Väliaikainen versio
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto, viiden tuomarin kokoonpano)
20 päivänä toukokuuta 2026 (*)(i)
Ennakkoratkaisupyyntö – Verotus – Valmisteverot – Direktiivin 2008/118/EY 32 artikla – Direktiivin (EU) 2020/262 32 artikla – Oman käytön käsite – Yksityishenkilön suorittama tuotteiden hankinta ja kuljetus tarkoituksena luovuttaa ne vastikkeettomasti toiselle yksityishenkilölle
Yhdistetyissä asioissa T‑685/24 [Jelgratz] i ja T‑686/24 [Buchgint]
i,
joissa on kyse kahdesta SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jotka Finanzgericht Berlin-Brandenburg (Berliini-Brandenburgin verotuomioistuin, Saksa) on esittänyt 17.7.2024 tekemillään päätöksillä, jotka ovat saapuneet unionin tuomioistuimeen 5.12.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asioissa
A (T‑685/24) ja
B (T‑686/24)
vastaan
Hauptzollamt,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto, viiden tuomarin kokoonpano),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja S. Papasavvas sekä tuomarit N. Półtorak, G. Hesse (esittelevä tuomari), D. Petrlík ja I. Dimitrakopoulos,
julkisasiamies: M. Brkan,
kirjaaja: V. Di Bucci,
ottaen huomioon, että unionin tuomioistuin on 6.1.2025 siirtänyt ennakkoratkaisupyynnöt unionin yleiselle tuomioistuimelle Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 50 b artiklan kolmannen kohdan mukaisesti,
ottaen huomioon Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 50 b artiklan ensimmäisen kohdan c alakohdassa tarkoitetun alan ja sen, ettei perussäännön 50 b artiklan toisessa kohdassa tarkoitettua tulkintaa koskevaa itsenäistä kysymystä ole esitetty,
ottaen huomioon asian käsittelyn kirjallisessa vaiheessa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–        Saksan hallitus, asiamiehinään J. Möller ja N. Scheffel,
–        Ruotsin hallitus, asiamiehinään H. Eklinder, F.-L. Göransson, C. Meyer-Seitz ja J. Olsson,
–        Euroopan komissio, asiamiehinään M. Björkland ja B. Martenczuk,
kuultuaan julkisasiamiehen 4.2.2026 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1        Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä ja direktiivin 92/12/ETY kumoamisesta 16.12.2008 annetun neuvoston direktiivin 2008/118/EY (EUVL 2009, L 9, s. 12) 32 artiklan ja valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä 19.12.2019 annetun neuvoston direktiivin (EU) 2020/262 (EUVL 2020, L 58, s. 4) 32 artiklan tulkintaa.
2        Nämä pyynnöt on esitetty erillisissä asioissa, joissa asianosaisina ovat yhtäältä kaksi yksityishenkilöä, A ja B, sekä toisaalta Hauptzollamt (päätullitoimipaikka, Saksa) ja joissa on kyse Saksan tupakkaverosta, ensimmäisessä asiassa savukkeiden verotuksen ja jälkimmäisessä asiassa kuumennettavan tupakan verotuksen osalta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 2008/118
3        Direktiivin 2008/118 johdanto-osan 8 ja 31 perustelukappaleessa todettiin seuraavaa:
”(8)      Koska sisämarkkinoiden toimivuuden kannalta on tarpeen, että valmisteveron käsite ja valmisteverosaatavan syntymistä koskevat edellytykset ovat samat kaikissa jäsenvaltioissa, on tarpeen selventää yhteisön tasolla, milloin valmisteveron alaiset tavarat luovutetaan kulutukseen ja kuka on velvollinen maksamaan valmisteveron.
– –
(31)      Jäsenvaltioiden olisi voitava edellyttää, että kulutukseen luovutetuissa tavaroissa on veromerkki tai kansallinen tunnistemerkki. Näiden merkkien käyttö ei kuitenkaan saisi haitata millään tavoin yhteisön sisäistä kauppaa.
Koska kyseisten merkkien käyttö ei saisi aiheuttaa kaksinkertaista verotusta, olisi selvennettävä, että merkit antaneen jäsenvaltion on palautettava, peruttava tai vapautettava merkkien hankkimiseksi maksetut määrät tai annetut vakuudet, jos valmisteverosaatava on syntynyt ja kannettu toisessa jäsenvaltiossa.
Tällaisen merkin myöntäneen jäsenvaltion on väärinkäytösten estämiseksi voitava kuitenkin edellyttää, että maksettujen määrien tai annettujen vakuuksien palauttamiseksi, peruuttamiseksi tai vapauttamiseksi on esitettävä todisteet siitä, että merkit on poistettu tai tuhottu.”
4        Direktiivin 2008/118 7 artiklan 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Valmisteverosaatava syntyy siinä jäsenvaltiossa ja sinä ajankohtana, jossa ja jolloin tavarat luovutetaan kulutukseen.”
5        Direktiivin 2008/118 11 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Sen jäsenvaltion, jossa tavarat luovutettiin kulutukseen, toimivaltaiset viranomaiset voivat – – asianomaisen henkilön pyynnöstä palauttaa tai peruuttaa kulutukseen luovutettujen valmisteveron alaisten tavaroiden valmisteveron tietyissä jäsenvaltioiden määräämissä tilanteissa ja niiden edellytysten mukaisesti, jotka jäsenvaltiot säätävät veron kiertämisen tai väärinkäytösten estämiseksi.
– –”
6        Direktiivin 2008/118 V luku, jonka otsikko oli ”Kulutukseen luovutettujen valmisteveron alaisten tavaroiden siirto ja verotus”, käsitti kyseisen direktiivin 32–38 artiklan. Kyseisen direktiivin V luvun 1 jaksoon, jonka otsikko oli ”Yksityishenkilöiden hankinnat”, kuuluvassa 32 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”1.      Yksityishenkilön omaan käyttöönsä hankkimien ja yhdestä jäsenvaltiosta toiseen itse kuljettamien valmisteveron alaisten tavaroiden valmistevero kannetaan ainoastaan jäsenvaltiossa, josta valmisteveron alaiset tavarat hankitaan.
