila so predmet algoritemske obdelave in samo rezultat teh operacij bo uporabnikom posredovan prek storitve.(85)
223. Iz tega sledi, da elektronske storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije ne tvorita shranjevanje in razširjanje informacij, ki jih posredujejo uporabniki, kot takih prek te storitve, temveč gre pri teh storitvah za to, da se na podlagi teh informacij ustvari nova informacijska plast, ki uporabnikom zagotavlja edinstveno sliko, ki v realnem času in čim zanesljivejše prikazuje prometne razmere na območju, na katerem se ti nahajajo.
224. V zvezi s tem člen 14 Direktive 2000/31 v odstavku 2 določa, da se odstavek 1 ne uporabi, če prejemnik storitve ukrepa v okviru pooblastil ali pod nadzorom ponudnika. Prav tako se odstavek 1 ne uporabi, kadar ponudnik uporabnikom sporoči skupek informacij, ki so mu bile posredovane, vendar jih po združitvi ni več mogoče prepoznati v tem skupku. Storitev pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije torej ne spada na področje uporabe člena 14(1) te direktive.
225. Vendar bom analizo nadaljeval, če Sodišče ne bi sledilo mojemu predlogu in bi menilo, da lahko storitev pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije pomeni storitev gostovanja v smislu člena 14 Direktive 2000/31. V bistvu mora biti za to, da bi shranjevanje, ki ga izvaja ponudnik storitve informacijske družbe, spadalo na področje uporabe tega člena, ravnanje tega ponudnika omejeno na ravnanje „posrednega ponudnika storitev“ v pomenu, ki ga je zakonodajalec določil v okviru oddelka 4 navedene direktive.(86)
4)      Status ponudnika storitev gostovanja
226. Iz člena 14(1) Direktive 2000/31 v povezavi z njeno uvodno izjavo 42 izhaja, da mora biti dejavnost ponudnika storitve informacijske družbe, zato da spada na področje uporabe te določbe, povsem tehnična, samodejna in pasivna, kar pomeni, da ta ponudnik niti ne pozna podatkov, ki se prenašajo ali shranjujejo,
niti jih ne more nadzorovati.
227. V okviru preučitve z namenom ugotovitve, ali je dejavnost ponudnika taka, ima pomembno vlogo stopnja angažiranosti tega ponudnika pri določanju načina predstavitve posredovanih informacij in pri „pripravi“ vsebine.
228. Sodišče je namreč v sodbi L’Oréal in drugi, ki se je nanašala na upravljavca spletnega trga,(87) menilo, da temu upravljavcu zgolj zaradi tega, ker na svojem strežniku shranjuje ponudbe za prodajo, določa podrobna pravila svoje storitve, zanjo prejema plačilo in strankam daje splošne informacije, ne more biti odvzeta možnost sklicevanja na izjeme v zvezi z odgovornostjo, ki jih določa Direktiva 2000/31. Če pa je ta upravljavec dajal pomoč, ki je obsegala zlasti optimizacijo predstavitve ponudb za prodajo ali njihovo promocijo, je treba ugotoviti, da se ni postavil v nevtralen položaj med zadevno stranko prodajalcem in potencialnimi kupci, temveč je imel dejavno vlogo, zaradi katere je lahko poznal ali nadzoroval podatke o teh ponudbah.
229. Tako najprej dejstvo, da ponudnik storitev določi strukturo splošne predstavitve informacij, shranjenih na zahtevo uporabnikov, ne pomeni, da pozna ali nadzoruje vsebino teh informacij. Zato dejstvo, da upravljavec storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije vnaprej določi kategorije prometnih dogodkov, med katerimi uporabniki lahko izbirajo, ko pošljejo opozorilo o dogodku, ne pomeni, da ima ta upravljavec aktivno vlogo, zaradi katere bi poznal ali nadziral podatke v zvezi s tem opozorilom. Dejansko odločitev o povezavi opozorila z določeno kategorijo sprejme namreč uporabnik storitve, njegova izbira pa morda ne odraža pravilno trenutnih prometnih razmer.
230. Dalje, začetno opozorilo za prometni dogodek se takoj in samodejno pošlje vsem uporabnikom. Na tej stopnji upravljavec storitve ne preveri resničnosti tega opozorila in razširjanje tega opozorila ne zahteva nobenega dejanja z njegove strani.
231. Vendar pa usmerjena analiza začetnih opozoril daje nepopolno sliko zadevne storitve. Informacije, ki jih zagotovijo uporabniki, se namreč ne razširjajo kot take, temveč so predmet algoritemske obdelave, da se zagotovi edinstvena slika, ki prikazuje prometne razmere na danem območju.(88)
232. Postavlja se torej naslednje vprašanje: ali ima upravljavec elektronske storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije aktivno vlogo, zaradi katere pozna ali nadzira vsebino sporočil, če je vzpostavil algoritem za samodejno upravljanje opozoril, ki so med seboj v interakciji, tako da je predstavitev vseh takih opozoril v okviru njegove storitve odvisna od delovanja tega algoritma? Ne glede na vsebino sporočil in opozoril, ki jih vsak uporabnik storitve sporoči posebej, je namreč končni rezultat vseh teh sporočil, ki je dostopen vsem uporabnikom, določen z algoritmom, ki združuje opozorila ali jih briše.
