62024CO0001
DOMSTOLENS KENDELSE (Niende Afdeling)
2. oktober 2024 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement – artikel 267 TEUF – begrebet »ret« – College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder, Nederlandene) – obligatorisk retsinstans – ikke-bindende afgørelse – åbenbart afvisningsgrundlag«
I sag C-1/24
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder, Nederlandene) ved afgørelse af 8. maj 2023, indgået til Domstolen den 2. januar 2024, i sagen
X
mod
Achmea Schadeverzekeringen NV
har
DOMSTOLEN (Niende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, O. Spineanu-Matei, og dommerne J.-C. Bonichot (refererende dommer) og S. Rodin,
generaladvokat: P. Pikamäe,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet at træffe afgørelse ved begrundet kendelse i overensstemmelse med artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement,
afsagt følgende
Kendelse
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og af Rådets direktiv 2004/113/EF af 13. december 2004 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med adgang til og levering af varer og tjenesteydelser (EUT 2004, L 373, s. 37).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en sag ved College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder, Nederlandene) mellem X, der er indehaver af en enkeltmandsvirksomhed, og Achmea Schadeverzekeringen NV, et forsikringsselskab (herefter »Achmea«), vedrørende princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med arbejdsgivernes adgang til forsikringer mod følgerne af deres medarbejderes fravær.
Retsforskrifter
EU-retten
3
Artikel 3 i direktiv 2004/113 med overskriften »Anvendelsesområde« bestemmer:
»1.   Inden for rammerne af de beføjelser, traktaten tillægger [Det Europæiske Fællesskab], finder dette direktiv anvendelse på alle personer, som leverer varer og tjenesteydelser, der er tilgængelige for offentligheden, både inden for den offentlige og den private sektor, herunder offentlige organer, og som tilbydes uden for privat- og familielivet, samt transaktioner i den forbindelse.
[...]
4.   Direktivet finder ikke anvendelse i forbindelse med beskæftigelse og erhverv. Direktivet finder ikke anvendelse i forbindelse med selvstændig erhvervsvirksomhed, for så vidt denne er omfattet af andre EF-retsakter.«
4
Direktivets artikel 5 med overskriften »Aktuarmæssige faktorer« bestemmer i stk. 1:
»Medlemsstaterne skal sikre, at anvendelse af køn som en faktor ved beregning af præmier og ydelser i forbindelse med forsikring og lignende finansielle ydelser i alle nye kontrakter, der senest er indgået efter den 21. december 2007, ikke fører til forskelle i enkeltpersoners præmier og ydelser.«
Nederlandsk ret
5
Artikel 7 i »Algemene wet gelijke behandeling« (almindelig lov om ligebehandling) af 2. marts 1994 (Stb. 1994, nr. 230) (herefter »ligebehandlingsloven«) fastsætter i stk. 1:
»Forskelsbehandling er forbudt i forbindelse med levering af varer eller tjenesteydelser eller i forbindelse med adgang til varer eller tjenesteydelser samt i forbindelse med indgåelse, gennemførelse eller ophævelse af aftaler herom og i forbindelse med karrierevejledning og rådgivning eller information om skole- og erhvervsorientering, når disse aktiviteter gennemføres:
a.
som led i udøvelsen af et erhverv eller erhvervsmæssig virksomhed
b.
af offentlige myndigheder
c.
af institutioner, der er beskæftiget inden for boligområdet, social beskyttelse, sundhedspleje, kultur eller uddannelse, eller
d.