2.      Sen määrittämiseksi, onko 1 kohdassa tarkoitetut valmisteveron alaiset tavarat tarkoitettu yksityishenkilön omaan käyttöön, jäsenvaltioiden on otettava huomioon erityisesti seuraavat seikat:
a)      valmisteveron alaisten tavaroiden haltijan kaupallinen asema ja hallussapidon syyt;
b)      valmisteveron alaisten tavaroiden sijaintipaikka tai tarvittaessa käytetty kuljetusmuoto;
c)      valmisteveron alaisia tavaroita koskevat asiakirjat;
d)      valmisteveron alaisten tavaroiden luonne;
e)      valmisteveron alaisten tavaroiden määrä.
3.      Jäsenvaltiot voivat 2 artiklan e alakohdan soveltamiseksi vahvistaa yksinomaan näyttöä varten ohjetasot. Näiden ohjetasojen on oltava vähintään seuraavat:
a)      valmistettu tupakka:
–        savukkeet: 800 kappaletta
– –”
7        Direktiivin 2008/118 V luvun 2 jaksoon, jonka otsikko oli ”Hallussapito toisessa jäsenvaltiossa”, sisältyvässä 33 artiklassa säädettiin muun muassa seuraavaa:
”1.      Jos yhdessä jäsenvaltiossa kulutukseen jo luovutettuja valmisteveron alaisia tavaroita pidetään hallussa kaupallisessa tarkoituksessa toisessa jäsenvaltiossa niiden siellä tapahtuvaa luovuttamista tai käyttöä varten, niistä on kannettava valmisteveroa, ja valmisteverosaatava syntyy kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 36 artiklan 1 kohdan soveltamista.
Tätä artiklaa sovellettaessa ’hallussapidolla kaupallisessa tarkoituksessa’ tarkoitetaan sitä, että henkilö, joka on muu kuin yksityishenkilö, pitää hallussaan valmisteveron alaisia tavaroita, tai sitä, että yksityishenkilö pitää kyseisiä tavaroita hallussaan ja kuljettaa niitä muuta kuin omaa käyttöään varten 32 artiklan mukaisesti.
– –”
8        Direktiivin 2008/118 V luvun 2 jaksossa olevassa 34 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”1.      Valmisteveron alaisia tavaroita siirretään 33 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa eri jäsenvaltioiden alueiden välillä käyttäen saateasiakirjaa, joka sisältää 21 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun asiakirjan keskeiset tiedot. – –”
9        Direktiivin 2008/118 39 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädettiin seuraavaa:
”Rajoittamatta sellaisten säännösten soveltamista, jotka jäsenvaltiot voivat antaa tämän artiklan asianmukaisen täytäntöönpanon varmistamiseksi ja veron kiertämisen, veron välttämisen ja muiden väärinkäytösten estämiseksi, jäsenvaltioiden on varmistettava, että 1 kohdassa tarkoitetut veromerkit tai kansalliset tunnistemerkit eivät haittaa valmisteveron alaisten tavaroiden vapaata liikkuvuutta.
– –”
10      Direktiivin 2008/118 48 artiklan 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on hyväksyttävä ja julkaistava tämän direktiivin noudattamiseksi 1 päivästä huhtikuuta 2010 tarvittavat lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset viimeistään 1 päivänä tammikuuta 2010.”
Direktiivi 2020/262
11      Direktiivi 2008/95 korvattiin 13.2.2023 alkaen direktiivillä 2020/262. Direktiivin 2013/32 johdanto-osan 7 ja 41 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(7)      Koska sisämarkkinoiden toimivuuden kannalta on tarpeen, että valmisteveron käsite ja valmisteverosaatavan syntymistä koskevat edellytykset ovat samat kaikissa jäsenvaltioissa, on tarpeen selventää unionin tasolla, milloin valmisteveron alaiset tavarat luovutetaan kulutukseen ja kuka on velvollinen maksamaan valmisteveron.
– –
(41)      Jäsenvaltioiden tupakkatuotteisiin ja alkoholiin soveltamien valmisteverotasojen vaihteluun vaikuttaa monta tekijää, kuten veropolitiikka ja kansanterveyspolitiikka, ja joissakin tapauksissa nämä erot ovat merkittäviä. Tässä yhteydessä jäsenvaltioiden olisi kyettävä rajoittamaan riskejä, jotka voivat johtaa veropetosten, veron välttämisen ja muiden väärinkäytösten helpottumiseen tai yleisen järjestyksen tai ihmisten terveyden ja elämän suojelun uhkaamiseen tai horjuttamiseen. Sen vuoksi jäsenvaltioiden olisi voitava toteuttaa asianmukaisia ja oikeasuhtaisia toimia, joiden avulla ne voivat päättää, onko yksityishenkilö hankkinut yhden jäsenvaltion alueelta toisen jäsenvaltion alueelle kuljettamansa valmisteveron alaiset tavarat omaan käyttöönsä.”
12      Direktiivin 2020/262 6 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Valmisteverosaatava syntyy siinä jäsenvaltiossa ja sinä ajankohtana, jossa ja jolloin tavarat luovutetaan kulutukseen.”
13      Direktiivin 2020/262 V luku, jonka otsikko oli ”Kulutukseen luovutettujen valmisteveron alaisten tavaroiden siirrot ja verotus”, käsittää kyseisen direktiivin 32–46 artiklan. Direktiivin 32 artiklassa, joka kuuluu kyseisen V luvun 1 jaksoon, jonka otsikko on ”Yksityishenkilöiden hankinnat”, säädetään seuraavaa:
”1.      Yksityishenkilön omaan käyttöönsä hankkimien ja hänen yhden jäsenvaltion alueelta toisen jäsenvaltion alueelle itse kuljettamiensa valmisteveron alaisten tavaroiden valmistevero kannetaan ainoastaan jäsenvaltiossa, josta valmisteveron alaiset tavarat hankitaan.
2.      Sen määrittämiseksi, onko 1 kohdassa tarkoitetut valmisteveron alaiset tavarat tarkoitettu yksityishenkilön omaan käyttöön, jäsenvaltioiden on otettava huomioon erityisesti seuraavat seikat:
a)      valmisteveron alaisten tavaroiden haltijan kaupallinen asema ja hallussapidon syyt;
b)      valmisteveron alaisten tavaroiden sijaintipaikka tai tarvittaessa käytetty kuljetusmuoto;
c)      valmisteveron alaisia tavaroita koskevat asiakirjat;
d)      valmisteveron alaisten tavaroiden luonne;
e)      valmisteveron alaisten tavaroiden määrä.
