62023TJ0551
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (deseti senat)
z dne 4. junija 2025 (
*1
)
„Ekonomska in monetarna politika – Bonitetni nadzor kreditnih institucij – Posebne nadzorne naloge, ki so prenesene na ECB – Sklep o odvzemu dovoljenja kreditne institucije – Kršitev nacionalne zakonodaje o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma – Člen 83(2) Uredbe (EU) št. 468/2014 in člen 4(3) Uredbe (EU) št. 1024/2013 – Obseg preučitve, ki jo ECB opravi v zvezi z okoliščinami, ki upravičujejo odvzem – Pristojnost pristojnih nacionalnih organov in ECB v okviru enotnega mehanizma nadzora (EMN) – Pogoji za odvzem – Obveznost obrazložitve – Pravica do dobrega upravljanja“
V zadevi T‑551/23,
Baltic International Bank SE s sedežem v Rigi (Latvija), ki jo zastopata M. Supe in V. Supe, odvetnika,
tožeča stranka,
proti
Evropski centralni banki (ECB), ki jo zastopajo E. Yoo, J. Poscia, K. Drēviņa in M. Puidokas, agentke,
tožena stranka,
SPLOŠNO SODIŠČE (deseti senat),
v sestavi O. Porchia (poročevalka), predsednica, M. Jaeger in P. Nihoul, sodnika,
sodna tajnica: I. Kurme, administratorka,
na podlagi pisnega dela postopka,
na podlagi obravnave z dne 3. decembra 2024
izreka naslednjo
Sodbo
1
Tožeča stranka, družba Baltic International Bank SE, s tožbo na podlagi člena 263 PDEU predlaga razglasitev ničnosti sklepa Evropske centralne banke (ECB) z dne 3. julija 2023 o odvzemu dovoljenja nadzorovani kreditni instituciji (v nadaljevanju: izpodbijani sklep), sprejetega v zvezi z njo.
Dejansko stanje
2
Tožeča stranka je manj pomembna kreditna institucija s sedežem v Latviji, ki je pod neposrednim bonitetnim nadzorom Finanšu un kapitāla tirgus komisija (komisija za finančne in kapitalske trge, Latvija; v nadaljevanju: KFKT), ki je bila vključena v Latvijas Banka (Banka Latvije).
3
Ker je KFKT menila, da tožeča stranka od leta 2012 krši svoje bančne obveznosti, je v zvezi z njo sprejela več sklepov.
4
Natančneje, KFKT je 9. marca 2016 sprejela lēmums Nr. 61 par sankciju piemērošanu AS „Baltic International Bank“ (v nadaljevanju: sklep št. 61), ki ga tožeča stranka ni izpodbijala. KFKT je 29. novembra 2019 sprejela lēmums Nr. 191 par sankciju un pasākumu noteikšanu AS „Baltic International Bank“ (v nadaljevanju: sklep št. 191), ki ga je tožeča stranka izpodbijala. KFKT je 22. decembra 2022 ta sklep potrdila z lēmums Nr. 255 par Finanšu un kapitāla tirgus komisijas padomes 29.11.2019. lēmuma Nr. 191 atstāšanu par negrozītu (sklep št. 255 o potrditvi [sklepa št. 191]). Tožeča stranka je zadnjenavedeni sklep izpodbijala pred Administratīvā apgabaltiesa (regionalno upravno sodišče, Latvija).
5
Poleg tega je KFKT 12. decembra 2022 sprejela lēmums Nr. 215 par noregulējuma darbības nepiemērošanu Baltic International Bank SE (sklep št. 215 o neuporabi ukrepa za reševanje za [tožečo stranko]; v nadaljevanju: sklep št. 215), in lēmums Nr. 216 par finanšu pakalpojumu sniegšanas apturēšanu un pilnvarnieku iecelšanu Baltic International Bank SE (sklep št. 216 o prekinitvi opravljanja finančnih storitev in imenovanju skrbnika za [tožečo stranko]; v nadaljevanju: sklep št. 216).
6
KFKT je 30. decembra 2022 ECB predložila predlog sklepa z naslovom „Odvzem dovoljenja nadzorovani kreditni instituciji“ tožeči stranki (v nadaljevanju: predlog sklepa).
7
ECB je 10. marca 2023 sprejela Sklep ECB-SSM-2023-LV-1 WHD-2022–0014 o odvzemu dovoljenja nadzorovani kreditni instituciji (v nadaljevanju: prvotni sklep), s katerim je odvzela dovoljenje, ki je bilo izdano tožeči stranki kot kreditni instituciji.
8
Prvotni sklep temelji na treh razlogih, ki se nanašajo:
–
prvi na to, da naj bi tožeča stranka v daljšem obdobju storila hude kršitve in naj bi na datum prvotnega sklepa še vedno izvajala hude kršitve bistvenih določb Noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma un proliferācijas finansēšanas novēršanas likums (zakon o preprečevanju pranja denarja ter financiranja terorizma in širjenja orožja) z dne 13. junija 2019 (Latvijas Vēstnesis, 2008, št. 116), ki posamično in skupaj določajo razloge za odvzem dovoljenja;
–
drugi na to, da naj bi tožeča stranka v daljšem obdobju kršila obveznost vzpostavitve učinkovitih sistemov notranjih kontrol, določeno v členu 341(1) Kredītiestāžu likums (zakon o kreditnih institucijah) z dne 5. oktobra 1995 (Latvijas Vēstnesis, 1995, št. 163);
–
tretji na to, da naj bi tožeča stranka kršila obveznost opredelitve in izvajanja preudarne strategije, politik in postopkov, ki ji omogočajo obvladovanje njenih tveganj, vključno s pravočasnim odkrivanjem, ocenjevanjem, analizo in spremljanjem njenih tveganj iz člena 342(1) in (2) zakona o kreditnih institucijah.
9
Ekonomisko lietu tiesa (sodišče za gospodarske zadeve, Latvija) je s sodbo z dne 24. marca 2023 razglasilo likvidacijo tožeče stranke.
10
Tožeča stranka je 6. aprila 2023 pri Upravnem odboru ECB za pregled vložila zahtevo za pregled prvotnega sklepa.
11
Svet ECB je 3. julija 2023 prvotni sklep nadomestil z izpodbijanim sklepom z enako vsebino, ki je začel veljati dan po uradnem obvestilu o prvotnem sklepu.
Predlogi strank
12
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijani sklep razglasi za ničen;
–
ECB naloži plačilo stroškov.
13
ECB Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrne kot neutemeljeno;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Dopustnost tožbe
14
ECB dvomi o dopustnosti tožbe in izpodbija veljavnost pooblastila odvetnikov tožeče stranke. Poudarja zlasti, da je prejšnji upravni odbor tožeče stranke te odvetnike pooblastil s pooblastilom ad litem z dne 5. septembra 2005 in sporazumom o zastopanju z dne 23. marca 2023, da pa je likvidacijski upravitelj tožeče stranke s 6. aprilom 2023 preklical vsa pooblastila, ki jih je izdal navedeni upravni odbor, s čimer je razveljavil pooblastilo, na podlagi katerega odvetniki tožeče stranke slednjo zastopajo v tej zadevi.
15
Tožeča stranka je v odgovor na ukrep procesnega vodstva, ki ga je poslalo Splošno sodišče, 23. oktobra 2024 predložila dodatne dokumente, vključno z dopisom njenega izvršnega direktorja, da bi utemeljila pooblastilo svojih odvetnikov. Sklicevala se je tudi na sodbo z dne 5. novembra 2019, ECB in drugi/Trasta Komercbanka in drugi (C‑663/17 P, C‑665/17 P in C‑669/17 P, EU:C:2019:923), da bi utemeljila, da pooblastil njenih odvetnikov ni bilo mogoče razveljaviti, podobno kot naj bi razsodilo Sodišče v navedeni sodbi. Trdi, da je bil njen prejšnji upravni odbor 23. marca 2023 pooblaščen za sklenitev sporazuma o zastopanju z njenimi odvetniki. Dodaja, da čeprav je njen likvidacijski upravitelj nato preklical vsa pooblastila, ki jih je izdal navedeni upravni odbor, tega preklica ni mogoče upoštevati v zvezi s pooblastili, podeljenimi njenim odvetnikom za to zadevo, saj obstaja tveganje, da likvidacijski upravitelj ne bo izpodbijal akta, ki ga je sprejela KFKT ali je bil sprejet s podporo KFKT, ki je pripeljal do začetka postopka likvidacije zoper njo, kar bi bilo v nasprotju z načelom učinkovitega sodnega varstva. Ravnanje likvidacijskega upravitelja bi lahko kršilo pravico tožeče stranke kot pravne osebe zasebnega prava do poštenega sojenja. Tožeča stranka je isti dopis svojega izvršnega direktorja predložila kot formalni dokument, da bi utemeljila pooblastila svojih odvetnikov.
16
V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora v skladu s členom 19 Statuta Sodišča Evropske unije, ki se uporablja za Splošno sodišče v skladu s členom 53, prvi odstavek, tega statuta, pravne osebe, kot je tožeča stranka, da lahko nastopajo pred sodišči Unije, zastopati odvetnik, ki je vpisan v imenik odvetnikov v eni od držav članic ali drugi državi, ki je podpisnica Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) (glej v tem smislu sodbo z dne 8. februarja 2024, Pilatus Bank/ECB, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, točka 35).
17
Ob upoštevanju te zahteve, da pravne osebe zastopa odvetnik, ki je vpisan v imenik odvetnikov v eni od držav članic ali drugi državi, ki je podpisnica Sporazuma EGP, se za dopustnost tožbe, ki jo vloži taka oseba, zahteva dokaz, da je zadevna oseba dejansko sprejela odločitev o vložitvi tožbe in da so bili odvetniki, ki trdijo, da jo zastopajo, za to dejansko pooblaščeni (glej v tem smislu sodbo z dne 8. februarja 2024, Pilatus Bank/ECB, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, točka 57 in navedena sodna praksa).
18
Prav zaradi zagotovitve, da je tako, člen 51(3) Poslovnika Splošnega sodišča od odvetnikov zahteva, da kadar zastopajo pravno osebo zasebnega prava, sodnemu tajništvu predložijo pooblastilo te stranke, pri čemer lahko nepredložitev tega pooblastila v skladu s členom 4 tega člena povzroči nedopustnost tožbe iz formalnih razlogov (glej sodbo z dne 8. februarja 2024, Pilatus Bank/ECB, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, točka 58 in navedena sodna praksa).
19
V obravnavani zadevi ni sporno, da je bil prejšnji upravni odbor tožeče stranke veljavno pooblaščen, da 5. septembra 2005 izda pooblastilo ad litem in da 23. marca 2023 sklene sporazum o zastopanju z odvetniki tožeče stranke v tej zadevi.
20
Izvršni direktor tožeče stranke v dopisu z dne 10. oktobra 2024, ki ga je tožeča stranka 23. oktobra 2024 poslala v odgovor na ukrep procesnega vodstva Splošnega sodišča in kot pooblastilo odvetnikom tožeče stranke, trdi, da preklici pooblastil, o katerih je odločil likvidacijski upravitelj in ki so bili objavljeni 11. aprila 2023 in 29. januarja 2024, niso vplivali na veljavnost pooblastil, ki jih je prejšnji upravni odbor podelil odvetnikom tožeče stranke v tej zadevi. Dodaja, da so odvetniki tožeče stranke pooblaščeni, da jo zastopajo na podlagi navedenih pooblastil.
21
V zvezi s tem zadostuje navesti, da čeprav KFKT ni niti avtor izpodbijanega sklepa niti tožena stranka pred Splošnim sodiščem, saj ima ti vlogi ECB, ostaja dejstvo, da je sodelovala pri sprejetju izpodbijanega sklepa, ki je bil sprejet na njen predlog. Likvidacijski upravitelj je glede na nalogo likvidacije, ki mu je zaupana na podlagi latvijskega prava, v položaju navzkrižja interesov, ker bi ga lahko izpodbijanje odvzema dovoljenja pravni osebi, ki jo je zastopal, pred Splošnim sodiščem v nasprotju s to nalogo privedlo do tega, da bi postopek likvidacije te osebe izgubil vsakršno pravno podlago (glej v tem smislu sodbo z dne 5. novembra 2019, ECB in drugi/Trasta Komercbanka in drugi, C‑663/17 P, C‑665/17 P in C‑669/17 P, EU:C:2019:923, točka 74).
