62011CC0628_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Na podlagi tega predloga za sprejetje predhodne odločbe mora Sodišče presoditi, ali je treba člen 18 PDEU razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica od letalskih prevoznikov Skupnosti, ki jim je bila operativna licenca izdana v drugi državi članici v skladu z Uredbo (ES) št. 1008/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. septembra 2008 o skupnih pravilih za opravljanje zračnih prevozov v Skupnosti,(2) zahteva dovoljenje za vstop v njen zračni prostor za izvedbo letov iz tretje države na njeno območje, ki niso del rednega zračnega prevoza.
2. Glavna težava v zadevi, ki mi je predložena, dejansko temelji na tem, da je treba določiti, ali se člen 18 PDEU uporablja tudi v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, upoštevajoč obravnavano področje, in sicer zagotavljanje zračnega prevoza med tretjo državo in državo članico s strani letalskih prevoznikov Skupnosti.
3. V teh sklepnih predlogih bom najprej pojasnil, zakaj menim, da se ta določba uporablja tudi v okoliščinah v postopku v glavni stvari.
4. Nato bom navedel, zakaj je treba po mojem mnenju navedeno določbo razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica od letalskih prevoznikov Skupnosti, ki jim je bila operativna licenca izdana v drugi državi članici, za izvedbo letov iz tretje države na njeno ozemlje, ki niso del rednega zračnega prevoza, zahteva dovoljenje za vstop v njen zračni prostor.
I – Pravni okvir
A – Pravo Unije
1. Uredba (ES) št. 847/2004
5. Člen 3 Uredbe (ES) št. 847/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o pogajanjih in izvajanju sporazumov o letalskih prevozih med državami članicami in tretjimi državami,(3) določa, da „[d]ržava članica ne sme skleniti nobenega novega dogovora s tretjo državo, s katerim se zmanjšuje število letalskih prevoznikov Skupnosti, ki bi, v skladu z obstoječimi dogovori, bili lahko določeni za opravljanje storitev med njenim ozemljem in to državo, niti glede celotnega trga zračnega prevoza med strankama niti na osnovi specifičnih parov mest“.
6. Člen 5 te uredbe določa:
„Kadar država članica sklene sporazum ali spremembe sporazuma ali priloge k le-temu, ki določajo omejitve uporabe prometnih pravic ali števila letalskih prevoznikov Skupnosti, ki izpolnjujejo pogoje za izkoriščanje prometnih pravic, ta država članica zagotovi razdelitev prometnih pravic med upravičenimi letalskimi prevozniki Skupnosti na podlagi nediskriminatornega in preglednega postopka.“
2. Uredba št. 1008/2008
7. V uvodni izjavi 10 Uredbe št. 1008/2008 je navedeno:
„Za dokončanje notranjega letalskega trga je treba odpraviti še vedno veljavne omejitve, ki se uporabljajo med državami članicami, kot so npr. skupne oznake na progah do tretjih držav ali določanje cen na progah do tretjih držav z vmesnim pristankom v drugi državi članici (leti na podlagi šeste svoboščine).“
8. Člen 1(1) te uredbe določa:
„Ta uredba ureja licenciranje letalskih prevoznikov Skupnosti, pravice za opravljanje zračnih prevozov letalskih prevoznikov Skupnosti znotraj Skupnosti in določanje cen zračnih prevozov znotraj Skupnosti.“
9. Člen 2 te uredbe določa:
„Za namene te uredbe:
1. ‚operativna licenca‘ pomeni dovoljenje, ki ga organ, pristojen za izdajo licenc, izda podjetju in mu dovoljuje opravljanje zračnih prevozov, kot je navedeno v operativni licenci;
[…]
4. ‚zračni prevoz‘ pomeni let ali serijo letov za prevoz potnikov, tovora in/ali poštnih pošiljk proti plačilu in/ali najemnini;
[…]
8. ‚spričevalo letalskega prevoznika (AOC)‘ pomeni spričevalo, izdano podjetju, s katerim se potrjuje, da je prevoznik strokovno usposobljen in organiziran, da lahko zagotovi varnost dejavnosti, ki so navedene v spričevalu, kot določajo zadevne določbe zakonodaje Skupnosti ali nacionalne zakonodaje;
[…]
10. ‚letalski prevoznik‘ pomeni podjetje za opravljanje zračnega prevoza z veljavno operativno licenco ali enakovrednim dovoljenjem;
11. ‚letalski prevoznik Skupnosti‘ pomeni letalskega prevoznika z veljavno operativno licenco, ki jo je izdal organ, pristojen za izdajo licenc, v skladu s poglavjem II;
[…]
13. ‚zračni prevoz v Skupnosti‘ pomeni zračni prevoz, opravljen znotraj Skupnosti;
14. ‚prometna pravica‘ pomeni pravico opravljanja zračnega prevoza med dvema letališčema v Skupnosti;
[…]“
10. Člen 3(1) Uredbe št. 1008/2008 določa:
„Podjetju s sedežem v Skupnosti ni dovoljeno opravljati zračnega prevoza potnikov, pošte in/ali tovora proti plačilu in/ali najemnini, če podjetju ni bila izdana ustrezna operativna licenca.
Podjetje, ki izpolnjuje zahteve iz tega poglavja, ima pravico do pridobitve operativne licence.“
11. Člen 4 te uredbe določa:
„Organ države članice, pristojen za izdajo licenc, izda podjetju operativno licenco, če:
a) je njegov sedež v tej državi članici;
b) ima veljavno spričevalo letalskega prevoznika (AOC), ki ga je izdal nacionalni organ iste države članice, katere organ, pristojen za izdajo licenc, je odgovoren za odobritev, zavrnitev, preklic ali začasni odvzem operativne licence letalskega prevoznika Skupnosti;
[…]
d) je njegova glavna dejavnost opravljanje zračnega prevoza samostojno ali v povezavi s katero koli drugo komercialno dejavnostjo zrakoplova ali popravilom in vzdrževanjem zrakoplova;
[…]“
12. Člen 15 Uredbe št. 1008/2008, naslovljen „Zagotavljanje zračnih prevozov v Skupnosti“, ki je vključen v poglavje III z naslovom „Dostop do letalskih prog“, določa:
„1. Letalski prevozniki Skupnosti imajo pravico, da opravljajo prevoze v Skupnosti.
