62020CJ0680_RES
Vec C‑680/20
Unilever Italia Mkt. Operations Srl
proti
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato,
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko)]
Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 19. januára 2023
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Hospodárska súťaž – Článok 102 ZFEÚ – Dominantné postavenie – Pripísanie správania distribútorov výrobcovi – Existencia zmluvných vzťahov medzi výrobcom a distribútormi – Pojem ‚hospodárska jednotka‘ – Pôsobnosť – Zneužitie – Doložka o exkluzivite – Požiadavka preukázania účinkov na trh“
Hospodárska súťaž – Pravidlá Únie – Porušenia – Pripísanie – Podnik – Pojem – Hospodárska jednotka – Spoločnosti, ktoré majú vertikálny vzťah – Spoločnosť výrobcu, ktorý má distribučnú sieť organizovanú výlučne na zmluvnom základe – Pripísanie správania distribútorov spoločnosti výrobcu – Prípustnosť – Podmienky
(Článok 102 ZFEÚ)
(pozri body 26 – 33 a výrok)
Dominantné postavenie – Zneužitie – Pojem – Objektívny pojem týkajúci sa správania, ktoré môže ovplyvniť štruktúru trhu a ktoré bráni zachovaniu alebo rozvoju hospodárskej súťaže – Povinnosti uložené podniku s dominantným postavením – Konkurencia výlučne na základe zásluh – Kritériá posúdenia
(Článok 102 ZFEÚ)
(pozri body 35 – 44)
Dominantné postavenie – Zneužitie – Doložky o exkluzivite uvedené v zmluvách o distribúcii – Zneužívajúci charakter – Spôsobilosť obmedziť hospodársku súťaž a účinok vylúčenia konkurentov z trhu – Spochybnenie dotknutým podnikom – Povinnosť orgánu hospodárskej súťaže preukázať spôsobilosť dotknutého správania obmedziť hospodársku súťaž
(Článok 102 ZFEÚ)
(pozri body 46 – 55 a výrok)
Dominantné postavenie – Zneužitie – Doložky o exkluzivite uvedené v zmluvách o distribúcii – Zneužívajúci charakter – Povinnosť orgánu hospodárskej súťaže použiť analýzu rovnako efektívneho konkurenta – Neexistencia – Predloženie analýzy založenej na uvedenom teste dotknutým podnikom – Povinnosť orgánu hospodárskej súťaže preskúmať jej dôkaznú hodnotu
(Článok 102 ZFEÚ)
(pozri body 56 – 62 a výrok)
Zhrnutie
Zneužitie dominantného postavenia: doložky o exkluzivite uvedené v zmluvách o distribúcii musia byť spôsobilé vyvolať účinky vylúčenia konkurentov z trhu
Orgán hospodárskej súťaže je povinný posúdiť túto spôsobilosť vylúčenia aj s prihliadnutím na dôkazy predložené podnikom s dominantným postavením
Rozhodnutím z 31. októbra 2017 taliansky orgán pre hospodársku súťaž a trh (ďalej len „AGCM“) (
1
) konštatoval, že spoločnosť Unilever Italia Mkt. Operations Srl (ďalej len „Unilever“) zneužila svoje dominantné postavenie na talianskom trhu distribúcie balených zmrzlín určených na „vonkajšiu“ konzumáciu, teda mimo bydliska spotrebiteľov na rôznych predajných miestach.
Zneužitie vytýkané spoločnosti Unilever nevyplývalo zo správania tejto spoločnosti, ale zo správania nezávislých distribútorov jej výrobkov, ktorí zaväzovali prevádzkovateľov týchto predajných miest prostredníctvom doložiek o exkluzivite. V tejto súvislosti AGCM najmä usúdil, že praktiky, ktoré boli predmetom jeho vyšetrovania, vylúčili alebo aspoň obmedzili možnosť konkurenčných prevádzkovateľov konkurovať na základe kvality ich výrobkov.
AGCM sa v tejto súvislosti domnieval, že nie je povinný analyzovať ekonomické štúdie predložené spoločnosťou Unilever s cieľom preukázať, že uskutočňované praktiky nemali voči jej konkurentom prinajmenšom rovnako efektívne účinky vylúčenia z trhu, z dôvodu, že tieto štúdie boli úplne irelevantné v prípade doložiek o exkluzivite, ktorých použitie podnikom s dominantným postavením postačuje na charakterizovanie zneužitia tohto postavenia.
V dôsledku toho rozhodnutím z 31. októbra 2017 uložil AGCM spoločnosti Unilever pokutu vo výške 60668580 eur za zneužitie jej dominantného postavenia a porušenie článku 102 ZFEÚ.
Žaloba, ktorou spoločnosť Unilever napadla toto rozhodnutie, bola zamietnutá prvostupňovým súdom v celom rozsahu.
Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko), ktorá rozhodovala o odvolaní, položila v súvislosti s rozhodnutím AGCM Súdnemu dvoru prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu a uplatňovania práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže.
