Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
JEAN
RICHARD
DE
LA
TOUR
prednesené
13. mája
2026(1)
Vec C‑227/25 P
DR,
DS
proti
Európskemu orgánu pre poisťovníctvo a dôchodkové poistenie zamestnancov (EIOPA)
„ Odvolanie – Verejná
služba – Žaloba o mimozmluvnú
zodpovednosť
Európskej
Únie
podaná z dôvodu
porušenia
povinnosti
inštitúcie
zabezpečiť
ochranu
osobných
údajov – Nemajetková
ujma
spôsobená
zamestnancovi a jeho
manželke – Právny
základ
žaloby
podanej
manželkou
zamestnanca – Neprípustnosť
žaloby
založenej
na
článkoch 268 a 340 ZFEÚ – Právo
alebo
povinnosť
člena
rodiny
podať
žalobu
na
základe
článku 270 ZFEÚ “
I.      Úvod
1.        Toto
odvolanie
bolo
podané
proti
uzneseniu
Všeobecného
súdu
Európskej
únie
zo
17. januára
2025,
DR a DS/EIOPA(2),
ktorým
Všeobecný
súd
zamietol
ako
neprípustnú
žalobu o mimozmluvnú
zodpovednosť
Únie,
ktorú
podal
zamestnanec
Únie,
DR,
ako
aj
jeho
manželka,
DS, z dôvodu
údajného
zverejnenia
ich
osobných
údajov
Európskym
orgánom
pre
poisťovníctvo a dôchodkové
poistenie
zamestnancov
(EIOPA)
počas
etického
auditu a správneho
vyšetrovania,
ktoré
sa
týkali
DR.
2.        Týmto
odvolaním
sa
Súdny
dvor
vyzýva,
aby
sa
vyjadril k dôsledkom,
ktoré
Všeobecný
súd
vyvodil
zo
zásad
stanovených
týmto
súdom v rozsudku z 5. mája
2022,
Komisia/Missir Mamachi di
Lusignano(3),
pokiaľ
ide o podmienky
prípustnosti
žalôb o náhradu
škody
podaných
rodinnými
príslušníkmi
úradníka
alebo
zamestnanca v rámci
sporu,
ktorý
má
svoj
pôvod v pracovnom
pomere
medzi
týmto
úradníkom
alebo
zamestnancom a dotknutou
inštitúciou.
3.        Navrhujem,
aby
Súdny
dvor
vyhovel
uvedenému
odvolaniu a zrušil
napadnuté
uznesenie
v rozsahu, v akom
Všeobecný súd
rozhodol,
že
žaloba
podaná
DS
je
neprípustná z dôvodu,
že
bola
podaná
na
nesprávnom
právnom
základe.
Vysvetlím
dôvody,
pre
ktoré
toto
uznesenie
podľa
môjho
názoru
spočíva
na
nesprávnom
výklade
znenia
tohto
rozsudku,
pretože
možnosť,
ktorú
Súdny
dvor
ponúkol
rodinným
príslušníkom
úradníka
alebo
zamestnanca
konať
na
základe
článku 270 ZFEÚ,
sa v uvedenom
uznesení
mení
na
povinnosť,
ktorej
nedodržanie
má
za
následok
zamietnutie
žaloby
ako
neprípustnej.
II.    Okolnosti predchádzajúce sporu
4.        Na
účely
tohto
odvolania
možno
okolnosti
predchádzajúce
sporu
uvedené v bodoch 2
až
30
napadnutého
uznesenia
zhrnúť
takto.
5.        DR
bol
16. septembra
2017
prijatý
ako
zamestnanec v útvare
dohľadu
EIOPA
po
vyplnení
vyhlásenia o konflikte
záujmov.
Po
tom,
čo
7. decembra
2018
začal
voči
nemu
etický
audit,
zaslal v e‑mailoch
zo 14. januára 2019 a 10. marca 2019
informácie
týkajúce
sa
spoločností
A,
B a C(4),
pričom
poukázal
na
dôvernú
povahu
poskytnutých
údajov a spresnil,
že
tieto
údaje
nemôžu
byť
sprístupnené
iným
osobám v rámci
EIOPA
bez
jeho
predchádzajúceho
súhlasu.
Na
základe
hodnotiacej
správy,
ktorú
zaslal
vedúci
oddelenia
pre
etické
otázky v EIOPA,
začal
výkonný
riaditeľ
tohto
orgánu
22. júla
2019
správne
vyšetrovanie
proti
DR s cieľom
zistiť
povahu
jeho
externých
činností.
Externá
vyšetrovateľka
poverená
týmto
vyšetrovaním
predložila 30. septembra 2019
svoju
správu a DR
bol
rozhodnutím
zo
17. decembra
2019
odvolaný z funkcie v rámci
EIOPA.
6.        DR
podal
13. januára
2020
prvú
sťažnosť
európskemu
ombudsmanovi s cieľom
oznámiť
nezákonnosť
svojho
prepustenia.
Táto
sťažnosť
bola
zamietnutá
ako
neprípustná z dôvodu,
že
nevyčerpal
všetky
vnútroštátne
opravné
prostriedky.
DR
následne
3. februára
2020
podal
na
EIOPA
sťažnosť
proti
rozhodnutiu o prepustení, v ktorej
po
prvé
spochybnil
zákonnosť
svojho
preloženia
na
iné
oddelenie a zákonnosť
rozhodnutia o prepustení,
po
druhé
oznámil
viaceré
nezrovnalosti
týkajúce
sa
spracúvania
jeho
osobných
údajov,
po
tretie
poukázal
na
existenciu
obťažovania
voči
nemu a napokon
po
štvrté
požiadal o zaplatenie
finančnej
náhrady
za
údajne
spôsobenú
ujmu.
7.        Rozhodnutím z 2. júna
2020
EIOPA
zamietol
sťažnosť
týkajúcu
sa
rozhodnutia o prepustení.
8.        DR
podal
16. septembra
2020
sťažnosť
ombudsmanovi,
ktorý
ju
zamietol z dôvodu,
že
nemal
dostatočné
dôvody
na
začatie
vyšetrovania.
9.        DR
sa
30. septembra
2020
obrátil
na
európskeho
dozorného
úradníka
pre
ochranu
údajov
(EDPS),
aby
namietal
protizákonné
spracúvanie
jeho
osobných
údajov,
osobných
údajov
DS,
ako
aj
osobných
údajov
dotknutých
spoločností
zo
strany
EIOPA.
10.      DR
podal
1. decembra
2021
ombudsmanovi
tretiu
sťažnosť.
