62022CJ0385
DOMSTOLENS DOM (Femte Afdeling)
26. februar 2026 (
*1
)
»Appel – konkurrence – karteller – markedet for luftfragt – Europa-Kommissionens afgørelse, som fastslår en overtrædelse af artikel 101 TEUF, af artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde og af artikel 8 i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om luftfart – samordning af forskellige elementer af prissætningen af luftfragttjenester (brændstoftillæg, sikkerhedstillæg og et afslag på betaling af en kommission af tillæggene) – indgående fragtydelser – Kommissionens territoriale kompetence – kvalificerede virkninger«
I sag C-385/22 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 13. juni 2022,
Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Amstelveen (Nederlandene), ved advocaten F. Brouwer og R. Wesseling,
appellant,
den anden part i appelsagen:
Europa-Kommissionen ved A. Dawes og C. Zois, som befuldmægtigede, bistået af B. Doherty, BL,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling),
sammensat af formanden for Fjerde Afdeling, I. Jarukaitis (refererende dommer) som fungerende formand for Femte Afdeling, og dommerne E. Regan og D. Gratsias,
generaladvokat: A. Rantos,
justitssekretær: fuldmægtig R. Stefanova-Kamisheva,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 19. april 2024,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 5. september 2024,
afsagt følgende
Dom
1
Med appellen har Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (herefter »KLM«) nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 30. marts 2022, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij mod Kommissionen (T-325/17, herefter den appellerede dom, EU:T:2022:176), hvorved Retten frifandt Kommissionen i appellantens søgsmål med principal påstand om annullation af Kommissionens afgørelse C(2017) 1742 final af 17. marts 2017 vedrørende en procedure i henhold til artikel 101 TEUF, artikel 53 i EØS-aftalen og artikel 8 i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om luftfart (sag AT.39258 – Luftfragt) (herefter »den omtvistede afgørelse«), for så vidt som afgørelsen vedrører appellanten, og, subsidiært, om delvis annullation af denne afgørelse og om nedsættelse af den bøde, som appellanten blev pålagt i afgørelsen.
Retsforskrifter
Aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart
2
Aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om luftfart, undertegnet i Luxembourg den 21. juni 1999 og godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved afgørelse 2002/309/EF, Euratom truffet af Rådet og Kommissionen, for så vidt angår aftalen om videnskabeligt og teknologisk samarbejde, den 4. april 2002 om indgåelse af syv aftaler med Det Schweiziske Forbund (EFT 2002, L 114, s. 1) (herefter »aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart«) trådte i kraft den 1. juni 2002. Denne aftales artikel 8 og 9 svarer mutatis mutandis til henholdsvis artikel 101 TEUF og 102 TEUF.
3
Nævnte aftales artikel 11 har følgende ordlyd:
»1.   [Fællesskabets institutioners anvendelse] af artikel 8 og 9 […] finder sted i overensstemmelse med Fællesskabets lovgivning, således som den fremgår af denne aftales bilag, idet der tages hensyn til behovet for et snævert samarbejde mellem Fællesskabets institutioner og de schweiziske myndigheder.
2.   Når det drejer sig om ruter mellem Schweiz og tredjelande, afgør de schweiziske myndigheder i overensstemmelse med artikel 8 og 9, om aftaler, vedtagelser, samordnet praksis […] kan tillades.«
EUF-traktaten
4
Artikel 101, stk. 1, TEUF bestemmer:
»Alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for det indre marked, er uforenelige med det indre marked og er forbudt, navnlig sådanne, som består i:
a)
direkte eller indirekte fastsættelse af købs- eller salgspriser eller af andre forretningsbetingelser
b)
begrænsning af eller kontrol med produktion, afsætning, teknisk udvikling eller investeringer
c)
opdeling af markeder eller forsyningskilder
[...]«
EØS-aftalen
5
Artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 (EFT 1994, L 1, s. 3, herefter »EØS-aftalen«) svarer mutatis mutandis til artikel 101 TEUF.
Sagens baggrund og den omtvistede afgørelse
6
Tvistens baggrund og den omtvistede afgørelse, der er fremstillet i den appellerede doms præmis 1-58, kan med henblik på nærværende sag sammenfattes som følger.
7
KLM er et luftfartsselskab. Dette selskab udøver virksomhed på markedet for luftfragtydelser gennem sin afdeling KLM Cargo.
8
Inden for fragtsektoren sikrer luftfartsselskaberne lasttransport ad luftvejen (herefter »transportvirksomhederne«). Som hovedregel leverer transportvirksomhederne fragtydelser til speditører, som tilrettelægger befordringen af lasten på afsendernes vegne. Som modydelse betaler disse speditører transportvirksomhederne en pris, som dels består af satser, der beregnes pr. kg, dels i forskellige tillæg.
Den administrative procedure
9
Den 7. december 2005 modtog Europa-Kommissionen en anmodning om bødefritagelse i henhold til denne institutions meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT 2002, C 45, s. 3) indgivet af Deutsche Lufthansa AG og to af dette selskabs datterselskaber, Lufthansa Cargo AG og Swiss International Air Lines AG. Ifølge denne anmodning var der konkurrencebegrænsende kontakter mellem flere transportvirksomheder vedrørende de elementer, som priserne for de ydelser, der leveres på markedet for luftfragt, består af, nemlig om indførelsen af et såkaldt »brændstoftillæg« og »sikkerhedstillæg« samt disse transportvirksomheders afslag på at betale kommissioner af tillæggene til speditørerne (herefter »afslaget på at betale kommissioner«).
10
Den 14. og den 15. februar 2006 gennemførte Kommissionen uanmeldte kontrolundersøgelser i flere transportvirksomheders lokaler.
11
Efter kontrolundersøgelserne indgav flere transportvirksomheder, herunder KLM, en anmodning i medfør af den meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager, der er omtalt i nærværende doms præmis 9.
12
Den 19. december 2007 tilstillede Kommissionen en klagepunktsmeddelelse til 27 transportvirksomheder, herunder KLM, som herefter indgav skriftlige indlæg. Der blev afholdt en mundtlig høring fra den 30. juni til den 4. juli 2008.
Den oprindelige afgørelse
13
Den 9. november 2010 vedtog Kommissionen afgørelse K(2010) 7694 endelig vedrørende en procedure i henhold til artikel 101 TEUF, artikel 53 i EØS-aftalen og artikel 8 i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om luftfart (sag COMP/39258 – Luftfragt) (herefter »den oprindelige afgørelse«). 21 transportvirksomheder var adressater herfor, herunder KLM.
14
I begrundelsen for nævnte afgørelse var det anført, at de anklagede transportvirksomheder havde samordnet deres prisadfærd med hensyn til levering af fragtydelser, idet de havde aftalt brændstoftillægget, sikkerhedstillægget og afslaget på at betale kommissioner, og herved havde deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 101 TEUF, EØS-aftalens artikel 53 og artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart, som omfattede hele Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) og Schweiz.
Dommene af 16. december 2015
15
Ved dom af 16. december 2015, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij mod Kommissionen (T-28/11, EU:T:2015:995), annullerede Retten den oprindelige afgørelse, for så vidt som den vedrørte KLM. Ved 12 andre domme afsagt samme dag annullerede Retten ligeledes denne afgørelse helt eller delvist, for så vidt som den vedrørte 12 andre transportvirksomheder eller koncerner af transportvirksomheder.
16
Retten fastslog, at nævnte afgørelse var behæftet med en begrundelsesmangel.
Den omtvistede afgørelse
17
Den 20. maj 2016 tilstillede Kommissionen de af den oprindelige afgørelse omhandlede transportvirksomheder, som havde anlagt sag ved Retten til prøvelse heraf, en skrivelse, hvorved den meddelte dem, at den påtænkte at træffe en ny afgørelse, hvori det ville blive fastslået, at disse transportvirksomheder havde deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 101 TEUF, EØS-aftalens artikel 53 og artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart på alle de i den oprindelige afgørelse omtalte ruter. Transportvirksomhederne fik en frist på en måned til at fremsætte deres bemærkninger. Alle udnyttede denne mulighed.
18
Den 17. marts 2017 vedtog Kommissionen den omtvistede afgørelse, for hvilken 19 transportvirksomheder var adressater, herunder KLM.
19
I den omtvistede afgørelse beskrives det, at de anklagede transportvirksomheder havde samordnet deres prisadfærd med hensyn til levering af fragtydelser i hele verden, idet de havde aftalt brændstoftillægget, sikkerhedstillægget og afslaget på at betale kommissioner (herefter »det omtvistede kartel«), og herved havde deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 101 TEUF, EØS-aftalens artikel 53 og artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart.
20
I denne afgørelses afsnit 4 med overskriften »Beskrivelse af de faktiske omstændigheder« anførte Kommissionen bl.a., at undersøgelsen havde afsløret et verdensomspændende kartel, som var støttet på et bilateralt og multilateralt kontaktnetværk over en lang periode mellem konkurrenter vedrørende den adfærd, som de havde besluttet, forventet eller påtænkt at vedtage i forhold til de forskellige elementer i prisen på fragtydelserne nævnt i den foregående præmis. Denne institution fremhævede, at dette kontaktnetværk havde det fælles mål at samordne konkurrenternes prisadfærd eller reducere usikkerheden med hensyn til deres prispolitik. Kommissionen beskrev herefter kontakterne vedrørende henholdsvis brændstoftillægget, sikkerhedstillægget og afslaget på at betale kommissioner og vurderede de faktuelle beviser vedrørende dels det omtvistede kartel som helhed, dels hver af adressaterne for nævnte afgørelse.
21
I den omtvistede afgørelses afsnit 5 med overskriften »Anvendelsen af de relevante konkurrenceregler« anvendte Kommissionen artikel 101 TEUF på de faktiske omstændigheder i sagen, idet den præciserede, at henvisningerne til denne artikel ligeledes skulle forstås som henvisninger til EØS-aftalens artikel 53 og artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart, eftersom disse bestemmelser fandt anvendelse mutatis mutandis, medmindre andet var bestemt.
22
I denne henseende undersøgte Kommissionen med hensyn til sin kompetence grænserne for sin tidsmæssige og territoriale kompetence til at konstatere en overtrædelse af konkurrencereglerne og pålægge sanktioner herfor i det foreliggende tilfælde.
