61995CJ0076_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-76/95,
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av Julian Currall vid rättstjänsten, i egenskap av ombud, biträdd av advokaten Jean-Luc Fagnart, Bryssel, med delgivningsadress i Luxemburg hos Carlos Gómez de la Cruz, rättstjänsten, Centre Wagner, Kirchberg,
sökande,
mot
Royale belge SA, som handlar för egen räkning samt i egenskap av ombud och bulvan för Assurances Générales de France SA, för Caisse nationale de Prévoyance, för Mutuelles du Mans, för Assurantie van de Belgische Boerenbond SA, för Hannover SA, för Securitas AG och för Condor, företrätt av advokaten François van der Mensbrugghe, Bryssel, med delgivningsadress i Luxemburg hos advokatbyrån Albert Wildgen, 6, rue Zithe,
svarande,
angående en talan om att försäkringsgivarna skall betala det engångsbelopp som kommissionen enligt artikel 73 i Tjänsteföreskrifter - Förordningar och regler som skall tillämpas på tjänstemän och övriga anställda i Europeiska gemenskaperna - är skyldig att utbetala till en av sina tjänstemän på grund av en yrkessjukdom,
meddelar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden G.F. Mancini samt domarna C.N. Kakouris och P.J.G. Kapteyn (referent),
generaladvokat: A. La Pergola,
justitiesekreterare: biträdande justitiesekreteraren H. von Holstein,
med hänsyn till referentens rapport,
och efter att den 14 mars 1996 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 Genom en ansökan som inkom till domstolens kansli den 13 mars 1995 har Europeiska gemenskapernas kommission med stöd av en skiljedomsklausul enligt artikel 181 i EG-fördraget väckt talan om utbetalning av ett engångsbelopp som skall verkställas av Royale belge SA, som handlar såväl för egen räkning som i egenskap av ombud för sju andra försäkringsgivare, nämligen Assurances Générales de France SA, Caisse nationale de Prévoyance, Mutuelles du Mans, Assurantie van de Belgische Boerenbond SA, Hannover SA, Securitas AG och Condor, vilka alla är parter i en kollektiv försäkringsöverenskommelse som har ingåtts med Europeiska gemenskapernas institutioner (nedan kallade försäkringsgivarna), i fråga om ett engångsbelopp som kommissionen enligt artikel 73 i Tjänsteföreskrifter - Förordningar och regler som skall tillämpas på tjänstemän och övriga anställda i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade tjänsteföreskrifterna) - är skyldig att utbetala till en av sina tjänstemän på grund av en yrkessjukdom. Kommissionen har även framställt ett yrkande om dröjsmålsränta från och med den 6 maj 1994, som är den dag då kommissionen framställde krav på betalning till försäkringsgivarna.
Tillämpliga bestämmelser
2 Enligt artikel 73.1 i tjänsteföreskrifterna är en tjänsteman försäkrad mot risken att drabbas av yrkessjukdom och olycksfall enligt de villkor som har slagits fast i regler som har antagits av gemenskapernas institutioner i samförstånd. Enligt artikel 73.2 b består försäkringsförmånerna vid total bestående invaliditet av att ett engångsbelopp skall utbetalas till den berörde, motsvarande åtta gånger hans årliga grundlön, som beräknas på grundval av de tolv senaste månadslönerna närmast före olycksfallet.
3 I artikel 12.1 i reglerna om det försäkringsskydd som Europeiska gemenskapernas tjänstemän åtnjuter i fråga om olycksfall och yrkessjukdomar (nedan kallade reglerna), som avses i artikel 73 i tjänsteföreskrifterna, föreskrivs att det engångsbelopp som avses i artikel 73.2 b i tjänsteföreskrifterna skall utbetalas till en tjänsteman vid total bestående invaliditet till följd av ett olycksfall eller en yrkessjukdom.
4 I artikel 14 i reglerna föreskrivs att tjänstemannen skall erhålla ersättning för varje bestående skada eller men som utan att påverka hans arbetsförmåga utgör ett ingrepp i hans fysiska integritet och inverkar menligt på hans sociala umgänge. Ersättningen skall fastställas genom en analog tillämpning av de procentsatser som föreskrivs i de invaliditetstabeller som avses i artikel 12.
5 De ovan nämnda invaliditetstabellerna återfinns i en bilaga till reglerna och har rubriken: "Tabell för de procentsatser vid bestående partiell invaliditet som avses i artikel 12.2 i reglerna". I sista stycket i denna bilaga föreskrivs att "[d]en sammanlagda ersättningen för flera grader av invaliditet som har uppkommit på grund av samma olycksfall erhålls genom addition utan att den kan överstiga vare sig det sammanlagda engångsbelopp som täcks av försäkringen i fråga om bestående eller total invaliditet eller det belopp som täcks av försäkringen vid total eller fullständig förlust av förmågan att använda den skadade kroppsdelen eller det skadade organet".
6 Enligt artikel 17.1 i reglerna skall en tjänsteman som begär att reglerna skall tillämpas på grund av yrkessjukdom göra en anmälan till administrationen vid den institution där han är anställd. Enligt artikel 17.2 skall administrationen då göra en undersökning för att inhämta alla de uppgifter som behövs för att fastställa sjukdomens beskaffenhet, dess samband med arbetet samt under vilka omständigheter den har uppkommit. På grundval av undersökningsrapporten skall de av institutionerna utsedda läkarna avge ett utlåtande i enlighet med artikel 19 i reglerna.
