62023CJ0555
SODBA SODIŠČA (peti senat)
z dne 26. junija 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Direktiva 2010/13/EU – Ponudniki avdiovizualnih medijskih storitev – Nacionalna ureditev, ki nalaga spoštovanje človekovega dostojanstva in prepoveduje razširjanje kakovostno okrnjenih vsebin – Načelo skladne razlage nacionalnega prava – Meje – Načelo zakonitosti v kazenskem pravu – Načelo pravne varnosti”
V združenih zadevah C‑555/23 in C‑556/23,
katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ju je vložil Symvoulio tis Epikrateias (državni svet, Grčija) z odločbama z dne 2. avgusta 2023, ki sta prispeli na Sodišče 4. septembra 2023, v postopkih
Makeleio EPE (C‑555/23),
Zougla G.R. AE (C‑556/23)
proti
Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR),
SODIŠČE (peti senat),
v sestavi M. L. Arastey Sahún (poročevalka), predsednica senata, D. Gratsias, E. Regan, J. Passer in B. Smulders, sodniki,
generalna pravobranilka: T. Ćapeta,
sodna tajnica: L. Carrasco Marco, administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. oktobra 2024,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za Makeleio EPE S. Charalampous, dikigoros,
–
za Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR) Z. Chatzipavlou in A. Dimitrakopoulou, agentki,
–
za grško vlado Z. Chatzipavlou, K. Konsta, M. Tassopoulou in D. Tsagkaraki, agentke,
–
za švedsko vlado F.-L. Göransson, J. Olsson, A. Runeskjöld in H. Shev, agenti,
–
za Evropsko komisijo O. Gariazzo, L. Malferrari, G. Meessen in D. Triantafyllou, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 30. januarja 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago, prvič, Direktive 2010/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. marca 2010 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju avdiovizualnih medijskih storitev (Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah) (UL 2010, L 95, str. 1), kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2018/1808 Evropskega parlamenta in Sveta, z dne 14. novembra 2018 (UL 2018, L 303, str. 69) (v nadaljevanju: Direktiva 2010/13), ter, drugič, člena 20, člena 21 in člena 49(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
2
Ta predloga sta bila vložena v okviru dveh sporov med družbo Makeleio EPE v zadevi C‑555/23 in družbo Zougla G.R. AE (v nadaljevanju: Zougla) v zadevi C‑556/23 na eni strani ter Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR) (nacionalni svet za radiotelevizijo, Grčija) na drugi strani glede zakonitosti dveh odločb, s katerima je bila tema družbama naložena upravna globa za razširjanje kakovostno okrnjenih avdiovizualnih vsebin ter zaradi kršitve obveznosti spoštovanja vrednote človekovega dostojanstva (v nadaljevanju: odločbi iz postopka v glavni stvari).
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2010/13
3
V uvodnih izjavah 11, 18, 21, 38, 41, 59, 83 in 104 Direktive 2010/13 je navedeno:
„11.
Za preprečitev izkrivljanja konkurence, izboljšanje pravne varnosti, pomoč pri dokončnem oblikovanju notranjega trga ter lažjo vzpostavitev enotnega informacijskega prostora je treba za vse avdiovizualne medijske storitve, tako za razširjanje televizijskih programov (tj. linearne avdiovizualne medijske storitve) kakor za avdiovizualne medijske storitve na zahtevo (tj. nelinearne avdiovizualne medijske storitve), uporabljati vsaj osnovne usklajene predpise.
[…]
18.
Direktiva 2002/21/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva) [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 349)] v skladu z njenim členom 1(3) ne posega v ukrepe, ki so sprejeti na ravni [Evropske] unije ali na nacionalni ravni in katerih cilj je varstvo splošnih interesov, zlasti ne v ukrepe, ki zadevajo urejanje vsebin in avdiovizualno politiko.
[…]
21.
V tej direktivi bi morala opredelitev avdiovizualnih medijskih storitev zajemati le avdiovizualne medijske storitve, tako razširjanje televizijskih programov kot avdiovizualne medijske storitve na zahtevo, ki so množični mediji, torej tiste, ki so namenjene velikemu delu splošne javnosti ter bi lahko nanjo imele precejšen vpliv. Vendar bi moralo biti njeno področje uporabe omejeno na storitve, kakor so opredeljene s Pogodbo [DEU], in bi zato moralo zajemati katero koli obliko gospodarskih dejavnosti, vključno z dejavnostmi podjetij za javne storitve, vendar ne bi smelo zajemati dejavnosti, ki so v osnovi negospodarske in ki ne konkurirajo razširjanju televizijskih programov, npr. zasebna spletna mesta in storitve zagotavljanja ali distribucije avdiovizualnih vsebin, ki jih proizvajajo uporabniki za namene skupne uporabe in izmenjave znotraj interesnih skupnosti.
[…]
38.
Zaradi tehnološkega razvoja, zlasti v zvezi z digitalnimi satelitskimi programi, bi bilo treba prilagoditi merila subsidiarnosti, da se zagotovita ustrezna ureditev in učinkovito izvajanje ter resnična odgovornost nosilcev za izbiro vsebine avdiovizualnih medijskih storitev.
[…]
41.
Državam članicam bi moralo biti omogočeno, da na področjih, ki jih usklajuje ta direktiva, za ponudnike avdiovizualnih medijskih storitev v svoji pristojnosti uporabijo podrobnejša ali strožja pravila, pri tem pa zagotovijo, da so ta pravila v skladu s splošnimi načeli prava Unije. […] Pojem pravil splošnega javnega interesa je oblikovalo Sodišče v svoji sodni praksi v zvezi s členoma 43 in 49 [ES] (sedaj člena 49 in 56 [PDEU]) in med drugim zajema pravila o varstvu potrošnikov, varstvu mladoletnikov in kulturni politiki Država članica, ki zahteva sodelovanje, bi morala zagotoviti, da so posebna nacionalna pravila objektivno potrebna, se uporabljajo na nediskriminatoren način in so sorazmerna.
[…]
59.
Zakonodajalce, industrijo in starše skrbi dostop do škodljivih vsebin pri avdiovizualnih medijskih storitvah. Pojavili se bodo tudi novi izzivi, zlasti v zvezi z novimi platformami in novimi izdelki. Potrebna so pravila za zaščito duševnega, moralnega in telesnega razvoja mladoletnikov ter človekovega dostojanstva pri vseh avdiovizualnih medijskih storitvah, vključno z avdiovizualnimi komercialnimi sporočili.
[…]
83.
Za zagotavljanje popolne in pravilne zaščite interesov potrošnikov kot televizijskih gledalcev je nujno, da za televizijsko oglaševanje velja določeno število minimalnih pravil in norm ter da države članice ohranijo pravico, da določijo natančnejša ali strožja pravila ali da v določenih okoliščinah za izdajatelje televizijskih programov pod njihovo jurisdikcijo postavijo drugačne pogoje.
[…]
104.
