62024CJ0402
EUROOPA KOHTU OTSUS (viies koda)
30. oktoober 2025 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Direktiiv 98/59/EÜ – Kollektiivne koondamine – Artikli 3 lõike 1 esimene lõik – Pädevale asutusele kavandatavast kollektiivsest koondamisest puudustega või mittetäielikult teatamine – Artikli 4 lõike 1 esimene lõik – 30‑päevane koondamiskeelu aeg – Ülesütlemise kehtivus – Artikkel 6 – Sanktsioonid
Kohtuasjas C‑402/24 [Sewel] (
i
),
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Bundesarbeitsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus) 23. mai 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 10. juunil 2024, menetluses
BL
versus
A, Luftfahrtgesellschaft Walter mbH vara pankrotihaldur,
EUROOPA KOHUS (viies koda),
koosseisus: koja president M. L. Arastey Sahún (ettekandja), kohtunikud J. Passer, E. Regan, D. Gratsias ja B. Smulders,
kohtujurist: R. Norkus,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
BL, esindajad: Rechtsanwälte M. Posner ja M. Stickler‑Posner,
–
Kreeka valitsus, esindajad: V. Baroutas ja M. Tassopoulou,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: S. Delaude ja B.‑R. Killmann,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiivi 98/59/EÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1998, L 225, lk 16; ELT eriväljaanne 05/03, lk 327), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. oktoobri 2015. aasta direktiiviga (EL) 2015/1794 (ELT 2015, L 263, lk 1) (edaspidi „direktiiv 98/59“), artikleid 3, 4 ja 6.
2
Taotlus on esitatud A kui Luftfahrtgesellschaft Walter mbH vara pankrotihalduri ja BLi vahelises kohtuvaidluses seoses kollektiivse koondamise raames toimunud BLi töölepingu ülesütlemise kehtivusega.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Direktiivi 98/59 põhjendustes 2 ja 12 on märgitud:
„(2)
peetakse oluliseks suurendada töötajate kaitset kollektiivsete koondamiste korral, arvestades samas vajadust saavutada tasakaalustatud majanduslik ja sotsiaalne areng ühenduse piires;
[…]
(12)
liikmesriigid peaksid tagama, et töötajate esindajatel ja/või töötajatel on võimalik kasutada haldusmenetlust või pöörduda kohtusse, et tagada käesoleva direktiiviga ettenähtud kohustuste täitmine.“
4
Direktiivi 98/59 artikli 1 lõikes 1 on ette nähtud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
kollektiivsed koondamised – tööandja algatusel töölt vabastamine ühel või mitmel põhjusel, mis ei ole seotud asjaomaste üksiktöötajate isikuga ning mille puhul vastavalt liikmesriigi valikule koondatakse:
i)
30 päeva jooksul kas:
[…]
–
vähemalt 30 töötajat ettevõttes, kus on tavaliselt 300 ja rohkem töötajat,
ii)
90 päeva jooksul vähemalt 20 töötajat, sõltumata sellest, milline on tavaliselt töötajate arv selles ettevõttes;
[…]“.
5
Direktiivi 98/59 artiklis 2 on sätestatud:
„1.   Tööandja, kes kaalub võimalust võtta vastu otsus kollektiivse koondamise kohta, alustab aegsasti konsultatsioone töötajate esindajatega, et saavutada kokkulepe.
2.   Sellistel konsultatsioonidel tuleks käsitleda vähemalt kollektiivsete koondamiste ärahoidmise või koondatavate töötajate arvu vähendamise ning tagajärgede leevendamise võimalusi sotsiaalmeetmete abil, mille eesmärk on muu hulgas aidata kaasa koondatud töötajate ümberpaigutamisele või ümberõppele.
Liikmesriigid võivad näha ette, et töötajate esindajad võivad kasutada ekspertide abi kooskõlas siseriikliku õiguse ja/või tavaga.
3.   Et võimaldada töötajate esindajatel teha konstruktiivseid ettepanekuid, peavad tööandjad konsulteerimise käigus aegsasti:
a)
esitama neile kogu asjaomase teabe ja
b)
teatama neile alati kirjalikult:
i)
kavandatavate koondamiste põhjused;
ii)
koondatavate töötajate arv ja kategooriad;
iii)
töötajate tavaline arv ja kategooriad;
iv)
ajavahemik, mille jooksul kavandatav koondamine toimub;
v)
koondatavate töötajate valiku kriteeriumid niivõrd, kuivõrd see on tööandja pädevuses vastavalt siseriiklikele õigusaktidele ja/või tavadele;
[…]
Tööandja edastab pädevale asutusele koopia vähemalt esimese lõigu punkti b alapunktides i–v sätestatud kirjaliku teatise punktidest.“
6
Sama direktiivi artikli 3 lõike 1 esimeses ja neljandas lõigus on ette nähtud:
„Tööandjad teatavad pädevale asutusele kirjalikult igast kavandatavast kollektiivsest koondamisest.
[…]
Teatis peab sisaldama kogu asjasse puutuva teabe kavandatava kollektiivse koondamise ja artiklis 2 nimetatud töötajate esindajatega peetavate konsultatsioonide kohta, eriti koondamise põhjused, koondatavate töötajate arvu, töötajate tavalise arvu ning ajavahemiku, mille jooksul koondamine toimub.“
7
Direktiivi 98/59 artikli 4 lõiked 1 ja 2 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Kavandatav kollektiivne koondamine, millest on teatatud pädevale asutusele, jõustub kõige varem 30 päeva pärast artikli 3 lõikes 1 nimetatud teatist, ilma et see piiraks sätete kohaldamist, mis reguleerivad üksikisiku õigusi koondamisteate saamise korral.