3.      Jäsenvaltiot voivat 2 artiklan e alakohdan soveltamiseksi vahvistaa yksinomaan näyttöä varten ohjetasot, jotka eivät alita seuraavia:
a)      valmistettu tupakka:
–        savukkeet: 800 kappaletta
– –
–        piippu- ja savuketupakka: 1,0 kilogrammaa.
– –”
14      Direktiivin 2020/262 V luvun 2 jaksoon, jonka otsikko on ”Menettely, jota on noudatettava sellaisten valmisteveron alaisten tavaroiden siirroissa, jotka on luovutettu kulutukseen yhden jäsenvaltion alueella ja jotka siirretään toisen jäsenvaltion alueelle luovutettaviksi siellä kaupallisessa tarkoituksessa”, kuuluvassa 33 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jos yhden jäsenvaltion alueella kulutukseen luovutettuja valmisteveron alaisia tavaroita siirretään toisen jäsenvaltion alueelle niiden siellä kaupallisessa tarkoituksessa tapahtuvaa luovutusta tai käyttöä varten, niistä on kannettava valmisteveroa määräjäsenvaltiossa.
– –
2.      Tätä artiklaa sovellettaessa valmisteveron alaisten tavaroiden katsotaan olevan ’luovutettuja kaupallisessa tarkoituksessa’, jos ne on luovutettu kulutukseen yhden jäsenvaltion alueella, ne on siirretty kyseisestä jäsenvaltioista toisen jäsenvaltion alueelle ja ne on luovutettu joko henkilölle, joka on muu kuin yksityishenkilö, tai yksityishenkilölle, jos siirtoon ei sovelleta 32 tai 44 artiklaa. Valmisteveron alaisia tavaroita ei kuitenkaan katsota luovutetun kaupallisessa tarkoituksessa, jos kyseinen yksityishenkilö kuljettaa ne omaa käyttöään varten, kun ne siirretään toisen jäsenvaltion alueelta.
– –”
15      Direktiivin 2020/262 V luvun 2 jaksoon sisältyvässä 35 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Valmisteveron alaisten tavaroiden siirron katsotaan olevan tämän jakson vaatimusten mukainen vain, jos se tapahtuu 36 artiklan mukaisesti laadittua sähköistä yksinkertaistettua hallinnollista asiakirjaa käyttäen.
– –”
16      Direktiivin 2020/262 54 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on sallittava valmisteveron alaisten tavaroiden vastaanottaminen direktiivin [2008/118] 33, 34 ja 35 artiklassa säädettyjen muodollisuuksien mukaisesti 31 päivään joulukuuta 2023 saakka.
– –”
17      Direktiivin 2020/262 55 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on hyväksyttävä ja julkaistava 2, 3, 6, 12, 16, 17, 19–22, 25–29, 33–46, 54, 55 ja 57 artiklan noudattamiseksi tarvittavat lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2021. Niiden on viipymättä toimitettava nämä säännökset kirjallisina (Euroopan] komissiolle.
Jollei 54 artiklasta muuta johdu, jäsenvaltioiden on sovellettava näitä säännöksiä 13 päivästä helmikuuta 2023.
– –”
18      Direktiivin 2020/262 57 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämä direktiivi tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
Direktiivin 1, 4, 5, 7–11, 13–15, 18, 23, 24, 30–32, 47–53, 56 ja 58 artiklaa sovelletaan 13 päivästä helmikuuta 2023.”
Saksan oikeus
Tupakkaverolaki
19      Tupakkaverosta 15.7.2009 annetun lain (Tabaksteuergesetz; BGBl. 2009 I, s. 1870; jäljempänä tupakkaverolaki) 1 §:n, sellaisena kuin se on 10.8.2021 annetun version, jota sovelletaan 1.7.2022 alkaen, mukaisena, 1 momentin ensimmäisessä virkkeessä säädetään seuraavaa:
”Valmistetusta tupakasta, kuumennettavasta tupakasta, vesipiipputupakasta ja tupakkatuotteiden korvikkeista kannetaan veroalueella tupakkavero.”
20      Tupakkaverolain 1 §:n 2a momentissa, sellaisena kuin se on 10.8.2021 annetun version, jota sovelletaan 1.1.2022 alkaen, mukaisena, säädetään, että kuumennettavalla tupakalla tarkoitetaan kappaleittain ja yksittäin annosteltua piippu- ja savuketupakkaa, jota käytetään hengittämällä laitteessa tuotettua aerosolia tai savua.
21      Tupakkaverolain 22 §:ssä, sellaisena kuin se oli 25.7.2014 annetun version, jota sovellettiin 31.7.2014–12.2.2023, mukaisena, säädettiin seuraavaa:
”(1)      Tupakkatuotteet, jotka yksityishenkilö hankkii omaan käyttöönsä toisesta jäsenvaltiosta, jossa ne on luovutettu kulutukseen, ja jotka hän kuljettaa itse veroalueelle (yksityisiin tarkoituksiin), on vapautettu verosta.
(2)      Arvioitaessa, onko 1 momentissa tarkoitetut tupakkatuotteet tarkoitettu omaan käyttöön, on otettava huomioon seuraavat kriteerit:
1.      tupakkatuotteiden haltijan kaupallinen asema ja hallussapidon syyt,
2.      tupakkatuotteiden sijaintipaikka tai kuljetustapa,
3.      tupakkatuotteisiin liittyvät asiakirjat,
4.      valmistetun tupakan luonne tai määrä.
(3) – –
(4)      Verotulojen turvaamiseksi liittovaltion valtiovarainministeriöllä on valtuudet säätää asetuksella ja ilman Bundesratin [(liittoneuvosto, Saksa)] suostumusta määrästä, jonka ylittyessä voidaan olettaa kumottavissa olevasti, että tupakkatuotteet ei ole tarkoitettu 1 momentin mukaisesti yksityishenkilön omaan käyttöön.”