af fysiske personer, der ikke handler som led i udøvelsen af et erhverv eller erhvervsmæssig virksomhed, for så vidt som leveringen sker til offentligheden.«
6
Artikel 10, stk. 1, i Wet College voor de rechten van de mens (lov om institut for menneskerettigheder) af 24. november 2011 (Stb. 2011, nr. 573) har følgende ordlyd:
»[College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder)] kan efter skriftlig anmodning foretage en undersøgelse af, om der har fundet eller finder forskelsbehandling sted i henhold til den almindelige ligebehandlingslov, [Wet gelijke behandeling van mannen en vrouwen (lov om ligebehandling af mænd og kvinder)] eller artikel 646 i syvende bog i [Burgerlijk Wetboek (civillovbogen)], og kan bekendtgøre sin afgørelse herom. [College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder)] kan desuden på eget initiativ undersøge, om en sådan forskelsbehandling er systematisk, og kan bekendtgøre sin afgørelse herom.«
7
Artikel 11 i lov om institut for menneskerettigheder bestemmer i stk. 1:
»[College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder)] indleder en undersøgelse og underretter skriftligt den anmodende part, den, der har udøvet forskelsbehandlingen, og i givet fald offeret for forskelsbehandlingen om sin afgørelse, som skal begrundes.«
8
Denne lovs artikel 13 bestemmer følgende i stk. 1:
»[College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder)] kan anlægge sag med påstand om, at en adfærd, der er i strid med den almindelige ligebehandlingslov, loven om ligebehandling af mænd og kvinder eller artikel 646 i civillovbogens syvende bog, erklæres ulovlig, at adfærden forbydes, eller at følgerne heraf skal ophæves.«
9
Artikel 28 i Besluit werkwijze onderzoek gelijke behandeling (bekendtgørelse om de nærmere regler for undersøgelser vedrørende ligebehandling) har følgende ordlyd:
»Afgørelsen fra [College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder)], eventuelt ledsaget af henstillinger, er offentlig. Hvis beskyttelsen af parternes, de berørte personers eller tredjemands væsentlige interesser ifølge [College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder)] berettiger det, kan det være tilstrækkeligt at udlevere en anonymiseret kopi af afgørelsen.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
10
X har udelukkende kvindelige medarbejdere i sin virksomhed.
11
Achmea tilbyder skadesforsikringer til iværksættere, herunder forsikringer mod følgerne af deres medarbejderes fravær.
12
I henhold til nederlandsk ret er en arbejdsgiver, såfremt en arbejdstager er fraværende på grund af sygdom, forpligtet til fortsat at betale en del af lønnen i en periode, der principielt kan vare i op til 102 uger. Arbejdsgiveren kan få denne risiko dækket af et forsikringsselskab ved at tegne en forsikring mod følgerne af et sådant fravær. I kraft af denne forsikring udbetales en godtgørelse til arbejdsgiveren, som dækker en del af lønnen til en syg arbejdstager i de første to år af sygdommen.
13
Achmeas websted indeholder et værktøj, der gør det muligt at beregne forsikringspræmiens størrelse. X, som udelukkende har kvindelige medarbejdere, anvendte dette værktøj, og ifølge den beregning, der blev foretaget med dette værktøj, beløb denne præmie sig til ca. 920,64 EUR om måneden. Da hun foretog en ny beregning med udgangspunkt i den antagelse, at hun udelukkende havde mandlige medarbejdere, beløb præmien sig til 691,88 EUR om måneden.
14
Som svar på en forespørgsel fra X forklarede Achmea, at præmiesatsen beregnes på grundlag af risikodata og historiske data, hvori indgår forskellige faktorer, herunder bl.a. køn.
15
Achmeas forsikringsbetingelser viser, at præmiesatsen afhænger af virksomhedens aktivitet, oplysninger om arbejdstagernes fravær i den pågældende sektor, dvs. i forhold til antallet af arbejdstagere, dækningsgraderne, oplysninger om arbejdstagerne, såsom den garanterede årsløn, fødselsår og køn, fraværsdage og godtgørelser udbetalt i de seneste tre år.
16
X har anmodet College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder), som er det forelæggende organ, om at tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt der under de ovenfor beskrevne omstændigheder foreligger en forskelsbehandling på grund af køn, som er forbudt. X er i denne forbindelse af den opfattelse, at Achmea udøver en sådan forskelsbehandling ved at medtage kønsfaktoren ved beregningen af præmiesatsen for forsikring mod følgerne af arbejdstagernes fravær. Det følger heraf, at den præmie, der opkræves for udelukkende kvindeligt personale, er højere end den præmie, der opkræves for udelukkende mandligt personale.
