62007CO0503
USNESENÍ SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
8. dubna 2008 (
*1
)
Ve věci C-503/07 P,
jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora, podaný dne 14. listopadu 2007,
Saint-Gobain Glass Deutschland GmbH, se sídlem v Cáchách (Německo), zastoupená H. Posserem a S. Altenschmidtem, Rechtsanwälte,
účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
přičemž dalšími účastnicemi řízení jsou:
Fels-Werke GmbH, se sídlem v Goslar (Německo),
Spenner-Zement GmbH & Co. KG, se sídlem v Erwitte (Německo),
žalobkyně v prvním stupni,
Komise Evropských společenství, zastoupená U. Wölkerem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
žalovaná v prvním stupni,
SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, P. Kūris a C. Toader (zpravodaj), soudci,
generální advokát: J. Mazák,
vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
s přihlédnutím k žádosti navrhovatelky, aby věc byla projednána ve zrychleném řízení podle článku 62a jednacího řádu Soudního dvora,
po vyslechnutí generálního advokáta,
vydává toto
Usnesení
1
Svým kasačním opravným prostředkem se Saint-Gobain Glass Deutschland GmbH (dále jen „Saint-Gobain Glass Deutschland“) domáhá zrušení usnesení Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 11. září 2007, Fels-Werke a další v. Komise (T-28/07, Sb. rozh. s. II-98, dále jen „napadené usnesení“), kterým Soud prvního stupně odmítl jako nepřípustnou její žalobu na částečné zrušení rozhodnutí Komise K (2006) 5609 ze dne 29. listopadu 2006 o národním alokačním plánu pro přidělování povolenek na emise skleníkových plynů oznámeném Spolkovou republikou Německo pro období od roku 2008 do roku 2012 (dále jen „sporné rozhodnutí“).
Právní rámec
2
Článkem 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES (Úř. věst. L 275, s. 32; Zvl. vyd. 15/07, s. 631) byl s účinností od 1. ledna 2005 vytvořen systém, jehož cílem je podpora snižování emisí skleníkových plynů, zvláště oxidu uhličitého, způsobem efektivním z hlediska nákladů a ekonomicky účinným.
3
Podle článku 2 směrnice 2003/87 se tato použije na emise z činností vyjmenovaných v její příloze I, mezi nimiž jsou uvedena i zařízení na výrobu skla.
4
Článek 11 směrnice 2003/87 stanoví první období přidělování povolenek na dobu od roku 2005 do roku 2007 (dále jen „první alokační období“) a druhé období přidělování povolenek na dobu od roku 2008 do roku 2012 (dále jen „druhé alokační období“).
5
Podmínky a postupy, podle nichž příslušné vnitrostátní orgány přidělují na základě národního alokačního plánu (dále jen „NAP“) povolenky provozovatelům zařízení během obou alokačních období, jsou stanoveny v článcích 9 až 11 směrnice 2003/87.
6
Článek 9 odst. 1 první pododstavec směrnice 2003/87 stanoví:
„Členské státy vytvoří pro každé období uvedené v čl. 11 odst. 1 a 2 [NAP] uvádějící celkové množství povolenek, které mají v úmyslu přidělit pro uvedené období, a způsob, jak je zamýšlí přidělit. [NAP] je založen na objektivních a transparentních kritériích, včetně kritérií uvedených v příloze III, přičemž se náležitě přihlédne k připomínkám veřejnosti. […]“
7
Článek 9 odst. 1 druhý pododstavec směrnice 2003/87 ukládá členským státům zveřejnit a oznámit NAP Komisi Evropských společenství a ostatním členským státům pro každé alokační období.
8
Článek 9 odst. 3 výše uvedené směrnice 2003/87 zní následovně:
„Do tří měsíců po oznámení [NAP] členským státem podle odstavce 1 může Komise [NAP] nebo jeho jakoukoli část odmítnout z důvodu neslučitelnosti s kritérii uvedenými v příloze III nebo s článkem 10. Členský stát učiní rozhodnutí podle čl. 11 odst. 1 nebo 2 pouze tehdy, pokud Komise přijme navržené změny. Odmítavé rozhodnutí musí Komise odůvodnit.“
9
Podle článku 10 směrnice 2003/87 musí členské státy zdarma přidělit pro první alokační období alespoň 95 % povolenek.
