VSL Sklep IV Cp 930/2022
Sodišče: Višje sodišče v Ljubljani
Oddelek: Civilni oddelek
ECLI: ECLI:SI:VSLJ:2022:IV.CP.930.2022
Evidenčna številka: VSL00057877
Datum odločbe: 15.06.2022
Senat, sodnik posameznik: Bojan Breznik (preds.), Alenka Kobal Velkavrh (poroč.), Katarina Marolt Kuret
Področje: CIVILNO PROCESNO PRAVO - MEDNARODNO ZASEBNO PRAVO - PRAVO
EVROPSKE UNIJE
Institut: pristojnost slovenskega sodišča - nezakonito zadržanje otroka - običajno prebivališče - novo
običajno prebivališče - Švica - država članica EU - ukrepi za zavarovanje otrokovih pravic - začasna odredba
- starševska odgovornost
Zveza: Uredba Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter
izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi
Uredbe (ES) št. 1347/2000 člen 10, 20. Konvencija o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju,
uveljavljanju in sodelovanju glede starševske odgovornosti in ukrepov za varstvo otrok (1996) člen 5, 7, 10,
11
Jedro
Domet pravil o pristojnosti Uredbe Bruselj IIa je različen in je odvisen od besedila posameznega člena.
Besedilo člena 10 Uredbe Bruselj IIa v zvezi s pristojnostjo v primeru odvzema otroka določa, da pri
neupravičeni premestitvi ali zadržanju otroka sodišča države članice, v kateri je otrok običajno prebival
neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, obdržijo svojo pristojnost, vendar se ta
pristojnost prenese na sodišče druge države članice v trenutku, ko otrok v drugi državi članici pridobil
običajno prebivališče in je poleg tega izpolnjen eden od alternativnih pogojev iz navedenega člena 10. Merila,
ki so v tej določbi uporabljena za dodelitev pristojnosti v primeru odvzema otroka se torej nanašajo na
položaj, ki je omejen na ozemlje držav članic. Pristojnost se torej načeloma dodeli sodiščem države članice,
v kateri je otrok običajno prebival, preden je bil neopravičeno premeščen v drugo državo članico ali tam
zadržan, s pridržkom, da se ta pristojnost pod nekaterimi pogoji lahko prenese na sodišče države članice, v
kateri je otrok po neopravičeni premestitvi ali zadržanju pridobil novo običajno prebivališče. Okoliščina, da
je v navedenem členu uporabljen izraz država članica in ne izraza država ali tretja država in da je dodelitev
pristojnosti pogojena s trenutnim ali prejšnjim običajnim prebivališčem v državi članici, pri čemer ni
določena možnost pridobitve običajnega prebivališča v tretji državi, prav tako pomeni, da ta člen ureja le
pristojnost v primeru odvzema otroka med državami članicami. Tudi člen 20 Uredbe Bruselj IIa veže
pristojnost na ozemlje držav članic.
                               1 / 5
Izrek
Pritožbi se ugodi, sklep se v izpodbijanem delu spremeni tako, da se 2. točka izreka razveljavi in se predlog
za izdajo začasne odredbe z dne 19. 1. 2022 zavrže.
Obrazložitev
1. Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo predloga predlagatelja za izdajo začasne
odredbe z dne 21. 1. 2021 (1. točka izreka) ter z dne 19. 1. 2022 (2. točka izreka).
2. Predlagatelj vlaga pritožbo zoper 2. točko izreka izpodbijanega sklepa. Pritožbenemu sodišču predlaga, da
pritožbi ugodi ter izpodbijani sklep spremeni tako, da ugodi predlogu za izdajo začasne odredbe, oziroma
podredno, da sklep v izpodbijanem delu razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.
Opozarja, da dejstvo, da je nasprotna udeleženka z otrokoma živela pri rejniški družini, še ne pomeni
neizpodbitne domneve, da na škodo otrok ni mogla storiti kaznivega dejanja zanemarjanja mladoletne osebe
in surovega ravnanja. Sodišče prve stopnje bi moralo od tožilstva pridobiti zoper nasprotno udeleženko
vloženo kazensko ovadbo s prilogami in šele po proučitvi teh dokazov odločiti o predlogu za izdajo začasne
odredbe. Življenjsko logično je, da bosta otroka ogrožena, če bosta vrnjena k osebi, ki jo je policija po svoji
končani preiskavi ovadila zaradi zanemarjanja mladoletne osebe in surovega ravnanja na škodo otrok.
