61991C0338
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
MARCO DARMON
fremsat den 31. marts 1993 (
*1
)
Hr. præsident,
De herrer dommere,
1.
Raad van Beroep, Hertogenbosch, har med de to præjudicielle spørgsmål anmodet om en præcisering dels af Domstolens praksis vedrørende det, der normalt kaldes »procesautonomi« i medlemsstaternes nationale retsorden, dels af konsekvenserne af, at en national bestemmelse eventuelt er uforenelig med fællesskabsbestemmelser — i dette tilfælde Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring (
1
) (herefter benævnt »direktivet«) — når national forvaltningspraksis og retspraksis ulovligt ophæver virkningerne af en sådan uforenelighed.
2.
Jeg skal give en kort sammenfatning af de faktiske omstændigheder og af de relevante nederlandske lovbestemmelser og henviser med hensyn til en nærmere redegørelse til retsmøderapporten (
2
).
3.
Sagsøgeren i hovedsagen, H. Steenhorst-Neerings (herefter benævnt »sagsøgeren«) ophørte i 1963 på grund af en lungesygdom med at arbejde og modtog på grundlag heraf en invalidepension. Hun kom dog indtil for kort tid siden ikke i betragtning for en ydelse ved uarbejdsdygtighed, da den nederlandske Algemene Arbeidsongeschiktheidswet (lov om almindelig forsikring mod uarbejdsdygtighed, herefter benævnt »AAW«), der trådte i kraft i 1976, udelukkende omfattede mænd og ugifte kvinder. Ved lov af 20. december 1979, som trådte i kraft den 1. januar 1980, blev retten til denne ydelse udvidet til også at omfatte gifte kvinder, hvis uarbejdsdygtighed var indtrådt efter den 1. oktober 1975. Det betød, at sagsøgeren i princippet ikke var omfattet af ordningen.
4.
Det fremgår dog af forelæggelseskendelsen, at Centrale Raad van Beroep ved afgørelser af 5. januar 1988 udvidede denne ret til at omfatte alle gifte kvinder, uanset tidspunktet for, hvornår deres uarbejdsdygtighed var indtrådt (
3
), under henvisning til artikel 26 i den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder af 19. december 1966 (
4
).
5.
Sagsøgeren indgav derfor den 17. maj 1988 en ansøgning vedrørende en ydelse ved uarbejdsdygtighed. I første omgang fik hun den tilkendt fra den 17. maj 1988, da AAW's artikel 25, stk. 2, begrænsede den tilbagevirkende gyldighed af dækningen for så vidt angår denne risiko til ét år før indgivelsen af ansøgningen, bortset fra i særlige tilfælde.
6.
Den foreliggende sag drejer sig om denne artikel.
7.
Da hendes ægtefælle afgik ved døden, tilkendte det nederlandske socialsikringsorgan, Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor Detailhandel, Ambachten en Huisvrouwen (arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer for bestemte erhvervsgrene med det formål at varetage anvendelsen af de socialsikringslove, herefter benævnt »Detam«), sagsøgeren en enkepension fra den 1. juli 1989 og ophævede samtidig i henhold til artikel 32, stk. 1, i Algemene Weduwen-en Wezenwet (den nederlandske lov om almindelig forsikring for enker og børn, der har mistet begge forældre eller en af dem, herefter benævnt »AWW«) hendes AAW-ydelse.
8.
For den nationale retsinstans anfægter sagsøgeren ikke alene AAW-ydelsens begyndelsestidspunkt, men også, at denne ydelse erstattes af en AWW-pension.
9.
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret hovedsagelig at få oplyst, om fællesskabsretten fra den 23. december 1984 kræver ligebehandling af mænd og kvinder, således at den er til hinder for en national bestemmelse, som begrænser den tilbagevirkende gyldighed af den rettighed, der følger af direktivet, som ikke var transformeret til nederlandsk ret på tidspunktet for indgivelsen af sagsøgerens ansøgning. Det sidstnævnte bestrides i øvrigt på ingen måde af den nederlandske regering.