22
Zato v zvezi z zastopanjem odvetnikov tožeče stranke v tej zadevi ni mogoče upoštevati preklica njihovih pooblastil, za katerega se je odločil likvidacijski upravitelj, ker bi bila s tem kršena pravica tožeče stranke do učinkovitega sodnega varstva iz člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) (glej v tem smislu sodbo z dne 5. novembra 2019, ECB in drugi/Trasta Komercbanka in drugi, C‑663/17 P, C‑665/17 P in C‑669/17 P, EU:C:2019:923, točka 78).
23
V teh okoliščinah je treba šteti, da so odvetniki tožeče stranke veljavno pooblaščeni za njeno zastopanje.
24
Dodati je treba, da izvršni direktor ne izpodbija pooblastil, ki so bila prvotno podeljena odvetnikom tožeče stranke.
25
Poleg tega ECB ni izpodbijala pooblastila, ki ga je tožeča stranka nazadnje predložila kot formalni dokument.
26
Zato je tožba dopustna.
Dopustnost dokumentov, ki jih je tožeča stranka predložila 2. decembra 2024
27
Tožeča stranka je 2. decembra 2024 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila nove dokazne predloge, datirane z dne 21. julija 2023 ter 5. in 6. septembra 2023, ki so torej izvirali, prvi, izpred vložitve tožbe, preostala dva pa izpred vložitve odgovora na tožbo. ECB je na obravnavi izrazila dvome o dopustnosti teh dokumentov.
28
Opozoriti je treba, da lahko v skladu s členom 85(3) Poslovnika glavne stranke izjemoma predložijo dokaze ali podajo dokazne predloge še pred koncem ustnega dela postopka ali pred odločitvijo Splošnega sodišča, da bo odločilo brez ustnega dela postopka, če upravičijo zamudo pri njihovi predložitvi oziroma podaji.
29
V zvezi s tem je bila tožeča stranka na obravnavi pozvana, naj se odzove na morebitno nedopustnost predloženih dokumentov in navede razloge, zakaj je bilo te dokumente mogoče predložiti šele na predvečer obravnave. Navedla je le, da ji je te dokumente posredoval likvidacijski upravitelj, ne da bi navedla, kdaj se je to zgodilo, niti pojasnila, zakaj navedenih dokumentov ni mogla pridobiti prej od likvidacijskega upravitelja.
30
V teh okoliščinah je treba dokumente, predložene 2. decembra 2024, razglasiti za nedopustne.
Vsebinska presoja
31
Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja štiri tožbene razloge. Prvi tožbeni razlog se nanaša na napako pri presoji ECB, ker naj ta ne bi upoštevala dejstva, da KFKT ni izpolnila svoje obveznosti, da na nacionalni ravni sprejme uredbe, ki določajo merila, ki se uporabljajo za hude kršitve regulativnih aktov o preprečevanju pranja denarja ter financiranja terorizma in širjenja orožja (v nadaljevanju: PPDFT). Drugi tožbeni razlog se v bistvu nanaša na to, da je ECB kršila obveznost, da sama preuči zadevo in da se ne omeji na ponovitev presoje KFKT. Tretji tožbeni razlog se v bistvu nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve v zvezi z drugim in tretjim razlogom za odvzem dovoljenja ter na napake, ki naj bi jih ECB storila v zvezi s tema razlogoma. Četrti tožbeni razlog se nanaša na kršitev pravice do dobrega upravljanja, ki zajema pravico do izjave in pravico do vpogleda v spis.
32
Splošno sodišče bo skupaj analiziralo prvi in drugi tožbeni razlog ter nato zaporedoma tretji in četrti tožbeni razlog.
Prvi in drugi tožbeni razlog
33
Tožeča stranka v okviru prvega in drugega tožbenega razloga izpodbija presojo ECB glede njenega spoštovanja ureditve o PPDFT. V bistvu trdi, da ECB svoje presoje ni opravila sama, ampak jo je oprla na sklepe, ki jih je sprejela KFKT in ki so bili sporni, ter na predhodne akte, sprejete v okviru nacionalnega upravnega postopka, ki jih ne bi mogla izpodbijati pred nacionalnim sodiščem.
34
Tožeča stranka v okviru prvega tožbenega razloga meni, da je ECB storila napako pri presoji, ker ni upoštevala dejstva, da KFKT ni spoštovala obveznosti iz člena 196(4) zakona o kreditnih institucijah, da na nacionalni ravni sprejme akte, ki določajo merila, ki se uporabljajo za hude kršitve na področju PPDFT.
35
ECB naj bi kršila obveznost iz člena 83(2) svoje Uredbe (EU) št. 468/2014 z dne 16. aprila 2014 o vzpostavitvi okvira za sodelovanje znotraj enotnega mehanizma nadzora med Evropsko centralno banko in pristojnimi nacionalnimi organi ter z imenovanimi nacionalnimi organi (okvirna uredba o EMN) (UL 2014, L 141, str. 1), da pri sprejemanju odločitve o odvzemu dovoljenja sama oceni okoliščine, ki upravičujejo ta odvzem.
36
Tožeča stranka meni, da izpodbijani sklep temelji na oceni KFKT iz predloga sklepa in na dokumentih, ki jih je predložil ta organ, kar naj v skladu s členom 83(2) okvirne uredbe o EMN ne bi zadostovalo.
37
Tožeča stranka opozarja na določbe člena 4(3) Uredbe Sveta (EU) št. 1024/2013 z dne 15. oktobra 2013 o prenosu posebnih nalog, ki se nanašajo na politike bonitetnega nadzora kreditnih institucij, na Evropsko centralno banko (UL 2013, L 287, str. 63, v nadaljevanju: osnovna uredba o EMN), člena 83(2) okvirne uredbe o EMN, člena 18(f) in člena 67(1)(o) Direktive 2013/36/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o dostopu do dejavnosti kreditnih institucij in bonitetnem nadzoru kreditnih institucij in investicijskih podjetij, spremembi Direktive 2002/87/ES in razveljavitvi direktiv 2006/48/ES (UL 2013, L 176, str. 338) ter člena 27(1), točka 8, in člena 196(3) in (4) zakona o kreditnih institucijah.
38
Glede na zgoraj navedene določbe naj bi morala ECB uporabiti zakon o kreditnih institucijah in ugotoviti, da nacionalni regulativni akti, ki določajo merila, ki se uporabljajo za hude kršitve na področju PPDFT, niso bili sprejeti.
39
Tožeča stranka dodaja, da ni mogoče izključiti, da bi bila v primeru sprejetja nacionalnih aktov, navedenih v točki 38 zgoraj, merila, ki se uporabljajo za hude kršitve, drugačna od meril iz poročila z dne 31. maja 2022, ki so ga v okviru enotnega mehanizma nadzora (EMN) pripravili Evropski bančni organ (EBA), Evropski organ za vrednostne papirje in trge (ESMA) ter Evropski organ za zavarovanja in poklicne pokojnine (EIOPA). To poročilo naj ne bi bilo pravno zavezujoče in naj ne bi moglo nadomestiti regulativnih aktov, ki jih je bilo treba sprejeti. Enako naj bi veljalo za priporočila KFKT.
40
KFKT naj bi morala navesti merila, na podlagi katerih bi bilo mogoče kršitve, ki jih je storila tožeča stranka, šteti za hude, ECB pa naj bi morala ugotoviti, da v sklepih KFKT manjka en element, in sicer obrazložitev te resnosti.
41
Zaradi nesprejetja upoštevnih regulativnih aktov v predpisanih rokih naj bi bilo kršeno tudi načelo pravne varnosti, saj ima tožeča stranka pravico, da se vnaprej seznani z merili, uporabljenimi za opredelitev kršitev, ki se ji očitajo, kot hudih.
42
Poleg tega naj bi se ECB oprla na napačno pravno podlago. Tožeča stranka navaja, da je zakonodajalec neobstoj meril priznal kot pomembno pravno praznino, ker je v točki 84 prehodnih določb zakona o kreditnih institucijah določil, da mora KFKT navedena merila določiti pred 1. avgustom 2019, tako da v skladu z latvijskim pravom sprejme regulativne akte z enako močjo kot uredbe sveta ministrov. Vendar pojasnjuje, da ti akti niso bili sprejeti.
43
Tožeča stranka dodaja, da mora ECB uporabiti ne le določbe prava Unije, ampak tudi, če je to pravo sestavljeno iz direktiv, nacionalno pravo, s katerim so bile te direktive prenesene. V obravnavani zadevi pa naj bi bila Direktiva 2013/36 v latvijsko pravo prenesena z zakonom o kreditnih institucijah, ki naj bi ga ECB morala uporabiti. ECB naj bi poleg tega potrdila, da mora preučiti, ali so izpolnjeni pogoji iz nacionalnega prava v povezavi s členom 18(f) in členom 67(1)(o) Direktive 2013/36. Zato naj bi morala ugotoviti upoštevna dejstva in odločiti, ali je z njimi mogoče dokazati, da se je tožeča stranka štela za odgovorno za hudo kršitev v smislu nacionalnega prava.
44
Če bi ECB v tem okviru na podlagi zakona o kreditnih institucijah ugotovila, da KFKT ni sprejela regulativnih aktov na področju PPDFT, izpodbijanega sklepa ne bi smela opreti na ugotovitve KFKT, ki ni izpolnila svoje obveznosti.
45
Tožeča stranka pojasnjuje, da je bil sklep št. 61, na katerem temelji izpodbijani sklep, sprejet pred sprejetjem regulativnega akta, s katerim so bila v skladu s členom 196(1), točka 4, zakona o kreditnih institucijah določena merila resnosti na področju PPDFT. KFKT naj bi svojo odločitev oprla na notranji regulativni akt, čeprav naj to v skladu s členom 67(6) Administratīvā procesa likums (zakon o upravnem postopku) (Latvijas Vēstnesis, 2001, št. 164) ne bi bilo dovoljeno. Prav tako naj na dan sprejetja sklepa št. 191 regulativni akti, ki določajo merila resnosti kršitve, še ne bi bili sprejeti.
46
Kar zadeva drugi tožbeni razlog, ki je razdeljen na tri dele, tožeča stranka v zvezi s prvim delom trdi, da je ECB kršila obveznost skrbnega ravnanja, ker ni preverila kršitev, ki so bile tožeči stranki očitane v okviru sklepa št. 191, ki je bil izpodbijan na nacionalni ravni. Ker sklep št. 191 na dan sprejetja izpodbijanega sklepa ni bil dokončen, bi morala ECB ponovno preučiti dejstva v zvezi z njim. Tožeča stranka v repliki pojasnjuje, da je bil s sklepom regionalnega upravnega sodišča z dne 5. septembra 2023, potem ko je njen likvidacijski upravitelj 24. julija 2023 vložil zahtevo za umik, postopek zoper sklep št. 191 ustavljen.
47
Tožeča stranka z drugim delom drugega tožbenega razloga trdi, da ECB ni skrbno in nepristransko preučila dejstev v zvezi s preiskavami, na katere se sklicuje v točki 11 priloge k izpodbijanemu sklepu. Tožeča stranka opozarja na latvijska pravila na področju preiskav in kazenskega postopka ter na dejstvo, da nihče od njenih zaposlenih, članov upravnega odbora in delničarjev ni imel statusa osumljenca ali obtoženca. ECB naj bi s tem, da se je v izpodbijanem sklepu sklicevala na kazenski postopek, ki je v teku, kršila člen 48(1) Listine, ki določa, da obdolženec velja za nedolžnega. Po mnenju tožeče stranke ECB informacij v zvezi z začetkom kazenskega pregona ni mogla uporabiti kot podlago za izpodbijani sklep.