23
I 822.-832. betragtning til den omtvistede afgørelse, som udgør denne afgørelses underafsnit 5.2 med overskriften »Kommissionens kompetence«, tilkendegav denne institution i det væsentlige først, at den ikke ville anvende artikel 101 TEUF på aftaler og praksis, der lå før den 1. maj 2004, vedrørende ruterne mellem lufthavne i Den Europæiske Union og lufthavne uden for EØS (herefter »ruterne mellem EU og tredjelande«) og dernæst ikke ville anvende EØS-aftalens artikel 53 på aftaler og praksis, der lå før den 19. maj 2005, vedrørende ruterne mellem EU og tredjelande og ruterne mellem lufthavne i lande, som var kontraherende parter i EØS-aftalen, og som ikke var medlemmer af Unionen, og lufthavne i tredjelande (herefter »EØS-ruterne, med undtagelse af ruterne mellem EU og tredjelande«, og, sammen med ruterne mellem EU og tredjelande, »ruterne mellem EØS og tredjelande«) og endelig ikke ville anvende artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart på aftaler og praksis, der lå før den 1. juni 2002, vedrørende ruterne mellem lufthavne i EU og lufthavne i Schweiz (herefter »ruterne mellem EU og Schweiz«). I 832. betragtning til nævnte afgørelse præciserede Kommissionen, at afgørelsen »på ingen måde [tilsigtede] at vise nogen form for overtrædelse af artikel 8 i [aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart] vedrørende fragtydelser [mellem] Schweiz [og] tredjelande«.
24
I 1036.-1046. betragtning til den omtvistede afgørelse, som udgør denne afgørelses underafsnit 5.3.8 med overskriften »Anvendeligheden af artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 på indgående forbindelser«, anførte Kommissionen grundene til, at den forkastede argumenterne fra flere anklagede transportvirksomheder om, at den havde overskredet grænserne for sin territoriale kompetence i henhold til folkeretten ved at konstatere og pålægge sanktioner for en overtrædelse af disse to bestemmelser på ruter fra tredjelande til EØS (herefter »indgående ruter« og med hensyn til de fragtydelser, der tilbydes på disse ruter, »indgående fragtydelser«).
25
I 1045. betragtning til nævnte afgørelse anførte Kommissionen navnlig, at den konkurrencebegrænsende praksis med hensyn til indgående fragtydelser kunne »have umiddelbare, væsentlige og forudsigelige virkninger inden for EU og EØS, eftersom de øgede omkostninger til lufttransport til EØS, og således højere priser på importerede varer, efter deres art kan have virkninger på forbrugerne inden for EØS«. Denne institution tilføjede, at denne praksis i det foreliggende tilfælde ligeledes kunne have sådanne virkninger for andre transportvirksomheders levering af luftfragtydelser i EØS mellem knudepunkter (»hubs«) i EØS, som transportvirksomheder fra tredjelande benytter, og bestemmelseslufthavne for disse forsendelser i EØS, som ikke betjenes af transportvirksomheden fra dette tredjeland.
26
I 1046. betragtning til samme afgørelse anførte Kommissionen endvidere, at det omtvistede kartel var blevet »gennemført på verdensplan«, at tiltagene vedrørende de indgående ruter var en integrerende del af en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53, og at den ensartede anvendelse af tillæggene på verdensplan var et nøgleelement i dette kartel.
27
Den omtvistede afgørelses underafsnit 5.3 vedrørende anvendelsen af artikel 101 TEUF, EØS-aftalens artikel 53 og artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart indeholder 833.-1052. betragtning til afgørelsen. For det første lagde Kommissionen i 846. betragtning til denne afgørelse til grund, at de anklagede transportvirksomheder havde samordnet deres adfærd eller påvirket prisfastsættelsen, »hvilket endeligt [medførte] en prisfastsættelse i forhold til« brændstoftillægget, sikkerhedstillægget og betalingen af en kommission af tillæggene til speditørerne. I 861. betragtning til nævnte afgørelse anførte denne institution, at »den generelle ordning for samordning af prisadfærd for fragtydelser«, som dens undersøgelse havde påvist, godtgjorde, at der forelå en »kompleks overtrædelse, der bestod i forskellige handlinger, som [kunne] kvalificeres enten som aftale eller som samordnet praksis, hvorunder konkurrenterne bevidst [havde] erstattet den risiko, der er forbundet med normal konkurrence, med indbyrdes praktisk samarbejde«.
28
For det andet lagde Kommissionen i 869. betragtning til den omtvistede afgørelse til grund, at »den omhandlede adfærd [udgjorde] en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 101 [TEUF]«, idet den i 870.-902. betragtning til denne afgørelse præciserede, at de omhandlede tiltag forfulgte et samlet konkurrencebegrænsende formål, der bestod i at hæmme konkurrencen i fragtsektoren inden for EØS, at tiltagene vedrørte leveringen af fragtydelser og prisfastsættelse heraf, angik de samme virksomheder, havde en samlet og vedvarende karakter og bestod af tre bestanddele, nemlig brændstoftillægget, sikkerhedstillægget og afslaget på at betale kommissioner. I denne forbindelse anførte Kommissionen i 881. betragtning til denne afgørelse, at KLM havde været involveret i disse tre bestanddele.
29
For det tredje anførte Kommissionen i 903. betragtning til nævnte afgørelse, at den omhandlede konkurrencebegrænsende adfærd havde konkurrencebegrænsende formål i hvert fald inden for EU, i EØS og i Schweiz. I 917. betragtning til afgørelsen tilføjede den i det væsentlige, at det følgelig ikke var nødvendigt at tage hensyn til denne adfærds konkrete virkninger.
30
For det fjerde undersøgte Kommissionen i 972.-1021. betragtning til den omtvistede afgørelse lovgivningen i syv tredjelande, om hvilken lovgivning flere anklagede transportvirksomheder anførte, at de i medfør heraf var pålagt at aftale tillæggene, hvilket således var til hinder for anvendelsen af de relevante konkurrenceregler. Kommissionen fandt, at disse transportvirksomheder ikke havde godtgjort, at de havde handlet under pres i disse tredjelande.
31
For det femte lagde Kommissionen i 1024.-1035. betragtning til denne afgørelse til grund, at den samlede og vedvarende overtrædelse kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, mellem de kontraherende parter i EØS-aftalen og mellem de kontraherende parter i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart betydeligt.
32
Den omtvistede afgørelses afsnit 7 med overskriften »Overtrædelsens varighed« indeholder 1146.-1169. betragtning til denne afgørelse. Som det fremgår af 1146. betragtning til nævnte afgørelse, lagde Kommissionen til grund, at det omtvistede kartel begyndte den 7. december 1999 og varede til den 14. februar 2006. I denne 1146. betragtning præciserede denne institution, at kartellet havde tilsidesat:
–
artikel 101 TEUF fra den 7. december 1999 til den 14. februar 2006 med hensyn til lufttransporten mellem lufthavne i EU
–
artikel 101 TEUF fra den 1. maj 2004 til den 14. februar 2006 med hensyn til lufttransport på ruterne mellem EU og tredjelande
–
EØS-aftalens artikel 53 fra den 7. december 1999 til den 14. februar 2006 med hensyn til lufttransporten mellem lufthavne i EØS
–
EØS-aftalens artikel 53 fra den 19. maj 2005 til den 14. februar 2006 med hensyn til lufttransport på EØS-ruterne, med undtagelse af ruterne mellem EU og tredjelande
–
artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart fra den 1. juni 2002 til den 14. februar 2006 med hensyn til lufttransport på ruterne mellem EU og Schweiz.
33
I 1169. betragtning til samme afgørelse anførte Kommissionen, at overtrædelsens varighed for så vidt angik KLM strakte sig fra den 21. december 1999 til den 14. februar 2006.
34
I den omtvistede afgørelses afsnit 8 undersøgte Kommissionen de korrigerende foranstaltninger, der skulle træffes, og de bøder, der skulle pålægges, idet den henviste til retningslinjer for beregning af bøder efter artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning (EF) nr. 1/2003 (EUT 2006, C 210, s. 2).
35
Artikel 1, 3 og 4 i den omtvistede afgørelses dispositive del har følgende ordlyd:
»Artikel 1
Ved at samordne deres adfærd vedrørende prisfastsættelse for levering af luftfragtydelser i hele verden med hensyn til brændstoftillæg, sikkerhedstillæg og betaling af en kommission af tillæggene har følgende virksomheder begået en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 101 TEUF, af [EØS-aftalens] artikel 53 […] og af artikel 8 i [aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart] hvad angår følgende ruter og i følgende perioder.
1)
Følgende virksomheder har tilsidesat artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 hvad angår ruter mellem lufthavne i EØS for følgende perioder:
[...]
d)
[KLM] fra den 21. december 1999 til den 14. februar 2006.
[...]
2)
Følgende virksomheder har tilsidesat artikel 101 TEUF hvad angår ruter mellem [EU og tredjelande] for følgende perioder:
[...]
c)
[KLM] fra den 1. maj 2004 til den 14. februar 2006.
[...]
3)
Følgende virksomheder har tilsidesat EØS-aftalens artikel 53 hvad angår [EØS-ruterne, med undtagelse af ruterne mellem EU og tredjelande] for følgende perioder:
[...]
d)
[KLM] fra den 19. maj 2005 til den 14. februar 2006.
[...]
4)
Følgende virksomheder har tilsidesat artikel 8 [i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart] hvad angår ruter mellem [EU og tredjelande] for følgende perioder:
[...]
c)
[KLM] fra den 1. juni 2002 til den 14. februar 2006.
[...]
Artikel 3
For den i artikel 1 omhandlede samlede og vedvarende overtrædelse pålægges følgende bøder [...]:
[...]
c)
[KLM]: 2720000 [EUR][…]
d)
[KLM] og Air France-KLM til solidarisk hæftelse: 124440000 [EUR][…]
[...]
Artikel 4
De i artikel 1 omhandlede virksomheder bringer omgående den i nævnte artikel omhandlede samlede og vedvarende overtrædelse til ophør, såfremt de ikke allerede har gjort det.
De afholder sig ligeledes fra at træffe enhver foranstaltning eller fra enhver adfærd, der har samme eller tilsvarende formål eller virkning.«
Sagen for Retten og den appellerede dom
36
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 29. maj 2017 anlagde KLM søgsmål med principal påstand om annullation af hele den omtvistede afgørelse, for så vidt som den vedrørte dette selskab, subsidiært om annullation af den denne afgørelses artikel 1, stk. 2, litra d), og artikel 1, stk. 3, litra d), for så vidt som Kommissionen holdt selskabet ansvarligt for overtrædelsen på de indgående ruter, samt nævnte afgørelses artikel 1, stk. 1, litra d), artikel 1, stk. 2, litra d), artikel 1, stk. 3, litra d), artikel 1, stk. 4, litra d), samt artikel 3, litra c) og d), for så vidt som Kommissionen lagde til grund, at den samlede og vedvarende overtrædelse omfattede afslaget på at betale kommissioner, og, ligeledes subsidiært, nedsættelse af den bøde, som selskabet var blevet pålagt ved samme afgørelses artikel 3, litra c) og d).
37
Til støtte for søgsmålet fremsatte KLM fire annullationsanbringender og syv argumenter om nedsættelse af den bøde, som dette selskab var blevet pålagt.