2. Država članica opravljanja prevozov v Skupnosti s strani letalskega prevoznika Skupnosti ne omejuje s kakršnimi koli dovoljenji ali pooblastili. Države članice od letalskih prevoznikov Skupnosti ne zahtevajo, da posredujejo kakršno koli dokumentacijo ali podatke, ki so jih je že posredovali organu, pristojnemu za izdajo licenc, če je te podatke mogoče pravočasno pridobiti od organa, pristojnega za izdajo licenc.
[…]
5. Ne glede na določbe iz dvostranskih sporazumov med državami članicami in ob upoštevanju pravil Skupnosti o varstvu konkurence za podjetja, zadevna država članica ali države članice dovolijo letalskim prevoznikom Skupnosti, da povežejo letalske prevoze in sklenejo dogovore o letih pod skupno oznako s katerim koli letalskim prevoznikom do vseh letališč, z njih ali preko njih na svojem ozemlju od ali do katere koli točke ali točk v tretjih državah.
Država članica lahko v okviru dvostranskih sporazumov o storitvah letalskih prevozov z zadevno tretjo državo omeji polete pod skupno oznako med letalskimi prevozniki Skupnosti in letalskimi prevozniki iz tretje države, predvsem če zadevna tretja država ne dovoli podobnih poslovnih priložnosti letalskim prevoznikom Skupnosti, ki delujejo v zadevni državi članici. Pri tem države članice zagotovijo, da omejitve, uvedene s takimi sporazumi, ne omejujejo konkurence in ne diskriminirajo med letalskimi prevozniki Skupnosti ter niso bolj omejevalne, kot je to potrebno.“
B – Nemško pravo
13. Člen 2(1) zakona o zračnem prometu (Luftverkehrsgesetz) v različici, objavljeni 10. maja 2007 (BGB1. 2007 I, str. 698, v nadaljevanju: LuftVG), določa, da smejo nemški zrakoplovi leteti le, če imajo dovoljenje za to (dovoljenje za let) in so vpisani, kadar ureditev to določa, v register nemških zrakoplovov (register zrakoplovov). Ta določba poleg tega določa, da sme zrakoplov leteti le, če je vrsta naprave homologirana, če ima varnostno spričevalo za let, ki ga določa uredba o tehničnem nadzoru zrakoplovov, če ima lastnik zrakoplova sklenjeno zavarovanje civilne odgovornosti in če je zrakoplov opremljen tako, da ne presega tehnično sprejemljivega praga glede obremenitve s hrupom.
14. Na podlagi člena 2(7) tega zakona zrakoplovi, ki niso registrirani in homologirani za območje, na katerem se ta zakon uporablja, ne smejo vstopiti na to območje ali biti nanj spravljeni drugače, kot da tja letijo šele, ko pridobijo dovoljenje. To dovoljenje ni potrebno, kadar pogodba, ki je sklenjena med izvorno državo in Zvezno republiko Nemčijo, ali konvencija, ki zavezuje obe državi, določa drugače.
15. Odstavek 8 tega člena 2 določa, da je dovoljenje iz odstavkov 6 in 7 mogoče izdati na splošno ali za vsak primer posebej; hkrati je mogoče naložiti tudi obveznosti in določiti rok.
16. V skladu s členom 58 LuftVG je za prekršek odgovoren, kdor namenoma ali iz malomarnosti brez dovoljenja iz člena 2(7) z zrakoplovom vstopi v zračni prostor, ki je urejen s tem zakonom, ali zrakoplov spravi tja kako drugače. Ta prekršek se kaznuje z globo do 10.000 EUR.
17. Člen 94 uredbe o operativni licenci za zračni promet (Luftverkehrs-Zulassungs-Ordnung) v različici, objavljeni 10. julija 2008 (BGB1. 2008 I, str. 1229, v nadaljevanju: LuftVZO), določa, da Bundesministerium für Verkehr, Bau und Stadtentwicklung (ministrstvo za promet, gradnjo in urbani razvoj) ali drug organ, ki ga določi to ministrstvo, izda dovoljenje za vstop v zračni prostor Zvezne republike Nemčije iz člena 2(7) LuftVG.
18. Člen 95(1) LuftVZO določa, da morajo biti v vlogi za izdajo dovoljenja navedeni ime in naslov lastnika zrakoplova, vrsta zrakoplova, njegovo stanje in registrska številka, datum in ura predvidenega prihoda ter verjetni čas povratnega leta ali leta proti drugemu namembnemu kraju, odhodno in namembno letališče ter po potrebi letališča vmesnih postankov na zveznem ozemlju, število potnikov, vrsta in teža tovora, namen leta, posebej v primeru prevoza zaključene skupine kraj, kjer se je ta skupina na začetku zbrala, ter v primeru čarterskega leta ime, naslov in hčerinsko podjetje izvajalca. Organ, ki izda dovoljenje, lahko zahteva tudi druge podatke. Bundesministerium für Verkehr, Bau und Stadtentwicklung ali drug organ, ki ga ta pooblasti, določi podrobnosti postopka glede vloge za izdajo dovoljenja v obliki splošnih upravnih določb.
19. Na podlagi odstavka 2 člena 95 LuftVZO mora biti, razen v primeru iz odstavka 3 tega člena, vloga za izdajo dovoljenja za izredne lete s pristankom v komercialne namene (občasni prevoz), vložena pri organu, pristojnem za izdajo, najpozneje dva polna delovna dneva pred vzletom predvidenega leta, pri nizu več kot štirih letov pa najpozneje štiri tedne pred vzletom načrtovanih letov.