48
Tožeča stranka s tretjim delom drugega tožbenega razloga izpodbija pravno vrednost dokumentov, na katerih temelji izpodbijani sklep, in sicer poročil o pregledih ter sklepov št. 61 in 191. Po mnenju tožeče stranke naj bi morala ECB nadzirati zakonitost predloga sklepa, ki vsebuje bistvene napake, ki vplivajo na zakonitost izpodbijanega sklepa.
49
Na prvem mestu, tožeča stranka v zvezi s poročili o pregledih trdi, da so to „vmesni sklepi“, ki jih v nacionalnem pravnem sistemu ni mogoče izpodbijati. Šlo naj bi zgolj za dopise, ki izražajo stališče KFKT, ne da bi bili dokončni sklepi. V tem okviru naj izpodbijani sklep ne bi mogel temeljiti na informacijah iz teh poročil.
50
Tožeča stranka pojasnjuje, da se je ECB v zvezi s poročilom o inšpekcijskem pregledu iz leta 2012 in pregledi, opravljenimi v letih 2014 in 2015, oprla na kršitve zakona na področju PPDFT, ki naj jih KFKT ne bi opredelila kot take.
51
Tožeča stranka navaja tudi, da sta se poročili o inšpekcijskih pregledih za leti 2018 in 2019 skupaj s sklepom št. 191 izpodbijali s tožbo in da ne bi smeli biti navedeni v izpodbijanem sklepu. Informacije iz poročila o pregledu iz leta 2018 naj ne bi mogle biti podlaga za izpodbijani sklep. Enako naj bi veljalo za informacije, zbrane v okviru postopka, začetega 13. decembra 2021, v katerem ni bila sprejeta nobena končna odločitev.
52
Na drugem mestu, tožeča stranka v zvezi s sklepoma št. 61 in 191 trdi, da je prvi sklep akt, ki je postal dokončen in ki ga ni izpodbijala, ter da je izpolnila vse obveznosti, ki izhajajo iz tega akta. V zvezi s sklepom št. 191 pa to, da je nacionalno sodišče zavrnilo predlog tožeče stranke za izdajo začasne odredbe zoper ta sklep, ne more prejudicirati vsebinske presoje navedenega sklepa.
53
Na tretjem mestu, dopisi KFKT, ki se nanašajo na ravnanje tožeče stranke, naj ne bi imeli narave dokončne odločitve.
54
Tožeča stranka dodaja, da je ECB kršila načelo domneve nedolžnosti s tem, da se je oprla na dva sklepa KFKT, od katerih se je eden, sklep št. 191, izpodbijal, in na poročilo o inšpekcijskem pregledu iz leta 2018, ki je vmesni sklep. Po njenem mnenju je spor v zvezi s sklepi KFKT podoben sporu o odločbah nacionalnega organa, pristojnega za konkurenco, s katerimi je naložena globa, za katere se uporabljajo vsa procesna jamstva pravice do poštenega sojenja. Krivdo osebe, obtožene kršitve, naj bi bilo mogoče šteti za dokončno dokazano šele, ko je odločba o ugotovitvi te kršitve postala pravnomočna. V zvezi s tožečo stranko pa naj ne bi obstajala nobena pravnomočna sodba, s katero bi bila ugotovljena njena odgovornost za hude kršitve. ECB naj bi morala preveriti, ali so dokumenti, na katere se je oprla, dokončni. Morala naj bi preučiti utemeljenost sklepa št. 191 oziroma se nanj ne bi smela opreti, saj se je izpodbijal. Tožeča stranka dodaja, da se je tudi sklep št. 255 izpodbijal pred sodiščem.
55
Večkrat naj bi bilo sklicevanje na obrazložitev sklepa št. 191 napačno, ker naj nobeno od poročil o pregledu, vključno s poročilom o pregledu iz leta 2018, ne bi vsebovalo domnevnih ugotovitev, na katerih naj bi temeljil izpodbijani sklep.
56
ECB izpodbija trditve tožeče stranke.
57
V zvezi s tem je treba poudariti, da lahko v skladu s členom 18(f) Direktive 2013/36 pristojni organi odvzamejo dovoljenje, izdano kreditni instituciji, kadar ta stori eno od kršitev iz člena 67(1) te direktive. To se v skladu s členom 67(1)(o) navedene direktive nanaša zlasti na institucijo, ki je spoznana za odgovorno za hudo kršitev nacionalnih določb, sprejetih na podlagi Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/60/ES z dne 26. oktobra 2005 o preprečevanju uporabe finančnega sistema za pranje denarja in financiranje terorizma (UL 2005, L 309, str. 15). Zadnjenavedena direktiva je bila razveljavljena in nadomeščena z Direktivo (EU) 2015/849 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2015 o preprečevanju uporabe finančnega sistema za pranje denarja ali financiranje terorizma, spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive 2005/60 (UL 2015, L 141, str. 73).
58
V zvezi z odvzemom dovoljenja kreditni instituciji člen 83(2) okvirne uredbe o EMN določa, da „ECB pri sprejemanju odločitve upošteva naslednje: (a) oceno okoliščin, ki upravičujejo odvzem; (b) kjer je primerno, osnutek odločitve o odvzemu dovoljenja, ki ga je pripravil pristojni nacionalni organ; (c) posvetovanje z zadevnim pristojnim nacionalnim organom […]; (d) vse pripombe, ki jih je predložila kreditna institucija po členih 81(2) in 82(3) [te okvirne uredbe]“.
59
Člen 4(3) osnovne uredbe o EMN določa, da „ECB za izvajanje nalog, ki se nanjo prenesejo s to uredbo, in s ciljem zagotavljanja visokih standardov nadzora uporablja vse upoštevno pravo Unije in nacionalno zakonodajo, s katero so bile prenesene morebitne direktive, ki so del upoštevnega prava Unije“. Ta določba določa tudi, da „[v] primerih, ko gre pri upoštevnem pravu Unije za uredbe, in kadar navedene uredbe državam članicam izrecno ponujajo različne možnosti, ECB uporablja tudi nacionalno zakonodajo, s katero se izvršujejo navedene možnosti“.
60
Iz člena 4(3) osnovne uredbe o EMN izhaja, da mora ECB uporabiti nacionalno pravo, kadar se s tem pravom prenašajo ustrezne direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 7. septembra 2023, Versobank/ECB, C‑803/21 P, neobjavljena, EU:C:2023:630, točka 102).
61
Dodati je treba, da je izpodbijani sklep akt o bonitetnem nadzoru kreditne institucije, ki ga je sprejela ECB, ki ima široko diskrecijsko pravico v zvezi s tem, saj prenos nadzorniških nalog, kot je navedeno v uvodni izjavi 55 osnovne uredbe o EMN, za ECB pomeni veliko odgovornost v smislu zaščite finančne stabilnosti v Uniji ter v smislu najbolj učinkovite in sorazmerne uporabe njenih nadzorniških pooblastil (glej po analogiji sodbo z dne 8. maja 2019, Landeskreditbank Baden‑Württemberg/ECB, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, točka 86).
62
Široka diskrecijska pravica ECB izhaja tudi iz dejstva, da izpodbijani sklep vključuje presojo zapletenih gospodarskih in finančnih dejstev in okoliščin (glej v tem smislu in po analogiji sodbi z dne 10. novembra 2022, Komisija/Valencia Club de Fútbol, C‑211/20 P, EU:C:2022:862, točka 34, in z dne 22. junija 2023, Nemčija in Estonija/Pharma Mar in Komisija, C‑6/21 P in C‑16/21 P, EU:C:2023:502, točka 52).
63
V teh okoliščinah sodni nadzor, ki ga mora sodišče Unije izvajati nad utemeljenostjo obrazložitve odločbe, kot je izpodbijani sklep, ne sme pripeljati do tega, da to s svojo presojo nadomesti presojo ECB, temveč je namenjen preverjanju, da ta sklep ne temelji na napačnih dejanskih ugotovitvah in da pri njem ni podana napačna uporaba prava, očitna napaka pri presoji ali zloraba pooblastil (glej v tem smislu in po analogiji sodbi z dne 2. septembra 2021, EPSU/Komisija, C‑928/19 P, EU:C:2021:656, točka 96, in z dne 4. maja 2023, ECB/Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, točka 55).
64
Sodišče Unije mora med drugim preveriti ne le dejansko pravilnost navedenih dokazov, njihovo zanesljivost in koherentnost, ampak tudi, ali ti dokazi vsebujejo vse ustrezne podatke, ki jih je treba upoštevati pri presoji kompleksnega položaja, in ali lahko utemeljijo iz njih izvedene sklepe (sodba z dne 4. maja 2023, ECB/Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, točka 56).
65
V teh okoliščinah je treba preveriti presojo, ki jo je ECB opravila v zvezi s prvim razlogom za odvzem dovoljenja.
66
V skladu s prvim razlogom za odvzem dovoljenja, kot je naveden v točki 4 izpodbijanega sklepa, je ECB ugotovila, da je tožeča stranka od leta 2012 večkrat in stalno kršila več zakonskih zahtev glede PPDFT, ki so se nanašale na sistem notranjih kontrol (točka 4.2.1 izpodbijanega sklepa), ukrepe skrbnega preverjanja strank (točka 4.2.2 izpodbijanega sklepa) in poročila o sumljivih transakcijah finančni obveščevalni enoti KFKT.
67
ECB v točki 4 izpodbijanega sklepa in prilogi k temu sklepu navaja razloge, ki po njenem mnenju dokazujejo hude kršitve na področju PPDFT, ki jih je storila tožeča stranka.
68
V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da v izpodbijanem sklepu ni zgolj povzeto stališče KFKT iz predloga sklepa.
69
Iz izpodbijanega sklepa je namreč razvidno, da je ECB svojo presojo opravila na podlagi vrste informacij, ki so izhajale iz več sklepov, ki jih je sprejela KFKT, pa tudi iz drugih dokumentov, pripravljenih na nacionalni ravni, med katerimi so poročila o inšpekcijskih pregledih in nadzorne dejavnosti.
70
ECB se v izpodbijanem sklepu opira na preudarke, navedene zlasti v sklepih št. 61 in 191, pa tudi v poročilih o inšpekcijskih pregledih na kraju samem v letih 2012, 2014, 2018 in 2021, posebnih poročilih o inšpekcijskih pregledih na kraju samem v letih 2013, 2015, 2019 in 2020 ter posebnih poročilih o inšpekcijskih pregledih zunaj prostorov v letu 2015 in dejavnostih nadzora zunaj prostorov v letu 2022.
71
Poudariti je treba, da je ECB lahko upravičeno upoštevala sklepa št. 61 in 191 ter druge dokumente, navedene v točki 70 zgoraj, v katerih so opisane kršitve, ki jih je storila tožeča stranka. Dejstvo, da je te dokumente pripravila KFKT, ECB ne more preprečiti niti tega, da jih upošteva, niti tega, da jih na podlagi informacij, ki jih vsebujejo, uporabi za lastno presojo, na kateri temelji odločitev o odvzemu dovoljenja.
72
V zvezi s tem je bilo med drugim razsojeno, da je ECB pristojna za odvzem dovoljenja na podlagi kršitev, ki so jih ugotovili pristojni nacionalni organi (v nadaljevanju: PNO) (glej po analogiji sodbo z dne 12. septembra 2024, Anglo Austrian AAB/ECB in Far‑East, C‑579/22 P, EU:C:2024:731, točka 47).
73
V zvezi s sklepoma št. 61 in 191 je treba dodati, na prvem mestu, da tožeča stranka prvega od teh sklepov ni izpodbijala. Navedeni sklep je bil torej na dan sprejetja izpodbijanega sklepa dokončen in ga je bilo mogoče uveljavljati zoper tožečo stranko.
74
V zvezi z okoliščino, ki jo zatrjuje tožeča stranka, da PNO še ni sprejel uredb, ki bi določale merila, na podlagi katerih bi bilo mogoče kršitve, ki jih je tožeča stranka storila na področju PPDFT, šteti za resne, je iz pisanj strank in njihovih odgovorov na obravnavi razvidno, da je obveznost KFKT, da sprejme določbe, ki opredeljujejo merila, ki se uporabljajo za hude kršitve določb o PPDFT, začela veljati šele leta 2019, po spremembi člena 196 zakona o kreditnih institucijah, ki mu je bil med drugim dodan odstavek 4.