38
Det andet af disse anbringender vedrørte Kommissionens manglende kompetence til at anvende artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 på indgående fragtydelser. Retten rejste endvidere af egen drift et anbringende om Kommissionens manglende kompetence i forhold til aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart til at konstatere og pålægge sanktioner for en overtrædelse af EØS-aftalens artikel 53 for ruter mellem lufthavne i lande, som var kontraherende parter i EØS-aftalen, og som ikke var medlemmer af Unionen, og lufthavne i Schweiz (herefter »EØS-ruterne, med undtagelse af ruterne mellem EU og Schweiz«).
39
Fem af argumenterne til støtte for selskabets påstand om nedsættelse af bøden svarede til argumenterne til støtte for dets påstande om annullation, for så vidt som de var relevante med henblik på Rettens udøvelse af sin fulde prøvelsesret, mens KLM som svar på Rettens foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse om det anbringende, som Retten rejste af egen drift, påberåbte sig to yderligere argumenter.
40
Ved afgørelse af 1. juli 2019 blev denne sag forenet med sag T-323/17, Martinair Holland mod Kommissionen, med henblik på retsforhandlingernes mundtlige del.
41
Ved den appellerede dom forkastede Retten alle disse anbringender, herunder det, den havde rejst af egen drift. I forbindelse med sidstnævnte anbringende konstaterede Retten imidlertid, at Kommissionen havde medgivet, at det var muligt, at den med henblik på beregningen af bøderne i afsætningens værdi »utilsigtet« havde medregnet den omsætning, som visse anklagede transportvirksomheder havde opnået på EØS-ruterne, med undtagelse af ruterne mellem EU og Schweiz, i den pågældende periode, samtidig med at den fastslog, at dette kun havde indvirkning på de indtægter, der skal tages hensyn til ved beregningen af bødernes grundbeløb.
42
Hvad angår bødens størrelse fastslog Retten, at de indtægter, som KLM havde opnået på EØS-ruterne, med undtagelse af ruterne mellem EU og Schweiz, skulle udelukkes fra den samlede værdi af KLM’s afsætning i 2005 som følge af det anbringende, som Retten havde rejst af egen drift, og KLM’s fjerde argument. Retten fastslog imidlertid, at ingen af de af dette selskab fremførte argumenter til støtte for påstanden om bødenedsættelse kunne tages til følge, og at Kommissionens anmodning om tilbagetrækning af den nedsættelse, der var indrømmet for formildende omstændigheder, heller ikke kunne tiltrædes. Efter udøvelsen af sin fulde prøvelsesret fastsatte Retten den endelige bøde, som KLM skulle pålægges, til 127160000 EUR, for betalingen af hvilken dette selskab blev holdt solidarisk ansvarlig med Air France-KLM for 124440000 EUR, mens det selv hæftede for 2720000 EUR for sin deltagelse i den samlede og vedvarende overtrædelse før den 5. maj 2004, da Société Air France SA havde erhvervet kontrollen med selskabet. Eftersom disse beløb var identiske med dem, som var fastsat i den omtvistede afgørelse, frifandt Retten Kommissionen for KLM’s påstande om ændring af bøderne.
Parternes påstande i appelsagen
43
Med appellen har KLM nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves, for så vidt som det heri blev fastslået, at Kommissionen havde beføjelse til at anvende artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 på indgående fragtydelser på ruterne mellem EØS og tredjelande.
–
Den omtvistede afgørelse annulleres i sin helhed, eller, subsidiært, annulleres denne afgørelse, for så vidt som det heri blev konstateret, at KLM havde tilsidesat artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 hvad angår de indgående fragtydelser på ruterne mellem EØS og tredjelande.
–
Under alle omstændigheder tilpligtes Kommissionen at betale sagsomkostningerne, herunder de omkostninger, som KLM har afholdt for Retten.
44
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes, og KLM tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
–
Subsidiært, såfremt Domstolen måtte tage appellen til følge, hjemvises sagen til Retten, og afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.
Om appellen
45
Til støtte for appellen har KLM fremsat et enkelt anbringende, hvormed dette selskab har gjort gældende, at Retten begik retlige fejl og tilsidesatte sin begrundelsespligt, da den fastslog, at de indgående fragtydelser var omfattet af anvendelsesområdet for artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53.
46
Dette anbringende består af fire led. Med det første led har KLM gjort gældende, at Retten tilsidesatte begrundelsespligten, begik en retlig fejl og tilsidesatte ovennævnte bestemmelser, idet den fastslog, at de indgående fragtydelser i EØS skabte relevante virkninger med henblik på at påvise Kommissionens kompetence. Med det andet led har dette selskab gjort gældende, at Retten begik de samme tilsidesættelser og den samme retlige fejl ved at fastslå, at praksis vedrørende indgående fragtydelser havde sandsynlige virkninger i EØS. Med det tredje led har selskabet gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den erstattede Kommissionens begrundelse med sin egen og ulovligt vendte bevisbyrden for at fastslå, at praksis vedrørende indgående fragtydelser skabte kvalificerede virkninger i EØS. Med det fjerde led har nævnte selskab gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl og tilsidesatte nævnte bestemmelser, da den fastslog, at den omstændighed, at sagen vedrører en samlet og vedvarende overtrædelse, kan udvide Kommissionens kompetence til adfærd udvist uden for EØS.
Det første led om, at der forelå relevante virkninger i EØS, der gjorde det muligt at påvise Kommissionens kompetence i forhold til indgående fragtydelser
Parternes argumenter
47
KLM har gjort gældende, at Retten for at godtgøre en tilstrækkelig nær forbindelse til EØS – selv om den i den appellerede doms præmis 150 havde fastslået, at næsten hele afsætningen af indgående fragtydelser fandt sted uden for EØS – i nævnte doms præmis 152 anførte den teori, at de omhandlede tillæg ikke blot kunne have indvirkning på den samlede pris, der blev faktureret i forhold til speditørerne, men på et sekundært plan også på de priser, som speditørerne fakturerer kunderne for deres ydelser, uanset hvor lidt de overvælter de eventuelle meromkostninger, der følger af det omtvistede kartel, på prisen for deres del af ydelserne. I nævnte doms præmis 153 udledte Retten heraf, at en forhøjelse af disse priser ligeledes kan have indvirkning på de priser, som de afsendere, der køber ydelser af speditørerne, anvender på varer, som sendes til slutkunder i EØS.
48
Sådanne virkninger er imidlertid hverken påvist eller tilstrækkeligt relevante til at skabe kvalificerede virkninger som omhandlet i dom af 6. september 2017, Intel mod Kommissionen (C-413/14 P, EU:C:2017:632). Disse virkninger afhænger nemlig af speditørernes og afsendernes selvstændige og formodede beslutning om at overvælte meromkostningerne på deres respektive kunder, uden at de af KLM er blevet tilskyndet til at udvise en bestemt adfærd inden for EØS. I den sag, der gav anledning til nævnte dom, var overvæltningerne derimod det forsætlige resultat af den adfærd, som Intel Corporation Inc. udviste. Den foreliggende sag omhandler endvidere ikke et verdensmarked, men flere lokale markeder, og konkurrencen på indgående fragtydelser udøves ikke inden for EØS.
49
Selv hvis det antages, at de virkninger, som består i fordyrelse af de varer, der importeres til EØS, er sandsynlige, er disse virkninger i øvrigt ikke umiddelbare og dermed ikke tilstrækkeligt forbundet med adfærd udvist uden for EØS, til at der kan påvises en tilstrækkelig forbindelse til EØS. Hvis Rettens tilgang lagdes til grund, kunne enhver adfærd udvist uden for EØS i en verdensomspændende værdikæde have virkning inden for EØS. Hvis kriteriet støttet på de kvalificerede virkninger af konkurrencebegrænsende praksis i EU (herefter »kriteriet om kvalificerede virkninger«) fortolkes så udvidende, mister dette kriterium sin betydning i en sammenhæng med verdensomspændende økonomier og distributionssystemer.
50
Retten begik derfor en retlig fejl ved at fastslå, at indirekte og under alle omstændigheder ikke-væsentlige virkninger var tilstrækkelige til at påvise de fornødne kvalificerede virkninger inden for det indre marked. Retten tilsidesatte endvidere sin begrundelsespligt ved at støtte sig på en række formodede og spekulative virkninger, som således ikke kunne efterprøves, i stedet for at påvise, at den omhandlede praksis havde en tilstrækkelig og umiddelbar forbindelse med EØS.
51
I modsætning til, hvad Kommissionen har gjort gældende, kan dette led antages til realitetsbehandling, eftersom det ikke tilsigter at anfægte de faktiske omstændigheder, men den retlige kvalificering af de angivelige virkninger, som foranledigede Retten til at fastslå, at der forelå kvalificerede virkninger.
52
Kommissionen har gjort gældende, at dette led skal forkastes, idet det skal afvises, for så vidt som det vedrører Rettens faktuelle vurderinger, og i øvrigt er ugrundet.
Domstolens bemærkninger
53
I første række skal det bemærkes, at kriteriet om kvalificerede virkninger i lighed med det kriterium, der er baseret på det sted, hvor den konkurrencebegrænsende praksis gennemføres, forfølger formålet om at vurdere adfærd, der ganske vist ikke er udvist på EU’s område eller i givet fald EØS’ område, men hvis konkurrencebegrænsende virkninger kan mærkes på markedet i EU eller EØS. Kriteriet om kvalificerede virkninger gør det således muligt at begrunde anvendelsen af EU- eller EØS-konkurrenceretten i lyset af folkeretten, når det er forudsigeligt, at den omhandlede adfærd har en umiddelbar og væsentlig virkning i EU eller EØS. Det er i denne henseende tilstrækkeligt at tage hensyn til adfærdens sandsynlige virkninger på konkurrencen, for at betingelsen om forudsigelighed er opfyldt. Det er endvidere tilstrækkeligt, at den omhandlede adfærd »kan« have umiddelbar virkning i EU eller EØS, for at kravet om umiddelbarhed er opfyldt (jf. i denne retning dom af 6.9.2017, Intel mod Kommissionen, C-413/14 P, EU:C:2017:632, præmis 45, 49, 51 og 52).
54
Som KLM har gjort gældende, skal Kommissionen for at godtgøre, at kriteriet om kvalificerede virkninger er opfyldt, påvise, at den pågældende praksis har forudsigelige, umiddelbare og væsentlige virkninger i EU eller som i det foreliggende tilfælde i EØS, hvilke kriterier Retten i øvrigt anførte i den appellerede doms præmis 133 og 154. I modsætning til, hvad KLM har gjort gældende med argumentationen anført i dette led i det eneste anbringende, fraveg Retten i den appellerede doms præmis 152 og 153 imidlertid ikke dette kriterium ved at fastslå, at alene indirekte, ikke-umiddelbare, spekulative og under alle omstændigheder ikke-væsentlige virkninger var tilstrækkelige til at påvise tilstedeværelsen af kvalificerede virkninger som omhandlet i den retspraksis, der er omtalt i nærværende doms foregående præmis.
