SKLEP 
Višje sodišče v Celju je v senatu, ki so ga sestavljale višje sodnice Irena Leskovšek  
Jurjec kot predsednica ter Zdenka Pešec in Nataša Gregorič kot članici, 
v gospodarskem sporu tožeče stranke: Š. d.o.o., L., ki jo zastopa Odvetniška družba H.  
o.p. d.o.o. iz D., zoper toženo stranko:  O. s. r. l., B., Italija, ki jo zastopa Odvetništvo  
S. iz K.,
zaradi plačila 18.949,15 EUR s pripadki,
o pritožbah tožeče stranke zoper sklepa Okrožnega sodišča v Celju I Pg 474/2016 z  
dne 7. 9. 2017 in 10. 11. 2017, 
na seji 21. februarja 2018
1
III Cpg 11/2018
SKLENILO:
I. Pritožbi se zavrneta in se potrdita izpodbijana sklepa sodišča prve stopnje. 
II. Vsaka stranka krije svoje stroške tega pritožbenega postopka. 
OBRAZLOŽITEV:
O pritožbi zoper sklep z dne 7. 9. 2017: 
1. Sodišče prve stopnje je z v uvodu prvonavedenim sklepom izreklo, da sodišče  
Republike Slovenije ni pristojno za reševanje spora (I. točka izreka). Razveljavilo  
je evropski plačilni nalog Plg 1/2016 z dne 2. 2. 2016 v delu, v katerem je toženi  
stranki naloženo plačilo 18.949,15 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ter  
zavrglo tožbo (II. točka izreka). Ugotovilo je, da sta imeli stranki dogovorjeno  
Incoterms  klavzulo  2010  ex  works,  čemur  tožnik  ni  oporekal,  in  pomeni,  da  
prodajalec  preda  kupcu  blago  v  svojem  (prodajnem,  skladiščnem  ali  drugem  
dogovorjenem)  prostoru.  Konkretna  klavzula  torej  pomeni,  da  je  prodajalec  
izpolnil svojo obveznost, ko je dal blago v svojih prostorih na razpolago kupcu.  
Tako je bil kraj izpolnitve v Italiji. Sodišče ni sledilo tožnikovim navedbam o  
pristojnosti slovenskega sodišča v zvezi z delikti ali kvazidelikti v skladu z 2.  
točko 7. člena Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in sveta z dne  
12. 12. 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih  
in gospodarskih zadevah - prenovitev (v nadaljevanju: Uredba). Temelj poslovne  
odškodninske  odgovornosti  je  v  kršitvi  pogodbene  obveznosti,  ki  bi  jo  moral 
dolžnik izpolniti pošteno v vsem, kot se glasi. Ker tožnik vtožuje plačilo zaradi  
kršitve pogodbene obveznosti, Uredba sicer določa tudi, da je v zvezi z delikti ali  
kvazidelikti  oseba  s  stalnim  prebivališčem  v  državi  članici  lahko tožena  pred  
sodišči v kraju, kjer je prišlo ali lahko pride do škodnega dogodka (2. točka 7.  
člena Uredbe), vendar je potrebno pojem zadeve v zvezi z delikti ali kvazidelikti  
razlagati  evroavtonomno  tako,  da  zajema  vsak  zahtevek,  ki  se  nanaša  na  
odgovornost toženca in se ne navezuje na zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji  
v smislu 1.a točke 7. člena Uredbe (zadeva Sodišča EU C-12/15).