233. Družba Coyote System trdi, da upravljavec elektronske storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije ne nadzira opozoril, ki jih pošiljajo uporabniki te storitve: ta opozorila se takoj in samodejno pošljejo vsem uporabnikom storitve brez kakršnega koli posredovanja upravljavca. Morebitne spremembe zabeleženih opozoril, vključno z njihovim izbrisom, izvedejo drugi uporabniki. Zato uporabniki storitve, če uporabim besede te družbe, „upravljajo, razvrščajo, spreminjajo in izbrišejo opozorila od začetka do konca“.
234. V zvezi s tem je generalni pravobranilec M. Poiares Maduro v sklepnih predlogih v zadevah Google France in Google(89) menil, da upravljavec iskalnika Google ostaja nevtralen do informacij, ki gostujejo pri njem, saj so zadetki iskanj njegovih uporabnikov rezultat avtomatskih algoritmov, ki uporabljajo objektivna merila za prikaz strani, ki bodo verjetno zanimive za uporabnika interneta. Po mnenju generalnega pravobranilca sta prikaz teh strani ter
vrstni red njihovega prikaza odvisna od njihovega ustrezanja vnesenim ključnim besedam in ne od interesa družbe Google za posamezno stran ali njegovega odnosa z njo. Sodišče v sodbi Google France in Google(90) tega merila ni izrecno uporabilo in se je osredotočilo na povsem tehnično, samodejno in pasivno naravo dejavnosti zadevnega upravljavca. Zlasti je opozorilo, da ujemanje med izbrano ključno besedo in iskalnim nizom, ki ga vnese internetni uporabnik, ne zadostuje za ugotovitev, da družba Google pozna ali nadzoruje podatke, ki jih oglaševalci vnesejo v njen sistem in se shranjujejo na njenem strežniku.
235. Pred kratkim je generalni pravobranilec H. Saugmandsgaard Øe v sklepnih predlogih v zadevah YouTube in Cyando(91) poudaril, da se z algoritmom, vzpostavljenim za zagotovitev nekaterih funkcij platforme za izmenjavo videov, in sicer iskanja, indeksiranja in priporočila iskanja, izvaja povsem tehnična in samodejna obdelava informacij, ki jih je shranil upravljavec te platforme, tako da ta upravljavec ne nadzoruje vsebine shranjenih podatkov, ampak njihove pogoje prikazovanja.
236. Poleg tega je Sodišče v sodbi YouTube in
Cyando(92) v zvezi z enim od pogojev, ki ga člen 14(1) Direktive 2000/31 določa za oprostitev odgovornosti posrednega ponudnika, ugotovilo, da dejstvo, da upravljavec platforme za spletno deljenje vsebin izvede samodejno indeksacijo vsebin, ki se naložijo na to platformo, da navedena platforma vsebuje funkcijo iskanja in da se na njej priporočajo videi glede na profil oziroma preference uporabnikov, ne more zadostovati, da bi se štelo, da ta pogoj ni izpolnjen. Kot sem ugotovil v sklepnih predlogih v zadevi Russmedia Digital in Inform Media Press(93), je zaradi te okoliščine takemu upravljavcu še toliko manj lahko odvzeta možnost sklicevanja na izvzetje iz odgovornosti v skladu s to določbo. Vprašanje, ali so izpolnjeni pogoji, ki morajo biti v skladu s členom 14(1)(a) in (b) Direktive 2000/31 določeni za izvzetje iz odgovornosti, se namreč postavlja le, če je mogoče zadevnega ponudnika storitev opredeliti kot „ponudnika storitev gostovanja, ki ima nevtralno vlogo“ z vidika informacij, ki jih shranjuje, in se lahko a priori sklicuje na to izvzetje.
237. Iz tega sklepam, da ponudnik storitev ne more izgubiti statusa ponudnika storitev gostovanja samo zato, ker uporablja algoritem, ki samodejno indeksira vsebine, ki jih posredujejo uporabniki, in jim priporoča vsebine, ki bi jih lahko zanimale, ne da bi pri tem izbrisal ali zakril druge vsebine.
238. Vendar pa algoritemska obdelava informacij, ki jih posredujejo uporabniki, morda ne pomeni priprave vsebin, temveč ustvarjanje novega korpusa informacij, v katerem informacije, ki jih posredujejo uporabniki, niso več prepoznavne. To še posebej velja, kadar je cilj zadevne storitve, kot v tem primeru, zagotoviti čim zanesljivejšo sliko dela resničnosti. V takem primeru ima lahko upravljavec te storitve vlogo, ki mu omogoča vsaj določen nadzor nad informacijami, ki jih posredujejo uporabniki. Če namreč upravljavec s programiranjem svojega algoritma določi stopnjo ustreznosti vseh informacij, ki jih posredujejo njegovi uporabniki, na podlagi meril, ki po njegovem mnenju omogočajo vzpostavitev zanesljivega prikaza prometnih razmer, je treba šteti, da izvaja tak nadzor. Pri tem upravljavec določi količino in „kakovost“ informacij, potrebnih za potrditev ali izbris informacije iz sistema. Poleg tega se ta merila lahko nanašajo ne le na samo količino konvergentnih ali divergentnih informacij v zvezi z določenim prometnim dogodkom, temveč med drugim tudi na oceno zanesljivosti uporabnika in informacij, ki jih posreduje.
239. Zato, čeprav algoritem, ki ga uporablja upravljavec elektronske storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije, cilja na informacije, ki jih posredujejo vsi njegovi uporabniki, je njegovo programiranje v pristojnosti tega upravljavca in mu omogoča nadzor nad posredovanimi ali shranjenimi informacijami. Navedeni upravljavec se zato ne more sklicevati na člen 14(1) Direktive 2000/31.