22      Tupakkaverolain 22 §:ssä, sellaisena kuin se on 30.3.2021 annetun version, jota sovelletaan 13.2.2023 alkaen, mukaisena, säädetään seuraavaa:
”(1)      Tupakkatuotteet, jotka yksityishenkilö hankkii omaan käyttöönsä toisesta jäsenvaltiosta, jossa ne on luovutettu kulutukseen, ja jotka hän kuljettaa itse veroalueelle (yksityisiin tarkoituksiin), on vapautettu verosta.
(2)      Arvioitaessa, onko 1 momentissa tarkoitetut tupakkatuotteet tarkoitettu omaan käyttöön, on otettava huomioon seuraavat kriteerit:
1.      tupakkatuotteiden haltijan kaupallinen asema ja hallussapidon syyt,
2.      tupakkatuotteiden sijaintipaikka tai kuljetustapa,
3.      tupakkatuotteisiin liittyvät asiakirjat,
4.      valmistetun tupakan luonne tai määrä.
(3)      Verotulojen turvaamiseksi liittovaltion valtiovarainministeriöllä on valtuudet säätää asetuksella ja ilman Bundesratin suostumusta määrästä, jonka ylittyessä voidaan olettaa kumottavissa olevasti, että tupakkatuotteet ei ole tarkoitettu 1 momentin mukaisesti yksityishenkilön omaan käyttöön.”
23      Tupakkaverolain 23 §:n 1 momentissa, sellaisena kuin se oli 15.7.2009 annetun version, jota sovellettiin 1.4.2010–12.2.2023, mukaisena, säädettiin seuraavaa:
”Jos tupakkatuotteet, jotka on luovutettu kulutukseen toisessa jäsenvaltiossa, tuodaan muissa kuin [tupakkaverolain] 22 §:n 1 momentissa tarkoitetuissa tapauksissa 17 §:n 1 momentin vastaisesti veroalueelle tai lähetetään sinne (kaupallisiin tarkoituksiin), verosaatava syntyy, kun tupakkatuotteita pidetään ensimmäisen kerran hallussa kaupallisiin tarkoituksiin. Vero kannetaan siltä, joka luovuttaa tupakkatuotteet tai pitää niitä hallussaan, ja vastaanottajalta välittömästi, kun tämä saa tupakkatuotteet haltuunsa. – –”
24      Tupakkaverolain 23 f §:n, sellaisena kuin se on 30.3.2021 annetun version, jota sovelletaan 13.2.2023 alkaen, mukaisena, 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Jollei 2 momentista muuta johdu, verosaatava syntyy,
– –
4.      jos tupakkatuotteet, jotka on luovutettu kulutukseen toisessa jäsenvaltiossa, tuodaan muissa kuin 22 §:n 1 momentissa ja 23 §:n 1 momentissa mainituissa tapauksissa 17 §:n 1 momentin vastaisesti veroalueelle tai lähetetään sinne, kun niitä pidetään ensimmäisen kerran hallussa veroalueella, ja kaikissa muissa tapauksissa silloin, kun kulutukseen luovutettua tupakkaa pidetään hallussa eikä veroa ole vielä kannettu veroalueella.”
Tupakkaveroasetus
25      Tupakkaverosta 5.10.2009 annetun asetuksen (Tabaksteuerverordnung; BGBl. 2009 I, s. 3262; jäljempänä tupakkaveroasetus), sellaisena kuin sitä sovellettiin 1.7.2021–28.10.2022, 39 §:ssä säädettiin seuraavaa:
”(1)      Jos veroalueelle kuljetetaan omaan käyttöön [tupakkaverolain] 22 §:n mukaisesti yli 800 kappaletta savukkeita, kumottavissa olevana olettamana pidetään sitä, että tupakkatuotteet kuljetetaan veroalueelle kaupallisessa tarkoituksessa ([tupakkaverolain] 23 §).
(2)      Tupakkatuotteiden luovutusta, vaikka se tapahtuisi vastikkeettomasti, ei pidetä [tupakkaverolain] 22 §:ssä tarkoitettuna omana käyttönä tuodusta määrästä riippumatta.”
26      Tupakkaveroasetuksen 39 §:ssä, sellaisena kuin sitä sovelletaan 1 momentin osalta 13.2.2023 alkaen ja 2 momentin osalta 1.7.2021 alkaen, säädetään seuraavaa:
”(1)      Jos veroalueelle kuljetetaan omaan käyttöön [tupakkaverolain] 22 §:n mukaisesti yli 800 kappaletta savukkeita, 800 kappaletta kuumennettavaa tupakkaa, 200 kappaletta sikareita, 400 kappaletta pikkusikareita tai yksi kilogramma piippu- tai savuketupakkaa, kumottavissa olevana olettamana pidetään sitä, että tupakkatuotteet kuljetetaan veroalueelle kaupallisessa tarkoituksessa ([tupakkaverolain] 22–23c §).
(2)      Tupakkatuotteiden luovutusta, vaikka se tapahtuisi vastikkeettomasti, ei pidetä [tupakkaverolain] 22 §:ssä tarkoitettuna omana käyttönä tuodusta määrästä riippumatta.”
Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset
27      Pääasioiden kantajat A ja B ovat kaksi yksityishenkilöä, jotka Saksan tulliviranomaiset tarkastivat heidän saapuessaan Puolasta mukanaan puolalaisella veromerkillä varustettua valmistettua tupakkaa.
28      A tarkastettiin 6.8.2022, ja hänellä oli kuljetettavanaan 800 savuketta. Hän ilmoitti tullivirkailijoille, että hän ei ollut tupakoitsija vaan kuljetti savukkeet tuttavalleen. Savukkeet takavarikoitiin, ja A velvoitettiin maksamaan Saksan tupakkavero. A täsmensi myöhemmin oikaisumenettelyssä, että hän oli hankkinut savukkeet lahjoittaakseen ne Saksassa asuvalle isälleen.
29      B puolestaan tarkastettiin 27.4.2023, ja hänellä oli kuljetettavanaan 400 savuketta ja 200 kuumennettavaa tupakkaa. Hän vastasi tullivirkailijoiden kysymykseen, että savukkeet oli tarkoitettu hänen omaan käyttöönsä, kun taas kuumennettava tupakka oli tarkoitettu hänen tyttärensä käyttöön. Hänen annettiin pitää savukkeensa verovapaasti. B:n tyttärelle tarkoitettu kuumennettava tupakka kuitenkin takavarikoitiin, ja B velvoitettiin maksamaan Saksan tupakkavero.