II – Dejansko stanje spora o glavni stvari
20. International Jet Management GmbH(4) je letalska družba, ki ima sedež na Dunaju - Schwechatu (Avstrija). Opravlja lete iz tretjih držav, v obravnavanem primeru iz Rusije in Turčije v države članice Evropske unije, ki niso del rednega zračnega prevoza.
21. Ta družba je imetnica operativne licence, ki jo je avstrijsko ministrstvo za promet izdalo na podlagi Uredbe št. 1008/2008. Poleg tega ima v skladu s členom 6 te uredbe spričevalo letalskega prevoznika, ki ji ga je izdala družba Austro Control GmbH, ki izvaja javna pooblastila in je v lasti Republike Avstrije.
22. Amtsgericht Braunschweig je družbi International Jet Management s sodbo z dne 24. maja 2011 naložilo globo 500 EUR za kršitev iz malomarnosti in štiri globe v znesku 1890 EUR za namerne kršitve ter še šest glob v znesku 600 EUR za namerne kršitve. Presodilo je namreč, da je družba International Jet Management od 9. decembra 2008 do 15. marca 2009 opravljala lete iz Moskve (Rusija) in Ankare (Turčija) v Nemčijo, čeprav ni imela dovoljenja za vstop v nemški zračni prostor, kot ga določa člen 2(7) LuftVG v povezavi s členom 94 in naslednjimi LuftVZO.
23. Luftfahrtbundesamt (zvezni urad za letalstvo) ji je v treh primerih zavrnil dovoljenje za vstop v nemški zračni prostor, ker ni predložila izjave o nerazpoložljivosti. Ta izjava potrjuje, da se je letalski prevoznik Skupnosti, ki ima sedež na območju druge države članice, pri nemških letalskih družbah prej pozanimal, zato da se prepriča, da nobena od njih ne more izvesti zadevnega leta pod primerljivimi pogoji. V drugih primerih Luftfahrtbundesamt ob spornih letov še ni odločil o tej vlogi za izdajo dovoljenja.
24. Družba International Jet Management je proti sodbi z dne 24. maja 2011 vložila pritožbo pri prvem kazenskem senatu Oberlandesgericht Braunschweig, s katero je predlagala, naj se sodba razveljavi ali naj se družba oprosti. V utemeljitvi pritožbe se najprej sklicuje na dejstvo, da pogoji naložitve globe niso združljivi s pravom Unije in da ji že Uredba št. 1008/2008 daje pravico do vstopa v evropski zračni prostor brez dovoljenja. Nato meni, da načelo prepovedi diskriminacije, ki je določeno v členu 18 PDEU, prepoveduje nalaganje takšnih glob. Nazadnje navaja, da nemško nacionalno pravilo ni združljivo s členom 56 PDEU, ki zagotavlja svobodo opravljanja storitev v Uniji.
25. Predložitveno sodišče je zaradi dvomov glede razlage prava Unije prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo več vprašanj.
III – Vprašanja za predhodno odločanje
26. Oberlandesgericht Braunschweig je Sodišču postavilo ta vprašanja za predhodno odločanje:
„1. Ali je področje uporabe prepovedi diskriminacije iz člena 18 PDEU (prej člen [12 ES]) odprto, če država članica ([in sicer] Zvezna republika Nemčija) od letalskega prevoznika, ki ima veljavno operativno licenco v smislu členov 3 in 8 Uredbe št. 1008/2008 […], izdano v drugi državi članici ([in sicer] v Republiki Avstriji), zahteva vstopno dovoljenje za lete iz tretjih držav na ozemlje države članice, ki niso del rednega zračnega prevoza (izredni komercialni leti)?
2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je kršitev člena 18 PDEU […] že sama zahteva po dovoljenju, če se vstopno dovoljenje, katerega pridobitev je mogoče uveljaviti z globo, za zračni prevoz iz tretjih držav zahteva od letalskih prevoznikov, ki so dovoljenje za promet (operativno licenco) pridobili v drugih državah članicah, ne pa od letalskih prevoznikov z dovoljenjem za promet v [Nemčiji]?
3. Ali sme, če je področje uporabe člena 18 PDEU […] sicer odprto (prvo vprašanje), vendar se sama zahteva po dovoljenju ne šteje za diskriminatorno (drugo vprašanje), biti izdaja vstopnega dovoljenja za zračni prevoz zadevne osebe iz tretjih držav v Zvezno republiko Nemčijo – sicer bi bila naložena globa – pogojena s tem, ne da bi bila kršena prepoved diskriminacije, da letalski prevoznik države članice pri organu, pristojnem za izdajo dovoljenj, dokaže, da letalski prevozniki z dovoljenjem za promet v [Nemčiji] ne morejo opravljati letov (izjava o nerazpoložljivosti)?“
IV – Analiza
27. Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 18 PDEU razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica od letalskih prevoznikov Skupnosti, ki jim je bila operativna licenca izdana v drugi državi članici, zahteva vstopno dovoljenje za lete iz tretjih držav na njeno ozemlje, ki niso del rednega zračnega prevoza.
28. Ključna težava v tej zadevi temelji na vprašanju, ali okoliščine v postopku v glavni stvari, in sicer zagotavljanje zračnega prevoza iz tretje države v državo članico s strani letalskega prevoznika Skupnosti, spada na področje uporabe Pogodbe DEU in se zato uporablja načelo prepovedi diskriminacije.
A – Uporaba člena 18 PDEU v okoliščinah v postopku v glavni stvari
29. Sektor zračnega prevoza zaseda posebno mesto v Pogodbi DEU. V skladu s členom 4(2)(g) PDEU si države članice in Unija delijo pristojnost na področju prometa. Na podlagi člena 58(1) PDEU svobodno opravljanje prevoznih storitev urejajo določbe naslova o prevozu, in sicer naslova VI. Za svobodno opravljanje prevoznih storitev torej velja pravni režim, ki je ločen od splošnega prava.
