62024CJ0668
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kymmenes jaosto)
29 päivänä tammikuuta 2026 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Sosiaalipolitiikka – Direktiivi 1999/70/EY – Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemä määräaikaista työtä koskeva puitesopimus – Määräaikaista työtä koskevat puitesopimukset sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden toimialalla – Perättäisten määräaikaisten työsopimusten perusteella palkattu työntekijä – 5 lauseke – Toimenpiteet perättäisten määräaikaisten työsopimusten tai työsuhteiden väärinkäytösten sanktioimiseksi – Kansallinen säännöstö, jonka mukaan työsopimusta ei voida määritellä uudelleen mutta jossa säädetään muun muassa aiheutuneen vahingon korvaamisesta
Asiassa C‑668/24,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Tribunale di Milano (Milanon alioikeus, Italia) on esittänyt 7.10.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 11.10.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Eliz Erkut Duygu
vastaan
Fondazione Teatro alla Scala di Milano,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (kymmenes jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja J. Passer sekä tuomarit D. Gratsias ja B. Smulders (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: R. Norkus,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
Eliz Erkut Duygu, edustajinaan F. Andretta, E. Casali ja L. De Andreis, avvocati,
–
Fondazione Teatro alla Scala di Milano, edustajinaan G. Brambilla, A. Giussani, L. Molteni ja A. Rampolla, avvocati,
–
Italian hallitus, asiamiehenään S. Fiorentino, avustajinaan L. Fiandaca ja A. Giovannini, avvocati dello Stato,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään S. Delaude ja D. Recchia,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta 28.6.1999 annetun neuvoston direktiivin 1999/70/EY (EYVL 1999, L 175, s. 43) liitteenä olevan, 18.3.1999 tehdyn määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen (jäljempänä puitesopimus) 4 ja 5 lausekkeen tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat ballerina Eliz Erkut Duygu ja Fondazione Teatro alla Scala di Milano (La Scala ‑säätiö, Milano, Italia) (jäljempänä Fondazione) ja joka koskee kyseisten asianosaisten välisen työsuhteen, joka perustuu vuosina 2016–2019 tehtyihin perättäisiin määräaikaisiin työsopimuksiin, määrittelyä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3
Direktiivin 1999/70 2 artiklan ensimmäisen kohdan sanamuoto on seuraava:
”Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 10 päivänä heinäkuuta 2001 tai varmistettava, että työmarkkinaosapuolet ovat kyseiseen päivään mennessä ottaneet käyttöön tarvittavat toimenpiteet sopimusteitse, jolloin jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet, joiden avulla ne voivat jatkuvasti taata tässä direktiivissä säädettyjen tulosten saavuttamisen. Niiden on ilmoitettava tästä [Euroopan] komissiolle välittömästi.”
4
Puitesopimukseen sisältyvien yleisten huomioiden 8 kohdassa todetaan seuraavaa:
”määräaikaiset työsopimukset ovat tyypillisiä tietyillä toimialoilla sekä tietyissä ammateissa ja toiminnoissa, ja ne voivat sopia sekä työnantajalle että työntekijöille.”
5
Puitesopimuksen 4 lausekkeessa, jonka otsikko on ”Syrjimättömyyden periaate”, määrätään seuraavaa:
”1. Määräaikaisiin työntekijöihin ei saa soveltaa epäedullisempia työehtoja kuin vastaaviin vakituisiin työntekijöihin pelkästään siksi, että heillä on määräaikainen työsopimus tai työsuhde, ellei siihen ole asiallisia syitä.
– –
3. Jäsenvaltiot kuultuaan työmarkkinaosapuolia ja/tai työmarkkinaosapuolet määrittelevät tämän lausekkeen soveltamistavat ottaen huomioon yhteisön lainsäädännön sekä kansallisen lainsäädännön, työehtosopimukset ja käytännön.
– –”
6
Puitesopimuksen 5 lausekkeen otsikko on ”Väärinkäytöksiä ehkäisevät toimenpiteet”, ja siinä määrätään seuraavaa:
”1. Perättäisten määräaikaisten työsopimusten tai työsuhteiden väärinkäytösten estämiseksi jäsenvaltiot kuultuaan työmarkkinaosapuolia kansallisen lainsäädännön, työehtosopimusten tai käytännön mukaan ja/tai työmarkkinaosapuolten on otettava käyttöön erityisten alojen ja/tai työntekijäryhmien tarpeiden mukaan yksi tai useita seuraavista toimenpiteistä, jos käytettävissä ei ole vastaavia oikeudellisia toimenpiteitä väärinkäytösten estämiseksi:
a)
perustellut syyt tällaisen työsopimuksen tai työsuhteen uudistamista varten;
b)
perättäisten määräaikaisten työsopimusten tai työsuhteiden enimmäiskokonaiskesto;
c)
tällaisten työsopimusten tai työsuhteiden uudistamisten lukumäärä.
2. Jäsenvaltiot kuultuaan työmarkkinaosapuolia ja/tai työmarkkinaosapuolet määrittävät tarvittaessa, millä edellytyksillä määräaikaisia työsopimuksia tai työsuhteita
a)
pidetään perättäis[i]nä;
b)
pidetään toistaiseksi voimassa olevina työsopimuksina tai työsuhteina.”
Italian oikeus
30.4.2010 annettu asetus nro 64
7
Esittävän taiteen ja kulttuurin alaa koskevista kiireellisistä säännöksistä 30.4.2010 annetun asetuksen nro 64 (decreto-legge n. 64 – Disposizioni urgenti in materia di spettacolo e attività culturali) (GURI nro 100, 30.4.2010), joka on siihen tehtyine muutoksineen muutettu 29.6.2010 annetuksi laiksi nro 100 (legge n. 100) (GURI nro 150, 30.6.2010, s. 2), 3 §:n 6 momentissa säädetään yhtäältä, että musiikkialan tukemiseksi säädetyistä erityistoimenpiteistä 22.7.1977 annetun lain nro 426 (legge n. 426 – Provvedimenti straordinari a sostegno delle attività musicali) (GURI nro 206, 28.7.1977) 3 §:n 4 ja 5 momenttia sovelletaan edelleen sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöihin siitä huolimatta, että niistä on tullut yksityisoikeudellisia oikeushenkilöitä. Siinä säädetään toisaalta, ettei EAY:n, UNICE:n ja CEEP:n tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70/EY täytäntöönpanosta 6.9.2001 annetun asetuksen nro 368 (decreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES) (GURI nro 235, 9.10.2001) 1 §:n 01 ja 2 momentin säännöksiä sovelleta sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöihin.
8.8.2013 annettu asetus nro 91
8
Kiireellisistä säännöksistä kulttuuriomaisuuden ja ‑toimintojen sekä matkailualan tukemiseksi, niiden arvostuksen lisäämiseksi ja niiden elvyttämiseksi 8.8.2013 annetun asetuksen nro 91 (decreto-legge n. 91 – Disposizioni urgenti per la tutela, la valorizzazione e il rilancio dei beni e delle attività culturali e del turismo) (GURI nro 186, 9.8.2013), joka on siihen tehtyine muutoksineen muutettu 7.10.2013 annetuksi laiksi nro 112 (legge n. 112) (GURI nro 236, 8.10.2013, s. 1), 11 §:n, jonka otsikko on ”Kiireelliset säännökset sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden tervehdyttämiseksi ja korkeatasoisen kansallisen musiikkijärjestelmän elvyttämiseksi”, 19 momentissa säädetään seuraavaa:
”Toistaiseksi voimassa oleva työsuhde sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöön voidaan perustaa yksinomaan julkisten valintamenettelyjen kautta. – –”
Asetus nro 81/2015
9
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että pääasiassa kyseessä olevat sopimukset tehtiin osittain 10.12.2014 annetun lain nro 183 1 §:n 7 momentin mukaisesti työsopimuksia koskevasta sääntelystä ja työtehtäviä koskevan sääntelyn tarkistamisesta 15.6.2015 annetun asetuksen nro 81 (decreto legislativo n. 81 – Disciplina organica dei contratti di lavoro e revisione della normativa in tema di mansioni, a norma dell’articolo 1, comma 7, della legge 10 dicembre 2014, n. 183 (GURI nro 144, 24.6.2015, Supplemento ordinario, jäljempänä asetus nro 81/2015)) alkuperäisen version ja osittain kyseisen asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna 12.7.2018 annetulla asetuksella nro 87, joka on muutettu 9.8.2018 annetuksi laiksi nro 96 (jäljempänä asetus nro 81/2015, sellaisena kuin se on muutettuna), nojalla.