17
Achmea har derimod over for det forelæggende organ gjort gældende, at selskabet opkræver en højere præmie for at forsikre kvinder, da deres gennemsnitlige fraværsprocent på grund af sygdom statistisk set er højere. Ifølge Achmea fremgår det udelukkende af direktiv 2004/113, at anvendelsen af køn som en faktor i forbindelse med forsikringer ikke kan føre til forskelle i enkeltpersoners præmier og ydelser. Dette direktiv finder således kun anvendelse på forsikringer og pensioner, der er private, frivillige og uafhængige af ansættelsesforholdet. Dette er imidlertid ikke tilfældet med forsikringen i den sag, der er indbragt for det forelæggende organ. Det er således tilladt at anvende køn som en faktor ved præmiens fastsættelse.
18
Det forelæggende organ ønsker for det første oplyst, om X kan påberåbe sig direktiv 2004/113. Organet er af den opfattelse, at X ikke kan påberåbe sig beskyttelse i henhold til ligebehandlingslovens artikel 7, eftersom det ikke er hende, der udsættes for forskelsbehandling, men hendes ansatte. Denne artikel bør imidlertid anses for at gennemføre dette direktivs artikel 3 i nederlandsk ret, hvilket gør det nødvendigt at fastlægge det nævnte direktivs rækkevidde.
19
For det andet er organet af den opfattelse, at det implicit kan udledes af artikel 5, stk. 1, i direktiv 2004/113, at forskelle i præmier og ydelser for personer, som ikke er enkeltpersoner, på grund af anvendelsen af køn som aktuarmæssig faktor er tilladt. Organet er af den opfattelse, at såfremt direktiv 2004/113 finder anvendelse i den foreliggende sag, skal det afgøres, om en hensyntagen til kønsrelaterede aktuarmæssige forskelle ved beregningen af præmiesatsen for forsikringer mod følgerne af arbejdstagernes fravær indebærer en indirekte forskelsbehandling på grund af køn, idet en arbejdsgiver eventuelt ville være mindre tilbøjelig til at ansætte kvinder. Nævnte organ ønsker oplyst, hvorfor der eventuelt kan tages hensyn til aktuarmæssige forskelle mellem mænd og kvinder i de præmier, som iværksættere eller arbejdsgivere betaler for forsikringer mod følgerne af arbejdstagernes fravær, når der ikke kan tages hensyn til sådanne forskelle i de præmier, som de forsikrede som enkeltpersoner betaler for private forsikringer.
20
På denne baggrund har College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål:
»1)
Skal [direktiv 2004/113] fortolkes således, at det ligeledes finder anvendelse i den situation, som den anmodende part befinder sig i, idet hun ikke selv udsættes for forskelsbehandling på grund af køn, men stilles ringere, fordi hun udelukkende har kvindelige medarbejdere og derfor betaler en højere præmie, end hun ville have gjort, hvis hun (også) havde haft mandlige medarbejdere?
2)
Henset ligeledes til artikel 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – og såfremt direktiv 2004/113 finder anvendelse på den situation, som den anmodende part befinder sig i som arbejdsgiver – skal dette direktiv da fortolkes således, at anvendelsen af køn som en faktor i forbindelse med forsikringsydelser og lignende finansielle tjenesteydelser heller ikke bør føre til forskelle i præmier og ydelser for arbejdsgivere (som ikke er enkeltpersoner)?«
Formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse
21
I henhold til artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement kan Domstolen, når det er åbenbart, at en anmodning om præjudiciel afgørelse må afvises, til enhver tid efter at have hørt generaladvokaten beslutte at træffe afgørelse ved begrundet kendelse uden at fortsætte sagens behandling.
22
Der er grundlag for at anvende denne bestemmelse i den foreliggende sag.
23
Ifølge Domstolens faste praksis er den ved artikel 267 TEUF indførte procedure et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, som giver Domstolen mulighed for at forsyne de nationale retter med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som er nødvendige for, at de kan afgøre den for dem verserende tvist (dom af 7.5.2024, NADA m.fl., C-115/22, EU:C:2024:384, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis).