55
Som det fremgår af en samlet læsning af den appellerede doms præmis 128, 129, 132 og 145-154, indgår præmis 152 og 153 først og fremmest i Rettens analyse af vurderingen af relevansen af den første grund, som Kommissionen støttede sig på i 1045. betragtning til den omtvistede afgørelse for at underbygge sin konstatering om, at kriteriet om kvalificerede virkninger var opfyldt i det foreliggende tilfælde. Denne grund bestod i »øgede omkostninger til lufttransport til EØS, og således højere priser på importerede varer, [som] efter deres art [kunne] have virkninger på forbrugerne inden for EØS«, hvilken grund Retten henviste til som »den omhandlede virkning« (herefter »virkningen på priserne på importerede varer«), hvorom KLM gjorde gældende, at den ikke indgik i de virkninger af den omtvistede adfærd, som Kommissionen med føje kunne tage hensyn til med henblik på anvendelsen af kriteriet om kvalificerede virkninger.
56
Eftersom den appellerede doms præmis 152 og 153 således ikke vedrører spørgsmålet om, hvorvidt virkningen på priserne på importerede varer havde den fornødne forudsigelige, væsentlige og umiddelbare karakter, kan det ikke fastslås, at Retten i disse præmisser fastslog, at indirekte, ikke-umiddelbare, spekulative og under alle omstændigheder ikke-væsentlige virkninger var tilstrækkelige til at påvise tilstedeværelsen af kvalificerede virkninger i EØS. Den første del af denne argumentation, der er fremført til støtte for dette led, er støttet på en urigtig læsning af den appellerede dom og skal således forkastes som ugrundet.
57
I anden række skal det, for så vidt som KLM har tilsigtet at rejse tvivl om Rettens vurdering, som den fremgår af den appellerede doms præmis 152 og 153, hvorefter den omtvistede adfærd har virkning på priserne på importerede varer, bemærkes, at en appel i henhold til artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er begrænset til retsspørgsmål.
58
Når Retten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstændigheder, har Domstolen i henhold til artikel 256 TEUF således alene kompetence til at gennemføre en kontrol med den retlige kvalificering af disse faktiske omstændigheder og de retlige konsekvenser, som er udledt heraf (jf. i denne retning dom af 28.5.1998, Deere mod Kommissionen, C-7/95 P, EU:C:1998:256, præmis 21, og af 11.1.2024, Planistat Europe og Charlot mod Kommissionen, C-363/22 P, EU:C:2024:20, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
59
Det er derimod alene Retten, der har kompetence til såvel at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder som til at vurdere beviserne. Når disse beviser er blevet forskriftsmæssigt tilvejebragt, og de almindelige retsgrundsætninger og de processuelle regler om bevisbyrde og bevisførelse er blevet overholdt, er det således alene Retten, der har kompetence til at vurdere, hvilken bevisværdi der skal tillægges de oplysninger, den har fået forelagt. Bedømmelsen af disse faktiske omstændigheder og beviser er således ikke et retsspørgsmål, der som sådan kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre disse omstændigheder og beviser er blevet urigtigt gengivet (dom af 28.5.1998, Deere mod Kommissionen, C-7/95 P, EU:C:1998:256, præmis 22, og af 18.3.2021, Pometon mod Kommissionen, C-440/19 P, EU:C:2021:214, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
60
I denne sag har KLM i det væsentlige anført, at virkningen på priserne på importerede varer afhang af speditørernes og afsendernes egen selvstændige og formodede beslutning om at overvælte de meromkostninger, der fulgte af det omtvistede kartel, på deres respektive kunder, og at konkurrencen på indgående fragtydelser blev udøvet på lokale markeder uden for EØS, hvilket er til hinder for, at det i denne sag kan fastslås, at de virkninger, som Kommissionen kunne støtte sig på med henblik på anvendelsen af kriteriet om kvalificerede virkninger, var til stede.
61
Herved har KLM anfægtet Rettens konstateringer i den appellerede doms præmis 150-153. I disse præmisser fremlagde og vurderede Retten blot de faktiske omstændigheder, som de fremgik af 14., 17. og 70. betragtning til den omtvistede afgørelse og af parternes svar på Rettens foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, udelukkende med henblik på at vurdere, om virkningen på priserne på importerede varer, som Kommissionen havde fastlagt som begrundelse for at anvende kriteriet om kvalificerede virkninger, var påvist, uden at Retten foretog nogen retlig kvalificering af disse. Som det bl.a. fremgår af den appellerede doms præmis 154, efterprøvede Retten nemlig først efterfølgende, om denne virkning kunne henhøre under begrebet »kvalificerede virkninger« som omhandlet i den retspraksis, der er omtalt i nærværende doms præmis 53.
62
Det skal dermed fastslås, at KLM med denne argumentation i virkeligheden har opfordret Domstolen til at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder, som Retten fremlagde og vurderede i nævnte præmis 150-153, hvilket falder uden for Domstolens kompetence i en appelsag i henhold til den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 59, når det ikke er gjort gældende, at disse faktiske omstændigheder er blevet gengivet forkert. Nævnte argumentation skal følgelig afvises.
63
For så vidt som KLM med samme argumentation, der er anført i nærværende doms præmis 48-50, ligeledes har villet rejse tvivl om disse virkningers væsentlige og umiddelbare karakter som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 53, skal det endvidere bemærkes, at Retten i henholdsvis den appellerede doms præmis 175-185 og 186-194 undersøgte spørgsmålet om, hvorvidt virkningen på priserne på importerede varer navnlig havde den væsentlige og umiddelbare karakter, som kræves i medfør af denne retspraksis.
64
Hvad angår den væsentlige karakter af virkningen på priserne på importerede varer har KLM imidlertid blot anført, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at disse »under alle omstændigheder ikke-væsentlige« virkninger var tilstrækkelige til at påvise kvalificerede virkninger.
65
Det følger af artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF, artikel 58, stk. 1, i statutten for Domstolen samt artikel 168, stk. 1, litra d), og artikel 169, stk. 2, i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand, idet appellen eller det pågældende anbringende i modsat fald afvises. De elementer i appelskriftet, som ikke indeholder nogen argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, som den appellerede dom angiveligt er behæftet med, opfylder således ikke dette krav og skal afvises (dom af 4.10.2024, Ferriere Nord mod Kommissionen, C-31/23 P, EU:C:2024:851, præmis 51 og 52 og den deri nævnte retspraksis).
66
Det skal fastslås, at et sådant generelt udsagn ikke opfylder disse krav. For så vidt som dette udsagn vedrører Rettens vurdering af den væsentlige karakter af virkningen på priserne på importerede varer, skal KLM’s argumentation dermed afvises.
67
Med hensyn til den umiddelbare karakter af virkningen på priserne på importerede varer redegjorde Retten i den appellerede doms præmis 186-189 indledningsvis for de retlige kriterier, i lyset af hvilke den ville vurdere, om denne karakter var påvist i det foreliggende tilfælde. I denne henseende anførte Retten bl.a., at speditørernes indgreb ikke i sig selv var tilstrækkeligt til at afbryde kæden af årsagssammenhæng mellem den omtvistede adfærd og denne virkning og dermed fratage virkningen sin umiddelbare karakter, eftersom dette indgreb objektivt set udgik fra det pågældende kartel efter markedets normale funktionsmåde og dermed ikke afbrød denne kæde, men fortsatte den.
68
Herefter forkastede Retten i nævnte doms præmis 190-193 de argumenter, som KLM havde fremført for den med henblik på at anfægte den umiddelbare karakter af virkningen på priserne på importerede varer.
69
I nævnte doms præmis 190 forkastede Retten således KLM’s argumentation om, at der var konkrete indicier for, at i hvert fald en del af de priser, som speditørerne fakturerede over for afsenderne i den omhandlede periode, selv skyldtes konkurrencebegrænsende praksis, for hvilken Kommissionen havde pålagt speditørerne sanktioner. I denne henseende anførte Retten, at KLM hverken havde godtgjort eller anført, at speditørerne havde foretaget ulovlig samordning inden for rammerne af denne praksis for at overvælte de meromkostninger, som de havde skullet afholde, på afsenderne, og at dette selskab heller ikke havde godtgjort, at nævnte praksis kunne være til hinder for, at speditørerne overvælter disse meromkostninger på afsenderne.
70
I samme doms præmis 191 fastslog Retten, at KLM ikke havde underbygget sit argument om, at størrelsen af de tillæg, som speditørerne fakturerede over for afsenderne, oversteg de tillæg, som speditørerne betalte de anklagede transportvirksomheder, og at dette selskab heller ikke havde præciseret, hvorfor speditørerne ikke både havde kunnet overvælte de meromkostninger, der fulgte af den samlede og vedvarende overtrædelse, på afsenderne og over for sidstnævnte fakturere højere samlede tillæg end dem, som de selv havde skullet betale de anklagede transportvirksomheder.
71
I den appellerede doms præmis 192 udledte Retten heraf, at det ikke kunne fastslås, at den forudsigelige overvæltning af meromkostninger på afsenderne med hjemsted i EØS skyldtes konkurrencebegrænsende praksis, for hvilken Kommissionen havde pålagt speditørerne sanktioner, og dermed var fejlagtig eller ikke havde forbindelse med markedets normale funktionsmåde.
72
I nævnte doms præmis 193 forkastede Retten ligeledes KLM’s argument om den »købermagt«, som speditørerne udøvede, eftersom KLM ikke havde fremlagt noget bevis herfor, endsige præciseret, hvorledes dette kunne afbryde kæden af årsagssammenhæng mellem den omtvistede adfærd og indtrædelsen af virkningen på priserne på importerede varer.
73
Endelig fastslog Retten i den appellerede doms præmis 194 på grundlag af disse forhold, at virkningen på priserne på importerede varer havde den fornødne umiddelbare karakter.
74
For det første begik Retten ikke en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 186-189 at fastslå, at indgreb fra tredjemand, såsom speditørerne, ikke af deres art fratager den omtvistede adfærds virkninger deres umiddelbare karakter, eftersom dette indgreb objektivt set følger af det omtvistede kartel i medfør af markedets normale funktionsmåde.
75
Denne vurdering drages ikke i tvivl af den retspraksis, der følger af dom af 6. september 2017, Intel mod Kommissionen (C-413/14 P, EU:C:2017:632), hvortil KLM har henvist.
76
Det fremgår nemlig ikke af nævnte dom, at alene konkurrencemæssige virkninger, som forsætligt følger alene af den adfærd, som en virksomhed, der forfølges for en overtrædelse af artikel 101 TEUF eller 102 TEUF, har udvist, kan opfylde den betingelse om umiddebarhed, som kræves for at fastslå, at en konkurrencebegrænsende adfærd opfylder kriteriet om kvalificerede virkninger.
77
Det fremgår heller ikke af nævnte dom, at Domstolen heri fastlagde en definition af virkningernes umiddelbare karakter, som alene gælder for et verdensmarked, hvilket udelukker det tilfælde, der ifølge KLM foreligger i denne sag, hvor der findes flere lokale markeder.