240. Ob upoštevanju mojega sklepa, ki izhaja iz analize člena 14 Direktive 2000/31, in dejstva, da se člen 15 te direktive uporablja le za opravljanje storitev, na katere se med drugim nanaša prva določba, je treba ugotoviti, da ta druga določba ni upoštevna v okviru preučitve skladnosti zadevne prepovedi razširjanja z navedeno direktivo. Zaradi izčrpnosti bom vseeno preučil tretje vprašanje, če Sodišče ne bi sledilo moji analizi v zvezi s členom 14 te direktive.
c)      Člen 15 Direktive 2000/31
241. Predložitveno sodišče želi s tretjim vprašanjem izvedeti, ali člen 15 Direktive 2000/31 nasprotuje temu, da se upravljavcem elektronske storitve pomoči voznikom ali navigacije na podlagi geolokacije prepove, da v okviru te storitve občasno razširjajo nekatere kategorije sporočil ali opozoril, ne da bi se moral upravljavec pri tem seznaniti z njihovo vsebino.
242. Za odgovor na to vprašanje je treba ugotoviti, ali prepoved razširjanja, sporočena upravljavcu, temu nalaga obveznosti, ki so omejene na poseben primer. Člen 15(1) Direktive 2000/31 državam članicam sicer
prepoveduje, da bi ponudnikom storitev gostovanja naložile splošno obveznost nadzora podatkov pri njihovem prenosu ali hrambi ali splošno obveznost dejavnega iskanja dejstev ali okoliščin, ki kažejo, da gre za nezakonito dejavnost, vendar iz uvodne izjave 47 te direktive izhaja, da se ta prepoved ne nanaša na nadzorne obveznosti „v posebnih primerih“.
243. V zvezi s tem je Sodišče že večkrat presodilo, da ukrepi, s katerimi se ponudniku naloži, naj izključno na svoje stroške uvede sisteme za filtriranje, ki obsegajo splošen in stalen nadzor za preprečitev vsakršne prihodnje kršitve pravic intelektualne lastnine, niso združljivi s členom 15(1) Direktive 2000/31.(94) Iz tega izhaja, da obveznost nadzora nad morebitnimi prihodnjimi kršitvami določene kategorije pravic nikakor ni omejena na poseben primer v smislu, kot si ga je zamislil zakonodajalec Unije v uvodni izjavi 47 te direktive.
244. Nasprotno, kot sem ugotovil v sklepnih predlogih v zadevi Glawischnig‑Piesczek(95), je Sodišče v sodbi L’Oréal in drugi(96) menilo, da se od ponudnika storitev gostovanja lahko zahteva, da sprejme ukrepe, ki med drugim prispevajo k preprečevanju nadaljnjih kršitev iste vrste s strani istega prejemnika. Iz tega sem sklepal, da je treba, da ne bi prišlo do naložitve splošne obveznosti, pri obveznosti nadzora izpolnjevati dodatne zahteve, in sicer, da se mora ta nadzor nanašati na kršitve iste vrste istega prejemnika storitev istih pravic.(97) Obveznost nadzora, ki se nanaša na poseben primer, mora biti torej omejena, zlasti kar zadeva informacije, ki jih mora operater identificirati in nato odstraniti, ali informacije, do katerih mora onemogočiti dostop.
245. V tem smislu je Sodišče v sodbi Glawischnig-Piesczek(98) razsodilo, da se odredba, naslovljena na ponudnika storitev informacijske družbe, naj izbriše točno določene elemente vsebine, ki jo shranjuje kot ponudnik storitev gostovanja, ki vsebujejo sporočila, enaka ali podobna tistim, ki jih je nacionalno sodišče razglasilo za izjave, ki škodijo ugledu neke uporabnice, nanaša na poseben primer. Sodišče je poudarilo, da ta odredba od ponudnika storitev gostovanja ne zahteva samostojne presoje shranjene vsebine.(99) Menilo je, da lahko ta ponudnik storitev gostovanja z avtomatiziranim iskanjem zgolj preveri, ali vsebina obsega elemente, navedene v odredbi, ne da bi mu bilo treba, če ta pogoj ne bi bil izpolnjen, preveriti, ali ta vsebina škoduje ugledu.
246. Poleg tega sem v svojih sklepnih predlogih v zadevi Mc Fadden(100) v zvezi s ponudnikom dostopa do komunikacijskega omrežja v smislu člena 12 Direktive 2000/31 – pri čemer sem se oprl na pripravljalne dokumente za to direktivo – poudaril, da mora biti za to, da bi se obveznost lahko štela za obveznost, ki se nanaša na poseben primer, ta med drugim omejena tudi glede na trajanje nadzora. Zahteva glede časovne omejitve obveznosti nadzora je ponovljena v več sodbah(101) in zdi se, da je Sodišče to razumevanje potrdilo v sodbi YouTube in
Cyando(102), ko je navedlo, da člen 15 te direktive nasprotuje, da bi se ponudniku storitve gostovanja naložil splošni in stalni nadzor.
247. Ugotavljam, da so vsi elementi, ki določajo obrise obveznosti na področju nadzora, soodvisni. Da se lahko odgovori na vprašanje, ali se v odredbi upošteva prepoved iz člena 15 Direktive 2000/31, je torej treba oceniti te elemente na splošno.
248. Glede na te premisleke je treba ugotoviti, ali mora upravljavec, da bi ravnal v skladu z zadevno prepovedjo razširjanja, izvajati dovolj ciljno usmerjeni nadzor do te mere, da se omeji na poseben primer.
