62019CO0364
UZNESENIE SÚDNEHO DVORA (šiesta komora)
zo 14. apríla 2021 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Článok 99 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora – Ochrana spotrebiteľov – Nekalé podmienky – Smernica 93/13/EHS – Článok 1 ods. 2 – Vylúčenie zmluvných podmienok odrážajúcich záväzné ustanovenia vnútroštátneho práva z pôsobnosti tejto smernice – Článok 4 ods. 2 – Výnimka z posúdenia nekalej povahy podmienky – Úverová zmluva v cudzej mene – Údajné nesplnenie informačnej povinnosti, ktorú má predajca alebo dodávateľ – Preskúmanie vnútroštátnym súdom, ktoré má byť vykonané prednostne z hľadiska článku 1 ods. 2“
Vo veci C‑364/19,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, ktorý podal Tribunalul Galaţi (Súd prvého stupňa Galați, Rumunsko) rozhodnutím z 27. februára 2019, doručeným Súdnemu dvoru 7. mája 2019, v konaní:
XU,
YV,
ZW,
AU,
BZ,
CA,
DB,
EC
proti
SC Credit Europe Ipotecar IFN SA,
Credit Europe Bank NV,
SÚDNY DVOR (šiesta komora),
v zložení: predseda šiestej komory L. Bay Larsen, sudcovia C. Toader a N. Jääskinen (spravodajca),
generálna advokátka: J. Kokott,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
rumunská vláda, v zastúpení: pôvodne R. I. Haţieganu, A. Rotăreanu a C.‑R. Canţăr, neskôr E. Gane, R. I. Haţieganu a A. Rotăreanu, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: N. Ruiz García a C. Gheorghiu, splnomocnení zástupcovia,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vo veci sa rozhodne odôvodneným uznesením v súlade s článkom 99 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora,
vydal toto
Uznesenie
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 2 a článku 4 ods. 2 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, 1993, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi XU, YV, ZW, AU, BZ, CA, DB a EC na jednej strane a spoločnosťami SC Credit Europe Ipotecar IFN SA (ďalej len „Credit Europe Ipotecar“) a Credit Europe Bank NV na strane druhej, ktorého predmetom je údajne nekalá povaha podmienky vloženej do zmluvy o úvere dojednanom v cudzej mene, ktorá stanovuje, že požičaná suma má byť splatená v tejto mene a ktorá zaťažuje dlžníkov rizikom súvisiacim s výkyvmi výmenného kurzu tejto meny.
Právny rámec
Právo Únie
3
Podľa trinásteho odôvodnenia smernice 93/13:
„keďže sa v zákonných alebo regulačných opatreniach členských štátov, ktoré priamo alebo nepriamo určujú podmienky spotrebiteľských zmlúv, nepredpokladá, že budú obsahovať nekalé podmienky; keďže sa z toho dôvodu nejaví potrebné zaoberať sa podmienkami odrážajúcimi povinné zákonné alebo regulačné opatrenia a zásady alebo ustanovenia medzinárodných dohovorov, ktorých zmluvnou stranou sú členské štáty alebo spoločenstvo; keďže v tomto ohľade znenie ‚kogentné zákonné alebo regulačné opatrenia‘ uvedené v článku 1 ods. 2 zahŕňa pravidlá, ktoré podľa zákona platia medzi zmluvnými stranami za predpokladu, že neboli vytvorené žiadne iné dohody“.