Sodišče brez dokazov navaja, da mladoletna otroka ne obiskujeta šole oziroma vrtca, ne da bi se prepričalo,
če je in kako je poskrbljeno za šolanje in varstvo otrok.
3. Na pritožbo sta odgovorila udeleženca postopka, otroka mld. A. A. in mld. B. B., zastopana po Odvetniški
družbi C. Navajata, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo določilo Uredbe Bruselj IIa, ki velja v
primeru zadev z mednarodnim elementom, če gre za razmerje med dvema članicama EU, Švica pa ni članica
EU. Meni, da je za predmetno razmerje potrebno uporabiti ZMZPP.
4. Pritožba je utemeljena.
5. Predlagatelj je z začasno odredbo z dne 19. 1. 2022 predlagal, da sodišče mladoletna otroka udeležencev
postopka A. A. in B. B. začasno zaupa v varstvo in vzgojo predlagatelju, da nasprotna udeleženka do
pravnomočnega zaključka tega nepravdnega postopka, oziroma do drugačne odločitve sodišča nima stikov z
otrokoma ter da je dolžna od izdaje te začasne odredbe plačevati za preživljanje mladoletnega A. A.
preživnino v višini 150 EUR mesečno in za preživljanje mladoletne B. B. preživnino prav tako v višini 150
EUR mesečno na osebni račun predlagatelja.
6. Iz neprerekane trditvene podlage, ugotovitev sodišča prve stopnje in listin v spisu izhaja:
- da sta stranki postopka od julija 2015 bivali v Švici, kjer sta se jima rodila otroka;
- da je predlagatelj otroka brez privolitve nasprotne udeleženke 5. 12. 2020 odpeljal v Slovenijo;
- iz odločbe Direkcije za notranje zadeve in pravosodja kantona Bern, organa za zaščito otrok in odraslih z
dne 11. 3. 2021 (priloga B15) izhaja, da se nasprotni udeleženki dodeli izključno skrbništvo za B. B. in A. A.,
da imata otroka stalno prebivališče pri materi ter da se stiki zaenkrat ne uredijo; Višje sodišče kantona Bern
                               2 / 5
je z odločbo z dne 20. 9. 2021 pritožbo predlagatelja zavrnilo. Po navedbah nasprotne udeleženke je sprožen
postopek priznanja tuje sodne odločbe;1
- Okrožno sodišče v Ljubljani je s sklepom III Z 74/2020 z dne 29. 1. 2021 ugotovilo, da so na podlagi
Konvencije o civilnopravnih vidikih mednarodnega protipravnega odvzema otrok z dne 25. 10. 1980
izpolnjeni pogoji za vrnitev otrok v Švico in je predlagatelju naložilo takojšno vrnitev otrok v Švico.
Odločitev je bila potrjena z odločbo Višjega sodišča v Ljubljani IV Cp 198472021 z dne 9. 3. 2021. Ker
predlagatelj ni izpolnil naložene obveznosti, je nasprotna udeleženka pred Okrajnim sodiščem v Trbovljah
sprožila izvršilni postopek I 52/2021, s katerim uveljavlja izvršitev odločitve sodišča o vrnitvi otrok v Švico;
- zoper predlagatelja je zaradi ugrabitve otrok uveden kazenski postopek;
- običajno prebivališče mladoletnih otrok je v Švici.
7. Pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti opravi preizkus pritožbe na podlagi drugega odstavka 350. člena
ZPP, ki narekuje tudi preizkus, ali je za odločanje v zadevi pristojno sodišče Republike Slovenije (3. točka
drugega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z 18. členom ZPP).
8. Sodišče prve stopnje je glede na konkretne okoliščine pravilno presodilo, da gre v konkretnem primeru za
spor z mednarodnim elementom v zvezi s starševsko odgovornostjo.
9. Sodišče prve stopnje je pristojnost slovenskega sodišča utemeljevalo na podlagi določil 10. in 20. člena
Uredbe sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. 11. 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih
odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št.
