62024CJ0142_RES
Věc C‑142/24
Familienstiftung
proti
Finanzamt Köln-West,
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Finanzgericht Köln)
Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 13. listopadu 2025
„Řízení o předběžné otázce – Volný pohyb kapitálu – Daň dědická a darovací – Zdanění převodu majetku z důvodu založení nadace mezi živými – Rodinná nadace se sídlem v Lichtenštejnsku – Soudržnost daňového systému“
Mezinárodní dohody – Dohoda o Evropském hospodářském prostoru – Volný pohyb kapitálu – Právní dosah totožný s právním dosahem unijních ustanovení
(Článek 63 SFEU; Dohoda o EHP, článek 40 a příloha XII)
(viz body 31, 35–44, 55)
Mezinárodní dohody – Dohoda o Evropském hospodářském prostoru – Volný pohyb kapitálu – Omezení – Daňové právní předpisy – Daň darovací a dědická – Zdanění vkladu majetku do rodinné nadace – Zahraniční nadace podléhající méně výhodné daňové třídě než nadace-rezidenti, které rovněž podléhají náhradní dědické dani – Objektivně srovnatelné situace – Odůvodnění – Soudržnost daňového systému – Podmínka – Dodržení zásady proporcionality
(Dohoda o EHP, článek. 40)
(viz body 51, 56, 58–80 a výrok)
Shrnutí
Soudní dvůr, kterému Finanzgericht Köln (Finanční soud v Kolíně nad Rýnem, Německo) předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, rozhodl o slučitelnosti vnitrostátní právní úpravy, která pro účely zdanění převodu majetku umožňuje použít příznivější daňovou třídu na rodinné nadace-rezidenty než na nadace usazené v zahraničí, s volným pohybem kapitálu, přičemž prvně uvedené nadace rovněž podléhají náhradní dědické dani.
V roce 2014 založila paní Y, která má bydliště v Německu, rodinnou nadaci v Lichtenštejnsku, jejímiž beneficienty je ona, její děti, jakož i děti jejích dětí. Při tomto založení paní Y vložila do nadace majetek, což je považováno za darování mezi živými.
V roce 2015 podala nadace přiznání k dani darovací, v němž požádala o zařazení do výhodnější daňové třídy pro rodinné nadace podle německé právní úpravy. Podle uvedené nadace se řídí uplatnění daňové třídy na rodinné nadace založené v tuzemsku především v zájmu rodiny podle příbuzenského vztahu mezi nejvzdálenějším beneficientem a dárcem, což těmto nadacím umožňuje využívat daňovou třídu I, nižší sazbu daně, v projednávané věci ve výši 19 %, a výhodnější snížení základu daně. Podle nadace neměla být podmínka založení „v tuzemsku“ zohledněna, jelikož zasahuje do volného pohybu kapitálu ve smyslu článku 40 Dohody o EHP (
1
).
V roce 2018 správce daně rozhodl, že se toto zvýhodnění na uvedenou nadaci nepoužije. Daň vyměřil, aniž by zohlednil příbuzenský vztah mezi beneficienty a zakladatelkou a použil sazbu daně ve výši 30 % a daňovou třídu III.
V návaznosti na žalobu, kterou nadace podala k předkládajícímu soudu, má tento soud pochybnosti o slučitelnosti podmínky týkající se založení nadace v tuzemsku s článkem 40 Dohody o EHP.
V tomto kontextu se předkládající soud táže Soudního dvora, zda článek 40 Dohody o EHP brání takové vnitrostátní právní úpravě.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr zaprvé konstatoval, že vnitrostátní právní úprava představuje omezení pohybu kapitálu ve smyslu článku 40 Dohody o EHP. Uplatnění zvýhodněných daňových tříd na rodinné nadace-rezident vede k tomu, že převod majetku na rodinnou nadaci-nerezidenta podléhá vyšší daňové zátěži, než je ta, které podléhá převod na rodinnou nadaci-rezidenta. Tím je na prvním snižována hodnota majetku, který je předmětem převodu na rodinnou nadaci-nerezidenta, a na druhém místě to umožňuje rodinné nadaci-rezidentovi disponovat většími finančními prostředky, než jsou finanční prostředky, kterými mohou disponovat rodinné nadace-nerezidenti. V tomto ohledu Soudní dvůr uvedl, že rozdílné zacházení zavedené vnitrostátní právní úpravou může být povoleno pouze tehdy, pokud se týká situací, které nejsou objektivně srovnatelné, nebo v případě, že objektivně srovnatelné jsou, je odůvodněno naléhavým důvodem obecného zájmu a přiměřené tomuto cíli (
2
).
Zadruhé Soudní dvůr zkoumal srovnatelnost dotčených situací. Nejprve konstatuje, že Spolková republika Německo vykonává svou daňovou pravomoc ve vztahu k převodu majetku osoby s bydlištěm na jejím území na rodinnou nadaci bez ohledu na místo, kde se tato nadace nachází. Vnitrostátní právní úprava tak staví pro účely vzniku daňové povinnosti z převodu majetku na rodinnou nadaci na stejnou úroveň situace, kdy se taková nadace nachází v tuzemsku, a situace, kdy se nachází v jiném státě.
Dále Soudní dvůr uvádí, že daňová třída a tyto úlevy přitom závisí na příbuzenském vztahu mezi dárcem a nejvzdálenějším oprávněným, což je skutečnost, která nesouvisí s místem založení rodinné nadace a může být relevantní jak ve vztahu k nadacím-rezidentům, tak i ve vztahu k nadacím-nerezidentům. Proto je jejich situace objektivně srovnatelná.