30      Molemmissa tapauksissa Hauptzollamt (päätullitoimipaikka, Saksa) katsoi, että kyseiset tavarat eivät ole Saksan tupakkaverosta vapautettuja, kun yksityishenkilö hankkii ne ja tuo ne tämän jälkeen veroalueelle lahjoittaakseen ne kyseisellä alueella tupakkaveroasetuksen 39 §:n 2 momentin, jota sovelletaan 1.7.2021 alkaen, mukaisesti.
31      Oikaisuvaatimusten jäätyä tuloksettomiksi pääasioiden kantajat nostivat Finanzgericht Berlin-Brandenburgissa (Berliini-Brandenburgin verotuomioistuin, Saksa), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, kanteet, joissa he vastustivat heitä koskevia Saksan tupakkaveron maksuunpanopäätöksiä ja kyseessä olevien tavaroiden takavarikointia.
32      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii tässä yhteydessä, voiko kyseessä olla direktiivin 2008/118 32 artiklassa, jota sovelletaan asiassa T‑685/24 kyseessä olevan pääasian tosiseikkoihin, ja direktiivin 2020/262 32 artiklassa, jota sovelletaan asiassa T‑686/24 kyseessä olevan pääasian tosiseikkoihin, tarkoitettu valmistetun tupakan hankinta omaan käyttöön silloin, kun yksityishenkilö on hankkinut tupakat luovutettavaksi toiselle henkilölle, vai onko katsottava, että mikä tahansa – vastikkeetonkin – luovutustarkoitus on esteenä sille, että yksityishenkilön katsotaan hankkineen tupakat omaan käyttöönsä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on lisäksi epävarma kriteereistä, joita tällaisen lahjan hankkimisen luonnehtimisessa olisi käytettävä, jos katsottaisiin, että tällaista lahjaa voidaan pitää kyseisissä säännöksissä tarkoitetulla tavalla omaan käyttöön hankittuna. Se pohtii tältä osin sitä, voidaanko lahjan saajien piiri rajata määritelmällisesti kattamaan sellaiset lähisukulaiset, joiden osalta on olemassa elatusvelvollisuus, vai onko siihen sisällytettävä myös muita henkilöitä, joille tällainen lahja annetaan.
33      Tässä tilanteessa Finanzgericht Berlin-Brandenburg päätti lykätä asioissa T‑685/24 ja T‑686/24 kyseessä olevien asioiden käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [direktiivin 2008/118 32 artiklaa ja direktiivin 2020/262 32 artiklaa] tulkittava siten, että [ne ovat] esteenä kansalliselle tulkinnalle, jonka mukaan ’oma käyttö’ on suljettu pois, kun tupakkatuotteita hankitaan niiden luovuttamiseksi toiselle henkilölle, silloinkin, kun luovuttaminen on vastikkeetonta, tuodusta määrästä riippumatta?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi,
Onko [direktiivin 2008/118 32 artiklaa ja direktiivin 2020/262 32 artiklaa] tulkittava siten, että kun otetaan huomioon muut kriteerit – erityisesti määrää koskeva kriteeri – käsite ’oma käyttö’ sisältää lahjat lähisukulaisille mutta ei muille henkilöille?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
34      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2008/118 32 artiklaa ja direktiivin 2020/262 32 artiklaa tulkittava siten, että niissä tarkoitettu yksityishenkilön oman käytön käsite ei kata tilannetta, jossa yksityishenkilö hankkii ja kuljettaa valmisteveron alaisia tavaroita luovuttaakseen ne vastikkeettomasti toiselle yksityishenkilölle, kyseisten tavaroiden määrästä riippumatta.
35      Aluksi on muistutettava yhtäältä, että direktiivin 2008/118 48 artiklan 1 kohdan ja direktiivin 2020/262 57 artiklan mukaan direktiivin 2008/118 32 artiklaa sovellettiin 1.4.2010–12.2.2023. Sitä sovelletaan siis ajallisesti asiassa T‑685/24 kyseessä olevan pääasian tosiseikkoihin, koska tarkastus rajalla suoritettiin 6.8.2022. Toisaalta direktiivin 2020/262 32 artiklaa, jota sovelletaan 13.2.2023 alkaen, sovelletaan ajallisesti asiassa T‑686/24 kyseessä olevan pääasian tosiseikkoihin, koska tarkastus rajalla suoritettiin 27.4.2023.
36      Lisäksi on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sekä Euroopan unionin oikeuden yhtenäinen soveltaminen että yhdenvertaisuusperiaate edellyttävät, että unionin oikeuden sellaisen säännöksen sanamuotoa, joka ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen sen sisällön ja ulottuvuuden määrittämiseksi, on tavallisesti tulkittava koko unionissa itsenäisesti ja yhtenäisesti (ks. vastaavasti tuomio 10.6.2021, Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Viaton toimija), C‑279/19, EU:C:2021:473, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
37      Direktiivin 2008/118 32 artikla ja direktiivin 2020/262 32 artikla eivät sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen oman käytön käsitteen sisällön ja ulottuvuuden määrittämiseksi. Kyseistä käsitettä on pidettävä mainittuja direktiivejä sovellettaessa unionin oikeuden itsenäisenä käsitteenä, jota on tulkittava yhtenäisesti kaikkien jäsenvaltioiden alueella.
38      Vaikka direktiivin 2020/262 32 artiklan 1 kohdan sanamuoto ei ole täysin sama kuin direktiivin 2008/118 32 artiklan 1 kohdan sanamuoto, säännösten sisältö on olennaisilta osin sama.
39      Mainittujen säännösten mukaan on niin, että kun yksityishenkilö on hankkinut valmisteveron alaisia tavaroita omaan käyttöönsä ja kuljettanut ne itse jäsenvaltiosta toiseen, valmisteverosaatava syntyy ainoastaan siinä jäsenvaltiossa, jossa tavarat hankitaan.
40      Jotta direktiivin 2008/118 32 artiklaa tai direktiivin 2020/262 32 artiklaa voitaisiin soveltaa, seuraavien kolmen edellytyksen on täytyttävä: yksityishenkilön on pitänyt hankkia valmisteveron alaiset tavarat, hänen on pitänyt hankkia ne omiin tarpeisiinsa ja hänen on pitänyt kuljettaa tavarat itse jäsenvaltiosta toiseen (ks. analogisesti tuomio 23.11.2006, Joustra, C‑5/05, EU:C:2006:733, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä ensimmäinen kysymys koskee ainoastaan toista näistä edellytyksistä, koska ennakkoratkaisupyynnöistä ilmenee, että kaksi muuta edellytystä täyttyvät.