30. Poleg tega je v tem naslovu VI letalski promet tako kot pomorski urejen na poseben način in se razlikuje od drugih načinov prevoza. Člen 100(1) in (2) PDEU ju namreč izključuje iz tega naslova, dokler zakonodajalec Unije o tem ne odloči drugače.(5) Ukrepi liberalizacije letalskega prevoza so torej lahko sprejeti le na podlagi člena 100(2) PDEU.
31. V zvezi s tem je zakonodajalec Unije s sprejetjem Uredbe št. 1008/2008 uveljavil pristojnost, ki mu je bila podeljena s členom 100(2) PDEU, in liberaliziral zračni prevoz, ki poteka znotraj Skupnosti. Člen 1(1) te uredbe namreč določa, da ta uredba med drugim ureja pravico letalskih prevoznikov Skupnosti za opravljanje zračnega prevoza znotraj Skupnosti. Vendar pa zakonodajalec Unije do danes ni liberaliziral sektorja letalskih povezav med tretjimi državami in državami članicami.
32. Ker te povezave še vedno niso liberalizirane, se postavlja vprašanje, ali zanje veljajo splošna pravila Pogodbe DEU in še zlasti načelo prepovedi diskriminacije.
33. Nemška vlada meni, da je, ker se Uredba št. 1008/2008 v skladu s členoma 1(1) ter 15(1) in (2) uporablja le za zračni prevoz znotraj Skupnosti, zakonodajalec Unije pristojnost, ki mu jo daje člen 100(2) PDEU, uporabil le na tem področju. Zato naj bi naslov VI Pogodbe DEU urejal le zračni prevoz znotraj Skupnosti in naj se ne bi uporabljal za zračni prevoz iz tretje države v državo članico, s čimer bi bil izključen s področja uporabe Pogodb. Člen 18 PDEU naj se tako ne bi uporabljal v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari.
34. Povedano drugače, nemška vlada meni, da mora biti položaj, kakršen je v postopku v glavni stvari, izvzet s področja uporabe Pogodbe DEU, ker ni akta sekundarne zakonodaje, sprejetega na podlagi člena 100(2) PDEU, ki bi ga urejal.
35. Temu stališču ne morem pritrditi. Menim, da področje, na katero se nanaša ta položaj, in sicer zagotavljanje zračnega prevoza med državo članico in tretjo državo s strani letalskega prevoznika Skupnosti, spada na področje pristojnosti prava Unije in zanj velja zaveza spoštovanja načela prepovedi diskriminacije.
36. Menim, da nemška vlada napačno razume pomen in obseg, ki ga je treba dati členu 100(2) PDEU v povezavi s členom 58(1) PDEU.
37. Sklicevanje na člen 100(2) PDEU v členu 58(1) PDEU se namreč nanaša le na svobodno opravljanje storitev. To torej pomeni, da liberalizacije zračnega prevoza ni mogoče izvesti v skupnem sistemu, temveč mora biti izvedena v okviru naslova VI Pogodbe DEU v zvezi s prevozom.
38. Edini cilj člena 100(2) PDEU je določiti področje uporabe tega naslova VI, pri tem pa razlikovati med različnimi načini prevoza in podrobneje določiti, da se določbe tega naslova ne uporabljajo samodejno za zračni in pomorski promet.(6) V nasprotju s tem, kar zatrjuje nemška vlada, namen navedenega člena torej ni izključitev letalskega prometa, kakršen koli je, s področja uporabe Pogodbe DEU, dokler zakonodajalec Unije ne sprejme ureditve na podlagi te določbe.(7)
39. Torej, tudi če zračni prevoz ne bi spadal na področje uporabe določbe sekundarne zakonodaje, sprejete na podlagi člena 100(2) PDEU, in bi ostal urejen v okviru nacionalne zakonodaje, ostane dejstvo, da morajo države članice, kadar sprejemajo ureditev o tem prevozu, spoštovati člen 61 PDEU in druge splošne določbe Pogodbe DEU.(8)
40. Če bi avtorji Pogodb želeli izključiti uporabo drugih splošnih pravil Pogodbe DEU, kot so določbe glede svobode opravljanja storitev na področju letalskega prometa, bi to izrecno storili z določbo, ki bi bila podobna členu 58(1) PDEU.(9)
41. Zato se člen 18 PDEU uporablja v položaju, ki še ni urejen s sekundarno zakonodajo, sprejeto na podlagi člena 100(2) PDEU.
42. Vseeno je treba še ugotoviti, ali ob upoštevanju dejstva, da je položaj, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, povezan z zagotavljanjem zračnega prevoza iz tretjih držav v državo članico s strani letalskega prevoznika Skupnosti, takšen položaj spada na področje uporabe Pogodbe DEU v smislu te določbe.
43. Mislim, da gre za tak primer.
44. Najprej in zato, ker je bilo to vprašanje med drugim postavljeno med obravnavo, ocenjujem, da dejstvo, da se položaj iz postopka v glavni stvari nanaša na izredni let, ne vpliva na rešitev, ki jo predlagam. Razlikovanje med rednimi in izrednimi zračnimi prevozi je namreč zabrisano.(10) V Uredbi št. 1008/2008 se le nekajkrat omenja redni zračni prevoz, medtem ko rednost letov vpliva na uporabo pogojev odobritve za izdajo operativne licence(11) ali pomen za zagotavljanje obveznosti javnih služb.(12) Razen teh dokaj posebnih izjem se v tej uredbi ne razlikuje med rednimi in izrednimi leti glede uporabe njenih določb, kar se zdi smiselno glede na cilj te uredbe, ki je zagotovitev dobrega finančnega poslovanja letalskih prevoznikov in varnosti.