11.      Rozhodnutím z 9. septembra
2022
EDPS
konštatoval,
že
EIOPA
porušil
článok 4
ods. 1 písm. a) a článok 15
ods. 1 písm. c)
nariadenia
(EÚ)
2018/1725(5),
keďže
počas
správneho
vyšetrovania
riadne
neinformoval
DR o právnom
základe
spracúvania
jeho
osobných
údajov.
EDPS
sa v dôsledku
toho
rozhodol
napomenúť
EIOPA
na
základe
článku 58
ods. 2 písm. b)
tohto
nariadenia.
12.      V rozhodnutí z 25. mája
2023 v nadväznosti
na
tretiu
sťažnosť
DR
ombudsman
dospel k záveru,
že
EIOPA
pri
prijímaní
do
zamestnania
nedostatočne
starostlivo
venoval
pozornosť
otázke
týkajúcej
sa
jeho
konfliktu
záujmov,
čo
viedlo k nesprávnemu
úradnému
postupu.
Okrem
toho
ombudsman
konštatoval,
že
EIOPA
nevykonal
etický
audit a správne
vyšetrovanie
dôsledne a starostlivo.
III. Konanie na súdoch Únie
A.      Konanie na Všeobecnom súde a napadnuté uznesenie
13.      Návrhom
podaným
do
kancelárie
Všeobecného
súdu 4. apríla 2024
podali
odvolatelia
podľa
článku 268 ZFEÚ a na
základe
článku 340
druhého
odseku
ZFEÚ
žalobu o náhradu
nemajetkovej
ujmy,
ktorú
údajne
utrpeli z dôvodu
protiprávneho
konania
EIOPA,
pokiaľ
ide o spracúvanie
ich
osobných
údajov v rámci
etického
auditu a správneho
vyšetrovania
vedeného
proti
DR.
14.      Samostatným
podaním
doručeným
do
kancelárie
Všeobecného
súdu
2. júla
2024
EIOPA
vzniesol
námietku
neprípustnosti.
Konkrétne
tvrdil,
že
žaloba
podaná
DR a jeho
manželkou
DS
sa
týka
pracovného
pomeru
DR,
takže
predmet
tejto
žaloby
zjavne
patrí
do
pôsobnosti
článku 270 ZFEÚ,
ako
aj
článkov 90 a 91
Služobného
poriadku
úradníkov
Európskej
únie(6), a nie
článku 268,
ako
aj
článku 340
druhého
odseku
ZFEÚ. V rámci
pripomienok,
ktoré
predložili k tejto
námietke
neprípustnosti,
odvolatelia
výslovne
zopakovali a obhajovali
voľbu
tohto
právneho
základu
vzhľadom
na
znenie
nariadenia
2018/1725.
15.      Napadnutým
uznesením
prijatým
na
základe
článku 130
ods. 1 a 7
svojho
rokovacieho
poriadku
Všeobecný
súd
zamietol
žalobu
podanú
tak
DR,
ako
aj
DS
ako
neprípustnú.
B.      Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
16.       Odvolatelia
podali
24. marca 2025
proti
napadnutému
uzneseniu
odvolanie.
Vo
svojich
návrhoch
navrhujú,
aby
Súdny
dvor
zrušil
toto
uznesenie,
vyhovel
ich
návrhom
pred
Všeobecným
súdom,
rozhodol,
že
EIOPA
sa
dopustil
dostatočne
závažného
porušenia
právnych
noriem,
ktoré
priznávajú
práva
jednotlivcom,
najmä
článkov 8 a 41
Charty
základných
práv
Európskej
únie,
ako
aj
nariadenia
2018/1725,
že
im
vznikla
nemajetková
ujma
vyplývajúca z protiprávnosti,
ktorej
sa
dopustila
táto
inštitúcia,
nariadil
náhradu
tejto
ujmy,
uložil
EIOPA
povinnosť
nahradiť
všetky
trovy
konania
na
oboch
stupňoch,
alebo
aby
vrátil
vec
Všeobecnému
súdu
na
rozhodnutie
vo
veci
samej.
17.      EIOPA
navrhuje,
aby
Súdny
dvor
zamietol
odvolanie a uložil
odvolateľom
povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
IV.    Analýza
18.      Na
podporu
svojho
odvolania
odvolatelia
uvádzajú
dva
odvolacie
dôvody
založené
po
prvé
na
nedostatku
odôvodnenia
bodu 74
napadnutého
uznesenia a po
druhé
na
nesprávnom
právnom
posúdení
týkajúcom
sa
rozsahu
pojmu
„osoby,
na
ktoré
sa
vzťahuje
služobný
poriadok“ v zmysle
jeho
článku 91
ods. 1.(7)
19.      Keďže
výrok
tohto
uznesenia v rozsahu, v akom
sa
týka
žaloby
podanej
DS,
je
založený
na
jej
postavení
„osoby,
na
ktorú
sa
vzťahuje
služobný
poriadok“,
najprv
preskúmam
druhý
odvolací
dôvod.
A.      O druhom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom výklade rozsahu pojmu „osoby, na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok“ v zmysle článku 91 ods. 1 služobného poriadku
1.      Napadnuté uznesenie
20.      V bode 38
napadnutého
uznesenia
Všeobecný
súd
na
úvod
konštatoval,
že
odvolatelia
zakladajú
svoju
žalobu
na
článku 268 a článku 340
druhom
odseku
ZFEÚ.
21.      V bodoch 39
až
47
tohto
uznesenia
citoval
zásady a relevantnú
judikatúru
týkajúcu
sa
pôsobnosti
článku 270 ZFEÚ,
pričom
odkázal
najmä
na
rozsudok
Komisia/Missir Mamachi di
Lusignano.
22.      V bode 43
uvedeného
uznesenia
tak
Všeobecný
súd
pripomenul,
že z tejto
judikatúry
vyplýva,
že
ak
má
spor
svoj
pôvod v pracovnom
pomere
medzi
úradníkom
alebo
zamestnancom a inštitúciou
Únie,
nielen
tento
úradník
alebo
zamestnanec,
ale
aj
akákoľvek
iná
osoba,
na
ktorú
sa
vzťahuje
služobný
poriadok v zmysle
článku 91
ods. 1
služobného
poriadku,
„môže
na
základe
článku 270 ZFEÚ
konať
proti
inštitúcii
Únie s cieľom
napadnúť
zákonnosť
aktu,
ktorý
im
spôsobuje
ujmu“.