41      Unionin oikeuden oikeussäännön tulkitsemisessa on otettava huomioon sen sanamuoto, asiayhteys ja tavoite (tuomio 14.11.2019, State Street Bank International, C‑255/18, EU:C:2019:967, 34 kohta; ks. vastaavasti myös tuomio 27.5.2019, PF (Liettuan yleinen syyttäjä), C‑509/18, EU:C:2019:457, 28 kohta.
42      Ensinnäkin direktiivin 2008/118 32 artiklassa ja direktiivin 2020/262 32 artiklassa tarkoitetun oman käytön käsitteen sanamuodon mukaisesta tulkinnasta on todettava, että kyseisten säännösten tietyissä kieliversioissa, kuten espanjankielisessä (uso propio), englanninkielisessä (own use), kroaatinkielisessä (vlastitu uporabu), kreikankielisessä (diki tou chrisi), italiankielisessä (uso personale), portugalinkielisessä (uso pessoal), slovakiankielisessä (vlastné použitie) ja sloveeninkielisessä (lastno uporabo) versiossa viitataan selkeästi henkilökohtaiseen tai omaan käyttöön. Samojen säännösten muut kieliversiot eivät kuitenkaan ole yhtä selkeitä, koska ei voida täysin sulkea pois sitä, että niissä tarkoitetaan myös tiettyjä sellaisia tavarahankintoja, jotka tehdään vastikkeetonta kolmannelle luovuttamista varten. Tämä koskee erityisesti ranskankielistä (besoins propres), hollanninkielistä (eigen behoeften), tšekinkielistä (vlastní potřebu) ja – kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää – saksankielistä (Eigenbedarf) versiota.
43      Niinpä direktiivin 2008/118 32 artiklan ja direktiivin 2020/262 32 artiklan sanamuoto ei riitä poistamaan epäselvyyttä siitä, miten kyseisiä säännöksiä on tulkittava. Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa tältä osin, että jossakin kieliversiossa käytettyä unionin oikeuden säännöksen sanamuotoa ei voida käyttää kyseisen säännöksen ainoana tulkintaperusteena eikä sille voida antaa etusijaa muihin kieliversioihin nähden. Unionin oikeuden säännöksiä on nimittäin tulkittava ja sovellettava yhtenäisesti ottaen huomioon kaikilla unionin kielillä laaditut versiot. Unionin oikeuden tekstin erikielisten versioiden poiketessa toisistaan kyseessä olevaa säännöstä on tulkittava sen asiayhteyden ja sillä säännöstöllä, jonka osa säännös on, tavoiteltujen päämäärien mukaan (ks. tuomio 18.9.2019, VIPA, C‑222/18, EU:C:2019:751, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
44      Toiseksi asiayhteydestä, johon direktiivin 2008/118 32 artikla ja direktiivin 2020/262 32 artikla kuuluvat, on muistutettava, että kyseisissä direktiiveissä vahvistetaan valmisteveron alaisten tavaroiden hallussapitoa, liikkumista ja valvontaa koskevat säännöt muun muassa sen varmistamiseksi, että valmisteverosaatava syntyy samalla tavalla kaikissa jäsenvaltioissa (ks. analogisesti tuomio 23.11.2006, Joustra, C‑5/05, EU:C:2006:733, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
45      Direktiivin 2008/118 johdanto-osan kahdeksannessa perustelukappaleessa ja direktiivin 2020/262 johdanto-osan seitsemännessä perustelukappaleessa mainitun valmisteverosaatavan syntymisajankohdan yhdenmukaistamista koskevan tavoitteen mukaisesti direktiivin 2008/118 7 artiklan 1 kohdassa ja direktiivin 2020/262 6 artiklan 2 kohdassa säädetään, että valmisteverosaatava syntyy siinä jäsenvaltiossa, jossa luovutus kulutukseen tapahtuu.
46      Näistä säännöksistä huolimatta ei kuitenkaan ole poissuljettua, että valmistevero kannetaan myöhemmin toisessa jäsenvaltiossa. Tämä on sitä paitsi direktiivien 2008/118 ja 2020/262 V luvun, jossa säännellään valmisteveron alaisten tavaroiden liikkumista ja verotusta niiden kulutukseen luovuttamisen jälkeen, kohteena.
47      Koska valmistevero on kulutusvero, verosaatavan syntymisajankohdan on yleensä oltava mahdollisimman lähellä kuluttajaa (ks. vastaavasti tuomio 2.6.2016, Polihim-SS, C‑355/14, EU:C:2016:403, 50 ja 51 kohta). Tätä varten direktiivin 2008/118 33 artiklassa ja direktiivin 2020/262 33 artiklassa säädetään muun muassa, että valmisteveron alaisista tavaroista kannetaan valmistevero määräjäsenvaltiossa, kun ne on luovutettu kulutukseen yhden jäsenvaltion alueella ja siirretty sitten toisen jäsenvaltion alueelle ”siellä tapahtuvaa käyttöä varten”.
48      Sitä vastoin yksityishenkilön omaan käyttöönsä hankkimista ja kuljettamista tavaroista maksetaan valmistevero siinä jäsenvaltiossa, jossa valmisteveron alaiset tavarat hankitaan, direktiivin 2008/118 32 artiklan ja direktiivin 2020/262 32 artiklan mukaisesti.
49      Mainittujen direktiivien V luvun systematiikassa direktiivin 2008/118 32 artikla ja direktiivin 2020/262 32 artikla ovat poikkeuksia kyseisten direktiivien 33 artiklassa säädetystä yleisestä verojärjestelmästä, ja niitä on näin ollen tulkittava suppeasti. Tällainen tulkinta on johdonmukainen kyseisten säännösten niiden kieliversioiden kanssa, joissa viitataan henkilökohtaisen tai oman käytön käsitteeseen.