45. Uredba št. 1008/2008 še zdaleč ni nepovezana s položajem iz postopka v glavni stvari. Res je, da člen 1(1) te uredbe določa, da je njen namen urejanje pravice letalskih prevoznikov Skupnosti za opravljanje zračnega prevoza znotraj Skupnosti. Kljub temu se ne sme spregledati dejstvo, da je namen navedene uredbe tudi ureditev licenciranja letalskih prevoznikov Skupnosti. V poglavju II, ki ureja operativno licenco, je namreč zakonodajalec Unije med drugim uskladil pogoje izdaje operativne licence ter vzpostavil določbe glede veljavnosti, začasnega odvzema in preklica te licence. V zvezi s tem člen 3(1), drugi pododstavek, te uredbe določa, da ima vsako podjetje, ki izpolnjuje zahteve iz tega poglavja, pravico do operativne licence. Drugi odstavek člena 3(2) te uredbe določa, da organ, ki je pristojen za izdajo operativnih licenc, ne izda ali ne podaljša veljavnosti operativnih licenc, če niso izpolnjene zahteve iz tega poglavja.
46. To usklajevanje, ki se nanaša na status vsakega letalskega prevoznika Skupnosti, pa velja za kakršne koli opravljene lete, to se pravi tako za let znotraj Skupnosti kot za let med državo članico in tretjo državo. Člen 4(d) navedene uredbe namreč določa, da organ države članice, pristojen za izdajo licenc, izda operativno licenco podjetju, če je njegova glavna dejavnost opravljanje zračnega prevoza,
samostojno ali v povezavi s katero koli drugo komercialno dejavnostjo zrakoplovov ali popravilom in vzdrževanjem zrakoplovov.
47. Pojem „zračni prevoz“ je v členu 2, točka 4, Uredbe št. 1008/2008 opredeljen kot „let ali serija letov za prevoz potnikov, tovora in/ali poštnih pošiljk proti plačilu in/ali najemnini“. Ta pojem torej zajema vse lete, tako lete znotraj Skupnosti kakor lete, ki se nanašajo na povezave med tretjimi državami in državo članico. To potrjuje dejstvo, da je zakonodajalec Unije pozornost posvetil razlikovanju takšnega prevoza od zračnega prevoza v Skupnosti, ki je opredeljen v členu 2, točka 13, te uredbe kot „zračni prevoz, opravljen znotraj Skupnosti“.
48. Zato mora biti letalski prevoznik Skupnosti za zagotavljanje kakršnega koli zračnega prevoza imetnik operativne licence, ki je izdana v skladu z določbami iz poglavja II Uredbe št. 1008/2008. Ta licenca zagotavlja, da jo je letalski prevoznik pridobil na podlagi upoštevanja skupnih določb, med drugim glede varnosti, zato morajo tudi druge države članice priznati njeno veljavnost. Ta uredba dejansko, čeprav neizrecno vzpostavlja načelo vzajemnega priznavanja operativnih licenc.
49. Operativno licenco mora letalski prevoznik Skupnosti prav tako pridobiti pred zagotavljanjem zračnega prevoza, med drugim tudi za povezave iz tretjih držav v državo članico.
50. Z nacionalnim ukrepom, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ki ne priznava operativne licence, ki jo izda druga država članica, je lahko prizadet sam status letalskega prevoznika Skupnosti.
51. Dalje ni sporno, da se lahko tudi druge določbe sekundarne zakonodaje uporabljajo v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari, če se neposredno ne nanašajo na zagotavljanje zračnega prevoza med tretjo državo in drugo državo članico s strani letalskega prevoznika, ki ima operativno licenco, izdano v eni od držav članic. Tako se na primer v skladu s členom 3(1)(b) Uredbe št. 261/2004 ta uredba uporablja za „potnike, ki odhajajo z letališča na ozemlju tretje države in so namenjeni na letališče na ozemlju države članice, za katero se Pogodba [ES] uporablja […], če je dejanski letalski prevoznik zadevnega leta prevoznik Skupnosti“.
52. Podobno se na podlagi člena 2(1) Uredbe (ES) št. 785/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o zahtevah v zvezi z zavarovanjem za letalske prevoznike in operaterje(13) „[t]a uredba […] uporablja za vse letalske prevoznike in vse operaterje, ki letijo v ali iz države članice ali uporabljajo zračni prostor znotraj ali nad ozemljem države članice, za katero velja Pogodba [ES]“.
53. Poleg tega je treba tudi opozoriti, da Uredba št. 1107/2006 v členu 1(2) in (3) določa, da se „[d]oločbe te uredbe […] uporabljajo za invalidne osebe in osebe z omejeno mobilnostjo, ki uporabljajo ali nameravajo uporabiti storitve komercialnega potniškega zračnega prevoza pri odhodu z letališča, pri prihodu na letališče ali v tranzitu skozi letališče, kadar se letališče nahaja na ozemlju države članice, za katerega se uporablja Pogodba [ES]. Členi 3, 4 in 10 se prav tako uporabljajo za potnike, ki odhajajo z letališča, ki se nahaja v tretji državi, na letališče, ki se nahaja na ozemlju države članice, za katerega se uporablja Pogodba [ES], če je prevoznik, ki let izvaja, letalski prevoznik Skupnosti“.
54. Nazadnje, toda ne da bi bil izčrpen, saj je zakonodaja Unije na tem področju obsežna, ne morem mimo dejstva, da je zakonodajalec Unije po izdaji sodb o „odprtem nebu“(14) sprejel Uredbo št. 847/2004, katere cilj je vzpostavitev postopka sodelovanja med državami članicami in Evropsko komisijo, kadar države članice odločajo o sklenitvi sporazumov o letalskih povezavah med državami članicami in tretjimi državami(15) in kadar je očitno, da spada predmet zadevnega sporazuma deloma na področje pristojnosti Unije in deloma na področje pristojnosti držav članic.