4
Článok 1 ods. 2 tejto smernice stanovuje:
„Zmluvné podmienky, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia a ustanovenia alebo zásady medzinárodných dohovorov, ktorých sú členské štáty alebo spoločenstvo zmluvnou stranou, najmä v oblasti dopravy, nepodliehajú ustanoveniam tejto smernice.“
5
Článok 4 ods. 2 tejto smernice stanovuje:
„Hodnotenie nekalej povahy podmienok sa nevzťahuje ani k definícii hlavného predmetu zmluvy ani na primeranú cenu a úhradu na jednej strane, ako aj tovar alebo služby dodávané výmenným spôsobom na druhej strane, pokiaľ tieto podmienky sú zrozumiteľné.“
Rumunské právo
6
Článok 1578 Cod Civil (Občiansky zákonník), v znení účinnom v čase skutkových okolností sporu vo veci samej (ďalej len „Občiansky zákonník“), stanovoval:
„Záväzok vyplývajúci zo zmluvy o úvere sa vždy obmedzuje na rovnakú číselnú sumu, aká je vyjadrená v zmluve.
Ak dôjde k zvýšeniu alebo zníženiu hodnoty meny pred uplynutím doby splatnosti, dlžník vráti požičanú sumu, pričom je povinný zaplatiť ju v mene používanej v čase splatenia.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
7
Dňa 8. novembra 2007 štyria zo žalobcov vo veci samej v postavení spotrebiteľov uzavreli s Credit Europe Ipotecar, spoločnosťou so sídlom v Rumunsku, zmluvu o hypotekárnom úvere v švajčiarskych frankoch (CHF) na obdobie 30 rokov. Ostatní žalobcovia v konaní vo veci samej sú právnymi nástupcami piateho spotrebiteľa, ktorý bol stranou tejto zmluvy a ktorý zomrel 6. apríla 2014.
8
Článok 6.1 tejto zmluvy predovšetkým stanovoval, že úver mal byť splatený v cudzej mene, v ktorej bol dojednaný a že kurzové riziko, teda riziko súvisiace s výkyvmi výmenného kurzu medzi touto menou a rumunským lei (RON), malo byť prípadne znášané dlžníkmi.
9
Dňa 31. marca 2009 Credit Europe Ipotecar postúpila svoju pohľadávku vyplývajúcu z tejto zmluvy spoločnosti Credit Europe Bank.
10
Dňa 3. októbra 2011 v nadväznosti na žiadosť o zmenu splátkového kalendára podanú dotknutými spotrebiteľmi zmluvné strany podpísali dodatok, ktorým sa zmenil článok 6.1 predmetnej úverovej zmluvy. Ostalo však zachované ustanovenie, že suma má byť splatená v švajčiarskych frankoch a že kurzové riziko má byť prípadne znášané dlžníkmi.
11
Dňa 16. marca 2015 žalobcovia vo veci samej podali na Judecătoria Galați (Súd prvého stupňa Galați, Rumunsko) žalobu na Credit Europe Ipotecar, ktorou sa v prvom rade domáhali na jednej strane konštatovania nekalej povahy a neplatnosti podmienky uvedenej v článku 6.1 predmetnej úverovej zmluvy, a na druhej strane stabilizácie výmenného kurzu medzi švajčiarskym frankom a rumunským lei v hodnote platnej ku dňu uzatvorenia zmluvy, okrem vrátenia súm zaplatených navyše z dôvodu devalvácie rumunského lei voči švajčiarskemu franku po tomto dátume. Žalobcovia na podporu svojej žaloby uviedli, že uzatvorili úverovú zmluvu v švajčiarskych frankoch na základe rady od spoločnosti Credit Europe Ipotecar, ktorá ich neinformovala o riziku nadhodnotenia tejto meny, hoci uvedené riziko bolo predvídateľné pre tohto veriteľa, ktorý má na rozdiel od spotrebiteľov odborné znalosti vo finančnej oblasti.