1347/2000.2
10. Domet pravil o pristojnosti Uredbe Bruselj IIa je različen in je odvisen od besedila posameznega člena.
Besedilo člena 10 Uredbe Bruselj IIa v zvezi s pristojnostjo v primeru odvzema otroka določa, da pri
neupravičeni premestitvi ali zadržanju otroka sodišča države članice, v kateri je otrok običajno prebival
neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, obdržijo svojo pristojnost, vendar se ta
pristojnost prenese na sodišče druge države članice v trenutku, ko otrok v drugi državi članici pridobil
običajno prebivališče in je poleg tega izpolnjen eden od alternativnih pogojev iz navedenega člena 10. Merila,
ki so v tej določbi uporabljena za dodelitev pristojnosti v primeru odvzema otroka se torej nanašajo na
položaj, ki je omejen na ozemlje držav članic. Pristojnost se torej načeloma dodeli sodiščem države članice, v
kateri je otrok običajno prebival, preden je bil neopravičeno premeščen v drugo državo članico ali tam
zadržan, s pridržkom, da se ta pristojnost pod nekaterimi pogoji lahko prenese na sodišče države članice, v
kateri je otrok po neopravičeni premestitvi ali zadržanju pridobil novo običajno prebivališče. Okoliščina, da
je v navedenem členu uporabljen izraz država članica in ne izraza država ali tretja država in da je dodelitev
pristojnosti pogojena s trenutnim ali prejšnjim običajnim prebivališčem v državi članici, pri čemer ni
določena možnost pridobitve običajnega prebivališča v tretji državi, prav tako pomeni, da ta člen ureja le
pristojnost v primeru odvzema otroka med državami članicami 3. Tudi člen 20 Uredbe Bruselj IIa veže
pristojnost na ozemlje držav članic.
11. Uporaba določb ZMZPP, na katero opozarjata udeleženca postopka v odgovoru na pritožbo, v
konkretnem primeru ne pride v poštev. Pravila ZMZPP so namreč subsidiarne narave in se uporabijo le za
razmerja, ki niso urejena v drugem zakonu ali v mednarodni pogodbi.
                               3 / 5
12. V konkretnem primeru je pravna podlaga za odločanje o predlogu Konvencija o pristojnosti, pravu, ki se
uporablja, priznavanju, uveljavljanju in sodelovanju glede starševske odgovornosti in ukrepov za varstvo
otrok, sklenjena 19. oktobra 1996 4, katere podpisnici sta tako Slovenija kakor tudi Švica. Osnovno pravilo
pristojnosti v Konvenciji je, da morajo varstvene ukrepe v zvezi z otroki sprejeti sodni oziroma upravni
organi države pogodbenice, v kateri je otrokovo običajno prebivališče (člen 5). Običajno prebivališče
mladoletnih otrok in nasprotne udeleženke ni v Sloveniji, temveč v Švici. Tudi v primerih mednarodnega
protipravnega odvzema otrok organi države pogodbenice, v kateri je imel otrok, preden je bil nezakonito
odpeljan ali zadržan, običajno prebivališče, ohranja pristojnost za sprejetje ukrepov za varstvo otroka in
njegovega premoženja, dokler ni izpolnjenih več pogojev (člen 7). S tem se poskuša preprečiti mednarodni
protipravni odvzem otrok, tako da se stranki, ki je otroka protipravno odvzela prepreči izkoriščanje
pristojnosti. Obstajata dve vrsti okoliščin, v katerih se lahko pristojnost spremeni in prenese na organe
države, v katero je bil otrok nezakonito odpeljan ali v kateri je bil nezakonito zadržan, in sicer, če je otrok
pridobil običajno prebivališče v drugi državi in če vse osebe, inštitucije ali drugi organi, ki imajo pravico do
varstva in vzgoje, privolijo, da se otrok lahko odpelje ali zadrži ter v primeru, če je otrok pridobil običajno
prebivališče v drugi državi in otrok biva v tej drugi državi vsaj eno leto, potem ko je oseba, inštitucija ali
drugi organ izvedel ali bi moral izvedeti za kraj, v katerem je otrok in ni več v postopku nobena zahteva za
vrnitev otroka, vložena v tem obdobju in se je otrok že vključil v svojo novo okolje. Izjema v konkretnem
primeru ni izpolnjena. Nasprotna udeleženka ni dala privolitve, da sta bila otroka odpeljana oziroma
zadržana, prav tako pa je bil tudi sprožen postopek oziroma že izdana odločba, da so izpolnjeni pogoji za
vrnitev mladoletnih otrok v Švico (člen 10) .