249. V zvezi s tem naj spomnim, da se v skladu s francoskim pravom odločba o prepovedi izda za vsako kontrolo, ki jo pristojni organ  želi izključiti iz storitev elektronske pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije. Poleg tega je obveznost, naložena upravljavcu s prepovedjo razširjanja, časovno omejena. Iz člena L 130-11 zakonika o cestnem prometu namreč izhaja, da je najdaljše trajanje prepovedi določeno z naravo zadevne kontrole prometa in v nobenem primeru ne sme presegati dvanajstih ur. Prav tako se v skladu s to določbo velikost območja, za katero velja prepoved, razlikuje glede na to, ali gre za naselje ali ne, tako da je obveznost upravljavca omejena tudi prostorsko.
250. Da bi ravnal v skladu s prepovedjo razširjanja, se tako od upravljavca zahteva, da ne posreduje informacij, ki se nanašajo na točno določeno kontrolo prometa. Ni mu treba samostojno presojati vseh shranjenih informacij, temveč mora za določitev informacij, za katere velja prepoved, uporabiti merila iz odločbe o prepovedi, ki materialno, časovno in prostorsko omejujejo obseg navedene prepovedi.
251. Iz teh preudarkov izhaja, da s pridržkom preverjanja, ki ga mora po potrebi opraviti nacionalno sodišče, zadevna prepoved razširjanja ne nalaga obveznosti, ki bi presegale obveznosti v zvezi s posebnim primerom.
252. Tega premisleka ne ovržejo trditve družbe Coyote System, da v nasprotju s tem, kar je navedlo to sodišče, prepoved razširjanja
de facto zavezuje upravljavce, da se seznanijo s sporočili, ki jih posredujejo uporabniki, da ugotovijo, ali njihova vsebina spada na področje uporabe izjeme, določene v odstavku II člena L. 130-11 zakonika o cestnem prometu(103), in da izberejo tista od njih, ki jih je mogoče preposlati preostali skupnosti.
253. Ta družba namreč izpodbija presoje predložitvenega sodišča, vendar ne pojasni, zakaj se filtriranje ne more izvajati samodejno in brez predhodne analize vsebine sporočil s strani upravljavca, v smislu rešitve, omenjene v sodbi Glawischnig-Piesczek(104). Po drugi strani pa, kot sem že poudaril,(105) člen 15 Direktive 2000/31 ne nasprotuje nobeni obveznosti odkrivanja ali filtriranja. Po drugi strani pa ta določba prepoveduje vsakršno obliko splošnega nadzora, ne da bi postavila pod vprašaj obveznost na tem področju, ki se nanaša na poseben primer.
254. Glede na vse te okoliščine bi bilo treba na tretje vprašanje odgovoriti, da člen 15 Direktive 2000/31 ne nasprotuje temu, da se upravljavcem elektronske storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije prepove, da v okviru te storitve razširjajo nekatere kategorije sporočil ali opozoril, če zaradi identifikacije sporočil ali opozoril, ki jih zajema ta prepoved, tem upravljavcem ni treba samostojno presojati vseh shranjenih informacij, temveč morajo uporabiti merila, določena v odločbi o prepovedi, ki materialno, časovno in prostorsko omejujejo obseg navedene prepovedi.
255. Brez poseganja v zgornje dodatne ugotovitve v zvezi z razlago člena 15 Direktive 2000/31 vztrajam pri stališču, ki sem ga predstavil v točki 240 teh sklepnih predlogov, da ta določba ni pomembna za presojo skladnosti zadevne prepovedi razširjanja z navedeno direktivo.
VI.    Predlog
256. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavil Conseil d’État (državni svet, Francija), odgovori:
V
zadevi C‑188/24:
1.      koordinirano področje, kot je opredeljeno v členu 2(h) Direktive 2000/31/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2000 o nekaterih pravnih vidikih storitev informacijske družbe, zlasti elektronskega poslovanja na notranjem trgu, zajema obveznost izdajateljev spletnih komunikacijskih storitev, da uvedejo tehnične ukrepe, namenjene preprečevanju dostopa mladoletnikov do pornografskih vsebin, ne glede na okoliščino, da se ta obveznost ne nanaša na nobeno od področij, ki jih urejajo harmonizacijske določbe iz poglavij II
in III te direktive;
2.      obveznosti uvedbe tehničnih ukrepov, namenjenih preprečevanju dostopa mladoletnikov do pornografskih vsebin, ni mogoče izključiti s
koordiniranega področja v smislu člena 2(h) navedene direktive zgolj zato, ker je ta obveznost posledica splošnih in abstraktnih določb kazenskega prava, ki nekatera ravnanja opredeljujejo kot kaznivo dejanje, ki ga je mogoče preganjati, in ki brez razlikovanja veljajo za vse fizične ali pravne osebe;
3.      dejstvo, da sprejetje posamičnih ukrepov, ki se nanašajo na določeno storitev, ne more zagotoviti varstva temeljnih pravic, zagotovljenih s členoma 1 in 24 Listine ter členom 8 EKČP, ne omogoča odstopanja od mehanizma, določenega v členu 3 iste direktive, da bi se obveznost, ki izhaja iz splošnih in abstraktnih določb, uporabila za eno kategorijo ponudnikov storitev.