12
Credit Europe Ipotecar vo svojej obhajobe v prvom rade vzniesla námietku neprípustnosti návrhov týkajúcich sa článku 6.1 dotknutej úverovej zmluvy z dôvodu, že smernica 93/13 nebola uplatniteľná a že rumunské právo nestanovovalo možnosť súdu rozhodujúcemu vo veci doplniť zmluvu o dodatočnú podmienku. Táto spoločnosť ďalej uviedla, že nemala žiadnu povinnosť informovať dlžníkov o kurzovom riziku, keďže vývoj výmenného kurzu meny nie je možné s istotou poznať vopred a je súčasťou rizík vnímateľných každým priemerným spotrebiteľom. Napokon tvrdila, že existenciu zmluvnej nerovnováhy nie je možné konštatovať, keďže pravidlo „menového nominalizmu“ zaviedol vnútroštátny zákonodarca podľa článku 1578 Občianskeho zákonníka, a že žaloba vo veci samej porušuje toto ustanovenie, keďže smeruje k odstráneniu kurzového rizika.
13
Rozsudkom z 30. januára 2018 Judecătoria Galaţi (Súd prvého stupňa Galați) zamietol ako nedôvodný návrh týkajúci sa nekalej povahy, a teda neplatnosti zmluvnej podmienky uvedenej v článku 6.1 predmetnej úverovej zmluvy.
14
Uvedený súd v sa v tejto súvislosti najmä domnieval, že žalobcovia vo veci samej mali možnosť vybrať si úver v rumunskej mene alebo v inej mene a že podpísaním úverovej zmluvy na obdobie 30 rokov v mene odlišnej od tej, v ktorej poberali ich príjmy zo závislej činnosti, implicitne súhlasili s prebratím rizika menového výkyvu, teda rizika zmeny okolností, ktoré existovali v čase uzavretia tejto zmluvy.
15
Okrem toho sa domnieval, že podmienky tejto zmluvy ukladajúce dlžníkom povinnosť zaplatiť splátky úveru v švajčiarskych frankoch nespôsobovali značnú nerovnováhu medzi právami a povinnosťami strán, keďže veriteľ znášal riziko pádu výmenného kurzu švajčiarskeho franku v porovnaní s hodnotou, ktorá bola uplatniteľná pri prepočte tejto meny na rumunský lei v čase uzatvorenia dotknutej zmluvy, zatiaľ čo dlžníci znášali riziko rastu tohto kurzu.
16
Podľa Judecătoria Galaţi (Súd prvého stupňa Galați) nemožno predpokladať, že veriteľ z dôvodu svojho postavenia odborníka vo finančnej a bankovej oblasti poznal alebo predpokladal vývoj daného výmenného kurzu. Okrem toho, hoci je banka povinná informovať spotrebiteľa o základných aspektoch svojej ponuky úveru, riziká spôsobené výkyvmi výmenného kurzu sú však aspektmi, ktoré musia byť posúdené konkrétne každým dlžníkom.
17
V marci 2018 žalobcovia vo veci samej na jednej strane, ako aj Credit Europe Ipotecar a Credit Europe Bank na druhej strane podali odvolanie proti rozsudku vydanému týmto súdom na Tribunalul Galați (Vyšší súd Galați, Rumunsko), pričom v podstate zopakovali tvrdenia, ktoré uviedli v prvostupňovom konaní.
18
Vnútroštátny súd sa domnieva, že z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa smernice 93/13 vyplýva, že podľa znenia článku 1 ods. 2 tejto smernice platí, že ak zmluvná podmienka odráža zákonné ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré sú uplatniteľné medzi zmluvnými stranami nezávisle od ich voľby alebo pri absencii odlišnej dohody medzi nimi, táto zmluvná podmienka nepatrí do pôsobnosti danej smernice.
19
Okrem toho vysvetľuje, že článok 1578 Občianskeho zákonníka, ktorý má dispozitívny charakter, stanovuje, že dlžník má povinnosť splatiť veriteľovi číselnú sumu uvedenú v úverovej zmluve napriek valorizácii alebo devalorizácii cudzích mien, v ktorej je úver dohodnutý, ku ktorým by došlo pred dátumom splatnosti, a že toto zákonné ustanovenie zakotvuje „zásadu menového nominalizmu“, podľa názvu vyplývajúceho z rumunskej odbornej náuky. Vnútroštátny súd spresňuje, že v rámci zmluvného vzťahu, o ktorý ide vo veci samej, došlo k rastu hodnoty výmenného kurzu švajčiarskeho franku o 204,12 % v neprospech dlžníkov medzi dňom uzatvorenia predmetnej úverovej zmluvy z 8. novembra 2007 a dňom podania žaloby na súde prvého stupňa 16. marca 2015.