2. Zoper ta sklep sodišča prve stopnje vlaga pritožbo tožeča stranka po pooblaščeni  
odvetniški  družbi  iz  vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku  338.  člena 
Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju: ZPP) v zvezi s prvim odstavkom  
366. člena ZPP . V pritožbi navaja, da sodišče prihaja napačno do zaključka in  
pavšalno oceni, da zgolj zaradi dogovorjene klavzule  ex works  med strankama  
pomeni, da je pristojno italijansko sodišče.  Sodišče se ne opredeli, da je bil ne  
glede na dogovorjeno klavzulo kraj izpolnitve obveznosti v Sloveniji. Takšna je  
bila običajna in ustaljena praksa med strankama. Prevoznik je prevzel blago v  
2
skladišču tožene stranke v Italiji, nato ga je prepeljal v skladišče tožeče stranke v  
Sloveniji. Šele v Sloveniji je tožeča stranka imela možnost pregledati blago in je  
ugotovila, da so dobavljeni kosi nekvalitetni, kar je reklamirala. Ravno škoda, ki je 
nastala tožeči stranki zaradi slabe kakovosti dobavljenega materiala, je predmet  
pravde. Pravilo glede škodnega dogodka temelji na obstoju posebno tesne zveze  
med  sporom  in  sodiščem  kraja,  v  katerem  se  je  zgodil  škodni  dogodek,  ki  
opravičuje podelitev pristojnosti temu sodišču zaradi učinkovitega izvajanja sodne  
oblasti in načela procesne ekonomije. Kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka iz  
2. točke 7. člena Uredbe, je potrebno razlagati tako, da obsega kraj, v katerem je  
nastala škoda, in kraj dogodka, ki je vzrok za škodo. Zaradi krivdnega ravnanja  
tožene stranke je nastala škoda v Republiki Sloveniji in je podana pristojnost  
slovenskega sodišča v skladu z Uredbo. 
3. Tožena stranka je po pooblaščeni odvetniški pisarni odgovorila na pritožbo. V  
odgovoru navaja, da ne samo, da je bila med strankama dogovorjena pariteta ex 
works, tožeča stranka je po blago poslala svojega prevoznika, tožena stranka pa je  
blago v svoji tovarni pripravila za transport. Sodišče je upoštevalo ta dejstva in  
pravilno ugotovilo dejansko stanje ter štelo, da je tožeča stranka prevzela blago v  
Italiji,  kjer  je  bil  kraj  izpolnitve  obveznosti.  Sodišče  EU  je  v  več  odločbah  
zapisalo, da se pojma zadeve v zvezi z delikti ali kvazidelikti ne more uporabiti v  
primeru, ko se domnevna odgovornost tožene stranke navezuje na zadeve v zvezi s 
pogodbenimi razmerji.
4. Pritožba ni utemeljena. 
5. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da gre v zadevi za spor z mednarodnim  
elementom, saj ima tožeča stranka sedež v Sloveniji, tožena stranka pa v Italiji, da  
sta stranki iz držav članic Evropske unije in da se za reševanje spora o pristojnosti  
uporablja Uredba (5. in 7. točka obrazložitve). Po splošni določbi prvega odstavka  
4. člena Uredbe so ob upoštevanju določb te Uredbe osebe s stalnim prebivališčem  
v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države  
članice.  V tem primeru  je stalno prebivališče oziroma  sedež tožene stranke v  
Italiji. Izjemoma so lahko v skladu s prvim odstavkom 5. člena Uredbe osebe s  
stalnim prebivališčem v državi članici tožene pred sodišči druge države članice  
samo na podlagi pravil iz oddelkov 2 do 5 tega poglavja.