23.      Na
účely
určenia
osôb,
ktoré
nie
sú
úradníkmi
alebo
zamestnancami,
ktoré
možno
považovať
za
osoby
„na
ktoré
sa
vzťahuje
služobný
poriadok“,
Všeobecný
súd v bode 44
napadnutého
uznesenia
uviedol,
že
podľa
uvedenej
judikatúry
služobný
poriadok a Podmienky
zamestnávania
ostatných
zamestnancov
Európskej
únie
(ďalej
len
„PZOZ“)
majú
za
cieľ
upraviť
právne
vzťahy
medzi
inštitúciami
Únie a ich
úradníkmi
alebo
zamestnancami a že
na
dosiahnutie
tohto
cieľa
stanovujú
nielen
rad
vzájomných
práv a povinností
medzi
týmito
inštitúciami a ich
úradníkmi
alebo
zamestnancami,
ale
tiež
priznávajú
niektorým
ich
rodinným
príslušníkom
práva a výhody.
24.      V bode 45
tohto
uznesenia
tak
Všeobecný
súd
konštatoval,
že pokiaľ
ide o manželského
partnera
úradníka
alebo
zamestnanca,
články 42b a 55a
služobného
poriadku,
ako
aj
článok 16
PZOZ
mu
umožňujú v prípade,
že
trpí
vážnou
chorobou
alebo
ťažkým
zdravotným
postihnutím,
využiť
pomoc
úradníka
alebo
zamestnanca
tým,
že
mu
umožňujú
uplatniť
si
nárok
na
rodinnú
dovolenku
alebo
prácu
na
kratší
pracovný
čas.
Okrem
toho
článok 70
služobného
poriadku a článok 35
PZOZ
priznávajú
pozostalému
manželovi
za
určitých
podmienok
nárok
na
dávky v prípade
úmrtia
úradníka
alebo
zamestnanca.
25.      V bode 46
uvedeného
uznesenia
Všeobecný
súd
rozhodol,
že
manžel
úradníka
alebo
zamestnanca
je
osobou,
na
ktorú
sa
vzťahuje
služobný
poriadok v zmysle
článku 91
ods. 1
služobného
poriadku, a že v dôsledku
toho v súlade s citovanou
judikatúrou
„môže“ z rovnakého
dôvodu
ako
úradník
alebo
zamestnanec,
ktorého
je
manželským
partnerom,
podať
žalobu o náhradu
škody
proti
inštitúcii
Únie
na
základe
článku 270 ZFEÚ,
ak
má
spor
svoj
pôvod v pracovnom
pomere,
ktorý
spája
tohto
úradníka
alebo
zamestnanca s uvedenou
inštitúciou.
26.      V tejto
súvislosti
Všeobecný
súd v bode 47
napadnutého
uznesenia
uviedol,
že v zmysle
tejto
judikatúry
„právo
osôb,
na
ktoré
sa
vzťahuje
služobný
poriadok,
konať
na
základe
článku 270 ZFEÚ
nepodlieha
podmienke,
že
tieto
osoby
skutočne
disponujú v každom
jednotlivom
prípade
právami a výhodami,
ktoré
im
priznáva
služobný
poriadok a PZOZ.
Stačí
totiž,
aby
sa
na
tieto
osoby
vzťahoval
služobný
poriadok
na
základe
vzťahu,
ktorý
ich
spája s úradníkom
alebo
zamestnancom.“
27.      Práve
vzhľadom
na
tieto
zásady
vyvodené
najmä v rozsudku
Komisia/Missir Mamachi di
Lusignano Všeobecný
súd v bode 48
tohto
uznesenia
dospel k záveru,
že
„keďže
žaloba o náhradu
škody
podaná
úradníkom
alebo
zamestnancom,
ako
aj
jeho
manželským
partnerom
vyplýva
zo
zamestnaneckého
pomeru,
ktorý
spája
tohto
úradníka
alebo
tohto
zamestnanca s inštitúciou
Únie,
na
túto
žalobu
sa
vzťahuje
článok 270 ZFEÚ,
ako
ho
vykonáva
článok 91
ods. 1
služobného
poriadku, a nemôže
byť
založená
na
článku 340
druhom
odseku
ZFEÚ,
inak
je
neprípustná“.
28.      V dôsledku
toho
na
účely
posúdenia
prípustnosti
žaloby
tak
vo
vzťahu k DR,
ako
aj
voči
DS
Všeobecný
súd v bodoch 51
až
61
napadnutého
uznesenia
preskúmal
pôvod
sporu s cieľom
určiť,
či
sa
nachádza v pracovnoprávnom
vzťahu,
ktorý
spájal
DR s EIOPA.
Všeobecný
súd
po
tom,
čo
preukázal,
že
je
to
skutočne
tak,
dospel v bode 62
tohto
uznesenia k záveru,
že v súlade s citovanou
judikatúrou
treba
žalobu
považovať
za
neprípustnú v rozsahu, v akom
bola
založená
na
článku 340
druhom
odseku
ZFEÚ.
29.      V bode 63
uvedeného
uznesenia
Všeobecný
súd
uviedol,
že
„v každom
prípade“,
aj
keby
sa
žaloba
mohla
vykladať
tak,
že
je
založená
na
článku 270 ZFEÚ, a aj
keby
sa
jej
predmet
mal
alebo
nemal
zamieňať s predmetom
sťažnosti
týkajúcej
sa
rozhodnutia o prepustení
DR,
treba
ju
vyhlásiť
za
neprípustnú v rozsahu, v akom
odvolatelia
nezačali
pred
EIOPA
konanie
pred
podaním
žaloby v súlade s článkami 90 a 91
služobného
poriadku.
30.      V bode 64
napadnutého
uznesenia
Všeobecný
súd
rozhodol,
že
tento
záver
nemožno
spochybniť
tvrdeniami,
ktoré
odvolatelia
uviedli
vo
svojich
pripomienkach k námietke
neprípustnosti.
2.      Argumentácia účastníkov konania
31.      Vo
svojom
druhom
odvolacom
dôvode
odvolatelia
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
rozhodol,
že
DS
sa
má
priznať
postavenie
„osoby,
na
ktorú
sa
vzťahuje
služobný
poriadok“ v zmysle
článku 91
ods. 1
služobného
poriadku, a v tomto
postavení
musí
podať
svoju
žalobu o náhradu
škody
na
základe
článku 270 ZFEÚ.
32.      Odvolatelia
citujú
bod 52
rozsudku
Commission/Missir Mamachi di
Lusignano, a tvrdia,
že
pojem
„osoby,
na
ktoré
sa
vzťahuje
služobný
poriadok“ v zmysle
článku 91
ods. 1
tohto
predpisu,
ako
ho
vykladá
Súdny
dvor,
zahŕňa
rodinných
príslušníkov,
na
ktorých
služobný
poriadok
odkazuje,
pretože
im
boli
priznané
osobitné
práva a výhody a sú
oprávnení
domáhať
sa
týchto
práv a výhod
bez
ohľadu
na
to,
či
ich
sťažnosť
je
alebo
nie
je
dôvodná.
Vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
tento
rozsudok,
tak
služobný
poriadok
výslovne
priznával
práva a výhody
rodinným
príslušníkom
zosnulého
úradníka.