13. Čeprav pristojnost ohranijo organi države pogodbenice, iz katere je bil otrok nezakonito odpeljan ali
zadržan, pa lahko organi države pogodbenice, v katero je otrok odpeljan ali v kateri je zadržan, na podlagi
člena 11 sprejmejo v nujnem primeru potrebne varstvene ukrepe. Pristojnost slovenskega sodišča bi bila torej
lahko utemeljena na podlagi člena 11, ki določa, da so v vseh nujnihprimerih organi države pogodbenice, na
ozemlju katere je otrok ali premoženje, ki mu pripada, pristojni za sprejetje vseh potrebnih varstvenih
ukrepov. O nujnem primeru pa je mogoče govoriti, kadar bi bilo lahko otroku povzročena nepopravljiva
škoda ali pa bi bilo lahko ogroženo njegovo varstvo ali interesi. Nujni primeru torej opravičuje odstopanje od
splošnih pravil o pristojnosti na podlagi Konvencije (člen 5 do 10), zaradi česar je treba pojem nujnosti
razlagati ozko. Sodišče prve stopnje je pravilno pojasnilo, da je izdaja začasnih ukrepov nepristojnega
sodišča pridržana za primere, ko je to zares nujno, ko gre torej za primere, ko je podana akutna ogroženost
otroka, ki terja urgentno ukrepanje za odvrnitev te ogroženosti, oziroma, ko bi odsotnost ustreznega
ukrepanja povzročila resno nevarnost za otrokov zdravje oziroma njegov nadaljnji razvoj. Že trditvena
podlaga predlagatelja ne opravičuje izdaje nujnega ukrepa. Pri izdaji tega ukrepa se ugotavlja ogroženost
otroka v času vložitve predloga oziroma izdaje odločbe, nasprotno pa predlagatelj navaja okoliščine glede
neprimernosti nasprotne udeleženke za varstvo in vzgojo otrok, ki bi kvečjemu lahko pogojevali zavrnitev
predloga o vrnitvi otrok v Švico, o katerem pa je bilo že pravnomočno odločeno. Po mnenju pritožbenega
sodišča je predlagatelj predlog za začasno odredbo uporabil kot sredstvo, s katerim želi podaljšati trajanje
dejanskega položaja, ki ga je ustvaril z nezakonitim ravnanjem, oziroma želi legitimizirati učinke tega
ravnanja. V tem postopku je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da sta otroka kvečjemu ogrožena zaradi
ravnanja predlagatelja, ki je otroka proti volji matere in brez njene vednosti odpeljal iz Švice v Slovenijo,
zaradi česar sta otroka prikrajšana za redne osebne odnose in neposredne stike z materjo.
14. Ker torej niso podane navezne okoliščine, ki bi od sodišča terjale nujno ukrepanje za zaščito koristi
mladoletnih otrok, pristojnost slovenskega sodišča tudi na podlagi člena 11. Konvencije za izrek teh ukrepov
ni podana.
                               4 / 5
15. Če sodišče med postopkom ugotovi, da za odločitev ni pristojno sodišče RS, se po uradni dolžnosti izreče
za nepristojno, razveljavi opravljena pravdna dejanja in zavrže tožbo oziroma predlog.
16. Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo, ter v izpodbijanem delu (2. točka izreka) sklep
sodišča prve stopnje spremenilo tako, da se 2. točka izreka razveljavi in predlog za izdajo začasne odredbe z
dne 19. 1. 2022 zavrže, ker sodišče Republike Slovenije ni pristojno za reševanje tega spora (3. točka 365.
člena v zvezi z 18. členom ZPP).
-------------------------------
1Dokler tuja sodna odločba ni priznana na območju Republike Slovenije ne učinkuje kot pravnomočna
sodba.
2 V nadaljevanju Uredba Bruselj IIa.
3 Glej sodbo C-603/20 PPU z dne 24. 3. 2021.
4 V nadaljevanju Haaška konvencija o varstvu otrok iz leta 1996 ali Konvencija.
Datum zadnje spremembe: 08.09.2022
Powered by TCPDF (www.tcpdf.org)
                               5 / 5