Ker ciljev te direktive, in sicer oblikovanja območja brez notranjih meja za avdiovizualne medijske storitve s hkratnim zagotavljanjem visoke ravni zaščite ciljev v splošnem interesu, zlasti varstva mladoletnikov, človeškega dostojanstva in spodbujanja pravic invalidnih oseb, države članice ne morejo doseči v zadostni meri in ker se ga zaradi obsega in učinkov te direktive laže doseže na ravni Unije, lahko Unija sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 [PEU]. Skladno z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta direktiva ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje teh ciljev.“
4
V členu 1(1) Direktive 2010/13 je določeno:
„Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve:
(a)
‚avdiovizualna medijska storitev‘ pomeni
i)
storitev, kakor je opredeljena v členih 56 in 57 [PDEU], kadar je glavni namen storitve ali ločljivega dela te storitve zagotavljanje programov, pod uredniško odgovornostjo ponudnika medijskih storitev, splošni javnosti za obveščanje, zabavo ali izobraževanje preko elektronskih komunikacijskih omrežij v smislu točke (a) člena 2 Direktive 2002/21/ES; tovrstna avdiovizualna medijska storitev je bodisi razširjanje televizijskih programov, kakor je opredeljeno v točki (e) tega odstavka, bodisi avdiovizualna medijska storitev na zahtevo, kakor je opredeljena v točki (g) tega odstavka;
ii)
avdiovizualno komercialno sporočilo;
[…]
(b)
‚program‘ pomeni niz gibljivih slik z zvokom ali brez njega, ki predstavlja posamezno poljubno dolgo enoto znotraj sporeda ali kataloga, ki ga oblikuje ponudnik medijskih storitev, vključno s celovečernimi filmi, video posnetki, športnimi dogodki, situacijskimi komedijami, dokumentarnimi filmi, otroškimi programi in izvirnimi televizijskimi dramami;
[…]
(c)
‚uredniška odgovornost‘ pomeni izvrševanje učinkovitega nadzora tako nad izborom programov kakor tudi njihovo organizacijo kot nad časovnim sporedom v primeru razširjanja televizijskih programov ali v katalogu v primeru avdiovizualnih medijskih storitev na zahtevo. Uredniška odgovornost ne pomeni nujno pravne odgovornosti v okviru nacionalne zakonodaje za vsebino opravljenih storitev;
(d)
‚ponudnik medijske storitve‘ pomeni fizično ali pravno osebo, ki nosi uredniško odgovornost za izbiro vsebine avdiovizualne medijske storitve in določa način, na katerega bo ta organizirana;
[…]
(e)
‚razširjanje televizijskih programov‘ (tj. linearna avdiovizualna medijska storitev) pomeni avdiovizualno medijsko storitev, ki jo opravlja ponudnik medijskih storitev za sočasno gledanje programov na podlagi programskega sporeda;
[…]
(g)
‚avdiovizualna medijska storitev na zahtevo‘ (tj. nelinearna avdiovizualna medijska storitev) pomeni avdiovizualno medijsko storitev, ki jo opravlja ponudnik medijskih storitev za gledanje programov v trenutku, ki ga izbere uporabnik in na svojo osebno zahtevo na podlagi kataloga programov, ki ga izbere ponudnik medijskih storitev;
[…].“
5
Člen 2(1) Direktive 2010/13 določa:
„Vsaka država članica zagotovi, da so vse avdiovizualne medijske storitve, ki jih prenašajo ponudniki medijskih storitev pod njeno pristojnostjo, skladne s pravili pravnega reda, ki se uporablja za avdiovizualne medijske storitve, namenjene javnosti v tej državi članici.“
6
Člen 4(1) te direktive določa:
„Države članice lahko od ponudnikov medijskih storitev pod svojo pristojnostjo zahtevajo, da na področjih, ki jih usklajuje ta direktiva, ravnajo v skladu z natančnejšimi ali strožjimi pravili, če so ta pravila v skladu s pravom Unije.“
7
Člen 6(1) navedene direktive določa:
„Države članice brez poseganja v svojo obveznost spoštovanja in varovanja človekovega dostojanstva na primeren način zagotovijo, da se z avdiovizualnimi medijskimi storitvami, ki jih ponujajo ponudniki medijskih storitev pod njihovo pristojnostjo:
a)
ne spodbuja nasilja ali sovraštva do skupine oseb ali člana take skupine na kateri koli podlagi iz člena 21 Listine;
b)
javno ne ščuva k storitvi terorističnega kaznivega dejanja, kot je določeno v členu 5 Direktive (EU) 2017/541 [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. marca 2017 o boju proti terorizmu in nadomestitvi Okvirnega sklepa Sveta 2002/475/PNZ ter o spremembi Sklepa Sveta 2005/671/PNZ (UL 2017, L 88, str. 6)].“
8
Člen 9(1) Direktive 2010/13/ES določa:
„Države članice zagotovijo, da so avdiovizualna komercialna sporočila, ki jih zagotavljajo ponudniki medijskih storitev pod njihovo pristojnostjo, v skladu z naslednjimi zahtevami:
[…]
c)
avdiovizualna komercialna sporočila ne smejo:
i)
ogrožati spoštovanja človekovega dostojanstva;
[…].“
Direktiva 2018/1972
9
V uvodni izjavi 7 Direktive (EU) 2018/1972 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2018 o Evropskem zakoniku o elektronskih komunikacijah (UL 2018, L 321, str. 36) je navedeno:
„[…] Vsebina televizijskih programov je zajeta v [Direktivi 2010/13]. Namen zakonske ureditve avdiovizualne politike in vsebine je doseganje ciljev v splošnem interesu, kot so svoboda izražanja, pluralnost medijev, nepristranskost, kulturna in jezikovna raznolikost, socialna vključenost, varstvo potrošnikov in varstvo mladoletnikov. […]“
10
Člen 2, točka 1, Direktive 2018/1972, s katerim je bil nadomeščen člen 2(a) Direktive 2002/21, določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
‚elektronsko komunikacijsko omrežje‘ pomeni prenosne sisteme, ne glede na to, ali temeljijo na stalni infrastrukturi ali centralizirani upravni zmogljivosti, in, kjer je primerno, komutacijsko ali usmerjalno opremo ter druge vire, vključno z omrežnimi elementi, ki niso aktivni, ki omogočajo prenos signalov po žicah, z radijskimi valovi, z optičnimi ali drugimi elektromagnetnimi sredstvi, vključno s satelitskimi omrežji, fiksnimi (vodovno in paketno komutiranimi, vključno z internetom) in mobilnimi omrežji, električnimi kabelskimi sistemi, če se uporabljajo za prenos signalov, omrežji, ki se uporabljajo za radijsko in televizijsko radiodifuzijo, ter z omrežji kabelske televizije, ne glede na vrsto prenesenih informacij.“
Grško pravo
Zakon št. 4779/2021
11
Člen 8 nomos 4779/2021, Ensomatosi stin ethniki nomothesia tis Odigias (EE) 2010/13 tou Europaïkou Koinovouliou kai tou Symvouliou tis 10is Martíou 2010 gia ton syntonismo orismenon nomothetikon, kanonistikon kai dioikitikon diataxeon ton kraton melon skhetika me tin parochi ypiresion optikoakoustikon meson, opos echei tropopoiitheí me tin Odigía (EE) 2018/1808 tou Europaïkou Koinovouliou kai tou Symvouliou tis 14is Noemvríou 2018 kai alles diataxeis armodiotitas tis Genikis Grammateias Epikoinonías kai Enimerosis (zakon št. 4779/2021 o prenosu Direktive 2010/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. marca 2010 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju avdiovizualnih medijskih storitev (Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah), kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2018/1808 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. novembra 2018, in drugih določb v pristojnosti generalnega sekretariata za komunikacijo in informiranje v nacionalno pravno ureditev) z dne 20. februarja 2021 (FEK A’ 27) v različici, ki se uporablja za spora o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon 4779/2021), določa:
„Avdiovizualne medijske storitve ne smejo vključevati spodbujanja nasilja ali sovraštva do skupine oseb ali člana take skupine, opredeljene na podlagi rase, barve kože, nacionalne ali etnične pripadnosti, porekla, vere, invalidnosti, spolne usmerjenosti, spolne identitete ali spolnih značilnosti.“
12
Člen 36(1) zakona 4779/2021 določa:
„Če ponudnik medijskih storitev z naročnino ali brez nje krši člen 8 […], [ESR] naloži sankcije, določene z nomos 2644/1998 [– Gia tin parochi syndromitikon radiofonikon kai tileoptikon ypiresion kai synafeis diataxeis (zakon št. 2644/1998 o zagotavljanju radiotelevizijskih storitev za plačilo in o povezanih določbah), z dne 13. oktobra 1998 (FEK A’ 233)] in z nomos 2328/1995 [– Nomiko kathestos tis idiotikis tileorasis kai tis Topikis radiophonías, rythmisi thematon tis radiotileoptikis agoras kai alles diataxeis (zakon št. 2328/1995 o pravnem položaju zasebnih televizij in lokalnih radijskih in televizijskih postaj, ureditvi trga radiodifuzije ter drugih določbah) z dne 3. avgusta 1995 (FEK A’ 159).“
Zakon št. 2328/1995
13
Člen 1 zakona 2328/1995 v različici, ki se uporablja za spora o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon 2328/1995), določa:
„1.   Za ustanovitev, vzpostavitev in obratovanje zasebnih televizijskih kanalov, ki na kanalih, ki so za to na voljo, ali na razpoložljivih radijskih frekvencah oddajajo signal, ki ga običajno sprejemajo gospodinjski sprejemniki, je treba pridobiti dovoljenje v skladu z določbami tega zakona. Dovoljenja se izdajo tako, da služijo javnemu interesu, njihova uporaba pa pomeni javno storitev. Kanali, za katere se izdajo ta dovoljenja, morajo skrbeti za kakovost programa, objektivnost informacij, zagotavljanje pluralizma in spodbujanje kulture z razširjanjem književnih in umetniških oddaj.