50      Kolmanneksi direktiiveillä 2008/118 ja 2020/262 tavoiteltujen päämäärien osalta on täsmennettävä, että kyseisten direktiivien systematiikassa valmistevero on kulutusvero, jonka kantamisella jäsenvaltioissa vastataan muun muassa finanssipoliittisiin vaatimuksiin sekä kansanterveyden suojelua koskeviin vaatimuksiin rajoittamalla terveysriskejä aiheuttavien tuotteiden, kuten tupakan tai alkoholijuomien, kulutusta. Tällaiset huolenaiheet ovat syynä siihen, että eri jäsenvaltioiden soveltamat verotasot poikkeavat toisistaan. Direktiiveillä 2008/118 ja 2020/262 on tarkoitus ottaa käyttöön yhdenmukaistettu yleinen valmisteverojärjestelmä kyseessä olevien tavaroiden vapaan liikkuvuuden ja siten sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan varmistamiseksi (tuomio 13.1.2022, MONO, C‑326/20, EU:C:2022:7, 28 kohta).
51      Kuten julkisasiamies korostaa ratkaisuehdotuksensa 40 kohdassa, direktiivin 2008/118 tavoitteisiin kuuluu veropetosten, veronkierron ja mahdollisten väärinkäytösten estäminen, kuten kyseisen direktiivin johdanto-osan 31 perustelukappaleesta, 11 artiklasta ja 39 artiklan 3 kohdan ensimmäisestä alakohdasta ilmenee (tuomio 9.6.2022, IMPERIAL TOBACCO BULGARIA, C‑55/21, EU:C:2022:459, 55 kohta). Tämä on myös yksi direktiivin 2020/262 tavoitteista. Kyseisen direktiivin johdanto-osan 41 perustelukappaleessa täsmennetään tältä osin, että koska jäsenvaltioiden – erityisesti tupakkatuotteiden – valmisteverojen tasot poikkeavat edelleen ja toisinaan merkittävästi toisistaan, jäsenvaltioiden on kyettävä rajoittamaan veropetoksiin, veronkiertoon ja väärinkäytöksiin liittyviä riskejä sekä riskejä, jotka uhkaavat yleistä järjestystä tai ihmisten terveyden ja elämän suojelua.
52      Tämän tavoitteen saavuttamiseksi jäsenvaltioiden on – kuten direktiivin 2020/262 johdanto-osan 41 perustelukappaleessa todetaan – kyettävä rajoittamaan näitä riskejä muun muassa toteuttamalla asianmukaisia ja oikeasuhteisia toimenpiteitä, joiden avulla ne voivat määrittää, onko yksityishenkilö hankkinut jäsenvaltiosta toiseen kuljettamansa valmisteveron alaiset tavarat omaan käyttöönsä.
53      Tältä osin on todettava, että direktiivin 2008/118 34 artiklan ja direktiivin 2020/262 35 artiklan mukaan valmisteveron alaisten tavaroiden kaupallisessa tarkoituksessa tapahtuvassa siirrossa edellytetään tiukkaa digitaalista jäljitettävyyttä sähköisten hallinnollisten asiakirjojen avulla, mutta sille, että yksityishenkilöt kuljettavat tällaisia tavaroita, on luonteenomaista vapautus kaikista hallinnollisista muodollisuuksista. Tällaisen asiakirjaseurannan puuttumisen lieventämiseksi direktiivin 2008/118 32 artiklan 2 kohdassa ja direktiivin 2020/262 32 artiklan 2 kohdassa säädetään seikoista, jotka jäsenvaltioiden on otettava huomioon määrittäessään, onko yksityishenkilön hankkimat ja kuljettamat valmisteveron alaiset tavarat tarkoitettu kyseisen yksityishenkilön omaan käyttöön. Näihin seikkoihin kuuluvat kuljetettujen tavaroiden määrä (savukkeiden osalta 800 kappaletta) ja hallussapidon syyt.
54      Tästä seuraa, että muun muassa direktiivissä 2008/118 ja direktiivissä 2020/262 säädettyihin ohjearvoihin perustuvien ennalta ilmoittamattomien tarkastusten yhteydessä on asiakirjaseurannan puuttumisen ja rajatarkastusten satunnaisen luonteen vuoksi olemassa rakenteellinen petoksen riski oman käytön käsitteen väärinkäytön vuoksi.
55      Tämän vahvistaa julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 47 kohdassa mainitsema komission äskettäinen tutkimus, jonka mukaan direktiivin 2008/118 32 artiklan 1 kohdassa ja direktiivin 2020/262 32 artiklan 1 kohdassa säädettyä järjestelmää on havaittu käytettävän matkustavien yksityishenkilöiden tarkastamisen epätodennäköisyyden vuoksi väärin etenkin siten, että yksityishenkilöt siirtävät tupakkamääriä alhaisempaa valmisteveroa soveltavista jäsenvaltioista korkeampia verokantoja soveltaviin jäsenvaltioihin.
56      Niinpä oman käytön käsitteen laaja tulkinta siten, että se kattaisi yksityishenkilöiden väliset vastikkeettomat luovutukset, aiheuttaisi merkittävän veronkierron riskin, koska tiettyjen luovutusten yhteydessä saatetaan maksaa suoraan tai välillisesti vastiketta, minkä tarkistaminen tai havaitseminen on verohallinnolle mahdotonta tai ainakin huomattavan vaikeaa. Oman käytön käsitteen laaja määritelmä loisi siten suotuisan ympäristön direktiivin 2008/118 32 artiklassa ja direktiivin 2020/262 32 artiklassa säädetyn järjestelmän väärinkäytölle ja vaarantaisi siten edellä 51 kohdassa mainitut tavoitteet.
57      Sitä vastoin oman käytön käsitteen suppea tulkinta yhdessä yksityishenkilön toistuviin tavaroiden kuljetukseen kohdistuvan tullivalvonnan kanssa voi myötävaikuttaa tehokkaasti veronkierron estämiseen. Tällaisessa tapauksessa tulliviranomaiset voivat nimittäin torjua väärinkäytöksiä tukeutumalla muun muassa yksityishenkilön ilmoituksiin ja arvioimalla sitä, vastaavatko tiettynä ajanjaksona kuljetetut kokonaismäärät kohtuudella ennakoitavissa olevia henkilökohtaiseen käyttöön liittyviä tarpeita.