Liikmesriigid võivad volitada pädevaid asutusi lühendama eelmises lõigus osutatud tähtaega.
2.   Lõikes 1 osutatud tähtaja jooksul püüavad pädevad asutused leida lahendusi kavandatava kollektiivse koondamisega tekkivatele probleemidele.“
8
Direktiivi 98/59 artiklis 6 on ette nähtud:
„Liikmesriigid tagavad, et töötajate esindajatel ja/või töötajatel on võimalik kasutada haldusmenetlust või pöörduda kohtusse käesolevast direktiivist tulenevate kohustuste täitmiseks.“
Saksa õigus
Tsiviilseadustik
9
Tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch) §‑s 134 on ette nähtud:
„Seadusest tuleneva keeluga vastuolus olev tehing on tühine, kui seadusest ei tulene teisiti.“
Seadus kaitse kohta töölepingu ülesütlemisel
10
Seaduse kaitse kohta töölepingu ülesütlemisel (Kündigungsschutzgesetz) põhikohtuasja suhtes kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „KSchG“) §‑s 4 on sätestatud:
„Kui töötaja soovib töölepingu ülesütlemise vaidlustada, kuna see on sotsiaalselt põhjendamatu või muudel põhjustel õiguslikult tulemusetu, on ta kohustatud esitama kolme nädala jooksul alates töölepingu ülesütlemise kirjalikust teatavakstegemisest hagi [Arbeitsgerichtile (töökohus, Saksamaa)] nõudega tuvastada, et töölepingu ülesütlemine ei lõpetanud töösuhet. […]“.
11
KSchG §‑s 17 on ette nähtud järgmist:
„(1)   Tööandja on kohustatud teavitama tööhõiveametit, enne kui ta koondab
[…]
2.
ettevõttes, kus on tavaliselt vähemalt 60 töötajat, kuid alla 500 töötaja: 10% tavalistest töötajatest ettevõttes või rohkem kui 25 töötajat
[…]
30 kalendripäeva jooksul. […]
[…]
(3)   […] Lõike 1 kohane teatis esitatakse kirjalikult ning sellele lisatakse töötajate esinduskogu seisukoht koondamiste kohta. Kui töötajate esinduskogu seisukoht puudub, on teatis kehtiv, kui tööandja tõendab, et ta on teavitanud töötajate esinduskogu vähemalt kaks nädalat enne lõike 2 esimese lause kohase teatise esitamist, ja kirjeldab konsultatsioonide seisu. Teade peab sisaldama teavet tööandja nime, asukoha ja ettevõtte liigi, kavandatava koondamise põhjuste, koondatavate töötajate arvu ja kategooriate ning töötajate tavalise arvu ja ajavahemiku kohta, mille jooksul koondamine toimub, ning koondatavate töötajate valiku kriteeriumide kohta. Kooskõlastatult töötajate esinduskoguga peab teatis sisaldama töövahenduse eesmärgil teavet ka koondatavate töötajate soo, vanuse, elukutse ja kodakondsuse kohta. […]“.
12
KSchG § 18 lõiked 1 ja 2 on sõnastatud järgmiselt:
„(1)   Koondamised, millest tuleb § 17 kohaselt teatada, jõustuvad enne ühe kuu möödumist pärast tööhõiveameti poolt teatise kättesaamist vaid viimase eelneval nõusolekul, mille võib anda ka tagasiulatuvalt kuni taotluse esitamiseni.
(2)   Teatavatel juhtudel võib tööhõiveamet otsustada, et koondamised ei jõustu enne, kui on möödunud vähemalt kaks kuud teatise kättesaamisest.“
13
KSchG § 20 lõikes 1 on ette nähtud:
„§ 18 lõigete 1 ja 2 kohased tööhõiveameti otsused teeb ameti juhatus või komisjon (otsustaja). […]“.
Sotsiaalkindlustusseadustiku kolmas raamat
14
Sotsiaalkindlustusseadustiku kolmanda raamatu (Sozialgesetzbuch, Drittes Buch) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „SGB III“) § 2 lõikes 3 on sätestatud:
„Tööandja teavitab tööhõiveametit aegsasti ettevõttes toimuvatest muudatustest, mis võivad mõjutada tööhõivet. Eelkõige esitatakse teatised seoses järgmisega:
[…]
4)
kavandatav ettevõtte tegevuse vähendamine või tegevuskoha ümberpaigutamine ning sellega seotud tagajärjed;
5.
töötajate koondamiste ärahoidmise või töösuhete ümberkorraldamise kava.“
15
SGB III §‑s 38 on sätestatud:
„(1)   Isikud, kelle tööleping lõppeb, on kohustatud ennast hiljemalt kolm kuud enne töölepingu lõppemist tööhõiveametis tööotsijana registreerima; seejuures tuleb teatada enda isikuandmed ja töölepingu lõppemise aeg. Kui töösuhte lõppemise ajast teadasaamise ja töösuhte lõppemise vaheline aeg on lühem kui kolm kuud, peavad isikud ennast tööhõiveametis registreerima kolme päeva jooksul alates töösuhte lõppemise ajast teadasaamisest. Registreerimiskohustus kehtib ka siis, kui töösuhte […] tuvastamiseks pöördutakse kohtu poole või annab töösuhte kehtivuse jätkumiseks lootust tööandja. […]
(1a)   Pädev tööhõiveamet peab lõike 1 kohaselt tööotsijaks registreeritud isikuga viivitamatult pärast tööotsijaks registreerimist esimese nõustamis- ja töövahendusvestluse, […]“.
