NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
GIOVANNI PITRUZZELLA
prednesené 11. júna 2019 (1)
Spojené veci C‑349/18 až C‑351/18
Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen (NMBS)
proti
Mbutukuovi Kanyebovi (C‑349/18)
Larisse Nijsovej (C‑350/18)
Jeanovi‑Louisovi Anite Dedroogovi (C‑351/18)
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Vredegerecht te Antwerpen (Zmierovací súd Antverpy, Belgicko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Železničná doprava– Práva a povinnosti cestujúcich – Nariadenie (ES) č. 1371/2007 – Článok 9 ods. 4 – Cestujúci bez cestovného lístka – Nevykonanie nápravy – Povaha právneho vzťahu – Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách – Smernica 93/13/EHS – Články 2, 3 a článok 6 ods. 1 – Pôsobnosť – Všeobecné prepravné podmienky – Sadzobná prirážka vzťahujúca sa na cestujúcich bez cestovného lístka“
1.        Je právny vzťah zaväzujúci jednotlivca, ktorý nastúpil do vlaku bez zakúpenia cestovného lístka, pričom svoj postavenie nenapravil ani po príslušných kontrolách, z hľadiska práva Únie zmluvou? Možno na takýto právny vzťah v každom prípade uplatniť právnu úpravu týkajúcu sa nekalých zmluvných podmienok s tým dôsledkom, že ustanovenia o prirážkach, ktoré dopravná spoločnosť vyžaduje v prípade nezakúpenia cestovného lístka, by súd mohol považovať vo vzťahu k spotrebiteľovi‑cestujúcemu za nezáväzné?
2.        Uvedené otázky sú v podstate základom prejednávanej veci, ktorá vychádza z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Vredegerecht te Antwerpen (Zmierovací súd Antverpy, Belgicko), v spore vo veci samej, v rámci ktorého belgická železničná dopravná spoločnosť požaduje od cestujúcich, ktorí sa pri kontrole nepreukázali cestovným lístkom, zaplatenie sumy podľa všeobecných prepravných podmienok týkajúcich sa cestujúceho bez cestovného lístka, ktorý odmietol zaplatiť cestovné vrátane prirážok stanovených pre prípad, že takýto cestujúci následne nenapraví svoje postavenie.
I.      Právny rámec
A.      Právo Európskej únie
3.        V dvanástom odôvodnení smernice 93/13/EHS(2) sa uvádza:
„…
keďže podľa súčasného stavu vnútroštátne právne predpisy umožňujú plánovať len čiastočné zosúladenie; keďže najmä zmluvné podmienky, ktoré neboli individuálne dohodnuté podliehajú tejto smernici; keďže členské štáty by mali mať možnosť výberu, so zreteľom na zmluvu, poskytnúť spotrebiteľom vysokú úroveň ochrany prostredníctvom vnútroštátnych ustanovení, ktoré sú prísnejšie ako ustanovenia tejto smernice.“
4.        V článku 1 smernice 93/13 sa stanovuje:
„1.      Účelom tejto smernice je aproximovať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia členských štátov, ktoré sa nekalých [ktoré sa týkajú nekalých – neoficiálny preklad] podmienok v zmluvách uzatvorených medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom.
2.      Zmluvné podmienky, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia a ustanovenia alebo zásady medzinárodných dohovorov, ktorých sú členské štáty alebo spoločenstvo zmluvnou stranou, najmä v oblasti dopravy, nepodliehajú ustanoveniam tejto smernice.“
5.        Podľa článku 3 uvedenej smernice:
„1.      Zmluvná podmienka, ktorá nebola individuálne dohodnutá sa považuje za nekalú, ak napriek požiadavke dôvery spôsobí značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa.
2.      Podmienka sa nepovažuje za individuálne dohodnutú, ak bola navrhnutá vopred a spotrebiteľ preto nebol schopný ovplyvniť podstatu podmienky, najmä v súvislosti s predbežne formulovanou štandardnou zmluvou.
Skutočnosť, že určité aspekty podmienky alebo jedna konkrétna podmienka boli individuálne dohodnuté, nevylučuje uplatňovanie tohto článku na zvyšok zmluvy, ak celkové hodnotenie zmluvy naznačuje, že aj napriek tomu ide o predbežne formulovanú štandardnú zmluvu.
Keď predajca alebo dodávateľ vznesie námietku, že štandardná podmienka bola individuálne dohodnutá, musí o tom podať dôkaz.
3.      Príloha obsahuje indikatívny a nevyčerpávajúci zoznam podmienok, ktoré sa môžu považovať za nekalé.“
6.        V článku 6 ods. 1 sa stanovuje, že:
„Členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky použité v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom zo strany predajcu alebo dodávateľa podľa ich vnútroštátneho práva, neboli záväzné pre spotrebiteľa a aby zmluva bola podľa týchto podmienok naďalej záväzná pre strany, ak je jej ďalšia existencia možná bez nekalých podmienok.“
7.        Podľa článku 8 smernice 93/13:
„Členské štáty môžu prijať alebo si ponechať najprísnejšie opatrenia kompatibilné so zmluvou v oblasti obsiahnutej touto smernicou s cieľom zabezpečenia maximálneho stupňa ochrany spotrebiteľa.“
8.        V článku 4 nariadenia (ES) č. 1371/2007(3) sa stanovuje, že:
„Pokiaľ táto kapitola neustanovuje inak, na uzavretie a vykonávanie prepravnej zmluvy a poskytovanie informácií a prepravných dokladov sa uplatňujú ustanovenia hlavy II a III prílohy I.“
9.        V článku 9 ods. 4 nariadenia (ES) č. 1371/2007 sa stanovuje, že:
„Železničné podniky ponúkajú možnosť zakúpiť si prepravné doklady pre daný spoj vo vlaku, pokiaľ to nie je obmedzené alebo vylúčené z dôvodov bezpečnosti alebo politiky boja proti podvodom, povinnej rezervácie miest alebo z primeraných obchodných dôvodov.“
10.      Podľa článku 6 hlavy II prílohy I s názvom „Výňatok z Jednotných právnych predpisov pre zmluvu o medzinárodnej železničnej preprave cestujúcich a batožín (CIV)“ nariadenia (ES) č. 1371/2007:
„1.      Dopravca je na základe prepravnej zmluvy povinný prepraviť cestujúceho, prípadne batožinu a vozidlá, na miesto určenia a vydať batožinu a vozidlá na mieste určenia.