V zadevi C‑190/24:
1.      koordinirano področje, kot je opredeljeno v členu 2(h) Direktive 2000/31, zajema prepoved upravljavcem elektronske storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije, da prek te storitve razširjajo vsa sporočila ali opozorila, ki jih pošiljajo uporabniki in ki bi lahko drugim uporabnikom omogočila, da se izognejo kontroli prometa, ne glede na to, da se ta prepoved ne nanaša na nobeno od področij, ki jih urejajo harmonizacijske določbe iz poglavij II
in III te direktive;
2.      člen 3 Direktive 2000/31 ne nasprotuje prepovedi razširjanja sporočil in opozoril, ki jih pošiljajo uporabniki storitve pomoči pri vožnji ali navigaciji na podlagi geolokacije, ki jo namerava namembna država članica teh storitev naložiti tudi upravljavcem teh storitev s sedežem v drugih državah članicah, če ta prepoved izpolnjuje pogoje iz člena 3(4) oziroma, odvisno od primera, člena 3(5) iste direktive.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
2      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2000 o nekaterih pravnih vidikih storitev informacijske družbe, zlasti elektronskega poslovanja na notranjem trgu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 25, str. 399).
3      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 15, str. 355).
4      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. decembra 1997 o obdelavi osebnih podatkov in varstvu zasebnosti v telekomunikacijskem sektorju (UL 1997, L 24, str. 1).
5      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. marca 2010 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju avdiovizualnih medijskih storitev (Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah) (UL 2010, L 95, str. 1), kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2018/1808 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. novembra 2018 (UL 2018, L 303, str. 69).
6      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o boju proti spolni zlorabi in spolnemu izkoriščanju otrok ter otroški pornografiji in nadomestitvi Okvirnega sklepa Sveta 2004/68/PNZ (UL 2011, L 335, str. 1).
7      JORF št. 0187 z dne 31. julija 2020.
8      Besedilo te določbe je v predlogu za sprejetje predhodne odločbe povzeto le delno.
9      JORF št. 0235 z dne 8. oktobra 2021.
10      JORF št. 0093 z dne 20. aprila 2021.
11      Te informacije so povzete iz stališča javnega poročevalca Conseil d’État (državni svet) v postopku v glavni stvari, ki je na voljo na spletišču tega sodišča: https://www.conseil-etat.fr/fr/arianeweb/CRP/conclusion/2024-03-06/453763?download_pdf.
12      Iz pisnega stališča Komisije je razvidno, da je to sodišče prekinilo postopek do izida postopka pred predložitvenim sodiščem.
13      Podpisana v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP).
14      Glej v tem smislu sodbi z dne 3. decembra 2020, Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980, točka 72), in z dne 27. aprila 2023, Viagogo (C‑70/22, EU:C:2023:350, točke od 25 do 28).
15      Glej v tem smislu sodbi z dne 9. novembra 2023, Google Ireland in drugi (C‑376/22, v nadaljevanju: sodba Google Ireland in drugi, EU:C:2023:835, točka 42), in z dne 30. maja 2024, Airbnb Ireland in Amazon Services Europe (C‑662/22 in C‑667/22, EU:C:2024:432, točka 55).
16      Glej točko 29 in naslednje teh sklepnih predlogov.
17      Pooblastilo pristojnega organa za izdajo takega opomina je bilo določeno v členu 23 zakona z dne 30. julija 2020. Naj opozorim, da je bil ta člen leta 2024 nadomeščen z novima členoma 10‑1 in 10-2 loi n° 2004-575 du 21 juin 2004 pour la confiance dans l’économie numérique (zakon št. 2004-575 z dne 21. junija 2004 o zaupanju v digitalno gospodarstvo) (JORF št. 0143 z dne 22. junija 2004) in da zadnjenavedena določba odslej določa izvajanje postopkov, ki pomenijo odstopanje, iz člena 3(4)(a) in (b) ali člena 3(5) Direktive 2000/31.
18      Vprašanja za predhodno odločanje se torej ne nanašajo na posamezne ukrepe, sprejete na podlagi splošnih in abstraktnih določb, ki izpolnjujejo pogoje iz člena 3(4) in (5) Direktive 2000/31, temveč na same te splošne in abstraktne določbe, ki se v sedanji obliki uporabljajo za ponudnike storitev informacijske družbe.
19      V zvezi s tem je Komisija na obravnavi navedla, da se v postopku v glavni stvari ne izpodbija skladnost člena 22 zakona z dne 30. julija 2020 z Direktivo 2000/31. Po mnenju Komisije namreč predložitveno sodišče poleg uredbe z dne 7. oktobra 2021 preučuje le člen 23 tega zakona z vidika njegove skladnosti s pravom Unije. Ta pripomba bi lahko kazala na to, da se analiza Sodišča ne bi smela osredotočiti na obveznost, ki bi bila posledica splošnih in abstraktnih določb kazenskega prava, temveč na opomin, ki ga lahko pristojni organ naloži izdajatelju spletne komunikacijske storitve. Vendar iz tretjega vprašanja v tej zadevi izhaja predvsem, da se nacionalno sodišče sklicuje prav na to obveznost.
20      Glej v tem smislu sodbo z dne 25. oktobra 2011, eDate Advertising in drugi (C‑509/09 in C‑161/10, EU:C:2011:685, točka 57).
21      Glej točko 31 teh sklepnih predlogov.
22      Glej v tem smislu sodbo Google Ireland in drugi (točka 42) in sodbo z dne 30. maja 2024, Airbnb Ireland in Amazon Services Europe (C‑662/22 in C‑667/22, EU:C:2024:432, točka 55).
23      Glej v tem smislu sodbo Google Ireland in drugi (točki 43 in 44) ter sodbo z dne 30. maja 2024, Airbnb Ireland in Amazon Services Europe (C‑662/22 in C‑667/22, EU:C:2024:432, točki 56 in 57).