7 I artikel 19 i reglerna föreskrivs att beslut som fastställer huruvida sjukdomen beror på arbetet samt graden av bestående invaliditet skall fattas av tillsättningsmyndigheten (nedan kallad AIPN), enligt det förfarande som föreskrivs i artikel 21, på grundval av det utlåtande som har avgetts av den eller de läkare som institutionerna har utsett och - om tjänstemannen så kräver - efter konsultation med den läkarkommitté som avses i artikel 23.
8 Enligt artikel 21 i reglerna är AIPN skyldig att delge tjänstemannen utkastet till beslut, innan det slutgiltiga beslutet fattas i enlighet med artikel 19. Utkastet skall åtföljas av utlåtandet från den eller de läkare som institutionen har utsett. Tjänstemannen kan inom en frist av 60 dagar begära att den läkarkommitté som avses i artikel 23 skall avge ett yttrande. Om någon begäran om konsultation med läkarkommittén inte har inlämnats före utgången av denna frist, fattar AIPN beslutet på grundval av det utkast till beslut som har delgetts tjänstemannen.
Den kollektiva försäkringsöverenskommelsen
9 Genom att ingå "den kollektiva överenskommelsen om försäkring för olycksfall och yrkessjukdomar" av den 28 januari 1977 (nedan kallad överenskommelsen) med Europeiska gemenskaperna har försäkringsgivarna åtagit sig att på de villkor som anges i denna överenskommelse bestrida de kostnader som följer av de skyldigheter som åvilar gemenskaperna enligt tjänsteföreskrifterna, till följd av de olycksfall och yrkessjukdomar som drabbar personer på vilka bestämmelserna i artikel 73 i tjänsteföreskrifterna, samt de regler som har antagits på grundval av denna artikel, är tillämpliga. Detta försäkringsskydd är till fördel för gemenskaperna, vilka enligt överenskommelsen ensamma är förmånstagare, och till vilka försäkringsgivarna utbetalar såväl engångsbeloppet som dröjsmålsräntan avseende den ersättning som följer av tillämpningen av bestämmelserna i dessa regler (artikel 1 i överenskommelsen).
10 Enligt artikel 3.1 i överenskommelsen skall gemenskapernas behöriga myndigheter komma överens med försäkringsgivarna om de praktiska arrangemangen rörande information om uppkomsten av yrkessjukdomar och bakgrunden till olycksfall samt handläggning av ärenden för att möjliggöra för försäkringsgivarna att följa handläggningen av ärendet och för att göra det lättare för dem att rikta återkrav mot tredje man, som är ansvarig, och för att upprätta de reserver som de är skyldiga att upprätta enligt lagstiftningen om försäkringstillsyn. Enligt artikel 3.3 i överenskommelsen skall de utkast till beslut som kan medföra att försäkringsskydd (utgifter för läkarvård - invaliditet - dödsfall) ges enligt de bestämmelser om det praktiska förfarandet som avses i artikel 3.1 på förhand översändas till försäkringsgivarna för yttrande innan gemenskapernas behöriga myndighet delger de berörda utkastet.
11 I artikel 5 i överenskommelsen föreskrivs följande:
"Alla tvister som rör verkställandet av detta avtal samt dess bilagor kan i avsaknad av en uppgörelse i godo föras vidare till Europeiska gemenskapernas domstol.
Försäkringsgivarna skall emellertid avstå från att vända sig till domstolen i fråga om tvister som rör den medicinska bedömningen när AIPN:s beslut avseende den ekonomiska ersättningen till den skadelidande eller hans rättsinnehavare är förenligt med det yttrande som tidigare avgetts av försäkringsgivarnas sakkunnige eller med läkarkommitténs yttrande enligt artikel 23 i de regler som avses i artikel 1.1 när försäkringsgivarnas sakkunnige har varit läkarmedlem i denna kommission. I ett sådant fall skall försäkringsgivarna, för att verkställa AIPN:s ovan angivna beslut, till gemenskaperna återbetala samtliga summor som dessa har utbetalat till den skadelidande eller hans rättsinnehavare."
12 Enligt artikel 10.2 i överenskommelsen utsågs aktiebolaget J. Van Breda & Co. International (nedan kallat Van Breda) till mellanhand.
13 I en skrivelse av den 27 januari 1989 som Van Breda sände till Europeiska gemenskaperna (nedan kallad skrivelsen av den 27 januari 1989) bekräftas ett avtal som hade slutits mellan försäkringsgivarna och Europeiska gemenskaperna för att verkställa överenskommelsen avseende det tillämpliga förfarandet vid olycksfall och yrkessjukdomar som uppkommer från och med den 1 februari 1989.
14 Enligt punkt 1 i denna skrivelse, "Utseende av läkare", avtalades att den läkare som har utsetts av AIPN och godtagits av försäkringsgivarna skall handla i egenskap av sakkunnig enligt artikel 5 i den nu gällande överenskommelsen och att denna läkare inte får vara institutionens rådgivande läkare. I punkt 1 föreskrivs dessutom att försäkringsgivarna, i enlighet med artikel 5 i överenskommelsen, inte kan väcka talan avseende sådana beslut av AIPN som har fattats i överensstämmelse med yttrandet från den läkare som utsetts av AIPN och godkänts av försäkringsgivarna, förutsatt att dessa har godkänt besluten i enlighet med de förfaranderegler som har fastställts i punkt 2 i skrivelsen.