To
však
nebol
prípad
DS.
DS
sa
nedovoláva
ani
netvrdí,
že
má
právo
alebo
výhodu,
ktoré
jej
priznáva
služobný
poriadok, a jej
žaloba
spočíva v oznámení
nezákonného
spracúvania
jej
osobných
údajov v rozpore s nariadením 2018/1725.
33.      EIOPA
tvrdí,
že
tento
odvolací
dôvod
je
zjavne
nedôvodný.
Po prvé
DS
ako
manželka
bývalého
dočasného
zamestnanca
EIOPA
vyvodzuje
zo
služobného
poriadku
niekoľko
peňažných
nárokov,
ako
napríklad
to,
že
je
krytá
spoločným
systémom
poistenia
úradníkov a ostatných
zamestnancov.
Po druhé
nie
je
dôležité,
či
sa v prejednávanej
veci
DS
domáha
práv a výhod
podľa
služobného
poriadku,
pretože
jeho
článok 13
osobitne
odkazuje
na
manželov
úradníkov.(8)
3.      Posúdenie
34.      Domnievam
sa,
že
tento
odvolací
dôvod
je
dôvodný.
Myslím
si
totiž,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
kvalifikoval
DS
ako
„osobu,
na
ktorú
sa
vzťahuje
služobný
poriadok“,
čo
jej
spôsobilo
povinnosť
podať
žalobu o náhradu
škody
na
základe
článku 270 ZFEÚ.
35.      Poznamenávam,
že v bodoch 43,
44 a 47
napadnutého
uznesenia
je
pred
odkazom
na
body 46
až
48 a 51
až
55
rozsudku
Komisia/Missir Mamachi di
Lusignanouvedené
slovné
spojenie
„pozri v tomto
zmysle“.
Konštatujem
však,
že
Všeobecný
súd v tomto
uznesení
ide
nad
rámec
jednoduchého
osobitného
uplatnenia
tohto
rozsudku,
pretože
rozširuje
pojem
„osoby,
na
ktoré
sa
vzťahuje
služobný
poriadok“,
ako
ho
definoval
Súdny
dvor, a stanovuje
podmienku
prípustnosti
žalôb o mimozmluvnú
zodpovednosť
Únie,
ktoré
tieto
osoby
podali,
tým,
že
stanovuje
povinnosť
obrátiť
sa
na
Všeobecný
súd
na
základe
článku 270 ZFEÚ.
Práve
kombinovaný
účinok
týchto
dvoch
aspektov
uvedeného
uznesenia
vyvoláva
problém,
keďže
Všeobecný
súd z tohto
rozsudkuvyvodil neprimerané procesné dôsledky, pretože žiadne
ustanovenie
ani
judikatúra
nevyžaduje,
aby
manžel
úradníka
alebo
zamestnanca
podal
žalobu
na
takomto
právnom
základe.
Hoci
odvolatelia
nerozvíjajú
druhý z týchto
aspektov
na
podporu
svojho
druhého
odvolacieho
dôvodu,
tento
aspekt
úzko
súvisí s ich
napadnutím,
ako
je
vyjadrené v bode 47
ich
odvolania.
36.      Ako
uvádzajú
odvolatelia,
situácia, o ktorú
ide v prejednávanej
veci,
sa
odlišuje
od
situácie, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok Komisia/Missir Mamachi di
Lusignano.
Ako
vyplýva z bodov 48,
51,
52 a 54
tohto
rozsudku,
Súdny
dvor
definuje
pojem
„osoby,
na
ktoré
sa
vzťahuje
služobný
poriadok“
najmä
vzhľadom
na
„práva a výhody“,
ktoré
im
služobný
poriadok
priznáva,
keďže
rodinní
príslušníci
úradníka
požívajú v prípade
jeho
smrti
osobitné
práva a finančné
výhody.
Súdny
dvor
dodal,
že v prejednávanej
veci
nie
je
potrebné
určiť,
či
skutočne
disponujú
týmito
právami a výhodami, a to
takým
spôsobom,
aby
sa
predišlo
tomu,
že
na
to,
aby
bolo
možné
rozhodnúť o právomoci
súdu,
je
potrebné
najprv
preskúmať
dôvodnosť
návrhu.(9) Súdny
dvor
ich
však
mohol
prirovnať k „osobám,
na
ktoré
sa
vzťahuje
služobný
poriadok“,
práve
preto,
že
podľa
služobného
poriadku
mohli
poberať
peňažné
dávky z dôvodu
úmrtia
úradníka.
37.      Vo
veci
samej
však
služobný
poriadok
nepriznáva
manželskému
partnerovi
úradníka
alebo
zamestnanca
žiadne
právo
ani
výhodu,
ktorá
by
súvisela
so
spracúvaním
jeho
osobných
údajov. V bode 45
napadnutého
uznesenia
Všeobecný
súd
odkazuje
na
ustanovenia
služobného
poriadku,
ktoré
úradníkovi
alebo
zamestnancovi
umožňujú
mať
nárok
na
rodinnú
dovolenku
alebo
na
prácu
na
kratší
pracovný
čas v prípade
vážnej
choroby
alebo
ťažkého
zdravotného
postihnutia
manželského
partnera
alebo
manželského
partnera,
alebo
mu
umožňuje
poberať
dávky v prípade
úmrtia
úradníka
alebo
zamestnanca.
Tieto
ustanovenia
nemajú
žiadny
vzťah k prípadnému
právu
alebo
prípadnej
výhode,
ktoré
služobný
poriadok
priznáva
manželskému
partnerovi
úradníka
alebo
zamestnanca v prípade
nezákonného
spracúvania
jeho
osobných
údajov.
EIOPA
vo
svojom
vyjadrení k odvolaniu
rovnako
odkazuje
na
článok 13
služobného
poriadku,
podľa
ktorého
je
úradník
povinný
deklarovať
zárobkovú
činnosť,
ktorú
vykonáva
jeho
manžel/manželka.
Tento
článok
však
stanovuje
povinnosť
úradníka
alebo
zamestnanca
vyplývajúcu
zo
služobného
poriadku,
ktorú
treba
odlišovať
od
práva
alebo
výhody v prospech
jeho
rodinných
príslušníkov,
na
ktorej
je
založená
judikatúra
Súdneho
dvora.
