62020CO0504
DOMSTOLENS BESLUT (åttonde avdelningen)
den 14 april 2021 (
*1
)
”Överklagande – Artikel 181 i domstolens rättegångsregler – Skydd av Europeiska unionens ekonomiska intressen – Bedrägeribekämpning – Europeiska rådets sammanträden – Flerårig budgetram – Begäran om utestängning av Republiken Tjeckiens representant på grund av en påstådd intressekonflikt – Svar i vilket det görs gällande bristande behörighet – Passivitetstalan – Påstående om att Europeiska rådet underlåtit att vidta åtgärder – Avvisning – Ställningstagande – Talerätt – Berättigat intresse av att få saken prövad”
I mål C‑504/20 P,
angående ett överklagande enligt artikel 56 i stadgan för Europeiska unionens domstol, som ingavs den 28 september 2020,
Lukáš Wagenknecht, Pardubice (Republiken Tjeckien), företrädd av A. Koller, advokátka,
klagande,
i vilket den andra parten är:
Europeiska rådet,
svarande i första instans,
meddelar
DOMSTOLEN (åttonde avdelningen),
sammansatt av avdelningsordföranden N. Wahl samt domarna F. Biltgen (referent) och J. Passer,
generaladvokat: H. Saugmandsgaard Øe,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet enligt artikel 181 i domstolens rättegångsregler genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat,
följande
Beslut
1
Lukáš Wagenknecht har i sitt överklagande yrkat att domstolen ska upphäva det beslut som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 17 juli 2020, Wagenknecht/Europeiska rådet (T‑715/19, EU:T:2020:340) (nedan kallat det överklagade beslutet), genom vilket tribunalen avvisade, och under alla omständigheter ogillade såsom uppenbart ogrundad, den passivitetstalan Lukáš Wagenknecht hade väckt med stöd av artikel 265 FEUF i syfte att få fastställt att Europeiska rådet rättsstridigt hade underlåtit att vidta åtgärder med anledning av hans begäran att utestänga Republiken Tjeckiens premiärminister, Andrej Babiš, från Europeiska rådets möte den 20 juni 2019 samt från kommande möten rörande förhandlingar om budgeten på grund av en påstådd intressekonflikt. Han har vidare yrkat att domstolen ska upphäva det beslut som meddelades av tribunalens ordförande den 23 juli 2020, Wagenknecht/Europeiska rådet (T‑715/19 R, ej publicerat, EU:T:2020:358) (nedan kallat det interimistiska beslutet), genom vilket tribunalen fann att det inte längre fanns anledning att pröva hans ansökan om interimistiska åtgärder enligt artikel 279 FEUF.
Bakgrund till tvisten
2
Bakgrunden till tvisten, såsom den beskrivs i punkterna 1–3 i det överklagade beslutet, kan sammanfattas enligt följande.
3
Genom skrivelse av den 5 juni 2019, som inkom till Europeiska rådet den 10 juni 2019, begärde klaganden, ledamot av Senát Parlamentu České republiky (Republiken Tjeckiens senat), att Europeiska rådet skulle utestänga Republiken Tjeckiens premiärminister från att delta i Europeiska rådets möte den 20 juni 2019 samt från kommande möten rörande förhandlingar om budgeten (den fleråriga budgetramen (FBR) 2021/2027) (nedan kallad anmodan att vidta åtgärder av den 5 juni 2019), då det påstods föreligga en intressekonflikt för denna representant från Republiken Tjeckien till följd av hans personliga och familjemässiga intressen i företag inom koncernen Agrofert, vilken bland annat bedriver verksamhet inom livsmedelsindustrin.
4
Europeiska rådet besvarade nämnda skrivelse den 24 juni 2019. Europeiska rådet preciserade att det inte tog ställning i sak till klagandens påståenden och försäkrade klaganden att rådet fäster största vikt vid bekämpningen av bedrägerier och annan olaglig verksamhet som påverkar Europeiska unionens finansiella intressen. Europeiska rådet förklarade emellertid samtidigt att rådets sammansättning fastställs i artikel 15.2 FEU, i och med att det där stadgas att Europeiska rådet ”ska bestå av medlemsstaternas stats- eller regeringschefer samt av sin ordförande och [Europeiska] kommissionens ordförande”, och att denna sammansättning inte kan ändras eftersom det inte finns någon bestämmelse i fördragen som möjliggör en sådan ändring. Europeiska rådet förklarade vidare att frågan om vilken person, stats- eller regeringschefen, som ska företräda var och en av unionens medlemsstater faller under nationell konstitutionell rätt. Europeiska rådet eller dess ordförande kunde således inte bestämma vem som skulle företräda varje medlemsstat vid denna institution eller om det var statschefen eller regeringschefen som skulle inbjudas till olika möten i Europeiska rådet.