15 Enligt punkt 2 i skrivelsen av den 27 januari 1989, kallad "Utkast till beslut - Föregående underrättelse till försäkringsgivarna - Svarsfrist", skall försäkringsgivarna, så snart som möjligt sedan utkastet till beslut i enlighet med artikel 3.3 i överenskommelsen har översänts till dem för yttrande, godkänna utkastet eller i förekommande fall underkänna det.
16 Enligt punkt 2 i skrivelsen har parterna även kommit överens om följande:
"a) - Försäkringsgivarna skall göra sitt bästa för att godkänna, eller i förekommande fall underkänna, utkastet till beslut inom högst en månad från det att utkastet har översänts till försäkringsagenten för yttrande.
- Om försäkringsgivarna efter en månad inte har godkänt, eller i förekommande fall inte har underkänt, utkastet till beslut skall de underrätta AIPN om anledningen till detta (till exempel att de har begärt ytterligare information från läkaren, att de avvaktar ett förundersökningsprotokoll som de har begärt och så vidare), och fristen förlängs då med en månad.
- När försäkringsgivarna konstaterar att de inte kan godkänna, eller i förekommande fall underkänna, utkastet till beslut före den förlängda fristens utgång skall de föreslå AIPN och försäkringsagenten att överläggningar skall inledas för att fastställa formerna för det fortsatta förfarandet och för den nya tidsfristen. Den nya fristen får inte överstiga fyra månader.
b) Den av AIPN utsedda läkare som försäkringsgivarna har godtagit skall översända sitt yttrande till institutionen och till försäkringsgivarna samtidigt."
Tvistens bakgrund
17 X, som är tjänsteman vid Europeiska gemenskapernas kommission, inlämnade den 26 november 1990 en begäran som syftade till att två sjukdomar som han hade drabbats av under sin anställning vid Europeiska gemenskaperna skulle förklaras vara yrkessjukdomar. Det rörde sig om lungcancer och kronisk astmatisk bronkit. Enligt X berodde sjukdomarna på att han hade utsatts för asbest i byggnaden Berlaymont i Bryssel.
18 Efter en undersökning översände administrationen den 21 maj 1991 en begäran samt andra tillhörande handlingar till Van Breda. Institutionen begärde den 6 juni 1991 att Van Breda skulle meddela namnet på den läkare som försäkringsgivarna avsåg att anlita för undersökningen av X. Van Breda meddelade den 3 juli 1991 att läkaren hette Dalem. På begäran av denna läkare, som utsetts av institutionen, gav institutionen professor Bartsch i uppdrag att företa en läkarundersökning i egenskap av sakkunnig.
19 I sin rapport av den 3 februari 1992 drog den sakkunnige slutsatsen att X inte hade drabbats av någon yrkessjukdom. Med beaktande av detta sakkunnigutlåtande inlämnade doktor Dalem den 14 februari 1992 en rapport enligt vilken det inte var fråga om någon yrkessjukdom.
20 På grundval av det utlåtande som den utsedde läkaren hade avgett delgav AIPN den 17 februari 1992 X ett utkast till beslut om avslag på hans begäran om att hans sjukdomar skulle förklaras vara yrkessjukdomar. X begärde den 23 februari 1992 att läkarkommittén skulle avge ett yttrande och gav doktor Cognigni i uppdrag att företräda honom där. AIPN utsåg för sin del på försäkringsgivarnas förslag professor Brochard. Dessa läkare utsåg i samförstånd professor Maltoni.
21 Den 25 februari 1994 upprättade och antog läkarkommittén sin rapport genom majoritetsbeslut (doktor Cognigni och professor Maltoni mot professor Brochard). Slutsatsen i denna rapport var att den luftrörs- och lungcancer som hade drabbat X utgjorde en yrkessjukdom. Vidare fastställdes den bestående invaliditeten till 100 procent och en ersättning på 30 procent beviljades X med stöd av artikel 14 i reglerna för bestående symtom och allvarliga psykiska störningar. Professor Brochard anmälde samma dag skriftligen skiljaktig mening. Han ansåg att även om diagnosen beträffande luftrörs- och lungcancer inte kunde uteslutas, var det inte fråga om en fibrotisk asbestos. Enligt den skiljaktiga meningen kunde X:s anställning dessutom inte utgöra den huvudsakliga eller avgörande orsaken till hans sjukdom.
22 Den 1 mars 1994 sände professor Maltoni läkarkommitténs rapport till institutionen. I följebrevet angav han att bedömningen uteslutande grundades på kliniska och vetenskapliga fakta. Han uppmanade institutionen att kontakta honom, om den behövde närmare uppgifter om rapporten. Professor Brochard översände den 3 mars 1994 sin skiljaktiga mening till institutionen. Institutionen sände de två rapporterna den 10 respektive den 18 mars 1994 till Van Breda, som vidarebefordrade dem till försäkringsgivarna.
23 Van Breda underrättade genom en skrivelse av den 23 mars 1994 institutionen om att försäkringsgivarna skulle studera handlingarna särskilt med avseende på den medicinska aspekten. Genom en skrivelse av den 29 mars 1994 anmälde Van Breda sedan att försäkringsgivarna önskade ställa tilläggsfrågor till läkarkommitténs medlemmar. I en skrivelse av den 8 april 1994 meddelade försäkringsgivarna till sist vilka de olika punkterna var beträffande vilka de på nytt ville höra läkarkommitténs medlemmar. Enligt denna skrivelse ville försäkringsgivarna samråda med en kollega till doktor Dalem för att noggrannare formulera de tilläggsfrågor som skulle utgöra grunden för ett eventuellt nytt förfarande av läkarkommittén. I de två sistnämnda skrivelserna angav Van Breda även att den förlängning av fristen med en månad som avsågs i skrivelsen av den 27 januari 1989 hade börjat att löpa den 29 mars 1994 och skulle gå ut den 29 april 1994.