10.
Lad mig allerførst slå fast, at efter den 23. december 1984, den sidste frist for gennemførelsen af direktivet, må ingen medlemsstat opretholde en forskelsbehandling på et område, som er omfattet af direktivet.
11.
I dommen i sagen Federatie Nederlandse Vakbeweging (
5
) fastslog Domstolen nemlig, at direktivets artikel 4, stk. 1, var tilstrækkelig præcis til, at denne bestemmelse fra det ovennævnte tidspunkt, i mangel af gennemførelsesforanstaltninger, kan påberåbes af enhver borger for den nationale retsinstans for at hindre, at en national bestemmelse, der er i strid med direktivet, anvendes.
12.
Domstolen udtalte nemlig, at »... medlemsstaterne ikke ifølge direktivets artikel 4, stk. 1, har mulighed for at stille betingelser for eller begrænse anvendelsen af princippet om ligebehandling på dettes egentlige anvendelsesområde, og at artikel 4, stk. 1, er tilstrækkelig nøjagtig og ubetinget til efter den 23. december 1984, i mangel af gennemførelsesforanstaltninger, at kunne påberåbes af private ved en medlemsstats domstole for at afværge anvendelsen af internretlige bestemmelser, der ikke er i overensstemmelse med den« (
6
).
13.
Denne fortolkning bekræftes, herunder senere, i Domstolens faste praksis (
7
). Såfremt retten til ligebehandling af mænd og kvinder, der i øvrigt er et grundlæggende fællesskabsretligt princip, som bl.a. blev anerkendt i dommen Defrcnne III (
8
), for private har eksisteret siden den 23. december 1984, kan den så begrænses af en national procesretlig bestemmelse?
14.
Efter Domstolens faste praksis er det, så længe der ikke er sket en harmonisering på området, en sag for medlemsstaternes nationale retsorden at fastsætte procesretlige bestemmelser vedrørende de retskrav, der gøres gældende til beskyttelse af de rettigheder, som borgerne kan påberåbe sig på grund af fællesskabsrettens umiddelbare virkning.
15.
I dommen i Rewe-sagen (
9
) udtalte Domstolen dog udtrykkeligt, at
»traktatens artikel 100-102 og 235 åbner mulighed for i givet fald at træffe de nødvendige forholdsregler for at bøde på forskelle i medlemsstaternes ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser på dette område, hvis disse forskelle viser sig at kunne fremkalde fordrejninger eller skade det fælles markeds funktion« (
10
).
16.
Ifølge ordlyden i dommen i Lücksagen (
11
) begrænses således ikke
»de kompetente retters beføjelse til blandt den nationale retsordens forskellige retsmidler at vælge dem, som er egnede til at beskytte de individuelle rettigheder, som fællesskabsretten har tilstået« (
12
).
17.
Denne nationale kompetence er dog ikke ubegrænset, såfremt fællesskabsretten ikke skal miste sin gennemslagskraft. En begrænsning af medlemsstaternes beføjelser med hensyn til procesretten tjener således naturligvis til at hindre, at
»... disse procesregler og frister i praksis umuliggjorde indtaling af rettigheder, som de nationale retter har pligt til at beskytte« (
13
).
18.
Endvidere må
»de retsundergivne, som indtaler krav hjemlet i fællesskabsretlige bestemmelser, ikke ... rammes af mindre gunstige betingelser end dem, der rejser tilsvarende krav på grundlag af national ret« (
14
).
19.
I dommen i Emmott-sagen (
15
) har Domstolen afgrænset rækkevidden af den netop citerede retspraksis i det tilfælde, hvor en medlemsstat ikke har gennemført et direktiv i national lovgivning inden den fastsatte frist. De nationale appelinstansers »procesautonomi« er således blevet indskrænket betydeligt for at tage hensyn til den særlige beskyttelse, som derefter er knyttet til direktivet.