Töökohtute seadus
16
Töökohtute seaduse (Arbeitsgerichtsgesetz) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „ArbGG“) §‑s 45 on ette nähtud:
„(1)   „Bundesarbeitsgerichtis [(Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus)] luuakse suurkogu [(edaspidi „suurkoda“].
(2)   Suurkoda teeb otsuse, kui mõni kolleegium soovib õiguslikus küsimuses kalduda kõrvale teise kolleegiumi või suurkoja otsusest.
(3)   Suunamine suurkojale on vastuvõetav üksnes siis, kui kolleegium, kelle otsusest kavatsetakse kõrvale kalduda, on kohtuasja lahendava kolleegiumi päringu peale avaldanud, et ta jääb oma õigusliku seisukoha juurde. […] Asjaomane kolleegium teeb päringu kohta otsuse ja vastab määrusega, mis tehakse kohtuotsuste puhul nõutavas koosseisus.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
17
BL töötas alates 2012. aastast õhusõiduki kaptenina äriühingus Luftfahrtgesellschaft Walter mbH, kus töötas ligikaudu 348 töötajat.
18
Nimetatud äriühing algatas 15. juunil 2020 KSchG § 17 lõike 2 alusel õhusõidukikaptenite töötajate esindajatega konsulteerimise menetluse selleks, et öelda üles nende töölepingud.
19
Äriühing otsustas 30. juunil 2020 oma äritegevuse viivitamata lõpetada.
20
1. juulil 2020 algatati sama äriühingu suhtes maksejõuetusmenetlus. A määrati äriühingu vara pankrotihalduriks.
21
Samal päeval teatas A pädevale asutusele kavandatavast kollektiivsest koondamisest. Teatisele ei olnud lisatud töötajate esindajate lõplikku seisukohta. Lisaks, mis puudutab riigisiseses õiguses teise võimalusena ette nähtud võimalust lisada konsultatsioonide seisu kirjeldus, siis kõnealuses teatises piirduti selle märkimisega, et konsulteerimismenetlust on alustatud ja see kestab, andmata siiski teavet selles menetluses toimunud arutelude sisu kohta.
22
Nimetatud asutus kinnitas kavandatava kollektiivse koondamise teatise kättesaamist, täpsustades, et ta kinnitab „üksnes“ teatisele lisatud dokumentide kättesaamist.
23
A ütles 2020. aasta juuli alguses üles töölepingud parda- ja maapealse teeninduse töötajatega, kelle jaoks ei olnud töötajate esindust loodud.
24
Samuti ütles ta 29. juuli 2020. aasta kirjaga üles BLi ja teiste õhusõiduki kaptenite töölepingud kavandatava kollektiivse koondamise raames, mis jõustus kolmekuulise tähtaja jooksul.
25
BL esitas 17. augustil 2020 Arbeitsgericht Berlinile (Berliini töökohus, Saksamaa) hagi nõudega tuvastada esiteks tema töölepingu ülesütlemise tühisus ja teiseks töösuhte kestmine. Ta väitis oma hagi põhjenduseks eelkõige, et KSchG‑s ette nähtud konsulteerimismenetlust ei ole järgitud.
26
Nimetatud kohus leidis 30. septembri 2020. aasta otsuses, et ta ei ole pädev hagi lahendama, ja saatis kohtuasja Arbeitsgericht Düsseldorfile (Düsseldorfi töökohus, Saksamaa).
27
Viimati nimetatud kohus jättis 26. novembri 2020. aasta otsusega BLi hagi rahuldamata põhjendusel, et konsulteerimismenetlust ja kavandatavast kollektiivsest koondamisest teatamise menetlust oli nõuetekohaselt järgitud.
28
Landesarbeitsgericht Düsseldorf (liidumaa kõrgeim töökohus Düsseldorfis, Saksamaa) jättis 28. oktoobri 2021. aasta otsusega BLi viimati nimetatud kohtuotsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse rahuldamata.
29
BL esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Bundesarbeitsgerichtile (liitvabariigi kõrgeim töökohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus. Kohtuasi määrati selle kohtu kuuendale kolleegiumile (edaspidi „kuues kolleegium“).
30
Kõnealune kolleegium märgib, et põhikohtuasja lahendus sõltub sellest, kas kavandatavast kollektiivsest koondamisest nõuetekohase teatamise kohustuse täitmata jätmine toob tingimata kaasa kõnealuse töölepingu ülesütlemise tühisuse, kui riigisiseses õiguses ei ole ette nähtud sanktsiooni, kui kavandatavast kollektiivsest koondamisest ei ole teatatud või kui sellest on teatatud puudustega või mittetäielikult. Sellega seoses märgib kolleegium, et seni oli tema enda kohtupraktika kohaselt selle kohustuse täitmata jätmise korral kohaldatav sanktsioon asjaomaste töölepingute lõpetamise tühisus vastavalt BGB §‑le 134.
31
Ta täpsustab, et nimetatud sätte alusel määratud sanktsiooni tagajärg on see, et töösuhe kestab, mis tähendab, et töötajale makstakse töötasu, kuni tööandja ütleb tema töölepingu uuesti üles pärast uue konsulteerimis- ja teatamismenetluse alustamist, tingimusel et on saavutatud KSchG § 17 lõikes 1 ette nähtud piirarvud.
32
Kuues kolleegium märgib siiski, et ta ei kavatse seda kohtupraktikat järgida, sest kuigi tühisuse sanktsioon on kooskõlas soovitava toime põhimõttega, on see vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega, kuna esiteks ei tohiks kavandatavast kollektiivsest koondamisest pädevale asutusele teatamata jätmine mõjutada tööandja tahet öelda üles individuaalne tööleping, ja teiseks piirab selline sanktsioon tööandja kaalutlusruumi töölepingute ülesütlemisel, mis on vastuolus 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsusest AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, punkt 31) tuleneva kohtupraktikaga.