38.      Takýto
široký
výklad
pojmu
„osoby,
na
ktoré
sa
vzťahuje
služobný
poriadok“ a rozšírenie
pôsobnosti
ratione personae článku 270 ZFEÚ,
ktoré
spôsobuje,
by
nevyhnutne
nespôsobili
osobitné
ťažkosti,
ak
by
ho v napadnutom
uznesení
nesprevádzalo
sprísnenie
podmienok
prípustnosti
žalôb o náhradu
škody
podaných
rodinnými
príslušníkmi
úradníka
alebo
zamestnanca.(10) Možnosť,
ktorú
Súdny
dvor
ponúka
rodinným
príslušníkom
úradníka
alebo
zamestnanca
konať
na
základe
článku 270 ZFEÚ,
sa
totiž
pre
Všeobecný
súd
stáva
povinnosťou,
čo
vedie k tomu,
že
toto
uznesenie
sa
vyznačuje
nesprávnym
právnym
posúdením.
39.      Hoci
Všeobecný
súd v bode 46
napadnutého
uznesenia
správne
uviedol,
že
manžel
úradníka
alebo
zamestnanca
„môže“
podať
žalobu o náhradu
škody
na
základe
článku 270 ZFEÚ,
ak
má
spor
svoj
pôvod v pracovnom
pomere,
ktorý
spája
tohto
úradníka
alebo
zamestnanca s inštitúciou, a v bode 47
tohto
uznesenia
správne
odkázal
na
„právo
osôb,
na
ktoré
sa
vzťahuje
služobný
poriadok,
podať
žalobu
na
základe
článku 270 ZFEÚ“, v bode 48
tohto
uznesenia
však
okamžite
konštatoval,
že
tento
druh
žaloby
bude v podstate
vyhlásený
za
neprípustný,
ak
nebude
podaný
na
základe
tohto
článku.
Tieto
dve
tvrdenia
si
však
protirečia:
buď
ide o možnosť,
alebo o povinnosť.
Keďže
Súdny
dvor
sa v rozsudku
Komisia/Missir Mamachi di
Lusignano jasne
rozhodol
pre
jednoduchú
možnosť
poskytnutú
rodinným
príslušníkom
úradníka,
Všeobecný
súd,
ktorý
bez
odôvodnenia
premenil
túto
možnosť
na
povinnosť,
nerešpektoval
judikatúru
Súdneho
dvora a porušil
tak
článok 270 ZFEÚ a článok 91
ods. 1
služobného
poriadku.
40.      Zdá
sa
mi,
že
tento
záver
je
podporený
skutočnosťou,
že
Súdny
dvor
tým,
že
široko
vyložil
aktívnu
legitimáciu
rodinných
príslušníkov
úradníka
alebo
zamestnanca
podľa
článku 270 ZFEÚ,
nemal v úmysle
vytvoriť
podmienku
prípustnosti
žalôb o náhradu
škody,
ktoré
podali
títo
rodinní
príslušníci.
Pokiaľ
sa
nemýlim,
pojmy
použité v bodoch 55 a 62
rozsudku
Komisia/Missir Mamachi di
Lusignano svedčia
len o vôli
súdu
Únie
poskytnúť
rodinným
príslušníkom
úradníka
alebo
zamestnanca
možnosť
podať
žalobu o náhradu
škody
na
základe
článku 270 ZFEÚ,
pokiaľ
spor
vyplýva z pracovnoprávneho
vzťahu
medzi
týmto
úradníkom
alebo
zamestnancom a dotknutou
inštitúciou, a nie
úplne
vylúčiť
možnosť
podať
túto
žalobu
na
základe
článku 268 a článku 340
druhého
odseku
ZFEÚ.
41.      Znenie
tohto
rozsudku
nie
je
kogentné,
ako
to
preukazuje
opakovane
použitý
výraz
„môžu…
podať
žalobu“
[„eine Schadensersatzklage erheben können“ v nemeckom
jazyku,
„may…
bring an action“ v anglickom
jazyku
alebo
„possono…
proporre un ricorso“ v talianskom
jazyku
(kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát)].
Tento
výraz
predpokladá
uznanie
voľby.
Hoci
rodinní
príslušníci
úradníka
alebo
zamestnanca
majú
možnosť
podať
žalobu o náhradu
škody
na
základe
článku 270 ZFEÚ,
keďže
spor
má
svoj
pôvod v pracovnom
pomere,
ktorý
ho
spája s dotknutou
inštitúciou,
podanie
tejto
žaloby
na
takomto
právnom
základe
vôbec
nepredstavuje
povinnosť,
keďže
títo
rodinní
príslušníci
majú v tejto
súvislosti
určitú
mieru
voľnej
úvahy.
Majú
teda
tiež
možnosť
podať
žalobu
na
základe
článkov 268 a 340 ZFEÚ.
Ako
Všeobecný
súd
ešte
nedávno
pripomenul,
„služobný
poriadok
je
sám
osebe
autonómnym
nástrojom,
ktorého
jediným
cieľom
je
upraviť
právne
vzťahy
medzi
inštitúciami a ich
úradníkmi
alebo
zamestnancami
tým,
že
medzi
nimi
vytvára
vzájomné
práva a povinnosti“(11).
Inými
slovami,
služobný
poriadok
má
relatívny
účinok:
vytvára
povinnosti
len
medzi
zmluvnými
stranami a bráni
tomu,
aby
sa
tretím
osobám,
ktoré
nesúhlasili
so
zmluvou,
uložili
takéto
povinnosti
na
základe
tejto
zmluvy.
42.      Striktný
výklad
podmienok
prípustnosti
žalôb
na
súde v rozsahu, v akom
podmieňujú
prístup k súdu a účinnosť
súdnej
ochrany,
ako
aj
naliehavá
potreba
mať v tejto
súvislosti
jasné
pravidlá
bránia
tomu,
aby
sa
sloveso
„môcť“
považovalo
za
rovnocenné
slovesu
„musí“ a aby
bolo
chápané
tak,
že
vyžaduje,
aby
rodinní
príslušníci
úradníka
alebo
zamestnanca
podali
svoju
žalobu
na
základe
článku 270 ZFEÚ
pod
hrozbou
neprípustnosti.
Takýto
vývoj
judikatúry
by
si
vyžadoval
aspoň
minimálne
vysvetlenie,
keďže
sa
týka
výkladu
podmienok
prípustnosti
žalôb
podaných
jednotlivcami
na
Všeobecný
súd,
ktorých
správny
výklad
je
nevyhnutný
na
zabezpečenie
účinnosti
súdnej
ochrany.
43.      Za
osobitných
okolností
veci, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok
Komisia/Missir Mamachi di
Lusignano,
cieľom
tohto
extenzívneho
výkladu
právomoci
súdu
Únie
preskúmať
žaloby o náhradu
škody
podané
na
základe
článku 270 ZFEÚ
bolo
zabezpečiť
väčšiu
ochranu
rodinným
príslušníkom
úradníka
vzhľadom
na
povinnosti
náležitej
starostlivosti a povinnosti
starostlivosti,
ktoré
má
inštitúcia.