20.
Jeg skal kort minde om de faktiske omstændigheder, der lå til grund for denne dom. Emmott anså sig for diskrimineret og anlagde sag ved den nationale domstol for at opnå de samme ydelser som en mand i samme situation som hende. Det blev gjort gældende over for hende, at den lovbestemte frist for at opnå »judicial review« var udløbet, selv om direktivet endnu ikke var korrekt gennemført i irsk lovgivning, hvilket endvidere allerede var blevet fastslået af Domstolen i dommen i McDermott og Cotter-sagen (
16
).
21.
Efter at have henvist til princippet om og grænserne for »procesautonomien« udtalte Domstolen, at der »skal ... tages hensyn til direktivers særlige karakter« (
17
), og af den særlige karakter udledte Domstolen følgende:
»Så længe direktivet ikke er korrekt gennemført i national ret, er borgerne ikke blevet sat i stand til at skaffe sig fuldt kendskab til deres rettigheder...« (
18
).
Domstolen fortsatte:
»Kun en korrekt gennemførelse af direktivet bringer denne uvished til ophør, og først på tidspunktet for denne gennemførelse skabes der den retssikkerhed, der er nødvendig for at kunne kræve af borgerne, at de gør deres rettigheder gældende« (
19
).
Deraf drog Domstolen den konklusion, at
»... indtil direktivet er korrekt gennemført, kan den medlemsstat, som undlader dette, ikke påberåbe sig, at en sag, som en borger har anlagt imod den ... er anlagt for sent, og at en søgsmålsfrist efter national ret først kan begynde at løbe fra dette tidspunkt« (
20
).
22.
Formuleringen af denne dom er særdeles klar og kan ikke indskrænkes til en bestemt kategori af søgsmålsfrister. En medlemsstat kan derfor indtil det tidspunkt, da der er sket »en korrekt gennemførelse« af direktivet, ikke påberåbe sig internretlige procesregler for at nægte en borger en rettighed, som tilkommer borgeren i henhold til et direktiv.
23.
E. Scyszczak har formuleret det således:
»In Emmott, by allowing the suspension of national procedural rules until a directive has been correctly transposed, the Court of Justice has added another sanction to compel Member States into speedy compliance with the obligations contained in directives and in any subsequent infringement proceedings or preliminary rulings delivered by the Court ... A Member State in default of its obligations may not rely on national law to deny individual rights in the national Courts« (
21
).
24.
I et sådant tilfælde udsættes de internretligc frister således uanset deres art.
25.
Da Domstolen har anerkendt princippet om ligebehandling siden den 23. december 1984, ville det være temmelig uhørt, såfremt en medlemsstat ville kunne fratage direktivet den fulde virkning gennem procesregler, så meget mere som den nationale domstol, såfremt søgsmålsbetingelserne er opfyldt, må undlade anvendelse af de materielretlige bestemmelser, der er i strid med princippet (
22
).
26.
Sagsøgte i hovedsagen og de intervenerende medlemsstater påberåber sig dog Domstolens praksis fra før Emmott-dommen og henviser til, at den i AAW artikel 25, stk. 2, nævnte frist ikke berører de rettigheder, som borgerne udleder af direktivets umiddelbare virkning, og at denne bestemmelse også finder anvendelse på tilsvarende krav efter national ret.
27.
Denne bestemmelse er på ingen måde diskriminerende, men skal hindre den retsusikkerhed, der ville opstå i mangel af en frist, da de berettigede ellers ville kunne kræve en pension flere år efter, at retten var opstået. Endvidere ville det være umuligt at undersøge, om de berettigede ud over denne frist på et år opfyldte betingelserne (
23
) for at komme i betragtning til en sådan pension. Den nederlandske regering er endvidere af den opfattelse, at den i artikel 25, stk. 2, fastsatte frist ikke er en søgsmålsfrist, men en frist af ikke nærmere angivet art med henblik på en rimelig begrænsning af tidligere opståede rettigheder. Disse omstændigheder skulle derfor gøre den foreliggende situation forskellig fra de faktiske omstændigheder, som lå til grund for Emmott-dommen (
24
).