33
ArbGG § 45 arvestades on kohtupraktika muutmine siiski mõeldav vaid siis, kui Bundesarbeitsgerichti (liitvabariigi kõrgeim töökohus) teine kolleegium (edaspidi „teine kolleegium“) sellega nõustub, kuna ka selle kolleegiumi praktika kohaselt toob kavandatavast kollektiivsest koondamisest puudustega teatamine või sellest teatamata jätmine kaasa asjaomaste töölepingute ülesütlemise tühisuse.
34
Eelotsusetaotlusest nähtub, et vastavalt nimetatud artikli lõikele 2 teeb kõnealuse kohtu suurkoda otsuse, kui mõni kolleegium soovib õiguslikus küsimuses kalduda kõrvale teise kolleegiumi või suurkoja otsusest. Artikli lõike 3 kohaselt on suurkojale suunamine vastuvõetav üksnes siis, kui kolleegium, kelle otsusest kavatsetakse kõrvale kalduda, on kohtuasja lahendava kolleegiumi päringu peale avaldanud, et ta jääb oma õigusliku seisukoha juurde.
35
Kuues kolleegium märgib, et ta alustas kohtusisest konsulteerimismenetlust, esitades 14. detsembril 2023 teisele kolleegiumile selgituste küsimise päringu, misjärel esitas teine kolleegium Euroopa Kohtule kohtuasjas C‑134/24 Tomann eelotsusetaotluse direktiivi 98/59 artiklite 3 ja 4 tõlgendamise kohta.
36
Eelotsusetaotluses soovib teine kolleegium teada, mida tuleks töölepingute ülesütlemisega seoses teha, kui ei ole teatatud kavandatavast kollektiivsest koondamisest, nagu direktiivis 98/59 on ette nähtud, eelkõige seoses tööandja niisuguse teatamiskohustusega.
37
Kuues kolleegium leiab, et vaatamata teise kolleegiumi esitatud eelotsusetaotlusele on käesolevas kohtuasjas Euroopa Kohtusse pöördumine vajalik ka selleks, et teada saada, millised õiguslikud tagajärjed on mitte kavandatavast kollektiivsest koondamisest teatamata jätmisel, nagu see on kohtuasjas C‑134/24 Tomann, vaid – nagu käesoleval juhul – puudustega või mittetäielikult teatamise korral.
38
Kuues kolleegium rõhutab sellega seoses, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et ELTL artikli 267 teise lõigu alusel eelotsusetaotluse esitamine Euroopa Kohtule on võimalik vaid juhul, kui tegemist on eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva vaidlusega ja kui see kohus peab vastava menetluse raames tegema kohtuotsuse jõudu omava lahendi.
39
Kuuendal kolleegiumil on tekkinud aga küsimus, kas teisel kolleegiumil oli õigus esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus, kuna kõnealuse kohtusisese konsulteerimismenetluse esemeks olev vaidlus ei ole pooleli mitte teises kolleegiumis, vaid kuuendas kolleegiumis. Samas kohtusiseses konsulteerimismenetluses esitatakse teisele kolleegiumile päring seega abstraktselt, millest annab tunnistust asjaolu, et selles kolleegiumis ei toimu võistlevat menetlust. Lisaks ei anna teine kolleegium vastust menetluses, mille eesmärk on teha kohtuotsuse jõudu omav lahend, kuna selle kolleegiumi menetluses ei ole vaidlus põhikohtuasjas.
40
Seega on ainult kuuendal kolleegiumil õigus esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus, kuna kohtusisene konsulteerimismenetlus on vaid üks Bundesarbeitsgerichti (liitvabariigi kõrgeim töökohus) suurkoja ArbGG § 45 poole pöördumise vastuvõetavuse tingimus.
41
Kui Euroopa Kohus ei anna vastust direktiivi 98/59 artikli 3, artikli 4 lõigete 1–3 ja artikli 6 tõlgendamise kohta, ei saa teine kolleegium siiski vastata ArbGG § 45 lõike 3 tähenduses kohtusiseses konsulteerimismenetluses esitatud selgituste küsimise päringule, mis õigustaks kuuenda kolleegiumi poolt Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse esitamist direktiivi 98/59 tõlgendamiseks.
42
Käesolevas kohtuasjas esitatud esimese küsimusega, mis on analoogiline kohtuasjas C‑134/24 esitatud neljanda küsimusega, soovib kuues kolleegium esiteks teada, kas 13. juuli 2023. aasta kohtuotsust G GmbH (C‑134/22, EU:C:2023:567, punkt 34 jj) arvestades on direktiivi 98/59 artiklis 3 ette nähtud kavandatavast kollektiivsest koondamisest pädevale asutusele teatamise menetluse eesmärki, mis seisneb selles, et enne kollektiivset koondamist tuleb seda asutust teavitada, võib pidada saavutatuks, kui see asutus ei esita vastuväiteid teatise ebatäielikkuse kohta ja annab seega mõista, et ta leiab, et teda on piisavalt teavitatud, et täita oma ülesannet, mis seisneb kavandatava kollektiivse koondamisega tekkivatele probleemidele lahenduste leidmises direktiivi artiklis 4 ette nähtud tähtaegade jooksul.