24      Glej uvodno izjavo 22 Direktive 2000/31: „[…] učinkovit[o] zagot[oviti] svobod[o] opravljanja storitev in pravn[o] varstv[o] za ponudnike in prejemnike storitev“.
25      Glej v tem smislu sodbo z dne 25. oktobra 2011, eDate Advertising in drugi (C‑509/09 in C‑161/10, EU:C:2011:685, točka 57). Glej tudi Crabit, E., „La directive sur le commerce électronique: le projet ‚Méditerranée‘“, Revue du droit de l’Union européenne, 2000, št. 4, str. 767.
26      Člen 7(1) Direktive 2000/31 določa: „Poleg drugih zahtev, ki jih določa pravo Skupnosti, morajo države članice, ki dovolijo nepovabljena komercialna sporočila po elektronski pošti, zagotoviti, da je to sporočilo ponudnika storitve, ki posluje na njenem ozemlju, kot takšno jasno in nedvoumno prepoznavno takoj ob prejetju.“
27      Glej sodbe z dne 19. decembra 2019, Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, točka 82); z dne 1. oktobra 2020, A (Oglaševanje in spletna prodaja zdravil) (C‑649/18, EU:C:2020:764, točki 87 in 88), ter z dne 30. maja 2024, Airbnb Ireland in Amazon Services Europe (C‑662/22 in C‑667/22, EU:C:2024:432, točka 64).
28      Glej sodbo z dne 30. maja 2024, Airbnb Ireland in Amazon Services Europe (C‑662/22 in C‑667/22, EU:C:2024:432, točka 62). Glej tudi moje sklepne predloge v zadevah Airbnb Ireland in drugi (od C‑662/22 do C‑667/22, EU:C:2024:18, točki 155 in 158).
29      V uvodni izjavi 21 Direktive 2000/31 je navedeno, da se „[z] obsegom koordiniranega področja […] ne posega v usklajevanje Skupnosti glede storitev informacijske družbe v prihodnosti in prihodnje zakonodaje, sprejete na nacionalni ravni skladno s pravom Skupnosti; koordinirano področje zajema le zahteve v zvezi z dejavnostmi v stalnem dostopu do interneta, na primer obveščanje na spletu, oglaševanje na spletu, nakupovanje na spletu in sklepanje pogodb na spletu, in se ne nanaša na pravne zahteve držav članic glede blaga, na primer na varnostne standarde, obveznosti glede označevanja, neoporečnost blaga ali zahteve držav članic glede dobave ali prevoza blaga, vključno z dobavo zdravil; koordinirano področje ne zajema varovanja prednostne pravice, ki ga uresničujejo organi oblasti v zvezi z nekim blagom, na primer umetninami“.
30      Glej v tem smislu sodbo z dne 1. oktobra 2020, A (Oglaševanje in spletna prodaja zdravil) (C‑649/18, EU:C:2020:764, točka 86).
31      Glej v tem smislu sodbo z dne 1. oktobra 2020, A (Oglaševanje in spletna prodaja zdravil) (C‑649/18, EU:C:2020:764, točka 87).
32      Glej v tem smislu sodbo z dne 1. oktobra 2020, A (Oglaševanje in spletna prodaja zdravil) (C‑649/18, EU:C:2020:764, točka 88).
33      Glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2019, Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, točka 87).
34      Teoretično bi bilo sicer mogoče trditi, da je obseg koordiniranega področja širši od področja uporabe Direktive 2000/31, kot je omejeno s členom 1(5) te direktive. Vendar je Sodišče tako razlago zavrnilo v sodbi z dne 2. decembra 2010, Ker-Optika (C‑108/09, EU:C:2010:725, točki 27 in 28), implicitno pa jo je zavrnilo tudi v sodbi z dne 27. aprila 2022, Airbnb Ireland (C‑674/20, EU:C:2022:303, točki 35 in 49). Čeprav se namreč navedena direktiva ne uporablja za neko področje, mehanizem, vzpostavljen z njenim členom 3, ne more vplivati na uporabo pravil s tega področja v čezmejnih položajih.
35      Glej točko 70 teh sklepnih predlogov.
36      Glej točko 62 teh sklepnih predlogov.
37      Glej v tem smislu sodbo z dne 21. marca 2024, LEA (C‑10/22, EU:C:2024:254, točka 67).
38      Sodba z dne 27. aprila 2022, Airbnb Ireland (C‑674/20, EU:C:2022:303, točka 27).
39      Glej sodbo z dne 30. maja 2024, Airbnb Ireland in Amazon Services Europe (C‑662/22 in C‑667/22, EU:C:2024:432, točka 46).
40      Glej točko 55 teh sklepnih predlogov.
41      Glej sodbo z dne 10. februarja 2009, Irska/Parlament in Svet (C‑301/06, EU:C:2009:68, točka 63).
42      Glej sodbo z dne 3. decembra 2019, Češka republika/Parlament in Svet (C‑482/17, EU:C:2019:1035, točka 36).
43      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu (UL 2006, L 376, str. 36).