55. Člen 5 Uredbe št. 847/2004, naslovljen, „Razdelitev prometnih pravic“,(16) določa, da „[k]adar država članica sklene sporazum ali spremembe sporazuma ali priloge k le-temu, ki določajo omejitve uporabe prometnih pravic ali števila letalskih prevoznikov Skupnosti, ki izpolnjujejo pogoje za izkoriščanje prometnih pravic, ta država članica zagotovi razdelitev prometnih pravic med upravičenimi letalskimi prevozniki Skupnosti na podlagi nediskriminatornega [ (17) ]
in preglednega postopka “.
56. Zato menim, da vsaj glede tega, da je zakonodajalec Unije sprejel več pravil, ki se lahko nanašajo na položaj iz postopka v glavni stvari, zagotavljanje zračnega prevoza iz tretje države v državo članico s strani letalskega prevoznika Skupnosti spada na področje uporabe Pogodbe DEU. Tako temeljno pravilo, kot je pravilo glede načela prepovedi diskriminacije – treba je opozoriti, da Unija na podlagi člena 2 PEU temelji na vrednotah, ki so skupne državam članicam v družbi, ki jo med drugim označuje tudi nediskriminacija – je treba uporabiti v primeru, ki mi je tu predložen in ima številne navezne okoliščine s pravom Unije.
57. Francoska vlada sicer meni, da bi bil z uporabo člena 18 PDEU v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari, členu 58(1) PDEU dejansko odvzet polni učinek, če bi morala država članica enako obravnavati letalske prevoznike Skupnosti, ki so operativno licenco pridobili na ozemlju svoje države, in letalske prevoznike, ki so jo pridobili na ozemlju druge države članice, kar bi povzročilo razširitev svobode opravljanja storitev iz člena 56 PDEU na prevozne storitve iz obravnavanega primera. V oporo svoji trditvi navaja sodbo z dne 13. decembra 1989 v zadevi Corsica Ferries (France),(18) v kateri je Sodišče presodilo, da Pogodba EGS, zlasti členi 59, 61, 62 in 84, pred začetkom veljavnosti Uredbe (EGS) št. 4055/86(19) ni nasprotovala temu, da država članica prejme takso za izkrcanje in vkrcanje potnikov, kadar ladja uporablja pristanišča na njenem otoškem ozemlju, če potniki prihajajo iz pristanišč v drugih držav članic ali gredo v ta pristanišča, čeprav pri prevozu med pristaniščema, ki sta na nacionalnem ozemlju, prejme le takso za vkrcanje ob odhodu iz otoškega pristanišča.
58. S stališčem francoske vlade se ne strinjam.
59. Zgoraj navedena sodba Corsica Ferries (France) po mojem mnenju ne more vzbuditi dvoma glede uporabe člena 18 PDEU v položaju, kakršen je podan v postopku v glavni stvari. Najprej, kot je pravilno navedel generalni pravobranilec P. Mengozzi v sklepnih predlogih v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Neukirchinger, Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Corsica Ferries (France) zadevne ureditve ni presojalo z vidika člena 7 Pogodbe EGS (postal člen 18 PDEU).(20)
60. Dalje, svoboda opravljanja storitev ne temelji le na prepovedi diskriminatornih ukrepov, ki temeljijo na sedežu ponudnika storitev. Temelji tudi na odpravi vseh omejitev, ki jih nalagajo nacionalne ureditve, ki omejujejo svobodo opravljanja storitev, tudi če se uporabljajo brez razlike, kadar so te določbe takšne, da ponudniku storitev, ki ima sedež v drugi državi članici, prepovedujejo izvajanje storitev, ga pri tem ovirajo ali naredijo izvajanje storitev zanj manj privlačno.(21)
61. To pomeni, da lahko države članice naložijo omejitve, če sektor ni liberaliziran. To je poleg tega ugotovilo Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Corsica Ferries (France).(22) Vendar pa po mojem mnenju ostane dejstvo, da morajo države članice spoštovati načelo prepovedi diskriminacije, čeprav sektor ni liberaliziran.
62. V zvezi s tem se mi zdi, da člen 15(5) Uredbe št. 1008/2008 dobro ponazarja ta namen. Določa namreč, da ne glede na določbe iz dvostranskih sporazumov med državami članicami zadevna država članica ali države članice dovolijo letalskim prevoznikom Skupnosti, da povežejo storitve zračnega prevoza in sklenejo dogovore o letih pod skupno oznako(23) s katerim koli letalskim prevoznikom do vseh letališč na njihovem ozemlju, z njih ali prek njih ali do katere koli točke ali točk v tretjih državah. Na podlagi drugega pododstavka navedene določbe lahko država članica naloži omejitve glede dogovorov o letih pod skupno oznako med letalskimi prevozniki Skupnosti in letalskimi prevozniki iz tretje države. Zato mora ta država članica zagotoviti, da te omejitve ne omejujejo konkurence in ne diskriminirajo med letalskimi prevozniki Skupnosti ter niso bolj omejevalne, kot je to potrebno.
63. Po mojem mnenju ta določba jasno kaže, da so kljub neobstoju liberalizacije zračnega prevoza med tretjo državo in državo članico države članice še naprej zavezane k spoštovanju načela prepovedi diskriminacije.
64. Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega menim, da se člen 18 PDEU uporablja tudi v položaju, kakršen je podan v postopku v glavni stvari.
65. Zdaj je torej treba ugotoviti, ali ta določba nasprotuje temu, da država članica od letalskih prevoznikov Skupnosti, ki jim je operativna licenca izdana v drugi državi članici, zahteva dovoljenje za vstop v njen zračni prostor za opravljanje letov iz tretjih držav na njeno ozemlje, ki niso del rednega zračnega prevoza.
B – Kršitev člena 18 PDEU
66. Kot je Sodišče opozorilo v točki 32 zgoraj navedene sodbe Neukirchinger, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da pravila enakega obravnavanja državljanov in nedržavljanov ne prepovedujejo le očitne diskriminacije, ki temelji na državljanstvu ali sedežu, če gre za družbo, ampak tudi vse prikrite oblike diskriminacije, ki imajo z uporabo drugih meril razlikovanja enake posledice.
