62024CC0129
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
LAILE MEDINA,
predstavljeni 27. marca 2025 (
1
)
Zadeva C-129/24
Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe
proti
Commissioner for Environmental Information,
ob udeležbi:
neznane osebe oziroma neznanih oseb, ki so v tem dokumentu imenovane tudi John in/ali Jane Doe,
Irska,
Attorney General,
Right to Know CLG
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court (višje sodišče, Irska))
„Predhodno odločanje – Okolje – Aarhuška konvencija – Direktiva 2003/4/ES – Dostop javnosti do informacij o okolju – Dostop do informacij o okolju na zahtevo – Pojma „prosilec“ in „zahteva“ – Anonimna ali psevdonimizirana zahteva – Zahteva, da prosilci navedejo svoje dejansko ime in trenutni fizični naslov – Neveljavnost zahteve – Zavrnitev zahteve, če je očitno nerazumna“
I. Uvod
1.
Pravica do dostopa do informacij o okolju je prvi od treh stebrov Aarhuške konvencije, (
2
) poleg pravice do udeležbe javnosti in dostopa do pravnega varstva. (
3
) Končni cilj navedenih pravic je vsakemu državljanu omogočiti, da lahko „uveljavlja“„pravico živeti v okolju, primernem za [njegovo] zdravje in blaginjo, in dolžnost, da [sam] in skupaj z drugimi varuje in izboljšuje okolje za sedanje in prihodnje generacije“. (
4
) Aarhuška konvencija ima „dvojno identiteto“, (
5
) saj povezuje okoljske pravice in človekove pravice. (
6
) Njeni „stebri“ se „medsebojno podpirajo“; (
7
) pravica do dostopa do informacij o okolju je pogoj za uveljavljanje preostalih pravic. (
8
)
2.
Iz prve uvodne izjave Direktive 2003/4 (
9
) izhaja pomen pravice do informacij ter želja po tem, da bi „[p]ovečan dostop javnosti do informacij o okolju in razširjanje teh informacij prispeva[l]a k boljši zavesti o okoljskih zadevah [...] in navsezadnje k boljšemu okolju“.
3.
Obravnavana zadeva se nanaša na vprašanje, ali se dostop do informacij o okolju na splošno lahko pogojuje z zahtevo, da prosilci navedejo svoje ime in fizični naslov. Prav tako se postavlja vprašanje sredstev, ki so na voljo javnim organom pri obravnavi zahtev, za katere menijo, da so neresne ali zlonamerne.
II. Pravni okvir
A.
Mednarodno pravo
4.
Člen 4(1)(a) Aarhuške konvencije določa:
„Če so zahtevane okoljske informacije, pogodbenica v skladu z odstavki tega člena zagotovi, da jih organi javne oblasti v okviru notranje zakonodaje dajo na razpolago javnosti, na zahtevo in pod pogoji iz pododstavka (b) pa tudi kopije dejanske dokumentacije, ki take informacije vsebuje ali obsega:
(a)
ne da bi bilo treba navesti interes.“
B.
Pravo Evropske unije
5.
V skladu s členom 2, točka 5, Direktive 2003/4 pojem „prosilec“ pomeni „kater[o] koli fizičn[o] ali pravn[o] oseb[o], ki zaprosi za informacije o okolju“.
6.
Člen 3(1) Direktive 2003/4, naslovljen „Dostop do informacij o okolju na zahtevo“, določa:
„Države članice zagotovijo, da so organi oblasti skladno z določbami te direktive dolžni dati na razpolago informacije o okolju, ki jih hranijo ali jih hranijo zanje, kateremu koli prosilcu na njegovo zahtevo, ne da bi moral uveljavljati interes.“
C.
Irsko pravo
7.
Člen 6 European Communities (Access to Information on the Environment) Regulations 2007 to 2014 (uredba v zvezi z Evropskimi skupnostmi o dostopu do informacij o okolju, od 2007 do 2014; v nadaljevanju: uredba AIE) določa:
„6. (1) V zahtevi za informacije o okolju je treba –
[...]
(c)
navesti ime, naslov in vse druge upoštevne kontaktne podatke prosilca [...]
[...]
(2) Prosilcu ni treba navesti svojega interesa glede zahteve“.
III. Kratka predstavitev spora v glavni stvari ter vprašanj za predhodno odločanje
8.
Med 13. marcem in 30. majem 2022 je prosilec (najverjetneje eden, morda pa jih je bilo tudi več) pri agenciji Coillte (irska delno državna agencija za gozdarstvo) vložil veliko število verjetno anonimnih ali psevdonimiziranih zahtev za dostop do informacij o okolju, ki so bile po obliki enake ali skoraj enake. Fizični naslov prosilca ni bil naveden. Imena so namigovala na filmske junake.
9.
Predhodne zahteve, podpisane z navedenimi imeni, je agencija Coillte obravnavala kot običajno, saj se je takrat zdelo, da gre za enkratne zahteve. Ko pa je agencija Coillte po 20. marcu 2022 začela prejemati anonimne zahteve, ki so imele podoben slog, izrazje in so bile podobne oblike, je postalo jasno, da gre za organizirano kampanjo, zato je agencija sprejela ukrepe za preverjanje identitete prosilcev.
10.
Predložitveno sodišče meni, da je agencija Coillte upravičeno domnevala, da namen navedenih zahtev ni pridobivanje informacij o okolju in da so del širše kampanje neznanih oseb z vprašljivimi nameni. Kampanja je močno vplivala na delovanje agencije Coillte, saj ta zaradi obravnave navedenih zahtev ni mogla nameniti ustreznih virov in časa obravnavi pristnih zahtev za informacije o okolju, kar je povzročilo zamude in nejevoljo pristnim prosilcem za informacije o okolju.
11.
Agencija Coillte se je na navedene zahteve odzvala tako, da je od prosilcev zahtevala navedbo (trenutnega) naslova in potrditev, da so navedena imena dejanska (pravna) imena prosilcev. Predložitveno sodišče ugotavlja, da je agencija Coillte v navedenih okoliščinah sprejela razumno stališče, da obstaja prima facie dvom o pristnosti informacij o identiteti, ki so jih zagotovili prosilci. Predložitveno sodišče nadalje meni, da je zadevni organ oblasti glede na število vloženih zahtev ravnal razumno in poskušal preveriti, ali so vložene zahteve očitno nerazumne glede na obseg, vrsto in pogostost drugih zahtev istega prosilca.
12.
Predložitveno sodišče meni, da ker ni dokazov o nasprotnem, je bil namen agencije Coillte v zvezi s preverjanjem dejanskega imena in/ali trenutnega fizičnega naslova prosilca preverjanje identitete prosilca in ne preverjanje njegovega interesa.
13.
Ker agencija Coillte ni prejela nobene od zahtevanih informacij, je zahteve zavrnila kot neveljavne na podlagi člena 6(1)(c) uredbe AIE.
14.
Prosilci so nato od agencije Coillte zahtevali, naj opravi interno revizijo. Agencija Coillte je prosilce prosila, naj potrdijo svoja dejanska pravna imena in navedejo trenutne naslove. Ker tudi na te prošnje ni dobila odgovora, je zahteve za interno revizijo zavrnila kot neveljavne.
15.
Na več zavrnitev zahtev za informacije so bile vložene pritožbe pri Commissioner for Environmental Information (pooblaščenec za informacije o okolju, Irska; v nadaljevanju: pooblaščenec). Ta je 29. avgusta 2022 izdal odločbo (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), v kateri je ugotovil, da je pristojen za obravnavo pritožb in da agencija Coillte anonimnih oziroma psevdonimiziranih zahtev ne bi smela obravnavati kot neveljavnih na podlagi člena 6(1)(c) uredbe AIE.
16.
Agencija Coillte je pri predložitvenem sodišču vložila pritožbo zoper izpodbijano odločbo.
17.
Postopku sta se pridružila tudi Irska in Attorney General (generalni državni tožilec), organizacija Right to Know CLG (v nadaljevanju: organizacija Right to Know) pa se je postopku pridružila kot amicus curiae.
18.
Predložitveno sodišče prosi za razlago pojma „zahteva“ v členu 6(1) Direktive 2003/4 in pojma „prosilec“ v členu 2, točka 5, navedene direktive.
19.
V zvezi s pojmom „zahteva“ predložitveno sodišče poudarja, da mora biti v skladu s členom 6 uredbe AIE zahteva za informacije o okolju skladna z nekaterimi formalnimi zahtevami, med drugim je treba navesti ime in naslov. Zahteva, ki navedenih formalnosti ne izpolnjuje, se šteje za neveljavno. Predložitveno sodišče zato meni, da se pojem „zahteva“ lahko nanaša le na veljavno zahtevo, ki je skladna z Direktivo 2003/4 in nacionalno zakonodajo, s katero je bila navedena direktiva prenesena.
20.
V zvezi s pojmom „prosilec“ predložitveno sodišče meni, da se nanaša na fizično ali pravno osebo, ki je opredeljena na podlagi trenutnega pravnega imena in fizičnega naslova, ne pa na anonimno ali s psevdonimom opredeljeno osebo. Predložitveno sodišče navaja, da dejstvo, da Direktiva 2003/4 priznava pravice fizičnim in pravnim osebam, pomeni, da mora prosilec navesti dejansko ime in fizični naslov, s čimer dokaže svojo upravičenost, da se ga obravnava kot prosilca. Če te informacije niso navedene, lahko pride do neželenega izida, če spor obravnava sodišče, tako kot v primeru zainteresiranih strank, katerih identitete ni mogoče ugotoviti iz minimalnih informacij, ki se zahtevajo za sodelovanje v postopku.
21.