24 AIPN underrättade X om läkarkommitténs slutsatser genom en skrivelse av den 15 april 1994. I skrivelsen angavs att AIPN skulle "fastställa hans totala bestående invaliditet till 130 procent och att det i detta skede av det slutgiltiga skiljeförfarandet rörde sig om medicinska frågor som följde av fastställandet av hans yrkessjukdom". Den 22 april 1994 utbetalades en summa om 25 794 194 BFR till X.
25 Genom en skrivelse av den 6 maj 1994 underrättade kommissionen Van Breda om att den i enlighet med läkarkommitténs majoritetsbeslut hade utbetalat den ovan nämnda summan till X. Enligt kommissionen framstod försäkringsgivarnas vägran att godta läkarkommitténs beslut samt deras ihärdighet att ställa ytterligare frågor till denna kommitté som ett försök från deras sida att komma ifrån sitt ansvar vad gäller återbetalning, som de enligt överenskommelsen är skyldiga att företa. Kommissionen ansåg i sin skrivelse även att försäkringsgivarna var skyldiga att från och med den 6 maj 1994 betala ränta på det engångsbelopp som hade utbetalats till X.
26 I en skrivelse av den 28 juli 1994 till Van Breda betonade kommissionen att den inte vid något tillfälle uttryckligen hade avslagit försäkringsgivarnas begäran om att på nytt höra läkarkommittén men konstaterade att försäkringsgivarna genom att inte ha översänt några ytterligare frågor hade avstått från att vända sig till läkarkommittén, vars slutsatser de således hade godtagit.
27 Van Breda svarade genom en skrivelse av den 12 augusti 1994 att försäkringsgivarna sedan början av juni 1994 hade ett antal tekniska frågor som de oundgängligen behövde ställa till läkarkommittén. Kommissionens beslut att fastställa X:s totala bestående invaliditetsgrad till 130 procent och till honom utbetala det motsvarande engångsbeloppet hade emellertid gjort det onödigt att översända dessa frågor till läkarkommittén.
28 Kommissionen svarade genom en skrivelse av den 16 september 1994 att AIPN:s beslut av den 15 april 1994 samt utbetalningen av engångsbeloppet till X ingalunda hindrade försäkringsgivarna från att ställa alla de ytterligare frågor som de ansåg nödvändiga innan de skulle fatta beslut om återbetalning av engångsbeloppet.
29 Van Breda meddelade genom en skrivelse av den 13 oktober 1994 att försäkringsgivarna inte kunde bifalla begäran om återbetalning. Kommissionen beslutade då att väcka förevarande talan.
Parternas yrkanden
30 Kommissionen har yrkat att domstolen skall förplikta försäkringsgivarna att
- betala det engångsbelopp som kommissionen enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna är eller skulle vara skyldig att betala till X,
- betala dröjsmålsränta från och med den 6 maj 1994, som är den dag då kommissionen framställde krav till försäkringsgivarna på betalning, och
- ersätta rättegångskostnaderna.
31 Försäkringsgivarna har yrkat att domstolen skall
i första hand
- avvisa kommissionens yrkande eller, i varje fall, ogilla det, och
- förplikta kommissionen att ersätta alla rättegångskostnader,
i andra hand
- avvisa kommissionens yrkande eller, i varje fall, ogilla det till den del det avser att försäkringsgivarna skall förpliktas att till kommissionen återbetala ett engångsbelopp som överskrider det maximala engångsbeloppet om 100 procent av det belopp som skall utbetalas vid total bestående arbetsoförmåga, och
- avgöra frågan om rättegångskostnaderna enligt gällande rätt.
Upptagande till sakprövning
32 Den av försäkringsgivarna framställda invändningen om rättegångshinder skall avslås, eftersom den inte har motiverats och eftersom det av akten inte framgår att sådana omständigheter föreligger som gör det möjligt att bifalla invändningen.
Saken
33 Kommissionen har grundat sitt yrkande om återbetalning på artikel 5 andra stycket i överenskommelsen, enligt vilken försäkringsgivarna, för att verkställa AIPN:s nedan angivna beslut, till gemenskaperna skall återbetala samtliga summor som kommissionen har betalat ut till den skadelidande eller hans rättsinnehavare - för det fall att AIPN:s beslut om utbetalning av den ekonomiska ersättningen till den skadelidande eller hans rättsinnehavare är förenligt med det yttrande som avgetts av läkarkommittén och för det fall att försäkringsgivarnas sakkunnige har varit läkarmedlem i denna kommission.
34 Enligt kommissionen framgår det tydligt av denna klausul att försäkringsgivarna inte kan åberopa någon grund för att motivera sin vägran att återbetala den summa som har utbetalats till X när de villkor som föreskrivs i klausulen har uppfyllts. Detta har skett i föreliggande fall. Engångsbeloppet hade utbetalats för att verkställa AIPN:s beslut, som var förenligt med ett yttrande från läkarkommittén, där en av medlemmarna var försäkringsgivarnas sakkunnige. Eftersom de själva inte hade väckt talan vid domstolen, kunde de inte som grund anföra den skillnad mellan "tvister som rör den medicinska bedömningen" och "tvister som rör den rättsliga bedömningen" som fastställts i nämnda klausul och således åberopa rättsliga grunder för att motsätta sig begäran om återbetalning.