10
Článek 11 směrnice 2003/87, týkající se přidělování a vydávání povolenek, stanoví:
„1.   Pro tříleté období počínající dnem 1. ledna 2005 rozhodne každý členský stát o celkovém množství povolenek, které přidělí pro uvedené období, a o přidělení těchto povolenek provozovateli každého zařízení. Toto rozhodnutí se učiní alespoň tři měsíce před začátkem období a bude založeno na [NAP] vytvořeném podle článku 9 a v souladu s článkem 10, přičemž se náležitě přihlédne k připomínkám veřejnosti.
2.   Pro pětileté období počínající dnem 1. ledna 2008 a pro každé následující pětileté období rozhodne každý členský stát o celkovém množství povolenek, které přidělí pro uvedené období, a zahájí postup přidělování těchto povolenek provozovateli každého zařízení. Toto rozhodnutí se učiní alespoň 12 měsíců před začátkem příslušného období a bude založeno [NAP] vytvořeném podle článku 9 a v souladu s článkem 10, přičemž se náležitě přihlédne k připomínkám veřejnosti.
3.   Rozhodnutí podle odstavce 1 nebo 2 musí být v souladu s požadavky Smlouvy [o ES], a zejména s články 87 a 88 [Smlouvy o ES]. Při rozhodování o přidělování přihlíží členské státy k potřebě poskytnout přístup k povolenkám novým účastníkům na trhu.
[…]“
11
Příloha III směrnice 2003/87 obsahuje výčet jedenácti kritérií pro NAP.
12
Páté a desáté kritérium výše uvedené přílohy zní:
„5.
V souladu s požadavky Smlouvy, a zejména s články 87 a 88, [NAP] nerozlišuje mezi společnostmi nebo odvětvími tak, aby neoprávněně upřednostňoval některé podniky nebo činnosti.
[…]
10.
[NAP] obsahuje seznam zařízení spadajících pod tuto směrnici s uvedenými množstvími povolenek, které mají být každému zařízení přiděleny.“
13
Povolenky jsou podle čl. 13 odst. 1 směrnice 2003/87 platné pouze pro emise vytvořené během období, pro které byly povolenky vydány.
Skutečnosti předcházející sporu
14
Z napadeného usnesení vyplývá, že navrhovatelka provozuje zařízení na výrobu skla v Porz. Rozhodnutím Umweltbundesamt (Spolkový úřad pro životní prostředí) z 16. prosince 2004 jí pro část tohoto zařízení, uvedenou do provozu v letech 2003 a 2004, byly přiděleny povolenky na emise pro první alokační období na základě německého NAP (dále jen „německý NAP I“) a § 8 zákona o přidělování emisních povolenek pro období 2005 až 2007 (Zuteilungsgesetz 2007) ze dne 26. srpna 2004 (BGBI. 2004 I, s. 2211, dále jen „ZuG 2007“).
15
Na základě § 8 odst. 1 druhé věty ZuG 2007 je dotčené zařízení po dobu dvanácti let od roku jeho uvedení do provozu osvobozeno od používání koeficientu plnění.
16
V souladu s § 2 ZuG 2007 jsou s výhradou zvláštních odchylných předpisů dotčená ustanovení uvedeného zákona použitelná pouze v prvním alokačním období.
17
Mimoto § 7 zákona ze dne 8. července 2004 k provedení směrnice 2003/87/ES zakládající systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství (Gesetz zur Umsetzung der Richtlinie 2003/87/EG über ein System für den Handel mit Treibhausgasemissionszertifikaten in der Gemeinschaft, BGBI. 2004 I, s. 1578, dále jen „TEHG“), stanoví zejména, že NAP přijímaný pro každé alokační období je základem zákona o přidělování a přidělování se provádí podle tohoto zákona.