2.      Prepravná zmluva musí byť potvrdená jedným alebo viacerými prepravnými dokladmi vydanými cestujúcemu. Bez ohľadu na článok 9 však chýbajúcim prepravným dokladom, chybami v ňom alebo jeho stratou nie je dotknutý obsah ani platnosť zmluvy, na ktorú sa naďalej vzťahujú tieto jednotné právne predpisy.
3.      Pokiaľ sa nepreukáže opak, prepravné doklady sa považujú za dôkaz uzatvorenia prepravnej zmluvy.“
11.      Podľa článku 9 hlavy II prílohy I nariadenia (ES) č. 1371/2007:
„1.      Cestujúci je povinný mať od začiatku cesty platný prepravný doklad a predložiť ho na kontrolu prepravných dokladov. Všeobecné prepravné podmienky môžu stanoviť:
a)      že cestujúci, ktorý sa nepreukáže platným prepravným dokladom, je povinný zaplatiť okrem cestovného aj prirážku;
b)      že cestujúci, ktorý odmietne ihneď zaplatiť cestovné alebo prirážku, môže byť vylúčený z prepravy;
c)      či a za akých podmienok možno prirážku vrátiť.“
B.      Belgické právo
12.      V článku I.8.39 Wetboek van Economisch Recht (Hospodársky zákonník)(4) sa pojem „podnikateľ“ vymedzuje takto:
„podnikateľ: fyzická alebo právnická osoba trvale sledujúca hospodársky cieľ, vrátane jej združení.“
13.      V článku VI.83, 24° Hospodárskeho zákonníka sa stanovuje:
„V zmluvách medzi podnikateľom a spotrebiteľom sú podmienky alebo ustanovenia alebo kombinácia podmienok a ustanovení v každom prípade nekalé, ak ich cieľom je:
…
24° stanoviť takú výšku náhrady škody a úrokov v prípade nesplnenia alebo neskorého splnenia záväzkov spotrebiteľa, ktorá zjavne prekračuje skutočnú škodu, ktorá by mohla podnikateľovi vzniknúť.“
14.      V článku VI.84 ods. 1 Hospodárskeho zákonníka sa stanovuje, že:
„Všetky nekalé zmluvné podmienky sa zakazujú a sú neplatné. Zmluva je pre zmluvné strany ďalej záväzná, ak je jej ďalšia existencia možná bez nekalých podmienok. Spotrebiteľ sa nemôže vzdať práv, ktoré sa mu priznávajú v tejto časti hospodárskeho zákonníka.“
15.      V článku 2 všeobecných a osobitných prepravných podmienok Nationale Maastschappij van de Belgische Spoorwegen (Belgická štátna železničná spoločnosť, ďalej len „SNCB“) (Algemene en bijzondere vervoersvoorwaarden van de Nationale Maatschappij van de Belgische Spoorwegen) s názvom „Súhlas so všeobecnými a osobitnými prepravnými podmienkami pre cestujúceho“ sa uvádza:
„Využívaním prepravných služieb spoločnosti SNCB potvrdzujete, že ste oboznámení s týmto dokumentom, ako aj s osobitnými podmienkami (ktoré sú k dispozícii na našej internetovej stránke sncb.be) a vyhlasujete, že súhlasíte s ich bezvýhradným dodržiavaním. SNCB môže tento dokument kedykoľvek zmeniť, a to z oprávnených dôvodov, akými sú najmä povinnosti týkajúce sa úloh verejnej služby, dodržiavanie rozhodnutí orgánov verejnej moci, prevádzkové obmedzenia súvisiace s infraštruktúrou, sieťou alebo zdrojmi. O akýchkoľvek zmenách týchto všeobecných prepravných podmienok vás bude SNCB informovať prostredníctvom svojich kanálov (najmä na internetovej stránke snbc.be), ako aj prostredníctvom Moniteur Belge. Tieto zmeny budú účinné od ich uverejnenia.“
16.      Podľa článku 4 ods. 3 všeobecných a osobitných prepravných podmienok:
„Zistenie nedostatku vyplývajúceho z nedodržania povinností súvisiacich s prepravným dokladom má za následok uplatnenie opatrení podľa prílohy I – Nedostatky a neslušné správanie v nijakom prípade nevedú k vzniku prepravnej zmluvy. Z tohto dôvodu nebudete mať nijaké právo domáhať sa akejkoľvek formy náhrady škody.“
17.      V článku 5.4 všeobecných a osobitných prepravných podmienok s názvom „Zakúpenie prepravného dokladu za ‚vlaková tarifu‘“ sa stanovuje, že:
„1.            S výnimkou situácií uvedených v bode 1 prílohy I – nedostatky a neslušné správanie, pri ktorých sa zistenie nezrovnalosti okamžite zaznamenáva, vám sprievodca navrhne zakúpenie prepravného dokladu zo sortimentu produktov predávaných vo vlaku za „vlakovú tarifu“ v týchto prípadoch:
a)      z akéhokoľvek dôvodu sa nemôžete sprievodcovi preukázať prepravným dokladom;
…
3.      ‚vlaková tarifa‘ sa skladá z ceny cestovného a z prirážky, ktorej výška je stanovená v osobitných prepravných podmienkach. Je súčasťou ceny prepravného dokladu.“
18.      V bode 2.1.2 prílohy I osobitných prepravných podmienok s názvom „Zistenie nedostatku ‚Strednej závažnosti‘“ sa stanovuje, že:
„Zistenie nedostatku ‚Strednej závažnosti‘ sa zaznamená, ak sa cestujúci nachádza v jednej zo situácií uvedených v článku 5.4 všeobecných prepravných podmienok a odmietne si zakúpiť prepravný doklad za ‚vlakovú tarifu‘.“
19.      V bode 4 prílohy I osobitných prepravných podmienok sa výška prirážky v prípade nedostatku týkajúceho sa prepravného dokladu upravuje takto:
„Paušálna čiastka (vrátane 6 % DPH)
–      Zistenie nedostatku týkajúceho sa prepravného dokladu.