Jeho
cieľom
bolo
tiež
zabezpečiť,
aby
žaloby
týkajúce
sa
tej
istej
udalosti
vyplývajúce z pracovnoprávneho
vzťahu
medzi
úradníkom a inštitúciou,
ktorej
podlieha
alebo
podliehal,
mohli
byť
sústredené v rámci
jediného
súdneho
konania
pred
tým
istým
súdom.
44.      Hoci
súhlasím
so
zámerom
centralizovať
všetky
tieto
spory,
konštatujem,
že v prejednávanej
veci
je
DS v konečnom
dôsledku
zbavená
možnosti,
aby
sa
preskúmal
jej
návrh
na
náhradu
škody,
ktorú
osobne
utrpela, a to z dôvodu
jej
rodinného
postavenia.
Toto
rozhodnutie
sa
môže
javiť
ako
obzvlášť
prísne v porovnaní s procesným
postupom,
ktorý
Všeobecný
súd
uplatnil
vo
veci
žaloby o náhradu
škody,
ktorú
v ten istý deň z dôvodu toho istého konania
podali
podnik,
ktorého
vlastníkom,
zakladateľom,
štatutárnym
zástupcom a generálnym
riaditeľom
je
DR,
ako
aj
podnik,
ktorý
tento
podnik
vlastní.(12) Táto
žaloba,
ktorou
tieto
právnické
osoby
žiadali
náhradu
škody, ktorú údajne utrpeli počas
etického auditu a správneho vyšetrovania, ktoré sa týkali DR, na
základe
článkov 268 a 340 ZFEÚ,
bola
vecne
preskúmaná
Všeobecným
súdom v rozsudku z 25. marca 2026,
DP a DQ/EIOPA(13).
45.      Vzhľadom
na
tieto
skutočnosti
sa
domnievam,
že
napadnuté
uznesenie
vychádza z nesprávneho
právneho
posúdenia v rozsahu, v akom
Všeobecný
súd
rozhodol,
že
žaloba,
ktorú
podala
DS,
je
neprípustná z dôvodu,
že
bola
založená
na
článku 340
druhom
odseku
ZFEÚ.
46.      Za
týchto
okolností
teda
nie
je
potrebné
analyzovať
prvý
odvolací
dôvod založený
na
nedostatku
odôvodnenia
tohto
uznesenia,
pokiaľ
ide o právny
základ
žaloby,
ktorú
podala
DS.
47.      Navrhujem
však
preskúmať
tento
prvý
odvolací
dôvod
predovšetkým
nielen v rozsahu, v akom
je
založený
na
nedostatku
odôvodnenia
napadnutého
uznesenia,
pokiaľ
ide o právny
základ
žaloby
podanej
DR,
ale
aj
subsidiárne
pre
prípad,
že
by
Súdny
dvor
rozhodol,
že
druhý
odvolací
dôvod
založený
na
nesprávnom
výklade
rozsahu
pojmu
„osoby,
na
ktoré
sa
vzťahuje
služobný
poriadok“ v zmysle
článku 91
ods. 1
služobného
poriadku,
je
nedôvodný.
B.      O prvom odvolacom dôvode založenom na nedostatku odôvodnenia napadnutého uznesenia týkajúceho sa právneho základu žaloby, ktorú podali DR a DS
1.      Napadnuté uznesenie
48.      V bodoch 64
až
78
napadnutého
uznesenia
Všeobecný
súd
preskúmal
jednotlivé
tvrdenia,
ktoré
odvolatelia
uviedli
vo
svojich
pripomienkach k námietke
neprípustnosti.
49.      Konkrétne v bodoch 72
až
75
tohto
uznesenia
Všeobecný
súd
preskúmal
druhé
tvrdenie
založené
na
existencii
súdnych
precedensov, v ktorých
Všeobecný
súd
uznal
prípustnosť
žalôb
podaných z dôvodu
porušenia
nariadenia
2018/1725(14), a to
napriek
tomu,
že
neboli
podané
na
základe
článku 270 ZFEÚ.
50.      V bode 74
uvedeného
uznesenia
Všeobecný
súd
rozhodol,
že
„vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok z 1. decembra
2021,
JR/Komisia
(T‑265/20,
EU:T:2021:850),
žalobca,
ktorý
sa
prihlásil
do
interného
výberového
konania v rámci…
Komisie a ktorý
nebol
zapísaný
do
rezervného
zoznamu,
navrhol
zrušiť
rozhodnutie
Komisie,
ktorými
mu
bol
zamietnutý
prístup k informáciám
týkajúcim
sa
uvedeného
výberového
konania.
Tento
rozsudok
sa
teda
týka
žaloby o neplatnosť
podanej
na
základe
článku 263 ZFEÚ a nie
je
relevantný
pre
posúdenie,
či v prejednávanej
veci
majú
žalobcovia
právo
podať
žalobu
proti
EIOPA
na
základe
článku 340
druhého
odseku
ZFEÚ“.
2.      Argumentácia účastníkov konania
51.      Svojím
prvým
odvolacím
dôvodom
odvolatelia
poukazujú
na
nedostatok
odôvodnenia
napadnutého
uznesenia.
52.      Tvrdia,
že
bod 74
tohto
uznesenia
im
neumožňuje
pochopiť
dôvody,
pre
ktoré
článok 270 ZFEÚ
predstavuje v zmysle
judikatúry
uvedenej
Všeobecným
súdom v bodoch 39
až
41
uvedeného
uznesenia
opravný
prostriedok
pre
spory
týkajúce
sa
verejnej
služby. V tejto
súvislosti
tvrdia,
že
súd
Únie v rozsudku z 1. decembra
2021,
JR/Komisia(15),
uvedenom v tomto
bode 74,
uznal
prípustnosť
žaloby o neplatnosť
založenej
na
článku 263 ZFEÚ v rámci
podobného
sporu,
ktorý
má
svoj
pôvod v pracovnom
pomere
medzi
úradníkom a dotknutou
inštitúciou a ktorý
sa
týka
porušenia
nariadenia
2018/1725.
53.      Konkrétne,
hoci
odvolatelia
uvádzajú,
že
žaloba o neplatnosť
založená
na
článku 263 ZFEÚ
je
konaním,
ktorého
povaha a rozsah
sa
líšia
od
žaloby o náhradu
škody
založenej
na
článku 268 a článku 340
druhom
odseku
ZFEÚ,
domnievajú
sa,
že
Všeobecný
súd
dostatočne
neodôvodnil
dôvod,
pre
ktorý
by
takýto
rozdiel v konaní
mal
odlišné
procesné
dôsledky,
pokiaľ
ide o prípustnosť
každej z týchto
žalôb,
pričom
obe
tieto
žaloby
boli
podané z dôvodu
porušenia
nariadenia 2018/1725
úradníkmi
alebo
zamestnancami v sporoch,
ktoré
majú
svoj
pôvod v pracovnom
pomere,
ktorý
ich
spája s dotknutou
inštitúciou.