75
Tako zgoraj navedena obveznost na dan sprejetja sklepa št. 61, ki zajema obdobje od leta 2012 do leta 2016, ni veljala. Poudariti je treba, da čeprav je bil, kot trdi tožeča stranka, sklep št. 61 sprejet na podlagi notranjega akta KFKT, ki naj ob tem sprejetju ne bi bil objavljen, kar zadeva opredelitev resnih kršitev, ni sporno, da tožeča stranka tega sklepa ni izpodbijala, tako da ga je bila ECB vsekakor upravičena upoštevati.
76
Poleg tega je iz odgovora ECB na vprašanje, ki ga je postavilo Splošno sodišče, razvidno, da bi lahko v obravnavanem primeru že upoštevanje sklepa št. 61 samega po sebi, brez sklepa št. 191, omogočilo odvzem dovoljenja.
77
V zvezi s tem je treba poudariti, da je ob upoštevanju pomembnosti nadzornih pravil za preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma, pa tudi posebne odgovornosti kreditnih institucij v zvezi s tem in potrebe, da se čim hitreje izpeljejo posledice storitve kršitev teh pravil, za utemeljitev odvzema dovoljenja dovolj nacionalna upravna odločba, s katero je kreditna institucija spoznana za odgovorno za hude kršitve nacionalnih določb, sprejetih v skladu z Direktivo 2005/60 (zdaj Direktiva 2015/849) (glej v tem smislu sodbo z dne 22. junija 2022, Anglo Austrian AAB in Belegging‑Maatschappij Far‑East/ECB, T‑797/19, EU:T:2022:389, točka 50).
78
Poleg tega, čeprav je pritožnica pred Splošnim sodiščem trdila, da je izpolnila obveznosti, ki izhajajo iz sklepa št. 61, je treba opozoriti, da bi stališče, v skladu s katerim naj bi bile nekatere ugotovljene neizpolnitve obveznosti odpravljene in z njimi naj ne bi bilo več mogoče utemeljiti odvzema dovoljenja, ogrozilo cilj zaščite evropskega bančnega sistema Unije. Kreditnim institucijam, ki so storile hude kršitve, bi namreč omogočalo nadaljevanje dejavnosti, dokler jim pristojni organi ne dokažejo storitev novih kršitev (glej po analogiji sodbo z dne 22. junija 2022, Anglo Austrian AAB in Belegging‑Maatschappij Far‑East/ECB, T‑797/19, EU:T:2022:389, točka 61).
79
Na drugem mestu, sklep št. 191 je bil sprejet leta 2019, torej v času, ko po mnenju tožeče stranke še niso bili sprejete regulativne zahteve za določitev meril, ki se uporabljajo za hude kršitve določb na področju PPDFT.
80
V zvezi s tem je treba poudariti, da čeprav se je sklep št. 191 izpodbijal v postopku na nacionalni ravni v skladu s členom 80 latvijskega zakona o PPDFT, je samodejna posledica tožbe zoper tak sklep zadržanje učinkov dela, ki se nanaša na naloženo globo, ne da bi to vplivalo na preostali del sklepa. ECB je bila zato upravičena upoštevati ugotovitve iz sklepa št. 191.
81
V zvezi s trditvijo o kršitvi načela pravne varnosti je treba ob predpostavki, da je domneva, da se je nesprejetje regulativnih aktov v predpisanih rokih nanašalo na sklep št. 191, dokazana, poudariti, da bi se bilo mogoče na to trditev po potrebi sklicevati v okviru tožbe, vložene zoper navedeni sklep na nacionalni ravni. V zvezi s postopkom odvzema dovoljenja pa je bila ECB soočena s sklepom, katerega učinki niso bili odloženi, razen tistih, ki se nanašajo na globo, kot je bilo že navedeno v točki 80 zgoraj.
82
Na tretjem mestu, v zvezi s trditvijo, da bi morala ECB ugotoviti, da ob nesprejetju nacionalnih regulativnih aktov, s katerimi bi bila določena merila resnosti kršitev na področju PPDFT, kršitev, ki jih je KFKT ugotovila v zvezi z njo, ni mogoče upoštevati, je treba opozoriti, da je Sodišče razsodilo, da čeprav so države članice še naprej pristojne za izvajanje takih določb, kot je izrecno navedeno v uvodni izjavi 28 osnovne uredbe o EMN, ima ECB izključno pristojnost za odvzem dovoljenja za vse kreditne institucije, ne glede na njihovo velikost, med drugim če ta temelji na razlogih iz člena 67(1)(o) Direktive 2013/36, na katerega napotuje člen 18 te direktive, ker člen 14(5) osnovne uredbe o EMN kot pogoj za odvzem dovoljenja določa obstoj enega ali več razlogov, ki upravičujejo odvzem v skladu s členom 18 navedene direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 7. septembra 2023, Versobank/ECB, C‑803/21 P, neobjavljena, EU:C:2023:630, točka 141).
83
V zvezi s tem je Splošno sodišče razsodilo, da EMN centralizira funkcije bonitetnega nadzora na ravni ECB, hkrati pa določa, da te funkcije decentralizirano izvajajo PNO sodelujočih držav članic pod nadzorom ECB, s katero ti organi sodelujejo in ki ji pomagajo. Tako v okviru EMN na eni strani ECB izvaja nekatere izključne pristojnosti, in sicer „neposredni“ bonitetni nadzor pomembnih kreditnih institucij in pristojnosti, ki so ji pridržane s členom 4 osnovne uredbe o EMN v zvezi z vsemi institucijami, ne glede na njihovo pomembnost. Na drugi strani bonitetni nadzor manj pomembnih institucij decentralizirano izvajajo navedeni PNO, poleg tega pa ga usmerja in v končni fazi nadzira ECB, katere naloga je zagotavljati pravilno delovanje in učinkovitost sistema bonitetnega nadzora ter dosledno in enotno uporabo bonitetnih pravil v vseh sodelujočih državah članicah. ECB v zvezi z manj pomembnimi institucijami izvaja „posredni“ nadzor, v okviru katerega ti PNO sodelujejo z njo in ji nudijo pomoč. Poleg tega ti PNO ostajajo pristojni za področja, ki jih osnovna uredba o EMN ne ureja, in sicer za varstvo potrošnikov, trge finančnih instrumentov, PPDFT in boj proti korupciji (sodba z dne 6. oktobra 2021, Ukrselhosprom PCF in Versobank/ECB, T‑351/18 in T‑584/18, EU:T:2021:669, točka 131).
84
V teh okoliščinah morajo PNO, v obravnavani zadevi KFKT, dokazati sestavne dele kršitev zakonodaje o PPDFT, ECB pa opravi pravno presojo o tem, ali ti elementi in kršitve, ugotovljene na podlagi predloga sklepa, upravičujejo odvzem dovoljenja in presojo sorazmernosti (glej po analogiji sodbo z dne 6. oktobra 2021, Ukrselhosprom PCF in Versobank/ECB, T‑351/18 in T‑584/18, EU:T:2021:669, točka 197).
85
Poleg tega je treba poudariti, da tožeča stranka ni pojasnila, zakaj bi moral neobstoj meril za določitev resnosti kršitev na področju PPDFT voditi do drugačne ugotovitve, kot je ta, do katere je v zvezi njenimi ravnanji na tem področju prišla KFKT. Prav tako ni pojasnila, zakaj naj bi bila merila, ki jih je treba sprejeti, drugačna od tistih iz poročila z dne 31. maja 2022, ki so ga v okviru EMN pripravili EBA, ESMA in EIOPA (glej točko 39 zgoraj). Tožeča stranka je trdila le, da so bile pomanjkljivosti, navedene v poročilih o inšpekcijskih pregledih na kraju samem, ki jih je pripravila KFKT, napačno opredeljene kot kršitve.
86
Na četrtem mestu, glede trditve v zvezi s sklepom št. 191, da naj nobeno od poročil o inšpekcijskem pregledu, vključno s poročilom iz leta 2018, ne bi vsebovalo domnevnih ugotovitev, na katerih temelji izpodbijani sklep, je treba opozoriti, kot je bilo v bistvu že navedeno v točki 72 zgoraj, da ECB ni bila dolžna preveriti vseh ugotovitev KFKT in da je bila popolnoma upravičena, da odvzem dovoljenja presoja zlasti na podlagi kršitev, ugotovljenih v sklepu št. 191.
87
Nazadnje, v zvezi s presojami, ki naj bi omajale domnevo nedolžnosti tožeče stranke, natančneje točko 4.4.4 izpodbijanega sklepa in točko 11 priloge k temu sklepu, je treba na eni strani ugotoviti, da je izpodbijani sklep bil sprejet v upravnem postopku, ki je ločen od kazenskega postopka, uvedenega zoper tožečo stranko. Na drugi strani, čeprav se točka 11 priloge k izpodbijanemu sklepu in točka 4.4.4 tega sklepa sklicujeta na začetek tega kazenskega postopka, je to predvsem zato, kot izrecno izhaja iz točke 11 te priloge, da bi se poudarile posledice tega postopka za lastninske pravice nekaterih delničarjev. Poleg tega, kot je v bistvu razvidno iz točke 4.4.4 izpodbijanega sklepa, je začetek kazenskega postopka omenjen za ponazoritev morebitnih posledic te kršitve, kar ni povezano z vprašanjem, ali je tožeča stranka izpolnila svoje obveznosti, ki izhajajo iz upoštevnih kazenskih določb.
88
Iz vseh zgornjih preudarkov izhaja, da ECB s tem, da je upoštevala razlog, da je bila tožeča stranka spoznana za odgovorno za hudo kršitev nacionalnih določb o PPDFT v smislu člena 67(1)(o) Direktive 2013/36, ni storila napak, kakršne so te, na katere je bilo opozorjeno v točki 63 zgoraj. Prvi in drugi tožbeni razlog je torej treba zavrniti kot neutemeljena.
89
V tem okviru je treba opozoriti, kot je bilo v bistvu že navedeno v točki 57 zgoraj, da za upravičenje odvzema dovoljenja zadostuje, da je bila storjena ena od kršitev iz člena 67(1) Direktive 2013/36. V zvezi s tem je ECB v okviru postopka pojasnila, da vsak od treh razlogov, navedenih v točki 2.6 izpodbijanega sklepa, sam po sebi upravičuje odvzem dovoljenja. Tožeča stranka je v odgovor na vprašanje Splošnega sodišča, postavljeno na obravnavi, priznala, da v okviru pisnega dela tega postopka ni izpodbijala tega vidika.
90
Ker pa v obravnavani zadevi tožeča stranka ni mogla veljavno izpodbijati tega, da je odvzem dovoljenja lahko utemeljen zaradi kršitve člena 67(1)(o) Direktive 2013/36, ni treba preučiti, ali je ECB storila napake s tem, da je ugotovila druge kršitve, zlasti na podlagi člena 67(1)(d) iste direktive, na katerih v skladu z izpodbijanim sklepom temeljita drugi in tretji razlog. Vendar bo Splošno sodišče zaradi celovitosti preučilo tretji tožbeni razlog, s katerim se izpodbijata zadnjenavedena razloga.
Tretji tožbeni razlog
91
Tožeča stranka v okviru tretjega tožbenega razloga na prvem mestu meni, da ECB izpodbijanega sklepa ni ustrezno obrazložila v delu, v katerem se nanaša na njeno sposobnost, da oblikuje in vzpostavi preudarno strategijo ter politike in postopke za opredelitev, nadzor in obvladovanje njenih tveganj. Ugotovitev iz izpodbijanega sklepa v zvezi s tem naj ne bi temeljila na nobeni pravni določbi in ECB naj je ne bi seznanila s svojimi metodami izračuna niti z rezultati konkretnih izračunov v utemeljitev svoje ugotovitve. Obrazložitev naj bi temeljila na splošnih trditvah iz točke 6 izpodbijanega sklepa.