18
Na základě § 9 odst. 1 TEHG má každé provozované zařízení právo na získání povolenek na emise v souladu s podmínkami přesně určenými v zákoně o přidělování. V souladu s odstavcem 2 tohoto paragrafu se přidělování provádí ve vztahu k prováděné činnosti, trvající po stanovené alokační období.
19
A konečně, § 10 odst. 1 TEHG stanoví, že předpokladem každého přidělení je předložení písemné žádosti příslušnému orgánu.
20
Dne 4. července 2006 oznámila Spolková republika Německo Komisi v souladu s čl. 9 odst. 1 směrnice 2003/87 svůj NAP pro druhé alokační období (dále jen „německý NAP II“).
21
Stejně jako německý NAP I, zachoval i německý NAP II ve své kapitole 6.1 obecné pravidlo pro přidělování vztahující se na existující zařízení („Bestandsanlagen“), která byla uvedena do provozu před 31. prosincem 2002. Pokud se jedná o zařízení průmyslového sektoru, je použitelný koeficient plnění 0,9875.
22
Kapitola 6.2 německého NAP II mimo jiné specifikuje pod názvem „Přidělování na základě § 8 ZuG 2007“, že podle tohoto ustanovení se koeficient plnění nepoužije v rámci výpočtu množství emisních povolenek určených zařízením uvedeným do provozu mezi 1. lednem 2003 a 31. prosincem 2004 po dobu dvanácti let od jejich uvedení do provozu.
23
Sporným rozhodnutím Komise částečně odmítla německý NAP II. V čl. 1 odst. 2 tohoto rozhodnutí konstatovala Komise, že pravidla pro přidělování popsaná v kapitole 6.2 německého NAP II, zejména pod názvem „Přidělování na základě § 8 ZuG 2007“, nejsou v souladu s pátým kritériem přílohy III směrnice 2003/87, v tom smyslu, že přináší dotčeným zařízením neodůvodněnou výhodu oproti jiným existujícím srovnatelným zařízením, pro něž se používá obecná metoda přidělování.
24
Komise totiž považovala bezplatné přidělování emisních povolenek pro určité aktivity, v důsledku použití méně přísného, a tím příznivějšího koeficientu plnění, za selektivní hospodářské zvýhodnění pro určité podniky, které by mohlo narušit hospodářskou soutěž nebo hrozit jejím narušením a ovlivnit obchod mezi členskými státy, což by ve svém důsledku mohlo představovat protiprávní státní podporu v rozporu s článkem 87 a článkem 88 ES.
25
Komise připustila pouze, že během daného alokačního období může být přidělování emisních povolenek existujícím zařízením prováděno metodami odlišnými od těch, které se použijí pro „nové účastníky trhu“ ve smyslu čl. 3 písm. h) směrnice 2003/87, na něž tato směrnice pohlíží jako na zvláštní kategorii. Odůvodnění takového rozdílného zacházení se nicméně podle Komise stane během následujícího alokačního období již překonaným, když se původně „nový účastník trhu“ změní v existující zařízení, pro něž by se napříště použila data, která jsou užívána pro existující zařízení.
26
V čl. 2 odst. 2 sporného rozhodnutí Komise uvedla, že by proti německému NAP II nevznesla námitky, pokud by se Spolková republika Německo vyhnula diskriminaci a přijala a oznámila Komisi následující změny:
„Alokační záruky z prvního alokačního období, popsané v kapitole 6.2 [německého NAP II] pod názvy ‚Nová dodatečná zařízení v souladu s § 11 ZuG 2007‘ a ‚Přidělování na základě § 8 ZuG 2007‘ […], nesmí být uplatňovány při přidělování emisních povolenek způsobem zvýhodňujícím dotčená zařízení oproti jiným existujícím srovnatelným zařízením, pro něž se používá obecná metoda přidělování stanovená výše uvedeným NAP; jinak řečeno, musí být uplatňovány stejným způsobem, jako v případě jiných existujících srovnatelných zařízení.“
Napadené usnesení
27
Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 7. února 2007 podala navrhovatelka žalobu směřující ke zrušení sporného rozhodnutí.