43
Teiseks on kuuendal kolleegiumil tekkinud küsimus, kas direktiivi 98/59 artikliga 3 taotletavat eesmärki võib pidada saavutatuks ka siis, kui riigisiseses tööhõive edendamist reguleerivas sättes, nagu SGB III § 2, on ette nähtud tööandja koostöö asutusega töötuse ennetamiseks või lühendamiseks, isegi kui see säte jääb väljapoole KSchG §‑dega 17 jj ametlikult üle võetud kollektiivse koondamise menetlusega seotud sätetest ja/või kui riigisiseses õiguses on ette nähtud, et liikmesriigi tööhõiveamet on kohustatud kollektiivse koondamise menetluse raames omal algatusel uurima.
44
Teise küsimusega, mis vastab kohtuasjas C‑134/24 Tomann esitatud esimesele kuni kolmandale küsimusele ja mis on esitatud juhuks, kui vastus esimesele küsimusele käesolevas kohtuasjas on eitav, soovib kuues kolleegium, kes kahtleb teise kolleegiumi kaitstavas seisukohas, teada, kas direktiivi 98/59 artikli 3 eesmärki võib pidada saavutatavaks, kui kavandatavast kollektiivsest koondamisest teatamist, mis on puudustega või ebatäielik, saab parandada, täiendada või kõrvaldada pärast seda, kui töötajat on tema töölepingu ülesütlemisest teavitatud.
45
Kolmanda küsimusega soovib kuues kolleegium teada, kuidas suhestuvad omavahel direktiivi 98/59 artikli 4 lõike 1 esimene lõik ja artikkel 6, eriti, milline suhe on artikli 6 kohaldamisala ja artikli 4 lõike 1 esimese lõigu vahel, milles on ette nähtud koondamiskeelu aeg, mida võib pidada sanktsiooniks kavandatavast kollektiivsest koondamisest puudustega teatamise või sellest teatamata jätmise eest.
46
Sellega seoses märgib kuues kolleegium eelkõige, et direktiivi 98/59 artikli 4 lõike 1 esimene lõik ei näe ette mingit sanktsiooni vigade eest, mis mõjutavad kavandatavast kollektiivsest koondamisest teatamise menetlust. Selles ette nähtud koondamiskeelu aeg ei kujuta endast sanktsiooni, vaid selle eesmärk on võimaldada pädeval asutusel leida lahendusi kavandatava kollektiivse koondamisega tekkivatele probleemidele. Kui see oleks teisiti, ei oleks direktiivi artiklil 6 teatamismenetluse suhtes iseseisvat tähendust.
47
Järelikult peaks liikmesriigi seadusandja tööhõive edendamist reguleerivates õigusnormides ette nägema sanktsiooni, mida kohaldatakse vigade eest, mis mõjutavad kavandatavast kollektiivsest koondamisest teatamise menetlust. Arvestades direktiivi 98/59 artiklit 6 ja oodates seadusandja tegutsemist, et selline sanktsioon ette nähtaks, on sanktsiooni kindlaksmääramine pädevate kohtute ülesanne.
48
Neil asjaoludel otsustas Bundesarbeitsgerichti (liitvabariigi kõrgeim töökohus) kuues kolleegium menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas kollektiivse koondamise teatise eesmärk on täidetud, mistõttu mingit sanktsiooni ei ole vaja, kui riigi tööhõiveamet ei esita kollektiivse koondamise teatisele – milles on objektiivsed puudused – vastuväiteid ja peab ennast seega piisavalt teavitatuks, et täita oma ülesandeid [direktiivi 98/59] artiklis 4 sätestatud tähtaegade jooksul?
Kas see on nii vähemasti juhul, kui direktiivi 98/59 artiklis 3 sätestatud eesmärgi saavutamine on tagatud riigisisese tööhõive edendamist reguleeriva õigusnormiga ja/või riigi tööhõiveametil on omal algatusel uurimise kohustus?
2.
Kui esimesele küsimusele vastatakse eitavalt: kas direktiivi 98/59 artikli 3 eesmärki on veel võimalik täita, kui puudustega või täiesti esitamata jäetud kollektiivse koondamise teatist saab parandada ja täiendada või teatise esitamata jätmise kõrvaldada pärast seda, kui asjaomast isikut on töölepingu ülesütlemisest teavitatud?
3.
Kui puudustega või esitamata jäetud kollektiivse koondamise teatise korral on sanktsiooniks koondamiskeeld direktiivi 98/59 artikli 4 lõikes 1 sätestatud koondamiskeelu aja vältel, siis milline kohaldamisala jääb sellisel juhul direktiivi […] artiklile 6?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
49
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 98/59 artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et pädevale asutusele kavandatavast kollektiivsest koondamisest teatamise eesmärki võib pidada saavutatuks esiteks siis, kui see asutus ei esita vastuväiteid puudustega või mittetäielikult teatamisele ning arvab seega, et tal on piisavalt teavet, et leida lahendusi kavandatava kollektiivse koondamisega tekkivatele probleemidele direktiivi artikli 4 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud tähtaja jooksul, ning teiseks, kui riigisisestes õigusnormides on ette nähtud tööandja koostöö asutusega töötuse ennetamiseks või lühendamiseks ja/või kui liikmesriigi tööhõiveamet on kohustatud kollektiivse koondamise menetluse raames omal algatusel uurima.
50
Mis puudutab esimese küsimuse esimest osa, siis olgu kõigepealt märgitud, et direktiivi 98/59 põhieesmärk on see, et enne kollektiivset koondamist toimuksid konsultatsioonid töötajate esindajatega ja teavitataks pädevat asutust (13. juuli 2023. aasta kohtuotsus G GmbH, C‑134/22, EU:C:2023:567, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
51
Sellest järeldub, et niipea kui direktiivi kohaldamise kvantitatiivsed ja ajalised tingimused, mis on sätestatud sama direktiivi artiklis 1, on täidetud, peab iga tööandja, kes kavatseb kollektiivset koondamist, järgima kahte menetluslikku kohustust.