5
Den 2 juli 2019 vände sig klaganden på nytt till Europeiska rådet och begärde per e-postmeddelande förtydliganden av dess generalsekreterare rörande det svar som getts sökanden den 24 juni. Detta e-postmeddelande besvarades inte.
Talan vid tribunalen, den överklagade domen och det interimistiska beslutet
6
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 21 oktober 2019 väckte klaganden talan med stöd av artikel 265 FEUF och yrkade att tribunalen skulle fastställa att Europeiska rådet hade varit passivt, eftersom denna institution rättsstridigt hade underlåtit att agera på hans anmodan att vidta åtgärder av den 5 juni 2019.
7
Den 19 mars 2020 framställde Europeiska rådet, med stöd av artikel 130.1 i tribunalens rättegångsregler, en invändning om rättegångshinder och yrkade att tribunalen skulle avvisa talan, eftersom det var uppenbart att den inte kunde tas upp till sakprövning, och förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
8
Genom särskild handling som inkom till tribunalens kansli den 27 maj 2020 begärde klaganden, med stöd av artikel 279 FEUF, att tribunalens ordförande skulle besluta om en interimistisk åtgärd, närmare bestämt att det i Europeiska rådets slutsatser skulle införas en text med innebörden att det är förbjudet för juridiska personer som är anknutna till Republiken Tjeckiens premiärminister att ta emot medel inom ramen för FBR 2021/2027.
9
Genom det överklagade beslutet, som antogs med stöd av artiklarna 126 och 130 i tribunalens rättegångsregler, avvisade tribunalen talan, efter att ha slagit fast dels, i punkterna 25–27 i det överklagade beslutet, att klaganden varken hade ett berättigat intresse av att få saken prövad eller talerätt, dels, i punkterna 28–33 i samma beslut, att Europeiska rådet i sin skrivelse av den 24 juni 2019 hade tagit ställning till anmodan att vidta åtgärder av den 5 juni 2019. Tribunalen fann emellertid att det var lämpligt att, i punkterna 34–38 i det överklagade beslutet, även pröva talan i sak, och ogillade talan, eftersom det under alla omständigheter var uppenbart att den helt saknade rättslig grund.
10
Genom det interimistiska beslutet beslutade tribunalens ordförande att det inte längre fanns anledning att pröva begäran om interimistiska åtgärder.
Parternas yrkanden och förfarandet vid domstolen
11
Klaganden har i sitt överklagande yrkat att domstolen ska
–
upphäva det överklagade beslutet,
–
bifalla de yrkanden som framställdes i första instans, och
–
upphäva det interimistiska beslutet.
Prövning av överklagandet
12
Enligt artikel 181 i domstolens rättegångsregler får domstolen när som helst, om det är uppenbart att överklagandet helt eller delvis inte kan tas upp till prövning eller helt eller delvis är ogrundat, på förslag av referenten och efter att ha hört generaladvokaten, genom motiverat beslut helt eller delvis avvisa eller ogilla överklagandet.
13
Domstolen finner att denna bestämmelse ska tillämpas i förevarande mål.
14
Klaganden har till stöd för sitt överklagande åberopat femton grunder som avser åsidosättanden. Den första grunden avser åsidosättande av principen om skydd för förväntningar vad gäller unionsinstitutionernas legitima beteende, den andra av artikel 130.3 och 130.7 i tribunalens rättegångsregler samt artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen), den tredje av artikel 265 tredje stycket FEUF, jämförd med artikel 263 fjärde stycket FEUF, den fjärde av artikel 4.2 FEU och konstitutionella och gemensamma bestämmelser i medlemsstaterna, den femte av artikel 2 i Europakonventionen och artikel 2 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), den sjätte av artikel 6 i Europakonventionen och artikel 47 i stadgan, den sjunde av artikel 13 FEU, den åttonde av artikel 15.2 FEU, den nionde av artikel 325.1 FEUF, den tionde av artikel 61 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) 2018/1046 av den 18 juli 2018 om finansiella regler för unionens allmänna budget, om ändring av förordningarna (EU) nr 1296/2013, (EU) nr 1301/2013, (EU) nr 1303/2013, (EU) nr 1304/2013, (EU) nr 1309/2013, (EU) nr 1316/2013, (EU) nr 223/2014, (EU) nr 283/2014 och beslut nr 541/2014/EU samt om upphävande av förordning (EU, Euratom) nr 966/2012 (EUT L 193, 2018, s. 1), den elfte, den tolfte, den trettonde och den fjortonde av artikel 2 FEU och, den femtonde av principen om rättslig förutsebarhet med avseende på möjligheten att förpliktas ersätta rättegångskostnaderna.