28
Samostatným podáním doručeným téhož dne žalobkyně rovněž navrhla, aby věc byla projednána ve zrychleném řízení upraveném v článku 76a jednacího řádu Soudu. Dopisem ze dne 23. února 2007 Komise vyjádřila nesouhlas s projednáním věci ve zrychleném řízení. Rozhodnutím Soudu ze dne 7. června 2007 byla žádost o zrychlené řízení přijata.
29
Podáním došlým kanceláři Soudu dne 23. března 2007 vznesla Komise na základě čl. 114 odst. 1 jednacího řádu Soudu námitku nepřípustnosti výše zmíněné žaloby, k níž žalobkyně dne 12. dubna 2007 předložila vyjádření.
30
Svou žalobou se žalobkyně domáhala aby, Soud:
—
zrušil čl. 1 odst. 2 sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž prohlašuje alokační záruky z prvního alokačního období, které jsou uvedeny v kapitole 6.2 německého NAP II pod názvy „Nová dodatečná zařízení v souladu s § 11 ZuG 2007“ a „Přidělování na základě § 8 ZuG 2007“, za neslučitelné se směrnicí 2003/87;
—
zrušil čl. 2 odst. 2 sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž toto ustanovení ukládá Spolkové republice Německo povinnosti („Vorgaben“) ohledně použití alokačních záruk z prvního alokačního období, které jsou uvedeny v kapitole 6.2 německého NAP II pod názvy „Nová dodatečná zařízení v souladu s § 11 ZuG 2007“ a „Přidělování na základě § 8 ZuG 2007“, a v rozsahu, v němž tato ustanovení předepisují použití koeficientu plnění použitelného pro jiná existující srovnatelná zařízení;
—
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
31
Soud napadeným usnesením odmítl tuto žalobu jako nepřípustnou, což odůvodnil zejména tím, že žalobkyně, která není adresátem sporného rozhodnutí, není tímto rozhodnutím osobně dotčena ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES.
32
Na podporu tohoto závěru Soud v bodě 59 napadeného usnesení zejména konstatoval, že sporné rozhodnutí je obecně závazným aktem, který se uplatňuje na objektivně určené situace a způsobuje právní následky vůči kategoriím osob pojímaných obecným a abstraktním způsobem. Článek 1 odst. 2 a čl. 2 odst. 2 sporného rozhodnutí se totiž týkají všech provozovatelů zařízení, kteří jsou obecným a abstraktním způsobem vymezeni v pravidlech obsažených v kapitole 6.2 německého NAP II a působí v ekonomickém sektoru, podléhajícím systému pro obchodování s povolenkami na základě přílohy I směrnice 2003/87. Z hlediska těchto ustanovení, ovšem s výhradou existence vlastností, které jsou pro ně zvláštní, jsou tedy tito provozovatelé dotčeni stejným způsobem a nacházejí se ve stejné situaci.
33
Soud dále připomněl, že podle ustálené judikatury může jiná fyzická nebo právnická osoba než adresát aktu tvrdit, že je osobně dotčena ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES, pouze tehdy, je-li dotyčným aktem zasažena z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ni zvláštní, nebo faktické situace, která ji vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím ji individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát aktu (rozsudky Soudního dvora ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise, 25/62, Recueil, s. 197, 223; ze dne 18. května 1994, Codorniu v. Rada, C-309/89, Recueil, s. I -1853, bod 20; ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, C-50/00 P, Recueil, s. I-6677, bod 36, a ze dne 1. dubna 2004, Komise v. Jégo-Quéré, C-263/02 P, Recueil, s. I-3425, bod 45).
34
V této souvislosti Soud prvního stupně poukázal na to, že samotná okolnost, že akt s obecnou působností může mít různé konkrétní účinky na různé právní subjekty, na které se použije, je nemůže vymezovat vzhledem ke všem ostatním dotyčným subjektům, pokud se tento akt použije na základě objektivně určené situace.