28.
Jeg er ikke særlig betaget af de argumenter, der skal overbevise Domstolen om, at de foreliggende faktiske omstændigheder er forskellige fra dem i Emmott-sagen. I den pågældende sag blev det over for sagsøgeren i hovedsagen gjort gældende, at hendes retskrav var bortfaldet. Hendes søgsmålsret var forældet, og der var intet retsmiddel, hun kunne tage i anvendelse. I det foreliggende tilfælde drejer det sig ikke om søgsmålsretten, men om de tidsmæssige følger deraf: Sagsøgeren kan kun gennemføre en del af de rettigheder, som tilkommer hende efter fællesskabsretten.
29.
For det første vil jeg udtrykke min tvivl vedrørende det argument, der især blev anvendt under retsforhandlingen, om, at en borger i mangel af en søgsmålsfrist kan gøre krav på en pension flere år efter rettighedens opståen. Bortset fra den kendsgerning, at anbringendet allerede blev gjort gældende i Emmott-sagen og blev afvist af Domstolen, kan dette tilfælde kun forekomme, såfremt medlemsstaten i lang tid har undladt at gennemføre direktivet i national ret, og det ville være uretfærdigt at vælte denne undladelse over på den, der i henhold til en fællesskabsbestemmelse tilkommer en ret, ved at lade de interne procesretlige frister udløbe.
30.
For det andet er kvalifikationen af en sådan frist i en medlemsstats retsorden kun af ringe betydning, da der udelukkende skal tages hensyn til følgerne af anvendelsen af denne frist på baggrund af princippet om ligebehandling. Jeg skal i den forbindelse bemærke, at det spørgsmål, som den irske domstol havde forelagt Domstolen i Emmott-sagen, gik videre end til forældelsesfristen. Spørgsmålet vedrørte nemlig muligheden for at kunne påberåbe sig nationale procedureforskrifter, »navnlig regler vedrørende tidsfrister, der gør det muligt at fremføre sådanne indsigelser mod hendes påstande, at muligheden for erstatning begrænses eller afskæres« (
25
).
31.
Domskonklusionen er i øvrigt formuleret mere generelt:
»Fællesskabsretten er til hinder for, at en medlemsstats myndigheder påberåber sig nationale søgsmålsfrister under en sag
...«
32.
Når et direktiv derfor skaber en ret for en borger, må man ikke afskære borgeren fra denne ret, og ligesom man ikke må begrænse rettigheden ved at gøre gældende, at søgsmålsfrister i national ret er blevet overskredet, når direktivet ved indgivelsen af ansøgningen endnu ikke er blevet gennemført i national lov.
33.
Med det andet præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende domstol hovedsagelig at få oplyst, om direktivets artikel 4, stk. 1, er til hinder for en national bestemmelse, som anvendes både af forvaltningen og de nationale domstole uden forskelsbehandling af mænd og kvinder, men hvis ordlyd er klart diskriminerende over for kvinder.
34.
Den bestemmelse, som det her drejer sig om, er AAW artikel 32, stk. 1, indledningen og litra b), der har følgende ordlyd:
»En ydelse ved uarbejdsdygtighed bortfalder, når:
...
b)
en kvinde, som den er blevet tilkendt, erhverver ret til enkepension eller midlertidig ydelse til enker i henhold til Algemene Weduwen-en Wezenwet.«
35.
Under den mundtlige forhandling har repræsentanten for Kommissionen anført, at spørgsmålet ikke var relevant, og at sagen derfor skulle sluttes uden afgørelse, i hvilken forbindelse han henviste til dommen i Lourenço Diassagen (
26
).