2.   Dovoljenje za ustanovitev, vzpostavitev in obratovanje zajema oddajanje brezžičnega signala, radijske kanale, uporabo zemeljskih postaj ali satelitov […].“
14
Člen 4(1)(a) zakona 2328/1995 določa:
„V vseh primerih kršitev določb nacionalne zakonodaje, [zakonodaje] Unije in mednarodnega prava, ki neposredno ali posredno urejajo zasebne televizijske kanale in splošneje delovanje zasebne televizije, […] ESR naloži eno ali več naslednjih sankcij […]. Izbira narave sankcije in njen izračun se opravita glede na resnost kršitve, občinstvo oddaje, v okviru katere je bila storjena kršitev, delež trga radijskih in televizijskih storitev, ki ga je glede na okoliščine pridobil imetnik dovoljenja, znesek izvedenih ali načrtovanih investicij in morebitni obstoj ponovitve kršitve […].“
Zakon 2863/2000
15
Člen 4(1) nomos 2863/2000 – Ethniko Symvoulio Radiotileorasis kai alles arches kai organa tou tomea parochis radiotileoptikon ypiresion (zakon št. 2863/2000 o nacionalnem svetu za radiotelevizijo ter drugih organih in organizacijah v sektorju radiotelevizijskih storitev) z dne 29. novembra 2000 (FEK A’ 262) v različici, ki se uporablja za spora o glavni stvari, določa:
„ESR izvaja neposredni državni nadzor, ki ga določa Syntagma tis Elladas (ustava Helenske republike) na področju zagotavljanja radijskih in televizijskih storitev vseh vrst, s sprejetjem izvršljivih posamičnih upravnih aktov. Zlasti:
[…]
e)
nalaga upravne sankcije in ukrepe iz člena 4(1) [zakona 2328/1995] ter členov 12 in 15(3) [zakona 2644/1998] […].“
Zakon št. 2644/1998
16
Člen 1(1) zakona 2644/1998 določa:
„Zagotavljanje plačljivih radijskih in televizijskih storitev je v skladu s členom 15 ustave Helenske republike podvrženo neposrednemu državnemu nadzoru in je javna storitev, katere cilj je objektivno in nepristransko obveščanje javnosti ter visoka raven stalnega izobraževanja in zabavanje javnosti. Za namene tega zakona zagotavljanje plačljivih radijskih in televizijskih storitev pomeni neposreden prenos javnosti s katerim koli sredstvom ali tehničnim načinom (izključno prizemnimi oddajniki, kabelskim omrežjem ali sateliti), radijskih in televizijskih programov, za dostop do katerih veljajo pogoji, ki jih določi imetnik dovoljenja, določenega v tem zakonu. Za zagotavljanje plačljivih radijskih in televizijskih storitev se šteje tudi zagotavljanje televizijskih storitev prek drugih širokopasovnih omrežij, ne glede na to, ali je ponudnik storitve pridobil dovoljenje [ESR] za programe, ki jih prenaša, ali na podlagi pogodbe v ta namen prenaša programe, ki so dovoljeni v drugi državi članici.“
17
Člen 10 zakona 2644/1998 določa:
„1.   Določbe člena 3, od (1) do (12), (14), (17) in (22) [zakona 2328/1995] v zvezi s spoštovanjem dostojanstva, zasebnosti in udeležbe posameznika na splošno v gospodarskem, družbenem in političnem življenju, v zvezi z načini in pogoji razširjanja radijskih in televizijskih oglasov ter drugih s tem povezanih sporočil, varstvom otrok, zagotavljanjem političnega pluralizma in dostopom strank do radijskih in televizijskih oddaj ter varstvom interesov potrošnikov in splošneje interesov državljanov se uporabljajo tudi za vsebino plačljivih radijskih in televizijskih storitev.
2.   Etični kodeksi, sprejeti v skladu s členom 3(2) nomos 1866/1989 – Idrysi Ethinkou Symvouliou Radiotileoraseos kai parochi adeion gia tin idrysi kai leitourgia tileoptikon stathmon (zakon št. 1866/1989 o ustanovitvi nacionalnega sveta za radiotelevizijo in izdajanju dovoljenj za ustanovitev in upravljanje televizijskih kanalov z dne 6. oktobra 1989 (FEK A’222), ter tisti, ki jih je pripravil ESR in so bili sprejeti v skladu s postopkom iz člena 3(15) [zakona 2328/1995], se uporabljajo tudi za avdiovizualne vsebine, ki jih razširjajo imetniki dovoljenja na podlagi tega zakona […].“
18
ESR v skladu s členom 12 zakona 2644/1998 naloži upravne sankcije v primeru kršitve določb tega zakona, prava Unije in mednarodnega prava, ki urejajo opravljanje radijskih in televizijskih storitev, na katere se nanaša navedeni zakon.
Predsedniški dekret 77/2003
19
Člen 1 proedriko diatagma 77/2003 – Kodikas deontologias eidiseografikon kai allon dimosiografikon kai Politikon ekpompon (Predsedniški dekret 77/2003 o etičnem kodeksu za informacijske oddaje ter druge novinarske in politične oddaje) z dne 28. marca 2003 (FEK A’ 75) v različici, ki se uporablja za spora o glavni stvari (v nadaljevanju: predsedniški dekret 77/2003), določa:
„Določbe tega kodeksa se uporabljajo za informativne, novinarske in politične oddaje na javnih in zasebnih radijih in televizijah […].“
20
Člen 2(1) predsedniškega dekreta 77/2003 določa:
„Informacijske oddaje in druge novinarske in politične oddaje morajo zagotavljati raven kakovosti, ki je potrebna za družbeno poslanstvo radiofonije in televizije ter za kulturni razvoj države […].“
21
Člen 4 predsedniškega dekreta št. 77/2003 določa:
„1.   Oseb ni dovoljeno predstavljati na način, ki bi lahko v posebnih okoliščinah spodbudil njihovo poniževanje, družbeno osamitev ali njihovo diskriminacijo v delu javnosti, med drugim na podlagi spola, rase, narodnosti, jezika, vere, ideologije, starosti, bolezni, invalidnosti, spolne usmerjenosti ali poklica.
„2.   Ni dovoljeno razširjati sporočil ali kvalifikacij, ki so ponižujoča, rasistična, ksenofobna ali seksistična ter netolerantnih izjav in, splošneje, ne smejo biti prizadete etnične ali verske manjšine ali druge ranljive skupine ali skupine, ki so v šibkejšem položaju.“
22
Člen 9(2) predsedniškega dekreta št. 77/2003 določa:
„Osebe, ki sodelujejo v oddajah ali so omenjene v njih, morajo biti deležne pravične, pravilne in dostojne obravnave. Zlasti ni dovoljeno razvrednotiti njihove osebnosti, časti in dostojanstva. Spoštovati je treba tudi njihovo zasebno in družinsko življenje, poklicno dejavnost in pravico do svobode izražanja. Kritika ni nezdružljiva s spoštovanjem pravic posameznikov, ki so prikazani ali omenjeni.“
Spora o glavni stvari, vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
23
Makeleio in Zougla sta družbi grškega prava, ki upravljata spletna mesta časopisov, na katerih se ponujajo tudi avdiovizualne vsebine.
24
Družba Makeleio je 29. junija 2021 na svojem spletnem mestu www.makeleio.gr predvajala avdiovizualno oddajo, v kateri se je voditelj skliceval na obisk predstavnikov skupnosti LGBT+ pri grškem predsedniku vlade, pri čemer je uporabljal žaljive izraze, zlasti z žalitvijo in očrnitvijo homoseksualnih oseb. Ta voditelj je podal ironične komentarje v zvezi s spolno usmerjenostjo teh oseb in je javnost posredno spodbudil k verbalnim ali fizičnim napadom na njih, ki jih je po njegovih navedbah sam izvajal, ko je bil mlajši.
25
Družba Zougla je 22. februarja 2021 na svojem spletnem mestu www.zougla.gr predvajala radijsko oddajo radijske postaje, ki prav tako oddaja na spletu. Ta oddaja je bila objavljena na spletni strani družbe Zougla v avdiovizualni obliki. V okviru te oddaje je animator v kazenski zadevi, katere predmet so nekateri akti predofilije, očitani tretjim osebam, nekatere politične osebnosti ustno napadel z obrekovanjem in žaljivimi izjavami v zvezi z njimi. V tem okviru je ta animator predstavil zlasti eno od teh osebnosti kot „nekoga, ki namerno ščiti posiljevalce mladoletnikov in pedofile ter jim je dodelil odgovorne položaje, na podlagi katerih bi lahko poskušali zadovoljiti svoje bolne spolne impulze“, in trdil, da je zadevna osebnost „vsaj napeljevalec in sostorilec“ aktov pedofilije in posilstva mladoletnikov, pripisanih tretjim osebam.