10
Asetuksen nro 81/2015 19 §:ssä säädettiin seuraavaa:
”1.   Työsopimus voidaan tehdä määräajaksi, jonka pituus on enintään 36 kuukautta.
2.   Ellei työehtosopimuksiin sisältyvistä määräyksistä muuta johdu, ja lukuun ottamatta 21 §:n 2 momentissa tarkoitettua kausiluonteista toimintaa, saman työnantajan ja saman työntekijän välisten määräaikaisten työsuhteiden, jotka perustuvat samantasoisten ja samaan oikeudelliseen ryhmään kuuluvien tehtävien suorittamista varten tehtyihin perättäisiin sopimuksiin, kesto saa olla enintään 36 kuukautta riippumatta ajanjaksoista, joina ollaan sopimuksettomassa tilassa. Kyseisen määräajan laskemiseksi otetaan myös huomioon ajanjaksot, jotka liittyvät työmatkoihin, jotka sisältävät samantasoisia ja samaan oikeudelliseen ryhmään kuuluvia tehtäviä ja joille samat henkilöt osallistuvat työskennellen määräaikaisesti. Jos 36 kuukauden raja ylittyy yhden ainoan sopimuksen tai useamman perättäisen sopimuksen vuoksi, sopimus muuttuu toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi kyseisen määräajan ylittymisestä lukien.
3.   Samojen henkilöiden välillä voidaan tehdä alueellisesti toimivaltaisessa työvoimaviranomaisessa toinen enintään 12 kuukauden pituinen määräaikainen sopimus, sanotun vaikuttamatta 2 momenttiin. Jos kirjallista menettelyä ei noudateta ja jos kyseisessä sopimuksessa vahvistettu määräaika ylitetään, sopimus muuttuu toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi sen tekemispäivästä lukien.”
11
Kyseisen asetuksen 21 §:ssä säädettiin seuraavaa:
”1.   Määräaikaisen työsopimuksen kestoa voidaan jatkaa työntekijän suostumuksella ainoastaan, jos sopimuksen alkuperäinen kesto on alle 36 kuukautta, ja sitä voidaan joka tapauksessa jatkaa enintään viisi kertaa 36 kuukauden ajanjakson aikana sopimusten lukumäärästä riippumatta. Jos sopimusta jatketaan enemmän kuin viisi kertaa, se muuttuu toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi sinä päivänä, jolloin sitä jatketaan kuudennen kerran.
2.   Jos työntekijä otetaan takaisin määräaikaiseen työhön kymmenen päivän kuluessa enintään kuuden kuukauden pituisen sopimuksen päättymisestä tai kahdenkymmenen päivän kuluessa yli kuuden kuukauden pituisen sopimuksen päättymisestä, jälkimmäinen sopimus muuttuu toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi. Tämän momentin säännöksiä ei sovelleta työntekijöihin, jotka on otettu kausiluonteiseen toimintaan, joka määritetään työ- ja sosiaaliministeriön antamalla asetuksella, eikä tapauksissa, joista määrätään työehtosopimuksissa. Tasavallan presidentin 7.10.1963 antaman asetuksen nro 1525 säännöksiä sovelletaan siihen saakka, kunnes toisessa virkkeessä mainittu asetus on annettu.
– –”
12
Kyseisen asetuksen 29 §:n 3 momentissa säädettiin seuraavaa:
”19 §:n 1–3 momentissa ja 21 §:ssä vahvistettuja säännöksiä ei sovelleta 29.6.1996 annetussa asetuksessa nro 367 tarkoitettujen musiikkialan tuotantosäätiöiden taiteelliseen ja tekniseen henkilöstöön.”
13
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan viimeksi mainittu säännös on aiemman säännöksen eli 6.9.2001 annetun asetuksen nro 368 11 §:n 4 momentin jatkumo. Kyseisen momentin mukaan mainitun asetuksen 4 ja 5 §:ssä säädettyjä sääntöjä, jotka koskivat määräaikaisiin työsopimuksiin sovellettavia ajallisia ja aineellisia rajoituksia ja sopimuksen uudelleen määrittelyä toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi, jos kyseisiä rajoituksia ei noudatettu, ei sovellettu musiikkialan tuotantosäätiöiden taiteelliseen ja tekniseen henkilöstöön.
14
Asetuksen nro 81/2015, sellaisena kuin se on muutettuna, 19 §:ssä säädettiin seuraavaa:
”1.   Työsopimus voidaan tehdä määräajaksi, jonka pituus on enintään 12 kuukautta. Se voidaan tehdä pidemmäksi mutta kuitenkin enintään 24 kuukauden ajaksi ainoastaan, jos vähintään yksi seuraavista edellytyksistä täyttyy:
a)
tämä on perusteltavissa tilapäisillä ja objektiivisilla, tavanomaiseen toimintaan liittymättömillä tarpeilla tai tarpeella sijaistaa muita työntekijöitä
b)
tämä on perusteltavissa tavanomaisen toiminnan tilapäiseen, huomattavaan ja ennakoimattomaan kasvuun liittyvillä tarpeilla. – –
((b-bis)
tämä on perusteltavissa 51 §:ssä tarkoitetuilla työehtosopimuksissa määrätyillä erityistarpeilla.))
((1.1. Tämän 1 momentin b-bis) kohdan mukaisesti työsopimuksissa voidaan 30.9.2022 saakka määrätä tämän pykälän 1 momentissa tarkoitetusta 12 kuukautta pidemmästä mutta joka tapauksessa enintään 24 kuukauden kestosta, kun on kyse 51 §:ssä tarkoitetuista työehtosopimuksissa määritellyistä erityistarpeista.))
1-bis. Jos sopimus on tehty pidemmäksi kuin 12 kuukauden ajaksi eivätkä 1 momentissa säädetyt edellytykset täyty, se muuttuu toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi siitä päivästä lukien, jolloin 12 kuukauden määräaika ylittyy.
– –
2.   Ellei työehtosopimuksiin sisältyvistä määräyksistä muuta johdu, ja lukuun ottamatta 21 §:n 2 momentissa tarkoitettua kausiluonteista toimintaa, saman työnantajan ja saman työntekijän välisten määräaikaisten työsuhteiden, jotka perustuvat samantasoisten ja samaan oikeudelliseen ryhmään kuuluvien tehtävien suorittamista varten tehtyihin perättäisiin sopimuksiin, kesto saa olla enintään 24 kuukautta riippumatta ajanjaksoista, joina ollaan sopimuksettomassa tilassa. Kyseisen määräajan laskemiseksi otetaan myös huomioon ajanjaksot, jotka liittyvät työmatkoihin, jotka sisältävät samantasoisia ja samaan oikeudelliseen ryhmään kuuluvia tehtäviä ja joille samat henkilöt osallistuvat työskennellen määräaikaisesti. Jos 24 kuukauden raja ylittyy yhden ainoan sopimuksen tai useamman perättäisen sopimuksen vuoksi, sopimus muuttuu toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi kyseisen määräajan ylittymisestä lukien. – –
3.   samojen henkilöiden välillä voidaan tehdä alueellisesti toimivaltaisessa työvoimaviranomaisessa toinen enintään 12 kuukauden pituinen määräaikainen sopimus, sanotun vaikuttamatta 2 momenttiin. Jos kirjallista menettelyä ei noudateta ja jos kyseisessä sopimuksessa vahvistettu määräaika ylitetään, sopimus muuttuu toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi sen tekemispäivästä lukien.”
15
Asetuksen nro 81/2015, sellaisena kuin se on muutettuna, 21 §:ssä säädettiin seuraavaa:
”01.   Sopimus voidaan uudistaa vain, jos 19 §:n 1 momentissa säädettyjä edellytyksiä noudatetaan. Sopimusta voidaan jatkaa vapaasti 12 ensimmäisen kuukauden aikana ja tämän jälkeen yksinomaan, jos 19 §:n 1 momentissa säädetyt edellytykset täyttyvät. Jos ensimmäisen ja toisen virkkeen säännöksiä ei noudateta, sopimus muuttuu toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi. Tämän pykälän 2 momentissa tarkoitetun kaltaiset kausiluonteista toimintaa koskevat sopimukset voidaan uudistaa tai niitä voidaan jatkaa, vaikka 19 §:n 1 momentissa säädetyt edellytykset eivät täyty. – –
1.   Määräaikaisen sopimuksen kestoa voidaan jatkaa työntekijän suostumuksella ainoastaan, jos sopimuksen alkuperäinen kesto on alle 24 kuukautta, ja sitä voidaan joka tapauksessa jatkaa enintään neljä kertaa 24 kuukauden ajanjakson aikana sopimusten lukumäärästä riippumatta. Jos sopimusta jatketaan enemmän kuin neljä kertaa, se muuttuu toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi sinä päivänä, jolloin sitä jatketaan viidennen kerran.