36.
Jeg deler ikke denne opfattelse. For det første tager Domstolen normalt ikke gerne stilling til, om de præjudicielle spørgsmål fra den forelæggende ret er relevante. For det andet tillader den »videre« anvendelse af den nationale bestemmelse efter den forelæggende rets opfattelse alligevel, at en forskelsbehandling af kvinder opretholdes i perioden fra 23. februar 1984 til 1. december 1987. Såfremt man til slut antager, at rets- og forvaltningspraksis garanterer fuld gennemførelse af direktivet i national ret, eksisterer der alligevel den risiko, at den forelæggende retsinstans skal anvende de nationale forskrifter om søgsmålsfrister og derfor må begrænse de af sagsøgeren i hovedsagen fremsatte krav. Det drejer sig her således ikke om en situation, der er sammenlignelig med den, der gav anledning til de spørgsmål, som Domstolen fik forelagt af Tribunal Aduaneiro do Porto.
37.
Tribunal anmodede Domstolen om en fortolkning af fællesskabsretlige bestemmelser, der ikke
»... står i forbindelse med hovedsagens realitet og genstand« (
27
).
Under disse omstændigheder fandt Domstolen, at
»... Såfremt det viser sig, at det forelagte spørgsmål klart ikke er relevant for tvistens afgørelse, må Domstolen fastslå, at den ikke kan træffe afgørelse« (
28
).
38.
En sådan løsning kan ikke udvides til at omfatte enhver tvist, der forelægges Domstolen af en national domstol, når betydningen af fortolkningen, som i det foreliggende tilfælde, ganske vist ikke fremgår direkte af begrundelsen i forelæggelseskendelsen, men kan udledes af de i kendelsen nævnte retlige og faktiske omstændigheder.
39.
I sit skriftlige indlæg anfører den nederlandske regering og Detam, ligesom i Van Gemert-Derks-sagen, at en bestemmelse som artikel 32, stk. 1, indledningen og litra b), ikke er omfattet af direktivet, da det drejer sig om en bestemmelse vedrørende efterladte, som omhandlet i direktivets artikel 3, stk. 2, der har følgende ordlyd:
»2. Dette direktiv finder ikke anvendelse på bestemmelser om ydelser til efterladte ...«
40.
Men når en foranstaltning udelukkende foreskriver bortfald af en ydelse ved uarbejdsdygtighed for så vidt angår kvinder, er den derimod omfattet af direktivets materielle anvendelsesområde (
29
).
41.
Som det fremgår af forelæggelseskendelsen, er den pågældende bestemmelse siden Centrale Raad van Beroep's afgørelse af 23. maj 1991 blevet fortolket således, at den uden forskel finder anvendelse for mænd og kvinder, således at mænd herefter kan erhverve enkemandspension og deres ydelse ved uarbejdsdygtighed kan frakendes, når betingelserne i artikel 32, stk. 1, indledningen og litra b), er opfyldt. Administrationen har også fastsat dette i cirkulærer.
42.
Skal man derimod, som Kommissionen, være af den opfattelse, at gennemførelsen af direktivet i national ret ikke er nødvendig, såfremt en generel retlig sammenhæng sikrer de afledte bestemmelsers fulde effektivitet?
43.
Domstolen har i sin praksis meget nøje præciseret, under hvilke betingelser en sådan gennemførelse i medlemsstaternes nationale retsorden er overflødig eller endog meningsløs. Denne praksis vedrører sager, hvor Kommissionen har anlagt traktatbrudsprocedurer mod medlemsstater, og i forbindelse med disse sager har Domstolen præcist fastlagt de normer, hvorefter det kan afgøres, i hvilke tilfælde transformation kan undlades.
44.