35
V bodě 61 napadeného usnesení se přitom Soud domníval, že v projednávané věci nejsou žalobkyně vůbec individualizovány z důvodu vlastností, které by pro ně byly zvláštní, ale jsou dotčeny stejně jako všichni ostatní provozovatelé zařízení podléhající stejným pravidlům a právním předpisům členských států a Společenství a nacházející se v téže situaci. Tedy pouze z důvodu jejich objektivní vlastnosti provozovatelů, kteří jsou vymezeni v pravidlech obsažených v kapitole 6.2 německého NAP II a působí v sektorech zahrnutých v příloze I směrnice 2003/87, mohou žalobkyně tvrdit, že byly dotčeny sporným rozhodnutím.
36
Kromě toho ve stejném bodě napadeného usnesení Soud rozhodl, že žádný z argumentů uplatněných žalobkyněmi nedokáže toto posouzení zpochybnit.
37
V bodě 65 napadeného usnesení Soud zejména uvedl, že nelze přijmout argument, podle něhož Saint-Gobain Glass Deutschland náleží k uzavřenému okruhu osob, neboť patří ke skupině provozovatelů, kteří požádali o povolenky na emise a získali je během období od roku 2003 do roku 2004 na základě § 8 odst. 1 ZuG 2007. V této souvislosti Soud nejprve konstatoval, že Saint-Gobain Glass Deutschland svou argumentaci, pokud jde o složení údajného uzavřeného okruhu provozovatelů, ani neupřesnila, ani nepředložila důkazní prostředky. Neposkytla ani k založení do spisu seznam provozovatelů, kteří měli z použití § 8 odst. 1 ZuG 2007 prospěch, tak jak to učinily zbývající dvě žalobkyně.
38
Soud mimoto připomněl, že možnost určit v době přijetí zpochybňovaného opatření více či méně přesně počet, nebo dokonce i totožnost právních subjektů, na něž se uvedená opatření použijí, nikterak neznamená, že tyto subjekty musí být považovány za osobně dotčené tímto opatřením, je-li nesporné, že se toto použití provádí na základě objektivní právní nebo faktické situace definované dotčeným aktem (rozsudek Soudního dvora ze dne 22. listopadu 2001, Antillean Rice Mills v. Rada, C-451/98, Recueil, s. I-8949, bod 52).
39
Za těchto okolností dospěl Soud k závěru, že Saint-Gobain Glass Deutschland neprokázala, že byla z důvodu jí uváděné příslušnosti k uzavřenému okruhu provozovatelů sporným rozhodnutím osobně dotčena.
40
Mimoto se Soud prvního stupně také domníval, že ani z cílů směrnice 2003/87, vykládaných ve světle bodu 5 jejího odůvodnění, ani z pátého kritéria přílohy III, ani z žádných dalších ustanovení uvedené směrnice nevyplývá pro provozovatele zařízení jakákoli záruka, že pro ně bude použita určitá alokační metoda, nebo že dokonce obdrží určité množství povolenek na emise skleníkových plynů, zejména když se tato údajná záruka vztahuje na více alokačních období. Článek 11 odst. 1 a odst. 2 směrnice 2003/87, vykládaný ve spojitosti s čl. 9 odst. 1 a s čl. 13 odst. 1 této směrnice, naopak jasně rozlišují mezi prvním a druhým alokačním obdobím a omezují platnost přidělených povolenek na emise pouze na jediné alokační období, z čehož plyne, že členské státy musí přijmout samostatné rozhodnutí o přidělování povolenek pro každé alokační období.