15
Klagandens sextonde grund avser överklagandet av det interimistiska beslutet och ett yrkande om interimistiska åtgärder.
16
Domstolen kommer först att pröva den första, den tredje, den femte, den sjätte, den elfte och den tolfte grunden, vilka avser skälen i det överklagade beslutet avseende frågan huruvida talan kunde tas upp till sakprövning, och därefter de övriga grunder som åberopats till stöd för överklagandet.
Den första grunden
17
Den första grunden riktar sig mot punkterna 29–33 i det överklagade beslutet, i vilka tribunalen fann att Europeiska rådets skrivelse av den 24 juni 2019 utgjorde ett ställningstagande från denna institutions sida angående anmodan att vidta åtgärder av den 5 juni 2019 och att talan därför inte uppfyllde sakprövningsförutsättningarna för en passivitetstalan i artikel 265 FEUF.
Klagandens argument
18
Klaganden har, för det första, gjort gällande att principen om skydd för förväntningar vad gäller unionsinstitutionernas legitima beteende har åsidosatts, i och med att tribunalen på ett tvetydigt sätt angav att han inte borde ha haft några förväntningar på att Europeiska rådet skulle agera i enlighet med artikel 61 i förordning 2018/1046 och artikel 325 FEUF, eftersom denna institution i sin skrivelse av den 24 juni 2019 på ett motsägelsefullt sätt angett att den skulle iaktta skyldigheten att bekämpa bedrägeri och korruption, men att den inte var behörig att göra det.
19
Klaganden har för det andra gjort gällande att Europeiska rådet i sin skrivelse av den 24 juni 2019, som klaganden betecknar som ett ”uteblivet svar”, åsidosatte sin skyldighet att kommunicera på ett klart och begripligt sätt och att det hade varit lönlöst att, såsom tribunalen hänvisade till i punkt 32 i det överklagade beslutet, väcka talan om ogiltigförklaring av denna skrivelse enligt artikel 263 FEUF.
Domstolens bedömning
20
Såsom framgår av domstolens praxis gjorde tribunalen en riktig bedömning när den i punkterna 29–31 i det överklagade beslutet erinrade om att sakprövningsförutsättningarna i artikel 265 FEUF för en passivitetstalan inte är uppfyllda när den institution som anmodats att vidta åtgärder har tagit ställning till denna anmodan innan talan väcktes (beslut av den 8 februari 2018, CBA Spielapparate- und Restaurantbetrieb/kommissionen, C‑508/17 P, ej publicerat, EU:C:2018:72, punkt 15, och beslut av den 3 december 2019, WB/kommissionen, C‑270/19 P, ej publicerat, EU:C:2019:1038, punkt 13) och att antagandet av en annan rättsakt än vad de berörda skulle ha önskat eller anser vara nödvändigt, såsom ett vederbörligen motiverat avslag på anmodan att vidta åtgärder, utgör ett ställningstagande som gör att passiviteten ska anses ha upphört (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 november 2013, kommissionen/rådet, C‑196/12, EU:C:2013:753, punkt 22 och där angiven rättspraxis).
21
Detta sistnämnda konstaterande gäller särskilt när den berörda institutionen nekar att vidta åtgärder i enlighet med en anmodan att vidta åtgärder på grund av bristande behörighet (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 3 december 2019, WB/kommissionen, C‑270/19 P, ej publicerat, EU:C:2019:1038, punkt 12).