20
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania tiež vyplýva, že v nadväznosti na rozsudok z 20. septembra 2017, Andriciuc a i. (C‑186/16, EU:C:2017:703), rumunská judikatúra väčšinou vychádzala zo záveru, že pokiaľ sa namieta nekalá povaha zmluvných podmienok, vnútroštátne súdy musia v prvom rade preskúmať, či namietané podmienky odrážajú vnútroštátne pravidlo dispozitívnej povahy, ako je to, ktoré je stanovené v článku 1578 Občianskeho zákonníka, a v kladnom prípade vylúčiť tieto podmienky z preskúmania nekalej povahy podmienok predmetnej zmluvy podľa článku 1 ods. 2 smernice 93/13. Ukázalo sa však, že v tomto poslednom prípade súdy rozhodujúce vo veci nemali možnosť posúdiť správanie predajcu alebo dodávateľa pred uzavretím zmluvy, a najmä dodržanie či nedodržanie jeho povinnosti informovať spotrebiteľa, ktorá vyplýva z článku 4 ods. 2 tejto smernice.
21
Vnútroštátny súd sa z tohto dôvodu pýta po prvé na metodiku, ktorú treba sledovať pri skúmaní zmluvnej podmienky týkajúcej sa kurzového rizika a zisťuje, či treba preskúmať túto podmienku najprv z hľadiska vylúčenia stanoveného v uvedenom článku 1 ods. 2, alebo najprv z hľadiska požiadavky transparentnosti vyplývajúcej z článku 4 ods. 2.
22
Po druhé tento súd chce vedieť, či v prípade, že by súdy rozhodujúce vo veci preskúmali namietanú podmienku prednostne z hľadiska článku 4 ods. 2 smernice 93/13 a domnievali sa, že dotknutý predajca alebo dodávateľ nedodržal predbežnú informačnú povinnosť stanovenú v tomto ustanovení, či by mal tento predajca alebo dodávateľ možnosť uplatniť si napriek nesplneniu uvedenej povinnosti výnimku z analýzy nekalej povahy zmluvných podmienok, ktorá vyplýva z článku 1 ods. 2 tejto smernice.
23
Za týchto podmienok Tribunalul Galați (Vyšší súd Galați) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Majú sa článok 1 ods. 2 a článok 4 ods. 2 smernice 93/13/EHS, v súlade s ich výkladom v rozsudku z 20. septembra 2017, Andriciuc a i. (C‑186/16, EU:C:2017:703), vykladať v tom zmysle, že v prípade zmluvnej podmienky o kurzovom riziku, ktorá odráža ustanovenie vnútroštátneho práva, je vnútroštátny súd povinný prednostne preskúmať, či je v danej situácii relevantný zákaz uvedený v článku 1 ods. 2 smernice, alebo skutočnosť, či si predajca alebo dodávateľ splnil informačnú povinnosť podľa článku 4 ods. 2 smernice, a to bez predchádzajúceho posúdenia ustanovení článku 1 ods. 2 tejto smernice?
2.