24
Desuden tager Domstolen ved bedømmelsen af, om det organ, der forelægger en sag, er en »ret« i henhold til artikel 267 TEUF – et spørgsmål, som alene skal afgøres på grundlag af EU-retten – en hel række forhold i betragtning, herunder om organet er oprettet ved lov, har permanent karakter, virker som obligatorisk retsinstans, anvender en kontradiktorisk sagsbehandling og træffer afgørelse på grundlag af retsregler, samt om det er uafhængigt (jf. i denne retning dom af 30.6.1966, Vaassen-Göbbels_61/65, EU:C:1966:39, s. 395, af 3.5.2022, CityRail, C-453/20, EU:C:2022:341, præmis 41, og af 7.5.2024, NADA m.fl., C-115/22, EU:C:2024:384, præmis 35).
25
Det fremgår ligeledes af Domstolens faste praksis, at de nationale retter kun kan forelægge spørgsmål for Domstolen, hvis der verserer en tvist for dem, og de skal træffe afgørelse i en sag, der skal afsluttes med en retsafgørelse (dom af 3.5.2022, CityRail, C-453/20, EU:C:2022:341, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
26
I den foreliggende sag fremgår de forhold, der gør det muligt at bedømme, om der er tale om en »ret«, af det forelæggende organs svar på Domstolens anmodning om oplysninger, indgået til Domstolen den 5. april 2024.
27
Selv om det er korrekt, at bestemmelserne i lov om institut for menneskerettigheder og de præciseringer, som dette institut er fremkommet med, synes at bekræfte, at College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder) er oprettet ved lov, er kompetent, træffer afgørelse på grundlag af retsregler og anvender en kontradiktorisk sagsbehandling, forholder det sig ikke på samme måde med hensyn til kravet om, at det forelæggende organ skal virke som obligatorisk retsinstans.
28
I denne henseende bemærkes, at det følger af Domstolens praksis, at et forelæggende organ, hvis kompetence ikke forudsætter parternes samtykke, er en obligatorisk retsinstans, når organets afgørelse er bindende for parterne (jf. i denne retning dom af 17.9.1997, Dorsch Consult, C-54/96, EU:C:1997:413, præmis 27 og 29, og af 6.10.2015, Consorci Sanitari del Maresme, C-203/14, EU:C:2015:664, præmis 22-25).
29
Det er åbenbart, at dette ikke er tilfældet i den foreliggende sag.
30
Det skal for det første bemærkes, at dette institut i sit svar på Domstolens anmodning om oplysninger har præciseret, at dets afgørelser ikke har samme virkning som en retsafgørelse som omhandlet i nederlandsk lovgivning.
31
For det andet er dette institut i henhold til artikel 10, stk. 1, første afsnit, i lov om institut for menneskerettigheder bemyndiget til efter skriftlig anmodning at foretage en undersøgelse med henblik på at fastslå, om der har fundet eller finder forskelsbehandling sted som omhandlet i navnlig ligebehandlingsloven eller den nederlandske civillovbog. I henhold til artikel 11, stk. 1, i lov om institut for menneskerettigheder underretter dette institut den anmodende part, den, der har udøvet forskelsbehandlingen, og i givet fald offeret for forskelsbehandlingen om sin begrundede afgørelse. I henhold til artikel 28 i bekendtgørelsen om de nærmere regler for undersøgelser vedrørende ligebehandling er instituttets afgørelse offentlig.
32
Disse bestemmelser præciserer imidlertid ikke de konkrete retsvirkninger af de »afgørelser«, der følger efter en undersøgelse foretaget af College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder).
33
Ifølge svaret fra dette institut kan instituttets afgørelser ganske vist have retsvirkninger. Ifølge den retspraksis fra Hoge Raad (øverste domstol, Nederlandene), der er nævnt i dette svar, kan en retsinstans ikke fravige en afgørelse fra Commissie gelijke behandeling (ligebehandlingskommission), som var forgænger for College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder), uden at give en behørig begrundelse herfor. Ifølge en »opfølgende« undersøgelse af dette instituts afgørelser fører disse i ca. 74% af tilfældene til, at den indklagede part træffer foranstaltninger, der er i overensstemmelse med disse afgørelser. Da de nævnte afgørelser oftest offentliggøres på instituttets websted med angivelse af navnet på den indklagede part, har de i øvrigt en afskrækkende virkning.