Če bi Sodišče ugotovilo, da ni treba ugotoviti identitete „prosilca“ v smislu Direktive 2003/4, predložitveno sodišče sprašuje, ali navedena direktiva nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki od prosilcev zahteva navedbo imena in/ali trenutnega fizičnega naslova, če želijo vložiti zahtevo. Predložitveno sodišče meni, da lahko država članica v skladu z načelom nacionalne procesne avtonomije prenese Direktivo 2003/4 tako, da se od prosilcev zahteva opredelitev identitete, na podlagi česar lahko organ oblasti preveri, ali gre res za fizično oziroma pravno osebo, ki se ji priznavajo pravice prosilca.
22.
Če bi Sodišče ugotovilo, da Direktiva 2003/4 nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki zahteva opredelitev identitete prosilcev, predložitveno sodišče sprašuje, ali lahko organ oblasti kljub temu zahteva potrditev imena in/ali trenutnega fizičnega naslova prosilca, če ima utemeljene razloge za sum, da so navedene informacije napačne ali nepopolne. Pri tem ne bi smelo biti upoštevno dejstvo, da bi take informacije lahko sprožile vprašanja o interesu prosilca.
23.
Nazadnje, predložitveno sodišče sprašuje, ali lahko organ zahteva informacije o identiteti prosilca z namenom preveriti, ali je zadevna zahteva očitno nerazumna zaradi obsega, vrste in pogostosti drugih zahtev istega prosilca.
24.
V navedenih okoliščinah je High Court (višje sodišče, Irska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali beseda ‚zahteva‘ iz člena 6(1) Direktive 2003/4 v povezavi s členom 4(1) [Aarhuške konvencije] pomeni le zahtevo, ki je veljavna na podlagi zadevne direktive in na podlagi zakonodaje zadevne države članice, s katero je bila zadevna direktiva prenesena v njeno nacionalno pravo?
2.
Ali beseda ‚prosilec‘ iz člena 2, točka 5, Direktive 2003/4 v povezavi z med drugim členom 4(1)(b) in/ali členom 6(1) in/ali (2) in/ali členom 2(5) ter členom 4(1) in (3)(b) [Aarhuške konvencije] pomeni fizično ali pravno osebo, opredeljeno na podlagi njenega dejanskega imena in/ali trenutnega fizičnega naslova, ne pa anonimne ali s psevdonimom opredeljene osebe in/ali prosilca, katerega edini kontaktni podatek je elektronski naslov?
3.
Če je odgovor na drugo vprašanje nikalen, ali člen 3(1) in/ali (5)(c) Direktive 2003/4 v povezavi s členom 4(1) [Aarhuške konvencije] nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki zahteva, da prosilec zaradi vložitve zahteve predloži svoje dejansko ime in/ali trenutni fizični naslov?
4.
Če je odgovor na drugo vprašanje nikalen in je odgovor na tretje vprašanje na splošno pritrdilen, ali iz Direktive 2003/4 v povezavi s členom 4 [Aarhuške konvencije] izhaja, da če javni organ razumno meni, da obstaja prima facie dvom o resničnosti informacij glede identitete, ki jo je podal prosilec, javni organ ne sme zahtevati potrditve o dejanskem imenu in/ali trenutnem fizičnem naslovu prosilca, z namenom preveriti njegovo identiteto in ne z namenom ugotavljanja interesa prosilca, niti če bi javni organ ali kdo drug iz navedbe dejanskega imena in/ali trenutnega fizičnega naslova prosilca lahko posredno sklepal o interesu prosilca ali imel pomisleke glede interesa prosilca iz člena 3(1) navedene direktive?
5.
Če je odgovor na drugo vprašanje nikalen in je odgovor na tretje vprašanje na splošno pritrdilen, ali iz člena 4(1)(b) Direktive 2003/4 v povezavi s členom 4(3)(b) [Aarhuške konvencije] izhaja, da javni organ ne sme zahtevati potrditve o dejanskem imenu in/ali trenutnem fizičnem naslovu prosilca z namenom preveriti, ali je posamezna zahteva očitno nerazumna glede na obseg, vrsto in pogostost drugih zahtev istega prosilca, in ne z namenom preverjati interes prosilca, niti če bi javni organ ali kdo drug iz navedbe dejanskega imena in/ali trenutnega fizičnega naslova prosilca lahko posredno sklepal o interesu prosilca ali imel pomisleke glede interesa prosilca iz člena 3(1) navedene direktive?“
25.
Pisna stališča so predložili agencija Coillte, pooblaščenec za informacije o okolju, češka in italijanska vlada, Irska ter Evropska komisija.
IV. Presoja
A.
Uvodne ugotovitve
26.
Najprej je treba poudariti, da se je Evropska unija s pristopom k Aarhuški konvenciji zavezala, da bo na področju uporabe prava Unije načeloma zagotavljala dostop do informacij o okolju, ki jih imajo organi oblasti. (
10
)
27.
Kot je navedeno v uvodni izjavi 5 Direktive 2003/4, je zakonodajalec Unije s sprejetjem navedene direktive želel zagotoviti usklajenost prava Unije z navedeno konvencijo, zato da bi jo Evropska unija lahko sklenila, s tem, da je predvidel splošen sistem, katerega namen je zagotoviti, da ima vsaka fizična in pravna oseba države članice pravico do dostopa do informacij o okolju, ki jih hranijo javni organi ali se zanje hranijo, ne da bi morala izkazati interes. (
11
)
28.
Iz tega izhaja, da je treba pri razlagi Direktive 2003/4 upoštevati besedilo in predmet Aarhuške konvencije, ki se namerava s to direktivo prenesti v pravo Unije. (
12
)
29.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča se navodila za izvajanje Aarhuške konvencije lahko štejejo za pojasnjevalni dokument, ki se lahko glede na okoliščine primera skupaj z drugimi upoštevnimi elementi upošteva pri razlagi navedene konvencije, čeprav analize v njem niso zavezujoče in nimajo normativnega učinka, ki pripada določbam navedene konvencije. (
13
)
B.
Prvo vprašanje
30.
S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali beseda „zahteva“ iz člena 6(1) Direktive 2003/4 v povezavi s členom 4(1) Aarhuške konvencije pomeni le zahtevo, ki je veljavna na podlagi navedene direktive in na podlagi zakonodaje zadevne države članice, s katero je bila direktiva prenesena v njeno nacionalno pravo.
31.
Člen 6(1) Direktive 2003/4 določa, da morajo države članice zagotoviti, da ima vsak „prosilec, ki meni, da njegova zahteva za informacije ni bila upoštevana, [je bila] [...] neutemeljeno zavrnjena, nezadostno odgovorjena ali [...] kako drugače obravnavana v nasprotju z določbami členov 3, 4 ali 5, dostop do postopka, v katerem lahko dejanja ali opustitve zadevnega organa oblasti ponovno prouči tisti ali drug organ oblasti ali ga upravno ponovno pregleda neodvisni in nepristranski zakonsko ustanovljeni organ“.
32.
Kot v bistvu navaja Komisija, iz zgradbe Direktive 2003/4 jasno izhaja, da se pojem „zahteva za informacije“ iz člena 6(1) navedene direktive nanaša na „zahtevo“, vloženo na podlagi člena 3 navedene direktive.
33.
V skladu s členom 3(1) Direktive 2003/4 je treba informacije o okolju, ki jih hranijo organi oblasti, dati na razpolago „kateremu koli prosilcu na njegovo zahtevo, ne da bi moral uveljavljati interes“.
34.
Direktiva 2003/4 ne opredeljuje pojma „zahteva“, prav tako v členu 3 ne določa posebnih zahtev glede veljavnosti zahteve prosilca.
35.
Vendar pa v skladu z ustaljeno sodno prakso pravica do dostopa, ki jo zagotavlja Direktiva 2003/4, velja le, če zahtevane informacije spadajo v okvir določb glede dostopa javnosti, ki jih določa navedena direktiva, kar med drugim predpostavlja, da gre za „informacije o okolju“ v smislu člena 2, točka 1, navedene direktive. (
14
)
36.
Pravica do dostopa se uporablja, če torej zahteva izpolnjuje splošne zahteve iz člena 3, kar pomeni, da mora zahtevo vložiti „prosilec“ pri „organu oblasti“, nanašati pa se mora na pridobitev „informacij o okolju“, „ki jih [organi oblasti] hranijo ali [se] hranijo zanje“. Pomeni navedenih pojmov po opredeljeni v členu 2 Direktive 2003/4.
37.
Razen tega pa niti člen 2, točka 5, niti člen 3(1) Direktive 2003/4 ne določata pogojev glede oblike ali veljavnosti vložene zahteve. Pojem „zahteva“ je treba razlagati široko, in sicer kot kakršno koli zahtevo, vloženo v skladu s členom 3(1) navedene direktive.
38.
Trditev, da je treba pojem „zahteva“ razlagati široko, potrjuje tudi člen 4(1) Aarhuške konvencije, ki določa, da morajo pogodbenice zagotoviti, da so okoljske informacije na razpolago javnosti na podlagi zahteve za informacije o okolju, v okviru notranje zakonodaje. Iz navodil za izvajanje Aarhuške konvencije izhaja, da je „‚zahteva‘ lahko kakršno koli sporočilo člana javnosti organu oblasti, s katerim ta zahteva informacije o okolju“. (
15
) Iz navedenih navodil tudi izhaja, da „v konvenciji ni določena oblika zahteve, iz česar je mogoče sklepati, da se na podlagi navedene konvencije upošteva kakršna koli zahteva, ki izpolnjuje zahteve iz člena 4, naj bo pisna ali ustna“. (
16
)
39.