92
Čeprav naj bi tožeča stranka pripravila ločeno strategijo za ohranitev kapitalske ustreznosti za obdobje 2022–2024 in naj bi izpolnila zahteve, določene v Finanšu un kapitāla tirgus komisijas normatīvie noteikumi Nr. 227 (uredba KFKT št. 227; v nadaljevanju: Uredba št. 227) z dne 1. decembra 2020, naslovljena „Iekšējās kontroles sistēmas izveides noteikumi“ (Določbe o vzpostavitvi sistema notranjih kontrol), iz izpodbijanega sklepa naj ne bi bilo razvidno, da je bila taka skladnost predmet preizkusa. Tožeča stranka dodaja, da so bile informacije, ki jih je zahtevala KFKT, veliko podrobnejše od tistih, ki so določene v Uredbi št. 227 te komisije, in da pomanjkljivosti, ki jih je navedel ta organ, niso temeljile na nobeni regulativni določbi. ECB naj ne bi preučila, kaj so kršitve pravnih določb, ki jih je storila tožeča stranka in na katere se sklicuje v točki 6 izpodbijanega sklepa.
93
Tožeča stranka navaja, da KFKT ni sprejela nobenega sklepa o skladnosti njene strategije, politik in postopkov za opredelitev, nadzor in obvladovanje njenih tveganj s členom 342(1) in (2) zakona o kreditnih institucijah. To naj bi ji preprečilo izpodbijanje sklepov, sprejetih v okviru upravnega postopka, v katerem je bil sprejet izpodbijani sklep.
94
Tožeča stranka poleg tega izpodbija točko 6 izpodbijanega sklepa v delu, v katerem je v njem navedeno, da je s členom 342(1) in (2) zakona o kreditnih institucijah prenesen člen 74(2) Direktive 2013/36, kar naj ne bi držalo. Niti člen 74 Direktive 2013/36 niti nobena druga določba te direktive naj ne bi nalagala zahteve po pripravi in vzpostavitvi preudarne strategije ter politik in postopkov za opredelitev, nadzor in obvladovanje njenih tveganj. S členom 341 zakona o kreditnih institucijah naj bi bil prenesen člen 74(1) Direktive 2013/36, saj naj bi bil člen 74(2) te direktive prenesen s točko 5 Finanšu un kapitāla tirgus komisijas normatīvie noteikumi Nr. 233 (uredba KFKT št. 233) z dne 1. novembra 2012, naslovljen „Iekšējās kontroles sistēmas izveides normatīvie noteikumi“ (določbe o vzpostavitvi sistema notranjih kontrol). Neodvisno od te domnevne napake naj točka 6 izpodbijanega sklepa ne bi vsebovala nobene analize skladnosti politik in postopkov tožeče stranke s členom 342(1) in (2) zakona o kreditnih institucijah, zaradi česar naj ne bi mogla razumeti obsega ukrepa, sprejetega v zvezi z njo.
95
ECB naj tretjega razloga izpodbijanega sklepa ne bi utemeljila z natančnimi pravnimi določbami in naj ne bi obstajale enotne smernice, na katere bi se ECB lahko oprla, da bi ugotovila morebitno neskladnost strategije tožeče stranke z bonitetnimi zahtevami. Poleg tega naj bi bila merila, ki jih je ECB navedla v tem postopku, nejasna in nenatančna ter naj ne bi bila opredeljena niti v smernicah niti kot merilo za oceno previdnosti strategije. Poleg tega naj sklicevanje v točki 6.1.3 izpodbijanega sklepa na dopis KFKT z dne 10. februarja 2022, v katerem so bile podane zahteve, ne bi bilo sploh povezano z zahtevo iz točke 1 izreka Finanšu un kapitāla tirgus komisijas lēmums Nr. 105 (v nadaljevanju: sklep KFKT št. 105) z dne 20. avgusta 2021, s katero je bila naložena priprava akcijskega programa za rešitev ugotovljenih težav.
96
ECB naj bi se osredotočila na strategijo za leta od 2022 do 2024, vendar naj ne bi preučila strategij iz prejšnjih let. ECB naj bi se v točki 6.2.2 izpodbijanega sklepa sklicevala na dejstvo, da strategija, ki naj bi se izvajala leta 2018, tožeči stranki ni omogočala ustvarjanja kapitala, da bi se trajnostno razvijala in izpolnila bonitetne zahteve. Sklicevanje na neskladnost strategije z visoko stopnjo tveganja transakcij tožeče stranke naj bi bilo splošno. ECB naj bi storila napako pri presoji, ker naj bi bila tožeča stranka ob vložitvi tožbe plačilno sposobna in naj ne bi imela nobenega davčnega dolga.
97
Tožeča stranka dodaja, da je ECB storila tudi napake pri presoji glede izvajanja njene strategije. Ugotovitev iz točke 6.2.3 izpodbijanega sklepa, ki se nanaša na nezmožnost poprave napačne strategije in na privabljanje novih delničarjev, naj bi bila „brezpredmetna“, ker naj tožeča stranka zaradi uporabe nadzornih ukrepov in ukrepov za zgodnje posredovanje, ki naj bi ji jih naložila KFKT, ne bi mogla izvesti nobene strategije. Poleg tega naj presoja iz točke 6.1.5 izpodbijanega sklepa ne bi temeljila na pravnih določbah.
98
Tožeča stranka dodaja, da v izpodbijanem sklepu ni navedeno, katerih postopkov in politik naj ne bi pripravila in vzpostavila. V tem sklepu naj tudi ne bi bilo navedeno, kje so bila ta dejstva ugotovljena, niti katere kršitve naj bi storila. ECB naj se na sklep št. 105 ne bi mogla sklicevati kot na obrazložitev izpodbijanega sklepa.
99
Na drugem mestu, tožeča stranka izpodbija drugi razlog za odvzem dovoljenja, in sicer vztrajno neizpolnitev obveznosti iz člena 341(1) zakona o kreditnih institucijah, da se v okviru dejavnosti kreditne institucije vzpostavi učinkovit sistem notranjih kontrol. Odvzem dovoljenja naj namreč v izpodbijanem sklepu ne bi bil obrazložen z neobstojem sistema notranjih kontrol ali neobstojem elementov iz člena 341(1) zakona o kreditnih institucijah, niti s sistemskimi in splošnimi pomanjkljivostmi, temveč s tem, da so bile po mnenju ECB ugotovljene pomanjkljivosti v delovanju sistema nadzora informacij, vzpostavljenega v obdobju med letoma 2019 in 2021. ECB naj ne bi upoštevala informacij, ki jih je posredovala tožeča stranka, niti naj ne bi opravila lastne presoje glede na veljavne pravne določbe.
100
ECB naj ne bi natančno opredelila, kako naj bi bila kršena vsaka od določb, ki se uporabljajo, in naj ne bi ocenila tveganja, povezanega s politiko institucije. V zvezi s konkretno vsebino dejavnosti tožeče stranke naj ne bi navedla nobene natančne neskladnosti z določbami, ki se uporabljajo, v točki 5.2 izpodbijanega sklepa pa naj bi zgolj ugotovila resne pomanjkljivosti v notranjih kontrolah tožeče stranke in preveliko tveganje. Določb Uredbe št. 227, ki naj bi bile kršene, naj ne bi bilo mogoče opredeliti.
101
ECB naj bi se sklicevala le na člen 341(1) zakona o kreditnih institucijah in naj ne bi navedla, da je v okviru svoje ocene uporabila določbe Uredbe št. 227. Poleg tega naj bi se ECB, čeprav se je sklicevala na nadzor, ki ga je KFKT izvedla leta 2019, sklicevala na Uredbo št. 227, ki je začela veljati šele 10. decembra 2020. Poleg tega naj zgolj opis dejstev ne bi zadostoval za ugotovitev obstoja kršitve. Tožeča stranka naj ne bi imela možnosti preveriti vsebine ugotovitve ECB iz točke 5.2.3 izpodbijanega sklepa, da ni mogla vzpostaviti in uporabljati popolnega in učinkovitega sistema notranjih kontrol. Besedilo navedene točke naj bi bilo dvoumno in naj ne bi bilo nobenega jasnega in neposrednega sklicevanja na člen 341(1) zakona o kreditnih institucijah.
102
ECB izpodbija trditve tožeče stranke.
103
Poudariti je treba, da je mogoče tretji tožbeni razlog, kot je tožeča stranka potrdila na obravnavi, kljub njegovemu naslovu, ki se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, v bistvu razdeliti na dva dela, pri čemer se prvi nanaša na nezadostno obrazložitev drugega in tretjega razloga za odvzem dovoljenja, drugi pa na napake, ki naj bi jih ECB storila pri presoji teh razlogov.
104
V zvezi s prvim delom tega tožbenega razloga, ki se nanaša na nezadostno obrazložitev, je treba opozoriti, da mora biti v skladu s sodno prakso obrazložitev, ki se zahteva zlasti v členu 296 PDEU, členu 22(2), drugi pododstavek, osnovne uredbe o EMN ter členu 33(1) in (2) okvirne uredbe o EMN, prilagojena naravi zadevnega akta ter mora jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je akt izdala, tako da se lahko zadevne osebe seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in lahko pristojno sodišče opravi nadzor (glej v tem smislu sodbo z dne 8. maja 2019, Landeskreditbank Baden‑Württemberg/ECB, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, točka 85).
105
Spoštovanje zahteve po obrazložitvi je treba presojati glede na okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vsebino akta, naravo navedenih razlogov in interes, ki ga lahko imajo naslovniki akta ali druge osebe, na katere se akt nanaša v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, da prejmejo pojasnila. Ne zahteva se, da so v obrazložitvi navedeni vsi upoštevni dejanski in pravni elementi, ker se vprašanje, ali obrazložitev akta izpolnjuje zahteve iz člena 296 PDEU, ne sme presojati le glede na njeno besedilo, ampak tudi glede na njen kontekst in celoto pravnih pravil, ki urejajo zadevno področje (glej v tem smislu sodbo z dne 8. maja 2019, Landeskreditbank Baden‑Württemberg/ECB, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, točka 87).
106
Drugi in tretji razlog, za katera tožeča stranka meni, da nista dovolj obrazložena, je treba preučiti v vrstnem redu, v katerem sta navedena v izpodbijanem sklepu, pri čemer sta neločljivo povezana.
107
ECB je namreč zlasti s tem, da je v točki 5 izpodbijanega sklepa obravnavala drugi razlog, ki se nanaša na obveznost vzpostavitve učinkovitih sistemov notranjih kontrol (člen 341(1) zakona o kreditnih institucijah), svojo analizo postavila v širši okvir kot tretji razlog, ki je naveden v točki 6 istega sklepa in se nanaša na obvladovanje tveganj tožeče stranke z vzpostavitvijo preudarne strategije, politik in postopkov. Tako se točka 5.1.1 izpodbijanega sklepa že sklicuje na upravljanje obveznosti iz člena 74(1) Direktive 2013/36, da morajo imeti nadzorovani subjekti stabilno ureditev upravljanja, ki vključuje jasno organizacijsko strukturo z natančno opredeljenimi, preglednimi in doslednimi ravnmi odgovornosti, učinkovitimi procesi za ugotavljanje, obvladovanje in spremljanje tveganj ter poročanje o tveganjih, katerim so ali bi lahko bile institucije izpostavljene, primerne mehanizme notranjih kontrol, vključno z zanesljivimi administrativnimi in računovodskimi postopki. Poleg tega je v točki 5.1.2 istega sklepa omenjen položaj tožeče stranke v zvezi z njenim obvladovanjem tveganj.
108
Prvič, ugotoviti je treba, da je izpodbijani sklep zadostno obrazložen glede drugega razloga, ki je obravnavan v točki 5 izpodbijanega sklepa.
109
ECB namreč v točki 5.1 izpodbijanega sklepa navaja elemente, na podlagi katerih je po njenem mnenju mogoče ugotoviti kršitev obveznosti vzpostavitve učinkovitih sistemov notranjih kontrol. Ti elementi so podrobno opisani v točkah od 5.1.1 do 5.1.12 navedenega sklepa.