54.      Odvolatelia
tiež
odkazujú
na
rozsudok
zo
6. júla
2022,
OC/ESVČ(16),
uvedený v bode 70
napadnutého
uznesenia, v ktorom
Všeobecný
súd v podstate
vytýkal
žalobkyni,
ktorá
je
úradníčkou
Európskej
služby
pre
vonkajšiu
činnosť
(ESVČ),
že
nepodala
žalobu o neplatnosť
na
základe
článku 263 ZFEÚ
proti
rozhodnutiu
Komisie
poskytnúť
len
zhrnutie
určitých
dokumentov
obsahujúcich
osobné
údaje v rozpore s nariadením
2018/1725.
55.      EIOPA
tvrdí,
že
tento
odvolací
dôvod
je
neúčinný a v každom
prípade
zjavne
nedôvodný.
3.      Posúdenie
56.      Na
úvod
pripomínam,
že v súlade s ustálenou
judikatúrou
predstavuje
povinnosť
odôvodnenia,
ktorá
prislúcha
Súdnemu
dvoru
podľa
článku 36
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie v spojení s článkom 53
tohto
štatútu,
podstatnú
formálnu
požiadavku,
ktorú
treba
odlíšiť
od
otázky
dôvodnosti
odôvodnenia.(17) Z odôvodnenia
napadnutého
rozsudku
musia
byť
navyše
jasne a nepochybne
zrejmé
úvahy
Všeobecného
súdu,
aby
to
dotknutým
osobám
umožnilo
zistiť
dôvody
prijatého
rozhodnutia a Súdnemu
dvoru
vykonať
jeho
súdne
preskúmanie.(18) Upozorňujem
však,
že z povinnosti
odôvodnenia
Všeobecnému
súdu
nevyplýva
povinnosť
vypracovať
odôvodnenie,
ktoré
by
vyčerpávajúcim
spôsobom
rozoberalo
jednotlivo
všetky
úvahy
vyjadrené
účastníkmi
sporu, v dôsledku
čoho
môže
byť
odôvodnenie
implicitné
pod
podmienkou,
že
umožní
dotknutým
osobám
oboznámiť
sa s dôvodmi,
pre
ktoré
Všeobecný
súd
neuznal
ich
tvrdenia, a poskytne
Súdnemu
dvoru
dostatok
prostriedkov,
aby
mohol
vykonať
svoje
preskúmanie.(19)
57.      V prejednávanej
veci
sa
domnievam,
že
napadnuté
uznesenie
je
nedostatočne
odôvodnené,
keďže
sa
výslovne
nevyjadruje k tvrdeniu,
ktoré
odvolatelia
uviedli v bode 42
svojich
pripomienok k námietke
neprípustnosti.
Odvolatelia
totiž
odkázali
na
rozsudok z 1. decembra 2021,
JR/Komisia(20),
práve z dôvodu,
že
išlo o žalobu o neplatnosť.(21) Stručná
odpoveď
na
toto
tvrdenie
neumožňuje
posúdiť
dôvody,
pre
ktoré
voči
nim
Všeobecný
súd v bode 40
napadnutého
uznesenia
namieta
zásadu,
podľa
ktorej
článok 270 ZFEÚ
predstavuje
opravný
prostriedok
pre
spory
týkajúce
sa
verejnej
služby,
odlišný
od
všeobecného
opravného
prostriedku,
ktorým
je
žaloba o neplatnosť
upravená
článkom 263 ZFEÚ,
hoci
existujú
súdne
precedensy,
ktoré
majú
preukázať,
že
tento
konkrétny
opravný
prostriedok
nie
je
výlučný.(22)
58.      Táto
vada
odôvodnenia
však
nemá
vplyv
na
výrok
napadnutého
uznesenia,
pokiaľ
ide o žalobu
podanú
tak
DR,
ako
aj
DS, v dôsledku
čoho
musí
byť
tento
odvolací
dôvod
vyhlásený
za
neúčinný.
59.      V súlade s ustálenou
judikatúrou,
pokiaľ
je
jeden z dôvodov
uvedených
Všeobecným
súdom
dostatočný
na
odôvodnenie
výroku
jeho
rozsudku,
vady,
ktoré
môže
obsahovať
iný
dôvod,
ktorý
je
tiež
uvedený v predmetnom
rozsudku, v každom
prípade
nemajú
vplyv
na
tento
výrok,
takže
odvolací
dôvod,
ktorý
ich
uvádza,
je
neúčinný a treba
ho
zamietnuť.(23)
60.      Okrem
toho
je
bod 74
napadnutého
uznesenia
súčasťou
úvahy,
ktorú
Všeobecný
súd
začína v bode 63
tohto
uznesenia
výrazom
„v každom
prípade“.
Takýto
výraz
pritom
naznačuje,
že
tieto
úvahy
predstavujú
doplňujúce
dôvody
tohto
uznesenia,
keďže
Všeobecný
súd
založil
neprípustnosť
žaloby
podanej
DR a DS
na
právnych
dôvodoch a skutkových
zisteniach
uvedených v bodoch 39
až
42 a 51
až
61
uvedeného
uznesenia,
ktoré
odvolatelia v rámci
svojho
odvolania
nespochybnili.
V.      Návrh
61.      Vzhľadom
na
všetky
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
zrušil
uznesenie
Všeobecného
súdu
Európskej
únie
zo 17. januára 2025,
DR a DS/EIOPA
(T‑182/24,
EU:T:2025:62), v rozsahu, v akom
Všeobecný
súd
vyhlásil
žalobu o náhradu
škody,
ktorú
podala
DS,
za
neprípustnú z dôvodu,
že
bola
povinná
podať
ju
na
základe
článku 270 ZFEÚ, a vrátil
vec
Všeobecnému
súdu
na
ďalšie
konanie.
1      Jazyk
prednesu:
francúzština.
2      T‑182/24,
ďalej
len
„napadnuté
uznesenie“,
EU:T:2025:62.
3      C‑54/20 P,
ďalej
len
„rozsudok
Komisia/Missir Mamachi di
Lusignano“,
EU:C:2022:349.
4      DR
bol
vlastníkom a generálnym
riaditeľom
spoločnosti
A,
ktorá
vlastnila
100 % základného
imania
spoločností
B a C,
pričom
tieto
dve
spoločnosti
sa v roku
2018
zlúčili.