67. V obravnavanem primeru ni dvoma, da zadevna nemška ureditev iz postopka v glavni stvari uvaja merilo razlikovanja na podlagi sedeža letalskih prevoznikov Skupnosti.
68. Na podlagi člena 2(7) LuftVG se namreč dovoljenje za vstop v zračni prostor zahteva za letalske prevoznike, ki operativne licence niso pridobili v Zvezni republiki Nemčiji, pač pa v drugi državi članici.
69. Merilo razlikovanja torej temelji na kraju izdaje operativne licence. Vendar na podlagi člena 4(a) Uredbe št. 1008/2008 operativno licenco izdajo pristojni organi države članice, na ozemlju katere ima sedež podjetje, ki prosi za licenco. Ta ureditev se torej jasno nanaša na letalske prevoznike Skupnosti, ki imajo sedež v drugi državi članici. Zato ima merilo razlikovanja, ki temelji na kraju sedeža družbe, kot ga določa nemška ureditev, na koncu enake posledice kot merilo, ki temelji na državljanstvu.(24)
70. Tako različno obravnavanje je utemeljeno le, če temelji na objektivnih ugotovitvah, ki niso odvisne od državljanstva zadevnih oseb, in je sorazmerno glede na legitimen cilj nacionalnega prava.(25) V tem primeru ni tako.
71. Generalstaatsanwaltschaft (državno tožilstvo) v sporu o glavni stvari namreč meni, da je različno obravnavanje utemeljeno z razlogi gospodarskega protekcionizma in varnostnih zahtev.
72. Glede gospodarskega protekcionizma ne razumem, kako bi lahko v uniji 27 držav takšen cilj šteli za legitimen cilj, ki upravičuje kršitev načela prepovedi diskriminacije. Izjeme od prepovedi vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva je treba razlagati strogo, ker ogrožajo temeljne pravice. Sodišče pa je že večkrat presodilo, da gospodarski cilj ne more upravičiti diskriminatornega obravnavanja.(26) Nikakor ne razumem, kako bi bila zaščita nacionalnega gospodarstva lahko utemeljena na podlagi objektivnih razlogov, ki niso odvisni od državljanstva zadevnih oseb.
73. Glede utemeljitve zaradi varnosti, kot jo zatrjuje Generalstaatsanwaltschaft, menim, da je v tem primeru ni mogoče uporabiti, čeprav bi takšen cilj dejansko lahko šteli za legitimen.
74. Kot smo namreč videli, nemška ureditev letalske prevoznike Skupnosti, ki imajo operativne licence, izdane v drugi državi članici, zavezuje, da zaprosijo za dovoljenje za vstop v njen zračni prostor. Izdaja tega dovoljenja je pogojena s predložitvijo izjave o nerazpoložljivosti in potrdila o zavarovanju ter s preverjanjem dodatnih okoliščin. Predložitveno sodišče v zvezi s tem pojasnjuje, da so okoliščine, ki se v skladu z nemškim pravom obravnavajo v postopku izdaje dovoljenja, take okoliščine, kakršne mora stalno preverjati tudi Republika Avstrija. Na primer, na podlagi člena 95(1), drugi stavek, LuftVZO je AOC treba predložiti nemškim organom, da ga preverijo.
75. Zahteva po dovoljenju za vstop v nemški zračni prostor dejansko pomeni, da se znova preverijo okoliščine, ki so jih že preverili nacionalni organi, ki so izdali operativno licenco na podlagi upoštevnih določb Uredbe št. 1008/2008.
76. Na podlagi te uredbe je le organ države članice, na ozemlju katere ima letalski prevoznik Skupnosti sedež, pristojen preverjati, ali so izpolnjeni pogoji za izdajo, ki jih določa ta uredba.(27) Med pogoji, ki jih je treba izpolniti, člen 4(h) te uredbe določa, da mora organ, ki je pristojen za izdajo operativne licence, preveriti, ali letalski prevoznik spoštuje zahteve na področju zavarovanja, ki jih določata člen 11 in Uredba št. 785/2004. Operativna licenca prav tako ne more biti izdana, če ta organ ni preveril, ali ima letalski prevoznik veljavno AOC.(28) Poleg tega je ta organ edini pooblaščen za začasno zadržanje ali odvzem licence, če pogoji niso več izpolnjeni.(29)
77. Namen spoštovanja pogojev za izdajo operativne licence, ki jih morajo izpolnjevati letalski prevozniki, je zagotovitev finančne stabilnosti teh letalskih prevoznikov, saj je zakonodajalec Unije menil, da je mogoča povezava med finančnim poslovanjem in varnostjo.(30)
78. Torej, če je okoliščine, ki jih uveljavlja Generalstaatsanwaltschaft v sporu o glavni stvari, upošteval že organ, ki je pristojen za izdajo operativne licence, ponovno preverjanje teh okoliščin ni sorazmerno z legitimnim ciljem, ki se mu sledi.(31)
79. Poleg tega je zanimivo opozoriti, da je nemška vlada med obravnavo navedla, da se podatki, ki se zahtevajo od letalskega prevoznika Skupnosti, ki izvaja lete iz tretje države v Nemčijo, ki niso del rednega zračnega prevoza, ne zahtevajo od letalskega prevoznika Skupnosti, ki izvaja nedirektne lete iz tretje države. Tako je nemška vlada med obravnavo potrdila, da se za let iz Moskve, ki ima pred prihodom v namembni kraj, na primer v Berlin (Nemčija), postanek na Dunaju, od letalskega prevoznika Skupnosti ne zahteva dovoljenja za vstop v zračni prostor Zvezne republike Nemčije. Ni mi jasno, kako bi bila lahko v tem primeru nacionalna ureditev utemeljena z razlogi, povezanimi z varnostjo v zračnem prometu.