Zaplatenie do 14 kalendárnych dní (vrátane dňa, kedy došlo k rozhodnej udalosti): 75,00 eura.
Nezaplatenie do 14 kalendárnych dní (vrátane dňa, kedy došlo k rozhodnej udalosti): 225,00 eura.“
II.    Skutkový stav, konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
20.      Konanie v prejednávanej veci vychádza z troch konaní prebiehajúcich pred Vredegerecht te Antwerpen (Zmierovací súd Antverpy, Belgicko), v súvislosti s ktorými sa Súdnemu dvoru predložili rovnaké prejudiciálne otázky.
21.      SNCB v priebehu roka 2015 zistila, že pán Kanyeba štyrikrát porušil prepravné podmienky tým, že cestoval vlakom bez zaplatenia cestovného. Ani v jednom z uvedených štyroch prípadoch pán Kanyeba nevyužil možnosť „napraviť tento stav“, ktorú mu ponúkla SNCB, a to zakúpením cestovného lístka vo vlaku s prirážkou 7,50 eura, alebo zaplatením prirážky 75,00 eura do štrnástich dní od zistenia porušenia, alebo zaplatením 225,00 eura po uplynutí štrnástich dní od tohto zistenia.
22.      Počas rokov 2013 a 2015 zistila SNCB rovnaké skutočnosti vo vzťahu k pani Nijsovej, a to v súvislosti s päťnásobným porušením prepravného poriadku, a počas rokov 2014 a 2015 vo vzťahu k pánovi Dedroogovi, ktorý prepravný poriadok porušil jedenásťkrát.
23.      SNCB ponúkla každej z uvedených osôb možnosť napraviť vzniknutú situáciu spôsobom uvedeným v bode 21. Nikto z nich však túto možnosť nevyužil.
24.      Z tohto dôvodu sa SNCB obrátila na súd, pričom navrhla, aby sa pánovi Kanyebovi uložila povinnosť zaplatiť sumu 880,20 eura, pani Nijsovej sumu 1 103,90 eura a pánovi Dedroogovi sumu 2 394,00 eura. Žalobkyňa v rámci konania vo veci samej uvádza, že vzťah medzi spoločnosťou SNCB a troma žalovanými má podľa jej názoru správnu a nie zmluvnú povahu, keďže uvedené osoby si nezakúpili prepravný doklad.
25.      Vnútroštátny súd zastáva názor, že na základe judikatúry Súdneho dvora je povinný z úradnej povinnosti preskúmať uplatnenie ustanovení týkajúcich sa nekalých zmluvných podmienok v prípade každého poskytnutia služby spotrebiteľovi, tak ako v prejednávanej veci. V tejto súvislosti si kladie jednak otázku, aká je povaha právneho vzťahu medzi spoločnosťou SNCB a dotknutými spotrebiteľmi, jednak otázku, či je možné zmluvu považovať za uzatvorenú napriek skutočnosti, že dotknutí spotrebitelia cestovali bez zakúpenia prepravného dokladu.
26.      Vnútroštátny súd predovšetkým poznamenáva, že právny základ všeobecných prepravných podmienok spoločnosti SNCB je nejasný. Podľa jedného názoru predstavujú všeobecné podmienky zakladajúce práva a povinnosti strán ustanovenia čisto zmluvného charakteru. Podľa iného názoru ide naopak o právny predpis v zmysle správneho práva.
27.      Okrem toho vnútroštátny súd odkazuje na diskusiu, ktorá prebieha v rámci právnej vedy v Belgicku vo veci povahy právneho vzťahu medzi spoločnosťou SNCB a cestujúcimi. Podľa niektorých právnych vedcov má predmetný vzťah zmluvnú povahu – a to aj v prípade, ak si cestujúci nezakúpi prepravný doklad – keďže jednoduchá skutočnosť, že cestujúci vstúpi do priestoru, v ktorom je potrebné mať platný prepravný doklad, podľa zástancov tejto teórie znamená uzavretie adhéznej zmluvy o preprave. Naproti tomu existuje názor, že predmetný vzťah by mal zmluvnú povahu jedine v prípade, ak by si cestujúci zakúpil prepravný doklad, pričom v opačnom prípade je potrebné takýto vzťah považovať za právny vzťah vyplývajúci z normatívnych predpisov.
28.      Vnútroštátny súd napokon pripomína, že Grondwettelijk (Ústavný súd, Belgicko) a Hof van cassatie (Kasačný súd, Belgicko) uviedli, že „teória nekalých zmluvných podmienok“ sa v belgickom práve uplatňuje aj na právne vzťahy vyplývajúce z normatívnych predpisov.
29.      Za týchto okolností Vredegerecht te Antwerpen (Zmierovací súd Antverpy) prerušil konanie a Súdnemu dvoru položil tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Má sa článok 9 ods. 4 [nariadenia č. 1371/2007] z 23. októbra 2007 o právach a povinnostiach cestujúcich v železničnej preprave v spojení s článkom 2 písm. a) a článkom 3 smernice 93/13 vykladať v tom zmysle, že medzi prepravnou spoločnosťou a cestujúcim vzniká vždy zmluvný vzťah, dokonca aj vtedy, keď cestujúci využije služby prepravcu bez cestovného dokladu?