– –
2.   Jos työntekijä otetaan takaisin määräaikaiseen työhön kymmenen päivän kuluessa enintään kuuden kuukauden pituisen sopimuksen päättymisestä tai kahdenkymmenen päivän kuluessa yli kuuden kuukauden pituisen sopimuksen päättymisestä, toinen sopimus muuttuu toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi. Tämän momentin säännöksiä ei sovelleta työntekijöihin, jotka on otettu kausiluonteiseen toimintaan, joka määritetään työ- ja sosiaaliministeriön antamalla asetuksella, eikä tapauksissa, joista määrätään työehtosopimuksissa. Tasavallan presidentin 7.10.1963 antaman asetuksen nro 1525 säännöksiä sovelletaan siihen saakka, kunnes toisessa virkkeessä mainittu asetus on annettu. – –
– –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
16
Pääasian kantaja Eliz Erkut Duygu työskenteli ballerinana Fondazionen balettikuorossa useiden sopimusten perusteella vuosina 2014–2019. Täsmällisemmin todettuna sen jälkeen, kun hän oli tehnyt ensimmäisen määräaikaisen työsopimuksen oppilaana ajanjaksolle 4.11.2014–18.1.2015, hän teki valintamenettelyn jälkeen useita perättäisiä sopimuksia itsenäisenä ammatinharjoittajana ajanjaksolla 16.8.2016–9.7.2019.
17
Koska Erkut Duygu katsoi, että hän kuului pysyvästi Fondazionen henkilöstöön ja että hän oli suorittanut työnsä samoin edellytyksin kuin vakituisessa työsuhteessa oleva henkilöstö, hän saattoi asian ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen eli Tribunale di Milanon (Milanon alioikeus, Italia) käsiteltäväksi ja väitti, että sopimukset, jotka hän oli tehnyt Fondazionen kanssa itsenäisenä ammatinharjoittajana, olivat lainvastaisia. Hän vaati, että hänen todetaan olevan työsuhteessa ja että hänet otetaan takaisin tehtäväänsä perättäisten määräaikaista työtä koskevien työsopimusten väärinkäytöksen vuoksi.
18
Kyseinen tuomioistuin toteaa, että sen käsiteltäväksi täten saatettu asia kuuluu samaan asiayhteyteen kuin asiat, jotka Fondazionen muut tanssijat ovat panneet vireille ja joista Tribunale di Milano on jo lausunut. Erityisesti asiayhteydessä, jossa tosiseikat olivat verrattavissa käsiteltävänä olevan asian tosiseikkoihin, Tribunale di Milano katsoi, että sopimukset, jotka kyseiset tanssijat olivat itsenäisinä ammatinharjoittajina Fondazionen kanssa tehneet, olivat luonteeltaan puhtaasti fiktiivisiä ja että kyseisiä sopimuksia oli käytetty keinona kiertää sovellettavaa lainsäädäntöä, ja totesi, että kyseessä oli työsuhde. Työntekijöitä ei kuitenkaan määrätty otettavaksi takaisin tehtäviinsä, koska mahdollisuus perättäisten määräaikaisten sopimusten väärinkäytösten sanktioimisesta määrittelemällä ne uudelleen toistaiseksi voimassa oleviksi sopimuksiksi suljettiin pois sellaisen oikeuskäytäntölinjauksen perusteella, jonka Corte suprema di cassazionen (ylin yleinen tuomioistuin, Italia) yhdistetyt jaostot olivat ensimmäistä kertaa vakiinnuttaneet vuoden 2023 kuluessa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan kyseinen ylin tuomioistuin muutti täten aiempaa oikeuskäytäntöään, jolla pyrittiin myöntämään työsuhteen vahvistamiseen liittyvä täysimääräinen suoja myös sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden toimialalla tilanteessa, jossa perättäisiä määräaikaisia työsopimuksia oli käytetty väärin.
19
Kyseinen tuomioistuin katsoo, että tämän asiayhteyden perusteella unionin tuomioistuimelta on syytä tiedustella unionin oikeuden tulkinnasta. Vaikka se on tietoinen siitä, että unionin tuomioistuin tutki kysymystä, joka lähinnä vastaa käsiteltävässä asiassa esitettyä, 25.10.2018 antamassaan tuomiossa Sciotto (C‑331/17, jäljempänä Sciotto-tuomio, EU:C:2018:859), on kuitenkin niin, että kyseisen tuomion jälkeen yhtäältä Italian lainsäätäjä antoi 28.6.2019 asetuksen nro 59 (decreto-legge n. 59), joka muutettiin sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden henkilöstöä koskevista kiireellisistä toimenpiteistä 8.9.2019 annetuksi laiksi (legge n. 81 – Misure urgenti in materia di personale delle fondazioni lirico sinfoniche) (jäljempänä asetus nro 59). Toisaalta Corte suprema di cassazione muutti ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan oikeuskäytäntöään, joten unionin tuomioistuimelta on tiedusteltava uudelleen, onko pääasiassa kyseessä oleviin työsopimuksiin sovellettava kansallinen säännöstö, sellaisena kuin kyseinen ylin tuomioistuin sitä tulkitsee, unionin oikeuden mukainen.
20
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää tämän osalta ensiksi, että pääasiassa kyseessä olevat sopimukset tehtiin osittain asetuksen nro 81/2015 ja osittain asetuksen nro 81/2015, sellaisena kuin se on muutettuna, ollessa voimassa.
21
Se toteaa myös, että yksikään kyseisistä sopimuksista ei kuulu asetuksen nro 59 soveltamisalaan. Kyseistä uutta lainsäädäntöä, joka sen mukaan annettiin, jotta kansallinen oikeus saatettaisiin Sciotto-tuomiossa ilmaistujen periaatteiden mukaiseksi, ei sovelleta ajallisesti, koska se otettiin käyttöön sen jälkeen, kun Erkut Duygun viimeinen sopimus oli tehty.
22
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa seuraavaksi, että siitä huolimatta, että sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden toimialan määräaikaisten sopimusten osalta kansallisessa säännöstössä on aina säädetty järjestelmästä, jossa kyseiset tahot on vapautettu muihin talouden aloihin sovellettavasta yleisestä järjestelmästä, vallitsevassa kansallisessa oikeuskäytännössä ei ole katsottu, että kaikki säännökset, joissa kielletään palvelukseen ottaminen toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella julkisten menojen hillitsemiseksi, estäisivät toistaiseksi voimassa olevan työsuhteen vahvistamisen tilanteessa, jossa on osoitettu, että määräaikaisia työsopimuksia on käytetty väärin.
23
Sen mukaan tällä tavoin on kehittynyt oikeuskäytäntölinjaus työntekijöiden oikeudellisen aseman suojaamiseksi ja siis toistaiseksi voimassa olevan sopimuksen vahvistamisen mahdollistamiseksi jopa tilanteissa, joissa on kiellettyä ottaa työntekijöitä toistaiseksi voimassa olevaan työsuhteeseen. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee tässä yhteydessä Corte suprema di cassazionen tuomion nro 6547/2014 ja Corte constituzionalen (perustuslakituomioistuin, Italia) tuomion nro 260/2015.
24
Kyseistä aiempaa oikeuskäytäntöä, jossa suhtaudutaan suopeasti määräaikaisen sopimuksen uudelleen määrittelylle toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi, kuitenkin muutettiin Sciotto-tuomion julistamisen seurauksena.
25
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan Corte suprema di cassazione nimittäin katsoi tuomioissaan nro 5542/2023 ja 5556/2023, että määräaikaisen sopimuksen uudelleen määrittely toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi ei kuulunut sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöihin sovellettavassa kansallisessa säännöstössä säädettyihin seuraamuksiin. Kyseinen ylin tuomioistuin katsoi, että hyvityksenä perättäisten määräaikaisten sopimusten väärinkäytöksistä kansallisessa oikeudessa säädettiin – oletetun vahingon, joka luokiteltiin ”yhteisön oikeuden rikkomiseen perustuvaksi vahingoksi”, korvaamiseksi – vähimmäiskorvauksesta, joka muodostui 2,5–12 kuukauden palkasta, tämän vaikuttamatta mahdollisuuteen osoittaa, että vahinkoa oli aiheutunut enemmän.