Majú sa článok 1 ods. 2 a článok 4 ods. 2 smernice 93/13/EHS vykladať v tom zmysle, že v prípade nedodržania povinnosti informovať spotrebiteľa pred uzatvorením úverovej zmluvy môže predajca alebo dodávateľ využiť ustanovenia článku 1 ods. 2 smernice s cieľom dosiahnuť, aby sa zmluvná podmienka o kurzovom riziku, ktorá odráža ustanovenie vnútroštátneho práva, vylúčila z posudzovania jej nekalej povahy?“
O prejudiciálnych otázkach
24
Podľa článku 99 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora tento súd môže na návrh sudcu spravodajcu a po vypočutí generálneho advokáta kedykoľvek rozhodnúť formou odôvodneného uznesenia, ak možno odpoveď na prejudiciálnu otázku jednoznačne vyvodiť z judikatúry alebo ak nevyvoláva žiadne dôvodné pochybnosti.
25
Toto ustanovenie treba uplatniť v predmetnom prejudiciálnom konaní.
26
Vnútroštátny súd sa svojimi dvoma otázkami, ktoré treba posúdiť spoločne, v podstate pýta, či článok 1 ods. 2 a článok 4 ods. 2 smernice 93/13 majú byť vykladané v tom zmysle, že pokiaľ vnútroštátny súd členského štátu rozhoduje v spore týkajúcom sa údajne nekalej zmluvnej podmienky, ktorá odráža ustanovenie vnútroštátneho práva dispozitívneho charakteru, musí tento súd prednostne preskúmať vplyv vylúčenia z pôsobnosti tejto smernice stanoveného v jej článku 1 ods. 2, alebo vplyv výnimky z posúdenia nekalej povahy zmluvných podmienok stanovenej v článku 4 ods. 2 tejto smernice, a v prípade, že by sa mala sledovať táto druhá cesta, či by sa predajca alebo dodávateľ, ktorý si nesplnil povinnosť transparentnosti vyplývajúcu z daného článku 4 ods. 2, mohol napriek tomu odvolať na uvedený článok 1 ods. 2 na účely zabránenia posúdenia nekalej povahy tejto zmluvnej podmienky.
27
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že na jednej strane článok 1 ods. 2 smernice 93/13 vylučuje z jej pôsobnosti zmluvné podmienky odrážajúce „záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia“, pričom tento výraz s ohľadom na trináste odôvodnenie tejto smernice zahŕňa nielen ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré sa uplatňujú medzi zmluvnými stranami bez ohľadu na ich voľbu, ale aj ustanovenia, ktoré sú podpornej povahy, teda ktoré sa uplatnenia automaticky, ak neexistujú odlišné dojednania medzi zmluvnými stranami (pozri v tomto zmysle rozsudky z 26. marca 2020, Mikrokasa a Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty, C‑779/18, EU:C:2020:236, body 50 až 53, ako aj z 9. júla 2020, Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, body 23 až 25 a 28).
28
Súdny dvor prijal tento výklad článku 1 ods. 2 smernice 93/13 napriek existencii rozdielu uvádzaného aj vnútroštátnym súdom v tomto konaní medzi znením tohto ustanovenia smernice 93/13 vo francúzskej jazykovej verzii a v rumunskej jazykovej verzii (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. júla 2020, Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, body 32 až 34).
29
Vylúčenie z uplatnenia režimu smernice 93/13, ktoré je stanovené v tomto ustanovení, bolo odôvodnené skutočnosťou, že možno legitímne predpokladať, že vnútroštátny zákonodarca zaviedol rovnováhu medzi všetkými právami a povinnosťami zmluvných strán niektorých typov zmlúv, t. j. rovnováhu, ktorú chcel normotvorca Únie výslovne zachovať (pozri v tomto zmysle rozsudky z 26. marca 2020, Mikrokasa a Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty, C‑779/18, EU:C:2020:236, bod 54, ako aj z 9. júla 2020, Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, bod 26).