110
Poleg tega ECB v točki 5.2 izpodbijanega sklepa navaja različne določbe, ki so bile po njenem mnenju kršene. V zvezi s tem se sklicuje na člen 341(1) in člen 27(1), točka 8, zakona o kreditnih institucijah, s katerim je bil po njenem mnenju prenesen člen 18(f) Direktive 2013/36 v povezavi s členom 67(1)(d) in členom 74 te direktive. Te določbe, obveznosti, ki jih določajo, in kršitve, ki se očitajo tožeči stranki, so podrobno opisane v točkah od 5.2.1 do 5.2.5 izpodbijanega sklepa.
111
Poleg tega ECB v točki 5.3 izpodbijanega sklepa pojasnjuje ugotovitev, do katere je prišla za utemeljitev odvzema dovoljenja zaradi kršitve obveznosti vzpostavitve zadevnih sistemov notranjih kontrol. Poudarja, da je bila ta obveznost kršena zlasti v daljšem časovnem obdobju (točki 5.3.2 in 5.3.5 izpodbijanega sklepa) in večkrat (točke od 5.3.2 do 5.3.6 izpodbijanega sklepa).
112
Tudi ob domnevi, da ECB ni navedla vseh informacij v zvezi z drugim razlogom, je vseeno očitno, da ob upoštevanju zahtev, navedenih v točki 105 zgoraj, elementi, predstavljeni v izpodbijanem sklepu, zadostujejo za razumevanje zadevnega razloga in razlogov, ki so na tej podlagi vodili do odvzema dovoljenja.
113
V zvezi s trditvijo tožeče stranke, da ECB ni natančno navedla neskladnosti njenih domnevnih pomanjkljivosti z določbami, ki se uporabljajo, je treba poudariti, da je ECB v točki 5.2 izpodbijanega sklepa v zvezi z vsebino obveznosti iz drugega razloga navedla vse določbe, za katere je menila, da se uporabljajo, in sicer določbe člena 341(1) zakona o kreditnih institucijah, s katerim je po njenem mnenju prenesen člen 74 Direktive 2013/36, ter določbe točk 6 in 53 Uredbe št. 227, kar v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, omogoča opredelitev določb, ki naj bi bile kršene.
114
Poleg tega, čeprav tožeča stranka graja točko 5.2.3 izpodbijanega sklepa, ker naj ne bi mogla preveriti vsebine te točke, je treba ugotoviti, da je tako preverjanje vseeno mogoče opraviti na podlagi ugotovitev, dognanih med inšpekcijskimi pregledi na kraju samem v letih 2019 in 2021 ter na katere se navedena točka sklicuje. Tožeča stranka ne trdi, da vsebine navedene točke 5.2.3 ne bi mogla izpodbijati s sklicevanjem na ugotovitve inšpekcijskih pregledov, na katere se ta točka nanaša.
115
Na drugem mestu, glede obrazložitve tretjega razloga, ki je obravnavan v točki 6 izpodbijanega sklepa, branje te obrazložitve prav tako zadostuje za ugotovitev, da ne gre za nezadostno obrazložitev.
116
ECB namreč v točki 6.1 izpodbijanega sklepa navaja elemente, na podlagi katerih je po njenem mnenju mogoče ugotoviti kršitev obveznosti opredelitve in izvajanja preudarnih politik in postopkov, ki tožeči stranki omogočajo obvladovanje njenih tveganj, vključno s pravočasnim odkrivanjem, ocenjevanjem, analizo in spremljanjem njenih tveganj. Ti elementi so podrobno opisani v točkah od 6.1.1 do 6.1.7 navedene odločbe.
117
ECB v točki 6.2 izpodbijanega sklepa navaja različne določbe, ki so bile po njenem mnenju kršene. V zvezi s tem navaja člen 27(1), točka 8, ter člen 342(1) in (2) zakona o kreditnih institucijah, s katerim je bil po njenem mnenju prenesen člen 18(f) Direktive 2013/36, v povezavi s členom 67(1)(d) in členom 74(2) te direktive. Zadevne določbe in obveznosti, ki jih določajo, so podrobno opisane v točkah od 6.2.1 do 6.2.4 izpodbijanega sklepa.
118
ECB v točki 6.3 izpodbijanega sklepa navaja ugotovitev, do katere je prišla v utemeljitev odvzema dovoljenja, ob upoštevanju kršitve, ugotovljene vsaj od sklepa št. 105 dalje, s katerim so bili tožeči stranki naloženi ukrepi za zgodnje posredovanje.
119
Opozoriti je treba, da je tožeča stranka sodelovala v postopku, v katerem je bil sprejet izpodbijani sklep, tako da je poznala okvir, v katerem je bil ta sklep sprejet.
120
V tem okviru se izkaže, da so elementi, ki so v izpodbijanem sklepu navedeni v zvezi z drugim in tretjim razlogom, tožeči stranki omogočili, Splošnemu sodišču pa omogočajo, da razume razloge, zaradi katerih je bilo dovoljenje odvzeto.
121
Ta ugotovitev je potrjena z dejstvom, da tožeča stranka v okviru tega tožbenega razloga izpodbija utemeljenost izpodbijanega sklepa, pri čemer trdi, da je ECB storila napake pri presoji ali napačno uporabila pravo oziroma da naj bi se oprla na netočne dejanske elemente, zlasti v zvezi s točkami 5.2, 6.1.5, od 6.2.2 do 6.2.4 in 6.3.1 izpodbijanega sklepa.
122
V teh okoliščinah je treba prvi del tretjega tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, zavrniti kot neutemeljen.
123
V zvezi z drugim delom tretjega tožbenega razloga, ki se nanaša na utemeljenost drugega in tretjega razloga, je treba v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 63 zgoraj, preveriti, ali izpodbijani sklep vsebuje zatrjevane napake.
124
Na prvem mestu, kar zadeva drugi razlog, ECB se je za odvzem dovoljenja odločila, ker tožeča stranka vztrajno ni izpolnjevala obveznosti iz člena 341(1) zakona o kreditnih institucijah, da kreditne institucije v okviru svojih dejavnosti vzpostavijo učinkovit sistem notranjih kontrol, pri čemer je navedena obveznost določena v točkah 6 in 53 Uredbe št. 227.
125
Ni sporno, da navedeni člen 341(1) zakona o kreditnih institucijah določa:
„Kreditna institucija zagotovi vzpostavitev in delovanje celovitega in učinkovitega sistema notranjih kontrol, prilagojenega naravi, obsegu in zapletenosti njenih dejavnosti. Sistem notranjih kontrol vključuje naslednje temeljne elemente:
1.
organizacijsko strukturo, ki ustreza obsegu in operativnim tveganjem kreditne institucije ter vključuje jasno določeno, nedvoumno in sistematično porazdelitev obveznosti, dovoljenj in odgovornosti v zvezi z izvajanjem in kontrolo operacij med strukturnimi enotami in odgovornimi zaposlenimi kreditne institucije;
2.
sistem za opredelitev, obvladovanje in nadzor značilnih in potencialnih tveganj, ki jih pomenijo dejavnosti kreditne institucije, ter poročanje o teh tveganjih;
3.
postopke notranjih kontrol;
4.
prakse prejemkov, vključno s politiko prejemkov, ki je nevtralna glede na spol.“
126
Člen 74(1) in (2) Direktive 2013/36 določa:
„1.   Institucije imajo stabilno ureditev upravljanja, ki vključuje jasno organizacijsko strukturo z natančno opredeljenimi, preglednimi in doslednimi ravnmi odgovornostmi, učinkovitimi procesi za ugotavljanje, obvladovanje in spremljanje tveganj ter poročanje o tveganjih, katerim so ali bi lahko bile institucije izpostavljene, primerne mehanizme notranjih kontrol, vključno z zanesljivimi administrativnimi in računovodskimi postopki, ter politike in prakse prejemkov, ki so skladne s preudarnim in učinkovitim upravljanjem tveganja in ga tudi spodbujajo.
2.   Ureditve, procesi in mehanizmi iz odstavka 1 so celoviti in sorazmerni z naravo, obsegom in zapletenostjo tveganj, ki izhajajo iz poslovnega modela in dejavnosti institucije. Pri tem se upoštevajo tehnična merila iz členov 76 do 95.“
127
Dodati je treba, da je KFKT Uredbo št. 227 sprejela v skladu s členom 341(1) zakona o kreditnih institucijah.
128
Točka 6 Uredbe št. 227 določa, da je sistem notranjih kontrol institucije organiziran tako, da ima uprava institucije razumno zagotovilo, prvič, da so sredstva institucije zaščitena pred izgubami, nepooblaščenim upravljanjem in uporabo ter tveganji, povezanimi z dejavnostmi institucije, drugič, da ta sredstva glede na kapital institucije, njegove sestavne dele in svoj delež zadostujejo za kritje tveganj, ki izhajajo iz dejavnosti institucije, in tretjič, da institucija ravna razumno, skrbno in učinkovito ob polnem spoštovanju zahtev, ki izhajajo iz zakona in drugih pravnih aktov.
129
Poleg tega točka 53 Uredbe št. 227 določa zahteve v zvezi s politiko institucije glede tveganj, med katerimi so:
–
priprava akcijskega načrta, v katerem so določene smernice nadzornega sveta in upravnega odbora (tone from the top) v zvezi z dejanji, ki se pričakujejo od vseh zaposlenih in vodstvenih delavcev institucije, da se zagotovi obvladovanje tveganj, ob upoštevanju temeljnih vrednot (core values) institucije;
–
obveščanje zaposlenih in vodstvenih delavcev institucije, katerih funkcija vključuje prevzemanje tveganj v imenu institucije, o njihovih vlogah in odgovornostih pri opravljanju njihovih nalog;
–
vzpostavitev učinkovite komunikacije znotraj institucije, ki omogoča kritično oceno stališč, izraženih na področju obvladovanja tveganj;
–
dejavnosti, povezane s prevzemanjem tveganj, v skladu s profilom tveganja institucije, njenimi dolgoročnimi interesi in cilji, ki si jih je zastavila.
130
Iz zgoraj navedenih določb med drugim izhaja, da morajo biti zadevne ureditve in ukrepi prilagojeni tveganjem, s katerimi se sooča institucija.
131
V obravnavani zadevi pa je ECB v izpodbijanem sklepu poudarila, da ima tožeča stranka od leta 2018 poslovni model z visokim tveganjem, česar ta ni izpodbijala.
132
V tem okviru sta bila pri tožeči stranki opravljena dva inšpekcijska pregleda na kraju samem, in sicer od 7. marca do 30. aprila 2019 in od 10. maja do 16. julija 2021. Po prvem inšpekcijskem pregledu so bile opredeljene pomanjkljivosti v sistemu notranjih kontrol za obvladovanje tveganja, ki ni bil v skladu z ravnjo tveganj za tožečo stranko. Po drugem inšpekcijskem pregledu je bilo med drugim ugotovljeno, da pomanjkljivosti, ugotovljene med prvim pregledom, niso bile odpravljene in da tožeča stranka ni določila meril in omejitev za obvladovanje svojih tveganj. Iz ugotovitev je razvidno, da je tožeča stranka še naprej vztrajno izvajala neprimerne prakse.
133
Poleg tega je v točki 5.1 izpodbijanega sklepa navedena vrsta ponazoritev položajev in drugih primerov, ki izhajajo iz inšpekcijskih pregledov, v katerih je poudarjena neustreznost strukture notranjih kontrol glede na poslovni model tožeče stranke z visokim tveganjem. Ob upoštevanju pomanjkljivosti, ugotovljenih v ureditvah notranjih kontrol tožeče stranke, in nezmožnosti tožeče stranke, da sprejme in izvede popravne ukrepe, je ECB, ne da bi storila napako, menila, da so bile upoštevne določbe kršene.
134
Pojasniti je treba, da je ECB, kot je bilo že navedeno v okviru prvega dela tretjega tožbenega razloga, navedla določbe prava Unije in nacionalnega prava, za katere je štela, da so bile kršene v okviru drugega razloga. Sklicevala se je zlasti na člen 341(1) zakona o kreditnih institucijah, pa tudi na točki 6 in 53 Uredbe št. 227.