S prvim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali lahko države članice opredelijo zahteve glede veljavnosti vložene zahteve in ali lahko določijo, da je uresničevanje pravice do dostopa do sodišča na podlagi člena 6 Direktive 2003/4 odvisno od izpolnjevanja navedenih zahtev.
40.
Prvič, najprej je treba poudariti, da člen 3(5)(c) Direktive 2003/4 določa, da morajo države članice za namen uresničevanja pravice do dostopa do informacij o okolju na zahtevo zagotoviti, da „so opredeljeni praktični ukrepi“ za učinkovito uresničevanje navedene pravice. Primeri takih „praktičnih ukrepov“ vključujejo določitev uradnikov za informiranje, uvedbo in vzdrževanje zmogljivosti za pregledovanje zahtevanih informacij ter registre ali sezname informacij o okolju, ki jih hranijo organi oblasti ali informacijske točke. V uvodni izjavi 15 zadevne direktive je navedeno, da „[t]i ukrepi zagotavljajo, da so informacije učinkovito in lahko dostopne ter postopoma postajajo razpoložljive za javnost“. Točki (a) in (b) člena 3(5) se nanašata na obveznost držav članic zagotoviti, da uradniki nudijo podporo javnosti pri dostopu do informacij, ter zagotoviti javno dostopnost seznamov organov oblasti. Nadalje, v skladu z zadnjim pododstavkom člena 3(5) morajo države članice zagotoviti, da organi oblasti ustrezno obveščajo javnost o pravicah, ki jih ima na podlagi navedene direktive, in v primernem obsegu zagotovijo tovrstno obveščanje, usmerjanje in svetovanje.
41.
V okviru člena 3(5) Direktive 2003/4 je obveznost zagotoviti „praktične ukrepe“ za učinkovito uresničevanje pravice do dostopa do informacij o okolju del dolžnosti organov oblasti javnosti olajšati uresničevanje pravic. (
17
)
42.
V skladu s tem se obveznost iz člena 3(5) Direktive 2003/4, torej opredeliti „praktične ukrepe“ za uresničevanje pravice zahtevati informacije, razlikuje od kakršne koli določitve zahtev glede veljavnosti . Namen „praktičnih ukrepov“ je olajšati dostop do informacij, zahteve glede veljavnosti pa so formalnosti oziroma pogoji, ki jih mora prosilec izpolniti, da si zagotovi dostop do ustreznih informacij.
43.
V nacionalni zakonodaji je sicer mogoče določiti okvir vlaganja in obravnave zahtev, vendar zadevna pravila ne smejo presegati tistega, kar je potrebno, da se doseže cilj člena 3(5) Direktive 2003/4, in sicer zagotoviti preprost in učinkovit dostop do informacij o okolju.
44.
Drugič, iz člena 6 Direktive 2003/4 izhaja, da mora obstajati možnost upravnega in sodnega ponovnega pregleda dejanja ali opustitve organa oblasti, če „zahteva za informacije ni bila upoštevana, [je bila] (v celoti ali delno) neutemeljeno zavrnjena, nezadostno odgovorjena ali [...] kako drugače obravnavana v nasprotju z določbami členov 3, 4 ali 5“.
45.
Uresničevanje pravice do dostopa do sodišča torej ni odvisno od tega, ali organ oblasti meni, da je zahteva veljavna oziroma da so izpolnjeni pogoji iz nacionalne zakonodaje glede uresničevanja pravice do informacij o okolju. V zvezi z odgovorom na vprašanje, ali gre za „zahtevo“ na podlagi Direktive 2003/4 – pa tudi v zvezi z vsemi drugimi materialnimi pogoji glede pravice do dostopa do informacij o okolju –, mora obstajati možnost upravnega in sodnega ponovnega pregleda na podlagi člena 6 navedene direktive. Za to je odgovoren organ, ki presoja, ali je zahteva za informacije o okolju skladna s pogoji iz člena 3(1) navedene direktive.
46.
Če ne bi bilo tako, bi bili pravica do dostopa do sodišča in pristojnost, ki jo imajo na podlagi člena 6 Direktive 2003/4 neodvisni in nepristranski zakonsko ustanovljeni organi ter sodišča, odvisni od razlage pogojev glede dostopa do informacij o okolju, kot jo sprejmejo nacionalni organi. Kot je navedel pooblaščenec za informacije o okolju, bi bilo mogoče ves mehanizem zagotavljanja dostopa do sodišča spodkopati zgolj s preprostim dejanjem organa oblasti, ki bi zahtevo razglasil za neveljavno.
47.
Na podlagi navedenega menim, da je treba pojem „zahteva“ iz člena 6(1) Direktive 2003/4 v povezavi s členom 4(1) Aarhuške konvencije razlagati tako, da gre za zahtevo, ki je vložena v skladu s členom 3(1) navedene direktive. V zvezi z vprašanjem, ali zahteva spada na področje uporabe zadnjenavedene določbe, mora obstajati možnost ponovnega upravnega in sodnega pregleda, v skladu s členom 6 Direktive 2003/4.
C.
Drugo vprašanje
48.
V okviru drugega vprašanja predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali pojem „prosilec“ iz člena 2, točka 5, Direktive 2003/4 v povezavi s členoma 2 in 4 Aarhuške konvencije pomeni fizično oziroma pravno osebo, opredeljeno na podlagi njenega dejanskega imena in/ali trenutnega fizičnega naslova, ne pa anonimne ali s psevdonimom opredeljene osebe in/ali prosilca, katerega edini kontaktni podatek je elektronski naslov.
49.
V skladu s členom 2, točka 5, pojem „prosilec“ pomeni „kater[o] koli fizičn[o] ali pravn[o] oseb[o], ki zaprosi za informacije o okolju“.
50.
V skladu s členom 3(1) Direktive 2003/4 morajo organi oblasti zagotoviti, da so informacije o okolju, ki jih hranijo oziroma jih drugi hranijo zanje, na razpolago „kateremu koli prosilcu na njegovo zahtevo, ne da bi moral uveljavljati interes“.
51.
Postavlja se vprašanje, ali pojem „prosilec“ vključuje opredelitev identitete fizične ali pravne osebe z njenim dejanskim imenom, ali pa se lahko nanaša tudi na anonimne oziroma s psevdonimom opredeljene prosilce.
52.
Poleg tega je treba navesti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso iz zahtev enotne uporabe prava Unije in načela enakosti izhaja, da se morajo pojmi iz določbe prava Unije, ki za določitev svojega pomena in obsega ne napotuje izrecno na pravo držav članic, običajno v vsej Evropski uniji razlagati avtonomno in enotno. (
18
)
53.
Pri razlagi določbe prava Unije je treba upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi njen kontekst in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je. (
19
)
54.
Glede besedila člena 2, točka 5, velja, da navedena določba kot prosilca opredeljuje „katero koli fizično ali pravno osebo“. Pri tem ne določa, da mora biti taka fizična ali pravna oseba opredeljena s svojim dejanskim pravnim imenom in/ali trenutnim fizičnim naslovom.
55.
Predložitveno sodišče meni, da dejstvo, da so pravice priznane fizičnim in pravnim osebam, pomeni, da mora prosilec navesti dejansko ime in/ali fizični naslov, s čimer dokaže svojo upravičenost, da se ga obravnava kot prosilca.
56.
To stališče podpirajo agencija Coillte, češka in italijanska vlada ter Irska. Trdijo, da le oseba, opredeljena s svojim imenom in naslovom, lahko vloži zahtevo za informacije o okolju. Razlog je, da morajo organi oblasti imeti možnost potrditi status osebe, ki vlaga zahtevo, najpreprostejši in najbolj očiten mehanizem, s katerim je mogoče to doseči, pa je zahteva, da morajo prosilci navesti dejansko ime in/ali trenutni fizični naslov.
57.
V nasprotju s tem pa pooblaščenec za informacije o okolju in organizacija Right to Know trdita, da samo iz besede „prosilec“ ni mogoče sklepati, da se zahteva opredelitev identitete, saj ni nobene navedbe glede identitete prosilca.
58.
Komisija trdi, da navedba „oseba“ v členu 2, točka 5, Direktive 2003/4 pomeni domnevo, da taka oseba dejansko obstaja, kar pomeni, da fiktivne osebe na podlagi navedene direktive ne morejo vložiti zahteve in imeti koristi od njenih določb. Komisija tudi predlaga, naj se upoštevajo načini, na katere je mogoče dati na razpolago informacije o okolju, ne da bi bilo treba opredeliti identiteto prosilca.
59.
Menim, da iz pojma „prosilec“ ne izhaja zahteva po opredelitvi identitete prosilca. Kot je v bistvu navedla Komisija, dejstvo, da je mogoče opredeliti identiteto osebe na podlagi člena 2, točka 5, še ne pomeni, da se na podlagi navedene določbe opredelitev identitete tudi zahteva. Sprejeti tezo, da mora prosilec dejansko obstajati in da torej ne sme biti samodejni bot ali izmišljena oseba, je eno. Nekaj povsem drugega pa je domnevati, da mora prosilec v postopku zagotoviti podatke o identiteti in se sistematično podvreči preverjanju svoje identitete, da bi lahko uveljavljal pravico iz člena 3(1).
60.
Kot torej trdi Komisija, glede opredelitve pojma „prosilec“ v smislu člena 2, točka 5, Direktive 2003/4 velja, da lahko fizična ali pravna oseba uveljavlja pravice na podlagi navedene direktive že samo, če dejansko obstaja.
61.
Navedeno pa ne posega v polje proste presoje držav članic v okoliščinah, ko je treba ugotoviti identiteto prosilca, kakor bo podrobneje obravnavano v nadaljevanju v zvezi s tretjim, četrtim in petim vprašanjem.
62.