2.      Ak má byť odpoveď na predchádzajúcu otázku záporná, vzťahuje sa potom ochrana prostredníctvom právnej úpravy o nekalých podmienkach aj na cestujúceho, ktorý využije prostriedok verejnej dopravy bez cestovného dokladu a ktorý je v dôsledku tohto správania povinný podľa všeobecných obchodných podmienok prepravcu, považovaných na základe ich normatívneho charakteru alebo v dôsledku ich zverejnenia v Úradnom vestníku
štátu za všeobecne záväzné, zaplatiť prirážku k cestovnému?
3.      Bráni článok 6 smernice 93/13 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách, ktorý stanovuje, že ‚členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky použité v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom zo strany predajcu alebo dodávateľa podľa ich vnútroštátneho práva, neboli záväzné pre spotrebiteľa a aby zmluva bola podľa týchto podmienok naďalej záväzná pre strany, ak je jej ďalšia existencia možná bez nekalých podmienok‘, v každom prípade tomu, aby súd podmienku považovanú za nekalú zmiernil alebo namiesto nej uplatnil všeobecnú právnu úpravu?
4.      Ak má byť odpoveď na predchádzajúcu otázku záporná, za akých okolností môže vnútroštátny súd vykonať zmiernenie podmienky považovanej za nekalú alebo ju nahradiť všeobecnou právnou úpravou?
5.      Ak vyššie uvedené otázky nemožno zodpovedať abstraktne, vyvstáva otázka, či v prípade, že štátna železničná spoločnosť občianskoprávne sankcionuje pristihnutého čierneho pasažiera prirážkou, prípadne jej prirátaním k cestovnému, a súd dôjde k záveru, že požadovaná prirážka je nekalá v zmysle článku 2 písm. a) v spojení s článkom 3 smernice 93/13, bráni článok 6 smernice 93/13 tomu, aby súd podmienku vyhlásil za neplatnú, a na nahradenie škody, ktorú utrpela štátna železničná spoločnosť, uplatnil všeobecnú právnu úpravu zodpovednosti za škodu?“
III. Právna analýza
30.      V súlade s požiadavkami Súdneho dvora sa tieto návrhy zamerajú na rozbor druhej prejudiciálnej otázky, ktorou sa v každom prípade, vzhľadom na úzku súvislosť, budem zaoberať spolu s prvou prejudiciálnou otázkou. Tretiu až piatu prejudiciálnu otázku preskúmam spoločne, pričom sa v danej súvislosti obmedzím na stručné poznámky týkajúce sa ustálenej judikatúry Súdneho dvora.
1.      O prvej a druhej prejudiciálnej otázke
a)      Predbežné poznámky
31.      Prvou a druhou prejudiciálnou otázkou vnútroštátny súd žiada Súdny dvor v podstate o rozhodnutie, či na základe nariadenia (ES) č. 1371/2007 o právach a povinnostiach cestujúcich v železničnej preprave a smernice 93/13 o nekalých zmluvných podmienkach možno usúdiť, že medzi prepravnou spoločnosťou a cestujúcim vzniká vždy zmluvný vzťah, a to aj vtedy, keď cestujúci využije služby prepravcu bez zakúpenia cestovného lístka. V prípade zápornej odpovede kladie vnútroštátny súd otázku, či je na uvedenú situáciu možné v každom prípade uplatniť právnu úpravu týkajúcu sa nekalých zmluvných podmienok podľa smernice 93/13, a to takým spôsobom, že prípadnú zmluvnú podmienku, ktorá cestujúcemu bez platného cestovného lístka ukladá povinnosť zaplatiť prirážku, môže súd vyhlásiť za nekalú, čiže pre spotrebiteľa nezáväznú.
32.      Na účely nasledujúcich úvah je potrebné poukázať na dva základné predpoklady.
33.      Prvý predpoklad: nariadenie (ES) č. 1371/2007 a smernica 93/13 sa nijakým spôsobom nezaoberajú právnou povahou vzťahu medzi spotrebiteľom, ktorý nastúpil do vlaku, a prepravnou spoločnosťou.
34.      V článku 4 nariadenia (ES) č. 1371/2007 sa stanovuje, že: „Pokiaľ táto kapitola neustanovuje inak, na uzavretie a vykonávanie prepravnej zmluvy a poskytovanie informácií a prepravných dokladov sa uplatňujú ustanovenia hlavy II a III prílohy I“.
35.      V článku 6 ods. 2 hlavy II prílohy I nariadenia (ES) č. 1371/2007 sa iba uvádza, že „Prepravná zmluva musí byť potvrdená jedným alebo viacerými prepravnými dokladmi vydanými cestujúcemu. Bez ohľadu na článok 9 však chýbajúcim prepravným dokladom, chybami v ňom alebo jeho stratou nie je dotknutý obsah ani platnosť zmluvy…“.
36.      V článku 9 hlavy II prílohy I nariadenia (ES) č. 1371/2007 sa spresňuje, že „1. Cestujúci je povinný mať od začiatku cesty platný prepravný doklad a predložiť ho na kontrolu prepravných dokladov. Všeobecné prepravné podmienky môžu stanoviť: a) že cestujúci, ktorý sa nepreukáže platným prepravným dokladom, je povinný zaplatiť okrem cestovného aj prirážku; b) že cestujúci, ktorý odmietne ihneď zaplatiť cestovné alebo prirážku, môže byť vylúčený z prepravy…“.