26
Ti oddaji (v nadaljevanju: oddaji iz postopka v glavni stvari) sta bili predmet postopka pred ESR.
27
ESR je menil, da se je v oddaji, ki jo je predvajala družba Makeleio, večkrat –očitno zaničevalno in žaljivo – sklicevalo na določeno skupino prebivalstva na podlagi spolne usmerjenosti njenih članov, pri čemer je spodbujala njihovo poniževanje in družbeno stigmatizacijo. Glede na ta dejstva je ESR v odločbi št. 140/2021 ugotovil, da je družba Makeleio kršila, prvič, prepoved spodbujanja nasilja ali sovraštva do skupine oseb zaradi spolne usmerjenosti njenih članov, iz člena 8 zakona 4779/2021 ter, drugič, obveznost spoštovanja človekovega dostojanstva in vrednosti ter prepoved razširjanja kakovostno okrnjenih vsebin, na podlagi člena 1(1) zakona 2328/1995 ter člena 2(1), člena 4 in člena 9(2) predsedniškega dekreta 77/2003. Zato je ESR družbi Makeleio naložil globo v višini 30.000 EUR za vsako od dveh storjenih kršitev.
28
ESR je v zvezi z oddajo, ki jo je predvajala družba ZOUGLA, menil, da je so bile s to oddajo kot informacije in resnična dejstev v javnost lansirane domneve in stališča njenega animatorja, ki so bili brez vsakršne podlage in pomenijo žalitve oseb, ki so bile v njej navedene, tako da je navedena oddaja zato pomenila „ekstremno kakovostno okrnjeno“ retransmitirano radijsko oddajo in ogrožala dostojanstvo teh oseb. Glede na ta dejstva je ESR v odločbi št. 99/2021 ugotovil, da je družba Zougla kršila tako obveznost spoštovanja človekovega dostojanstva in vrednosti kot tudi prepoved razširjanja kakovostno okrnjenih vsebin na podlagi člena 1(1) zakona 2328/1995 ter člena 2(1), člena 4 in člena 9(2) predsedniškega dekreta 77/2003. Zato je ESR zaradi storitve teh dveh kršitev družbi ZOUGLA naložil globi v višini 40.000 EUR oziroma 80.000 EUR.
29
ESR je ob sprejetju odločb iz postopka v glavni stvari ugotovil, da se določbe nacionalnega prava, na katere je oprl te odločbe, glede na njihovo besedilo uporabljajo le za ponudnike tradicionalnih televizijskih storitev, in sicer za televizijske storitve, ki jih televizijski operaterji oddajajo bodisi z analognimi ali digitalnimi oddajniškimi frekvencami, bodisi prek satelita, bodisi prek širokopasovnih omrežij.
30
Vendar je ESR s tem, da se je oprl na merila za razlago v zvezi s pojmom „avdiovizualne medijske storitve“ v smislu Direktive 2010/13 v skladu s sodno prakso, ki izhaja iz sodbe z dne 21. oktobra 2015, New Media Online (C‑347/14, EU:C:2015:709), iz katere naj bi izhajalo, da avdiovizualne vsebine, ki jih na spletu razširja operater, ki ni upravljavec televizijskega kanala, spadajo pod ta pojem, razlagal te določbe nacionalnega prava v tem smislu, da so se kljub njihovem besedilu uporabljale tudi za ponudnike avdiovizualnih vsebin, ki se razširjajo prek spleta (v nadaljevanju: ponudniki spletnih televizijskih storitev), med katerimi naj bi bili družbi Makeleio in Zougla.
31
Ti družbi sta pri Symvoulio tis Epikrateias (državni svet, Grčija), ki je predložitveno sodišče, vložili ničnostni tožbi zoper odločbi iz postopka v glavni stvari.
32
V skladu s stališčem, ki je prevladalo v Symvoulio tis Epikrateias (državni svet), je treba nacionalne določbe, na katere je ESR oprl odločbi iz postopkov v glavni stvari, razlagati tako, da se ne uporabljajo za ponudnike spletnih televizijskih storitev.
33
V teh okoliščinah je Symvoulio tis Epikrateias (državni svet) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ta vprašanja, ki so v zadevah C‑555/23 in C‑556/23 enaka:
„1.
Ali med cilje Direktive [2010/13] […] in torej na področje uporabe navedene direktive spadata: (a) zagotavljanje spoštovanja in varovanja človekovega dostojanstva in njegove vrednosti ter (b) preprečevanje prenosa kakovostno okrnjenih vsebin s strani ponudnikov televizijskih storitev, zlasti vsebin z značilnostmi tistih vsebin, ki sta jih v obravnavanem primeru prenašali [tožeči stranki iz postopka v glavni stvari]?
2.
Ob predpostavki, da (a) obveznost spoštovanja človekovega dostojanstva in njegove vrednosti in/ali (b) prepoved prenosa kakovostno okrnjenih vsebin, zlasti vsebin z značilnostmi tistih vsebin, ki so bile predmet [oddaj iz postopka v glavni stvari], spadata na področje uporabe [Direktive 2010/13]: Ali je nacionalna določba, v skladu s katero sta navedeni obveznosti naloženi vsem ponudnikom televizijskih storitev razen tistim, ki vsebine prenašajo samo prek spleta, v nasprotju s členom 4(1) navedene direktive v povezavi z načelom enakega obravnavanja iz členov 20 in 21 [Listine]?
3.
Če je odgovor na [prvo in drugo] vprašanje pritrdilen: Ali mora nacionalni regulatorni organ za zagotovitev polnega učinka [Direktive 2010/13] uporabiti določbe nacionalnega prava, ki brez razlikovanja nalagajo zadevni obveznosti vsem ponudnikom televizijskih storitev, čeprav nacionalno pravo določa obveznosti in s tem povezane sankcije za vse druge ponudnike televizijskih storitev, ne pa tudi za tiste ponudnike, ki svoje vsebine razširjajo izključno prek spleta? Ali pa je naložitev upravnih sankcij zaradi kršitve zgoraj navedenih obveznosti zaradi televizijskega prenosa prek spleta na podlagi široke razlage ali analogne uporabe nacionalnih določb v zvezi z drugimi televizijskimi storitvami nezdružljiva z načelom nullum crimen, nulla poena sine lege certa, določenim v členu 49(1), prvi stavek, [Listine], v povezavi z načelom pravne varnosti?
4.
Če je odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje nikalen in če [Sodišče] šteje, da (a) obveznost spoštovanja in varovanja človekovega dostojanstva in njegove vrednosti in/ali (b) prepoved prenosa kakovostno okrnjenih vsebin (zlasti vsebin, kakršne so tiste, ki so bile predmet [oddaj iz postopka v glavni stvari]) ne spadata na področje uporabe [Direktive 2010/13] v smislu člena 4(1), v primeru, v katerem zakonodaja države članice nalaga taki obveznosti ponudnikom televizijskih storitev prek kopenskih, satelitskih ali širokopasovnih radiodifuzijskih omrežij, sicer se naložijo upravne sankcije, vendar ne vsebuje enakovrednih določb, kar zadeva ponudnike televizijskih storitev prek spleta: Ali je treba člen 2(1) Direktive 2010/13 v sedanji veljavni različici razlagati tako, da mora pristojni nacionalni organ na podlagi načela enakega obravnavanja upoštevati možnost naložitve upravnih sankcij zaradi kršitve teh določb tudi v zvezi z razširjanjem televizijskih prenosov prek spleta?
5.
Če je odgovor na četrto vprašanje pritrdilen: Ali je obveznost nacionalnega regulatornega organa glede na zgoraj navedeno in glede na razlago nacionalnega prava, skladno s pravom Unije, zlasti z navedenimi določbami [Direktive 2010/13], da se brez razlikovanja za vse televizijske storitve, ne glede na njihov način prenosa, uporabijo nacionalne pravne določbe, ki nalagajo tako obveznost, združljiva z načelom nullum crimen, nulla poena sine lege certa in z načelom pravne varnosti, saj se taka obveznost, določena v nacionalnem pravu za vse druge ponudnike televizijskih storitev, ne uporablja za spletno televizijo?“
34
S sklepom predsednika Sodišča z dne 2. oktobra 2023 sta bili zadevi C‑555/23 in C‑556/23 združeni za pisni in ustni del postopka ter izdajo sodbe.