Tudi Aarhuška konvencija ne določa, da mora prosilec za informacije o okolju opredeliti svojo identiteto, da bi lahko uveljavljal svojo pravico do dostopa do navedenih informacij. Aarhuška konvencija ne vsebuje opredelitve pojma „prosilec“. Člen 4(1) navedene konvencije določa, da organi javne oblasti dajo okoljske informacije na razpolago „javnosti“ na podlagi zahteve za take informacije. Člen 2, točka 4, opredeljuje „javnost“ kot „eno ali več fizičnih ali pravnih oseb in v skladu z notranjo zakonodajo ali prakso posameznih držav njihova združenja, organizacije ali skupine“. Ta široka opredelitev „javnosti“ se v Navodilih za izvajanje Aarhuške konvencije razlaga kot uporaba načela katere koli osebe. (
20
)
63.
Kot izhaja iz pravne literature, (
21
) dejstvo, da Aarhuška konvencija ne vsebuje nobene določbe glede zagotavljanja informacij o identiteti ob vložitvi zahteve in neobstoj kakršne koli zahteve glede navedbe interesa, pomeni, da organi oblasti ne smejo zahtevati opredelitve identitete prosilca. „Nikomur – niti posamezniku niti nevladni organizaciji niti komu drugemu – ob vložitvi zahteve za informacije o okolju ni treba navesti svoje identitete ali upravičiti svoje zahteve.“ (
22
)
64.
Predložitveno sodišče kot enega od razlogov za stališče, da bi opredelitev identitete lahko bila potrebna, navaja, da omogoča preverjanje, ali je prosilec res fizična oziroma pravna oseba, ki uživa pravice prosilca, in ne subjekt brez pravne osebnosti. Agencija Coillte se s tem stališčem strinja, kot tudi številne zainteresirane strani, vključno s češko vlado, ki trdi, da Direktiva 2003/4 in Aarhuška konvencija navezujeta pravico do informacij o okolju na pravno osebnost prosilca.
65.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je iz uvodne izjave 2 Direktive 2003/4 razvidno, da ta „razširja obstoječi dostop, zagotovljen po Direktivi 90/313/EGS. (
23
) Na podlagi Direktive 90/313 je bilo v pravni literaturi poudarjeno, da je osebno področje uporabe pravice do informacij o okolju široko in da ga je treba razumeti kot da vključuje „skoraj vsakogar“, brez zahteve po posebni pravni obliki. (
24
) Široko razumevanje osebnega področja uporabe pravice do informacij o okolju je podprto s cilji javnega dostopa do informacij o okolju, ki so v skladu z uvodno izjavo 1 Direktive 2003/4 „prispevati k boljši zavesti o okoljskih zadevah, svobodni izmenjavi mnenj, bolj učinkoviti udeležbi javnosti pri postopku odločanja o okoljskih zadevah in navsezadnje k boljšemu okolju.“ Komentatorji navajajo, da je Direktiva 2003/4 „dostop do informacij umestila v okvir človekovih pravic“ in da je bila zato „pravica dana ne le državljanom Unije ampak vsakomur, vključno z združenji. (
25
)
66.
Poleg tega člen 3(5)(a) Direktive 2003/4 določa, da so uradniki dolžni pomagati „javnosti pri iskanju dostopa do informacij“. Člen 2, točka 6, navedene direktive opredeljuje „javnost“ kot „en[o] ali več fizičnih ali pravnih oseb in skladno z nacionalno zakonodajo ali prakso njihova združenja, organizacije ali skupine“. Iz obeh navedenih določb skupaj izhaja, da mora biti fizičnim ali pravnim osebam, v skladu z nacionalno zakonodajo ali prakso pa tudi njihovim združenjem, organizacijam in skupinam, omogočeno zahtevati dostop do informacij o okolju.
67.
Zahtevi iz člena 3(5)(a) Direktive 2003/4 glede tega, da uradniki pomagajo „javnosti“ pri iskanju dostopa do informacij bi bila brez pomena, če nekatere kategorije „javnosti“, zlasti združenja, ki nimajo pravne osebnosti, ne bi uživale pravice iskati dostop do informacij o okolju na zahtevo, v skladu s členom 3(1) navedene direktive.
68.
Nadalje, kot je navedeno v uvodnih ugotovitvah zgoraj, je treba pri razlagi Direktive 2003/4 upoštevati besedilo in predmet Aarhuške konvencije, ki se z navedeno direktivo prenaša v pravo Unije. (
26
) V zvezi s tem je treba spomniti, da se v okviru Aarhuške konvencije upošteva načelo, da ima pravico do dostopa do informacij o okolju „katera koli“ oseba. (
27
) Pojem „javnost“ se v okviru Aarhuške konvencije nanaša zlasti na „združenja, organizacije ali skupine“ fizičnih ali pravnih oseb, „v skladu z notranjo zakonodajo ali prakso posameznih držav“. Vsaka zahteva nacionalnega prava mora upoštevati cilj Aarhuške konvencije zagotoviti „širok dostop“ do pravic, ki jih priznava. (
28
) Razlaga, na podlagi katere bi organi lahko zavrnili pravico do informacij o okolju zgolj na podlagi pravne osebnosti prosilca, ne bi bila skladna z navedenim načelom.
69.
V vsakem primeru pa je jasno, da imajo pravico zahtevati dostop do informacij posamezne fizične osebe, članice združenja, ki (še) nima pravne osebnosti. (
29
)
70.
V skladu s tem velja, da če ima vsakdo pravico do dostopa do informacij o okolju, zgolj preverjanje pravnega statusa „prosilca“ ne sme biti razlog za zahtevo po opredelitvi identitete prosilca.
71.
Glede konteksta pojma „prosilec“ je treba spomniti, da morajo organi oblasti na podlagi člena 3(1) Direktive 2003/4 in v skladu z navedeno direktivo dati na razpolago informacije o okolju „kateremu koli prosilcu na njegovo zahtevo, ne da bi moral uveljavljati interes“. Iz uvodne izjave 8 navedene direktive izhaja, da ima vsaka fizična in pravna oseba pravico do dostopa do informacij o okolju, ne da bi morala uveljaviti interes.
72.
Pravica „vsakega“ prosilca zahtevati informacije o okolju in z njo povezana dolžnost organov zagotoviti navedene informacije dopolnjujeta proaktivno dolžnost organov zagotoviti informacij, ki izhaja iz člena 7 Direktive 2003/4. Člen 1, točka (b), navedene direktive določa, da je namen proaktivne dolžnosti zagotoviti, da so „informacije o okolju postopno v vedno večji meri dostopne javnosti in se javno razširjajo, da se doseže kar najširša sistematična razpoložljivost in razširjanje informacij o okolju javnosti“. Nadalje, v uvodni izjavi 9 zadevne direktive je navedeno, da organi oblasti „v čim širšem obsegu“ dajo na voljo in razširjajo informacije o okolju javnosti, „zlasti z uporabo informacijskih in komunikacijskih tehnologij“.
73.
Iz člena 7 Direktive 2003/4 v povezavi s členom 1, točka (b), in ob upoštevanju uvodne izjave 9 izhaja, da je treba informacije o okolju „dati na voljo“ javnosti v okviru postopka in „v čim širšem obsegu“, tako da javnosti teh informacij niti ni treba zahtevati. Izraz „dati na voljo“ je dovolj širok, da vključuje različne načine dajanja informacij na voljo. Kot trdi organizacija Right to Know, je mogoče informacije o okolju dati na voljo prosilcu v prostorih organa oblasti (na vpogled oziroma tako, da se mu izročijo), prek spletne strani ali tako, da jih lahko prevzame zastopnik. V nobeni od navedenih okoliščin ni očitnega razloga, zakaj bi morale fizične ali pravne osebe, ki želijo uveljavljati svojo pravico do dostopa do informacij o okolju, najprej opredeliti svojo identiteto. Nadalje, Direktiva 2003/4 ne opredeljuje kanala, prek katerega je treba informacije „dati na voljo“. Mogoče jih je torej poslati na elektronski naslov prosilca, če je kontaktiral upravo s pomočjo elektronskega naslova.
74.
Splošna dolžnost organov oblasti, da morajo proaktivno razširjati informacije javnosti, je v skladu z razlago, da če član javnosti zahteva dostop do informacij o okolju, mu ni treba navesti informacij o svoji identiteti.
75.
Agencija Coillte, Irska in češka vlada trdijo, da člen 6 Direktive 2003/4 podpira ugotovitev, da se v okviru pojma „prosilec“ zahteva opredelitev njegove identitete. Menijo, da v kolikor prosilec zahteva upravno preverjanje odločbe o zavrnitvi zahteve za informacije na podlagi člena 6(1) in sodno presojo na podlagi člena 6(2), mora opredeliti svojo identiteto, ko vloži zahtevo za informacije o okolju.
76.
Ne prepriča me navezovanje trditve glede zahteve za uveljavljanje pravice do informacij o okolju na postopek, ki ureja vložitev pritožbe pred upravnim ali sodnim organom. Zahteve za uveljavljanje vsake od navedenih pravic je treba presojati ločeno. Pri tem pa velja, da priznanje možnosti vložitve anonimne zahteve na podlagi člena 3(1) Direktive 2003/4 ne posega v pravila držav članic glede izvrševanja pravice do upravnega ali sodnega ponovnega pregleda. Pravila, ki jih sprejmejo države članice glede izvrševanja pravice do dostopa do informacij o okolju, spadajo na področje načela procesne avtonomije, ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti in pravice do učinkovitega pravnega sredstva pred nepristranskim sodiščem, v skladu s členom 47 Listine. (
30
)
77.
