62024CJ0115_RES
Mål C‑115/24
UJ
mot
Österreichische Zahnärztekammer
(begäran om förhandsavgörande från Oberster Gerichtshof)
Domstolens dom (fjärde avdelningen) av den 11 september 2025
”Begäran om förhandsavgörande – Folkhälsa – Gränsöverskridande hälso- och sjukvård – Direktiv 2011/24/EU – Artikel 3 d och e – Tillhandahållande av hälso- och sjukvård i form av telemedicin – Begreppet telemedicin – Gränsöverskridande hälso- och sjukvård som tillhandahålls i form av telemedicin – Komplex behandling som innefattar hälso- och sjukvård som tillhandahålls dels i form av telemedicin dels med fysisk närvaro – Behandlande medlemsstat – Direktiv 2000/31/EG – Informationssamhällets tjänster – Direktiv 2005/36/EG – Yrkeskvalifikationer – Frihet att tillhandahålla tjänster – Tillämpningsområde – Artikel 56 FEUF”
Tolkningsfrågor – Upptagande till sakprövning – Gränser – Frågor som inte har något samband med saken i det nationella målet – Frågor som rör tillämpligheten av en unionsakt – Frågor som rör målet i sak
(Artikel 267 FEUF)
(se punkt 57)
Folkhälsa – Gränsöverskridande hälso- och sjukvård – Direktiv 2011/24 – Begreppet gränsöverskridande hälso- och sjukvård som tillhandahålls i form av telemedicin – Komplex medicinsk behandling som innefattar hälso- och sjukvård som tillhandahålls i form av telemedicin – Kriterier – Tillhandahållande av hälso- och sjukvård av en vårdgivare i en annan medlemsstat än patientens försäkringsmedlemsstat – Tillhandahållande av sådan vård på distans och enbart med hjälp av informations- och kommunikationsteknik
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/24, skäl 10 samt artiklarna 1.1, 1.3 a, d och e samt 7.7, 2000/31 och 2015/1535)
(se punkterna 63–70, 73, 74, 82–84 och 90–93 samt punkt 1 i domslutet)
Folkhälsa – Gränsöverskridande hälso- och sjukvård – Direktiv 2011/24 – Tillämpningsområde – Begränsning till ersättning av kostnader för gränsöverskridande hälso- och sjukvård – Föreligger inte – Hälso- och sjukvård som tillhandahålls i form av telemedicin – Tillämpligheten av unionslagstiftningen och lagstiftningen i den medlemsstat där vårdgivaren är etablerad
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31, artiklarna 2 e och 3.1, och 2011/24, skäl 10 och artiklarna 1.1, 2.e, 3 d och 7)
(se punkterna 95, 96, 99, 102, 103, 106 och 107 samt punkterna 2 och 3 i domslutet)
Fri rörlighet för personer – Etableringsfrihet – Frihet att tillhandahålla tjänster – Arbetstagare – Erkännande av yrkeskvalifikationer – Direktiv 2005/36 – Tillämpningsområde – Tjänsteleverantör som tillhandahåller gränsöverskridande hälso- och sjukvård i form av telemedicin – Omfattas inte – Tjänsteleverantör som är etablerad i en medlemsstat och som uppdrar åt en tjänsteleverantör som är etablerad i en annan medlemsstat att tillhandahålla en patient boende i denna sistnämnda medlemsstat hälso- och sjukvård – Omfattas inte
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/36, artikel 5, och 2011/24)
(se punkterna 109–118 och punkt 4 i domslutet)
Resumé
Med anledning av en begäran om förhandsavgörande från Oberster Gerichtshof (Högsta domstolen, Österrike) uttalar sig EU-domstolen om tolkningen av flera av Europeiska unionens sekundärrättsakter inom ett växande område – telemedicin – som fortfarande inte berörts i någon större omfattning i domstolens praxis.
UJ är en i Österrike etablerad tandläkare som har behörighet att behandla patienter i Österrike. Han deltar, i egenskap av partner, i tandvårdsverksamhet som utövas i Österrike av två tyska bolag som ingår i en koncern som är verksam inom tandvård i hela världen. Ett av dessa bolag, Urban Technology GmbH, marknadsför ett tandregleringsverktyg på sin webbplats. Detta tandregleringsverktyg består av tandskenor och marknadsförs under varumärket DrSmile. Potentiella kunder kan via denna webbplats boka en tid hos en ”partnertandläkare” i Österrike, såsom UJ. Under en sådan bokad tid genomför denna tandläkare, på sin egen mottagning, en anamnes, håller ett informationssamtal samt utför en 3D-skanning av käken och eventuella förberedande behandlingar som kan vara nödvändiga för behandlingen med tandskena. Därefter överlämnar denna tandläkare bildmaterialet samt en rekommendation beträffande tandregleringen till det andra bolaget, DZK Deutsche Zahnklinik GmbH.