80. To kaže, da ureditev, kakršna je v postopku v glavni stvari, pomeni diskriminacijo na podlagi državljanstva v smislu člena 18 PDEU.
81. Menim, da glede na odgovor na prvo in drugo vprašanje tretjega vprašanja ni treba preučiti.
V – Predlog
82. Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Oberlandesgericht Braunschweig, odgovori:
Člen 18 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica od letalskih prevoznikov Skupnosti, ki jim je bila operativna licenca izdana v drugi državi članici, za izvedbo letov iz tretje države na njeno ozemlje, ki niso del rednega zračnega prevoza, zahteva dovoljenje za vstop v njen zračni prostor.
(1) .
(2)  – UL L 293, str. 3.
(3)  – UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 8, str. 193.
(4)  – V nadaljevanju: International Jet Management.
(5)  – Glej sodbe z dne 4. aprila 1974 v zadevi Komisija proti Franciji (167/73, Recueil, str. 359, točka 32), z dne 30. aprila 1986 v združenih zadevah Asjes in drugi (od 209/84 do 213/84, Recueil, str. 1425, točka 45) in z dne 25. januarja 2011 v zadevi Neukirchinger (C‑382/08, ZOdl., str. I‑139, točka 21).
(6)  – Glej zgoraj navedeno sodbo Asjes in drugi (točki 43 in 44).
(7)  – Glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Franciji (točka 31) in v zvezi s pomorskim prometom sodbo z dne 23. oktobra 2007 v zadevi Komisija proti Svetu (C‑440/05, ZOdl., str. I‑9097, točka 57 in navedena sodna praksa).
(8)  – Glej sodbo z dne 11. januarja 2007 v zadevi Komisija proti Grčiji (C‑251/04, ZOdl., str. I‑67, točka 26) in zgoraj navedeno sodbo Neukirchinger (točka 21).
(9)  – Glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Franciji (točka 28).
(10)  – Glej med drugim uvodno izjavo 5 Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 8, str. 10) in člen 2(l) Uredbe št. 1107/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o pravicah invalidnih oseb in oseb z omejeno mobilnostjo v zračnem prevozu (UL L 204, str. 1).
(11)  – Glej člena 5(3), prvi in drugi pododstavek, ter 8(8), prvi in drugi pododstavek, navedene uredbe.
(12)  – Glej člen 16 Uredbe št. 1008/2008.
(13)  – UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 8, str. 160.
(14)  – Sodbe z dne 5. novembra 2002 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu (C‑466/98, ZOdl., str. I‑9427), v zadevi Komisija proti Danski (C‑467/98, ZOdl., str. I‑9519), v zadevi Komisija proti Švedski (C‑468/98, ZOdl., str. I‑9575), v zadevi Komisija proti Finski (C‑469/98, ZOdl., str. I‑9627), v zadevi Komisija proti Belgiji (C‑471/98, ZOdl., str. I‑9681), v zadevi Komisija proti Luksemburgu (C‑472/98, ZOdl., str. I‑9741), v zadevi Komisija proti Avstriji (C‑475/98, ZOdl., str. I‑9797) in v zadevi Komisija proti Nemčiji (C‑476/98, ZOdl., str. I‑9855).
(15)  – Glej člen 1 te uredbe.
(16)  – Prometno pravico je mogoče opredeliti kot pravico do opravljanja zračnega prevoza med letališčema. Glej v tem smislu člen 2, točka 14, Uredbe št. 1008/2008.
(17)  – Moj poudarek.
(18)  – C‑49/89 (Recueil, str. 4441).
(19)  – Uredba Sveta (EGS) št. 4055/86 z dne 22. decembra 1986 o uporabi načela svobode opravljanja storitev v pomorskem prometu med državami članicami ter med državami članicami in tretjimi državami (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 174).
(20)  – Glej točko 65 teh sklepnih predlogov.
(21)  – Glej zlasti sodbi z dne 3. aprila 2008 v zadevi Rüffert (C‑346/06, ZOdl., str. I‑1989, točka 37) in z dne 28. aprila 2009 v zadevi Komisija proti Italiji (C‑518/06, ZOdl., str. I‑3491, točka 62 in navedena sodna praksa).
(22)  – Glej točko 14.
(23)  – Leti pod skupno oznako so vsakodnevna poslovna praksa v sektorju zračnega prometa. Vsaka družba se identificira z oznako, ki jo sestavljata dve črki. V praksi letalska družba trži lete pod svojo oznako, čeprav te lete potem izvede druga družba. Na primer, Air France SA, ki ima oznako AF, strankam ponuja lete AF iz Toronta (Kanada) v Vancouver (Kanada), čeprav bo navedeni let dejansko izvedla druga letalska družba, običajno kakšna regionalna letalska družba.
(24)  – Glej zgoraj navedeno sodbo Neukirchinger (točka 38).
(25)  – Prav tam (točka 35).
(26)  – Glej zlasti sodbi z dne 4. maja 1993 v zadevi Distribuidores Cinematográficos (C‑17/92, Recueil, str. I‑2239, točka 16 in navedena sodna praksa) ter glede utemeljitve ureditve, ki omejuje svobodo opravljanja storitev, sodbo z dne 5. junija 1997 v zadevi SETTG (C‑398/95, Recueil, str. I‑3091, točka 22).
(27)  – Glej člena 4(a) in 8 Uredbe št. 1008/2008. V uvodni izjavi 4 te uredbe je v zvezi s tem navedeno med drugim, da bi morala biti zaradi potrebe po zagotavljanju učinkovitega nadzora nad letalskimi prevozniki ista država članica odgovorna za pregled spričeval letalskega prevoznika in operativnih licenc.
(28)  – Glej člen 6(1) te uredbe.
(29)  – Glej člen 9 te uredbe.
(30)  – Glej uvodni izjavi 3 in 6 Uredbe št. 1008/2008.
(31)  – Glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Neukirchinger (točka 42).