52
Ühelt poolt peab asjaomane tööandja direktiivi 98/59 artikli 2 lõike 1 kohaselt konsulteerima töötajate esindajatega. Direktiivi artikli 2 lõike 2 kohaselt tuleks sellistel konsultatsioonidel käsitleda kollektiivsete koondamiste ärahoidmise või koondatavate töötajate arvu vähendamise ning tagajärgede leevendamise võimalusi sotsiaalmeetmete abil, mille eesmärk on muu hulgas aidata kaasa koondatud töötajate ümberpaigutamisele või ümberõppele. Täpsemalt peab tööandja direktiivi artikli 2 lõike 3 esimese lõigu kohaselt esitama töötajate esindajatele kogu asjaomase teabe ja igal juhul edastama neile kirjalikult selle lõigu punktis b mainitud andmed.
53
Teiselt poolt on tööandja vastavalt direktiivi 98/59 artikli 3 lõike 1 esimesele lõigule kohustatud teatama pädevale asutusele kirjalikult igast kavandatavast kollektiivsest koondamisest.
54
Sama direktiivi artikli 3 lõike 1 neljandas lõigus on sätestatud, et „[t]eatis peab sisaldama kogu asjasse puutuva teabe kavandatava kollektiivse koondamise ja artiklis 2 nimetatud töötajate esindajatega peetavate konsultatsioonide kohta, eriti koondamise põhjused, koondatavate töötajate arvu, töötajate tavalise arvu ning ajavahemiku, mille jooksul koondamine toimub“.
55
Direktiivi 98/59 artikli 4 lõike 1 esimeses lõigus on ette nähtud, et selline „[k]avandatav kollektiivne koondamine, millest on teatatud pädevale asutusele“ koos eelmises punktis mainitud asjasse puutuva teabega, jõustub kõige varem 30 päeva pärast seda teatist, kusjuures tegemist on tähtajaga, mille jooksul vastavalt artikli 4 lõikele 2 püüavad pädevad asutused leida lahendusi kavandatava kollektiivse koondamisega tekkivatele probleemidele.
56
Teatamiskohustus peab seega võimaldama pädeval asutusel kogu selle teabe alusel, mille tööandja talle on edastanud, uurida võimalusi piirata kollektiivse koondamise negatiivseid tagajärgi, võttes meetmeid, mis sobivad kõnealuse koondamise kontekstiks oleva tööturu ja majandustegevuse andmetega (vt selle kohta 13. juuli 2023. aasta kohtuotsus G GmbH, C‑134/22, EU:C:2023:567, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
57
Järelikult tagab direktiivi 98/59 artikli 4 lõike 1 esimene lõik minimaalse tähtaja, mida pädevad asutused peavad saama kasutada, et võtta eelmises punktis viidatud meetmeid (27. jaanuari 2005. aasta kohtuotsus Junk, C‑188/03, EU:C:2005:59, punkt 51).
58
Sellest järeldub, et juhul, kui tööandja ei ole pädevale asutusele teatanud kavandatavast kollektiivsest koondamisest kooskõlas direktiivist 98/59 tulenevate kohustustega ja kui sellel asutusel ei ole kogu asjasse puutuvat teavet, mis võimaldaks leida lahendusi kavandatava kollektiivse koondamisega tekkivatele probleemidele, ei saa selle direktiivi põhieesmärki pidada saavutatuks.
59
Käesoleval juhul näib Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust tulenevat – kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidi –, et teatis kavandatavast kollektiivsest koondamisest, mille A esitas 1. juulil 2020, nagu on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 21, oli puudustega või ebatäielik, kuna see ei sisaldanud kogu asjasse puutuvat teavet, millele on viidatud direktiivi artikli 3 lõike 1 neljandas lõigus.
60
Sellega seoses ei saa asjaolu, et pädev asutus piirdus puudustega või mittetäieliku teatise kättesaamise kinnitamisega, ilma et ta oleks siiski teinud otsust selle kohta, kas see teatis on kooskõlas sama direktiivi nõuetega, ilmselgelt viia järelduseni, et nimetatud teatis on siiski direktiivi nõuetega kooskõlas.
61
On tõsi, et asutuse ülesanne ei ole analüüsida iga kavandatava kollektiivse koondamisega seotud töötaja individuaalset olukorda. Siiski niivõrd, kuivõrd selle asutuse tegevuse eesmärk on käsitleda kavandatavaid kollektiivseid koondamisi üldiselt (vt selle kohta 13. juuli 2023. aasta kohtuotsus G GmbH, C‑134/22, EU:C:2023:567, punkt 37), takistab puudustega või mittetäielik teatis tal direktiivi 98/59 artikli 4 lõike 2 alusel täita oma ülesannet leida lahendusi kavandatava kollektiivse koondamisega tekkivatele probleemidele.
62
Mis puudutab esimese küsimuse teist osa, siis nähtub juba käesoleva kohtuotsuse punktides 51–55 esitatud kaalutlustest, et ühtegi tööandjat ei saa vabastada direktiivi artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus ja artikli 4 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud menetluslikest kohustustest pelgalt sellega, et pädev asutus omal algatusel kõrvaldab algselt puudustega või mittetäieliku teatise puudused kohaldatavate riigisiseste õigusnormide alusel.