35 Försäkringsgivarna anser däremot att artikel 5 andra stycket i överenskommelsen inte har något samband med förevarande tvist, som enbart rör den rättsliga bedömningen. De har åberopat tre rättsliga grunder för att motivera sin vägran att återbetala beloppet. För det första har kommissionen vid antagande av beslutet av den 15 april 1994 att utbetala ersättning till X överträtt sina skyldigheter enligt överenskommelsen, genom att den inte har följt det förfarande som föreskrivs i överenskommelsen och i skrivelsen av den 27 januari 1989. För det andra är läkarkommitténs rapport oriktig, vilket innebär att även det beslut att utbetala ersättning till X som kommissionen grundat på denna rapport är ogiltigt. För det tredje görs i andra hand gällande att den sammanlagda ersättning som beviljats X inte i något fall får överskrida den övre gränsen på 100 procent.
36 Inledningsvis skall det konstateras att det beslut som ingår i AIPN:s skrivelse av den 15 april 1994 är förenligt med läkarkommitténs rapport och att försäkringsgivarnas sakkunnige har varit medlem av denna kommitté.
37 I motsats till vad kommissionen har hävdat har försäkringsgivarna emellertid fortfarande rätt att åberopa rättsliga grunder för sin vägran att återbetala den summa om 25 794 194 BFR som kommissionen har utbetalat till X i enlighet med det beslut av den 15 april 1994 i vilket fastställdes att X:s invaliditet hade samband med arbetet.
38 Artikel 5 andra stycket i överenskommelsen, vilken avser tvister som rör den medicinska bedömningen, utgör nämligen ett undantag från den allmänna regel som föreskrivs i artikel 5 första stycket och enligt vilken alla tvister som rör verkställandet av överenskommelsen samt dess bilagor, i avsaknad av en uppgörelse i godo, kan föras vidare till EG-domstolen.
39 Av detta följer att försäkringsgivarna, som har avstått från att vända sig till domstolen endast i fråga om tvister som rör den medicinska bedömningen, fortfarande kan bestrida att de är skyldiga att återbetala beloppen i fråga genom att åberopa grunder som rör annat än den medicinska bedömningen, även om de villkor som uppges i punkt 36 har uppfyllts, vilket har skett i det föreliggande fallet.
40 I motsats till vad kommissionen har hävdat är alltså skillnaden mellan "tvister som rör den medicinska bedömningen" och "tvister som rör den rättsliga bedömningen" relevant i det föreliggande fallet, oberoende av vilken av avtalsparterna som för tvisten vidare till domstolen. Det är nämligen otänkbart att avtalsparterna skulle ha haft för avsikt att tillåta försäkringsgivarna att inom ramen för en tvist vid domstolen i egenskap av svarande åberopa grunder som rör den medicinska bedömningen, medan de skulle sakna denna möjlighet i egenskap av sökande.
41 Försäkringsgivarnas tre grunder för vägran att återbetala skall således prövas.
42 Det skall inledningsvis erinras om att överenskommelsen enligt artikel 1 har till syfte att ange de villkor enligt vilka de kostnader skall bestridas som följer av de skyldigheter som gemenskaperna har åtagit sig i fråga om olycksfall och yrkessjukdomar, såsom dessa skyldigheter har slagits fast i artikel 73 och i reglerna (nedan kallade skyldigheterna enligt tjänsteföreskrifterna).
43 I detta avseende skall det först konstateras att bestämmelserna i överenskommelsen inte på något sätt kan påverka en institutions skyldigheter enligt tjänsteföreskrifterna gentemot sina tjänstemän.
44 Det är riktigt att försäkringsgivarna endast har åtagit sig att bestrida de kostnader som följer av skyldigheterna enligt tjänsteföreskrifterna på de villkor som föreskrivs i överenskommelsen och att det således inte är uteslutet att sådana villkor inskränker möjligheten för en institution att få ersättning av försäkringsgivarna för sådana summor som den är skyldig att betala ut i enlighet med sina skyldigheter enligt tjänsteföreskrifterna.
45 Det framgår emellertid av domstolens rättspraxis att försäkringsgivarnas skyldigheter inte kan tillåtas ersätta skyldigheterna enligt tjänsteföreskrifterna på ett sådant sätt att tjänstemännen fråntas de egentliga garantier som de har enligt tjänsteföreskrifterna (se i detta hänseende dom av den 16 juni 1971, Duraffour mot rådet, 18/70, Rec. s. 515, och av den 16 mars 1978, Leonardini mot kommissionen, 115/76, Rec. s. 735, s. 11).
46 Vidare skall det påpekas att överenskommelsen, som vad gäller de ekonomiska risker som försäkringsgivarna har åtagit sig att ersätta innehåller en hänvisning till gemenskapernas skyldigheter enligt tjänsteföreskrifterna, skall tolkas mot bakgrund av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna och de regler där dessa skyldigheter fastställs, förutsatt att en sådan tolkning inte är utesluten enligt bestämmelserna i överenskommelsen.
47 Det är mot bakgrund av dessa överväganden som försäkringsgivarnas tre grunder skall prövas.
Huruvida det överenskomna förfarandet inte har iakttagits
48 Försäkringsgivarna har i första hand klandrat kommissionen för att dess organ AIPN har fattat beslutet av den 15 april 1994 utan att vare sig följa reglerna i överenskommelsen, i synnerhet i dess artikel 3.1 och 3.3, eller de praktiska förfaranden och bestämmelser som anges i kommissionens skrivelse av den 27 januari 1989.