Súdny dvor vo svojom rozsudku spresňuje spôsoby výkonu zákazu zneužitia dominantného postavenia uvedeného v článku 102 ZFEÚ voči podniku s dominantným postavením, ktorého distribučná sieť je organizovaná výlučne na zmluvnom základe, a v tejto súvislosti špecifikuje dôkazné bremeno, ktoré nesie vnútroštátny orgán hospodárskej súťaže.
Posúdenie Súdnym dvorom
V prvom rade Súdny dvor rozhodol, že zneužitie, ktorého sa dopustili distribútori, ktorí sú súčasťou distribučnej siete výrobcu s dominantným postavením, akým je Unilever, možno pripísať tomuto výrobcovi v zmysle článku 102 ZFEÚ, ak sa preukáže, že toto správanie si uvedení distribútori nezvolili nezávisle, ale že je súčasťou politiky, o ktorej jednostranne rozhodol tento výrobca a ktorá sa uskutočňuje prostredníctvom uvedených distribútorov.
V takom prípade totiž distribútori a v dôsledku toho distribučná sieť, ktorú títo distribútori tvoria spolu s podnikom s dominantným postavením, musia byť považovaní len za nástroj územnej štruktúry obchodnej politiky uvedeného podniku a z tohto dôvodu za nástroj, ktorým bola prípadne realizovaná dotknutá praktika vylúčenia konkurentov.
Platí to najmä vtedy, keď tak ako v prejednávanej veci distribútori výrobcu s dominantným postavením sú povinní podpísať s prevádzkovateľmi predajných miest typové zmluvy, ktoré pripravil tento výrobca s dominantným postavením a ktoré obsahujú doložky o exkluzivite v prospech jeho výrobkov.
Súdny dvor ďalej odpovedal na otázku, či je príslušný orgán hospodárskej súťaže povinný na účely uplatnenia článku 102 ZFEÚ v prípade, akým je prejednávaná vec, preukázať, že tieto doložky o vylúčení nachádzajúce sa v zmluvách o distribúcii majú za následok vylúčenie rovnako efektívnych konkurentov z trhu, ako je podnik s dominantným postavením, a či je tento orgán povinný detailne posúdiť aj ekonomické analýzy predložené dotknutým podnikom, ktoré sú najmä založené na takzvaných analýzach „rovnako efektívnych konkurentov“.
V tejto súvislosti Súdny dvor pripomenul, že zneužitie dominantného postavenia možno preukázať vtedy, keď vytýkané správanie malo účinky vylúčenia konkurentov rovnako efektívnych, ako je autor tohto správania z hľadiska štruktúry nákladov, inovačnej schopnosti alebo kvality, alebo aj vtedy, keď sa uvedené správanie zakladalo na použití iných prostriedkov než tých, ktoré sú súčasťou „bežnej“ hospodárskej súťaže, t. j. založenej na zásluhách. Vo všeobecnosti prináleží orgánom hospodárskej súťaže, aby preukázali zneužívajúcu povahu správania vzhľadom na všetky relevantné skutkové okolnosti predmetného konania, vrátane tých, na ktoré upozorňujú dôkazy predložené na obranu podnikom s dominantným postavením.
Je pravda, že na preukázanie zneužívajúcej povahy správania nemusí orgán hospodárskej súťaže nevyhnutne preukázať, že toto správanie skutočne vyvolalo protisúťažné účinky. Orgán hospodárskej súťaže môže konštatovať porušenie článku 102 ZFEÚ, keď preukáže, že počas obdobia, počas ktorého k predmetnému správaniu dochádzalo, bolo toto správanie za okolností prejednávanej veci spôsobilé obmedziť hospodársku súťaž na základe zásluh napriek tomu, že toto správanie nemalo nijaký účinok. Toto preukázanie sa však v zásade musí zakladať na hmatateľných dôkazoch, ktoré nad rámec jednoduchej hypotézy preukážu skutočnú spôsobilosť predmetnej praktiky vyvolať takéto účinky, pričom existencia pochybností v tejto súvislosti musí byť na prospech podniku, ktorý sa uchýlil k takýmto praktikám.
Hoci na účely posúdenia spôsobilosti správania podniku obmedziť hospodársku súťaž na trhu môže orgán hospodárskej súťaže vychádzať z ekonomických vedeckých záverov potvrdených empirickými štúdiami alebo štúdiami správania, ďalšie skutočnosti týkajúce sa okolností prejednávanej veci, ako sú rozsah uvedeného správania na trhu, kapacitné obmedzenia voči dodávateľom surovín alebo skutočnosť, že podnik s dominantným postavením je prinajmenšom v prípade časti dopytu nevyhnutným partnerom, treba zohľadniť pri určení, či vzhľadom na tieto závery treba predmetné správanie považovať za správanie, ktoré malo spôsobilosť vyvolať účinky vylúčenia konkurentov z dotknutého trhu.