37.      Ako už jednoznačne konštatoval Súdny dvor, uvedené ustanovenia jednoducho predpokladajú existenciu vopred uzatvorenej prepravnej zmluvy.(5)
38.      Smernica 93/13 neobsahuje nijaký odkaz na pojem zmluva ani na okamih jej uzatvárania, pričom na účely uplatnenia právnej úpravy vo veci nekalých zmluvných podmienok iba predpokladá existenciu zmluvnej dohody.(6)
39.      Nijaké z ustanovení práva Únie citovaných vnútroštátnym súdom teda neurčuje, kedy je možné právny vzťah kvalifikovať ako prepravnú zmluvu, a už vôbec nie okamih, kedy možno prepravnú zmluvu považovať za uzatvorenú.
40.      Kvalifikácia povahy právneho vzťahu, ktorý vzniká v situáciách opísaných vyššie, preto v plnej miere závisí od voľného uváženia členských štátov.(7)
41.      Z tohto dôvodu právo Únie nebráni existencii vnútroštátnych ustanovení, podľa ktorých osoba cestujúca vo vlaku bez platného prepravného dokladu, ktorá po kontrolách takéto svoje postavenie nenapraví, nie je so železničnou spoločnosťou viazaná zmluvným vzťahom.(8)
42.      Domnievam sa preto, že článok 9 bod 4 nariadenia (ES) č. 1371/2007 a článok 2 písm. a) a článok 3 smernice 93/13 nemožno vykladať v tom zmysle, že medzi prepravnou spoločnosťou a cestujúcim dochádza vždy k vzniku zmluvného vzťahu.
43.      Je preto úlohou vnútroštátneho súdu, aby s ohľadom na vnútroštátne právo preskúmal prípadnú existenciu zmluvného vzťahu.
44.      Druhým základným predpokladom je, že vyššie opísané konanie má spoločensky škodlivý charakter, ktorý možno v rôznych právnych poriadkoch právne kvalifikovať ako jednoduché porušenie zmluvy, ako správny delikt alebo dokonca ako trestný čin,(9) a to aj z dôvodov verejného záujmu, ktoré sa dotýkajú oblasti prepravy cestujúcich.
45.      Ako možno pochopiť zo spisu, prejednávaná vec sa týka situácie, keď cestujúci vedome nastúpi do vlaku bez lístka, pričom nemá nijaký úmysel splniť si svoju povinnosť spočívajúcu v zaplatení ceny za službu, ktorú využíva, a to napriek rôznym možnostiam, ktoré mu koncesionár predmetnej služby ponúka počas využívania alebo po využití dotknutej služby.
b)      Uplatnenie právnej úpravy týkajúcej sa nekalých zmluvných podmienok na prípad cestujúceho bez cestovného lístka
46.      Vzhľadom na vyššie uvedené základné predpoklady týkajúce sa druhej prejudiciálnej otázky vnútroštátny súd žiada Súdny dvor v podstate o rozhodnutie, či právnu úpravu nekalých zmluvných podmienok podľa smernice 93/13 možno uplatniť aj v prípade, keď cestujúci nastúpi do vlaku bez lístka, a po tom, čo niekoľkokrát odmietne možnosť napraviť svoje postavenie v súlade s ustanoveniami všeobecných prepravných podmienok danej železničnej spoločnosti, od neho daná spoločnosť vymáha zaplatenie cestovného a sadzobnej prirážky v súdnom konaní.
47.      Právnym základom povinnosti zaplatiť sadzobnú prirážku v prípade, ak cestujúci nedisponuje platným prepravným dokladom (a napriek opakovaným a postupne sa finančne zvyšujúcim požiadavkám nevykoná príslušnú nápravu), sú všeobecné prepravné podmienky dotknutej železničnej spoločnosti.
48.      Vnútroštátny súd zastáva názor, že predmetné všeobecné podmienky sa vzťahujú na všetkých cestujúcich z dôvodu ich normatívneho charakteru alebo ich oznámenia prostredníctvom úradného uverejnenia.
49.      V zásade však nie je možné vylúčiť, že ide naopak o vzťah zmluvného pôvodu.(10)
50.      Ako už bolo vyššie uvedené, je povinnosťou vnútroštátneho súdu, aby na základe vnútroštátneho práva preskúmal, či právny vzťah medzi prepravcom a spotrebiteľom bez cestovného lístka má alebo nemá zmluvnú povahu.
51.      Ak je pravda, že vnútroštátnemu súdu prináleží, aby na základe vnútroštátneho práva kvalifikoval právnu situáciu opísanú vyššie, a to bez presných odkazov na okamih vzniku zmluvy v uvedených prameňoch práva Únie, je rovnako pravda, že – ako poznamenala aj Komisia vo svojich písomných pripomienkach prednesených v prejednávanej veci(11) – spoločným prvkom v právnych poriadkoch členských štátov, pokiaľ ide o kvalifikáciu určitého právneho vzťahu ako zmluvného vzťahu, je existencia vzájomného prejavu vôle.
52.      V situácii, aká sa opisuje vyššie, by bolo možné o existencii takéhoto vzájomného prejavu vôle výrazne pochybovať. Cestujúci sa totiž nielen že rozhodne nezakúpiť si cestovný lístok ponúkaný verejnosti, ale aj vo vzťahu k ďalšiemu návrhu na uzavretie zmluvy vo vlaku odmieta prejaviť svoju vôľu zakúpiť si lístok.
53.      Môžu preto existovať pochybnosti, či v prípade protizákonného konania, aké sa opisuje vyššie, môže účinným spôsobom dôjsť k vzájomnému prejavu vôle, ktorý by mohol viesť k vzniku zmluvného vzťahu. Cestujúci totiž nesúhlasí s podstatnou náležitosťou zmluvy, t. j. s cenou služby a jej zaplatením.
54.      Ak by sa dospelo k záveru, že vzťah medzi prepravnou spoločnosťou a spotrebiteľom, ktorý odmietol zaplatiť cestovné, má zmluvnú povahu, v zásade by sa na danú vec mala uplatniť právna úprava týkajúca sa nekalých zmluvných podmienok. V článku 1 ods. 2 smernice 93/13 sa však stanovuje, že zmluvné podmienky, ktoré odrážajú záväzné regulačné ustanovenia, nepodliehajú ustanoveniam tejto smernice.