30
Na druhej strane článok 4 ods. 2 tejto smernice stanovuje výnimku z mechanizmu vecného preskúmania nekalých podmienok, ako je upravený v rámci systému ochrany spotrebiteľov zavedeného touto smernicou, výnimku, ktorá sa uplatňuje na zmluvné podmienky patriace do jednej z dvoch kategórií stanovených v tomto odseku 2, pokiaľ predmetná podmienka bola vypracovaná jasne a zrozumiteľne v súlade s požiadavkou transparentnosti vyplývajúcou z tohto ustanovenia (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. septembra 2017, Andriciuc a i., C‑186/16, EU:C:2017:703, body 34, 35, 43 a 44, ako aj z 3. septembra 2020, Profi Credit Polska, C‑84/19, C‑222/19 a C‑252/19, EU:C:2020:631, body 65 a 66).
31
Pokiaľ ide o otázku, aký je vzťah medzi článkom 1 ods. 2 smernice 93/13 a jej článkom 4 ods. 2, ako zhodne navrhujú rumunská vláda a Európska komisia, na otázky položené vnútroštátnym súdom treba odpovedať v tom zmysle, že súd rozhodujúci o takom spore, o aký ide vo veci samej, musí dať prednosť analýze založenej na vylúčení z pôsobnosti smernice 93/13, ktoré je stanovené v jej článku 1 ods. 2, pred analýzou založenou na výnimke z posúdenia nekalej povahy zmluvných podmienok, ktorá je stanovená v článku 4 ods. 2 tejto smernice.
32
Tento prístup sa totiž vyžaduje akonáhle je zjavné, že každý nástroj práva Únie sa na danú situáciu uplatní len v rozsahu, v akom táto spadá do pôsobnosti tohto nástroja (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. októbra 1990, Dzodzi, C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360, bod 23 a citovanú judikatúru, ako aj uznesenie z 3. júla 2014, Tudoran, C‑92/14, EU:C:2014:2051, body 28 až 32).
33
Okrem toho, konkrétnejšie zo samotnej štruktúry smernice 93/13 vyplýva, že prípadné posúdenie nekalej povahy zmluvnej podmienky z hľadiska jej ustanovení, a najmä jej článku 4 vyžaduje vopred určiť, či dotknutá podmienka patrí do pôsobnosti tejto smernice, predovšetkým so zreteľom na vylúčenie z tejto pôsobnosti, ktoré je stanovené v článku 1 ods. 2 danej smernice.
34
Z tohto dôvodu Súdny dvor v rozsudku z 20. septembra 2017, Andriciuc a i. (C‑186/16, EU:C:2017:703, body 30 až 32), rozhodol, že prináleží vnútroštátnemu súdu, ktorý rozhoduje vo veci, posúdiť s ohľadom na povahu, všeobecnú štruktúru a ustanovenia dotknutých zmlúv o úvere, ako aj na ich právne a skutkové súvislosti, či zmluvná podmienka dotknutá v spore vo veci samej, podľa ktorej musí byť úver splatený v rovnakej mene, v akej bol poskytnutý, odráža záväzné ustanovenia vnútroštátneho práva v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 93/13, a len v prípade, že tento súd skonštatuje, že na dotknutú zmluvnú podmienku sa nevzťahuje vylúčenie stanovené v tomto ustanovení, rozhodnúť o uplatnení článku 4 ods. 2 tejto smernice.
35
V predmetnom konaní síce rumunská vláda a Komisia vyjadrili svoje výhrady týkajúce sa skutočnosti, že taká zmluvná podmienka, o ktorú ide v spore vo veci samej, ktorej obsah je uvedený v bode 8 vyššie, skutočne patrí pod výnimku stanovenú v článku 1 ods. 2 smernice 93/13.
36
Zo skutočnosti uvedených vnútroštátnym súdom však vyplýva, že tento súd sa na jednej strane domnieva, že táto podmienka odráža zásadu menového nominalizmu zakotvenú v článku 1578 Občianskeho zákonníka, a na druhej strane, že tento článok predstavuje zákonné ustanovenie podpornej povahy v zmysle judikatúry citovanej v bode 27 vyššie, teda ustanovenie, ktoré sa uplatní na zmluvu, ak neexistujú odlišné dojednania medzi zmluvnými stranami.