78
For det andet har KLM – for så vidt som dette selskab har gjort gældende, at overvæltningen af tillæggene under omstændighederne i den foreliggende sag afhang af speditørernes og afsendernes selvstændige beslutning – i virkeligheden anmodet Domstolen om at foretage en ny vurdering af de faktiske omstændigheder, som Retten anførte og vurderede i den appellerede doms præmis 190-193, uden at selskabet har gjort gældende, at disse omstændigheder er gengivet forkert. Henset til den retspraksis, der er omtalt i nærværende doms præmis 59, skal denne argumentation således afvises.
79
Det følger af det ovenfor anførte, at KLM’s argumentation, som er anført i nærværende doms præmis 48-50, i det omfang den ikke skal afvises af de i denne doms præmis 60-62, 64-66 og 78 anførte grunde, skal forkastes som ugrundet.
80
I tredje række skal det bemærkes, at den begrundelsespligt, der påhviler Retten i medfør af artikel 36 i statutten for Domstolen, sammenholdt med artikel 53, stk. 1, heri, pålægger den klart og utvetydigt at angive de betragtninger, som den har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne beslutning, og således at Domstolen kan udøve sin prøvelsesret (dom af 11.4.2013, Mindo mod Kommissionen, C-652/11 P, EU:C:2013:229, præmis 29, og af 26.9.2024, Covestro Deutschland og Tyskland mod Kommissionen, C-790/21 P og C-791/21 P, EU:C:2024:792, præmis 113 og den deri nævnte retspraksis).
81
Denne pligt indebærer imidlertid ikke, at Retten skal fremkomme med en udtømmende fremstilling og ét for ét behandle alle de argumenter, der er fremført af sagens parter. Begrundelsen kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til den begrundelse, som Retten støtter sig på, og således at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret i forbindelse med en appel (dom af 7.1.2004, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, EU:C:2004:6, præmis 372, og af 26.9.2024, Covestro Deutschland og Tyskland mod Kommissionen, C-790/21 P og C-791/21 P, EU:C:2024:792, præmis 114 og den deri nævnte retspraksis).
82
Det skal ligeledes bemærkes, at nævnte begrundelsespligt udgør en væsentlig formforskrift, som skal adskilles fra spørgsmålet om, hvorvidt begrundelsen er materielt rigtig, hvilket henhører under realiteten for så vidt angår den omtvistede retsakts lovlighed (dom af 2.4.1998, Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, C-367/95 P, EU:C:1998:154, præmis 67, og af 4.10.2024, UPL Europe og Indofil Industries (Netherlands) mod Kommissionen, C-262/23 P, EU:C:2024:862, præmis 134 og den deri nævnte retspraksis).
83
KLM har ved at gøre gældende, at Retten tilsidesatte sin begrundelsespligt, idet den støttede sig på en række formodede og spekulative virkninger, som dermed ikke kunne efterprøves, i stedet for at påvise en tilstrækkelig og umiddelbar forbindelse til EØS, i virkeligheden anfægtet, at grundene i den appellerede doms præmis 150-154 er velbegrundede. Et sådant argument kan således ikke underbygge et kritikpunkt vedrørende Rettens tilsidesættelse af begrundelsespligten.
84
Det følger af det ovenfor anførte, at det eneste anbringendes første led skal forkastes, idet det delvist ikke kan antages til realitetsbehandling, delvist er ugrundet.
Det andet led om de sandsynlige virkninger af praksis vedrørende indgående fragtydelser
Parternes argumenter
85
KLM har med hensyn til de virkninger, der skal tages i betragtning i forbindelse med fastsættelsen af kriteriet om kvalificerede virkninger, gjort gældende, at kravene om, at en adfærds virkninger på konkurrencen skal være forudsigelige, væsentlige og umiddelbare, suppleres af kravet om sandsynligheden af disse virkninger. Dette krav om sandsynlighed er mere snævert end den blotte omstændighed, at den omhandlede adfærd »kan« have virkninger i EØS. Nævnte krav forudsætter, at det, for at Kommissionen kan gøre sin kompetence gældende, ikke blot er muligt, men også mere sandsynligt end usandsynligt, at virkningerne viser sig i EØS.
86
I første række tilsidesatte Retten sin begrundelsespligt, begik en retlig fejl og tilsidesatte artikel 101 TEUF, idet den i den appellerede doms præmis 139-143 fastslog, at kvalificeringen af den pågældende overtrædelse som havende et konkurrencebegrænsende »formål« gjorde enhver vurdering af sandsynligheden for, at virkningerne ville indtræde i EØS, overflødig. Det var således med urette, at Retten i nævnte doms præmis 144 forkastede KLM’s argumentation herom.
87
Det kan ikke af den omstændighed, at en type adfærd generelt har til formål at begrænse konkurrencen, udledes, at denne adfærd automatisk skaber en konkurrencebegrænsning inden for det indre marked. Det skal ganske vist ikke påvises, at der er reelle virkninger i EØS. Med henblik på at godtgøre Kommissionens kompetence med hensyn til en adfærd udvist uden for EØS pålægger kriteriet om kvalificerede virkninger imidlertid denne institution at godtgøre sandsynligheden for, at denne adfærd har virkninger i EØS, hvilket Kommissionen undlod at analysere i den omtvistede afgørelse, og hvilket Retten heller ikke efterprøvede. Retten fastslog, at den omhandlede adfærd havde til formål at begrænse konkurrencen på det indre marked, inden den tog hensyn til den omstændighed, at denne adfærd var blevet besluttet og udvist uden for EØS. Eftersom KLM hverken kontrollerer de priser, som speditørerne anvender på afsenderne, eller de priser, der faktureres over for forbrugerne i EØS, kunne dette selskabs »indgående adfærd« ikke have til formål at begrænse konkurrencen i EØS.
88
Hvis der var grundlag for Rettens konstatering om, at kvalificeringen som konkurrencebegrænsende »formål« indebærer, at der er sandsynlige virkninger på det indre marked, finder artikel 101 TEUF anvendelse på enhver hemmelig adfærd, uanset hvor og om den er udvist, gennemført og skaber virkninger. En sådan fortolkning af artikel 101 TEUF kan ikke være korrekt og er i øvrigt i strid med de almindelige folkeretlige principper.
89
I anden række undlod Retten med urette at vurdere sandsynligheden for de tilfælde, der lå til grund for Kommissionens konklusion om de indirekte virkninger i EØS, hvilke virkninger i den omtvistede afgørelse formodes at foreligge.
90
I den appellerede doms præmis 152 fastslog Retten, at uanset hvor lidt speditørerne overvælter de eventuelle meromkostninger, der følger af det omtvistede kartel, på priserne for deres del af ydelserne, kan disse virkninger vise sig i EØS. Kommissionen undersøgte hverken de af Retten antydede virkninger eller tog hensyn til de implicitte analytiske og faktuelle betingelser for disse tilfælde, hvilket denne institution end ikke har bestridt. For det første efterprøvede Kommissionen ikke, om den omtvistede adfærd medførte en prisforhøjelse for lufttransporttjenester på markeder uden for EØS. For det andet hverken påviste eller undersøgte denne institution – selv om der var påvist en virkning på konkurrencen – om der var tale om en forhøjelse af de samlede omkostninger, som speditørerne afholdt, og, i bekræftende fald, hvilket omfang disse virkninger eller denne prisforhøjelse havde. For det tredje hverken fandt eller efterprøvede Kommissionen – hvis det antages, at speditørerne havde oplevet en forøgelse af omkostningerne – muligheden for, at disse speditører overvæltede disse øgede omkostninger på kunderne, dvs. afsendere med hjemsted uden for EØS. For det fjerde efterprøvede denne institution ikke – hvis det antages, at der forelå en sådan overvæltning af omkostninger, som i øvrigt var hypotetiske og sandsynligvis ubetydelige – om afsenderne havde forhøjet deres priser som følge heraf. I forbindelse med erstatningssøgsmål ved nationale retsinstanser har afsendere og speditører med hjemsted uden for og inden for EØS i øvrigt gjort gældende, at de ikke har overvæltet »meromkostninger«, som eventuelt skyldtes den omtvistede adfærd.
91
Når der ikke er foretaget en undersøgelse af sandsynligheden for og omfanget af de meromkostninger, som forbrugerne i EØS har afholdt, bliver de virkninger, som Kommissionen støttede sin kompetence på, pr. definition hypotetiske og spekulative. Det er ikke påvist, dels i hvilket omfang adfærden vedrørende indgående fragt medførte en forhøjelse af de samlede priser for fragtydelser, som speditørerne fakturerede, dels i hvilket omfang denne forhøjelse viste sig ved højere priser, som blev faktureret i forhold til afsenderne og overvæltet på forbrugere, som køber varer, der importeres til EØS. Det kan uden en omhyggelig vurdering ikke antages, at en forhøjelse af priserne i tidligere led viser sig direkte ved en forhøjelse af priser i efterfølgende led.
92
De virkninger, som Kommissionen påberåbte sig, og som Retten uden forbehold tiltrådte, er således rent hypotetiske eller under alle omstændigheder af underordnet betydning og ikke tilstrækkeligt sandsynlige til at have kvalificerede virkninger. Rettens konklusioner er støttet på en teori om, at speditørerne overvælter omkostninger, og en formodning om, at afsenderne foretager en yderligere overvæltning, uden at sandsynligheden for en eller begge af disse teorier er underbygget, selv om der foreligger et stort antal beviser, der rejser tvivl om teoriernes rigtighed. Retten tilsidesatte sin begrundelsespligt, begik en under alle omstændigheder retlig fejl og tilsidesatte artikel 101 TEUF ved at fastslå, at en adfærds fornødne sandsynlige virkninger inden for EØS kan godtgøres på grundlag af spekulative kriterier og vurderinger.
93
Kommissionen har gjort gældende, at dette led delvist ikke kan antages til realitetsbehandling, delvist er ugrundet.
Domstolens bemærkninger
94
I første række skal det fremhæves, at det fremgår af den retspraksis, der er omtalt i nærværende doms præmis 53, at den betingelse om, at de kvalificerede virkninger skulle være »sandsynlige«, som KLM har henvist til, ikke adskiller sig fra betingelsen om disse virkningers forudsigelighed, eftersom det i overensstemmelse med denne retspraksis er tilstrækkeligt at tage hensyn til en adfærds sandsynlige virkninger på konkurrencen, for at betingelsen om forudsigelighed er opfyldt. Det er således med urette, at KLM har gjort gældende, at kravet om sandsynlighed er et kriterium, der føjer sig til kriterierne om, at virkningerne er forudsigelige, væsentlige og umiddelbare. KLM kan dermed ikke med føje foreholde Retten som anført i nærværende doms præmis 85, at den undlod at efterprøve den sandsynlige karakter af virkningen på priserne på importerede varer, når Retten havde undersøgt denne virknings forudsigelige karakter i den appellerede doms præmis 155-174.