Domstolen har således i en dom Kommissionen mod Belgien (
30
) udtalt, at
»hver medlemsstat gennemfører de pågældende direktiver på en måde, som fuldt ud opfylder kravene om, at den retstilstand, som tilsigtes med direktiverne, skal være klar og sikker ... En simpel forvaltningspraksis, som ifølge sagens natur frit kan ændres af forvaltningen«
og som
»ikke er tilstrækkeligt kendt, kan ikke under disse betingelser anses for at udgøre en gyldig opfyldelse af den forpligtelse, som i henhold til artikel 189 påhviler de medlemsstater, direktiverne er rettet til« (
31
).
45.
I dom i en sag Kommissionen mod Tyskland (
32
) har Domstolen efter min opfattelse fastsat kriterierne for de tilfælde, hvori en systematisk gennemførelse af direktiver kan undlades. Domstolen udtalte klart:
»Navnlig almindelige forfatnings- eller forvaltningsretlige retsgrundsætninger kan overflødiggøre en gennemførelse ved hjælp af særlige ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser; dette forudsætter imidlertid, at de nævnte grundsætninger giver en sikker hjemmel for, at direktivet efterleves fuldt ud af de nationale myndigheder, al retstilstanden med hjemmel i de nævnte grundsætninger er tilstrækkelig bestemt og klar, for så vidt som direktivet tilsigter at skabe rettigheder for private, samt at de af direktivet omfattede sættes i stand til at få fuldt kendskab til deres rettigheder og i givet fald kan håndhæve rettighederne ved de nationale domstole« (
33
).
46.
Det tilkommer derfor den nationale domstol at undersøge, om almindelige forfatnings- eller forvaltningsretlige retsgrundsætninger sikrer de fællesskabsretlige bestemmelser deres fulde virkning, og navnlig at forvisse sig om, at ingen nationale bestemmelser — uanset af hvilken art — tilsidesætter de rettigheder, som borgerne erhverver i henhold til fællesskabsretten, om det så end blot er fordi de hindres i faktisk at få kendskab til dem.
47.
Retssikkerheden garanteres ikke ved, at princippet om ligebehandling såvel i domstols-som i forvaltningsretlig praksis anvendes korrekt, så længe en stadig gyldig lov er i strid med princippet, fordi den kun lader en ydelse ved uarbejdsdygtighed bortfalde for kvinder, når de bliver enker. Kort sagt, den lovstridige anvendelse, og om nødvendigt undladelsen af at anvende en bestemmelse, der er i strid med fællesskabsretten, er ikke tilstrækkeligt til at give denne bestemmelse det blå stempel.
48.
Borgernes stilling skal nemlig være helt klar såvel for den tid, der er gået, som for fremtiden, således at kendskab til loven sætter dem i stand til at få kendskab til de rettigheder, som ligebehandlingen medfører for dem. En forvaltningsretlig praksis er ikke tilstrækkelig til at skabe ensartethed. Det samme gælder for retspraksis. Ikke sjældent sker der jo en ændring i praksis og/eller et skift i retspraksis, således at den ensartede anvendelse af fællesskabsretten og retssikkerhedsprincippet i Fællesskabet ikke længere vil være garanteret normalt.
49.
Teksten i den omtvistede bestemmelse kan så at sige, som i det foreliggende tilfælde, »dække« de rettigheder, borgerne erhverver i medfør af direktivet, og således bringe retssikkerheden i fare ved, at de ydelsesberettigede hverken kender til retspraksis eller den forvaltningsretlige praksis eller til direktivet.
50.
Generaladvokat Reischl udtalte i sagen Kommissionen mod Belgien (
34
) følgende:
»Opretholdelsen af disse nationale bestemmelser fører imidlertid til en retsusikkerhed for den private, da denne ikke kan vide, om de pågældende direktiver er egnede til at have virkninger« (
35
).
51.
Følgelig er jeg af den opfattelse, at en national bestemmelse, der, selv om bestemmelsen fraviges i retspraksis og i administrativ praksis, kun frakender kvinder ydelsen ved uarbejdsdygtighed, er uforenelig med artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7.