55.      Pokiaľ sa všeobecné prepravné podmienky kvalifikujú v rámci príslušného vnútroštátneho práva ako regulačné predpisy, mal by sa na tieto pravidlá vzťahovať článok 1 ods. 2, s následným vylúčením právnej úpravy vo veci nekalých zmluvných podmienok.
56.      Naproti tomu, ak by sa všeobecné prepravné podmienky obsahujúce ustanovenie, ktoré v prípade nezakúpenia cestovného lístka ukladá povinnosť zaplatiť sadzobnú prirážku, mali považovať za pravidlá zmluvnej povahy, článok 1 ods. 2 smernice 93/13 by sa na danú vec nevzťahoval a predmetnú podmienku by bolo možné posúdiť so zreteľom na právnu úpravu týkajúcu sa nekalých zmluvných podmienok.
57.      V konkrétnom prípade belgického právneho poriadku však Komisia vo svojich písomných pripomienkach zdôrazňuje, že Belgické kráľovstvo neprebralo ustanovenie článku 1 ods. 2 smernice 93/13 do svojho vnútroštátneho práva, keďže využilo možnosť stanovenú v článku 8 tejto smernice.(12)
58.      Pokiaľ by sa uvedené ustanovenie do belgického právneho poriadku skutočne neprebralo a ak by sa usúdilo, že ustanovenie článku 1 ods. 2 smernice 93/13 nie je v právnych poriadkoch členských štátov priamo uplatniteľné, súd by sa mal v každom prípade zaoberať posúdením prípadného nekalého charakteru dotknutej zmluvnej podmienky.
59.      V opačnom prípade, keď vzťah medzi prepravnou spoločnosťou a spotrebiteľom, ktorý odmietol zaplatiť cestovné, nemá podľa príslušného vnútroštátneho práva zmluvnú povahu, je vzniknutá situácia mimo rozsahu pôsobnosti práva Únie.
60.      V článku 1 ods. 1 smernice 93/13 sa totiž jednoznačne vymedzuje pôsobnosť tejto smernice na zmluvy uzatvorené medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom.
61.      Vnútroštátny súd však v uznesení, ktorým podal návrh na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor a ktoré nie je v tejto súvislosti príliš jasné, poznamenáva, že, pokiaľ ide o belgický právny poriadok, judikatúra Ústavného súdu a Kasačného súdu rozšírila „teóriu o nekalých zmluvných podmienkach“ aj na „normatívne právne vzťahy“(13).
62.      Ak sa ochrana proti nekalým zmluvným podmienkam v belgickom práve rozširuje na všetky vzťahy medzi spotrebiteľom a predajcom alebo dodávateľom, hoci aj vzťahy normatívnej povahy – čo prislúcha preskúmať výlučne vnútroštátnemu súdu – ustanovenie ukladajúce spotrebiteľovi, ktorý odmieta zaplatiť cestovné, aby uhradil príslušnú prirážku, by sa malo preskúmať na základe právnej úpravy týkajúcej sa nekalých zmluvných podmienok.
63.      Okrem vyššie uvedeného subjektívneho hľadiska týkajúceho sa spoločenskej škodlivosti konania spotrebiteľa je však v každom prípade potrebné dbať na to, že v prejednávanej veci nastala veľmi osobitá situácia, v ktorej sa prelínajú súkromné a verejné záujmy: poskytovanie služby prepravy osôb; „trestajúci“ charakter prirážky v prípade opakovaného odmietnutia zaplatiť cestovné, ktorá zároveň plní aj úlohu odradiť od takéhoto nezákonného konania a nahradiť podnikateľovi administratívne náklady vynaložené v rámci úsilia vymôcť dlhované sumy; konanie osoby, ktorá vedome odmieta zaplatiť cenu služby, ktorú využíva, pričom porušuje povinnosť vopred si zaobstarať príslušný prepravný doklad a následne odmieta napraviť tento nedostatok tým, že by zaplatila vo vlaku.
64.      Pokiaľ ide o spôsob, akým by vnútroštátny súd mohol konkrétne preskúmať nekalý charakter dotknutej zmluvnej podmienky, takýto súd by mal náležite zohľadniť vyššie uvedené okolnosti, aby posúdil, či predmetná podmienka spôsobuje alebo nespôsobuje značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán, v súlade s požiadavkou článku 3 ods. 1 smernice 93/13.
65.      V tomto ohľade sa zdá byť opodstatnená pochybnosť o existencii značnej nerovnováhy v právach a povinnostiach, ktorá sa vyžaduje na účely potvrdenia nekalosti zmluvnej podmienky, keďže v prejednávanej veci vyplývajú jednotlivé ustanovenia, napriek tomu, že zvýhodňujú stranu, ktorá danú podmienku vopred pripravila, z oprávnených organizačných a prevádzkových potrieb spoločnosti, ktorých neuspokojenie by viedlo k tomu, že daná spoločnosť by nemohla vykonávať svoju činnosť efektívne a bez strát.
2.      O tretej, štvrtej a piatej prejudiciálnej otázke
66.      Prostredníctvom tretej, štvrtej a piatej prejudiciálnej otázky sa vnútroštátny súd v podstate zameriava na rozsah povinnosti vnútroštátnych súdov konštatovať neplatnosť zmluvnej podmienky, ktorú považuje za nekalú, a na otázku, či sa má článok 6 ods. 1 smernice 93/13 vykladať v tom zmysle, že vnútroštátnemu súdu zakazuje, aby podmienku stanovujúcu sadzobnú prirážku pre cestujúcich bez prepravného dokladu, ktorú považuje za nekalú, zmiernil, a tiež v tom zmysle, že uvedenému súdu zakazuje, aby na účely náhrady škody, ktorá danej spoločnosti vznikla, predmetnú podmienku nahradil všeobecnou právnou úpravou zodpovednosti za škodu.