135
Kar zadeva druge trditve tožeče stranke, najprej trditev, da naj bi se ECB sklicevala le na pomanjkljivosti v okviru dejavnosti tožeče stranke v zvezi z delovanjem sistema notranjih kontrol, ki ga je vzpostavila, in da naj te pomanjkljivosti ne bi bile niti sistemske niti splošne, iz določb, navedenih v točkah od 125 do 129 zgoraj, ne izhaja, da tovrstnih pomanjkljivosti ni mogoče šteti za zadostne. Kot je bilo že opozorjeno v točki 130 zgoraj, morajo biti ureditve in ukrepi prilagojeni nastalim tveganjem, in če so tveganja velika, morajo biti te pomanjkljivosti in vztrajanje pri njih take, da opredeljujejo kršitve obveznosti, ki izhajajo iz zadevnih določb.
136
Dalje, glede uporabe člena 341(1) zakona o kreditnih institucijah ter točk 6 in 53 Uredbe št. 227 za pomanjkljivosti in primere, ki so podrobno opisani v točki 5 izpodbijanega sklepa, je treba navesti, da na podlagi ničesar ni mogoče sklepati, da te pomanjkljivosti in primeri ne morejo biti zajeti s temi določbami.
137
Tožeča stranka je trdila, da se ECB ne more sklicevati na določbe Uredbe št. 227, ker je KFKT njen nadzor izvedla leta 2019, medtem ko je zadevna uredba začela veljati šele 10. decembra 2020. Poudariti pa je treba, da izpodbijani sklep temelji tudi na inšpekcijskem pregledu na kraju samem, opravljenem leta 2021, in da je v njem navedeno, da po letu 2020 še vedno obstajajo pomanjkljivosti, kar zajema dejstva po začetku veljavnosti Uredbe št. 227, kar omogoča sklicevanje na to uredbo.
138
Nazadnje, tožeča stranka izpodbija točko 5.1.2 izpodbijanega sklepa, ker naj ECB ne bi upoštevala informacij, ki ji jih je posredovala. To pa ne more zadostovati za izpodbijanje ugotovitev ECB v navedeni točki, v kateri je ta, čeprav je poudarila, da so bile pomanjkljivosti tožeče stranke lahko odpravljene, ugotovila, da to ni preprečilo nastanka in nadaljnjega obstoja drugih pomanjkljivosti.
139
Na drugem mestu, ECB se je v zvezi s tretjim razlogom odločila, da tožeči stranki odvzame dovoljenje, ker ta ni izpolnila obveznosti opredelitve in izvajanja preudarne strategije, politik in postopkov, ki ji omogočajo obvladovanje njenih tveganj, vključno s pravočasnim odkrivanjem, ocenjevanjem, analizo in spremljanjem njenih tveganj iz člena 342(1) in (2) zakona o kreditnih institucijah, s katerim naj bi bil prenesen člen 74(2) Direktive 2013/36.
140
V skladu s členom 342(1) zakona o kreditnih institucijah kreditna institucija oblikuje in izvaja preudarno strategijo, politike in postopke za obvladovanje – vključno s pravočasno opredelitvijo, oceno, analizo in nadzorom – kreditnega tveganja in kreditnega tveganja sopogodbenika, tveganja koncentracije, tveganja listinjenja, tržnega tveganja, operativnega tveganja – vključno s tveganjem, ki je neločljivo povezano z gospodarskim modelom – tveganj, ki izhajajo iz uporabe zunanjih izvajalcev, in dogodkov z majhno verjetnostjo nastanka, vendar s pomembnimi posledicami, obrestnega tveganja v zvezi z netrgovalnim portfeljem, tveganja kreditnega razmika v zvezi z netrgovalnim portfeljem, preostalega tveganja, likvidnostnega tveganja, tveganja prevelikega finančnega vzvoda in drugih pomembnih tveganj za kreditno institucijo.
141
Člen 342(2) zakona o kreditnih institucijah določa, da so strategija, politike, postopki in sistemi kreditnih institucij prilagojeni zapletenosti in obsegu njenih dejavnosti ter sprejemljivi ravni tveganja, ki jo določi svet kreditne institucije, ter da se oblikujejo ob upoštevanju sistemskega pomena kreditne institucije v vsaki državi članici, v kateri posluje.
142
Tožeča stranka trdi, da člen 342(1) in (2) zakona o kreditnih institucijah uvaja obveznost vzpostavitve preudarne strategije, čeprav določbe Direktive 2013/36 ne nalagajo take zahteve.
143
V zvezi s tem je treba poudariti, da je cilj člena 74(2) Direktive 2013/36 zagotoviti, da so ureditve, procesi in mehanizmi iz odstavka 1 tega člena sorazmerni z naravo, obsegom in zapletenostjo tveganj, s katerimi se sooča institucija. V členu 74(1) te direktive so poudarjene trdnost, učinkovitost in ustreznost ureditve upravljanja podjetja, postopkov za ugotavljanje, obvladovanje in spremljanje tveganj ter poročanje o tveganjih in mehanizmov notranjih kontrol, pa tudi politike in praks prejemkov, da se omogoči in spodbuja preudarno in učinkovito upravljanje tveganj.
144
V okviru, ki ga tako določa člen 74 Direktive 2013/36, pa na podlagi ničesar ni mogoče sklepati, da je ECB storila kakršno koli očitno napako pri presoji s tem, da je ob upoštevanju tveganj, s katerimi se sooča tožeča stranka, preverila, ali je ta vzpostavila preudarno strategijo glede na člen 342(1) in (2) zakona o kreditnih institucijah. Vzpostavitev take preudarne strategije je lahko prav ena od operacij, ki omogočajo doseganje in zagotavljanje ciljev, opredeljenih v členu 74 Direktive 2013/36.
145
Trditev tožeče stranke, ki temelji na vprašanju, s katero določbo nacionalnega prava je prenesen člen 74 Direktive 2013/36, je torej brezpredmetna za preučitev utemeljenosti tretjega razloga.
146
Poleg tega je treba v zvezi z vprašanjem, ali je ECB storila očitno napako pri presoji s tem, da ni analizirala skladnosti politik in postopkov tožeče stranke s členom 342(1) in (2) zakona o kreditnih institucijah, navesti, kot je pravilno poudarila ECB, da je tretji razlog očitno v skladu z ugotovitvijo iz drugega razloga, ki je zajemal analizo notranjih politik in postopkov tožeče stranke, zaradi česar ni mogoče ugotoviti, da te politike in postopki niso bili preučeni.
147
Vsekakor pa ECB, ker se člen 342(1) in (2) zakona o kreditnih institucijah nanaša na obveznost, ki zajema več vidikov, nikakor ni bilo prepovedano, da se osredotoči na nekatere od teh vidikov, v obravnavanem primeru na strategijo tožeče stranke, da bi raziskala, ali je ta izpolnila svojo obveznost, ki izhaja iz navedene določbe. Člen 342(1) in (2) zakona o kreditnih institucijah ne določa, da je kršitev mogoče ugotoviti le, če se ugotovi, da strategija, politike in postopki ne izpolnjujejo določenih meril.
148
Nazadnje, v zvezi z različnimi elementi, ki jih je ECB upoštevala za ugotovitev kršitve obveznosti, ki pomeni tretji razlog, je iz točk od 6.1.1 do 6.1.7 izpodbijanega sklepa razvidno, da se je ECB oprla na več izmenjav med tožečo stranko in KFKT. Iz teh izmenjav je razvidno, da so se različni poskusi tožeče stranke, da bi spremenila svojo strategijo, šteli za nezadostne za izpolnjevanje meril, določenih z veljavnimi določbami.
149
Tožeča stranka je izpodbijala več elementov, ki jih je upoštevala ECB. V zvezi s tem je treba poudariti, da tudi ob predpostavki, da je ECB storila kakršno koli očitno napako pri presoji katerega od teh elementov ali celo vseh teh elementov, na podlagi ničesar ni mogoče sklepati, da bi bila ugotovitev, do katere je prišla, drugačna, če teh domnevnih napak ne bi bilo. Da bi bilo tako, bi namreč morale biti take napake, obravnavane posamično ali skupaj, odločilne pri dokazovanju tretjega tožbenega razloga. ECB pa je glede na število drugih ugotovitev, do katerih je prišlo v okviru izmenjav med KFKT in tožečo stranko v zvezi s strategijo, ki jo je ta sprejela za zagotovitev svojega finančnega položaja, kot so navedene v točki 6.1 izpodbijanega sklepa, in zlasti glede na to, da ni sporno, da je tožeča stranka od leta 2017 imela izgube, ni mogla ponovno vzpostaviti svoje donosnosti in je prevzemala prevelika tveganja, upravičeno uporabila tretji razlog za utemeljitev odvzema dovoljenja.
150
Poleg tega je tožeča stranka zlasti v zvezi s točko 6.1.5 izpodbijanega sklepa navedla, da je predložila novo različico svoje strategije za obdobje med letoma 2022 in 2024 ter da je KFKT od nje zahtevala veliko podrobnejše informacije, kot so predpisane z določbami Uredbe št. 227. Kot pa je navedla ECB, je KFKT v skladu z določbami zakona o kreditnih institucijah od tožeče stranke upravičeno zahtevala uvedbo ukrepov za povečanje kapitala, ki jih je ta napovedala.
151
Kar zadeva točko 6.2.2 izpodbijanega sklepa, se je tožeča stranka sklicevala na svoj finančni položaj, da bi izpodbijala dejstvo, da ji po mnenju ECB strategija, ki jo je treba izvesti, ni omogočala ustvarjanja kapitala za trajnostni razvoj in stalno izpolnjevanje bonitetnih zahtev. Navedla je, da zoper njo ni bil uveden noben postopek zaradi insolventnosti. Kot pa je poudarila ECB, je KFKT ugotovila, da je imela tožeča stranka izgube od leta 2017 in ji ni uspelo ponovno vzpostaviti donosnosti. Navedla je tudi več vidikov, ki kažejo na negotovost finančnega položaja tožeče stranke, in zlasti stalno povečevanje izgub iz leta v leto, ki so jih povzročile tudi nekatere naložbe, ter nerealističnost načrta izdaje obveznic dodatnega kapitalskega instrumenta. V tem okviru na podlagi ničesar ni mogoče sklepati, da ugotovitve, navedene v točki 6.2.2 izpodbijanega sklepa v zvezi s finančnim položajem tožeče stranke, niso bile točne.
152
Tožeča stranka v zvezi s točko 6.2.3 izpodbijanega sklepa meni, da je bila ugotovitev v zvezi z nezmožnostjo, da popravi svojo napačno strategijo in privabi nove delničarje, „brezpredmetna“, ker v obdobju po avgustu 2021 ob upoštevanju uporabe nadzornih ukrepov in ukrepov za zgodnje posredovanje, ki ji jih je naložila KFKT, ni imela možnosti izvajati nobene strategije. S tako trditvijo pa ni mogoče dokazati napačnosti ugotovitve ECB, da je bila tožeča stranka zaradi neobstoja preudarne strategije in izvedljivega poslovnega modela odvisna od dodatnih naložb glede na že dolgo skupne izgube.
153
Tožeča stranka v zvezi s točko 6.2.4 izpodbijanega sklepa trdi, da je ECB napačno ugotovila, da je delovala v skladu s svojo strategijo iz leta 2018 in da v zvezi s tem ni upoštevala več elementov. Ker pa so ti elementi le ponovitev predhodno preučenih trditev, ki so bile navedene za izpodbijanje presoje ECB in se niso štele za utemeljene, z njimi ni mogoče dokazati nobene očitne napake pri presoji ECB.
154
Tožeča stranka v zvezi s točko 6.3.1 izpodbijanega sklepa meni, da se ECB ne more sklicevati na težo in trajanje kršitve, medtem ko točka 6 navedenega sklepa ne vsebuje nobene preučitve te teže in tega trajanja. Poudariti pa je treba, da je točka 6.3.1 izpodbijanega sklepa ugotovitev na podlagi vseh elementov, ki so v točkah od 6.1.1 do 6.2.4 navedeni kot dejstva, ki pomenijo kršitve, po presoji teh dejstev glede na določbe, ki se uporabljajo. ECB je lahko v okviru take presoje očitno pravilno ugotovila, da gre za hudo kršitev z določenim trajanjem.