Vprašanja za predhodno odločanje
Uvodne ugotovitve
Opredelitev tožečih strank iz postopka v glavni stvari kot „ponudnikov medijskih storitev“ v smislu Direktive 2010/13
35
Kot je razvidno iz predlogov za sprejetje predhodne odločbe, vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, temeljijo na premisi, da je razširjanje oddaj iz postopka v glavni stvari avdiovizualna medijska storitev, ki spada na področje uporabe Direktive 2010/13, tako da sta tožeči stranki v postopku v glavni stvari „ponudnika medijskih storitev“ v smislu te direktive.
36
Vendar je družba Makeleio v pisnih stališčih in na obravnavi trdila, da ni „ponudnik medijskih storitev“ v smislu navedene direktive in da se zato ta direktiva zanjo ne uporablja.
37
V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora nacionalno sodišče v okviru delitve pristojnosti med sodiščem Unije in nacionalnim sodiščem načeloma preveriti, ali so izpolnjeni dejanski pogoji za uporabo določbe Unije v zadevi, ki jo obravnava, pri čemer lahko Sodišče, ko odloča o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, po potrebi poda pojasnila, ki nacionalno sodišče usmerjajo pri njegovi razlagi (sodba z dne 15. marca 2012, SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, točka 67 in navedena sodna praksa).
38
Zato mora Sodišče predložitvenemu sodišču zagotoviti potrebne elemente razlage v zvezi s pojmom „avdiovizualna medijska storitev“ v smislu te direktive, da bi to preverilo, ali razširjanje oddaj iz postopka v glavni stvari dejansko spada pod ta pojem in ali je treba v zvezi s tema oddajama tako šteti, da sta družbi Makeleio in Zougla „ponudnika medijskih storitev“ v smislu navedene direktive.
39
V tem okviru je treba opozoriti, da se v skladu z opredelitvijo iz člena 1(1)(a)(i) Direktive 2010/13 pojem „avdiovizualna medijska storitev“ nanaša na storitev, kakor je opredeljena v členih 56 in 57 PDEU, kadar je glavni namen storitve ali ločljivega dela te storitve zagotavljanje programov, pod uredniško odgovornostjo ponudnika medijskih storitev, splošni javnosti za obveščanje, zabavo ali izobraževanje preko elektronskih komunikacijskih omrežij v smislu točke (a) člena 2 Direktive 2002/21.
40
Poleg tega je v skladu s členom 1(1)(d) Direktive 2010/13 za namene te direktive „ponudnik medijskih storitev“ fizična ali pravna oseba, ki nosi uredniško odgovornost za izbiro vsebine avdiovizualne medijske storitve in določa način, na katerega bo ta organizirana.
41
Na prvem mestu je treba pojasniti, da lahko, kot izhaja iz samega besedila člena 1(1)(a)(i) Direktive 2010/13 v povezavi s členom 2, točka 1, Direktive 2018/1972, s katerim je bil nadomeščen člen 2(a) Direktive 2002/21, tako oddajanje programov prek radijskih, analognih in digitalnih frekvenc kot oddajanje programov po spletu spadata pod pojem „avdiovizualne medijske storitve“ v smislu Direktive 2010/13.
42
Iz tega sledi, da pojem „ponudniki medijskih storitev“ v smislu te direktive zajema tako ponudnike tradicionalnih televizijskih storitev, navedenih v točki 29 te sodbe, kot ponudnike spletnih televizijskih storitev.
43
Na drugem mestu, ni sporno, prvič, da sta bili oddaji iz postopka v glavni stvari predvajani v informativne ali razvedrilne namene in, drugič, da sta bili predvajani na spletnih mestih in torej po elektronskih komunikacijskih omrežjih v smislu člena 2, točka 1, Direktive 2018/1972.
44
Na tretjem mestu, kot je razvidno iz člena 1(1)(b) Direktive 2010/13, se pojem „program“ v smislu te direktive nanaša na „niz gibljivih slik […], ki predstavlja posamezno poljubno dolgo enoto znotraj sporeda ali kataloga, ki ga oblikuje ponudnik medijskih storitev, vključno s celovečernimi filmi, video posnetki, športnimi dogodki, situacijskimi komedijami, dokumentarnimi filmi, otroškimi programi in izvirnimi televizijskimi dramami.“
45
V zvezi s tem je treba poudariti, da je Sodišče v zvezi z dajanjem na voljo na spletnem mestu časopisa kratkih videoposnetkov, ki ustrezajo kratkim sekvencam iz lokalnih novic, športa ali zabavnih prireditev, razsodilo, da taki videoposnetki spadajo pod pojem „program“ v smislu člena 1(1)(b) Direktive 2010/13 (sodba z dne 21. oktobra 2015, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, točka 24).
46
Sodišče se je pri tej presoji oprlo zlasti na dejstvo, da so ti videoposnetki tako kot televizijski programi namenjeni množičnemu občinstvu in imajo lahko nanj očiten vpliv v smislu uvodne izjave 21 te direktive. Poleg tega naj se način izbire navedenih videoposnetkov, ker naj bi vključeval možnost, da internetni uporabnik dostopa do videoposnetka, ki ga zanima, v izbranem trenutku in na individualno zahtevo na podlagi kataloga ali seznama, ki ga pripravi upravljavec spletnega časopisa, ne bi razlikoval od tistega, ki se ponuja v okviru avdiovizualnih medijskih storitev na zahtevo, ki spadajo na področje uporabe navedene direktive. Nazadnje, videoposnetki, ki se nanašajo na novice, naj bi konkurirali informacijskim storitvam, ki jih ponujajo ponudniki televizijskih programov, medtem ko naj bi bili videoposnetki, povezani s kulturnimi ali športnimi prireditvami ali rekreacijskim poročanjem, v konkurenci z glasbenimi kanali, športnimi kanali in razvedrilnimi oddajami (glej v tem smislu sodbo z dne 21. oktobra 2015, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, točki 21 in 23).
47
V obravnavanem primeru je ESR na obravnavi navedel, da je bila oddaja iz postopka v glavni stvari, ki zadeva družbo Makeleio, oddaja, ki se dnevno predvaja na spletnem mestu tega subjekta v avdiovizualni obliki, da je ta oddaja trajala več ur, da je imela svoje ime in da jo je predstavljal isti novinar, da je bila predvajana z logotipom družbe Makeleio, da je zadnjenavedena javnost na svojem spletnem mestu obvestila o vsakodnevnem oddajanju navedene oddaje in njenih oddajnih časih, da je bilo oddajanje iste oddaje sprva linearno, nato pa je sledila objava na spletu, da bi lahko zainteresirane osebe imele dostop na zahtevo, in da je na tem spletnem mestu seznam, ki omogoča iskanje prejšnjih oddaj. ESR je navedel tudi, da so te značilnosti podane tudi pri oddaji, iz postopka v glavni stvari, ki zadeva družbo Zougla.
48
Zato je treba ugotoviti – kar mora preveriti predložitveno sodišče – da sta oddaji iz postopka v glavni stvari kot videoposnetki, ki so del sporeda ali kataloga avdiovizualne ponudbe, ponujene v okviru elektronske različice časopisa, „program“ v smislu člena 1(1)(b) Direktive 2010/13.
49
Na četrtem mestu, v zvezi z merili, ki jih mora predložitveno sodišče upoštevati pri presoji „glavnega namena“ v smislu člena 1(1)(a)(i) Direktive 2010/13 storitve dajanja na voljo videoposnetkov, ponujene v okviru elektronske različice časopisa, je Sodišče razsodilo, da se mora taka presoja nanašati na preučitev, ali sta vsebina in funkcija te storitve samostojni glede na novinarsko dejavnost upravljavca zadevnega spletnega mesta in ne le dodatek, ki ga ni mogoče ločiti od te dejavnosti, zlasti zaradi povezav, ki jih ima avdiovizualna ponudba s tekstualno ponudbo (sodba z dne 21. oktobra 2015, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, točka 37).
50
Tako bo moralo predložitveno sodišče presoditi, ali sta vsebina in funkcija oddaj iz postopka v glavni stvari neodvisni od vsebine in funkcije pisnih novinarskih člankov izdajatelja spletnega časopisa. Če je tako, ti oddaji spadata na področje uporabe Direktive 2010/13. Če pa se navedeni oddaji izkažeta le za neločljivo dopolnitev novinarske dejavnosti tega založnika, zlasti zaradi povezav, ki jih imata s tekstualno ponudbo, ne spadata na področje uporabe te direktive.