5      Nariadenie
Európskeho
parlamentu a Rady z 23. októbra
2018 o ochrane
fyzických
osôb
pri
spracúvaní
osobných
údajov
inštitúciami,
orgánmi,
úradmi a agentúrami
Únie a o voľnom
pohybe
takýchto
údajov,
ktorým
sa
zrušuje
nariadenie
(ES)
č. 45/2001 a rozhodnutie
č. 1247/2002/ES
(Ú. v. EÚ L 295,
2018, s. 39).
6      V znení
uplatniteľnom
na
spor
(ďalej
len
„služobný
poriadok“).
7      Článok 91 ods. 1
služobného
poriadku
stanovuje,
že
„Súdny
dvor
Európskej
únie
má
právomoc v každom
spore
medzi
Úniou a ktoroukoľvek
osobou,
na
ktorú
sa
vzťahuje
tento
služobný
poriadok,
pokiaľ
ide o zákonnosť
aktu
negatívne
ovplyvňujúceho
túto
osobu v zmysle článku 90 ods. 2. V sporoch
finančného
charakteru
má
Súdny
dvor
neobmedzenú
právomoc“.
8      Článok 13
služobného
poriadku
najmä
stanovuje,
že
„ak je
manželka
úradníka
zárobkovo
činná,
úradník o tom
informuje
menovací
orgán
svojho
orgánu“.
9      Pozri
rozsudok
Komisia/Missir Mamachi di
Lusignano (body 52 a 61). Bod 52
tohto
rozsudku
znie:
„Takéto
zohľadnenie
týchto
rodinných
príslušníkov
úradníka v služobnom
poriadku
má
za
následok,
že
sú
osobami,
‚na
ktoré
sa
vzťahuje
služobný
poriadok‘ v zmysle
jeho článku 91 ods. 1, a to
bez
ohľadu
na
to,
či
žalobca v danej
prejednávanej
veci
skutočne
požíva
právo
alebo
výhodu
priznanú
služobným
poriadkom
[v anglickej
jazykovej
verzii
uvedeného
rozsudku
táto
časť
vety
znie:
‚irrespective of
whether an applicant does in
fact have,
in
the particular case under consideration, a right or
benefit‘]…
Určenie
právomoci
ratione personae súdov
Únie
podľa
článku 270 ZFEÚ a článku 91
ods. 1
služobného
poriadku
je
totiž
nezávislé
od
otázky
skutočného
priznania
[v anglickej
jazykovej
verzii
‚actual grant‘]
práva
alebo
výhody
osobe,
na
ktorú
sa
vzťahuje
služobný
poriadok a ktorá
podáva
žalobu
na
tieto
súdy.“
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
10      Súhlasím
so
snahou
zabezpečiť,
aby
sa
žaloby
týkajúce
sa
tej
istej
udalosti
vyplývajúcej z pracovnoprávneho
vzťahu
medzi
úradníkom a dotknutou
inštitúciou
mohli
spojiť
do
jediného
súdneho
konania
na
tom
istom
súde.
11      Pozri
uznesenie z 13. marca 2025,
RY/Komisia
(T‑246/24,
EU:T:2025:299, bod 30 a citovaná
judikatúra).
12      Všeobecnému
súdu
tak
boli
súčasne
predložené
dve
žaloby o určenie
mimozmluvnej
zodpovednosti z dôvodu,
že
došlo k tomu
istému
skutku,
ktorý
porušil
jednak
pravidlá
týkajúce
sa
ochrany
osobných
údajov
(T‑182/24) a jednak
pravidlá
týkajúce
sa
ochrany
dôverných
údajov v obchodných
veciach
(T‑183/24).
13      T‑183/24,
EU:T:2026:221.
14      Alebo v rozpore s nariadením
Európskeho
parlamentu a Rady
(ES) č. 45/2001 z 18. decembra
2000 o ochrane
fyzických
osôb
pri
spracúvaní
osobných
údajov
inštitúciami,
orgánmi,
úradmi a agentúrami
Únie a o voľnom
pohybe
takýchto
údajov,
ktorým
sa
zrušuje
nariadenie
(ES)
č. 45/2001 a rozhodnutie č. 1247/2002/ES
(Ú. v. ES L 8,
2001,
s. 1;
Mim.
vyd.
13/026,
s. 102),
ktoré
nahradilo
nariadenie
2018/1725.
15      T‑265/20,
EU:T:2021:850.
16      T‑681/20,
EU:T:2022:422.
17      Pozri
rozsudok
zo
4. októbra
2024,
UPL
Europe a Indofil Industries (Netherlands)/Komisia
(C‑262/23 P,
EU:C:2024:862, bod 134 a citovaná
judikatúra).
18      Pozri
rozsudok z 26. februára
2026,
Martinair Holland/Komisia
(C‑386/22 P,
EU:C:2026:131, bod 78 a citovaná
judikatúra).
19      Pozri
rozsudok z 26. februára
2026,
Martinair Holland/Komisia
(C‑386/22 P,
EU:C:2026:131, bod 79 a citovaná
judikatúra).
20      T‑265/20,
EU:T:2021:850.
21      V bode 42
týchto
pripomienok
odvolatelia
uviedli
toto
tvrdenie:
„Okrem
toho
vo
veci[, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok z 1. decembra
2021,
JR/Komisia
(T‑265/20,
EU:T:2021:850)],
bola
Komisia
žalovaná
za
porušenie
viacerých
ustanovení
nariadenia
2018/1725,
vrátane článkov 14 a 17
tohto
nariadenia,
tým,
že
nesprístupnila
určité
osobné
údaje
týkajúce
sa
známok
získaných v rámci
výberového
konania.
Žaloba o neplatnosť
podaná
žalobcom,
úradníkom
Komisie,
bola
založená
na článku 263 ZFEÚ a Všeobecný
súd
ju
nevyhlásil
za
neprípustnú.“
22      Vo
svojom
uznesení z 24. februára
2026,
RY/Komisia
(C‑336/25 P,
EU:C:2026:138),
Súdny
dvor
pripomenul,
že
„v nadväznosti
na
[svoju]
judikatúru
Súdny
dvor
opakovane
rozhodol,
že článok 270 ZFEÚ…
vytvára
opravný
prostriedok
pre
spory
týkajúce
sa
verejnej
služby,
ktorý
je
odlišný
od
všeobecných
opravných
prostriedkov,
akými
sú
žaloba o neplatnosť
upravená článkom 263 ZFEÚ,
ako
aj
žaloba o náhradu
škody
upravená článkom 268 ZFEÚ a článkom 340
druhým a tretím
odsekom
ZFEÚ“
(bod 36 a citovaná
judikatúra).
23      Pozri
rozsudok z 13. novembra
2025,
Al‑Assad/Rada
(C‑779/24 P,
EU:C:2025:880, bod 94 a citovaná
judikatúra).