49 Kommissionen har i strid med dessa regler och förfaranden underlåtit att i förväg tillsända försäkringsgivarna utkastet till beslutet i fråga. Dessutom har kommissionen delgett X beslutet redan den 15 april 1994 och sedan verkställt det utan att ens i förväg underrätta försäkringsgivarna om detta.
50 Denna argumentation ger upphov till frågan om huruvida och i vilken utsträckning artikel 3.1 och 3.3 i överenskommelsen samt det förfarande som avses i skrivelsen av den 27 januari 1989 är tillämpliga i det föreliggande fallet.
51 Det har inte ifrågasatts om kommissionen har uppfyllt den i artikel 3.1 föreskrivna skyldigheten att lämna försäkringsgivarna information som gjort det möjligt för dem att följa handläggningen av ärendet.
52 Försäkringsgivarna har däremot gjort gällande att kommissionen har underlåtit att uppfylla sin skyldighet enligt artikel 3.3 i överenskommelsen att, i enlighet med det förfarande som har överenskommits i skrivelsen av den 27 januari 1989, översända ett utkast till beslut grundat på läkarkommitténs rapport av den 25 februari 1994.
53 Försäkringsgivarnas påstående grundas på en oriktig tolkning av bestämmelserna i överenskommelsen och i skrivelsen av den 27 januari 1989.
54 Det framgår nämligen av såväl punkt 1 som punkt 2 a andra strecksatsen i skrivelsen i fråga att det i skrivelsen åsyftade utkastet till beslut är det utkast som har avfattats av AIPN på grundval av det utlåtande som har avgetts av den av AIPN utsedda läkare som godtagits av försäkringsgivarna.
55 Denna tolkning stöds av utformningen av det förfarande som föreskrivs i artiklarna 19 och 21 i reglerna.
56 Det framgår av artikel 19 att beslut att fastställa att sjukdomen är en yrkessjukdom fattas av AIPN, antingen på grundval av det utlåtande som har avgetts av den eller de läkare som institutionerna har utsett eller, om tjänstemannen så kräver, sedan en läkarkommitté har konsulterats.
57 Det är endast i det förstnämnda fallet som AIPN enligt artikel 21 skall delge tjänstemannen ett utkast till beslut innan den fattar beslut enligt artikel 19, för att göra det möjligt för honom att i förekommande fall inom 60 dagar begära att en läkarkommitté skall konsulteras. Det är detta utkast till beslut som skall tillställas försäkringsgivarna för yttrande och som, för det fall att de underkänner utkastet, kan bli föremål för de överläggningar som föreskrivs i punkt 2 i skrivelsen av den 27 januari 1989.
58 I reglerna föreskrivs däremot inte att AIPN skall delge ett utkast till beslut som grundar sig på läkarkommitténs slutsatser, i den mån det sker ett ingripande från en läkarkommitté, vars egentliga medicinska bedömningar - om de görs i enlighet med reglerna - för övrigt skall anses slutgiltiga och inte kan ifrågasättas annat än om nya omständigheter framkommer (se bland annat dom av den 12 juni 1980, Schuerer mot kommissionen, 107/79, Rec. s. 1845, punkt 10, av den 19 januari 1988, Biedermann mot revisionsrätten, 2/87, Rec. s. 143, punkt 8, och av den 18 februari 1993, Tallarico mot parlamentet, T-1/92, Rec. s. II-107, punkt 67).
59 Av det ovan anförda följer att det utkast till beslut som avses i artikel 3.3 i överenskommelsen och i skrivelsen av den 27 januari 1989 är det utkast som AIPN skall utarbeta på grundval av det utlåtande som har avgetts av den eller de läkare som AIPN har utsett och att det överenskomna förfarande som anges i ovannämnda artikel och skrivelse följaktligen inte är tillämpligt i det föreliggande fallet, eftersom beslutet av den 15 april 1994 har fattats på grundval av läkarkommitténs yttrande.
60 Kommissionen kan inte heller klandras för att den 15 april 1994 ha delgett den berörde beslutet innan den hade fått de frågor som försäkringsgivarna ville ställa till läkarkommittén.
61 Kommissionen, som den 18 mars 1994 hade översänt läkarkommitténs slutsatser till försäkringsgivarna, hade nämligen den 15 april 1994 endast tillgång till den skrivelse av den 8 april 1994 i vilken Van Breda hade pekat på de olika punkter beträffande vilka försäkringsgivarna ville förhöra läkarkommitténs medlemmar och meddelat att de i detta syfte skulle översända ett frågeformulär före den 29 april 1994.
62 Under dessa omständigheter skulle kommissionen, med hänsyn till den tid som redan hade förflutit under fallets behandling och till den berördes hälsotillstånd, ha underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt tjänsteföreskrifterna gentemot den sistnämnde, om den hade skjutit upp sitt beslut i väntan på frågeformuläret och läkarkommitténs eventuella svar.
63 Beslutet av den 15 april 1994 och utbetalningen av engångsbeloppet till X hindrar för övrigt inte på något sätt att ärendet prövas inom ramen för avtalsförhållandet mellan försäkringsgivarna och gemenskaperna, och i synnerhet inte att försäkringsgivarna bestrider att de har någon skyldighet till återbetalning.
64 Mot bakgrund av det hittills anförda skall försäkringsgivarnas första grund förkastas.
Huruvida läkarkommitténs rapport är oriktig
65 Försäkringsgivarna har i andra hand ifrågasatt riktigheten av läkarkommitténs slutsatser. Även beslutet av den 15 april 1994, som grundas på dessa oriktiga slutsatser, är oriktigt. Kommissionen har därigenom avvikit från överenskommelsens tillämpningsområde och saknar rätt till återbetalning på grund av överenskommelsen.