37
V tejto súvislosti treba konštatovať, že v obdobnom kontexte týkajúcom sa toho istého vnútroštátneho ustanovenia, o aké ide vo veci samej, prijal rumunský vnútroštátny súd, ktorý sa obrátil na Súdny dvor vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 9. júla 2020, Banca Transilvania (C‑81/19, EU:C:2020:532, bod 30), rovnaký koncept.
38
Z tejto právnej kvalifikácie, ktorú prislúcha vykonať len vnútroštátnym súdom rozhodujúcim vo veci, vyplýva, že zmluvná podmienka, ktorej nekalú povahu uvádzajú žalobcovia vo veci samej, odráža ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré má dispozitívnu povahu, na základe čoho sa na túto podmienku vzťahuje vylúčenie stanovené v článku 1 ods. 2 smernice 93/13 a nepatrí teda do pôsobnosti tejto smernice (pozri analogicky rozsudok z 9. júla 2020, Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, body 31 a 37).
39
Okrem toho treba na jednej strane spresniť, že okolnosť, že zmluvné strany majú možnosť odchýliť sa od ustanovenia vnútroštátneho práva dispozitívneho charakteru, ako je to podľa rumunskej vlády a Komisie v predmetnom prípade, nie je relevantná na účely určenia, či je zmluvná podmienka odrážajúca takéto ustanovenie vylúčená podľa článku 1 ods. 2 smernice 93/13 z pôsobnosti tejto smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. júla 2020, Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, bod 35).
40
Na druhej strane skutočnosť, že zmluvná podmienka odrážajúca niektoré z ustanovení vnútroštátneho práva uvedených v tomto článku 1 ods. 2 nebola individuálne dohodnutá, ako je to podľa rumunskej vlády v tomto prípade, nemá vplyv na jej vylúčenie z pôsobnosti tejto smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. júla 2020, Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, bod 36).
41
Napokon pokiaľ ide o prípadný vplyv na požiadavku transparentnosti vyplývajúcu z článku 4 ods. 2 smernice 93/13 uvádzanú predovšetkým v rámci druhej prejudiciálnej otázky, nie je potrebné, aby sa Súdny dvor vyjadril v tejto súvislosti, keďže vnútroštátny súd sa domnieva, že zmluvná podmienka, o ktorú ide vo veci samej, odráža vnútroštátne ustanovenie, ktoré je označené za dispozitívne a podľa článku 1 ods. 2 tejto smernice daná podmienka nepodlieha jej ustanoveniam (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. júla 2020, Banca Transilvania, C‑81/19, EU:C:2020:532, bod 38).
42
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položené otázky odpovedať tak, že článok 1 ods. 2 a článok 4 ods. 2 smernice 93/13 sa majú vykladať v tom zmysle, že pokiaľ súd členského štátu rozhoduje o spore týkajúcom sa údajne nekalej zmluvnej podmienky, ktorá odráža ustanovenie vnútroštátneho práva dispozitívnej povahy, je povinný prednostne preskúmať vplyv vylúčenia z pôsobnosti tejto smernice, stanoveného v jej článku 1 ods. 2, a nie vplyv výnimky z posúdenia nekalej povahy zmluvných podmienok stanovenej v článku 4 ods. 2 tejto smernice.
O trovách
43
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:
Článok 1 ods. 2 a článok 4 ods. 2 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa majú vykladať v tom zmysle, že pokiaľ súd členského štátu rozhoduje o spore týkajúcom sa údajne nekalej zmluvnej podmienky, ktorá odráža ustanovenie vnútroštátneho práva dispozitívnej povahy, je povinný prednostne preskúmať vplyv vylúčenia z pôsobnosti tejto smernice, stanoveného v jej článku 1 ods. 2, a nie vplyv výnimky z posúdenia nekalej povahy zmluvných podmienok stanovenej v článku 4 ods. 2 tejto smernice.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: rumunčina.