52.
Jeg skal herefter foreslå, at de præjudicielle spørgsmål besvares således:
»1)
Når et direktiv skaber en ret for en borger, tillader fællesskabsretten ikke, at adgangen til denne ret fratages borgeren, eller at retten begrænses, ved at en procesregel om tidsfrist i national ret, uanset sin art, anvendes imod borgeren, såfremt direktivet endnu ikke er gennemført i national ret på det tidspunkt, da borgeren indgiver ansøgning om gennemførelse af sin ret.
2)
En national bestemmelse, der er uforenelig med fællesskabsretten, ophører ikke hermed, alene fordi myndighederne i den pågældende medlemsstat undlader at anvende bestemmelsen, da den undladte anvendelse ikke kan anses for at være fuldstændig og endelig.«
(
*1
) – Originalsprog: fransk.
(
1
) – EFT 1979 L 6, s. 24.
(
2
) – I — Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger
(
3
) – Ved lov af 3.5.1989 blev denne retspraksis i øvrigt lovfæstet.
(
4
) – Danmarks Traktater 1976, nr. 30, s. 154.
(
5
) – Dom af 4.12.1986, sag 71/85. Sml. s. 3855.
(
6
) – Præmis 21.
(
7
) – Dom af 15.6.1978, sag 149/77, Defrcnne III, Sml. s. 1365. Jf. i den forbindelse tillige folgende domme: af 4.3.1987, sag 286/85, McDermott og Coucr, Sml. s. 1453, af 13.12.1989, sag C-102/88, Ruzius Wilbrink, Sml. s. 4311, og af 11.7.1991, de forenede sager C-87/90, C-88/90 og C-89/90, Verholen m.fl., Sml. I, s. 3757.
(
8
) – Sag 149/77, nxvnt ovenfor, præmis 27.
(
9
) – Dom af 16.12.1976, sag 33/76, Sml. s. 1989.
(
10
) – Præmis 5.
(
11
) – Dom af 4.4.1968, sag 34/67, Sml. 1965-1968, s. 515, org. ref.: Rec. s. 358.
(
12
) – S. 516.
(
13
) – Dom i Rewe-sagen, jf. ovenfor, præmis 5.
(
14
) – Dom af 9.11.1983, sag 199/82, San Giorgio, Sml. s. 3595, præmis 16.
(
15
) – Dom af 25.7.1991, sag C-208/90, Sml. I, s. 4269.
(
16
) – Dom af 24.3.1987. sag 286/85, Sml. s. 1453.
(
17
) – Dom i sag C 208/90, jf. ovenfor, præmis 17.
(
18
) – Præmis 21.
(
19
) – Præmis 22.
(
20
) – Præmis 23.
(
21
) – Common Market Law Review, 1992, s. 604.
(
22
) – Dom af 13.3.1991, sag C-377/89, Cotter og McDermott, Sml. I, s. 1155.
(
23
) – Afsnit 13 i den franske oversættelse af den nederlandske regerings indlæg.
(
24
) – Dom af 25.7.1991, jf. ovenfor.
(
25
) – Præmis 14, min fremhævelse.
(
26
) – Dom af 16.7.1992. sag C-343/90, Sml. I, s. 4673.
(
27
) – Præmis 20.
(
28
) – Præmis 20.
(
29
) – Jf. punkt 36-40 i mit forslag til afgørelse i sag C-337/91, Sml. 1993 I, s. 5435, 5453.
(
30
) – Dom af 6.5.1980, sag 102/79, Sml. s. 1473.
(
31
) – Præmis II.
(
32
) – Dom af 23.5.1985. sag 29/84, Sml. s. 1661.
(
33
) – Præmis 23.
(
34
) – Sag 102/79, jf. ovenfor.
(
35
) – Forslag til afgørelse, Sml. 1980, s. 1493.