6. Tožeča stranka se je sklicevala na izjemo v 2. točki 7. člena Uredbe, po kateri je  
oseba s stalnim prebivališčem v državi članici lahko tožena v drugi državi članici  
v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti pred sodišči v kraju, kjer je prišlo ali  
lahko pride do škodnega  dogodka. Kot bistveno je zatrjevala, da je  prišlo do  
škodnega dogodka v Sloveniji, vendar to ni utemeljeno. Sodišče prve stopnje je s  
sklicevanjem na primer v sodni praksi Sodišča EU zavzelo pravilno stališče, da je  
treba pojem zadeve v zvezi z delikti ali kvazidelikti razlagati evroavtonomno in da  
3
zajema vsak zahtevek, ki se nanaša na odgovornost toženca ter se ne navezuje na  
zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji (10. točka obrazložitve) 1. Torej se obe  
specialni  pristojnosti  izključujeta.  Sodišče  EU  je  še  razlogovalo,  da  zgolj  
okoliščina,  da  ena  od  pogodbenih  strank  vloži  tožbo  za  ugotovitev  civilne  
odgovornosti zoper drugo pogodbeno stranko, ne zadostuje, da bi tožba spadala v  
zadevo v zvezi s pogodbenimi razmerji. Tako je le, kadar se očitano ravnanje  
lahko šteje za neizpolnitev pogodbenih obveznosti, kot jih je mogoče opredeliti  
glede na predmet pogodbe. Tako bo a priori v primeru, kadar je razlaga pogodbe,  
ki povezuje toženo stranko s tožečo stranko, očitno nujna za ugotovitev zakonitosti 
ali nezakonitosti ravnanja, ki ga druga očita prvi 2. Če ne bi bilo pogodbenega  
razmerja, ki sta ga stranki svobodno sklenili, obveznost ne bi bila izpolnjena in ne  
bi bilo pravice do vračila (tu plačila pogodbene škode). Ta vzročna zveza med  
pravico  do  vračila  (plačilom  pogodbene  škode)  in  pogodbenim  razmerjem  je  
dovolj, da tožba za vračilo (plačilo pogodbene škode) spada v področje zadev v  
zvezi  s  pogodbenimi  razmerji3.  Ker  je  razlog  za  tožbeni  zahtevek  povezan  z  
obstojem  pogodbe,  za  namene  uporabe  Uredbe  ne  bi  bilo  naravno  ločiti  teh  
pravnih razmerij od pogodbe, na podlagi katerih so nastala in na kateri temeljijo 4. 
Čeprav Uredba ne zahteva sklenitve pogodbe, pa je določbo mogoče uporabiti le,  
če se da ugotoviti obstoj obveznosti, saj se sodna pristojnost v skladu s to določbo  
določi  glede  na  kraj  v  katerem  je  bila  obveznost,  ki  je  podlaga  za  zahtevek, 
izpolnjena  ali  mora  biti  izpolnjena.  Tako  se  za  uporabo  pravila  o  posebni  
pristojnosti  v  zadevah  v  zvezi  s  pogodbenimi  razmerji  zahteva  obstoj  pravne  
obveznosti, ki jo je ena stranka v korist druge svobodno sprejela in na kateri  
temelji tožba tožeče stranke5.
7. V tem primeru tožbeni zahtevek iz naslova kršitve pogodbene obveznosti temelji  
na razlagi pogodbe, njen obstoj nujen za odločanje in gre za zadevo v zvezi s  
pogodbenimi razmerji po 1.a točki 7. člena Uredbe. Tedaj je za namene te določbe  
in če ni drugače dogovorjeno, kraj izpolnitve obveznosti v primeru prodaje blaga v  
državi članici, kamor je bilo v skladu s pogodbo blago dostavljeno ali bi moralo  
biti dostavljeno. Glede na dogovorjeno Incoterms klavzulo  ex works  je sodišče  
prve stopnje zaključilo, da je bilo blago dostavljeno v Italiji, saj je tam dala tožena  
stranka  blago  na  razpolago.  Klavzula  predstavlja  minimalno  obveznost  za  
prodajalca, kupec mora sam nositi vse stroške in nevarnosti v zvezi s prevzemom  
blaga v prodajalčevih prostorih 6. Tožeča stranka neutemeljeno navaja, da je bil ne  
glede na dogovorjeno klavzulo kraj izpolnitve v Sloveniji, da se sodišče do tega ni  
1 Zadeva  C-12/15 Universal  Music International  Holding BV,  enako:  C-47/14 Holterman  
Ferho  Exploitatie  BV,  C-196/15  Granarolo  SpA,  C-375/2013  Harald  Kolassa,  ki  se  
sklicujejo še na druge.