Návrhy účastníků řízení
41
Svým kasačním opravným prostředkem se Saint-Gobain Glass Deutschland domáhá, aby Soudní dvůr:
—
zrušil napadené usnesení v rozsahu, v němž se dotýká navrhovatelky;
—
zrušil čl. 1 odst. 2 sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž toto ustanovení prohlašuje alokační záruky z prvního obchodovacího období uvedené v kapitole 6.2 německého NAP II za neslučitelné se směrnicí 2003/87;
—
zrušil čl. 2 odst. 2 sporného rozhodnutí zaprvé v rozsahu, v němž toto ustanovení ukládá Spolkové republice Německo omezení ohledně použití alokačních záruk z prvního obchodovacího období, které jsou uvedeny v kapitole 6.2 německého NAP II, a zadruhé v tom rozsahu, v němž toto ustanovení nařizuje použití stejného koeficientu plnění jako pro jiná existující srovnatelná zařízení;
—
podpůrně, zrušil napadené usnesení a vrátil věc k projednání Soudu;
—
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
42
Komise navrhuje, aby byl kasační opravný prostředek prohlášen za nepřípustný, a podpůrně, aby byl zamítnut jako neopodstatněný. Rovněž navrhuje uložit navrhovatelce náhradu nákladů řízení.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
43
Saint-Gobain Glass Deutschland na podporu svého kasačního opravného prostředku uplatňuje dva důvody pro zrušení napadeného usnesení, které vycházejí z porušení procesního práva a z porušení čl. 230 čtvrtého pododstavce ES.
44
Podle článku 119 jednacího řádu může Soudní dvůr, pokud je kasační opravný prostředek zjevně nepřípustný nebo zjevně neopodstatněný, kdykoliv na základě zprávy soudce zpravodaje a po vyslechnutí generálního advokáta tento opravný prostředek usnesením s odůvodněním odmítnout.
45
Soudní dvůr se domnívá, že tak je tomu v projednávaném případě a že se zřetelem k přijetí tohoto usnesení není na místě rozhodnout o žádosti o zrychlené řízení.
K přípustnosti kasačního opravného prostředku
46
Komise se domnívá, že navrhovatelka na podání kasačního opravného prostředku již nemá zájem, neboť zrušení ustanovení sporného rozhodnutí v rámci tohoto kasačního opravného prostředku by nevyvolalo žádný právní účinek, s ohledem na přijetí rozhodnutí Komise K (2007) 5258 ze dne 26. října 2007, jímž byly schváleny změny provedené Spolkovou republikou Německo v jejích právních předpisech, zejména nahrazení systému založeného na jednotném koeficientu plnění systémem jiným.
47
Na žádost Soudního dvora formulovanou podle článku 54a jednacího řádu jej Komise seznámila s posledně uvedeným rozhodnutím.
48
V této souvislosti je třeba připomenout, že Soudní dvůr může prohlásit kasační opravný prostředek za nepřípustný, pokud skutečnost, ke které došlo po vydání rozsudku Soudu, odstranila škodlivý účinek tohoto rozsudku pro účastníka podávajícího kasační opravný prostředek. Existence zájmu navrhovatele na podání kasačního opravného prostředku totiž předpokládá, že kasační opravný prostředek může ve svém důsledku přinést prospěch straně, která jej podala (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 19. října 1995, Rendo a další v. Komise, C-19/93 P, Recueil, s. I-3319, bod 13, a usnesení ze dne 25. ledna 2001, Lech-Stahlwerke v. Komise, C-111/99 P, Recueil, s. I-727, bod 18).
49
V projednávaném případě je třeba konstatovat, že rozhodnutí, jež uplatnila Komise s cílem prokázat neexistenci zájmu na podání kasačního opravného prostředku na straně navrhovatelky zaprvé nenahrazuje sporné rozhodnutí a zadruhé odkazuje pouze na změny spojené s čl. 1 odst. 2 sporného rozhodnutí.
50
Navrhovatelka přitom popírá rovněž tvrzení vztahující se k neslučitelnosti alokačních záruk z prvního alokační období, uvedených v čl. 2 odst. 2 sporného rozhodnutí, se směrnicí 2003/87 zaprvé v rozsahu, v němž toto ustanovení ukládá členskému státu, který je adresátem sporného rozhodnutí, omezení ohledně použití alokačních záruk z prvního obchodovacího období, které jsou uvedeny v kapitole 6.2 německého NAP II, a zadruhé v tom rozsahu, v němž tomuto státu nařizuje použití stejného koeficientu plnění jako pro jiná existující srovnatelná zařízení.