95
I anden række skal det bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 139 anførte, at når der foreligger en adfærd, hvorom Kommissionen som i det foreliggende tilfælde har fundet, at den havde en vis skadelig virkning for konkurrencen på det indre marked eller inden for EØS, således at den kunne kvalificeres som havende et konkurrencebegrænsende »formål« som omhandlet i artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53, kan anvendelsen af kriteriet om kvalificerede virkninger ikke kræve, at der føres bevis for de konkrete virkninger, der forudsætter, at en adfærd kan kvalificeres som havende konkurrencebegrænsende »virkning« i disse bestemmelsers forstand.
96
På samme måde anførte Retten i nævnte doms præmis 143, at hvis kriteriet om kvalificerede virkninger skulle fortolkes således, hvilket synes at være KLM’s opfattelse, at dette kriterium kræver, at der føres bevis for den omtvistede adfærds konkrete virkninger, selv om der foreligger et konkurrencebegrænsende »formål«, ville dette bevirke, at Kommissionens kompetence til at konstatere og pålægge sanktioner for en overtrædelse af artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 underkastes en betingelse, som ikke har grundlag i disse bestemmelsers ordlyd.
97
I nævnte doms præmis 144 udledte Retten heraf, at KLM ikke gyldigt kunne foreholde Kommissionen, at denne institution havde begået en fejl ved at lægge til grund, at kriteriet om kvalificerede virkninger var opfyldt, selv om den i 917., 1190. og 1277. betragtning til den omtvistede afgørelse havde anført, at den ikke havde pligt til at vurdere de konkurrencebegrænsende virkninger af den omtvistede adfærd i lyset af denne adfærds konkurrencebegrænsende formål, og at dette selskab heller ikke af disse betragtninger kunne udlede, at Kommissionen ikke havde foretaget nogen analyse af nævnte adfærds virkninger på det indre marked eller i EØS med henblik på anvendelsen af dette kriterium.
98
Som det fremgår af de grunde, der allerede er anført i anden række i denne præmis 144, kan det imidlertid ikke udledes af de af KLM anfægtede præmisser, at Retten fastslog, at kvalificeringen af den omhandlede overtrædelse som havende et konkurrencebegrænsende »formål« gjorde det overflødigt at foretage enhver form for vurdering af virkningernes eventuelle indtræden inden for EØS, der gjorde det muligt at godtgøre Kommissionens kompetence til at anvende artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 på adfærd udvist uden for EØS.
99
Det fremgår nemlig af en samlet læsning af den appellerede doms præmis 135-153, at Retten i de anfægtede præmisser alene forkastede den af KLM fremførte argumentation, som er gengivet i nævnte doms præmis 118 og 119. I disse præmisser anførte Retten således grundene til, at KLM med urette havde gjort gældende, at det forhold, at Kommissionen i 917. betragtning til den omtvistede afgørelse anførte, at den ikke havde foretaget nogen vurdering af de konkurrencebegrænsende virkninger af den omhandlede konkurrencebegrænsende praksis, betød, at denne institution som følge af arten af denne praksis undlod at vurdere, om nævnte praksis havde haft en virkning på konkurrencen inden for EU eller EØS, der gjorde det muligt at godtgøre institutionens kompetence til at anvende artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 på indgående fragtydelser i lyset af kriteriet om kvalificerede virkninger.
100
For det første begik Retten ikke en retlig fejl ved i det væsentlige at svare, at kriteriet om kvalificerede virkninger, som danner grundlag for Kommissionens ekstraterritoriale kompetence, adskiller sig fra spørgsmålet om, hvorvidt det omtvistede kartel kan kvalificeres som en konkurrencebegrænsning som omhandlet i artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53. Som generaladvokaten også har anført i punkt 42 i forslaget til afgørelse, er kriteriet om kvalificerede virkninger, som kan danne grundlag for Kommissionens kompetence til ekstraterritorial anvendelse af EU- og EØS-konkurrencereglerne i lyset af folkeretten, ikke sammenfaldende med det væsentlige kriterium om konkurrencebegrænsende formål eller virkning inden for det indre marked i EU eller i EØS, hvilket kriterium Kommissionens kompetence til i henhold til EU-retten at konstatere og pålægge sanktioner for en overtrædelse af disse konkurrenceregler er underlagt.
101
For det andet er Rettens analyse med henblik på at afgøre, om Kommissionen korrekt havde vurderet, at kriteriet om kvalificerede virkninger var opfyldt i det foreliggende tilfælde, anført i den appellerede doms præmis 155-195 vedrørende samordningen af indgående fragtydelser isoleret set og i nævnte doms præmis 196-207 vedrørende den samlede og vedvarende overtrædelse samlet set.
102
På denne baggrund har KLM anlagt en urigtig læsning af den appellerede dom, for så vidt som dette selskab har gjort gældende, at Retten tilsidesatte sin begrundelsespligt, begik en retlig fejl og tilsidesatte artikel 101 TEUF ved at fastslå, at kvalificeringen af den omhandlede overtrædelse som havende et konkurrencebegrænsende »formål« gjorde enhver vurdering af virkningernes eventuelle indtræden inden for EØS overflødig med henblik på at godtgøre Kommissionens kompetence vedrørende indgående fragtydelser. Den i nærværende doms præmis 86-88 anførte argumentation skal følgelig forkastes som ugrundet.
103
I tredje række skal det med hensyn til argumentationen anført i nærværende doms præmis 89-92 indledningsvis fastslås, at for så vidt som KLM herved har gjort gældende, at den omtvistede afgørelse er behæftet med mangler, er denne argumentation ikke rettet mod den appellerede dom, men mod den omtvistede afgørelse. Nævnte argumentation skal i dette omfang følgelig afvises (jf. analogt dom af 29.6.2023, TUIfly mod Kommissionen, C-763/21 P, EU:C:2023:528, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis).
104
Det skal herefter fastslås, at i modsætning til, hvad KLM’s argumentation antyder, er Rettens analyse af de tilfælde, hvorpå Kommissionens konklusion om det omtvistede kartels kvalificerede virkninger i EØS er støttet, ikke begrænset til selve konstateringen i den appellerede doms præmis 152, men fremgår af nævnte doms præmis 135-153. Disse præmisser vedrører netop spørgsmålet om, hvorvidt de meromkostninger, som afsenderne kan skulle afholde, og den fordyrelse af varer, der importeres til EØS, som kan have været forårsaget heraf, indgår i den omtvistede adfærds virkninger, som Kommissionen støttede sig på for at anvende kriteriet om kvalificerede virkninger. I nævnte doms præmis 155-195 undersøgte Retten i lyset af den argumentation, som KLM havde fremført, endvidere, om denne virkning var forudsigelig, væsentlig og umiddelbar.
105
Når dette er sagt, skal det hvad specifikt angår den appellerede doms præmis 152 bemærkes, at Retten heri af sine konstateringer i nævnte doms foregående præmisser udledte, at uanset hvor lidt speditørerne overvælter de eventuelle meromkostninger, der følger af det omtvistede kartel, på priserne for deres del af tjenesteydelserne, er det navnlig på den konkurrence, som speditørerne udøver for at få nye kunder blandt disse afsendere, at den samlede og vedvarende overtrædelse – for så vidt som overtrædelsen vedrører indgående ruter – kan have en virkning, og dermed er det på det indre marked og inden for EØS, at virkningen på priserne på importerede varer kan vise sig.
106
KLM har ved i det væsentlige at gøre gældende, at denne præmis 152 er urigtig, og ved i denne henseende at fremføre de argumenter, som er anført i nærværende doms præmis 90-92, i virkeligheden tilsigtet atter at rejse tvivl om Rettens vurdering, hvorefter Kommissionen med henblik på anvendelsen af kriteriet om kvalificerede virkninger med føje kunne fastlægge virkningen på priserne på importerede varer og i tilstrækkelig grad havde godtgjort, at denne virkning havde de fornødne kendetegn til at kunne anses for at være navnlig væsentlig og umiddelbar. Denne argumentation adskiller sig dermed ikke fra den argumentation, som er fremført til støtte for det eneste appelanbringendes første led. Det følger af analysen heraf, at KLM ikke har godtgjort, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen med føje kunne fastlægge denne virkning med henblik herpå.
107
Endelig er det – hvis det antages, at KLM ved at anføre, at Retten undlod at vurdere sandsynligheden af virkningen på priserne på importerede varer, i virkeligheden har gjort gældende, at Retten ikke vurderede denne virknings sandsynlighed – tilstrækkeligt at bemærke, at spørgsmålet om, hvorvidt denne virkning havde den fornødne forudsigelige karakter med henblik på anvendelsen af kriteriet om kvalificerede virkninger som omhandlet i den retspraksis, der er omtalt i nærværende doms præmis 53, blev analyseret af Retten i den appellerede doms præmis 155-174, som ikke er omhandlet af dette led.
108
Det følger af det ovenfor anførte, at det eneste anbringendes andet led skal forkastes, idet det delvist ikke kan antages til realitetsbehandling, delvist er ugrundet.
Det tredje led om, at Retten erstattede begrundelsen og ulovligt vendte bevisbyrden
Parternes argumenter
109
KLM har anført, at den samlede vurdering af kriteriet om kvalificerede virkninger alene er omhandlet i 1045. betragtning til den omtvistede afgørelse. Det var imidlertid i den appellerede doms præmis 112-208 som helhed, at Retten bekræftede, at dette kriterium var opfyldt, idet den i disse præmisser anførte et ræsonnement, som var støttet på de beviser og argumenter, der hverken var fremført af Kommissionen i den omtvistede afgørelse eller i forbindelse med proceduren for Retten. Retten må på ingen måde afhjælpe manglerne ved begrundelsen for den retsakt, som den er forelagt til prøvelse, eller sætte sin egen begrundelse i stedet for den begrundelse, som er angivet af udstederen af denne retsakt.
110
For det første vurderede Retten i denne henseende i den appellerede doms præmis 155-174 forudsigeligheden af, at den angivelige fastsættelse af priserne på indgående ydelser i tidligere led ville blive overvæltet på det efterfølgende marked for sendte varer, idet den støttede sig på en konstatering, som Kommissionen hverken havde foretaget i den omtvistede afgørelse eller i proceduren for denne. Den omstændighed, at det fremgår af denne afgørelse, at omkostningerne til fragtydelser er inputomkostninger, svarer navnlig ikke til, at det fastslås, at priserne på fragtydelser er »variable omkostninger, som har indvirkning på marginalomkostningerne«. I den appellerede doms præmis 167 satte Retten dermed sin egen begrundelse i stedet for Kommissionens.