26
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että kyseisissä tuomioissa Corte suprema di cassazione käsitteli nimenomaisesti kysymystä siitä, oliko sen oikeuskäytäntö yhdenmukainen unionin tuomioistuimen Sciotto-tuomiossa esittämien periaatteiden kanssa. Ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on kuitenkin epäilyjä tästä yhdenmukaisuudesta, koska unionin tuomioistuin vaikuttaa todenneen kyseisessä tuomiossa selvästi, että määräaikaisen sopimuksen uudelleen määrittely toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi on ainoa toimenpide, jolla voidaan varmistaa puitesopimuksen 5 lausekkeen noudattaminen, kun perättäisiä määräaikaisia työsopimuksia on käytetty väärin.
27
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo myös, että unionin tuomioistuin totesi, että syrjintäkiellon periaatteella on sitova vaikutus horisontaalisella tasolla. Corte suprema di cassazione ei kuitenkaan ole suhtautunut erityisen myönteisesti tähän periaatteeseen. Tämän tuomion 25 kohdassa mainituissa tuomioissaan se vahvisti ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan, että työntekijän ja sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden välisen suhteen erityisyys, joka liittyy kyseisten säätiöiden lähinnä julkiseen luonteeseen siitä huolimatta, että ne on muutettu yksityisoikeudellisiksi yhteisöiksi, huomioiden se ei ole verrattavissa muiden yksityisten työnantajien työntekijöiden suhteeseen. Työntekijän ja tällaisen säätiön välinen suhde muistuttaa sen mukaan näin ollen pikemminkin julkishallinnon sopimusperusteisia palvelussuhteita.
28
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan se, että yksityisellä yhteisöllä on yleisen edun mukaisia tavoitteita tai että se saa osittain julkista rahoitusta, ei voi muuttaa sen yksityisoikeudellista luonnetta. Tässä asiayhteydessä kyseinen tuomioistuin toteaa, että unionin tuomioistuin katsoi Sciotto-tuomiossa, että työnantajan julkis- tai yksityisoikeudellinen luonne ei sellaisenaan oikeuta sitä, että työntekijää suojataan vähemmän.
29
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa lopuksi, että Sciotto-tuomion 71 kohdassa unionin tuomioistuin totesi nimenomaisesti, että sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden alan määräaikaisten työntekijöiden ja muiden alojen määräaikaisten työntekijöiden välillä oli syrjintää, ja kritisoi tätä, mutta Corte suprema di cassazione jätti tämän huomiotta tämän tuomion 25 kohdassa mainituissa tuomioissaan.
30
Tässä tilanteessa Tribunale di Milano on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [puitesopimuksen] 4 ja 5 lauseketta tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, sellaisena kuin Corte suprema di cassazionen yhdistetyt jaostot ovat sitä tulkinneet tuomioissaan nro 5542 ja nro 5556/2023, jonka mukaan työsuhdetta yleisesti säänteleviä oikeussääntöjä, joilla pyritään sanktioimaan perättäisten määräaikaisten työsopimusten väärinkäytöksestä siten, että tällainen sopimus määritellään automaattisesti toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi tilanteissa, joissa perättäisiä määräaikaisia sopimuksia on käytetty väärin, ei sovelleta sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden toimialalla, koska tämän toimialan osalta on kaikista muista talouden aloista poiketen otettu käyttöön vahingon korvaamiseen perustuva ratkaisu, jossa näyttövelvollisuutta on kevennetty sovellettavien olettamien avulla ja jossa määrätään johtavassa asemassa olevien henkilöiden korvausvastuusta, kun kyseessä on tahallisuus tai törkeä huolimattomuus?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
31
Fondazione ja Italian hallitus väittävät ensinnäkin, että ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta.
32
Ne väittävät aluksi lähinnä, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei esitä yhteyttä unionin oikeuden säännösten ja pääasiassa sovellettavan kansallisen lainsäädännön välillä ja että se esittää riita-asian merkitykselliset seikat puutteellisesti. Näin ollen minkään pääasiassa kyseessä olevan työsopimuksen täsmällistä kestoa ei mainita, ja yleinen viittaus oikeusriitaan, johon pääasia liittyy, ei mahdollista sen ymmärtämistä, onko perättäisiä määräaikaisia työsopimuksia käytetty väärin. Fondazione huomauttaa myös, että sen ja Erkut Duygun välinen työsuhde perustuu työehtosopimukseen, jossa määrätään työsuhteen 60 kuukauden enimmäiskestosta, ja tämä mahdollisuus hyväksyttiin sen mukaan asetuksen nro 81/2015 19 §:llä. Näin ollen se, että puitesopimuksen 4 ja 5 lauseke voisivat olla esteenä sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden alalla yleisesti sovellettavan säännöstön kanssa, on sen mukaan täysin merkityksetöntä pääasian kannalta, koska riski tämäntyyppisten perättäisten sopimusten väärinkäytöksestä Sciotto-tuomion taustalla olleen työsuhteeseen sovellettavan enimmäiskokonaiskeston puuttumisen vuoksi ei käsiteltävässä tapauksessa voi missään tapauksessa aktualisoitua.
33
Fondazione ja Italian hallitus toteavat seuraavaksi, että ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevassa päätöksessä ei kuvailla riittävän täsmällisesti sitä kansallista oikeudellista kehystä, jonka soveltamisalaan riita-asia kuuluu, olipa kyse sitten asian kannalta merkityksellisestä oikeuskäytännöstä tai säännöstöstä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei siis viitannut kattavasti mainitsemiensa ylimpien tuomioistuinten tuomioiden eikä myöskään unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön sisältöön. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittasi niiden mukaan lisäksi vain osittain asetuksen 81/2015 29 §:ään, jonka 4 momentissa säädetään, että kyseistä pykälää sovelletaan ”sanotun rajoittamatta [julkishallinnossa tehtävän työn organisointia koskevista yleisistä säännöistä 30.3.2021 annetun] asetuksen nro 165 [(GURI nro 106, 9.5.2001, Supplemento ordinario nro 112)] 36 §:n säännöksiä”. Viimeksi mainittua pykälää, sellaisena kuin sitä on tulkittu Corte suprema di cassazionen antamilla tuomioilla, joihin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa, sovellettiin niiden mukaan pääasian tosiseikkojen tapahtumahetkellä. Kyseisen pykälän mukaan asianomaisella työntekijällä on oikeus saada korvaus vahingosta, joka aiheutuu työsuorituksesta, joka on toteutettu kyseisellä alalla sovellettavien määräaikaisia työsopimuksia koskevien pakottavien säännösten vastaisesti, sekä oikeus tällä tavoin aiheutunutta vahinkoa koskevan todistustaakan keventämiseen. Sen yhteisön johtaja, jonka palveluksessa kyseinen työntekijä on, on lisäksi vastuussa valtiolle aiheutuneesta taloudellisesta vahingosta, jos hän on tahallisesti rikkonut sovellettavia määräaikaisia työsopimuksia koskevia säännöksiä tai toiminut törkeän huolimattomasti. Tällaiselta johtajalta evätään myös tulospalkkio, ja tällainen rikkominen otetaan huomioon uudistettaessa hänen sopimustaan.
34
Fondazione ja Italian hallitus toteavat lopuksi, että kyseinen tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuinta arvioimaan kysymystä, jota tämä on jo käsitellyt Sciotto-tuomiossa ja 7.3.2018 antamassaan tuomiossa Santoro (C‑494/16, EU:C:2018:166).
35
Tämän osalta on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaa koskevilla kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Koska yksinomaan ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on toimivaltainen tulkitsemaan ja soveltamaan kansallista lainsäädäntöä, unionin tuomioistuimen tehtävänä on ottaa huomioon ennakkoratkaisukysymyksiin liittyvät oikeudelliset seikat sellaisina kuin ne on ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevassa päätöksessä esitetty (ks. tuomio 15.5.2003, Salzmann, C‑300/01, EU:C:2003:283, 31 kohta ja tuomio 28.1.2025, ASG 2, C‑253/23, EU:C:2025:40, 56 ja 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 14.11.2024, S. (Tuomioistuimen ratkaisukokoonpanon muuttaminen), C‑197/23, EU:C:2024:956, 43 kohta ja tuomio 1.8.2025, Alace ja Canpelli, C‑758/24 ja C‑759/24, EU:C:2025:591, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
36
Ennakkoratkaisupyynnön on lisäksi vastattava unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklan vaatimuksiin ja näin ollen siinä on muun muassa oltava selostus niistä syistä, joiden vuoksi ennakkoratkaisua pyytävä tuomioistuin on ryhtynyt tarkastelemaan kysymystä unionin oikeuden tiettyjen säännösten tulkinnasta, sekä ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen toteama yhteys kyseisten säännösten ja pääasian oikeudenkäynnissä sovellettavien kansallisen oikeuden säännösten välillä.