66 Det skall inledningsvis erinras om att försäkringsgivarna har avstått från att vända sig till domstolen i fråga om tvister som rör den medicinska bedömningen, vilket framgår av artikel 5 andra stycket i överenskommelsen. Eftersom överenskommelsen innehåller en hänvisning till gemenskapernas skyldigheter enligt tjänsteföreskrifterna gentemot tjänstemän som drabbas av olycksfall och yrkessjukdomar, skall innebörden av detta avstående tolkas mot bakgrund av rättspraxis avseende domstolsprövning av riktigheten av en läkarkommittés yttranden.
67 Enligt denna rättspraxis kan domstolens prövning inte omfatta egentliga medicinska bedömningar, som skall anses slutgiltiga när de har gjorts i enlighet med reglerna. Domstolskontrollen kan endast avse riktigheten av en sådan kommittés sammansättning och funktion samt riktigheten av de yttranden som den avger. I detta avseende är domstolen behörig att pröva om yttrandet innehåller en motivering som gör det möjligt att bedöma de överväganden på vilka de slutsatser som ingår i yttrandet grundas (dom av den 12 januari 1983, K mot rådet, 257/81, Rec. s. 1, punkt 17) och om där har angetts ett begripligt samband mellan de medicinska konstateranden som yttrandet innehåller och de slutsatser som läkarkommittén har dragit (dom av den 10 december 1987, Jänsch mot kommissionen, 277/84, Rec. s. 4923, punkt 15, och av den 27 februari 1992, Plug mot kommissionen, T-165/89, Rec. s. II-367, punkt 75).
68 Av detta följer att anmärkningarna avseende riktigheten av läkarkommitténs rapport av den 25 februari 1994 kan prövas inom ramen för den tvist som har förts vidare till domstolen på grundval av artikel 5 i överenskommelsen.
69 I det föreliggande fallet framgår det likväl av akten att kommissionen gav försäkringsgivarna möjlighet att på nytt höra läkarkommitténs medlemmar beträffande vissa aspekter av kommitténs överväganden och den motivering av dess yttrande som försäkringsgivarna ansåg klandervärda. De nöjde sig emellertid med att tillkännage denna avsikt utan att verkställa den, och försummade således möjligheten att erhålla närmare upplysningar och förklaringar på de punkter i yttrandet som de ansåg tveksamma eller oriktiga.
70 Under dessa omständigheter har kommissionen rätt att begära återbetalning av det engångsbelopp som har utbetalats till X till följd av dess på läkarkommitténs rapport grundade beslut, i den mån denna rapport inte är behäftad med uppenbara fel.
71 Det är med beaktande av dessa överväganden som försäkringsgivarnas tre anmärkningar mot läkarkommitténs rapport skall prövas.
72 Genom den första anmärkningen har försäkringsgivarna gjort gällande att eftersom varken doktor Dalems eller professor Bartschs tidigare rapporter eller professor Brochards skiljaktiga mening har motbevisats genom det av läkarkommittén avgivna yttrandet, innehåller detta inte någon förklaring till den uppenbara motstridigheten mellan slutsatserna i yttrandet och slutsatserna i nämnda rapporter, trots att de sistnämnda grundas på vetenskapligt sett välgrundade och utvecklade överväganden. Läkarkommitténs slutsatser är således bristfälligt motiverade, vilket leder till att de är oriktiga.
73 I detta avseende skall det inledningsvis erinras om att det är en fast rättspraxis att den uppgift att objektivt och självständigt göra en bedömning av de medicinska frågorna som ankommer på läkarkommittén förutsätter att den kan göra sin bedömning fullkomligt fritt. Det ankommer följaktligen på denna kommitté att avgöra i vilken utsträckning det är lämpligt att ta hänsyn till de tidigare fastställda medicinska rapporterna (den ovannämnda domen i målet Biedermann mot revisionsrätten, punkt 19).
74 I det föreliggande fallet framgår det inte av läkarkommitténs yttrande att den inte har tagit hänsyn till de tre sakkunnigas åsikter. Förutom att läkarkommittén uttryckligen har hänvisat till kommissionens akt, som innehåller doktor Dalems och professor Bartschs yttranden, bekräftar professor Brochards egen närvaro i läkarkommittén, såsom generaladvokaten har framhållit i punkt 28 i sitt förslag till avgörande, kommissionens påstående om att läkarkommittén har tagit hänsyn till denna läkares åsikt samt de två andra sakkunnigas tidigare rapporter. Det framgår för övrigt av akten att professor Brochards skiljaktiga mening delvis grundas på liknande överväganden från två andra sakkunniga.
75 Med beaktande av att det i den medicinska rapporten - med hänvisning till laboratorieanalyserna - dessutom anges att X har luftrörs- och lungcancer och att undersökningen av hans lungsäcksvävnad har avslöjat förekomsten av asbesthalter i vissa prov, kan läkarkommitténs yttrande inte kritiseras för bristande förklaring till varför kommitténs slutsatser skiljer sig från andra inblandade sakkunnigas slutsatser.