DZK Deutsche Zahnklinik har, i enlighet med tysk rätt, ett tillstånd och de övriga godkännanden som krävs för att driva en tandvårdsklinik i Tyskland. Det är endast DZK Deutsche Zahnklinik som ingår ett behandlingsavtal med patienterna. DZK Deutsche Zahnklinik köper in tandskenorna från Urban Technology, som i sin tur beställer dem av en utomstående part, och säkerställer uppföljningen av patienternas tandregleringsbehandling via en app. DZK Deutsche Zahnklinik har ett avtalsförhållande med partnertandläkaren och betalar vederbörande för det arbete som utförts.
I detta sammanhang väckte Österreichische Zahnärztekammer (Österrikiska tandläkarkammaren) talan om förbudsföreläggande mot UJ vid Landesgericht Klagenfurt (Regionaldomstolen i Klagenfurt, Österrike), och ansökte samtidigt om interimistiska åtgärder i syfte att UJ skulle förbjudas att direkt eller indirekt medverka vid utförandet av tandvårdstjänster som tillhandahålls i Österrike av utländska bolag som inte innehar de tillstånd som föreskrivs i österrikisk rätt Efter det att denna ansökan avslagits överklagade Österrikiska tandläkarkammaren till Oberlandesgericht Graz (Graz regionala överdomstol, Österrike), vilken biföll ansökan om interimistiska åtgärder. Därpå överklagade UJ till Högsta domstolen, vilken begärt ett förhandsavgörande av EU-domstolen.
Domstolens bedömning
Domstolen uttalar sig först om begreppet gränsöverskridande hälso- och sjukvård som tillhandahålls i form av telemedicin i den mening som avses i direktiv 2011/24. (
1
)
Domstolen slår fast att begreppet telemedicin utgör ett självständigt unionsrättsligt begrepp och finner att begreppets normala betydelse, vid en bokstavstolkning, enligt dess etymologi, hänvisar till medicinska tjänster som tillhandahålls på distans, eftersom prefixet ”tele” just ger uttryck för en föreställning om avstånd. För att hälso- och sjukvård som tillhandahålls i form av telemedicin ska anses omfattas av begreppet gränsöverskridande hälso- och sjukvård, krävs även att den tillhandahålls eller förordnas i en annan medlemsstat än den där patienten är försäkrad.
Vad gäller den kontextuella tolkningen noterar domstolen att direktiv 2011/24 innehåller den allmänna regel som i princip är tillämplig på all hälso- och sjukvård, det vill säga att den behandlande medlemsstaten är den medlemsstat på vilkens territorium hälso- och sjukvården faktiskt tillhandahålls. I direktivet föreskrivs dock ett undantag för telemedicin, som innebär att hälso- och sjukvården anses tillhandahållen i den medlemsstat där vårdgivaren är etablerad. Detta undantag, som ska tolkas strikt, innebär att den behandlande medlemsstaten för annan vård än telemedicinska tjänster ska fastställas på grundval av det territorium där denna vård faktiskt tillhandahålls.
Domstolen påpekar även att begreppet hälso- och sjukvård kan omfatta ett stort antal olika hälso- och sjukvårdstjänster och att en hälso- och sjukvårdstjänst som tillhandahålls inom ramen för telemedicin således kan ingå i gränsöverskridande hälso- och sjukvård. Dessutom föreskrivs det klart i direktiv 2011/24 att hälso- och sjukvård som tillhandahålls eller förordnas genom telemedicin kan omfattas av begreppet gränsöverskridande hälso- och sjukvård, (
2
) såsom det definieras där.
Domstolen preciserar dessutom, med hänvisning till begreppet informationssamhällets tjänster (
3
), att gränsöverskridande hälso- och sjukvårdstjänster som en vårdgivare tillhandahåller en patient då båda samtidigt befinner sig på samma plats, även om tjänsterna innebär användning av informations- och kommunikationsteknik, inte kan anses utgöra informations- och kommunikationssamhällets tjänster och därför inte kan omfattas av begreppet telemedicinska tjänster i den mening som avses i direktiv 2011/24. Däremot kan hälso- och sjukvårdstjänster som faktiskt tillhandahålls på distans, det vill säga utan att vårdgivaren och patienten samtidigt är fysiskt närvarande på samma plats, med hjälp av denna teknik, omfattas av begreppet informationssamhällets tjänster och således av begreppet telemedicin, även om de tillhandahålls inom ramen för en komplex medicinsk behandling som även omfattar hälso- och sjukvård som tillhandahålls av en vårdgivare som fysiskt befinner sig på samma plats som patienten.
Vad gäller den teleologiska tolkningen understryker domstolen att telemedicin är en medicinsk tillämpning, i förevarande fall gränsöverskridande, som gör det möjligt att uppnå ett av målen med direktiv 2011/24, nämligen att underlätta tillgången till hälso- och sjukvård som tillhandahålls i den medlemsstat där vårdgivaren är etablerad, vilken är en annan än den medlemsstat där de vårdmottagande patienterna är bosatta och försäkrade. I detta sammanhang påpekar domstolen att unionslagstiftaren, på grund av denna medicinska tillämpnings art och särdrag – nämligen att den tillhandahålls på distans, det vill säga utan att hälso- och sjukvårdspersonal och patienten samtidigt är närvarande på samma plats, och användningen av informations- och kommunikationsteknik – har föreskrivit undantagsbestämmelser för att fastställa vilken medlemsstat som ska anses vara den behandlande medlemsstaten och vilken lagstiftning som är tillämplig på en sådan behandling.