V tomto kontexte, pokiaľ ide konkrétnejšie o doložky o exkluzivite, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že doložky, ktorými sa zmluvní partneri zaviazali zásobovať sa v celom rozsahu alebo v značnej časti svojich potrieb od podniku s dominantným postavením, hoci nesprevádzané zľavami, predstavujú svojou povahou využívanie dominantného postavenia a že to isté platí aj pre vernostné zľavy poskytnuté zo strany tohto podniku.
V rozsudku Intel (
2
) však Súdny dvor v prvom rade spresnil túto judikatúru, keď v prvom rade uviedol, že ak podnik s dominantným postavením v priebehu správneho konania tvrdí, že jeho správanie nemalo spôsobilosť vyvolať vytýkané účinky vylúčenia, a predkladá dôkazy na podporu svojich tvrdení, orgán hospodárskej súťaže je najmä povinný posúdiť prípadnú existenciu stratégie zameranej na vylúčenie z trhu konkurentov prinajmenšom rovnako efektívnych, ako je podnik s dominantným postavením.
Súdny dvor v druhom rade dodal, že analýza spôsobilosti vylúčenia je relevantná aj pri posúdení otázky, či systém zliav, na ktorý sa v zásade vzťahuje zákaz podľa článku 102 ZFEÚ, môže byť objektívne odôvodnený. Okrem toho vylučujúci účinok, ktorý vyplýva zo systému zliav neprospievajúcich hospodárskej súťaži, možno vyvážiť alebo prekonať výhodami, čo sa týka efektívnosti, z ktorých má prospech aj spotrebiteľ. Takéto vyváženie priaznivých a nepriaznivých účinkov vytýkanej praktiky na hospodársku súťaž sa môže uskutočniť až po analýze spôsobilosti vylúčiť konkurentov, ktorí sú prinajmenšom rovnako efektívni ako podnik s dominantným postavením.
Toto spresnenie uvedené v rozsudku Intel vo vzťahu k systémom zliav treba chápať tak, že platí aj pre doložky o exkluzivite.
Z toho na jednej strane vyplýva, že ak orgán hospodárskej súťaže má podozrenie, že podnik porušil článok 102 ZFEÚ tým, že použil doložky o exkluzivite, a ak tento podnik v priebehu konania spochybňuje konkrétnu spôsobilosť uvedených doložiek vylúčiť z trhu rovnako efektívnych konkurentov, ktoré sú dôkazmi podporujúcimi túto skutočnosť, tento orgán sa musí v štádiu kvalifikovania porušenia uistiť, že tieto doložky mali za okolností prejednávanej veci aj skutočnú spôsobilosť vylúčiť z trhu rovnako efektívnych konkurentov, ako je tento podnik.
Na druhej strane orgán hospodárskej súťaže, ktorý začal toto konanie, je tiež povinný konkrétne posúdiť spôsobilosť týchto doložiek obmedziť hospodársku súťaž, ak počas správneho konania podozrivý podnik tvrdí, že existuje odôvodnenie pre jeho správanie.
V každom prípade predloženie dôkazov v priebehu konania, ktoré môžu preukázať neexistenciu spôsobilosti vyvolať obmedzujúce účinky, vedie ku vzniku povinnosti uvedeného orgánu hospodárskej súťaže preskúmať ich.
Z toho vyplýva, že keď podnik s dominantným postavením predložil ekonomickú štúdiu s cieľom preukázať, že praktika, ktorá sa mu vytýka, nemôže vylúčiť konkurentov, príslušný orgán hospodárskej súťaže nie je oprávnený ignorovať relevantnosť tejto štúdie bez toho, aby vysvetlil dôvody, pre ktoré sa domnieva, že táto štúdia neumožňuje prispieť k preukázaniu nespôsobilosti dotknutých praktík narušiť účinnú hospodársku súťaž na dotknutom trhu, a teda bez toho, aby uvedenému podniku umožnil určiť, aké dôkazy by ju mohli nahradiť.
Pokiaľ vnútroštátny súd vo svojom návrhu výslovne odkázal na analýzu „rovnako efektívneho konkurenta“, Súdny dvor zdôraznil, že takáto analýza je len jednou z viacerých metód umožňujúcich posúdiť, či určitá praktika môže vyvolať účinky vylúčenia konkurentov z trhu. V dôsledku toho orgány hospodárskej súťaže nemôžu mať právnu povinnosť uplatniť túto analýzu na účely konštatovania zneužívajúcej povahy praktiky. Ak však dotknutý podnik predloží výsledky analýzy tohto druhu v priebehu správneho konania, orgán hospodárskej súťaže je povinný preskúmať jeho dôkaznú hodnotu.
(
1
)	Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato Mercato (Úrad pre hospodársku súťaž a trh, Taliansko).
(
2
)	Rozsudok zo 6. septembra 2017, Intel/Komisia (C‑413/14 P, EU:C:2017:632, bod 138, ďalej len „rozsudok Intel“).