58      Niinpä tarve estää ja torjua veronkiertoa sekä vilpillisyyttä tai väärinkäyttöä merkitseviä verokäytäntöjä puoltaa sitä, että direktiivin 2008/118 32 artiklan 1 kohdassa ja direktiivin 2020/262 32 artiklan 1 kohdassa säädettyä oman käytön käsitettä tulkitaan suppeasti muun muassa estämällä tilanne, jossa yksityishenkilö hankkii ja kuljettaa valmisteveron alaisia tavaroita luovuttaakseen ne vastikkeettomasti toiselle yksityishenkilölle, riippumatta näiden luovutettaviksi tarkoitettujen tavaroiden määrästä.
59      Näin on sitäkin suuremmalla syyllä sen vuoksi, että oman käytön käsitteen laaja tulkinta, joka kattaisi myös luovutukset muille yksityishenkilöille, saattaisi heikentää jäsenvaltioiden vero- ja terveyspolitiikkaa mahdollistamalla sen, että loppukuluttaja välttyy verorasitukselta, jonka tarkoituksena on vähentää kyseisten tavaroiden kulutusta. Kuten julkisasiamies korostaa ratkaisuehdotuksensa 49 kohdassa, unionin tuomioistuin on jo todennut, että tupakkatuotteiden osalta valmistevero on tärkeä ja tehokas väline näiden tuotteiden kulutuksen vähentämiseksi ja siten kansanterveyden suojelemiseksi (ks. tuomio 29.6.2017, komissio v. Portugali, C‑126/15, EU:C:2017:504, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
60      Tässä tilanteessa oman käytön käsitettä on tulkittava siten, että se kattaa vain sellaisten valmisteveron alaisten tavaroiden, kuten valmistetun tupakan, hankkimisen ja kuljettamisen, jotka on tarkoitettu yksinomaan ne hankkineen yksityishenkilön henkilökohtaiseen käyttöön.
61      Tätä tulkintaa ei voida kyseenalaistaa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemalla unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöllä, joka liittyy luonnonvaraisten eläinten ja kasvien suojelusta niiden kauppaa sääntelemällä 9.12.1996 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 338/97 (EYVL 1997, L 61, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 1.12.2014 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 1320/2014 (EUVL 2014, L 361, s. 1), 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuun henkilökohtaisten esineiden tai kotiesineiden käsitteeseen.
62      Unionin tuomioistuin nimittäin totesi 12.5.2021 antamassaan tuomiossa Hauptzollamt B (Sampikalojen kaviaari) (C‑87/20, EU:C:2021:382), että sekä asetuksen N:o 338/97 asiayhteydestä että sen tavoitteista ilmenee, että kuollutta yksilöä, yksilöiden osaa tai niistä tehtyä tuotetta, kuten sampikalojen kaviaaria, ei voida pitää ”henkilökohtaisena esineenä tai kotiesineenä”, jos maahantuojalla on kaupallinen tarkoitus, kun taas kyseinen luonnehdinta voidaan hyväksyä, jos kaviaari on henkilökohtaisessa hallinnassa ja tarkoitettu muihin kuin kaupallisiin tarkoituksiin, siitä riippumatta, onko se tarkoitettu lahjoitettavaksi kolmannelle.
63      Edellä 62 kohdassa mainittu ilmaisu ”henkilökohtaiset esineet tai kotiesineet” ei kuitenkaan vastaa direktiivin 2008/118 32 artiklassa ja direktiivin 2020/262 32 artiklassa olevaa ilmaisua ”oma käyttö”. Kuten julkisasiamies mainitsee ratkaisuehdotuksensa 54 kohdassa, asetuksella N:o 338/97 ei myöskään pyritä direktiivillä 2008/118 ja direktiivillä 2020/262 tavoiteltuun veropetosten, veronkierron ja mahdollisten väärinkäytösten estämistä koskevaan tavoitteeseen vaan sen tavoitteena on mahdollisimman kattavan luonnonvaraisten eläin- ja kasviyksilöiden suojelun turvaaminen sääntelemällä niillä käytävää kauppaa Washingtonissa 3.3.1973 allekirjoitetun luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston uhanalaisten lajien kansainvälistä kauppaa koskevan yleissopimuksen
(Yhdistyneiden kansakuntien sopimussarja, nide 993,
nro I-14537) tavoitteita, periaatteita ja määräyksiä noudattaen (tuomio 12.5.2021, Hauptzollamt B (Sampikalojen kaviaari), C‑87/20, EU:C:2021:382, 34 kohta).
64      Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2008/118 32 artiklaa ja direktiivin 2020/262 32 artiklaa on tulkittava siten, että yksityishenkilön oman käytön käsite ei kata tilannetta, jossa yksityishenkilö hankkii ja kuljettaa valmisteveron alaisia tavaroita luovuttaakseen ne vastikkeettomasti toiselle yksityishenkilölle, kyseisten tavaroiden määrästä riippumatta.
Toinen kysymys
65      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2008/118 32 artiklaa ja direktiivin 2020/262 32 artiklaa tulkittava siten, että oman käytön käsitettä sovelletaan lähiomaisille annettaviin lahjoihin mutta ei muille henkilöille tarkoitettuihin lahjoihin.
66      Koska tämä kysymys on kuitenkin esitetty vain siltä varalta, että ensimmäiseen kysymykseen annetaan myöntävä vastaus, siihen ei ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
67      Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin yleiselle tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto, viiden tuomarin kokoonpano)
on ratkaissut asian seuraavasti:
Valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä ja direktiivin 92/12/ETY kumoamisesta 16.12.2008 annetun neuvoston direktiivin 2008/118/EY 32 artiklaa ja valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä 19.12.2019 annetun neuvoston direktiivin (EU) 2020/262 32 artiklaa on tulkittava siten, että yksityishenkilön oman käytön käsite ei kata tilannetta, jossa yksityishenkilö hankkii ja kuljettaa valmisteveron alaisia tavaroita luovuttaakseen ne vastikkeettomasti toiselle yksityishenkilölle, kyseisten tavaroiden määrästä riippumatta.
Papasavvas
Półtorak
Hesse
Petrlík
Dimitrakopoulos
Julistettiin Luxemburgissa 20 päivänä toukokuuta 2026.
Allekirjoitukset
*      Oikeudenkäyntikieli: saksa.
i      Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.