37
Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin otti kantaa pääasiassa kyseessä olevien sopimusten määrittelyyn. Se nimittäin totesi yhtäältä, että asiayhteydessä, jossa tosiseikat olivat analogiset sen nyt käsiteltäväksi saatetun tapauksen kanssa, se oli katsonut, että itsenäisten ammatinharjoittajien Fondazionen kanssa tekemät sopimukset olivat luonteeltaan puhtaasti fiktiivisiä ja että perättäisiä sopimuksia käytettiin väärin, mutta tätä fiktiivisyyttä ja väärinkäytöstä ei voitu sanktioida määrittelemällä kyseiset sopimukset uudelleen toistaiseksi voimassa oleviksi sopimuksiksi. Kun kyseinen tuomioistuin korosti, että mainitut sopimukset olivat ainakin potentiaalisesti fiktiivisiä ja niitä käytettiin väärin, se esitti käsiteltävänään olevan pääasian merkitykselliset tosiseikat, joiden määrittämisestä se vastaa, sekä yhteyden unionin oikeuden ja sovellettavan kansallisen lainsäädännön säännösten välillä samoin kuin yhteyden pyydetyn unionin oikeuden tulkinnan ja pääasian tosiseikkojen tai kohteen välillä.
38
Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee toisaalta, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoi, ettei työehtosopimuksella, jonka Fondazione mainitsi olevan pääasiassa kyseessä olevan työsuhteen perusta asetuksen nro 81/2015 19 §:n nojalla, ollut merkitystä. On nimittäin todettava, että paitsi että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin määritteli pääasiassa kyseessä olevat sopimukset edellisessä kohdassa tarkoitetulla tavalla, se viittasi kyseisen asetuksen 29 §:ään, jonka mukaan sen 19 §:n 1–3 momentin säännöksiä ei sovelleta Fondazionen kaltaisten musiikkialan tuotantosäätiöiden taiteelliseen ja tekniseen henkilöstöön.
39
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esitti seuraavaksi epäilynsä siitä, onko pääasian tosiseikkoihin sovellettava kansallinen säännöstö, sellaisena kuin ylin kansallinen tuomioistuin on sitä tulkinnut, puitesopimuksen 4 ja 5 lausekkeen mukainen, ja viittasi syihin, jotka saivat sen tiedustelemaan unionin oikeuden kyseisten säännösten tulkintaa. Näin ollen se noudatti työjärjestyksen 94 artiklan vaatimuksia.
40
Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevassa päätöksessä mainitun oikeuskäytännön tai kansallisen säännöstön paikkansapitävyydestä tai tyhjentävyydestä on lisäksi todettava, että käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei tosin esittänyt täsmällisiä viittauksia pääasiassa sovellettavaan kansalliseen säännökseen, jossa säädetään seuraamustoimenpiteenä mahdollisuudesta saattaa johtajat vastuuseen tilanteessa, jossa määräaikaisia työsopimuksia koskevien kansallisten säännösten rikkominen johtuu törkeästä huolimattomuudesta tai tahallisuudesta. On kuitenkin todettava, että sen Corte suprema di cassazionen antamia tuomioita nro 5542/2023 ja 5556/2023 koskevasta esityksestä ilmenee, että se katsoo, että tällainen sääntö oli voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikana. Koska ei näin ollen ole poissuljettua, että tämä sääntö kuuluu säännöstöön, jota sovelletaan pääasiassa kyseessä oleviin työsopimuksiin, unionin tuomioistuimella on käytettävissään riittävät oikeudelliset seikat ja tosiseikat, jotta se voi vastata hyödyllisesti ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle. Tästä seuraa myös, että ennakkoratkaisukysymys ei tältä osin ole luonteeltaan hypoteettinen.
41
Lopuksi on palautettava mieleen väitteestä, jonka mukaan unionin tuomioistuin on jo lausunut esitetystä kysymyksestä, että SEUT 267 artiklassa annetaan kansallisille tuomioistuimille mitä laajimmat mahdollisuudet saattaa asia unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi, jos ne katsovat, että niiden käsiteltävänä oleva asia edellyttää unionin oikeuden säännösten tai määräysten tulkintaa. Tästä seuraa, että vaikka unionin oikeuden osaa koskeva vakiintunut oikeuskäytäntö voi johtaa siihen, että unionin tuomioistuin antaa määräyksen työjärjestyksensä 99 artiklan nojalla, tällainen oikeuskäytäntö ei voi mitenkään vaikuttaa ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamiseen tilanteessa, jossa kansallinen tuomioistuin päättää harkintavaltansa puitteissa pyytää unionin tuomioistuimelta SEUT 267 artiklan nojalla ennakkoratkaisua (tuomio 19.6.2025, Bulgarian posts, C‑785/23, EU:C:2025:462, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
42
Toiseksi on todettava, että Italian hallitus ja komissio katsovat, että esitetty kysymys on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se koskee puitesopimuksen 4 lauseketta. Niiden mukaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että kyseiseen määräykseen ei voida vedota tilanteessa, jossa väitetään, että määräaikaisten työntekijöiden välinen kohtelu ei ole ollut yhdenvertaista.
43
Tämän osalta on huomattava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei väitä ennakkoratkaisupyynnöllään, että määräaikaisten työntekijöiden ja vastaavassa tilanteessa olevien vakituisten työntekijöiden välinen kohtelu ei olisi ollut yhdenvertaista, vaan että määräaikaisten työntekijöiden eri ryhmiä – eli sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden alan ja muiden alojen määräaikaisia työntekijöitä – on kohdeltu eri tavoin sen mukaan, millä talouden alalla he harjoittavat ammattitoimintaansa.
44
Unionin tuomioistuin on kuitenkin jo katsonut, että tiettyjen määräaikaista henkilöstöä koskevien ryhmien välinen erilainen kohtelu ei kuulu puitesopimuksessa vahvistetun syrjintäkiellon periaatteen soveltamisalaan, koska kyseinen periaate on pantu täytäntöön ja konkretisoitu puitesopimuksella yksinomaan toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa olevien määräaikaisten ja vakituisten työntekijöiden erilaisen kohtelun osalta (tuomio 13.1.2022, MIUR ja Ufficio Scolastico Regionale per la Campania, C‑282/19, EU:C:2022:3, 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
45
Sciotto-tuomion 71 kohdassa, johon ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin nimenomaisesti viittaa perustellakseen 4 lauseketta koskevan ennakkoratkaisukysymyksensä, ei aseteta tätä oikeuskäytäntöä kyseenalaiseksi. Vaikka kyseisessä kohdassa mainitaan sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden määräaikaisten työntekijöiden ja muiden alojen määräaikaisten työntekijöiden välinen mahdollinen syrjintä, siitä ei nimittäin voida päätellä, että tällainen syrjintä kuuluisi puitesopimuksen 4 lausekkeen soveltamisalaan, jos se näytetään toteen. Kyseisessä kohdassa tyydytään nimittäin toteamaan, että muiden alojen työntekijöistä voi heidän sopimuksensa uudelleen määrittelyn kautta tulla kyseisessä lausekkeessa tarkoitettuja ”vastaavia vakituisia työntekijöitä”. Kyseisestä kohdasta ei sen sijaan ilmene, että eri määräaikaisten työntekijäryhmien välinen erilainen kohtelu sen mukaan, millä talouden alalla he ammattitoimintaansa harjoittavat, kuuluisi kyseisen 4 lausekkeen soveltamisalaan.
46
Tästä seuraa, että puitesopimuksen 4 lauseketta ei sovelleta pääasiassa. Ennakkoratkaisukysymys on jätettävä tältä osin tutkimatta.