2 Sodba sodišča EU C-548/2012 Marc Brogsitter.
3 Sodba sodišča EU C-366/13 Profit Investment SIM SpA.
4 Sodba sodišča EU C-249/16 Saale Kareda.
5 Sodbi sodišča EU C-375/2013 Harald Kolassa, C-419/2011 Češka sporitelna a.s..
6 T. Keresteš in R. Vrenčur, Zbirka uzanc, Codex Iuris 01/05, str. 175.
4
opredelilo in da je bila takšna običajna ter ustaljena praksa. Za te navedbe se ne  
sklicuje  na  nobene  dokaze.  Nasprotno  se  je  sodišče  prve  stopnje  oprlo  na  
predložene listine: elektronsko korespondenco med strankama, dva računa z dne 8. 
in 27. 5. 2014 ter CMR listine. Zadostno se je tudi opredelilo do navedb tožeče  
stranke (9. točka obrazložitve). Poleg tega je v drugi pripravljalni vlogi 1. 6. 2017  
zatrjevala, da v Italiji blago zgolj naloži na svoj kamion ter ga odpelje v Slovenijo  
(list. št. 46 spisa). Torej je imela ob prevzemu blaga v Italiji možnost pregledati  
blago.
O pritožbi zoper sklep z dne 10. 11. 2017:
8. Sodišče  prve  stopnje  je  z  v  uvodu  drugonavedenim  sklepom  naložilo  tožeči  
stranki, da mora povrniti toženi stranki pravdne stroške 1.710,71 EUR v 15 dneh  
od  vročitve  sklepa,  v  primeru  zamude  z  zakonskimi  zamudnimi  obrestmi.  
Ugotovilo,  da  je  tožena  stranka  pravočasno  predlagala  dopolnitev  z  odmero  
stroškov pravdnega postopka. Pri odmeri je upoštevalo potrebne stroške, Zakon o  
sodnih taksah in Odvetniško tarifo. 
9. Zoper ta sklep sodišča prve stopnje vlaga pritožbo tožeča stranka po pooblaščeni  
odvetniški družbi iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP 
v zvezi s prvim odstavkom 366. člena ZPP . V pritožbi se sklicuje na že vloženo  
pritožbo zoper sklep z dne 26. 9. 2017, katero naj sodišče šteje kot del trditvene  
podlage. Posledično izpodbija sklep o stroških, ki so logična posledica napačne  
odločitve sodišča.
10. Sodišče prve stopnje je vročilo pritožbo toženi stranki po pooblaščeni odvetniški  
pisarni. 
11. Pritožba ni utemeljena. 
12. Tožeča  stranka  le  posledično  izpodbija  drugi  sklep  sodišča  prve  stopnje.  
Obrazloženo ne nasprotuje priznanim stroškom po temelju ne po višini. Pritožba je 
neobrazložena in sodišče druge stopnje je preizkusilo izpodbijani sklep v mejah  
razlogov, na katere pazi po uradni dolžnosti po drugem odstavku 350. člena ZPP.  
Glede  na  pritožbeno  neizpodbijano  dejansko  stanje,  je  sodišče  prve  stopnje  
pravilno naložilo tožeči stranki nastale pravdne stroške tožene stranke.
Končna odločitev in o stroških: 
13. V  postopku na  prvi  stopnji  ni  bila  storjena  nobena  od tistih bistvenih kršitev  
5
določb pravdnega postopka, na obstoj katerih pazi sodišče druge stopnje po uradni  
dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 366. člena  
ZPP). Na podlagi 353. člena ZPP v zvezi z drugo točko 365. člena ZPP je zavrnilo 
pritožbi tožeče stranke kot neutemeljeni in potrdilo izpodbijana sklepa.
14. Tožeča  stranka  sama  krije  svoje  stroške  tega  pritožbenega  postopka,  ker  s  
pritožbama ni uspela ( prvi odstavek 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom  
165. člena ZPP).
15. Tudi tožena stranka sama krije svoje stroške tega pritožbenega postopka, ker ti  
niso bili potrebni za pravdo po prvem odstavku 155. člena ZPP, saj z odgovorom  
ni pripomogla k odločitvi sodišča druge stopnje. 
Celje, 21. februar 2018
Predsednica senata:       
Irena Leskovšek Jurjec 
6