111
Retten forkastede desuden argumentet om, at en effekt af deres nære indbyrdes forbindelse gjorde overvæltningen af meromkostningerne uforudsigelig, selv om Kommissionen udtrykkeligt havde afvist at undersøge denne effekt. Retten så imidlertid bort fra denne mangel og pålagde KLM bevisbyrden for denne effekt, selv om det påhvilede Kommissionen at godtgøre sin territoriale kompetence på grundlag af de forudsigelige virkninger. Det var således denne institution, der skulle bevise, at omkostningerne til indgående fragtydelser kan overvæltes på forbrugerne i EØS. Den omstændighed, at KLM valgte at fremlægge en økonomisk undersøgelse, har ingen indvirkning på denne forpligtelse.
112
For det andet fastslog Retten i den appellerede doms præmis 175-185, at den angivelige fastsættelse af priserne for indgående fragtydelser har væsentlige virkninger i EØS, og at denne konstatering begrundes i overtrædelsens kendetegn, såsom varigheden heraf samt dens rækkevidde og art. Kommissionen anførte ingen af disse kendetegn for at begrunde, at overvæltningen af priserne på indgående fragtydelser havde væsentlig karakter for konkurrencen i EØS.
113
Der er endvidere ikke ført bevis for Rettens konstatering i den appellerede doms præmis 183 om, at prisen for fragtydelserne, og således de omhandlede tillæg, var et væsentligt element i omkostningerne til transporterede varer, som påvirker salget heraf. De kendetegn, som er omtalt i nærværende doms foregående præmis, og som er omhandlet i den omtvistede afgørelse, vedrører ikke de virkninger i EØS, som forårsages af priserne på indgående fragtydelser, men den samlede og vedvarende overtrædelse, der har direkte virkning i EØS gennem transporten af varer til udlandet. Denne afgørelse indeholder ingen konstatering om virkningens væsentlige karakter for så vidt angår indgående fragtydelser i EØS og omtaler intet bevis om denne adfærds angivelige virkning, som gjorde det muligt for Retten at underbygge det i denne præmis 183 konstaterede. Tillæggenes andel i den samlede pris for fragtydelserne er ikke relevant i denne henseende, og ingen oplysninger i sagsakterne godtgør en forbindelse mellem tillæggene og omkostningerne til importerede varer. For at nå til konstateringen i nævnte præmis 183 satte Retten således rent faktisk sin begrundelse i stedet for Kommissionens ikke-eksisterende begrundelse.
114
For det tredje fastslog Retten i den appellerede doms præmis 186-194, at den angivelige fastsættelse af priserne for indgående fragtydelser har umiddelbare virkninger i EØS, selv om uafhængige aktører deltager i forskellige trin af værdikæden, hvilke aktører selv skal vælge at overvælte disse priser. Som det allerede er anført i forbindelse med det første led, har Kommissionen ikke påvist en kæde af årsagssammenhæng i den omtvistede afgørelse, men støttede de indirekte virkninger på spekulative tilfælde, der ikke kunne efterprøves. Når der ikke er bevis for, at virkningerne angiveligt har umiddelbar karakter, og en sådan umiddelbar karakter ikke er omtalt i den omtvistede afgørelse, er Rettens konklusion ikke underbygget.
115
Kommissionen har gjort gældende, at dette led er ugrundet.
Domstolens bemærkninger
116
Det fremgår ganske vist af retspraksis, at den legalitetskontrol, der er fastsat i artikel 263 TEUF, omfatter samtlige elementer ved Kommissionens afgørelser vedrørende procedurerne i henhold til artikel 101 TEUF og 102 TEUF, med hensyn til hvilke Retten sikrer en grundig kontrol, såvel retligt som faktisk, i lyset af de af sagsøgeren fremsatte anbringender og henset til samtlige de oplysninger, som denne sidstnævnte har fremlagt. Unionens retsinstanser kan dog under alle omstændigheder ikke i forbindelse med denne kontrol sætte deres egen begrundelse i stedet for den, som udstederen af den omhandlede retsakt har angivet (dom af 4.7.2024, Westfälische Drahtindustrie og Pampus Industriebeteiligungen mod Kommissionen, C-70/23 P, EU:C:2024:580, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).
117
Retten må således ikke udfylde et hul i den anfægtede retsakts begrundelse med sin egen begrundelse, således at dens undersøgelse ikke er knyttet til nogen vurdering heri (dom af 18.7.2013, UEFA mod Kommissionen, C-201/11 P, EU:C:2013:519, præmis 65 og den deri nævnte retspraksis).
118
Når Retten blot besvarer den argumentation, der er fremført for den, og angiver den omtvistede afgørelses begrundelse detaljeret, kan den imidlertid ikke anses for at have sat sin egen begrundelse i stedet for den, som udstederen af denne retsakt har angivet (jf. i denne retning dom af 12.6.2014, Deltafina mod Kommissionen, C-578/11 P, EU:C:2014:1742, præmis 56, og af 23.11.2023, Ryanair mod Kommissionen, C-209/21 P, EU:C:2023:905, præmis 49).
119
I denne sag skal det bemærkes, som det allerede er anført i nærværende doms præmis 55, at den første grund, som Kommissionen støttede sig på i 1045. betragtning til den omtvistede afgørelse, for at underbygge sin konstatering om, at kriteriet om kvalificerede virkninger var opfyldt i det foreliggende tilfælde, er virkningen på priserne på importerede varer.
120
I første række skal det i denne henseende hvad angår klagepunkterne rettet mod den appellerede doms præmis 155-174, hvori Retten vurderede betingelsen om denne virknings forudsigelige karakter, indledningsvis bemærkes, at Retten i disse præmisser henviste til 14., 17., 70., 846., 874., 879., 899., 909., 1031., 1045., 1199. og 1208. betragtning til den omtvistede afgørelse, samtidig med at den heri besvarede den argumentation, som KLM havde fremført til støtte for sit udsagn om, at denne betingelse ikke var opfyldt i det foreliggende tilfælde. Retten lagde i den appellerede doms præmis 174 således den samlede læsning af alle betragtningerne til den omtvistede afgørelse og sin vurdering af KLM’s argumentation til grund for sin konklusion, hvorefter Kommissionen i tilstrækkelig grad havde godtgjort, at nævnte virkning havde den fornødne forudsigelige karakter.
121
Med hensyn til den appellerede doms præmis 167, som KLM specifikt har omtalt, er det endvidere korrekt, at Retten heri fastslog, at prisen på fragtydelserne er et input for speditørerne, og at det er en variabel omkostning, hvis stigning principielt fører til en forøgelse af de marginalomkostninger, på baggrund af hvilke speditørerne fastsætter deres egne priser. Retten støttede imidlertid udtrykkeligt denne konstatering på 14. og 70. betragtning til den omtvistede afgørelse, idet den med anvendelsen af udtrykket »det fremgår« klart præciserede, at nævnte konstatering ikke udgjorde en identisk gengivelse af ordlyden af disse betragtninger, men fulgte af Rettens egen læsning af disse passager i den omtvistede afgørelse. KLM har ikke gjort gældende, at Retten gengav denne afgørelse urigtigt med denne læsning. I denne præmis præciserede Retten således blot den omtvistede afgørelses begrundelse, idet den udledte visse indikationer af oplysningerne heri.
122
Endelig skal det bemærkes, at det, som KLM har gjort gældende, tilkommer Kommissionen at godtgøre, at kriteriet om kvalificerede virkninger er opfyldt, og dermed påvise, at den omhandlede praksis har forudsigelige, umiddelbare og væsentlige virkninger i EU eller som i det foreliggende tilfælde i EØS. Retten tilsidesatte imidlertid ikke denne regel om fordeling af bevisbyrden, da den forkastede KLM’s argument om, at effekten af deres nære indbyrdes forbindelse gjorde overvæltningen af meromkostningerne uforudsigelig, selv om Kommissionen havde afvist at undersøge denne effekt.
123
I den appellerede doms præmis 160 fastslog Retten i denne henseende, efter at den i nævnte doms præmis 155 og 156 havde anført rækkevidden af dette krav om forudsigelighed, at medmindre en forhøjelse af brændstoftillægget og sikkerhedstillægget som følge af en tilstrækkelig sandsynlig effekt af deres nære indbyrdes forbindelse anses for at kompenseres ved et tilsvarende fald i satser og andre tillæg, kunne en sådan forhøjelse principielt medføre en forhøjelse af den samlede pris for indgående fragtydelser. Retten tilføjede ganske vist, at KLM ikke havde godtgjort, at en effekt af deres nære indbyrdes forbindelse var så sandsynlig, at virkningen på prisen på importerede varer blev gjort uforudsigelig. Forud for denne konstatering foretog Retten imidlertid i den appellerede doms præmis 157-159 og præmis 160, første punktum, en analyse, på baggrund af hvilken den med støtte i oplysningerne i 846., 909., 1199. og 1208. betragtning til den omtvistede afgørelse, som er sammenfattet i samme doms præmis 157 og 158, fastslog, at de anklagede transportvirksomheder kunne forudse, at den horisontale fastsættelse af brændstoftillægget og sikkerhedstillægget samt afslaget på at betale kommissioner ville medføre en forhøjelse af den samlede pris på indgående fragtydelser.
124
Det var først efter, at Retten havde fastslået, at Kommissionen i den omtvistede afgørelse i tilstrækkelig grad havde godtgjort, at en sådan forhøjelse var forudsigelig, at den undersøgte, om KLM, der gjorde gældende, at den omtvistede afgørelse var ulovlig i denne henseende, havde fremlagt oplysninger, der gjorde det muligt at afkræfte denne konstatering. Eftersom KLM med henblik herpå havde påberåbt sig en økonomisk rapport og gjort gældende, at der var en effekt af deres nære indbyrdes forbindelse, bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 162, at denne økonomiske rapport på grundlag af teorier om fragtsektorens funktionsmåde konkluderede, at det teoretisk set var »sandsynligt«, at en sådan effekt ville vise sig, mens den i nævnte doms præmis 163 bemærkede, at nævnte økonomiske rapport ud over uklare og generelle udsagn ikke indeholdt nogen konkret oplysning, der kunne underbygge denne konklusion.
125
Ifølge fast retspraksis tilkommer det Kommissionen at fastlægge de beviser, der i tilstrækkelig grad kan påvise, at de faktiske omstændigheder, som udgør en overtrædelse af konkurrenceretten, foreligger. Det tilkommer derimod den virksomhed, som fremsætter et anbringende til forsvar mod konstateringen af en sådan overtrædelse, at føre bevis for, at dette forsvarsanbringende skal tages til følge. Selv om bevisbyrden efter disse principper påhviler enten Kommissionen eller den berørte virksomhed, kan de faktiske omstændigheder, som en part gør gældende, forpligte den anden part til at fremkomme med en forklaring eller en begrundelse, i mangel af hvilken det kan antages, at reglerne om bevisbyrden er blevet opfyldt (jf. i denne retning dom af 21.12.2023, Royal Antwerp Football Club, C-680/21, EU:C:2023:1010, præmis 120 og den deri nævnte retspraksis).
126
I medfør af de almindelige regler for bevisførelse kan denne retspraksis overføres på den situation, hvor Kommissionen skal godtgøre sin territoriale kompetence i forhold til adfærd, der har oprindelse uden for EU’s eller EØS’ område.