Soudní dvůr konečně uvádí, že cíl poskytnout zvýhodnění pouze rodinným nadacím-rezidentům, jelikož pouze jejich majetek, na rozdíl od majetku nadací-nerezidentů, podléhá pravidelnému zdanění z titulu náhradní dědické daně, je nutně a úzce spjat se zřizováním tuzemských rodinných nadací. Kdyby se připustilo, že tyto situace nejsou srovnatelné pouze z toho důvodu, že nadace je usazena v jiném státě, zatímco čl. 63 odst. 1 SFEU zakazuje právě omezení přeshraničního pohybu kapitálu, zbavilo by to uvedené ustanovení jeho smyslu.
Zatřetí Soudní dvůr zkoumal, zda je toto omezení volného pohybu kapitálu odůvodněno naléhavým důvodem obecného zájmu, jako je soudržnost daňového režimu. Soudní dvůr má za to, že existuje přímá souvislost mezi zvýhodněním spočívajícím ve zvýhodněných daňových třídách, jež jsou přiznány rodinným nadacím-rezidentům, a náhradní dědickou daní, která se následně pravidelně uplatňuje pouze na majetek těchto nadací. Nastavení tohoto zvýhodnění totiž odráží symetrickou logiku, kdy protihodnotou uvedené výhody je, pokud jde o téhož daňového poplatníka a téže zdanění, stanovený daňový odvod. Tato logika by byla narušena, pokud by z tohoto daňového zvýhodnění měly prospěch i rodinné nadace-nerezidenti, které v Německu nepodléhají náhradní dědické dani. Vzhledem k tomu, že náhradní dědická daň je vybírána každých 30 let ode dne prvního převodu majetku na rodinnou nadaci-rezidenta, nemá nahodilou povahu. Tento mechanismus odráží zaprvé cíl sledovaný vnitrostátní právní úpravou, kterým je dosáhnout rovnocenného postavení převodu majetku prostřednictvím rodinných nadací s běžným dědictvím, a zadruhé okolnost, že takové nadace mají v zásadě přetrvávat po několik pokolení.
Pokud jde o zásadu proporcionality, Soudní dvůr poznamenal, že zavedení náhradní dědické daně, vybírané každých 30 let, odráží zásadu, podle níž majetek podléhá dani při každé změně pokolení. Způsobilost vnitrostátní právní úpravy zaručit uskutečnění sledovaného cíle není zpochybněna okolností, že z důvodu případného zvýšení nebo snížení majetku tuzemské rodinné nadace v individuálním případě existuje nejistota ohledně částky, která bude vybrána z titulu náhradní dědické daně. Vzhledem k tomu, že sazba daně uplatňovaná na rodinné nadace-rezidenty při jejich založení odpovídá obvyklé sazbě daně z darů poskytnutých mezi osobami v příbuzenském vztahu, což je v souladu s cílem dosáhnout rovnocenného postavení těchto nadací ve srovnání s běžným dědictvím, a náhradní dědická daň se řídí stejnou logikou, existuje souvislost mezi zvýhodněním zjištěným při založení rodinné nadace-rezidenta a budoucí nevýhodou spočívající v povinnosti nést břemeno náhradní dědické daně. Soudní dvůr má za to, že vnitrostátní právní úprava nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení sledovaného cíle, když omezuje zvýhodnění daňových tříd na situace, kdy má Spolková republika Německo následnou daňovou pravomoc vůči majetku rodinné nadace.
Předkládajícímu soudu nicméně přísluší ověřit, zda vnitrostátní právní úprava dodržuje zásadu proporcionality v užším slova smyslu. Vzhledem k tomu, že zaprvé Spolková republika Německo nemá zdaňovací pravomoc ve vztahu k rodinným nadacím-nerezidentům, je podle všeho omezení využití výhodnější daňové třídy na situace, kdy převod majetku na rodinnou nadaci může vést k následnému zdanění náhradní dědickou daní, přiměřené ve vztahu k uvedenému cíli. Zadruhé nic nenasvědčuje tomu, že viděno v dlouhodobém horizontu by použití této právní úpravy systematicky vedlo ke zjevně vyššímu daňovému zatížení v případě převodu majetku na rodinnou nadaci-nerezidenta, což by, kdyby tomu tak bylo, zpochybňovalo přiměřenost této právní úpravy.
Soudní dvůr tudíž konstatoval, že pokud je dodržena zásada proporcionality, nebrání volný pohyb kapitálu ve smyslu článku 40 Dohody o EHP vnitrostátní právní úpravě, v níž je stanoveno, že pro účely zdanění převodu majetku na rodinnou nadaci je příbuzenský vztah mezi nejvzdálenějším oprávněným podle zakládající listiny nadace a zakladatelem zohledněn pouze u nadací-rezidentů, jež podléhají náhradní dědické dani, čímž se na tyto nadace použije výhodnější daňová třída než na zahraniční rodinné nadace, které této dani nepodléhají.
(
1
) – Dohoda o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 (Úř. věst. 1994, L 1, s. 3; Zvl. vyd. 11/52, s. 3), ve znění Dohody o účasti Bulharské republiky a Rumunska v Evropském hospodářském prostoru (Úř. věst. 2007, L 221, s. 15) (dále jen „Dohoda o EHP“).
(
2
) – S ohledem na čl. 65 odst. 1 písm. a) a odst. 3 SFEU, jakož i článek 63 SFEU.