51
V zvezi s tem iz sodne prakse Sodišča izhaja, da dejstvo, da so videoposnetki, ponujeni na spletnem mestu časopisa, dostopni in si jih je mogoče ogledati neodvisno od ogleda člankov v elektronski različici tega časopisa, kaže na to, da bi bilo mogoče šteti, da ima storitev dajanja na voljo videoposnetkov, ki se ponuja na takem spletnem mestu, samostojno vsebino in funkcijo glede na novinarsko dejavnost upravljavca tega spletnega mesta in da zato pomeni storitev, ki je ločena od drugih storitev, ki jih ta ponuja (sodba z dne 21. oktobra 2015, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, točka 36).
52
Na petem mestu, v skladu s členom 1(1)(c) Direktive 2010/13 za namene te direktive pomeni pojem „uredniška odgovornost“ izvrševanje učinkovitega nadzora tako nad izborom programov in njihovo organizacijo kot nad časovnim sporedom v primeru razširjanja televizijskih programov ali v katalogu v primeru avdiovizualnih medijskih storitev na zahtevo.
53
V zvezi s storitvijo dajanja videoposnetkov na voljo na spletnem mestu časopisa je treba ugotoviti, da se lahko tak nadzor med drugim nanaša na nalaganje in odstranitev videoposnetkov, na časovni razpored in urnik v zvezi z oddajanjem videoposnetkov na tej spletni strani, na obdobje, v katerem bodo ti videoposnetki dostopni internetnim uporabnikom, na strukturo navedenega spletnega mesta, na način predstavitve in izbora videoposnetkov, na sistem za iskanje videoposnetkov in na posodobitev vsebine tega spletnega mesta.
54
Čeprav bo moralo predložitveno sodišče presoditi, ali imata družbi Makeleio in Zougla uredniško odgovornost v smislu člena 1(1)(c) Direktive 2010/13 v zvezi z oddajama iz postopka v glavni stvari, pa elementi, navedeni v točki 47 te sodbe, kažejo na to, da je tako. Dejstvo, ki ga je družba Makeleio potrdila na obravnavi, da je bil na eni strani voditelj oddaje iz postopka v glavni stvari, ki se nanaša nanjo, novinar, ki ga je ta subjekt zaposlil za izvajanje retransmisij v živo in za dnevno predstavitev te oddaje, in da se je na drugi strani družba Makeleio odločila za razširjanje oddaje iz postopka v glavni stvari, ki se je nanašala nanj, naj bi potrjevalo, da je ta subjekt prevzel uredniško odgovornost.
55
Glede na preudarke, navedene v točkah od 37 do 54 te sodbe, in s pridržkom preverjanj, ki jih bo moralo opraviti predložitveno sodišče, je treba zato na postavljena vprašanja odgovoriti na podlagi predpostavk, prvič, da sta družbi Makeleio in ZOUGLA „ponudnika medijskih storitev“ v smislu Direktive 2010/13 in zlasti ponudnika spletnih televizijskih storitev, in drugič, da je razširjanje oddaj iz postopka v glavni stvari „avdiovizualna medijska storitev“ v smislu te direktive.
Razlaga nacionalne ureditve iz postopka v glavni stvari
56
Evropska komisija v pisnem stališču dvomi o razlagi nacionalne ureditve iz postopka v glavni stvari, ki jo je podalo predložitveno sodišče, v skladu s katero se nacionalne določbe, ki določajo obveznost spoštovanja vrednote človekovega dostojanstva, sicer se naloži sankcija, in prepoved oddajanja kakovostno okrnjenih vsebin, sicer se ravno tako naloži sankcija, ne uporabljajo za ponudnike spletnih televizijskih storitev.
57
V zvezi s tem je treba opozoriti, da se mora Sodišče, kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, pri razlagi določb nacionalnega pravnega reda načeloma opreti na opredelitve, ki izhajajo iz predložitvene odločbe. Sodišče namreč ni pristojno za razlago notranjega prava države članice (sodba z dne 5. decembra 2023, Deutsche Wohnen, C‑807/21, EU:C:2023:950, točka 36 in navedena sodna praksa).
58
Zato je treba na postavljena vprašanja odgovoriti na podlagi predpostavke, da se nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari ne uporablja za ponudnike spletnih televizijskih storitev.
Prvi vprašanji
59
Najprej, iz predlogov za sprejetje predhodne odločbe je razvidno, da se predložitveno sodišče glede na nacionalno ureditev iz postopka v glavni stvari sprašuje, ali na področje uporabe Direktive 2010/13 spadata na eni strani obveznost spoštovanja vrednote človekovega dostojanstva in na drugi strani prepoved razširjanja kakovostno okrnjenih vsebin.
60
Kot je razvidno iz naslova in uvodne izjave 11 Direktive 2010/13, je njen namen usklajevanje nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju avdiovizualnih medijskih storitev, da bi se vzpostavil pravi notranji trg za te storitve. V ta namen ta direktiva določa minimalni sklop usklajenih pravil, ki se uporabljajo za vse avdiovizualne medijske storitve, od katerih se nekatera, kot je razvidno iz uvodne izjave 18 te direktive in uvodne izjave 7 Direktive 2018/1972, nanašajo na vsebino teh storitev.
61
Vendar, kot je generalna pravobranilka v bistvu navedla v točki 72 sklepnih predlogov, Direktiva 2010/13 poleg minimalnih zahtev, ki jih določa, ne posega v vsebino avdiovizualnih medijskih storitev, saj neobstoj takega poseganja poleg tega odraža voljo zakonodajalca Unije, da ponudnikom teh storitev pusti dejansko pooblastilo za odločanje o taki vsebini, kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 38.
62
Direktiva 2010/13 torej ne vsebuje nobene določbe, ki bi se nanašala na kakovost kot tako vsebine programov, ki spadajo na njeno področje uporabe, niti ne določa nobenega razloga za prepoved, ki bi se nanašal na slabo kakovost ali okrnjeno kakovosti razširjanih vsebin.
63
Zato prepoved razširjanja kakovostno okrnjene vsebine ne spada na področje uporabe Direktive 2010/13, ker taka prepoved presega minimalne zahteve, določene s to direktivo.
64
Vendar je v obravnavanem primeru iz elementov, navedenih v predlogih za sprejetje predhodne odločbe, razvidno, da je bila vsebina oddaj iz postopka v glavni stvari, kot je ESR poleg tega potrdil na obravnavi pred Sodiščem, opredeljena kot „kakovostno okrnjena“ in da se je tako štelo, da spada na področje uporabe prepovedi oddajanja kakovostno okrnjenih vsebin, določene z nacionalno ureditvijo iz postopka v glavni stvari, zgolj zato, ker se je štelo, da taka vsebina posega v človekovo dostojanstvo.
65
Zato je treba glede na spora v glavni stvari šteti, da predložitveno sodišče s prvima vprašanjema v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 2010/13 razlagati tako, da nacionalna ureditev, ki vsem ponudnikom medijskih storitev, razen tistim, ki svoje vsebine razširjajo prek spleta, pod grožnjo sankcije nalaga, da spoštujejo vrednoto človekovega dostojanstva in da se vzdržijo razširjanja vsebin, ki posegajo v to vrednoto, spada na področje uporabe te direktive.
66
V zvezi s tem je treba na prvem mestu poudariti, da člen 6(1) Direktive 2010/13, ki je del določb, ki se uporabljajo za avdiovizualne medijske storitve, iz poglavja III te direktive državam članicam nalaga, da na primeren način zagotovijo, da se z avdiovizualnimi medijskimi storitvami, ki jih ponujajo ponudniki medijskih storitev pod njihovo pristojnostjo, ne spodbuja nasilje ali sovraštvo do skupine oseb ali člana take skupine na kateri koli podlagi iz člena 21 Listine niti javno ne ščuva k storitvi terorističnega kaznivega dejanja in to „brez poseganja v [njihovo] obveznost spoštovanja in varovanja človekovega dostojanstva.“
67
Zakonodajalec Unije je z zadnjenavedeno dikcijo tako določil obveznost držav članic, da pri izvajanju člena 6(1) Direktive 2010/13 ne le spoštujejo, ampak tudi varujejo človekovo dostojanstvo, pri čemer ta obveznost zlasti pomeni, kot je razvidno iz te določbe kot celote, da morajo te države članice sprejeti potrebne ukrepe za zagotovitev, da vsebine avdiovizualnih medijskih storitev, ki jih zagotavljajo ponudniki, ki so pod njihovo pristojnostjo, ne posegajo v vrednoto človekovega dostojanstva.
68
Zato je iz besedila člena 6(1) Direktive 2010/13 razvidno, da obveznost spoštovanja vrednote človekovega dostojanstva in prepoved razširjanja vsebin, ki posegajo v to vrednoto, spadata na področje uporabe te določbe.