76 Denna anmärkning kan följaktligen inte godtas.
77 Genom sin andra anmärkning har försäkringsgivarna gjort gällande att läkarkommittén inte på ett tillfredsställande sätt har motiverat sin slutsats att X hade drabbats av en asbestossjukdom, i så måtto att kommittén endast har grundat sig på att den berörde har utsatts för asbest och på förekomsten av asbestfiber i lungorna, medan det i själva verket inte är möjligt att dra sådana slutsatser på grund av dessa konstateranden med beaktande av den medicinska vetenskapens nuvarande utvecklingsstadium.
78 Inte heller denna anmärkning kan godtas.
79 Det skall nämligen påpekas att läkarkommittén i sitt yttrande ansåg att X hade drabbats av luftrörs- och lungcancer samt fibros som har spridit sig till septum och att denna sjukdom på grundval av en utförlig beskrivning skall betraktas som en yrkessjukdom.
80 Läkarkommittén har motiverat sina slutsatser i tillräcklig utsträckning genom att fastställa diagnosen luftrörs- och lungcancer på grundval av resultaten från en tidigare genomförd undersökning och på sin egen förnyade undersökning av lungväggarna och genom att, även efter andra utförligt beskrivna överväganden, grunda sin diagnos på förekomsten av olika asbesthalter i lungsäcksvävnaden samt på utsattheten för asbest, för att sluta sig till att den sjukdom som har drabbat X är en yrkessjukdom.
81 Försäkringsgivarna har framhållit att läkarkommitténs slutsats inte kan grundas på de gjorda konstaterandena med beaktande av den medicinska vetenskapens nuvarande utvecklingsstadium.
82 Frågorna rörande en sjukdoms uppkomst är emellertid per definition av medicinsk natur (dom av den 4 oktober 1991, kommissionen mot Gill, C-185/90 P, Rec. s. I-4779, punkt 25).
83 Av detta följer att det inte ankommer på domstolen att utvidga sin kontroll till läkarkommitténs bedömningar, som skall anses slutgiltiga, eftersom de har gjorts i enlighet med reglerna.
84 Genom den tredje anmärkningen har försäkringsgivarna ifrågasatt läkarkommitténs yttrande till den del den bestående invaliditetsgraden har fastställts till 100 procent utan att läkarkommittén vare sig har angett om därmed avsågs de tabeller som utgör en bilaga till reglerna eller vilka beräkningsgrunder som hade lett till att en sådan procentsats fastställdes.
85 I detta hänseende skall det påpekas dels att invaliditetskommittén redan hade fastställt en total bestående invaliditet inom ramen för det förfarande som föreskrivs i artikel 78 i tjänsteföreskrifterna, dels att syftet med att använda förfarandet enligt artikel 73 var att avgöra om X hade drabbats av en yrkessjukdom.
86 Det är visserligen riktigt att fastställelsen av en total eller partiell bestående invaliditet i enlighet med artikel 73 i tjänsteföreskrifterna och reglerna, enligt artikel 25 i dessa regler, inte på något sätt påverkar tillämpningen av artikel 78 i tjänsteföreskrifterna och vice versa. Att dessa två förfaranden är inbördes fristående hindrar emellertid inte - såsom generaladvokaten har framhållit i punkt 29 i sitt förslag till avgörande - att läkarkommittén inom ramen för det förfarande som föreskrivs i artikel 73 tar hänsyn till de slutsatser som dragits i det förfarande som föreskrivs i artikel 78.
87 Även denna anmärkning skall förkastas.
Beviljandet av en ersättning på 130 procent
88 För det tredje har försäkringsgivarna, på grundval av sista stycket i den tabell som återfinns som bilaga till reglerna, i andra hand gjort gällande att den sammanlagda ersättning som har beviljats X inte i något fall får överskrida den övre gränsen på 100 procent och att kommissionens beslut följaktligen är rättsstridigt till den del det innebär att en ersättning på 130 procent beviljats.
89 Denna grund baseras på en oriktig tolkning av sista stycket i nämnda tabell.
90 Detta stycke avser uttryckligen sammanträffande av flera grader av invaliditet som har uppkommit på grund av samma olycksfall, nämligen de ersättningar som avses i artikel 12.2 i reglerna, och berör således inte den ersättning som enligt artikel 14 i reglerna kan beviljas en tjänsteman för varje bestående skada eller men som utan att påverka hans arbetsförmåga utgör ett angrepp på hans fysiska integritet och faktiskt skadar hans sociala umgänge. Artikel 14 andra stycket innehåller endast en analog hänvisning till de procentsatser som föreskrivs i invaliditetstabellen och som åsyftas i artikel 12.2.
91 På grund av ovanstående överväganden skall det konstateras att försäkringsgivarna saknar grund för att vägra ge ersättning till kommissionen för det belopp som den sistnämnda har utbetalat till X i enlighet med artikel 73 i tjänsteföreskrifterna.
92 Försäkringsgivarna skall följaktligen förpliktas att till kommissionen betala en summa om 25 794 194 BFR jämte ränta om 8 procent från och med den 6 maj 1994, som är den dag då institutionen framställde krav till dem på betalning.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
93 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom svarandena har tappat målet, skall de förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
följande dom:
94 Royale belge SA, Assurances Générales de France SA, Caisse nationale de Prévoyance, Mutuelles du Mans, Assurantie van de Belgische Boerenbond SA, Hannover SA, Securitas AG och Condor förpliktas att till kommissionen betala en summa om 25 794 194 BFR jämte ränta om 8 procent från och med den 6 maj 1994.
95 Royale belge SA, Assurances Générales de France SA, Caisse nationale de Prévoyance, Mutuelles du Mans, Assurantie van de Belgische Boerenbond SA, Hannover SA, Securitas AG och Condor förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.