Prav tako me ne prepriča trditev Komisije, da je obravnavano ureditev mogoče primerjati z ureditvijo, ki se nanaša na dostop javnosti do dokumentov na podlagi Uredbe (ES) št. 1049/2001. (
31
) Prvič, krog upravičencev do dostopa do dokumentov na podlagi Uredbe 1049/2001 je ožji od kroga upravičencev do informacij o okolju na podlagi Direktive 2003/4. V skladu s členom 2(1) Uredbe št. 1049/2001 imajo pravico do dostopa do dokumentov „[v]si državljani Unije in vse fizične ali pravne osebe s prebivališčem ali statutarnim sedežem v eni od držav članic“. V primeru kroga upravičencev do dostopa do informacij o okolju takih omejitev ni. Drugič, dostop javnosti do informacij o okolju, ki jih hranijo institucije Unije, ureja Uredba (ES) št. 1367/2006. (
32
) Kot ugotavljajo avtorji strokovne literature, (
33
) navedena uredba „razširja krog upravičencev do dostopa“ na podlagi člena 2 Uredbe št. 1049/2001, saj določa, da ima prosilec pravico do dostopa do informacij o okolju „brez diskriminacije na podlagi državljanstva, narodnosti ali stalnega prebivališča fizičnih oseb, pri pravnih osebah pa brez diskriminacije na podlagi sedeža ali dejanskega kraja poslovanja“. (
34
)
78.
Zaradi razlik v krogu upravičencev torej ni primerno zahtevati, naj prosilci na podlagi Direktive 2003/4 opredelijo svojo identiteto v skladu z zahtevami iz Uredbe 1049/2001.
79.
V zvezi s cilji Direktive 2003/4 velja, da je v skladu s členom 1, točka (a), namen te direktive zagotoviti pravico do dostopa do informacij o okolju, ki jih hranijo organi oblasti ali se hranijo za organe oblasti. Kot izhaja iz uvodne izjave 1 te direktive in kot sem že navedla v točki 65 zgoraj, ta pravica prispeva k bolj učinkoviti udeležbi javnosti pri postopku odločanja o okoljskih zadevah in navsezadnje k boljšemu okolju. Poleg tega iz uvodne izjave 2 te direktive izhaja, da je pravica javnega dostopa do informacij del „procesa sprememb“ v zvezi z „odprtostjo in preglednostjo“. (
35
) Iz uvodne izjave 16 te direktive je tudi razvidno, da razkritje informacij služi javnemu interesu. Zato pravica do dostopa do informacij, ki omogoča razkritje, služi namenu v javnem interesu in ni odvisna od interesa posameznega prosilca. Zato – kot je izrecno določeno v členu 3(1) Direktive 2003/4 – prosilcem ni treba uveljavljati interesa.
80.
Dejstvo, da lahko prosilci zahtevajo informacije o okolju, ne da bi pri tem morali opredeliti svojo identiteto, je v skladu s ciljem širokega dostopa do informacij o okolju in preglednosti. Kot v bistvu trdita pooblaščenec za informacije o okolju in organizacija Right to Know, je ohranjanje anonimnosti še zlasti pomembno za nekatere prosilce, pri katerih bi se lahko z navedbo pravnega imena in naslova posredno razkril tudi njihov interes za vložitev zahteve. (
36
) Neobstoj zahteve po identifikaciji je skladen tudi z namenom pravice do informacij, ki je v javnem interesu. (
37
)
81.
Agencija Coillte in več zainteresiranih strani je opozorilo na možnost, da bi umetna inteligenca lahko samodejno ustvarjala in pošiljala zahteve za dostop. Vendar se zdi, da tako tveganje, čeprav je resno, ni povezano z anonimnimi zahtevami. Bolj je povezano z uporabo sredstev za komunikacijo z organi oblasti v informacijski družbi (v nasprotju s fizično vloženimi zahtevami). Za preprečevanje navedenega tveganja mora država članica uvesti potrebna in ustrezna tehnična varovala, s katerimi zagotovi, da organi obravnavajo le zahteve, ki jih vložijo osebe in ne samodejni boti. (
38
)
82.
Vlade, ki so predložile pisna stališča, in Irska so opozorile tudi na tveganje zlorab zaradi vlaganja anonimnih ali psevdonimiziranih zahtev. Naj spomnim, da lahko države članice na podlagi člena 4(1)(b) Direktive 2003/4 zavrnejo zahteve za informacije o okolju, če so te „očitno nerazumne“. Navedeni razlog za zavrnitev je dovolj širok, da organu oblasti omogoča zavrniti zlonamerne zahteve ali zahteve, katerih namen je nadlegovanje ali motenje dela organa. Kot bom utemeljila v nadaljevanju pri obravnavi petega vprašanja, lahko organi oblasti v okviru uporabe navedene izjeme zahtevajo opredelitev identitete.
83.
Zloraba pravice do informacij lahko torej povzroči zavrnitev zahteve, ne upravičuje pa ozke razlage pojma „prosilec“.
84.
Zato menim, da iz besedila, konteksta in namena člena 2, točka 5, Direktive 2003/4 izhaja, da pojem „prosilec“ ne vključuje opredelitve identitete fizične ali pravne osebe, ki zahteva informacije o okolju v skladu s členom 3(1) navedene direktive.
85.
Na podlagi navedenega menim, da je treba pojem „prosilec“ iz člena 2(5) Direktive 2003/4 v povezavi s členoma 2 in 4 Aarhuške konvencije razlagati tako, da ni omejen na fizično ali pravno osebo, ki se identificira s svojim dejanskim imenom in/ali trenutnim fizičnim naslovom, ampak vključuje tudi anonimne in s psevdonimom opredeljene osebe in/ali prosilce, katerih edini kontaktni podatek je elektronski naslov.
D.
Tretje in četrto vprašanje
86.
S tretjim in četrtim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1) Direktive 2003/4 v povezavi s členom 4(1) Aarhuške konvencije razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki zahteva, da morajo prosilci ob vložitvi zahteve za informacije o okolju navesti svoje ime in fizični naslov, ter da organom oblasti ne dovoljuje preverjanja identitete prosilca, tudi v primeru dvoma glede pristnosti podatkov o identiteti, ki jih je navedel prosilec.
87.
Odgovor na navedeno vprašanje je potreben, če se bo Sodišče strinjalo z mojim predlogom odgovora na drugo vprašanje.
88.
Člen 3(1) Direktive 2003/4, ki – kot je navedeno zgoraj – določa obveznost organov oblasti „dati na razpolago informacije o okolju, ki jih hranijo ali jih [drugi] hranijo zanje, kateremu koli prosilcu na njegovo zahtevo, ne da bi moral uveljavljati interes“ ustreza členu 4(1) Aarhuške konvencije. Slednja določba organom oblasti nalaga, da morajo dati javnosti na razpolago informacije o okolju, če je vložena zahteva za take informacije.
89.
Kot je navedeno zgoraj pri odgovoru na drugo vprašanje, člen 3(1) Direktive 2003/4 ne vsebuje neločljivo povezane zahteve, da mora prosilec opredeliti svojo identiteto.
90.
Postavlja se torej vprašanje, ali lahko države članice sprejmejo tako zahtevo glede opredelitve identitete v svoji nacionalni zakonodaji.
91.
Iz člena 288 PDEU izhaja, da imajo države članice pri prenosu direktive široko polje proste presoje glede izbire načinov in sredstev za zagotovitev njenega izvajanja. Ta svoboda pa ne vpliva na obveznost vsake države članice, na katero je naslovljena, da sprejme vse ukrepe, ki so potrebni za zagotovitev polnega učinka zadevne direktive, v skladu s ciljem, ki se želi z njo doseči. (
39
)
92.
V zvezi z izvajanjem pravice do dostopa do informacij o okolju člen 3(5) Direktive 2003/4 izrecno določa, da države članice opredelijo „praktične ukrepe“ za „učinkovito uresničevanje“ navedene pravice. Kot je navedeno zgoraj, (
40
) je cilj navedenih praktičnih ukrepov olajšati uresničevanje navedene pravice.
93.
Aarhuška konvencija v členu 4(1) določa, da morajo organi javne oblasti dati na razpolago okoljske informacije „v okviru notranje zakonodaje“. V skladu z navodili za izvajanje Aarhuške konvencije to pomeni, da „je treba v nacionalni zakonodaji opredeliti okvir za postopek zagotavljanja odgovorov na zahteve za informacije v skladu z [Aarhuško] konvencijo“. (
41
) Za namene uresničevanja pravice do informacij o okolju se pravo Unije, natančneje Direktiva 2003/4, šteje za del nacionalne zakonodaje držav članic. (
42
)
94.
Iz člena 3(5) Direktive 2003/4 in člena 4(1) Aarhuške konvencije izhaja, da lahko države članice v okviru sprejemanja praktičnih ukrepov za učinkovito uresničevanje pravice do informacij o okolju prosto določijo okvir postopka predložitve in zagotavljanja odgovorov na zahteve za informacije.
95.
V zvezi s tem velja, prvič, da je opredelitev identitete prosilca morda potrebna, da lahko organi odgovorijo na zahtevo. Organi oblasti lahko na primer zahtevajo ime in poštni naslov prosilca, če ta ni navedel drugih kontaktnih podatkov.
96.
Podatki o identiteti prosilca bodo morda potrebni tudi, če se informacije zagotavljajo proti plačilu (razumne) takse, v skladu s členom 5(2) Direktive 2003/4. (
43
)
97.
Drugič, podatki o identiteti bodo morda potrebni, če zahteva za informacije spada na področje ene od izjem iz člena 4 Direktive 2003/4.
98.