Domstolen påpekar att även förarbetena till de relevanta bestämmelserna i direktiv 2011/24, och särskilt definitionen av telemedicin i förarbetena, ger stöd för slutsatsen att den avgörande faktorn för begreppet telemedicin är att hälso- och sjukvården tillhandahålls en patient av en vårdgivare som är etablerad i en annan medlemsstat än försäkringsmedlemsstaten, på distans och således utan att patienten och vårdgivaren samtidigt är fysiskt närvarande på samma plats, med hjälp av informations- och kommunikationsteknik.
Domstolen finner således att begreppet gränsöverskridande hälso- och sjukvård som tillhandahålls i form av telemedicin, enligt direktiv 2011/24, endast avser hälso- och sjukvård som tillhandahålls en patient av en vårdgivare som är etablerad i en annan medlemsstat än patientens försäkringsmedlemsstat, på distans och således utan att patienten och vårdgivaren samtidigt är fysiskt närvarande på samma plats, uteslutande med hjälp av informations- och kommunikationsteknik
Domstolen preciserar vidare tillämpningsområdet för direktiv 2011/24.
Domstolen påpekar att det såväl av direktivets mål som av dess struktur framgår att dess tillämpningsområde och således räckvidden av den bestämmelse i direktivet som definierar den behandlande medlemsstaten (
4
) inte endast avser ersättning för kostnader för gränsöverskridande hälso- och sjukvård. Den slår även fast att gränsöverskridande hälso- och sjukvård som räknas till telemedicin, eftersom den anses tillhandahållas i den medlemsstat där vårdgivaren är etablerad, måste följa den medlemsstatens lagstiftning samt kvalitets- och säkerhetsnormer och riktlinjer, utöver unionens lagstiftning om säkerhetsstandarder. Domstolen noterar dessutom att tillhandahållande av hälso- och sjukvård i form av telemedicin, enligt såväl direktiv 2011/24 som direktiv 2000/31, regleras av lagstiftningen i den medlemsstat där tjänsteleverantören är etablerad, i den mån den kan omfattas av begreppet informationssamhällets tjänster.
Slutligen uttalar sig domstolen om tillämpningsområdet av friheten att tillhandahålla tjänster, inom ramen för erkännande av yrkeskvalifikationer, enligt direktiv 2005/36 (
5
).
I detta hänseende konstaterar domstolen att detta direktiv inte är tillämpligt vare sig på en tjänsteleverantör som tillhandahåller gränsöverskridande hälso- och sjukvård i form av telemedicin, eller på en tjänsteleverantör som är etablerad i en medlemsstat och som, utan att själv förflytta sig, låter en tjänsteleverantör som är etablerad i en annan medlemsstat tillhandahålla en patient som är bosatt i den sistnämnda medlemsstaten hälso- och sjukvårdstjänster med fysisk närvaro.
I direktiv 2005/36 föreskrivs nämligen uttryckligen att bestämmelserna i direktivet avseende friheten att tillhandahålla tjänster endast ska tillämpas när tjänsteleverantören förflyttar sig till den mottagande medlemsstatens territorium. Telemedicin innebär emellertid med nödvändighet att hälso- och sjukvård tillhandahålls utan någon som helst förflyttning. Domstolen finner att det i förevarande fall inte finns något som tyder på att en vårdgivare förflyttar sig till en mottagande medlemsstat när denna vårdgivare tillhandahåller hälso- och sjukvård där via en annan vårdgivare som är etablerad i den medlemsstaten.
(
1
)	Artikel 3 d och e i Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/24/EU av den 9 mars 2011 om tillämpningen av patienträttigheter vid gränsöverskridande hälso- och sjukvård (EUT L 88, 2011, s. 45).
(
2
)	Se artikel 7.7 i direktiv 2011/24 som föreskriver att försäkringsmedlemsstaten får kräva att en försäkrad person som ansöker om ersättning för kostnader för gränsöverskridande hälso- och sjukvård, ”inklusive som erhållits genom telemedicin”, uppfyller vissa villkor.
(
3
)	Enligt artikel 2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG av den 8 juni 2000 om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel, på den inre marknaden (”Direktiv om elektronisk handel”) (EGT L 178, 2000, s. 1) jämförd med artikel 1.1 b och bilaga I i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/1535 av den 9 september 2015 om ett informationsförfarande beträffande tekniska föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster (EUT L 241, 2015, s. 1).
(
4
)	Artikel 3 d i direktiv 2011/24.
(
5
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/36/EG av den 7 september 2005 om erkännande av yrkeskvalifikationer (EUT L 255, 2005, s. 22).