63
Nimelt tuleb esiteks tõdeda, et selline puuduste kõrvaldamine võib kahjustada direktiivi 98/59 artikli 4 lõike 1 esimest lõiku – võttes arvesse artikli 3 lõike 1 esimest ja neljandat lõiku –, millest nähtub, et selles viidatud 30‑päevane tähtaeg hakkab kulgema alles pärast nende sätetega kooskõlas olevat tööandja teatist pädevale asutusele kavandatava kollektiivse koondamise kohta.
64
Teiseks võib aeg, mille pädev asutus peab kulutama omal algatusel puuduste kõrvaldamiseks vajalikele sammudele, takistada sellel asutusel kasutada kogu 30‑päevast tähtaega, et leida lahendusi kavandatava kollektiivse koondamisega tekkivatele probleemidele vastavalt sama direktiivi 98/59 artikli 4 lõikele 2.
65
Sellest järeldub, et riigisisesed õigusnormid, mis vabastavad kõik tööandjad direktiivi 98/59 alusel kohustusest teatada pädevale asutusele nõuetekohaselt igast kavandatavast kollektiivsest koondamisest, võivad kahjustada selle sätte soovitavat toimet, isegi kui need õigusnormid võimaldavad asutusel hakata leidma artikli 4 lõike 2 kohaselt lahendusi kavandatava kollektiivse koondamisega tekkivatele probleemidele.
66
Eeltoodud kaalutusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 98/59 artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et pädevale asutusele kavandatavast kollektiivsest koondamisest teatamise eesmärki ei saa pidada saavutatuks esiteks siis, kui see asutus ei esita vastuväiteid puudustega või mittetäielikult teatamisele ning arvab seega, et tal on piisavalt teavet, et leida lahendusi kavandatava kollektiivse koondamisega tekkivatele probleemidele direktiivi artikli 4 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud tähtaja jooksul, ning teiseks, kui riigisisestes õigusnormides on ette nähtud tööandja koostöö asutusega töötuse ennetamiseks või lühendamiseks ja/või kui liikmesriigi tööhõiveamet on kohustatud kollektiivse koondamise menetluse raames omal algatusel uurima.
Teine küsimus
67
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 98/59 artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et pädevale asutusele kavandatavast kollektiivsest koondamisest teatamise eesmärki võib pidada saavutatuks, kui puudustega või esitamata teatist saab parandada ja täiendada või teatise esitamata jätmise kõrvaldada pärast seda, kui asjaomast isikut on töölepingu ülesütlemisest teavitatud.
68
Sellega seoses tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud praktikale on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud vastama, kui küsimus on esitatud liidu õigusnormi tõlgendamise või kehtivuse kohta, välja arvatud juhul, kui on ilmne, et taotletud tõlgendus ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada faktilised või õiguslikud asjaolud, mis on vajalikud küsimusele tarviliku vastuse andmiseks (19. detsembri 2024. aasta kohtuotsus Credit Suisse Securities (Europe), C‑601/23, EU:C:2024:1048, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
69
Tuleb aga tõdeda, et käesoleval juhul nähtub Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust, et A ei püüdnud 1. juulil 2020 esitatud kavandatava kollektiivse koondamise puudustega teatist parandada, täiendada ega esitamata jätmist kõrvaldada.
70
Seega on ilmne, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotletud direktiivi 98/59 artikli 3 tõlgendus on hüpoteetiline ja et seetõttu palub eelotsusetaotluse esitanud kohus tegelikult Euroopa Kohtul koostada nõuandev arvamus, eirates tema ülesannet ELTL artiklis 267 ette nähtud õigusalase koostöö raames (vt selle kohta 17. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).
71
Sellest järeldub, et teine küsimus on vastuvõetamatu.
Kolmas küsimus
72
Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 98/59 artiklit 6 tuleb tõlgendada nii, et kavandatavast kollektiivsest koondamisest puudustega või mittetäielikult teatamise korral kujutab asjaolu, et direktiivi artikli 4 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud 30‑päevane tähtaeg ei hakka kulgema, endast meedet, mille eesmärk on artikli 6 tähenduses tagada direktiivi artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud teatamiskohustuse täitmine.
73
Kõigepealt tuleb rõhutada, et sama direktiivi artikli 4 lõike 1 esimese lõigu ja artikli 6 vahelise seose küsimus tekib eelkõige juhul, kui kavandatavast kollektiivsest koondamisest on teatatud puudustega või mittetäielikult, mis õigustab seda, et esimesena nimetatud sättes ette nähtud 30‑päevane tähtaeg ei hakka kulgema seni, kuni ei ole toimunud direktiivi 98/59 kohast teatamist.
74
Direktiivi 98/59 artiklis 6 on ette nähtud, et liikmesriigid tagavad, et töötajate esindajatel ja/või töötajatel on võimalik kasutada haldusmenetlust või pöörduda kohtusse direktiivist tulenevate kohustuste täitmiseks.
75
Selle artikli sõnastusest tuleneb, et liikmesriigid on kohustatud kehtestama menetlused, mis võimaldavad tagada direktiivis ette nähtud kohustuste täitmise. Seevastu osas, milles direktiiv seda kohustust täpsemalt ei määratle, tuleb nende menetluste üksikasjad sätestada liikmesriikidel (16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, punkt 34).