67.      Ako som uviedol v úvode, považujem za vhodné zaoberať sa týmito otázkami spoločne, pričom sa obmedzím na odkazy na príslušnú judikatúru Súdneho dvora v tejto oblasti.
68.      V prvom rade je podľa môjho názoru potrebné vyrovnať sa s otázkou prípustnosti uvedených otázok.
69.      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania totiž nevyplývajú dôvody, ktoré vedú vnútroštátny súd k tomu, aby predmetné otázky položil, a už vôbec nie vnútroštátny právny rámec, do ktorého sa uvedené otázky zaraďujú.
70.      Náležitosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa uvádzajú v článku 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, s ktorým je vnútroštátny súd v rámci súdnej spolupráce podľa článku 267 ZFEÚ povinný sa oboznámiť a musí ho prísne dodržiavať.(14)
71.      Ak je totiž nepochybné, že predmetom tretej, štvrtej a piatej prejudiciálnej otázky je výklad článku 6 smernice 93/13, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie je rovnakým spôsobom zrejmé, ktorých ustanovení sa má posúdenie nekalosti týkať, pričom sa v ňom už vôbec nešpecifikuje, akú „všeobecnú právnu úpravu“ má vnútroštátny súd v úmysle uplatniť namiesto podmienky vyhlásenej za nekalú.
72.      V každom prípade stačí odkázať na judikatúru Súdneho dvora vo veci výkladu článku 6 ods. 1 smernice 93/13, podľa ktorej uvedený článok bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá umožňuje, aby vnútroštátny súd v prípade, že konštatuje neplatnosť nekalej podmienky v zmluve uzatvorenej medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom, doplnil túto zmluvu tak, že zmení obsah danej podmienky.(15)
73.      Ako Súdny dvor vysvetlil v citovanej judikatúre, zásah súdu v uvedenom zmysle by mohol ohroziť splnenie dlhodobého cieľa smernice spočívajúceho v odradení predajcu alebo dodávateľa od používania nekalých zmluvných podmienok.(16)
74.      Okrem toho sa v texte článku 6 ods. 1 jasne spresňuje, že podmienku vyhlásenú za nekalú je potrebné zo zmluvy odstrániť tak, aby spotrebiteľa nijakým spôsobom nezaväzovala. Je preto zjavné, že zásah súdu smerujúci k zmierneniu alebo potlačeniu účinkov takejto nekalej zmluvnej podmienky by bol v jednoznačnom rozpore s gramatickým a následne aj s teleologickým výkladom predmetného ustanovenia.
75.      Naopak, pokiaľ ide o možnosť vnútroštátneho súdu nahradiť nekalú zmluvnú podmienku, treba pripomenúť, že jediná výnimka v tomto zmysle vyplýva z judikatúry Súdneho dvora vo veci Kásler(17), podľa ktorej sa takýto zásah súdu považuje za oprávnený jedine vtedy, ak sú splnené dve podmienky: ide jednak o skutočnosť, že neuplatnenie zmluvnej podmienky vyhlásenej za nekalú by v súlade s vnútroštátnym právom znamenalo vyhlásenie neplatnosti zmluvy ako celku, jednak o skutočnosť, že vyhlásenie neplatnosti dotknutej zmluvy ako celku by spotrebiteľa vystavilo obzvlášť škodlivým(18) a penalizujúcim dôsledkom.
76.      Okrem uvedených podmienok Súdny dvor navyše tiež spresnil, že zmluvu možno doplniť iba prostredníctvom ustanovení dispozitívnej povahy, čiže prostredníctvom nahradenia nekalej zmluvnej podmienky podmienkou preberajúcou ustanovenie právneho predpisu, bez akéhokoľvek priestoru pre výklad alebo „kreativitu“ súdu.
77.      V prejednávanej veci, ktorá je vzhľadom na viackrát uvedené protiprávne konanie spotrebiteľa úplne špecifická, je zjavné, že vnútroštátny súd predkladá Súdnemu dvoru tretiu, štvrtú a piatu prejudiciálnu otázku v kontexte právneho rámca, v ktorom na jednej strane výklad vnútroštátneho práva poskytnutý hierarchicky najvýznamnejšími súdmi podľa všetkého rozširuje uplatniteľnosť právnej úpravy týkajúcej sa nekalých zmluvných podmienok aj na mimozmluvné situácie, na druhej strane judikatúra Súdneho dvora neumožňuje upraviť dotknutú zmluvnú podmienku v prospech spotrebiteľa.
78.      Inými slovami vnútroštátny súd, ktorý si je dobre vedomý protizákonného konania spotrebiteľa, má v každom prípade pochybnosti o primeranosti prirážky, ktorú všeobecné podmienky stanovujú v prípade nezakúpenia prepravného dokladu.
79.      Bez toho, aby boli dotknuté vyššie uvedené úvahy, ktoré od vnútroštátneho súdu vyžadujú, aby situáciu, ktorá je predmetom prejednávanej veci, posúdil na základe platného vnútroštátneho práva, a to v medziach vyššie uvedeného výkladového rámca práva Únie, zastávam názor, že Súdny dvor by mohol zvážiť možnosť obmedzeného a presne stanoveného rozšírenia právomoci vnútroštátneho súdu upraviť takéto zmluvné podmienky, a to vo vzťahu k vnútroštátnym právnym poriadkom, v ktorých možno právnu úpravu týkajúcu sa nekalých zmluvných podmienok teoreticky uplatniť aj na situáciu, aká nastala v prípade opísanom vyššie.