V členu 4 navedene direktive so natančno naštete izjeme, ki jih države članice lahko določijo za pravico do dostopa do informacij o okolju. Če so take izjeme dejansko prenesene v nacionalno pravo, jih lahko organi oblasti uveljavljajo, da nasprotujejo zahtevam za informacije, ki jih prejmejo. (
44
)
99.
Navedene izjeme se med drugim nanašajo na zahtevo, ki je očitno nerazumna, zahtevo za gradivo v pripravi, notranje sporočanje in situacije, v katerih bi razkritje informacij negativno vplivalo na zaupnost postopkov organov oblasti, mednarodne odnose, javno varnost ali obrambo države, zaupnost poslovnih ali industrijskih informacij oziroma zaupnost osebnih podatkov.
100.
Drugi pododstavek člena 4(2) Direktive 2003/4 določa, da se v vsakem posameznem primeru tehta med javnim interesom, ki mu služi razkritje, in interesom, ki mu služi zavrnitev. Zato je treba zavrnitev dostopa do informacij o okolju iz razlogov, navedenih v členu 4, vedno tehtati glede na vpletene interese.
101.
Iz sodne prakse Sodišča jasno izhaja, da je treba to tehtanje opraviti na podlagi dejanske in specifične presoje vsakega položaja, ki je pristojnim organom predložen v okviru zahteve za dostop do informacij o okolju na podlagi Direktive 2003/4. (
45
)
102.
Ker je treba pri preučitvi zahteve za dostop upoštevati zadevne posebne interese v vsakem posameznem primeru, mora organ oblasti prav tako preučiti morebitne prosilčeve navedbe glede razlogov, ki bi lahko upravičili razkritje zahtevanih informacij. (
46
)
103.
Nadalje, člen 4(5) Direktive 2003/4 določa, da se prosilca o zavrnitvi zahteve, naj se dajo na razpolago zahtevane informacije, „obvesti“ pisno ali elektronsko, če je bila zahteva podana v pisni obliki ali če to zahteva prosilec. V obvestilu je treba navesti razloge za zavrnitev. Ko je prosilec obveščen o zavrnitvi, organ oblasti informacij ne daje več na razpolago. Namesto tega izda upravno določbo, za izdajo katere so morda potrebni podatki o identiteti prosilca. (
47
)
104.
Očitno je, da če organ uporabi izjemo glede pravice do dostopa do informacij, mora s prosilcem sodelovati na način, ki se razlikuje od preprostega dajanja informacij na razpolago. V takih primerih bodo države članice morda potrebovale podatke o identiteti prosilca. (
48
)
105.
Če pa prosilec zahteva informacije o okolju in navede kontaktne podatke, organ pa lahko da informacije na razpolago brez nadaljnjega sodelovanja s prosilcem in brez uporabe izjem, se zdi, da opredelitev identitete prosilca ni potrebna za uresničevanje navedene pravice do dostopa. Ne obstaja noben očiten razlog, zakaj bi morala na primer oseba, ki zahteva dostop do evidenc ali seznamov informacij o okolju, ki so oblikovani in se vodijo na podlagi člena 3(5) Direktive 2003/4, ali ki je osebno navzoča v prostorih, kjer je mogoč dostop do informacij o okolju, najprej opredeliti svojo identiteto. Enako velja na primer za osebo, ki pošlje elektronsko sporočilo, podpisano s psevdonimom, in zahteva informacijo o okolju. (
49
)
106.
Kot v bistvu trdita pooblaščenec za informacije o okolju in organizacija Right to Know, bi lahko splošna zahteva, da morajo vsi prosilci za informacije o okolju opredeliti svojo identiteto, nekatere osebe odvrnila od vložitve zahteve za informacije. Kot je navedeno zgoraj pri odgovoru na prvo vprašanje, je iz imena nekaterih prosilcev mogoče sklepati o njihovem interesu, zahteva za navedbo imena pa bi lahko pomenila zahtevo po uveljavljanju interesa, kar bi bilo v nasprotju z Direktivo 2003/4 in Aarhuško konvencijo. Navedeni zainteresirani strani sta zlasti poudarili tveganje nadlegovanja oseb, ki uveljavljajo svojo pravico do informacij o okolju, pri čemer navedeno tveganje ni zgolj teoretično ali abstraktno, zlasti ko gre za ekonomske interese. Pristop, v skladu s katerim prosilcu ni treba opredeliti svoje identitete ali interesa, lahko prepreči tveganje maščevanja iz člena 3(8) Aarhuške konvencije. (
50
)
107.
Ker identifikacije prosilca ni mogoče določiti kot splošno zahtevo za izvrševanje pravice do dostopa do informacij o okolju, dvomi glede pravilnosti informacij o identiteti, ki jih je zagotovil prosilec, niso ustrezen razlog, na podlagi katerega lahko uprava zahteva potrditev identitete prosilca. Vendar pa navedeno, kot bo obravnavano spodaj v okviru obravnave petega vprašanja, ne posega v položaj, v katerem se potrditev zahteva zato, da se ugotovi, ali je zahteva očitno nerazumna v skladu s členom 4(1)(b) Direktive 2003/4.
108.
Na podlagi navedenega menim, da je treba člen 3(1) Direktive 2003/4 v povezavi s členom 4(1) Aarhuške konvencije razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki kot splošno pravilo zahteva, naj prosilci navedejo svoje ime in fizični naslov ob vložitvi zahteve za informacije o okolju, tudi ko obstaja dvom glede pravilnosti informacij o identiteti, ki jih je predložil prosilec. Navedeno velja, če opredelitev identitete ni potrebna za zagotovitev odgovora na zahtevo in če se ne uporablja nobena od izjem iz člena 4 navedene direktive.
E.
Peto vprašanje
109.
S petim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(1)(b) Direktive 2003/4 v povezavi s členom 4(3)(b) Aarhuške konvencije razlagati tako, da organ oblasti ne sme zahtevati potrditve o dejanskem imenu in/ali trenutnem fizičnem naslovu prosilca z namenom preveriti, ali je posamezna zahteva očitno nerazumna glede na obseg, vrsto in pogostost drugih zahtev istega prosilca.
110.
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da pravica do dostopa do informacij o okolju iz Direktive 2003/4 pomeni, da bi moralo biti razkritje teh informacij splošno pravilo in da bi moralo biti organom oblasti dovoljeno zavrniti zahtevo za informacije o okolju le v posebnih in jasno opredeljenih primerih. Izjeme od pravice do dostopa bi se zato morale razlagati restriktivno, pri čemer bi bilo treba tehtati med javnim interesom, ki mu služi razkritje, in interesom, ki mu služi zavrnitev. (
51
)
111.
Kot sem navedla zgoraj (
52
) so v členu 4 navedene direktive natančno naštete izjeme, ki jih države članice lahko določijo za pravico do dostopa do informacij o okolju. Če so take izjeme dejansko prenesene v nacionalno pravo, jih lahko organi oblasti uveljavljajo, da nasprotujejo zahtevam za informacije, ki jih prejmejo. (
53
)
112.
Države članice torej lahko na podlagi člena 4(1)(b) Direktive 2003/4 določijo, da se zahteva za informacije o okolju zavrne, če je „očitno nerazumna“.
113.
Natančneje, predložitveno sodišče sprašuje, ali lahko organi oblasti v okviru uporabe navedene izjeme zahtevajo potrditev identitete prosilca ter ali lahko pri presoji razumnosti zahteve upoštevajo obseg, vrsto in pogostost drugih zahtev istega prosilca.
114.
Najprej je treba opozoriti, da je v nekaterih jezikovnih različicah zgoraj navedenih določb za opis zahteve uporabljen izraz „nerazumna“ (
54
), v drugih pa se uporablja izraz „zloraba“. (
55
) V nobeni jezikovni različici pa niso določena natančna merila za presojo očitne nerazumnosti oziroma zlorabe zahteve.
115.
Člen 4(3) Direktive 2003/4 določa, da če država članica določi izjeme, lahko sestavi javno dostopen seznam meril, na podlagi katerih se lahko zadevni organ odloči o tem, kako bo obravnaval zahtevo. (
56
)
116.
Države članice lahko torej prosto določijo dejavnike uporabe navedenega razloga za zavrnitev.
117.
Vendar pa ker gre za izjemo od splošnega pravila, da je treba informacije zagotoviti, mora zavrnitev iz razloga očitne nerazumnosti zahteve ostati le izredna možnost.
118.
Zato mora biti standard za opredelitev zahteve kot očitno nerazumne visok.
119.
Zlasti glede obsega zahtevanih informacij člen 3(2)(b) Direktive 2003/4 določa, da navedeni dejavnik (ter zahtevnost zahtevanih informacij) upravičuje podaljšanje enomesečnega roka, v katerem mora organ odgovoriti na zahtevo. Iz člena 3(2)(b) Direktive 2003/4 v povezavi s členom 4(2)(b) navedene direktive torej izhaja, da zgolj obseg zahtevanih informacij še ne more biti razlog za ugotovitev, da je zahteva očitno nerazumna. (
57
)
120.
Glede pogostosti zahtev je treba navesti, da je splošni cilj pravice do dostopa do informacij o okolju prispevati k večji ozaveščenosti o vprašanjih glede okolja. Prosilec ima pravico zahtevati informacije o okolju od različnih organov oziroma od istega organa, pri čemer ne obstaja omejitev števila zahtev, ki jih lahko vloži. Določitev absolutnega številčnega praga, nad katerim bi bilo mogoče zahteve opredeliti kot očitno nerazumne, bi lahko posegla v pravico do informacij o okolju. (
58
)
121.
V skladu z ustaljeno sodno prakso v pravu Unije obstaja splošno pravno načelo, da se na pravo Unije ni mogoče sklicevati z namenom goljufije ali zlorabe. (
59
) To splošno pravno načelo morajo upoštevati posamezniki, (
60
) tudi prosilci, ki uresničujejo svojo pravico do informacij o okolju.