22
Det var med tillämpning av den rättspraxis som anges i punkt 20 ovan som tribunalen, i punkt 32 i det överklagade beslutet, fann att Europeiska rådets skrivelse av den 24 juni 2019 – som var ett svar på anmodan att vidta åtgärder av den 5 juni 2019 och som innehöll institutionens beslut att inte vidta sådana åtgärder som hade begärts i anmodan – innebar att passiviteten upphörde, vilket innebar att klagandens talan enligt artikel 265 FEUF inte kunde tas upp till sakprövning. Tribunalen tillade att klaganden hade kunnat väcka talan med stöd av artikel 263 FEUF mot nämnda beslut, under förutsättning att han kunde visa att han hade talerätt.
23
Domstolen erinrar om att ett ställningstagande, i den mening som avses i artikel 265 andra stycket FEUF, på ett klart och slutgiltigt sätt ska innehålla den berörda institutionens ståndpunkt med anledning av klagandens begäran och att kvalificeringen av institutionens svar på denna begäran som ett ”ställningstagande” som avslutar den påstådda passiviteten är en rättsfråga som kan prövas inom ramen för ett överklagande (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 16 juni 2020, CJ/Europeiska unionens domstol, C‑634/19 P, ej publicerat, EU:C:2020:474, punkterna 29 och 31 samt där angiven rättspraxis).
24
I förevarande fall kan klagandens argumentation i samband med den första grunden inte medföra något ifrågasättande av kvalificeringen av Europeiska rådets skrivelse av den 24 juni 2019 som ett ”ställningstagande”, och därmed inte heller tribunalens slutsats att talan i detta avseende inte kunde tas upp till sakprövning.
25
För det första är det uppenbart att påståendet att tribunalen angav att klaganden inte borde ha haft förväntningar på att Europeiska rådet skulle agera i enlighet med artikel 61 i förordning 2018/1046 och artikel 325 FEUF följer av en felaktig tolkning av det överklagade beslutet. Tribunalen begränsade sig nämligen, i punkt 32 i det överklagade beslutet, till att konstatera att Europeiska rådet i sin skrivelse av den 24 juni 2019 i tydliga ordalag hade förklarat skälen till att det inte kunde agera på det sätt som klaganden hade begärt, dock utan att därav dra den slutsats som klaganden försöker lasta rådet för.
26
I den mån klagandens argumentation ska förstås så, att tribunalen kritiseras för att inte ha slagit fast att nämnda skrivelse innehåller en motsägelsefull motivering, konstaterar domstolen att det är uppenbart att det inte finns någon motsägelse mellan, å ena sidan, den försäkran som uttrycks i denna skrivelse, om att Europeiska rådet fäster största vikt vid bekämpningen av bedrägerier och annan olaglig verksamhet som påverkar unionens ekonomiska intressen, och, å andra sidan, denna institutions beslut att inte vidta den åtgärd som klaganden begär på grund av bristande behörighet.
27
Av detta följer att det är uppenbart att denna argumentation saknar fog.
28
Vad, för det andra, gäller klagandens argument att Europeiska rådet i sin skrivelse av den 24 juni 2019 åsidosatte sin skyldighet att kommunicera på ett klart och begripligt sätt, följer det av artikel 256 FEUF, artikel 58 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol och artikel 169.2 i domstolens rättegångsregler att det i ett överklagande klart ska anges på vilka punkter det överklagade beslutet ifrågasätts samt de rättsliga grunder som särskilt åberopas till stöd för detta yrkande (dom av den 16 september 2020, BP/FRA, C‑669/19 P, ej publicerad, EU:C:2020:713, punkt 26 och där angiven rättspraxis).
29
I förevarande fall har klaganden endast gjort ett mycket allmänt påstående, utan att lämna någon rättslig motivering för att visa på vilket sätt Europeiska rådets formulering i skrivelsen av den 24 juni 2019 inte var klar eller begriplig och än mindre på vilket sätt tribunalen skulle ha gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning i detta avseende. Det är således uppenbart att detta argument inte kan tas upp till sakprövning.
30
Domstolen erinrar vidare om att frågan om sakprövningsförutsättningarna för en passivitetstalan skiljer sig från frågan huruvida den rättsakt som antagits av den berörda unionsinstitutionen, varigenom dess passivitet upphör, kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 16 juni 2020, CJ/Europeiska unionens domstol, C‑634/19 P, ej publicerat, EU:C:2020:474, punkt 36 och där angiven rättspraxis). Klagandens argument att det skulle vara lönlöst att väcka talan med stöd av artikel 263 FEUF mot Europeiska rådets nämnda skrivelse är således verkningslöst.