Pääasia
47
Ainoalla kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko puitesopimuksen 5 lauseketta tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle – sellaisena kuin ylin kansallinen tuomioistuin on sitä tulkinnut –, jonka nojalla yleisiä oikeussääntöjä, joilla säännellään työsuhteita ja joilla pyritään sanktioimaan perättäisen määräaikaisten työsopimusten väärinkäytöksiä määrittelemällä automaattisesti uudelleen tällaiset sopimukset toistaiseksi voimassa oleviksi työsopimuksiksi, ei sovelleta sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden toimialaan, ja jossa säädetään seuraamustoimenpiteinä perättäisten määräaikaisten työsopimusten väärinkäytöksistä kyseisellä alalla yhtäältä mahdollisuudesta myöntää tietty vähimmäismäärä korvauksena aiheutuneesta vahingosta, jota koskeva näyttö voidaan esittää olettaman perusteella, tämän vaikuttamatta suuremman vahingonkorvauksen määrän saamiseen, ja toisaalta mahdollisuudesta saattaa kyseisten säätiöiden johtajat vastuuseen tilanteessa, jossa kyseisiin sopimuksiin sovellettavan kansallisen säännöstön rikkominen johtuu törkeästä huolimattomuudesta tai tahallisuudesta.
48
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puitesopimuksen 5 lauseke koskee toimenpiteitä sellaisten väärinkäytösten ehkäisemiseksi, jotka johtuvat perättäisten määräaikaisten työsopimusten tai työsuhteiden käytöstä. Siinä ei määrätä erityisistä seuraamuksista sitä tilannetta varten, että väärinkäytöksiä todetaan tapahtuneen. Tällaisessa tapauksessa kansallisten viranomaisten tehtävänä on toteuttaa toimenpiteet, joiden on oltava oikeasuhteisia ja tämän lisäksi riittävän tehokkaita ja ennalta ehkäiseviä, jotta niillä voidaan taata puitesopimuksen mukaisesti annettujen sääntöjen täysi tehokkuus (tuomio 8.5.2019, Rossato ja Conservatorio di Musica F.A. Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 13.6.2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya et Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 ja C‑332/22, EU:C:2024:496, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
49
Tästä seuraa, että jos perättäisiä määräaikaisia työsopimuksia tai työsuhteita on käytetty väärin, on voitava soveltaa toimenpidettä, jolla tehokkuus- ja vastaavuusperiaatteen mukaisesti taataan työntekijöiden suojelu, jotta tästä väärinkäytöksestä seuraisi asianmukainen seuraamus ja jotta unionin oikeuden rikkomisen seuraukset poistettaisiin. Direktiivin 1999/70, jonka liitteenä puitesopimus on, 2 artiklan ensimmäisen kohdan sanamuodon mukaan jäsenvaltioiden on nimittäin ”toteutettava tarvittavat toimenpiteet, joiden avulla ne voivat jatkuvasti taata tässä direktiivissä säädettyjen tulosten saavuttamisen” (tuomio 13.6.2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya et Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 ja C‑332/22, EU:C:2024:496, 69 kohta).
50
Tämän osalta on ensinäkin muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perättäisten määräaikaisten työsopimusten muuntaminen toistaiseksi voimassa olevaksi työsopimukseksi ei ole välttämätöntä tilanteessa, jossa ensin mainittuja sopimuksia on käytetty väärin (ks. vastaavasti tuomio 22.2.2024, Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ym., C‑59/22, C‑110/22 ja C‑159/22, EU:C:2024:149, 124 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin tuomioistuin on katsonut erityisesti sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden alalla sovellettavan kansallisen lainsäädännön osalta, että puitesopimuksessa ei ole asetettu jäsenvaltioille yleistä velvollisuutta säätää tällaisesta muuntamisesta (ks. vastaavasti Sciotto-tuomion 59 kohta).
51
On myös muistutettava, että puitesopimuksen 5 lauseke ei itsessään ole esteenä sille, että jäsenvaltio kohtelee eri tavalla perättäisten määräaikaisten työsuhteiden tai työsopimusten väärinkäytöstapauksia sen mukaan, onko kyseiset sopimukset tai suhteet solmittu yksityisen sektorin vai julkisen sektorin työnantajan kanssa (tuomio 7.3.2018, Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, 42 kohta).
52
On myös niin, että eri sääntöjen soveltaminen erityiseen talouden alaan sen ominaispiirteiden vuoksi ei lähtökohtaisesti ole kiellettyä (ks. vastaavasti Sciotto-tuomion 46–48 kohta). Tässä tilanteessa voidaan sitä paitsi viitata puitesopimukseen sisältyvien yleisten huomioiden 8 kohtaan, jonka mukaan määräaikaiset työsopimukset ovat tyypillisiä tietyillä toimialoilla sekä tietyissä ammateissa ja toiminnoissa, ja ne voivat sopia sekä työnantajalle että työntekijöille.
53
Tästä seuraa, että puitesopimuksen 5 lauseke ei lähtökohtaisesti ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa kielletään sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden erityisalalla määräaikaisen työsopimuksen automaattinen uudelleen määrittely toistaiseksi voimassa olevaksi työsopimukseksi tilanteessa, jossa ensin mainittuja sopimuksia on käytetty väärin.
54
Tämän tuomion 48 ja 49 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti on kuitenkin todettava, että jotta kansallisen säännöstön, jossa sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden toimialalla kielletään sanktioimasta perättäisten määräaikaisten työsopimusten väärinkäytöksiä muuntamalla ne toistaiseksi voimassa oleviksi työsopimuksiksi, voidaan katsoa olevan puitesopimuksen mukainen, asianomaisen jäsenvaltion kansalliseen oikeusjärjestykseen on kyseisellä toimialalla sisällyttävä jokin muu tehokas toimenpide perättäisten määräaikaisten työsopimusten väärinkäytösten estämiseksi ja tarvittaessa niiden sanktioimiseksi (ks. vastaavasti Sciotto-tuomion 60 kohta ja tuomio 22.2.2024, Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ym., C‑59/22, C‑110/22 ja C‑159/22, EU:C:2024:149, 127 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
55
Koska unionin tuomioistuimen tehtävänä ei kuitenkaan ole ottaa kantaa kansallisen säännöstön tai oikeuskäytännön tulkintaan, sen arvioiminen, sisältyykö kansalliseen oikeuteen tällainen toimenpide, kuuluu toimivaltaisille kansallisille tuomioistuimille (ks. vastaavasti tuomio 13.6.2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya et Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 ja C‑332/22, EU:C:2024:496, 70 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
56
Unionin tuomioistuin voi kuitenkin ennakkoratkaisupyyntöä käsitellessään esittää tarvittaessa täsmennyksiä ohjatakseen kansallisen tuomioistuimen asianomaisen säännöstön arviointia sen käsiteltävänä olevassa asiassa (tuomio 8.5.2019, Rossato ja Conservatorio di Musica F.A.Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
57
Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee ennakkoratkaisukysymyksessään kansallisen säännöstön, jossa säädetään seuraamustoimenpiteinä siitä, että perättäisiä määräaikaisia työsopimuksia on käytetty väärin, kahdesta erillisestä toimenpiteestä: yhtäältä mahdollisuudesta saada korvaus aiheutuneesta vahingosta ja toisaalta mahdollisuudesta saattaa asianomaisen sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiön johtajat vastuuseen, kun määräaikaisia työsopimuksia koskevan kansallisen säännöstön rikkominen johtuu heidän törkeästä huolimattomuudestaan tai tahallisuudestaan.
58
Ensinnäkin korvauksesta, jonka työntekijä voi saada, on todettava, että ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, että pääasiassa kyseessä oleviin työsopimuksiin sovellettavassa kansallisessa säännöstössä, sellaisena kuin Corte suprema di cassazione on sitä tulkinnut, säädetään sellaisen aiheutuneen vahingon korvaamisesta, joka perustuu olettamaan ja joka määritetään viittaamalla vähimmäis- ja enimmäismäärään, tämän vaikuttamatta mahdollisuuteen esittää todisteita siitä, että vahinkoa on aiheutunut enemmän. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tässä yhteydessä, että kansallisessa oikeudessa taataan 2,5–12 kuukauden palkasta muodostuvan vähimmäiskorvauksen myöntäminen.