44      Francoska vlada opira ta argument na člen 1(5) Direktive 2006/123, ki določa: „Ta direktiva ne vpliva na določbe kazenskega prava držav članic. Vendar pa države članice ne smejo omejevati svobode opravljanja storitev z uporabo določb kazenskega prava, ki specifično urejajo ali vplivajo zlasti na začetek opravljanja ali opravljanje storitvene dejavnosti, če to pomeni izogibanje določbam iz te direktive.“
45      Glej člen 1(5) Direktive 2006/123.
46      Glej uvodno izjavo 12 Direktive 2006/123.
47      Glej uvodno izjavo 8 Direktive 2000/31 in uvodno izjavo 12 Direktive 2006/123, v kateri je pojasnjeno, da cilj te direktive ni „usklajevanje ali poseganje v kazensko pravo. Vendar pa državam članicam ne sme biti omogočeno omejevati svobode opravljanja storitev z uporabo določb kazenskega prava, ki zadevajo zlasti začetek opravljanja ali opravljanje storitvene dejavnosti, če to pomeni izogibanje določbam iz te direktive.“
48      Glej točko 30 teh sklepnih predlogov.
49      Glej točko 112 teh sklepnih predlogov.
50      Glej sodbo z dne 30. maja 2024, Airbnb Ireland in Amazon Services Europe (C‑662/22 in C‑667/22, EU:C:2024:432, točka 71).
51      Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. aprila 2024 o vzpostavitvi skupnega okvira za medijske storitve na notranjem trgu in spremembi Direktive 2010/13/EU (evropski akt o svobodi medijev) (UL L, 2024/1083).
52      Iz člena 29 Uredbe 2024/108 izhaja, da se člen 15 uporablja od 8. maja 2025.
53      Glej točko 31 teh sklepnih predlogov.
54      Glej sodbo Google Ireland in drugi (točka 43) in sodbo z dne 30. maja 2024, Airbnb Ireland in Amazon Services Europe (C‑662/22 in C‑667/22, EU:C:2024:432, točka 56).
55      V uvodni izjavi 22 Direktive 2000/31 je navedeno, da mora „[n]adzor nad storitvami informacijske družbe […] potekati pri viru dejavnosti, zato da se zagotovi učinkovita zaščita ciljev javnega interesa […] ne le državljanom [države članice, na ozemlju katere ima ponudnik sedež], temveč vsem državljanom [Unije]“. Glej moje sklepne predloge v zadevah Airbnb Ireland in drugi (od C‑662/22 do C‑667/22, EU:C:2024:18, točka 147).
56      Glej točko 122 teh sklepnih predlogov.
57      Glej v tem smislu sodbo z dne 5. aprila 2016, Aranyosi in Căldăraru (C‑404/15 in C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, točke od 80 do 83 in 88).
58      Glej točko 64 teh sklepnih predlogov.
59      Glej točko 13 teh sklepnih predlogov.
60      Točka 60.
61      Glede na stališči, ki ju je predstavil v postopkih v glavni stvari, se zdi, da je to tudi mnenje generalnega poročevalca Conseil d’État, in sicer da se „zadeva [C‑190/24] nanaša na zahteve v zvezi z opravljanjem dejavnosti ponudnikov, ki spadajo v kategorijo storitev informacijske družbe. Sporna pravila so splošna in abstraktna ter se ne nanašajo na ‚določeno storitev‘“.
62      Glej točko 30 teh sklepnih predlogov.
63      Glej točko 111 teh sklepnih predlogov.
64      Glej točko 69 teh sklepnih predlogov.
65      Glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Google Ireland in drugi (C‑376/22, EU:C:2023:467, točki 47 in 50), v katerih sem omenil možnost sprejetja razlage v tej smeri. Člen 14(3) Direktive 2000/31 namreč ne določa nobenega pridržka te pristojnosti.
66      Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1).
67      Sodba z dne 3. oktobra 2019 (C‑18/18, EU:C:2019:821).
68      Pojasniti moram, da spoznanja, ki jih je mogoče potegniti iz te sodbe, morda niso odločilna. Predložitveno sodišče v zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, namreč ni zaprosilo za razlago člena 3 Direktive 2000/31. Po drugi strani pa je Sodišče preoblikovalo vprašanja za predhodno odločanje in preučilo Direktivo kot celoto. Poleg tega bi Sodišče lahko menilo, da ni pristojno za razlago te določbe ali da so izpolnjeni pogoji iz člena 3(4) navedene direktive.
69      Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. oktobra 2022 o enotnem trgu digitalnih storitev in spremembi Direktive 2000/31/ES (Akt o digitalnih storitvah) (UL 2022, L 277, str. 1).
70      V uvodni izjavi 38 Uredbe 2022/2065 je navedeno: „Glede odločb o ukrepanju zoper nezakonito vsebino in zagotavljanju informacij se uporabljajo pravila, ki ščitijo pristojnost države članice, v kateri ima zadevni ponudnik storitve sedež, in pravila, ki določajo morebitna odstopanja od te pristojnosti v nekaterih primerih, določena v členu 3 [Direktive 2000/31], vendar le če so izpolnjeni pogoji iz navedenega člena. Ker se zadevne odločbe nanašajo na specifične primere nezakonitih vsebin oziroma informacij, kadar so naslovljene na ponudnike posredniških storitev s sedežem v drugi državi članici, načeloma ne omejujejo svobode teh ponudnikov pri čezmejnem zagotavljanju njihovih storitev. Zato se glede teh odločb ne uporabljajo pravila iz člena 3 Direktive 2000/31/ES.“
71      Glej v tem smislu v okviru razmerja med členom 3 Direktive 2000/31 in Uredbo 2022/2065 Husovec, M., Principles of the Digital Services Act, Cambridge University Press, 2017, str. 153, in Wilman, F., v: Wilman, F., Kaleda, S. L., Loewenthal, P. J., The EU Digital Services Act. A Commentary, Oxford University Press, Oxford 2024, str. 56.