127
Det følger heraf, at eftersom Retten først havde fastslået, at Kommissionen i tilstrækkelig grad havde godtgjort, at stigningen i den omhandlede pris var forudsigelig, kan det ikke fastslås, at Retten ulovligt vendte bevisbyrden ved at træffe afgørelse som anført i nærværende doms præmis 124.
128
For så vidt som KLM har tilsigtet at rejse tvivl om Rettens vurdering af den økonomiske rapport, som dette selskab påberåbte sig, således som denne vurdering fremgår af den appellerede doms præmis 161-163, er det i øvrigt tilstrækkeligt at bemærke, at en sådan argumentation skal afvises i overensstemmelse med den retspraksis, der er omtalt i nærværende doms præmis 59, idet selskabet ikke har gjort gældende, at Retten gengav indholdet af denne rapport urigtigt.
129
Det følger af det ovenfor anførte, at den argumentation, der er anført i nærværende doms præmis 110 og 111, skal forkastes, idet den delvist ikke kan antages til realitetsbehandling, delvist er ugrundet.
130
I anden række skal det med hensyn til klagepunkterne rettet mod den appellerede doms præmis 175-185, som indeholder Rettens vurdering af, om virkningen på priserne på importerede varer var af væsentlig karakter, for det første bemærkes, at Retten i nævnte doms præmis 178 med henvisning til 1146., 1215. og 1217. betragtning til den omtvistede afgørelse fastslog, at varigheden af den samlede og vedvarende overtrædelse udgjorde 21 måneder, for så vidt som overtrædelsen vedrørte ruterne mellem EU og tredjelande, og 8 måneder, for så vidt som den vedrørte EØS-ruterne, med undtagelse af ruterne mellem EU og tredjelande. Retten fastslog endvidere, at dette ligeledes var varigheden af alle de anklagede transportvirksomheders deltagelse, med undtagelse af Lufthansa Cargo og Swiss International Air Lines.
131
I nævnte doms præmis 179 tilføjede Retten, at det fremgik af 889. betragtning til den omtvistede afgørelse, som den omtalte i denne præmis, at brændstoftillægget og sikkerhedstillægget var generelle foranstaltninger, som ikke var specifikke for én rute, og som skulle finde anvendelse på alle ruter på verdensplan, herunder på ruterne til EØS. I samme doms præmis 180 tilføjede Retten endvidere, at det fremgik af 1030. betragtning til den anfægtede afgørelse, at den samlede og vedvarende overtrædelse havde til formål at begrænse konkurrencen mellem de anklagede transportvirksomheder på bl.a. ruterne mellem EØS og tredjelande, at Kommissionen i 1208. betragtning til denne afgørelse havde lagt til grund, at fastsættelsen af forskellige priselementer udgjorde en af de mest alvorlige konkurrencebegrænsninger, og at denne institution følgelig havde fundet, at der skulle anvendes en grovhedskoefficient på den samlede og vedvarende overtrædelse i »den øvre del af skalaen« som fastsat i de retningslinjer, der er nævnt i nærværende doms præmis 34.
132
Det er således ikke påvist, at Retten for at konkludere, at virkningen på priserne på importerede varer havde væsentlig karakter, støttede sig på kendetegn ved det omtvistede kartel, som ikke fremgik af den omtvistede afgørelse. Den omstændighed, at Kommissionen ikke udtrykkeligt havde påberåbt sig oplysningerne omtalt i den appellerede doms præmis 175-185 i den del af denne afgørelse, som vedrørte godtgørelsen af denne institutions territoriale kompetence, kan ikke afkræfte denne konstatering, henset til den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 117. Dette kræver nemlig alene, at Rettens undersøgelse vedrører vurderingerne i den retsakt, der er undergivet dens prøvelse. Som det fremgår af den appellerede doms præmis 128 og 145, indeholdt 1045. betragtning, første punktum, til den omtvistede afgørelse, om end kortfattet, endvidere de oplysninger, der gjorde det muligt for Retten at efterprøve, om Kommissionen havde godtgjort sin ekstraterritoriale kompetence i forhold til kriteriet om kvalificerede virkninger. Disse oplysninger er nemlig dem, der, sammenholdt med de øvrige betragtninger til denne afgørelse, som er anført i bl.a. den appellerede doms præmis 178-180, gjorde det muligt for Retten at efterprøve, om Kommissionen rent faktisk havde påvist sådanne virkninger, og navnlig disses forudsigelige karakter.
133
For det andet er det, for så vidt som KLM specifikt har anfægtet konstateringen i den appellerede doms præmis 183, tilstrækkeligt at bemærke, at denne præmis, som i øvrigt er støttet på 1031. betragtning til den omtvistede afgørelse, udgør konklusionen på Rettens analyse i nævnte doms præmis 181 og 182, og at denne analyse, som Retten anførte i denne præmis 181, blev foretaget for fuldstændighedens skyld. Eftersom nævnte doms præmis 175-180 er tilstrækkelige til at underbygge den konklusion, som Retten drog i dommens præmis 185, hvorefter Kommissionen i tilstrækkelig grad havde godtgjort, at virkningen på priserne på importerede varer havde den fornødne væsentlige karakter, skal denne argumentation forkastes som uvirksom. Det følger af fast retspraksis, at klagepunkter, der er rettet mod præmisser, som er anført for fuldstændighedens skyld, i en dom afsagt af Retten, ikke kan føre til dens ophævelse og derfor er uvirksomme (dom af 15.10.2002, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P – C-252/99 P og C-254/99 P, EU:C:2002:582, præmis 537, og af 4.10.2024, thyssenkrupp mod Kommissionen, C-581/22 P, EU:C:2024:821, præmis 263 og den deri nævnte retspraksis).
134
Den i nærværende doms præmis 112 og 113 anførte argumentation skal følgelig forkastes, idet den delvist er ugrundet, delvist er uvirksom.
135
I tredje række er det med hensyn til klagepunktet rettet mod den appellerede doms præmis 186-194, hvori Retten vurderede, om Kommissionen i tilstrækkelig grad havde godtgjort den umiddelbare karakter af virkningen på priserne på importerede varer, tilstrækkeligt at fastslå, at dette klagepunkt i det væsentlige er støttet på antagelsen om, at KLM med det eneste anbringendes første led har godtgjort, at Kommissionen havde støttet sin konstatering om de kvalificerede virkninger på spekulative tilfælde, der ikke kunne efterprøves. Det fremgår af nærværende doms præmis 53-84, at denne antagelse er ugrundet. Nævnte klagepunkt er dermed ligeledes ugrundet.
136
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det eneste anbringendes tredje led skal forkastes, idet det delvist ikke kan antages til realitetsbehandling, delvist er uvirksomt og delvist er ugrundet.
Det fjerde led om den samlede og vedvarende overtrædelse som grundlag for Kommissionens territoriale kompetence
Parternes argumenter
137
KLM har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den i den appellerede doms præmis 197 og 199 fastslog, at Kommissionens kompetence til at anvende artikel 101 TEUF på indgående fragtydelser kunne godtgøres på grundlag af den samlede og vedvarende overtrædelses virkninger som helhed, herunder virkningerne af et særskilt element i denne overtrædelse, som blev gennemført direkte på EØS-markederne.
138
Begrebet »samlet og vedvarende overtrædelse« er en proceduremæssig regel, der skal lette konkurrencemyndighedernes bevisbyrde, idet denne regel giver disse myndigheder mulighed for at indsamle beviser for en overtrædelse, som strækker sig over en lang periode, og som kombinerer forskellige former for adfærd, der skaber en samlet ordning. Reglen kan imidlertid ikke udvide EUF-traktatens anvendelsesområde, idet Kommissionens territoriale kompetence ellers ville blive udvidet til at omfatte enhver adfærd, der indgår i en samlet ordning, uafhængigt af placeringen af adfærden eller dennes virkninger. Det skal således indledningsvis godtgøres, at visse former for adfærd henhører under det geografiske anvendelsesområde for artikel 101 TEUF. Først efterfølgende kan det godtgøres, at denne adfærd indgår i en samlet og vedvarende overtrædelse.
139
Rettens henvisning til præmis 57 i dom af 6. september 2017, Intel mod Kommissionen (C-413/14 P, EU:C:2017:632), i den appellerede doms præmis 204 gør det ikke muligt at underbygge, at kriteriet om, at eksistensen af en samlet og vedvarende overtrædelse samlet set er relevant for at godtgøre, at kriteriet om kvalificerede virkninger er opfyldt, idet den adfærd og det marked, der var omhandlet i den sag, der gav anledning til nævnte dom, ikke kan sammenlignes med den det foreliggende tilfælde omhandlede.
140
Kommissionen har gjort gældende, at dette led er ugrundet.
Domstolens bemærkninger
141
Som det fremgår af bl.a. den appellerede doms præmis 92, anfægtede KLM for Retten blot Kommissionens kompetence til at anvende artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 på den omtvistede adfærd, for så vidt som denne adfærd vedrørte indgående fragtydelser.
142
I denne henseende fastslog Retten i den appellerede doms præmis 195, at Kommissionen med føje kunne lægge til grund, at kriteriet om kvalificerede virkninger var opfyldt med hensyn til samordningen af indgående fragtydelser isoleret set, hvorfor Kommissionens kompetence til at anvende artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 på den omtvistede adfærd var godtgjort, for så vidt som den var anfægtet. Det følger heraf, at det var for fuldstændighedens skyld, at Retten i den appellerede doms præmis 196-207 undersøgte, om Kommissionen med henblik på at godtgøre sin kompetence til at anvende artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 på den omtvistede adfærd i 1046. betragtning til den omtvistede afgørelse ligeledes med føje havde lagt til grund, at kriteriet om kvalificerede virkninger var opfyldt i forhold til virkningerne af den samlede og vedvarende overtrædelse samlet set.
143
Som det følger af analysen af det eneste appelanbringendes tre første led, begik Retten endvidere hverken de angivelige retlige fejl eller erstattede begrundelsen ved at nå til denne konklusion i den appellerede doms præmis 195.
144
På denne baggrund skal det fastslås, at det eneste anbringendes fjerde led tager sigte på grunde, der er anført for fuldstændighedens skyld i den appellerede dom. Dette led skal følgelig forkastes som uvirksomt i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 133.
145
Da ingen af KLM’s eneste anbringendes led til støtte for appellen er blevet tiltrådt, skal dette anbringende forkastes, ligesom appellen følgelig skal forkastes i sin helhed.
Sagsomkostninger
146
I henhold til procesreglementets artikel 184, stk. 2, træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge.
147
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i medfør af nævnte reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
148
Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at KLM tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og dette selskab har tabt sagen, bør det pålægges dette at bære sine egne omkostninger og at betale Kommissionens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Femte Afdeling):
1)
Appellen forkastes.
2)
Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV betaler sagsomkostningerne.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.