122.
Izjema iz člena 4(1)(b) Direktive 2003/4 je odraz navedene sodne prakse Sodišča in potrjuje, kot trdi Irska, pomen preprečevanja zlorabe pravic, ki jih podeljuje direktiva.
123.
Zadevni organ mora pri presoji, ali je zahteva očitno nerazumna, upoštevati vse upoštevne okoliščine posamezne zadeve, vključno z naravo zahteve in njenim virom. To še zlasti velja, kot je v bistvu poudarila češka vlada, če iz okoliščin zadeve izhaja, da je zahteva neresna ali zlonamerna, če lahko pomeni nadlegovanje ali povzroči motnje, oziroma če je mogoče sklepati, da je namen prosilca oziroma prosilcev ohromiti delovanje organa oblasti z vložitvijo velikega števila zahtev. (
61
)
124.
V takem primeru bo morda potrebna potrditev imena in naslova prosilca, da ga lahko organi prosilca obvestijo o razlogih za zavrnitev, da bi se dale na razpolago vse ali del zahtevanih informacij, kot določa člen 4(5) Direktive 2003/4.
125.
Iz tega sledi, da presoja, ali je zahteva očitno nerazumna, ni odvisna od števila, narave ali pogostosti zahtev, pri čemer bi se vsak od teh razlogov presojal ločeno, ampak od vseh okoliščin posamezne zadeve. Navedene okoliščine pa lahko vključujejo uporabo psevdonima, ki je očitno zlonameren ali šikanozen.
126.
Na podlagi navedenega menim, da je treba člen 4(1)(b) Direktive 2003/4 v povezavi s členom 4(3)(b) Aarhuške konvencije razlagati tako, da organ oblasti lahko zahteva potrditev dejanskega imena in/ali trenutnega fizičnega naslova prosilca za namene presoje, ali je posamezna zahteva očitno nerazumna glede na obseg, vrsto in pogostost drugih zahtev istega prosilca, v kolikor se navedena merila ne upoštevajo ločeno, ampak v okviru splošne presoje okoliščin posamezne zadeve. To še zlasti velja, če iz okoliščin zadeve izhaja, da je zahteva neresna ali zlonamerna, če lahko pomeni nadlegovanje ali povzroči motnje, oziroma če je mogoče sklepati, da je namen prosilca oziroma prosilcev ohromiti delovanje organa oblasti.
V. Predlog
127.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je predložilo High Court (višje sodišče, Irska), odgovori:
„1.
Pojem ‚zahteva‘ iz člena 6(1) Direktive 2003/4/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2003 o dostopu javnosti do informacij o okolju in o razveljavitvi Direktive Sveta 90/313/EGS v povezavi s členom 4(1) Konvencije o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah, podpisana v Aarhusu dne 25. junija 1998 in v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2005/370/ES z dne 17. februarja 2005 (v nadaljevanju: Aarhuška konvencija)
je treba razlagati tako, da pomeni zahtevo, ki je vložena v skladu s členom 3(1) navedene direktive. V zvezi z vprašanjem, ali zahteva spada na področje uporabe zadnjenavedene določbe, mora obstajati možnost ponovnega upravnega in sodnega pregleda, v skladu s členom 6 Direktive 2003/4.
2.
Pojem ‚prosilec‘ iz člena 2(5) Direktive 2003/4 v povezavi z členoma 2 in 4 Aarhuške konvencije
je treba razlagati tako, da ni omejen na fizično ali pravno osebo, ki se identificira s svojim dejanskim imenom in/ali trenutnim fizičnim naslovom, ampak vključuje tudi anonimne in s psevdonimom opredeljene osebe in/ali prosilce, katerih edini kontaktni podatek je elektronski naslov.
3.
Člen 3(1) Direktive 2003/4 v povezavi s členom 4(1) Aarhuške konvencije
je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki kot splošno pravilo zahteva, naj prosilci navedejo svoje ime in fizični naslov ob vložitvi zahteve za informacije o okolju, tudi ko obstaja dvom glede pravilnosti informacij o identiteti, ki jih je predložil prosilec. Navedeno velja, če opredelitev identitete ni potrebna za zagotovitev odgovora na zahtevo in če se ne uporablja nobena od izjem iz člena 4 navedene direktive.
4.
Člen 4(1)(b) Direktive 2003/4 v povezavi s členom 4(3)(b) Aarhuške konvencije
je treba razlagati tako, da organ oblasti lahko zahteva potrditev dejanskega imena in/ali trenutnega fizičnega naslova prosilca za namene presoje, ali je posamezna zahteva očitno nerazumna glede na obseg, vrsto in pogostost drugih zahtev istega prosilca, v kolikor se navedena merila ne upoštevajo ločeno, ampak v okviru splošne presoje okoliščin posamezne zadeve. To še zlasti velja, če iz okoliščin zadeve izhaja, da je zahteva neresna ali zlonamerna, če lahko pomeni nadlegovanje ali povzroči motnje, oziroma če je mogoče sklepati, da je namen prosilca oziroma prosilcev ohromiti delovanje organa oblasti.“
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Konvencija o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah, podpisana v Aarhusu dne 25. junija 1998 in v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2005/370/ES z dne 17. februarja 2005 (UL 2005, L 124, str. 1; v nadaljevanju: Aarhuška konvencija).
(
3
)	Glej Ebbesson J. in drugi, The Aarhus Convention: An Implementation Guide, 2. izdaja, Združeni narodi, Ženeva, 2014, str. 19 (v nadaljevanju: navodila za izvajanje Aarhuške konvencije).
(
4
)	Sedma in osma uvodna izjava preambule k Aarhuški konvenciji.
(
5
)	Barritt, E., The Foundations of the Aarhus Convention, London, Hart Publishing, 2020, str. 5.
(
6
)	Navodila za izvajanje Aarhuške konvencije, str. 15.
(
7
)	Whittaker, S., Reid, C.T. and Mendel, J., Freedom of Environmental Information: Aspirations and Practice, Intersentia, Cambridge, 2023, str. 38.
(
8
)	Dostop do informacij o okolju in njihovo zagotavljanje je mogoče nadalje utemeljiti na primer s potrebo po podpiranju trajnostnega razvoja in boljšem izvajanju okoljskega prava. Glej Bell, S., in drugi, Environmental Law, 9. izdaja, Oxford University Press, Oxford, 2024, str. 248.
(
9
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2003 o dostopu javnosti do informacij o okolju in o razveljavitvi Direktive Sveta 90/313/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 7, str. 375.
(
10
)	Sodba z dne 15. april 2021, Friends of the Irish Environment (C-470/19, EU:C:2021:271, točka 26 in navedena sodna praksa).
(
11
)	Sodba z dne 19. decembra 2013, Fish Legal in Shirley (C-279/12, EU:C:2013:853, točka 36 in navedena sodna praksa).
(
12
)	Sodba z dne 19. decembra 2013, Fish Legal in Shirley (C-279/12, EU:C:2013:853, točka 37 in navedena sodna praksa).
(
13
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 8. novembra 2022, Deutsche Umwelthilfe (Homologacija motornih vozil) (C-873/19, EU:C:2022:857, točka 55 in navedena sodna praksa).
(
14
)	Sodba z dne 15. aprila 2021, Friends of the Irish Environment (C-470/19, EU:C:2021:271, točka 28 in navedena sodna praksa).
(
15
)	Navodila za izvajanje Aarhuške konvencije, str. 79 (moj poudarek).
(
16
)	Navodila za izvajanje Aarhuške konvencije, str. 79.
(
17
)	Glej navodila za izvajanje Aarhuške konvencije, str. 62.
(
18
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 15. aprila 2021, Friends of the Irish Environment (C-470/19, EU:C:2021:271, točka 29 in navedena sodna praksa).
(
19
)	Sodba z dne 16. januarja 2025, Banco de Santander (Zastopanje posameznih potrošnikov) (C-346/23, EU:C:2025:13, točka 43 in navedena sodna praksa).
(
20
)	Navodila za izvajanje Aarhuške konvencije, str. 55 (moj poudarek).
(
21
)	Whittaker, S. in drugi, op. cit., sprotna opomba 7, str. 49.
(
22
)	Prav tam.
(
23
)	Direktiva Sveta z dne 7. junija 1990 o prostem dostopu do informacij o okolju (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 1, str. 402).
(
24
)	Glej Krämer, L., „La Directive 90/313/CEE sur l’accès à l’information en matière d’environement : genèse et perspectives d’application“ v Pallemaerts, M., (ur.), Het recht op informatie inzake leefmilieu = Le droit à l’information en matière d’environnement = The right to environmental information, E. Story-Scientia, Brussels, 1991, str. 17–39, na strani 32 (moj poudarek); Klein, D.R., „Kapitel 3 Reaktive Umweltinformationspflichten“, v Umweltinformation im Völker- und Europarecht: Aktive Umweltaufklärung des Staates und Informationszugangsrechte des Bürgers, Mohr Siebeck, Tübingen, 2011, str. 320, z nadaljnjimi sklici na pravno literaturo.
(
25
)	Krämer, L. in Badger, C., Krämer’s EU Environmental Law, 9. izdaja, Hart Publishing, Oxford 2024, str. 139 (moj poudarek). Glej na splošno Boer, B. (ed.), Environmental Law Dimensions of Human Rights, Oxford University Press, Oxford, 2015.