31
Av detta följer att talan inte kan bifallas på den första grunden, eftersom det är uppenbart att den delvis inte kan tas upp till prövning och delvis är ogrundad.
Den tredje, den femte och den tolfte grunden
32
Klaganden har genom sin tredje grund gjort gällande att tribunalen, vad gäller punkterna 25–27 i det överklagade beslutet, rättsstridigt lade till två villkor för att fastställa hans talerätt, vilka inte anges i artikel 265 tredje stycket FEUF, jämförd med artikel 263 fjärde stycket FEUF, och att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den slog fast att klaganden saknade talerätt och inte hade ett berättigat intresse av att få saken prövad.
33
Som femte grund har klaganden gjort gällande ett åsidosättande av artikel 2 i Europakonventionen och artikel 2 i stadgan i och med att tribunalen, i punkt 39 i det överklagade beslutet, slog fast att klaganden varken var direkt eller personligen berörd av den påstådda passiviteten, trots de hot mot hans fysiska integritet som Republiken Tjeckiens premiärminister riktade mot honom.
34
Genom den tolfte grunden har klaganden kritiserat punkterna 27 och 38 i det överklagade beslutet och gjort gällande ett åsidosättande av det grundläggande värdet av likhet inför lagen, såsom föreskrivs i artikel 2 FEU. Enligt klaganden framgår det av dessa två punkter att endast mottagarna av de medel som unionen utbetalar inom medlemsstaterna har rätt att bestrida utbetalningarnas laglighet.
35
Klaganden har således genom dessa tre grunder bestritt tribunalens slutsats att hans talan inte kunde tas upp till sakprövning på grund av att han saknade talerätt och berättigat intresse av att få saken prövad.
36
Eftersom tribunalen, av de skäl som anges i punkterna 20–31 ovan, inte gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den avvisade talan med motiveringen att Europeiska rådet hade tagit ställning till anmodan att vidta åtgärder av den 5 juni 2019 innan talan väcktes, saknas det anledning att pröva huruvida den av tribunalen dragna slutsats som nämns i föregående punkt är rättsligt felaktig. Under dessa omständigheter saknar ett sådant eventuellt fel betydelse för utgången i målet och påverkar inte beslutsdelen i det överklagade beslutet i den del talan avvisades (se, analogt, dom av den 3 oktober 2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl./parlamentet och rådet, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punkt 74, och beslut av den 25 oktober 2016, VSM Geneesmiddelen/kommissionen, C‑637/15 P, ej publicerat, EU:C:2016:812, punkterna 54 och 55).
37
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den tredje, den femte och den tolfte grunden, eftersom de saknar verkan.
Den sjätte och den elfte grunden
38
Klaganden har som sjätte grund gjort gällande ett åsidosättande av artikel 6 i Europakonventionen och artikel 47 i stadgan samt, genom sin elfte grund, en underlåtenhet att iaktta rättvisans grundläggande värde, såsom föreskrivs i artikel 2 FEU, i och med att tribunalen avvisade hans talan av de skäl som angavs i det överklagade beslutet.
39
I detta hänseende räcker det att påpeka att förutsättningarna för att ta upp en talan till prövning vid domstolen, även om de ska tolkas mot bakgrund av de värden och grundläggande rättigheter som föreskrivs i unionsrätten, inte kan medföra någon ändring av det i fördragen föreskrivna systemet för domstolsprövning, särskilt inte av bestämmelserna om upptagande till sakprövning av talan som väckts direkt vid unionsdomstolen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 oktober 2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl./parlamentet och rådet, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punkt 97, och beslut av den 8 februari 2018, CBA Spielapparate- und Restaurantbetrieb/kommissionen, C‑508/17 P, ej publicerat, EU:C:2018:72, punkt 20).
40
Överklagandet kan således inte vinna bifall på den sjätte och den elfte grunden, då de är uppenbart ogrundade.
Den fjärde, den sjunde–den tionde, den trettonde och den fjortonde grunden
41
Den fjärde, den sjunde–den tionde, den trettonde och den fjortonde grunden riktar sig mot de skäl som anges i punkterna 34–38 i det överklagade beslutet, vilka avser prövningen i sak av talan vid tribunalen.