155
Zato tožeča stranka ni dokazala, da je ECB s tem, da je za utemeljitev odvzema dovoljenja uporabila drugi in tretji razlog, storila napake, kot so te, na katere je bilo opozorjeno v točki 63 zgoraj.
156
Tretji tožbeni razlog je zato treba zavrniti kot neutemeljen.
Četrti tožbeni razlog
157
Tožeča stranka v bistvu trdi, da je ECB kršila načelo dobrega upravljanja, ki naj bi ustrezalo pravici vsake osebe do izjave iz člena 41(2)(a) Listine in pravici do vpogleda v spis v zvezi z njo iz člena 41(2)(b) Listine ter ki naj bi zajemalo pravico do učinkovitega sodnega varstva, določeno v členu 47 Listine.
158
Na prvem mestu, tožeča stranka opozarja na sodno prakso, v skladu s katero lahko učinkovito sodno varstvo zoper akte, ki vključujejo nacionalne organe in ECB ter so namenjeni izvajanju EMN, zagotovijo le sodišča Unije. Ta izključna pristojnost sodišča Unije naj bi zajemala nadzor zakonitosti pripravljalnih aktov za nekatere odločitve ali predloge odločitev zadevnih nacionalnih organov, ki bi lahko vplivali na vsebino končne odločitve ECB.
159
V zvezi s tem tožeča stranka trdi, da predlog sklepa v bistvu temelji na trditvah in okoliščinah, predstavljenih v sklepih št. 215 in 216.
160
Tožeča stranka dodaja, da sklepa št. 215 in 216 vsebujeta pomembne pomanjkljivosti, ki so ne le neupravičeno omejile njene pravice in škodovale njenim interesom, ampak tudi vodile do tega, da je ECB sprejela napačen in neutemeljen sklep. ECB naj bi morala preučiti vse sklepe, ki jih je sprejela KFKT, in s tem zagotoviti pravico tožeče stranke do poštenega sojenja ter razumnega in sorazmernega postopka. ECB naj bi morala namreč zaradi svoje splošne nadzorne pristojnosti zagotoviti, da nacionalni organi spoštujejo določbe o EMN iz okvirne uredbe o EMN in ustrezne nacionalne zakonodaje. ECB naj bi morala opraviti celovit nadzor nad zakonitostjo predlogov za odvzem dovoljenja, ki jih predložijo nacionalni organi, in pripravljalnih ukrepov, zlasti glede na načelo sorazmernosti in temeljna procesna jamstva prava Unije.
161
Na drugem mestu, tožeča stranka navaja, da je treba oceno skladnosti in Sklep št. 215 šteti za pripravljalna akta izpodbijanega sklepa, ki spadata v okvir splošnih nadzornih pooblastil ECB, in da je treba akte, predložene KFKT, pregledati. ECB naj tega pregleda ne bi opravila oziroma naj ga ne bi opravila v zadostni meri. ECB naj ne bi preučila pripravljalnih aktov, med katerimi je Sklep št. 215. Zadnjenavedeni sklep naj bi bil upravni akt, ki ga je organ sprejel glede ene ali več posamično navedenih oseb in s katerim je bilo vzpostavljeno, spremenjeno, ugotovljeno ali prekinjeno pravno razmerje ali ugotovljeno dejansko razmerje. Vseboval naj bi dva sklepa, od katerih se eden nanaša na neuporabo ukrepa za reševanje, drugi pa na predložitev predloga za odvzem dovoljenja ECB. Tožeča stranka dodaja, da ima ECB diskrecijsko pravico pri odločanju o odvzemu dovoljenja in da osnutek sklepa, ki ga je pripravila KFKT, ni zavezujoč. Vključenost nacionalnih organov v postopek, ki vodi do sprejetja aktov Unije, naj ne bi mogel omajati opredelitve aktov Unije, kadar akti, ki jih sprejmejo nacionalni organi, pomenijo fazo postopka, v katerem institucija Unije sama izvaja pristojnost odločanja, ne da bi jo zavezovali pripravljalni akti ali predlogi nacionalnih organov.
162
Poleg tega tožeča stranka poudarja, da člen 62 zakona o upravnem postopku upravi nalaga, da se izreče o sprejetju upravnega akta, ki lahko posega v položaj naslovnika, tako da preuči njegovo stališče in njegove trditve v obravnavani zadevi. Dodaja, da ima stranka v postopku tudi v primeru obveznega upravnega akta, da bi se lahko uporabila pravna določba, možnost predložiti informacije o pomembnih okoliščinah. KFKT naj bi v sklepu št. 215 navedla razloge, zaradi katerih tožeče stranke ni zaslišala. Po mnenju tožeče stranke pa je dejstvo, da se je KFKT z njo dogovorila o načrtu reševanja, pomenilo akt, ki ni bil del upravnega postopka, na podlagi katerega je bil sprejet sklep št. 215. Zato utemeljitve, ki jo je navedla KFKT, naj ne bi bilo mogoče šteti za zadosten razlog za nezaslišanje tožeče stranke.
163
Na tretjem mestu, tožeča stranka trdi, da je ECB v postopku sprejetja izpodbijanega sklepa kršila njeno pravico do vpogleda v spis. V zvezi s tem trdi, da člen 22(2) osnovne uredbe o EMN določa, da se v postopku v celoti spoštuje pravica zadevnih oseb do obrambe. Te osebe naj bi imele pravico do vpogleda v spis ECB ob upoštevanju legitimnega interesa drugih oseb za varstvo njihovih poslovnih skrivnosti. V tem okviru tožeča stranka trdi, da v okviru sprejetja sklepa št. 215 ni imela dostopa do ocene skladnosti. Ta ocena naj ji tudi ne bi bila posredovana, ko je uveljavljala pravico do vpogleda v spis v okviru postopka sprejetja izpodbijanega sklepa. KFKT in ECB naj bi tako kršili člen 41(2)(b) Listine s tem, da sta ji zavrnili možnost, da se seznani z oceno skladnosti.
164
Na četrtem mestu, ECB naj bi tožeči stranki določila pretirano kratek rok za predložitev pripomb k predlogu sklepa. ECB naj bi ji 30. januarja 2023 poslala dopis, v katerem je zahtevala predložitev pripomb k predlogu sklepa in za to določila rok petih dni. Tožeča stranka naj bi pri ECB vložila prošnjo za podaljšanje tega roka, vendar naj bi ta odobrila le štiri dodatne delovne dni in naj bi zavrnila odobritev 20‑dnevnega in nato 15‑dnevnega roka. ECB naj ne bi obrazložila svoje odločitve, da ji za predložitev stališč odobri skrajšani rok.
165
Tožeča stranka dodaja, da če bi bila zaslišana v okviru postopka v zvezi s sklepom št. 215 in če bi imela na voljo vsaj dva tedna za predložitev pisnih stališč o predlogu sklepa, bi lahko podala pripombe o dejanskih in pravnih elementih, navedenih v okviru prvega, drugega in tretjega tožbenega razloga. Zato meni, da bi bil izid postopka drugačen, če bi bila zaslišana.
166
ECB trdi, da je treba tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
167
Na prvem mestu, v zvezi z vprašanjem, ali bi morala ECB opraviti nadzor nad sklepoma št. 215 in 216, je treba na eni strani v zvezi s prvim od teh sklepov poudariti, da je bil sprejet v okviru postopka reševanja, ki je bil ločen od postopka odvzema dovoljenja, na podlagi katerega je bil sprejet izpodbijani sklep. Ta postopek reševanja je prvenstveno v pristojnosti PNO, medtem ko se postopek odvzema dovoljenja, čeprav se začne s preiskavami PNO, konča s sklepom ECB.
168
Na drugi strani, čeprav je v točki 3.4 izpodbijanega sklepa omenjen sklep št. 216, se zdi, da je to storjeno zaradi navedbe dejanskega in kontekstualnega okvira. Iz te okoliščine ni mogoče sklepati, da se izpodbijani sklep za utemeljitev odvzema dovoljenja opira tako na navedeni sklep kot na sklep št. 215. Kot je poudarila ECB, izjava KFKT, da subjekt propada ali bo verjetno propadel, spada v okvir postopka, ki je ločen od tistega, ki vodi do odvzema dovoljenja.
169
Vsekakor, kot je bilo ugotovljeno v okviru preučitve prvega in drugega tožbenega razloga, čeprav mora ECB pri sprejemanju odločitve na podlagi člena 83(2) okvirne uredbe o EMN upoštevati zlasti svojo preučitev okoliščin, ki upravičujejo odvzem, to ne pomeni, da mora biti seznanjena z vsemi drugimi odločitvami, ki jih PNO sprejmejo v okviru svojih pristojnosti. Kot je bilo opozorjeno v točki 72 zgoraj, je ECB pristojna za odvzem dovoljenja na podlagi ugotovitev PNO.
170
Na drugem mestu, glede domnevne kršitve pravice do dostopa do ocene skladnosti v okviru sprejetja Sklepa št. 215 je treba poudariti, da se trditev tožeče stranke nanaša na postopek, ki je ločen od postopka, ki vodi do odvzema odobritve, tako da jo je treba zavrniti kot brezpredmetno.
171
Na tretjem mestu, v zvezi z domnevno nezadostnim rokom za uveljavljanje pravice do izjave je treba opozoriti, da je bilo tožeči stranki skupno dodeljenih devet delovnih dni za predložitev pripomb na osnutek izpodbijanega sklepa, ki zajemajo štiri dodatne dni v primerjavi s prvimi petimi dnevi. Ni sporno, da je osnutek zadevnega sklepa vseboval le dva dokumenta, s katerima tožeča stranka ni bila predhodno seznanjena.
172
V zvezi s tem iz člena 31(3), prvi pododstavek, okvirne uredbe o EMN izhaja, da mora imeti stranka v nadzorniškem postopku ECB načeloma možnost, da se pisno izjavi v roku dveh tednov po prejemu dokumenta, v katerem so navedena dejstva, ugovori in pravna podlaga, s katerimi namerava ECB utemeljiti nadzorniško odločitev. Člen 31(3), tretji pododstavek, te okvirne uredbe določa, da lahko ECB v posebnih okoliščinah rok skrajša na tri delovne dni, rok pa se prav tako skrajša na tri delovne dni v primerih iz členov 14 in 15 osnovne uredbe o EMN, torej zlasti v primeru odločitve o odvzemu dovoljenja iz člena 14(5) navedene uredbe.
173
Ob upoštevanju veljavne ureditve, možnosti skrajšanja roka in dejstva, da tožeča stranka ni bila predhodno seznanjena le z dvema od dokumentov, priloženih osnutku sklepa, ni razvidno, da bi ECB kršila njeno pravico do izjave s tem, da je za predložitev pripomb o osnutku sklepa določila rok petih dni, ki je bil nato podaljšan za štiri dni.
174
Poleg tega je treba poudariti, da tožeča stranka ni izpodbijala zakonitosti skrajšanega roka iz člena 31(3), tretji pododstavek, okvirne uredbe o EMN. Vendar je bilo že razsojeno, da je zakonodajalec Unije opravil presojo razumnosti roka iz te določbe tako, da je pretehtal nasprotujoče si interese, in sicer na eni strani zasebne interese kreditnih institucij za to, da imajo čim več časa za podajo pripomb, in na drugi strani javni interes za kar najhitrejšo ponovno vzpostavitev zakonitosti (glej sodbo z dne 6. oktobra 2021, Ukrselhosprom PCF in Versobank/ECB, T‑351/18 in T‑584/18, EU:T:2021:669, točka 374).
175
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba četrti tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen in zato zavrniti tožbo v celoti.
Stroški
176
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi ECB naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (deseti senat)
razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
Družbi Baltic International Bank SE se naloži plačilo stroškov.
Porchia
Jaeger
Nihoul
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 4. junija 2025.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: latvijščina.