(
26
)	Glej točko 28 zgoraj. Tako se na področju okoljskega prava odraža ustaljena sodna praksa, da je treba besedila prava Unije razlagati, kolikor je mogoče, ob upoštevanju mednarodnega prava, zlasti kadar je namen teh besedil izvajanje mednarodnega sporazuma, ki ga je sklenila Unija. Glej sodbo z dne 6. julija 2023, EIB in Komisija/ClientEarth (C-212/21 P in C-223/21 P, EU:C:2023:546, točka 66). Glej Krämer, L., „The Aarhus Convention and the European Union“, v Banner, C., (ur.), The Aarhus Convention, A Guide for UK Lawyers, Hart Publishing, London 2015, Bloomsbury, str. 79.
(
27
)	Glej točko 62 zgoraj.
(
28
)	Glej navodila za izvajanje Aarhuške konvencije, str. 55. Glej tudi moje sklepne predloge v Societatea Civilă Profesională de Avocaţi AB & CD (C-252/22, EU:C:2023:592, točki 37 in 38).
(
29
)	Glej Klein, D.R., opomba 23, op. cit. str. 321.
(
30
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2015, East Sussex County Council (C-71/14, EU:C:2015:656, točka 52 in navedena sodna praksa).
(
31
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini: poglavje 1, zvezek 3, str. 331).
(
32
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. septembra 2006 o uporabi določb Aarhuške konvencije o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah v institucijah in organih Unije (UL 2006, L 264, str. 13).
(
33
)	Etemire, U., „Access to Environmental Information under EU Law“, v Peeters, M. in Eliantonio, M. (ur.), Research Handbook on EU Environmental Law, Edgard Elgar Publishing, Cheltenham, 2020, str. 117–132, na strani 120.
(
34
)	Člen 3 Uredbe 1367/2006.
(
35
)	O pristopu do preglednosti, ki temelji na pravicah, na področju okoljskega prava glej med drugim Hunter, B. D., ‘The emerging norm of transparency in international environmental governance’ in Ala’i, P., and Vaughn, G. R., (eds) Research Handbook on Transparency, Edward Elgar, Cheltenham, Združeno kraljestvo, 2014.
(
36
)	Pooblaščenec za informacije o okolju kot primer navaja posameznika, ki je predhodno vložil ugovor pri organu oblasti v zvezi z okoljskim vplivom projekta, ali posameznika, ki zahteva informacije o ukrepu ali dejavnosti, ki ima okoljski vpliv v njegovi lokalni skupnosti, ali pa primer organizacije, ki zahteva informacije zaradi določenih okoljskih ciljev.
(
37
)	Glej Whittaker, S. in drugi, opomba 7, op. cit., str. 49, ki navaja, da „ni pomembno kdo vloži zahtevo (ali zahteve) za informacije o okolju, ker bi vsak, ki to stori, to moral početi s ciljem varstva ali izboljšanja okolja za sedanjo in prihodnje generacije.“
(
38
)	Ena možnost je, da se elektronske zahteve vlagajo na podlagi obrazca, pri katerem je treba dokazati, da prosilec ni robot.
(
39
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 12. novembra 2020, Komisija/Avstrija (Organ za varnost železniškega prometa) (C-796/19, EU:C:2020:920, točka 60 in navedena sodna praksa).
(
40
)	Glej točko 41 zgoraj.
(
41
)	Navodila za izvajanje Aarhuške konvencije, str. 79.
(
42
)	Glej sporočilo Odbora za skladnost z Aarhuško konvencijo, ACCC/C/2006/18 Danska.
(
43
)	Glede pomena pojma „razumne“ takse glej sodbo z dne 9. septembra 1999, Komisija/Nemčija (C-217/97, EU:C:1999:395, točka 48).
(
44
)	Sodba z dne 23. novembra 2023, Right to Know (C-84/22, EU:C:2023:910, točka 35).
(
45
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 20. januarja 2021, Land Baden-Württemberg (Notranje sporočanje) (C-619/19, EU:C:2021:35, točka 59).
(
46
)	Glej sodbo z dne 20. januarja 2021, Land Baden-Württemberg (Notranje sporočanje) (C-619/19, EU:C:2021:35, točka 63).
(
47
)	Glej Karg, M., „Informationszugang auf Antrag - §4 Antrag und Verfahren - B. Antragserfordernis (Abs. UIG § 4 Absatz 1)“, v Gersdorf, H. in Paal, B.P. (ur.), BeckOK, Informations- und Medienrecht, 45. izdaja, C.H. Beck, München, 2021, točka 5.
(
48
)	Na primer v skladu s švedsko zakonodajo za prenos Direktive 2003/4 (Lag 2005:181 om miljöinformation hos vissa enskilda organ) (zakon (2005:181) o informacijah o okolju nekaterih posameznih teles)lahko na primer vsakdo zahteva dostop do informacij o okolju. Iz člena 3 navedenega zakona izhaja, da osebam, ki zahtevajo informacije, ni treba navesti imena ali razlogov za vložitev zahteve. Vendar pa je identifikacija lahko potrebna za to, da uprava presodi, ali obstajajo ovire glede razkritja informacij. Ovire so v bistvu enake kot tiste, navedene v členu 4 Direktive 2003/4. Na Finskem, je nacionalni zakon za prenos Direktive 2003/4 Laki vesihuoltolain 16 §:n muuttamisesta 28.01.2005/54 (zakon 2005/54 o spremembi člena 16 zakona o vodni oskrbi). Vendar je bila nacionalna zakonodaja dejansko skladna z zahtevami Direktive 2003/4 glede na upoštevne določbe Laki viranomaisten toiminnan julkisuudesta 21.5.1999/621 (zakon 1999/621 o dostopu do informacij). Člen 13 zadnjenavedenega zakona določa, da osebam, ki zahtevajo dostop, ni treba opredeliti svoje identitete ali navesti razlogov za vložitev zahteve, razen če je to potrebno za izvajanje proste presoje organa oziroma da se presodi, ali je oseba, ki zahteva dostop, upravičena do dostopa do dokumenta. Grški zakon za prenos Direktive 2003/4 (Ypourgiki apofasi HP 11764/653, Prosvasi toy koinou stis dimosies arches gia parochi pliroforion sxetika me to perivallon (Sklep ministra HP 11764/653, javni dostop do informacij o okolju, FEK B’327/17.03.2006, kot je bil kodificiran z Proedriko Diatagma 28/2015, Kodikopoiisi diataxeon gia tin prosvasi se dimosia eggrafa kai stoixeia (Predsedniška uredba 28/2015, kodifikacija določb za dostop do javnih dokumentov in elementov javnih informacij (FEK A’34/23.03.2015)), ne določa, ali je lahko zahteva anonimna. Vendar pa je treba navesti, da od 1. januarja 2025 Kodikas Dioikitikis Diadikasias (grški zakonik o upravnem postopku, zakon 2690/1999, FEK A’ 45/9.3.1999), ki se uporablja za vse organe oblasti, razen če je določeno drugače, izrecno omogoča vložitev anonimnih zahtev. Vendar pa organ ni dolžan odgovoriti v primeru zavrnitve anonimne zahteve ali zahteve, ki je očitno nejasna ali ponavljajoča.
(
49
)	Pri tem velja, da če je iz uporabljenega psevdonima mogoče sklepati o namenu zlorabe s strani prosilca, lahko zahteva spada na področje izjeme iz člena 4(1)(b) Direktive 2003/4.
(
50
)	Glej navodila za izvajanje Aarhuške konvencije, v katerih je na strani 71 navedeno: „tako kot v številnih okoliščinah, ki vključujejo odprtost in preglednost in pri katerih gre za ekonomske interese, je morda treba pred maščevanjem zaščititi osebe, ki prevzamejo tveganje ter zahtevajo, da se upoštevajo pravila in ustrezni postopki“.
(
51
)	Sodba z dne 23. novembra 2023, Right to Know (C-84/22, EU:C:2023:910, točka 34).
(
52
)	Točka 98 sklepnih predlogov.
(
53
)	Sodba z dne 23. novembra 2023, Right to Know (C-84/22, EU:C:2023:910, točka 35).
(
54
)	Tako je na primer v bolgarski (неоснователно), češki (nepřiměřená), latvijski (nepamatots), španski (irrazonable), nizozemski (onredeleijk) in grški (παράλογη) različici.
(
55
)	Tako je na primer v francoski (abusive), nemški (missbräuchlich) in portugalski (abusivo) različici.
(
56
)	V navodilih za izvajanje Aarhuške konvencije je na strani 84 navedeno, da če se pogodbenica (Aarhuške konvencije) odloči uveljavljati to izjemo, „mora opredeliti pojem ‚očitno nerazumna‘, saj bo to organom oblasti v pomoč pri presoji, ali je zahteva v tolikšni meri nerazumna, da jo je mogoče zavrniti na podlagi navedene izjeme, hkrati pa se bo s tem zaščitil interes javnosti, da presoja ni arbitrarna“.
(
57
)	Navodila za izvajanje Aarhuške konvencije potrjujejo ta pristop, saj je na strani 84 poudarjeno, da „čeprav konvencija ne zagotavlja neposrednih smernic o tem, kako opredeliti pojem ‚očitno nerazumno‘, je jasno, da se mora nanašati na več kot le obseg in zahtevnost informacij“
(
58
)	Glej po analogiji sodbo z dne 9. januarja 2025, Österreichische Datenschutzbehörde (Pretirane zahteve) (C-416/23, EU:C:2025:3, točka 47).
(
59
)	Sodba z dne 19. septembra 2024, Matmut (C-236/23, EU:C:2024:761, točka 51).
(
60
)	Prav tam, točka 52.
(
61
)	Glej po analogiji sodbo z dne 9. januarja 2025, Österreichische Datenschutzbehörde (Pretirane zahteve) (C-416/23, EU:C:2025:3, točka 57).