34
Den eneste retlige konsekvens af en afgørelse fra College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder) er følgelig, at den udløser en specifik begrundelsespligt for den ret, der træffer afgørelse om sagens realitet, såfremt denne ret fraviger en sådan afgørelse.
35
Selv om det ikke synes at være bestridt, at afgørelserne fra College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder) overholdes og generelt accepteres, forholder det sig ikke desto mindre således, at de ikke forpligter parterne og ikke er bindende for de retter, ved hvilke der eventuelt anlægges sag som følge af en sådan afgørelse. Den blotte forpligtelse for den ret, ved hvilken der eventuelt anlægges sag, til at angive grundene til, at den har fraveget dette instituts holdning, der skal forstås som en skærpet begrundelsespligt, indebærer ikke, at samme afgørelse har bindende virkning. Instituttets afgørelser er derfor ikke bindende som omhandlet i Domstolens praksis.
36
I henhold til artikel 13 i lov om institut for menneskerettigheder kan dette institut for det tredje anlægge sag med påstand om, at en adfærd, der er i strid med den nederlandske ligebehandlingslovgivning, erklæres ulovlig, at adfærden forbydes, eller at følgerne heraf skal ophæves. I sit svar på anmodningen om oplysninger har College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder) desuden bekræftet, at det kan anlægge sag, når det har afsluttet behandlingen af den sag, det har fået forelagt.
37
Denne omstændighed, der langt fra godtgør, at College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder) har karakter af en ret i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i Domstolens praksis, indikerer imidlertid, at dets udtalelser ikke er bindende. Hvis dette instituts afgørelse var bindende, ville det nemlig ikke være nødvendigt at indlede en retssag efter afslutningen af dets undersøgelse. Det forelæggende organ synes derfor snarere at støtte sig på sin autoritet for at sikre, at dets afgørelser overholdes, og sker dette ikke, kan det nævnte institut eller de berørte parter anlægge sag ved de nederlandske civile domstole.
38
For det fjerde fremgår det af det forelæggende organs svar, at en berørt person ligeledes kan anlægge sag ved de kompetente civile domstole uden først at forelægge sagen for College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder). Dette institut har i denne henseende præciseret, at dets kompetence er »fakultativ« og ikke »eksklusiv«.
39
Selv om et forelæggende organ kan anses for en »ret« som omhandlet i artikel 267 TEUF trods det forhold, at det har fakultativ kompetence i den forstand, at den anmodende part kan vælge at anlægge sag direkte ved en anden ret (jf. i denne retning dom af 6.10.2015, Consorci Sanitari del Maresme, C-203/14, EU:C:2015:664, præmis 23-25, og af 20.9.2018, Montte, C-546/16, EU:C:2018:752, præmis 23 og 24), forholder det sig ikke desto mindre således, at det fremgår af denne kendelses præmis 30-37, at afgørelserne fra College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder) ikke er bindende for parterne i den sag, der er indbragt for det.
40
Det er derfor åbenbart, at det forelæggende organ i denne sag ikke opfylder kravet om, at organet skal være en obligatorisk retsinstans. Det følger heraf, at College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder) ikke er en »ret« som omhandlet i artikel 267 TEUF, og at det er åbenbart, at anmodningen om præjudiciel afgørelse må afvises.
Sagsomkostninger
41
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for det forelæggende organ, tilkommer det dette at træffe afgørelse om sagsomkostningerne.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Niende Afdeling):
Det er åbenbart, at anmodningen om præjudiciel afgørelse, indgivet af College voor de Rechten van de Mens (institut for menneskerettigheder, Nederlandene) ved afgørelse af 8. maj 2023, indgået til Domstolen den 2. januar 2024, må afvises.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.