69
Na drugem mestu, kontekst, v katerega je umeščen ta člen 6(1), potrjuje tako razlago.
70
V skladu s členom 1(1)(a)(ii) Direktive 2010/13 namreč avdiovizualna komercialna sporočila spadajo pod pojem „avdiovizualna medijska storitev“ v smislu te direktive. Dejstvo, da člen 9 navedene direktive, ki je prav tako del določb iz poglavja III te direktive, državam članicam nalaga, naj zagotovijo, da ta sporočila izpolnjujejo nekatere zahteve, med katerimi je med drugim v skladu z njegovim odstavkom 1(c)(i) zahteva, da se ne ogroža spoštovanje človekovega dostojanstva, potrjuje, da je zakonodajalec Unije v okviru področij, ki jih usklajuje ta direktiva, želel določiti razlog za prepoved, ki se nanaša posebej na poseg v vrednoto človekovega dostojanstva, kar je razlog, ki je korelat obveznosti spoštovanja te vrednote.
71
Na tretjem mestu, poudariti je treba, da je po eni strani, kot je razvidno iz uvodne izjave 104 Direktive 2010/13, njen namen vzpostavitev območja brez notranjih meja za avdiovizualne medijske storitve ob zagotavljanju visoke ravni zaščite ciljev v splošnem interesu in zlasti varovanja človekovega dostojanstva. Na drugi strani iz uvodne izjave 59 te direktive izhaja, da določitev pravil, kakršna so ta iz člena 6 navedene direktive, ustreza razlogom, ki se nanašajo zlasti na varovanje človekovega dostojanstva v vseh avdiovizualnih medijskih storitvah.
72
Tako je razlaga člena 6(1) Direktive 2010/13, v skladu s katero ta določba zajema obveznost spoštovanja vrednote človekovega dostojanstva in prepoved razširjanja vsebin, ki posegajo v to vrednoto, v skladu tako s cilji, ki jim sledi ta direktiva, kot s cilji, ki jim sledi navedena določba.
73
Zato iz jezikovne, kontekstualne in teleološke razlage člena 6(1) Direktive 2010/13 izhaja, da obveznost spoštovanja vrednote človekovega dostojanstva in prepoved razširjanja vsebin, ki posegajo v to vrednoto, spadata na področje uporabe te določbe in zato na področje uporabe te direktive.
74
Glede na vse zgornje preudarke je treba na prvi vprašanji odgovoriti, da je treba Direktivo 2010/13 razlagati tako, da nacionalna ureditev, ki vsem ponudnikom medijskih storitev, razen tistim, ki svoje vsebine razširjajo prek spleta, pod grožnjo sankcij nalaga, da spoštujejo vrednoto človekovega dostojanstva in da se vzdržijo razširjanja vsebin, ki posegajo v to vrednoto, spada na področje uporabe te direktive in zlasti njenega člena 6(1).
Drugi vprašanji
75
Glede na odgovor na prvi vprašanji in ob upoštevanju preudarkov iz točke 64 te sodbe je treba šteti, da predložitveno sodišče z drugima vprašanjema v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(1) Direktive 2010/13 v povezavi z načelom enakega obravnavanja razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero morajo vsi ponudniki medijskih storitev, razen tistih, ki svoje vsebine razširjajo prek spleta, pod grožnjo sankcije spoštovati vrednoto človekovega dostojanstva in se vzdržati razširjanja vsebin, ki posegajo v to vrednoto.
76
Opozoriti je treba, da je Sodišče na podlagi Direktive Sveta z dne 3. oktobra 1989 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju dejavnosti razširjanja televizijskih programov (89/552/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 224), katere spremenjena različica je bila kodificirana z Direktivo 2010/13, razsodilo, da taka direktiva ne usklajuje celovito pravil s področij, za katera se uporablja, temveč določa minimalne zahteve za oddaje, ki izvirajo iz Unije in so namenjene sprejemu v Uniji (sodba z dne 18. julija 2013, Sky Italia, C‑234/12, EU:C:2013:496, točka 12 in navedena sodna praksa).
77
V tem okviru, kot izhaja iz člena 4(1) Direktive 2010/13 ter iz njenih uvodnih izjav 41 in 83, lahko države članice za zagotavljanje popolne in pravilne zaščite interesov potrošnikov kot televizijskih gledalcev od ponudnikov medijskih storitev pod svojo pristojnostjo zahtevajo, da na področjih, ki jih zajema ta direktiva, ravnajo v skladu z natančnejšimi ali strožjimi pravili, in v nekaterih primerih, različnimi pogoji na področjih, ki jih zajema ta direktiva, če so ta pravila v skladu s pravom Unije, zlasti pa z njenimi splošnimi načeli (sodba z dne 3. fébruarja 2021, Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, točka 40 in navedena sodna praksa).
78
Nacionalna ureditev, ki nalaga spoštovanje vrednote človekovega dostojanstva in opustitev razširjanja vsebin, ki posegajo v to vrednoto, pa določa le obveznost spoštovanja človekovega dostojanstva in razlog za prepoved, ki se nanaša na poseg v vrednoto človekovega dostojanstva, določena v členu 6(1) Direktive 2010/13, tako da taka ureditev ne vsebuje „podrobnejših“ ali „strožjih“ pravil v smislu člena 4(1) te direktive in zato ne spada na področje uporabe zadnjenavedene določbe.
79
Zato na drugi vprašanji ni treba odgovoriti glede na člen 4(1) Direktive 2010/13, ampak glede na člen 6(1) te direktive.
80
V zvezi s tem se mora nacionalna ureditev, ki določa le zahtevo, ki izhaja iz minimalnih zahtev, določenih z navedeno direktivo, kot sta obveznost spoštovanja vrednote človekovega dostojanstva in opustitev razširjanja vsebin, ki posegajo v to vrednoto, ki izhajata iz člena 6(1) te direktive, nujno uporabljati za vse ponudnike medijskih storitev, ki spadajo v pristojnost zadevne države članice.
81
Če ne bi bilo tako, bi bila namreč taka nacionalna ureditev ne le v nasprotju z osebnim področjem uporabe Direktive 2010/13 in zlasti njenega člena 6(1), ampak bi tudi ogrozila uresničitev cilja vzpostavitve notranjega trga za avdiovizualne medijske storitve, ki mu sledi ta direktiva, in uresničitev cilja varstva človekovega dostojanstva v vseh avdiovizualnih medijskih storitvah iz tega člena 6(1).
82
Iz tega sledi, da je nacionalna ureditev, ki le nekaterim ponudnikom medijskih storitev nalaga, da spoštujejo vrednoto človekovega dostojanstva in se vzdržijo razširjanja vsebin, ki posegajo v to vrednoto, v nasprotju s členom 6(1) Direktive 2010/13.
83
Glede na vse zgornje preudarke je treba na drugi vprašanji odgovoriti, da je treba člen 6(1) Direktive 2010/13 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero morajo vsi ponudniki medijskih storitev, razen tistih, ki svoje vsebine razširjajo prek spleta, pod grožnjo sankcije spoštovati vrednoto človekovega dostojanstva in se vzdržati razširjanja vsebin, ki posegajo v to vrednoto.
Tretji vprašanji
84
Glede na odgovora na prvi in drugi vprašanji ter ob upoštevanju preudarkov iz točke 64 te sodbe je treba šteti, da predložitveno sodišče s tretjima vprašanjema v bistvu sprašuje, ali je treba načelo zakonitosti v kazenskem pravu, določeno v členu 49(1), prvi stavek, Listine, razlagati tako, da nasprotuje temu, da se nacionalna ureditev, ki vsem ponudnikom medijskih storitev, razen tistim, ki svojo vsebino razširjajo pred spleta, pod grožnjo sankcije nalaga spoštovanje vrednote človekovega dostojanstva in naj se vzdržijo razširjanja vsebin, ki posegajo v to vrednoto, na podlagi načela skladne razlage nacionalnega prava razlaga široko, tako da se na njeno področje uporabe vključi zadnjenavedena kategorija ponudnikov medijskih storitev.
85
V skladu z ustaljeno sodno prakso so nacionalna sodišča pri uporabi nacionalnega prava tega dolžna razlagati, kolikor je mogoče, ob upoštevanju besedila in namena zadevne direktive, da bi se dosegla v njej določeni rezultat in s tem skladnost s členom 288, tretji odstavek, PDEU. Ta obveznost skladne razlage nacionalnega prava je neločljivo povezana s sistemom Pogodbe DEU, ker nacionalnim sodiščem omogoča, da v okviru svoje pristojnosti zagotovijo polni učinek prava Unije, kadar odločajo v sporih, ki so jim predloženi (sodba z dne 24. januarja 2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, točka 24 in navedena sodna praksa).