59
Tämän osalta on katsottava ensiksi, että tällainen säännöstö, jossa säädetään korvauksen maksamisesta työntekijälle, jolle on aiheutunut vahinkoa, joka näytetään toteen olettaman perusteella, tämän vaikuttamatta mahdollisuuteen esittää todisteita siitä, että vahinkoa on aiheutunut enemmän, voi olla tehokas toimenpide perättäisten määräaikaisten työsopimusten väärinkäytöksen sanktioimiseksi. Tässä asiayhteydessä unionin tuomioistuin on jo katsonut, että kun otetaan huomioon vaikeudet, jotka liittyvät erottamattomasti mahdollisuuden menettämisen toteen näyttämiseen, olettamaan perustuva järjestelmä, jolla pyritään takaamaan työntekijälle, jolle on aiheutunut perättäisten määräaikaisten työsopimusten väärinkäytöksestä työntekotilaisuuksien menetys, mahdollisuus poistaa tällaisen unionin oikeuden rikkomisen vaikutukset, on omiaan täyttämään tehokkuusvaatimuksen (tuomio 7.3.2018, Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, 50 kohta).
60
Kyseisessä kansallisessa säännöstössä vahvistetut rajat, jotka koskevat mahdollisuutta käyttää määräaikaisia työsopimuksia, eivät enimmäiskeston tai enimmäiskokonaiskeston osalta kuitenkaan ilmene ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä. Pääasiassa kyseessä oleviin sopimuksiin ajallisesti sovellettavan kansallisen säännöstön, sellaisena kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin siihen viittaa, nojalla asetuksen nro 81/2015 ja asetuksen nro 81/2015, sellaisena kuin se on muutettuna, 19–21 §:ää, joissa säädetään määräaikaisen työsopimuksen ajallisesta rajoituksesta ja määräaikaisen sopimuksen jatkamista koskevista edellytyksistä, ei nimittäin voida soveltaa sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöihin.
61
Kuten komissio totesi, lainsäädäntökontekstissa, jossa ei rajoiteta määräaikaisten työsopimusten kestoa eikä aseteta niiden uudistamista tai jatkamista koskevia edellytyksiä, on vaikeaa osoittaa, että tällaisia sopimuksia on käytetty väärin, vaikka tämän osoittaminen on välttämätöntä vahingonkorvauksen vaatimiseksi. Tästä seuraa, että näiden rajoitusten ja edellytysten vahvistamisella, joka ilmenee asetuksesta nro 59, jota ei kuitenkaan sovelleta ajallisesti pääasiaan, voidaan vaikuttaa merkittävästi tätä vahinkoa koskevan todistustaakan keventämistä koskevien sääntöjen tehokkuuteen ja siis työntekijän, jonka kohdalla perättäisiä määräaikaisia työsopimuksia on käytetty väärin, suojelutoimenpiteen tehokkuuteen.
62
Toiseksi korvauksen määrän laskemisesta on todettava, että unionin tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus katsoa, että periaate, jonka mukaan aiheutuneesta vahingosta on maksettava täysi korvaus, ja suhteellisuusperiaate velvoittavat jäsenvaltiot säätämään pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tapauksessa riittävästä korvauksesta, joka ylittää puhtaasti symbolisen korvauksen mutta jonka ei kuitenkaan tarvitse ylittää täysimääräistä korvausta (tuomio 13.6.2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya et Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 ja C‑332/22, EU:C:2024:496, 83 kohta).
63
Tämän osalta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä on pääteltävä, että kansallisella toimenpiteellä, jossa vahvistetaan sellaisen korvauksen enimmäismäärä, joka voidaan myöntää pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tapauksessa, ei voida mahdollistaa oikeasuhtaista ja tehokasta korvausta kestoltaan tietyn vuosimäärän ylittävissä väärinkäytöstilanteissa eikä asianmukaista ja täysimääräistä korvausta tällaisista väärinkäytöksistä aiheutuvista vahingoista (ks. vastaavasti tuomio 13.6.2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya et Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 ja C‑332/22, EU:C:2024:496, 81 kohta). Kuten komissio huomauttaa, toimenpiteellä, jossa säädetään mahdollisesti myönnettävän korvauksen tällaisesta enimmäismäärästä, ei ole ehkäisevää vaikutusta työnantajaan, kun korvauksen enimmäismäärä on saavutettu.
64
Kuten tämän tuomion 58 kohdassa mainittiin, käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, että pääasiassa kyseessä oleviin työsopimuksiin sovellettavassa kansallisessa säännöstössä, sellaisena kuin Corte suprema di cassazione on sitä tulkinnut, yhtäältä taataan vähimmäiskorvauksen eli 2,5–12 kuukauden palkkaa vastaavan määrän myöntäminen ja toisaalta siinä ei vaikuteta säädettävän enimmäismäärästä, koska työntekijän on mahdollista esittää todisteet siitä, että vahinkoa on aiheutunut enemmän.
65
Koska kansallinen tuomioistuin voi kyseisen säännöstön mukaan myöntää asianmukaisen ja täysimääräisen korvauksen aiheutuneesta vahingosta, koska siinä sallitaan se, että säädetty vähimmäismäärä ylittyy, jos vahinkoa osoitetaan aiheutuneen enemmän, sitä voitaisiin pitää oikeasuhtaisena ja näin ollen tehokkaana toimenpiteenä perättäisten määräaikaisten työsopimusten väärinkäytösten sanktioimiseksi. Enimmäismäärän puuttuminen voi lisäksi edistää tämän toimenpiteen ehkäisevää vaikutusta, koska se on omiaan kannustamaan työnantajia rajoittamaan perättäisten määräaikaisten työsopimusten käyttöä, noudattamaan kyseisten sopimusten enimmäiskestoa ja päättämään tämän keston ylittävät uudistamiset tai jatkamiset.
66
Koska tällaisen korvauksen oikeasuhtaisuus ja ehkäisevä vaikutus riippuu sen konkreettisen tapauksen erityispiirteistä, joka kansallisen tuomioistuimen on käsiteltävä, on tässä yhteydessä todettava, että komissio on huomauttanut, että Italian lainsäätäjä muutti vuonna 2024 30.3.2001 annetun asetuksen nro 165/2001 36 §:n 5 momenttia, mikä johti sen vahingonkorvauksen määrän korottamiseen, joka voidaan myöntää, kun perättäisiä määräaikaisia työsopimuksia on käytetty väärin. Tällaisen väärinkäytöksen kohteeksi joutuneella työntekijällä on nimittäin oikeus korvaukseen, joka on 4–24 kuukausipalkan suuruinen laskettuna viimeisestä viitepalkasta, sanotun rajoittamatta kyseisen työntekijän oikeutta osoittaa, että hänelle on aiheutunut enemmän vahinkoa. Tässä yhteydessä kyseinen toimielin on viitannut myös Tribunale ordinario di Cuneon (Cuneon alioikeus, Italia) 24.9.2024 antamaan tuomioon, jossa soveltamalla kyseisessä säännöksessä, sellaisena kuin se on muutettuna, vahvistettuja määriä määrättiin seuraamuksia muun muassa ennen sen voimaantuloa ilmenneiden tapahtumien perusteella.
67
Toiseksi siltä osin kuin pääasiassa kyseessä oleviin työsopimuksiin sovellettavassa säännöstössä, sellaisena kuin Corte suprema di cassazione on sitä tulkinnut, säädetään paitsi mahdollisuudesta saada korvaus aiheutuneesta vahingosta myös säännöstä, jonka mukaan kyseisen sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiön johtaja tai johtajat voidaan saattaa vastuuseen taloudellisesta vahingosta, joka valtiolle on aiheutunut kyseisellä toimialalla sovellettavien määräaikaisia työsopimuksia koskevien säännösten rikkomisen vuoksi, kun kyseinen johtaja tai kyseiset johtajat ovat rikkoneet säännöksiä tahallisesti tai toimineet törkeän huolimattomasti – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava tämän tuomion 40 kohdassa todetun perusteella –, on todettava, että unionin tuomioistuin on jo katsonut, että se, että kansallisessa lainsäädännössä velvoitetaan hallintoelimet perimään tällaisessa tapauksessa vastuussa olevilta johtajilta takaisin työntekijöille korvauksena kyseisten säännösten rikkomisesta aiheutuneesta vahingosta maksetut määrät, on vain yksi toimenpiteistä, joilla on tarkoitus ehkäistä ja sanktioida määräaikaisten sopimusten väärinkäytöksiä, ja ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, onko tähän korvausvastuuseen vetoaminen luonteeltaan riittävän tehokas ja ehkäisevä keino puitesopimuksen määräysten mukaisesti annettujen oikeussääntöjen täyden tehokkuuden takaamiseksi (Sciotto-tuomion 63 kohta).