72      Glej točko 180 teh sklepnih predlogov.
73      V zvezi s tem se zdi, da francoska vlada v pisnem stališču predlaga, da se informacija v zvezi z določeno kontrolo prometa „razglasi za nezakonito“, preden se izda odredba, da se ne razširja. Vendar iz besedila členov L. 130-11 in R. 130-11 zakonika o cestnem prometu izhaja, da lahko upravni organ prepove razširjanje informacije o zadevni kontroli prometa in da nezakonitost dejanja razširjanja nastane šele ob vročitvi odredbe zadevnemu upravljavcu. V vsakem primeru je to vprašanje stvar razlage nacionalnega prava in je izključno v pristojnosti predložitvenega sodišča.
74      Točka 60.
75      Vendar je treba poudariti, na eni strani, da zadevna prepoved razširjanja učinkuje na upravljavce, ki jim je bila sporočena, in na drugi strani, da v predlogu za sprejetje predhodne odločbe ni navedeno, kako je določen seznam upravljavcev, ki se jim prepoved sporoči.
76      Točka 49.
77      Točka 35.
78      Glej točko 165 teh sklepnih predlogov.
79      Glej točko 186 teh sklepnih predlogov.
80      Glej točko 194 teh sklepnih predlogov.
81      Glej sodbi z dne 16. februarja 2012, SABAM (C‑360/10, EU:C:2012:85, točka 27), in z dne 3. oktobra 2019, Glawischnig-Piesczek (C‑18/18, EU:C:2019:821, točka 22).
82      Glej v tem smislu sodbi z dne 22. junija 2021, YouTube in Cyando (C‑682/18 in C‑683/18, EU:C:2021:503, točka 104), in z dne 26. aprila 2022, Poljska/Parlament in Svet (C‑401/19, EU:C:2022:297, točka 28).
83      Sodba z dne 23. marca 2010, Google France in Google (od C‑236/08 do C‑238/08, EU:C:2010:159, točka 111).
84      Da bi popravil to opredelitev, ki ni prilagojena današnjim izzivom, je zakonodajalec Unije znotraj te široke kategorije storitev gostovanja razlikoval podkategorijo, ki jo sestavljajo storitve, ki jih zagotavljajo spletne platforme, pri katerih ne gre le za shranjevanje informacij, ki jih posredujejo uporabniki, temveč tudi javno razširjanje teh informacij. V skladu z Uredbo 2022/2065 za ponudnike takih platform vsaj načeloma veljajo posebne dodatne obveznosti. Glej tudi uvodno izjavo 13 te uredbe.
85      V zvezi s tem ni mogoče izključiti, da sestavni del te storitve, ki je prenos sporočil med uporabniki, pomeni storitev gostovanja. Vendar se v obravnavani zadevi ne postavlja vprašanje te komunikacijske funkcije.
86      Glej v tem smislu sodbo z dne 23. marca 2010, Google France in Google (od C‑236/08 do C‑238/08, EU:C:2010:159, točka 112).
87      Glej sodbo z dne 12. julija 2011 (C‑324/09, EU:C:2011:474, točki 115 in 116).
88      Glej točko 223 teh sklepnih predlogov.
89      Od C‑236/08 do C‑238/08, EU:C:2009:569, točka 144.
90      Sodba z dne 23. marca 2010 (od C‑236/08 do C‑238/08, EU:C:2010:159, točki 114 in 117).
91      Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca H. Saugmandsgaarda Øeja v združenih zadevah YouTube in Cyando (C‑682/18 in C‑683/18, EU:C:2020:586, točki 160 in 162).
92      Glej sodbo z dne 22. junija 2021 (C‑682/18 in C‑683/18, EU:C:2021:503, točka 114).
93      C‑492/23, EU:C:2025:68, točka 53.
94      Glej v tem smislu sodbo z dne 22. junija 2021, YouTube in Cyando (C‑682/18 in C‑683/18, EU:C:2021:503, točka 135 in navedena sodna praksa).
95      C‑18/18, EU:C:2019:458, točka 42.
96      Sodba z dne 12. julija 2011 (C‑324/09, EU:C:2011:474, točka 144).
97      Glej moje sklepne predloge v zadevi Glawischnig-Piesczek (C‑18/18, EU:C:2019:458, točka 45).
98      Sodba z dne 3. oktobra 2019 (C‑18/18, EU:C:2019:821).
99      Glej sodbo z dne 3. oktobra 2019, Glawischnig-Piesczek (C‑18/18, EU:C:2019:821, točke 45, 46 in 53).
100      C‑484/14, EU:C:2016:170, točka 132.
101      Glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Glawischnig-Piesczek (C‑18/18, EU:C:2019:458, točka 49).
102      V tem smislu glej sodbo z dne 22. junija 2021, YouTube in Cyando (C‑682/18 in C‑683/18, EU:C:2021:503, točka 135).
103      V skladu z odstavkom II člena L. 130-11 se „[p]repoved iz odstavka I tega člena ne uporablja za dogodke ali okoliščine iz člena 3 Delegirane uredbe Komisije (EU) št. 886/2013 z dne 15. maja 2013 o dopolnitvi Direktive 2010/40/EU Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi s podatki in postopki za, po možnosti, brezplačno zagotavljanje osnovnih splošnih informacij uporabnikom v zvezi z varnostjo v cestnem prometu [UL 2013, L 247, str. 6]“. Ta določba zajema seznam dvanajstih vremenskih ali cestnih razmer (kot so žival, oseba, ovira ali razbitine na cesti), ki lahko vplivajo na samo varnost v cestnem prometu.
104      Sodba z dne 3. oktobra 2019, Glawischnig-Piesczek (C‑18/18, EU:C:2019:821, točka 46).
105      Glej točko 245 teh sklepnih predlogov.