IV.    Návrh
80.      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý mu predložil Vredegerecht te Antwerpen (Zmierovací súd Antverpy, Belgicko), iba vo vzťahu k druhej prejudiciálnej otázke takto:
Smernica 93/13/EHS neupravuje podmienky uzatvárania zmluvy, pričom právna úprava v oblasti nekalých zmluvných podmienok, ktorú táto smernica obsahuje, sa v zásade vzťahuje výlučne na právne vzťahy zmluvného pôvodu, ktoré má na základe vnútroštátneho práva kvalifikovať vnútroštátny súd. V prípade cestujúceho, ktorý využíva prepravnú službu bez zakúpenia cestovného lístka a ktorý je v dôsledku tohto konania povinný zaplatiť cestovné aj s prirážkou, je povinnosťou vnútroštátneho súdu, aby v súlade s vnútroštátnym právom určil, či predmetný vzťah má alebo nemá zmluvnú povahu, a aby posúdil, či právnu úpravu týkajúcu sa nekalých zmluvných podmienok možno uplatniť na akýkoľvek vzťah medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom, hoci aj na vzťahy mimozmluvnej povahy. Prípadný nekalý charakter ustanovenia všeobecných prepravných podmienok, ktoré v prípade nezakúpenia cestovného lístka vopred a následného nevykonania nápravy ukladá povinnosť zaplatiť cestovné aj s prirážkou, treba navyše posúdiť na základe zistenia skutočnosti, že v súlade s článkom 3 smernice 93/13 došlo k značnej nerovnováhe v právach a povinnostiach strán, a to aj s ohľadom na skutočnosť, že v takomto prípade sa prelínajú súkromnoprávne a verejnoprávne záujmy, a tiež pri zohľadnení všetkých okolností konkrétneho prípadu, najmä protiprávneho konania spotrebiteľa.
1      Jazyk prednesu: taliančina.
2      Smernica Rady z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, 1993, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288).
3      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1371/2007 z 23. októbra 2007 o právach a povinnostiach cestujúcich v železničnej preprave (Ú. v. EÚ L 315, 2007, s. 14).
4      Wet van 28 februari 2013 tot invoering van het Wetboek van Economisch Recht (zákon z 28. februára 2013, ktorým sa prijíma Hospodársky zákonník), Moniteur Belge z 29. marca 2013, s. 19975.
5      Rozsudok z 21. septembra 2016, Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen (C‑261/15, EU:C:2016:709, bod 26).
6      V článku 1 sa stanovuje, že „Účelom tejto smernice je aproximovať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia členských štátov, ktoré sa [týkajú] nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom“.
7      V uvedenom „rozsudku Demey“ Súdny dvor tiež poznamenáva, že podmienky uzatvorenia prepravnej zmluvy sú upravené príslušnými vnútroštátnymi ustanoveniami (rozsudok z 21. septembra 2016, Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen, C‑261/15, EU:C:2016:709, bod 34).
8      V súvislosti s článkom 6 hlavy II prílohy I nariadenia (ES) č. 1371/2007 pozri rozsudok z 21. septembra 2016, Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen (C‑261/15, EU:C:2016:709, bod 35).
9      Uznesenie z 30. mája 2018, SNCB (C‑190/18, neuverejnené, EU:C:2018:355, bod 7), ako aj rozsudok z 21.septembra 2016, Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen (C‑261/15, EU:C:2016:709, body 12 a 13).
10      Súdny dvor v bode 27 uvedeného rozsudku Demey (rozsudok z 21. septembra 2016, Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen, C‑261/15, EU:C:2016:709), v súvislosti s článkom 6 hlavy II prílohy I nariadenia (ES) č. 1371/2007 uvádza, že „neexistencia prepravného dokladu... sa má vykladať len tak, že znamená, že prepravná zmluva bola predtým uzatvorená, ale že cestujúci nemôže predložiť dôkaz, ktorý by preukazoval, že nadobudol prepravný doklad“.
11      Písomné pripomienky, bod 19.
12      Písomné pripomienku, bod 12.
13      Uznesenie, ktorým sa podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, s. 12. Komisia v tejto súvislosti spresňuje, že Ústavný súd dospel v náleze č. 159 z 26. októbra 2005 k záveru, že vylúčiť z poskytovania ochrany proti nekalým zmluvným podmienkam verejné subjekty alebo spoločnosti, v ktorých majú orgány verejnej moci kontrolný podiel, vykonávajúce obchodnú, finančnú alebo priemyselnú činnosť a ponúkajúce na predaj alebo predávajúce tovar alebo služby by bolo v rozpore so zásadou rovnosti a zákazu diskriminácie zakotvenou v článkoch 10 a 11 belgickej Ústavy (písomné pripomienky založené do spisu, bod 12).
14      Pozri, okrem mnohých iných, uznesenie zo 7. septembra 2017, Alandžak (C‑187/17, neuverejnené, EU:C:2017:662, bod 13 a citovanú judikatúru), ako aj uznesenie z 30. mája 2018, SNCB (C‑190/18, neuverejnené, EU:C:2018:355, bod 19 a citovanú judikatúru).
15      Rozsudok z 26. marca 2019, Abanca Corporación Bancaria (C‑70/17, EU:C:2019:250, bod 53); rozsudok zo 14. júna 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, bod 73); rozsudok z 30. mája 2013, Asbeek Brusse a de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, bod 60); rozsudok z 30. apríla 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 77), ako aj návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Pitruzzella 14. mája 2019, Dziubak (C‑260/18, bod 31).
16      Rozsudok z 26. marca 2019, Abanca Corporación Bancaria (C‑70/17, EU:C:2019:250, bod 54); rozsudok zo 14. júna 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, body 69 a 70), ako aj uznesenie zo 16. novembra 2010, Pohotovosť (C‑76/10, EU:C:2010:685, bod 41 a citovaná judikatúra).
17      Rozsudok z 30. apríla 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282).
18      Rozsudok z 30. apríla 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 83).