76
Artikliga 6 ei ole aga kindlaks määratud täpsed meetmed, mida liikmesriikidel on kohustus ette näha samas direktiivis ette nähtud menetluslike kohustuste rikkumise korral, vaid neile on jäetud vabadus valida erinevate lahenduste vahel, mis sobivad selle direktiivi eesmärgi saavutamiseks, lähtudes erinevatest olukordadest, mis võivad tekkida, kusjuures tuleb täpsustada, et need meetmed peavad siiski tagama toimiva ja tõhusa kohtuliku kaitse Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 47 alusel ning neil peab olema tegelik hoiatav mõju (5. oktoobri 2023. aasta kohtuotsus Brink’s Cash Solutions, C‑496/22, EU:C:2023:741, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
77
Olgu siiski meenutatud, et kuigi direktiiviga 98/59 ühtlustatakse töötajate kaitse normid kollektiivse koondamise korral vaid osaliselt, ei tohi taolise ühtlustamise piiratud laad siiski võtta kõnealuse direktiivi sätetelt soovitavat toimet (16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
78
Sellest järeldub, et ehkki liikmesriikidel tuleb kehtestada direktiivis 98/59 sätestatud kohustuste täitmist tagada võimaldavad menetlused, ei tohi seda teha nii, et direktiivi sätetelt võetakse nende soovitav toime (16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, punkt 36).
79
Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et direktiivi 98/59 artikli 4 lõike 1 esimeses lõigus on sätestatud, et kavandatav kollektiivne koondamine, millest on teatatud pädevale asutusele, jõustub kõige varem 30 päeva pärast sama direktiivi artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud teatist, ilma et see piiraks sätete kohaldamist, mis reguleerivad üksikisiku õigusi koondamisteate saamise korral. Sellest järeldub, et artikli 4 lõike 1 esimest lõiku tuleb pidada sätteks, mis piirdub sellega, et näeb seoses asjaomaste töötajate ja nende esindajate õigustega kollektiivse koondamise menetluses ette lihtsa õigusliku tagajärje, kui tööandja ei täida tal lasuvat kohustust esitada nõuetekohane kavandatava kollektiivse koondamise teatis.
80
Direktiivi 98/59 artikliga 6 on siiski taotletud erinevat eesmärki. Selle eesmärk on tagada, et järgitaks direktiivis ette nähtud menetluslikke kohustusi, eelkõige direktiivi artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud kohustust nõuetekohaselt teatada pädevale asutusele kirjalikult igast kavandatavast kollektiivsest koondamisest. Kõnealuse artikli eesmärk on seega tagada direktiivi sätete soovitav toime toimivate, tõhusate ja proportsionaalsete riigisiseste meetmete võtmisega.
81
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et ainus riigisisene meede, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus võib käesoleval juhul kohaldada juhul, kui tööandja ei järgi kavandatavast kollektiivsest koondamisest teatamise menetluses lasuvaid kohustusi, seisneb etteteatamistähtaja peatamises sama direktiivi artikli 4 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud ajale vastava aja võrra, mis toob kaasa asjaomaste töötajate töösuhte pikenemise.
82
Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 79 ja 80, on direktiivi 98/59 artikli 4 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud 30‑päevasel tähtajal ja direktiivi artikli 6 alusel võetud riigisisestel meetmetel, mille eesmärk on tagada sellest direktiivist tulenevate kohustuste täitmine, siiski erinevad eesmärgid.
83
Sellest tuleneb, et etteteatamistähtaja peatumine selle 30‑päevase tähtaja võrra juhul, kui pädevale asutusele on kavandatavast kollektiivsest koondamisest puudustega või mittetäielikult teatatud, kuni hetkeni, mil on toimunud direktiivile vastav teatamine, ei saa esiteks asendada artikli 4 lõike 1 esimese lõigu kohast õiguslikku tagajärge, kui tööandja ei täida tal lasuvat kohustust esitada nõuetekohane kavandatava kollektiivse koondamise teatis, ja teiseks ei saa vabastada liikmesriike sellise toimiva, tõhusa ja proportsionaalse meetme võtmise kohustusest, mis motiveerib tööandjat täitma sama direktiivi artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud teatamiskohustust, tagades seeläbi direktiivi sätete soovitava toime, milleks on näiteks asjaomastele töötajatele hüvitise maksmine.
84
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 98/59 artiklit 6 tuleb tõlgendada nii, et kavandatavast kollektiivsest koondamisest puudustega või mittetäielikult teatamise korral ei kujuta asjaolu, et direktiivi artikli 4 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud 30‑päevane tähtaeg ei hakka kulgema, endast meedet, mille eesmärk on artikli 6 tähenduses tagada direktiivi artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud teatamiskohustuse täitmine.
Kohtukulud
85
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:
1.
Nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiivi 98/59/EÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. oktoobri 2015. aasta direktiiviga (EL) 2015/1794), artiklit 3
tuleb tõlgendada nii, et
pädevale asutusele kavandatavast kollektiivsest koondamisest teatamise eesmärki ei saa pidada saavutatuks esiteks siis, kui see asutus ei esita vastuväiteid puudustega või mittetäielikult teatamisele ning arvab seega, et tal on piisavalt teavet, et leida lahendusi kavandatava kollektiivse koondamisega tekkivatele probleemidele direktiivi artikli 4 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud tähtaja jooksul, ning teiseks, kui riigisisestes õigusnormides on ette nähtud tööandja koostöö asutusega töötuse ennetamiseks või lühendamiseks ja/või kui liikmesriigi tööhõiveamet on kohustatud kollektiivse koondamise menetluse raames omal algatusel uurima.
2.
Direktiivi 98/59, mida on muudetud direktiiviga 2015/1794, artiklit 6
tuleb tõlgendada nii, et
kavandatavast kollektiivsest koondamisest puudustega või mittetäielikult teatamise korral ei kujuta asjaolu, et direktiivi artikli 4 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud 30‑päevane tähtaeg ei hakka kulgema, endast meedet, mille eesmärk on artikli 6 tähenduses tagada direktiivi artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud teatamiskohustuse täitmine.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.
(
i
)	Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.