68
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tätä luonnetta arvioidessaan otettava tarvittaessa huomioon se Fondazionen ja Italian hallituksen esiin tuoma seikka, joka kyseisen tuomioistuimen on myös tarkistettava, että pääasiassa kyseessä oleviin työsopimuksiin sovellettavassa säännöstössä säädetään paitsi mainitusta mahdollisuudesta saattaa johtaja henkilökohtaiseen vastuuseen valtiolle aiheutuneesta taloudellisesta vahingosta myös siitä, ettei johtajalle myönnetä minkäänlaista tulospalkkiota, ja/tai siitä, että tämä vastuu otetaan huomioon kyseisen johtajan sopimuksen uudistamisen yhteydessä. Tällaiset toimenpiteet ovat nimittäin liitännäisiä toimenpiteitä, joilla voi olla merkittävä ennalta ehkäisevä vaikutus niiden kielteisten vaikutusten vuoksi, joita niistä voi perättäisten määräaikaisten työsopimusten väärinkäytöstapauksissa aiheutua tällaisista väärinkäytöksistä vastuussa olevan johtajan työuralle ja mahdollisesti henkilökohtaiselle omaisuudelle.
69
Lopuksi on todettava, että siinä tapauksessa, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että pääasiassa kyseessä oleviin työsopimuksiin sovellettavassa säännöstössä, sellaisena kuin Corte suprema di cassazione on sitä tulkinnut, säädettyjä toimenpiteitä perättäisten määräaikaisten työsopimusten väärinkäytöksen sanktioimiseksi ei voida pitää tämän tuomion 54 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettuina tehokkaina toimenpiteinä, kyseisen tuomioistuimen on niin pitkälti kuin mahdollista tulkittava kansallista oikeutta tavalla, jolla taataan direktiivin 1999/70 täysi tehokkuus, ja päätyttävä ratkaisuun, joka on direktiivillä tavoitellun päämäärän mukainen.
70
Tässä yhteydessä on muistutettava, että puitesopimuksen 5 lauseke ei ole ehdoton eikä riittävän täsmällinen, jotta sillä olisi välitön oikeusvaikutus. Yksityinen ei näin ollen voi vedota tällaiseen unionin oikeuden määräykseen, jolla ei ole välitöntä oikeusvaikutusta, sellaisenaan kansallisessa tuomioistuimessa unionin oikeuden soveltamisalaan kuuluvan oikeusriidan yhteydessä sen kanssa ristiriidassa olevan kansallisen oikeuden säännöksen soveltamatta jättämiseksi (ks. vastaavasti tuomio 3.6.2021, Instituto Madrileño de Investigación y Desarrollo Rural, Agrario y Alimentario, C‑726/19, EU:C:2021:439, 79 ja 80 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
71
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin, että kun kansalliset tuomioistuimet soveltavat kansallista oikeutta, niiden on tulkittava sitä mahdollisimman pitkälle asianomaisen direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti, jotta sillä tarkoitettu tulos saavutettaisiin ja siten noudatettaisiin SEUT 288 artiklan kolmatta kohtaa. Kansallisen tuomioistuimen velvollisuutta tukeutua direktiivin sisältöön, kun se tulkitsee ja soveltaa asian kannalta merkityksellisiä kansallisen oikeuden säännöksiä, rajoittavat yleiset oikeusperiaatteet, muun muassa oikeusvarmuutta ja taannehtivuuskieltoa koskevat periaatteet, eikä se voi olla perustana kansallisen oikeuden contra legem ‑tulkinnalle (ks. vastaavasti tuomio 13.6.2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya et Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 ja C‑332/22, EU:C:2024:496, 102–104 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
72
Tämän täsmennyksen jälkeen on todettava, että tällaisessa tilanteessa kansallisen tuomioistuimen on tehtävä toimivaltansa rajoissa kaikki mahdollinen ottamalla huomioon kansallinen oikeus kokonaisuudessaan ja soveltamalla siinä hyväksyttyjä tulkintatapoja, jotta se voi tulkita kansallisen oikeuden asian kannalta merkityksellisiä säännöksiä niin pitkälti kuin mahdollista puitesopimuksen 5 lausekkeen mukaisesti ja soveltaa kyseistä oikeutta perättäisten määräaikaisten työsopimusten väärinkäytösten asianmukaiseksi sanktioimiseksi ja unionin oikeuden rikkomisen seurausten poistamiseksi, taatakseen direktiivin 1999/70 täyden tehokkuuden ja päätyäkseen ratkaisuun, joka on direktiivillä tavoitellun päämäärän mukainen (ks. vastaavasti tuomio 13.6.2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya et Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 ja C‑332/22, EU:C:2024:496, 105 ja 107 kohta).
73
Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että puitesopimuksen 5 lauseketta on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle säännöstölle – sellaisena kuin ylin kansallinen tuomioistuin on sitä tulkinnut –, jonka nojalla yleisiä oikeussääntöjä, joilla säännellään työsuhteita ja joilla pyritään sanktioimaan perättäisen määräaikaisten työsopimusten väärinkäytöksiä määrittelemällä automaattisesti uudelleen tällaiset sopimukset toistaiseksi voimassa oleviksi työsopimuksiksi, ei sovelleta sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden toimialaan, ja jossa säädetään seuraamustoimenpiteinä perättäisten määräaikaisten työsopimusten väärinkäytöksistä kyseisellä alalla yhtäältä mahdollisuudesta myöntää tietty vähimmäismäärä korvauksena aiheutuneesta vahingosta, jota koskeva näyttö voidaan esittää olettaman perusteella, tämän vaikuttamatta suuremman vahingonkorvauksen määrän saamiseen, ja toisaalta mahdollisuudesta saattaa kyseisten säätiöiden johtajat vastuuseen tilanteessa, jossa kyseisiin sopimuksiin sovellettavan kansallisen säännöstön rikkominen johtuu heidän törkeästä huolimattomuudestaan tai tahallisuudestaan, sikäli kuin kyseiset toimenpiteet mahdollistavat todetun väärinkäytöksen tehokkaan sanktioinnin, mitä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava. Jos kyseinen tuomioistuin katsoo, että mainitut toimenpiteet eivät mahdollista sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden toimialalla tapahtuneiden määräaikaisten työsopimusten väärinkäytösten sanktiointia tällä tavoin, sen on tulkittava kansallista oikeuttaan mahdollisimman pitkälle kyseisen lausekkeen mukaisesti taatakseen direktiivin 1999/70 täyden tehokkuuden ja päätyäkseen ratkaisuun, joka on direktiivillä tavoitellun päämäärän mukainen.
Oikeudenkäyntikulut
74
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kymmenes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta 28.6.1999 annetun neuvoston direktiivin 1999/70/EY liitteenä olevan, 18.3.1999 tehdyn puitesopimuksen 5 lauseketta
on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä kansalliselle säännöstölle – sellaisena kuin ylin kansallinen tuomioistuin on sitä tulkinnut –, jonka nojalla yleisiä oikeussääntöjä, joilla säännellään työsuhteita ja joilla pyritään sanktioimaan perättäisen määräaikaisten työsopimusten väärinkäytöksiä määrittelemällä automaattisesti uudelleen tällaiset sopimukset toistaiseksi voimassa oleviksi työsopimuksiksi, ei sovelleta sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden toimialaan, ja jossa säädetään seuraamustoimenpiteinä perättäisten määräaikaisten työsopimusten väärinkäytöksistä kyseisellä alalla yhtäältä mahdollisuudesta myöntää tietty vähimmäismäärä korvauksena aiheutuneesta vahingosta, jota koskeva näyttö voidaan esittää olettaman perusteella, tämän vaikuttamatta suuremman vahingonkorvauksen määrän saamiseen, ja toisaalta mahdollisuudesta saattaa kyseisten säätiöiden johtajat vastuuseen tilanteessa, jossa kyseisiin sopimuksiin sovellettavan kansallisen säännöstön rikkominen johtuu heidän törkeästä huolimattomuudestaan tai tahallisuudestaan, sikäli kuin kyseiset toimenpiteet mahdollistavat todetun väärinkäytöksen tehokkaan sanktioinnin, mitä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava. Jos kyseinen tuomioistuin katsoo, että mainitut toimenpiteet eivät mahdollista sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden toimialalla tapahtuneiden määräaikaisten työsopimusten väärinkäytösten sanktiointia tällä tavoin, sen on tulkittava kansallista oikeuttaan mahdollisimman pitkälle kyseisen lausekkeen mukaisesti taatakseen direktiivin 1999/70 täyden tehokkuuden ja päätyäkseen ratkaisuun, joka on direktiivillä tavoitellun päämäärän mukainen.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.