86
Načelo skladne razlage zahteva, da nacionalna sodišča ob upoštevanju celotnega nacionalnega prava in z uporabo načinov razlage, ki so uveljavljeni v nacionalnem pravu, naredijo vse, kar je v njihovi pristojnosti, da zagotovijo polni učinek zadevne direktive in dosežejo rešitev v skladu z njenim ciljem (sodba z dne 24. januarja 2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, točka 27 in navedena sodna praksa).
87
Vendar, kot je razsodilo Sodišče, je načelo skladne razlage omejeno s splošnimi pravnimi načeli, ki so sestavni del prava Unije, in zlasti z načelom zakonitosti v kazenskem pravu, določenim v členu 49(1), prvi stavek, Listine (glej v tem smislu sodbe z dne 28. junija 2012, Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, točka 52 in navedena sodna praksa; z dne 24. marca 2021, Prefettura Ufficio territoriale del governo di Firenze, C‑870/19 in C‑871/19, EU:C:2021:233, točka 49 in navedena sodna praksa, in z dne 14. oktobra 2021, Ministerul Lucrărilor Publice, Dezvoltării şi Administraţiei, C‑360/20, EU:C:2021:856, točka 40 in navedena sodna praksa).
88
To načelo, ki je poseben izraz splošnega načela pravne varnosti, med drugim zahteva, da zakon jasno opredeljuje kazniva dejanja in kazni, ki so zagrožene zanje, da se zagotovi predvidljivost tako glede opredelitve kaznivega dejanja kot glede določitve kazni (sodba z dne 10. septembra 2024, Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, točka 103 in navedena sodna praksa). Ta pogoj je izpolnjen, kadar lahko pravni subjekt iz besedila zadevne določbe in po potrebi s pomočjo njene razlage, ki jo podajo zadevna nacionalna sodišča, razbere, za katera dejanja in opustitve kazensko odgovarja (sodba z dne 14. septembra 2023, Komisija in IGG/Dansk Erhverv, C‑508/21 P in C‑509/21 P, EU:C:2023:669, točka 86 in navedena sodna praksa).
89
V zvezi s tem je Sodišče zlasti v zvezi s primerom, ki se nanaša na obseg kazenske odgovornosti, ki izhaja iz zakona, sprejetega za izvršitev direktive, pojasnilo, da načelo, ki zahteva, da se kazenska zakonodaja ne uporablja široko v škodo obdolženca, ki je korelat načela zakonitosti v kazenskem pravu in splošneje načela pravne varnosti, nasprotuje temu, da bi se kazenski pregon začel zaradi ravnanja, katerega kaznivost ni jasno razvidna iz zakona (sodba z dne 12. decembra 1996, X, C‑74/95 in C‑129/95, EU:C:1996:491, točka 25 in navedena sodna praksa).
90
Nazadnje, obveznost skladne razlage nacionalnega prava glede na direktivo, ki jo ima nacionalno sodišče, je omejena z načelom zakonitosti v kazenskem pravu, ker, kot je Sodišče večkrat poudarilo, direktiva sama po sebi in neodvisno od zakona države članice, sprejetega za njeno izvajanje, ne more vplivati na opredelitev ali poostritev kazenske odgovornosti tistih, ki kršijo njene določbe (glej sodbo z dne 28. junija 2012, Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, točka 52 in navedena sodna praksa).
91
Nazadnje je treba pojasniti, da se načelo zakonitosti v kazenskem pravu uporablja tudi za kršitve in sankcije, ki niso kazenske narave (glej v tem smislu sodbo z dne 28. oktobra 2010, SGS Belgium in drugi, C‑367/09, EU:C:2010:648, točka 61 in navedena sodna praksa).
92
Kot je razvidno iz točke 82 te sodbe, je nacionalna ureditev, ki vsem ponudnikom medijskih storitev, razen tistim, ki svoje vsebine razširjajo prek interneta, pod grožnjo sankcije nalaga, da spoštujejo vrednoto človekovega dostojanstva in da se vzdržijo razširjanja vsebin, ki kršijo to vrednoto, v nasprotju s členom 6(1) Direktive 2010/13.
93
Tako nacionalno ureditev bi bilo torej treba razlagati skladno z razlago člena 6(1) Direktive 2010/13, tako da za ponudnike, ki svoje vsebine razširjajo prek spleta, prav tako velja obveznost iz te ureditve in jih je zato mogoče kaznovati v primeru kršitve te obveznosti.
94
Kadar pa nacionalna ureditev ne določa obveznosti ponudnikov medijskih storitev, ki svoje vsebine razširjajo prek interneta, da spoštujejo vrednoto človekovega dostojanstva in se vzdržijo razširjanja vsebin, ki posegajo v to vrednoto, ter za te ponudnike tudi ne določa naložitve sankcije v primeru kršitve te obveznosti, načelo zakonitosti v kazenskem pravu prepoveduje sankcioniranje navedenih ponudnikov zaradi takega ravnanja, čeprav je taka nacionalna ureditev v nasprotju s členom 6(1) Direktive 2010/13 (glej po analogiji sodbo z dne 28. junija 2012, Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, točka 55 in navedena sodna praksa).
95
Zato bi razlaga, kot je navedena v točki 93 te sodbe, pomenila kršitev načela zakonitosti v kazenskem pravu in bi bila tako v nasprotju z omejitvami, ki izhajajo iz same narave vsake direktive, ki prepoveduje, kot izhaja iz sodne prakse, navedene v točki 90 te sodbe, da bi lahko direktiva sama po sebi in neodvisno od zakona države članice, sprejetega za njeno izvajanje, določala ali poostrila kazensko odgovornost tistih, ki kršijo njene določbe.
96
Glede na vse zgornje preudarke je treba na tretji vprašanji odgovoriti, da je treba načelo zakonitosti v kazenskem pravu, določeno v členu 49(1), prvi stavek, Listine, razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi bila nacionalna ureditev, ki vsem ponudnikom medijskih storitev, razen tistim, ki svoje vsebine razširjajo prek spleta, pod grožnjo sankcije nalaga spoštovanje vrednote človekovega dostojanstva in naj se vzdržijo razširjanja vsebin, ki posegajo v to vrednoto, na podlagi načela skladne razlage nacionalnega prava predmet široke razlage, tako da bi bila v njeno področje uporabe vključena zadnjenavedena kategorija ponudnikov medijskih storitev.
Četrti in peti vprašanji
97
Glede na odgovora na prvi vprašanji in ob upoštevanju ugotovitev iz točke 64 te sodbe na četrti in peti vprašanji ni treba odgovoriti.
Stroški
98
Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
1.
Direktivo 2010/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. marca 2010 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju avdiovizualnih medijskih storitev (Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah) (UL 2010, L 95, str. 1), kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2018/1808 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. novembra 2018
je treba razlagati tako, da
nacionalna ureditev, ki vsem ponudnikom medijskih storitev, razen tistim, ki svoje vsebine razširjajo prek spleta, pod grožnjo sankcij nalaga, da spoštujejo vrednoto človekovega dostojanstva in da se vzdržijo razširjanja vsebin, ki posegajo v to vrednoto, spada na področje uporabe te direktive 2010/13, kakor je bila spremenjena, zlasti njenega člena 6(1).
2.
Člen 6(1) Direktive 2010/13, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2018/1808,
je treba razlagati tako, da
nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero morajo vsi ponudniki medijskih storitev, razen tistih, ki svoje vsebine razširjajo prek spleta, pod grožnjo sankcije spoštovati vrednoto človekovega dostojanstva in se vzdržati razširjanja vsebin, ki posegajo v to vrednoto.
3.
Načelo zakonitosti v kazenskem pravu iz člena 49(1), prvi stavek, Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
je treba razlagati tako, da
nasprotuje temu, da bi bila nacionalna ureditev, ki vsem ponudnikom medijskih storitev, razen tistim, ki svoje vsebine razširjajo prek spleta, pod grožnjo sankcije nalaga spoštovanje vrednote človekovega dostojanstva in naj se vzdržijo razširjanja vsebin, ki posegajo v to vrednoto, na podlagi načela skladne razlage nacionalnega prava predmet široke razlage, tako da bi bila v njeno področje uporabe vključena zadnjenavedena kategorija ponudnikov medijskih storitev.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: grščina.