42
Eftersom det framgår av punkterna 20–31 ovan att tribunalen gjorde en riktig bedömning när den i punkt 39 i det överklagade beslutet fann att talan inte kunde tas upp till sakprövning, är dessa skäl överflödiga.
43
Av domstolens fasta praxis framgår att invändningar som i ett överklagat mål riktar sig mot domskäl som i ett avgörande från tribunalen angetts för fullständighetens skull inte kan leda till att avgörandet upphävs och att sådana invändningar således saknar verkan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 november 2020, Gollnisch/parlamentet, C‑676/19 P, ej publicerad, EU:C:2020:916, punkt 55 och där angiven rättspraxis).
44
Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den fjärde, den sjunde–den tionde, den trettonde och den fjortonde grunden – vilka riktar sig mot de skäl i det överklagade beslutet som avser sakfrågan och som det inte var nödvändigt att pröva – då de är verkningslösa.
Den andra grunden
45
Genom sin andra grund har klaganden gjort gällande att tribunalen åsidosatte artikel 130.3 och 130.7 i sina rättegångsregler samt artikel 6 i Europakonventionen, i och med att den i punkterna 34–38 i det överklagade beslutet tog upp överväganden avseende saken i målet, vilka borde ha varit föremål för en dom.
46
Såsom framgår av punkterna 41–43 ovan var det emellertid endast för fullständighetens skull som tribunalen, i nämnda punkter i det överklagade beslutet, prövade talan i sak.
47
Härav följer att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den andra grunden, eftersom den saknar verkan.
Den sextonde grunden
48
Klagandens sextonde grund avser överklagandet av det interimistiska beslutet och en ansökan om interimistiska åtgärder.
49
Det följer emellertid av artiklarna 39 och 57 i stadgan för Europeiska unionens domstol, jämförda med artiklarna 160.4 och 190.1 i domstolens rättegångsregler, att ett sådant överklagande och en sådan ansökan om interimistiska åtgärder ska ges in genom separat handling.
50
Eftersom överklagandet och ansökan om interimistiska åtgärder i förevarande fall inte har ingetts på så sätt är det uppenbart att överklagandet och ansökan inte kan tas upp till sakprövning.
Den femtonde grunden
51
Klaganden har som femtonde grund gjort gällande att tribunalen åsidosatte principen om rättslig förutsebarhet genom att förplikta honom att ersätta rättegångskostnaderna, trots att beloppen för dessa inte angavs i det överklagade beslutet och eftersom artiklarna 133–141 i tribunalens rättegångsregler, vilka rör rättegångskostnaderna, inte innehåller några materiella regler som gör det möjligt att fastställa rättegångskostnaderna.
52
Det räcker i detta hänseende att erinra om att domstolen, om den har funnit att överklagandet inte kan vinna bifall på någon av de övriga grunder som åberopats till stöd för det, enligt fast rättspraxis ska avvisa överklagandet i den del det avser att tribunalens beslut om rättegångskostnader är rättsstridigt. Detta följer av artikel 58 andra stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol, där det anges att ett överklagande inte får avse endast rättegångskostnadernas storlek och fördelning (beslut av den 12 januari 2017, Europäischer Tier- und Naturschutz och Giesen/kommissionen, C‑343/16 P, ej publicerat, EU:C:2017:10, punkt 24 och där angiven rättspraxis).
53
Eftersom de övriga grunderna för överklagandet har underkänts, är det uppenbart att överklagandet inte kan prövas på den femtonde grunden.
54
Av detta följer att överklagandet ska ogillas i dess helhet, eftersom det är uppenbart att det delvis inte kan tas upp till prövning och delvis är ogrundat.
Rättegångskostnader
55
Enligt artikel 137 i domstolens rättegångsregler, som är tillämplig i mål om överklagande enligt artikel 184.1 i rättegångsreglerna, ska domstolen besluta om rättegångskostnader i det särskilt uppsatta beslut genom vilket målet avgörs slutligt.
56
Förevarande beslut har meddelats innan överklagandet har delgetts motparten och följaktligen innan några kostnader har kunnat uppkomma för motparten. Domstolen beslutar därför att klaganden ska bära sina rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (åttonde avdelningen) följande:
1)
Överklagandet ogillas, då det är uppenbart att det delvis inte kan tas upp till prövning och delvis är ogrundat.
2)
Lukáš Wagenknecht ska bära sina rättegångskostnader.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.