51
Za těchto podmínek a při nedostatku doplňujících informací není Soudní dvůr schopen konstatovat to, k čemu jej vyzývá Komise, tedy že Saint-Gobain Glass Deutschland postrádá jakýkoli právní zájem na podání tohoto kasačního opravného prostředku.
52
V důsledku toho je třeba námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí zamítnout.
K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z porušení procesního práva
Argumentace účastníků řízení
53
Saint-Gobain Glass Deutschland tvrdí, že se Soud prvního stupně vydáním napadeného usnesení dopustil současně porušení práva na spravedlivý proces a práva být vyslechnut. V této souvislosti uplatňuje zejména, že stranám sporu musí být zajištěna možnost vyjádřit se ke všem faktickým či právním otázkám významným pro vyřešení sporu.
54
Dle názoru navrhovatelky Soud založil své usnesení zejména na skutečnosti, že žalobkyně ani neupřesnila, ani nedoložila složení uzavřeného okruhu provozovatelů, na který se odvolávala s cílem, aby jí bylo přiznáno postavení osoby sporným rozhodnutím osobně dotčené. Saint-Gobain Glass Deutschland trvá na tom, že Soud ji o poskytnutí takového seznamu v žádném případě nepožádal. Z toho plyne, že nebyla schopna předložit Soudu prvního stupně důvody nepředložení takového seznamu.
55
V této souvislosti navrhovatelka tvrdí, že bez výslovné výzvy Soudu neměla žádný důvod předmětný seznam předložit. Navíc příslušnost k uzavřenému okruhu subjektů dotčených přijetím sporného rozhodnutí přímo vyplývala ze struktury vnitrostátních právních předpisů, a nezávisela tak na předložení seznamu dotčených provozovatelů.
56
Saint-Gobain Glass Deutschland také tvrdí, že pro ni nebylo možné takový seznam předložit, neboť Umweltbundesamt (Spolkový úřad pro životní prostředí) by žádost tohoto druhu, s ohledem na ochranu údajů, nevyřídil kladně. Soud naproti tomu měl možnost přijmout organizační procesní opatření nebo opatření v rámci dokazování. Pokud by Soud takovou žádost vznesl, Spolková republika Německo by takový seznam způsobilý prokázat příslušnost navrhovatelky k uzavřenému okruhu provozovatelů poskytla.
57
Komise se domnívá, že Soud napadeným usnesením žádné porušení procesního práva nezpůsobil.
Závěry Soudního dvora
58
Na úvod je třeba konstatovat, že na rozdíl od toho, co se, jak se zdá, domnívá navrhovatelka, Soud uvedl skutečnost, že mu nebyl poskytnut seznam provozovatelů dotčených sporným rozhodnutím, aby se prokázalo, že žalobkyně byla tímto rozhodnutím osobně dotčena, pouze pro úplnost.
59
Soud totiž v bodě 61 napadeného usnesení nejprve usoudil, že žalobkyně nebyly sporným rozhodnutím osobně dotčeny a že žádný z jimi předložených argumentů tento závěr nevyvrací.
60
V reakci na některé argumenty předložené Saint-Gobain Glass Deutschland, které byly založené na její údajné příslušnosti k uzavřenému okruhu provozovatelů dotčených sporným rozhodnutím, Soud v bodě 65 napadeného usnesení zejména připomněl, že možnost více či méně přesně určit počet, nebo dokonce i totožnost právních subjektů, na něž se sporné ustanovení výše uvedeného rozhodnutí použije, nikterak neznamená, že tyto subjekty musí být považovány za osobně dotčené tímto opatřením, je-li nesporné, že se toto použití provádí na základě objektivní právní nebo faktické situace definované dotčeným aktem.
61
V této souvislosti Soud konstatoval, že Saint-Gobain Glass Deutschland svou argumentaci, pokud jde o složení údajného uzavřeného okruhu provozovatelů, ani neupřesnila, ani nepředložila důkazní prostředky. Soud tedy pouze pro úplnost poznamenal, že žalobkyně, na rozdíl od ostatních žalobkyň, neposkytla k založení do spisu seznam provozovatelů.
62
Podle ustálené judikatury přitom výtky směřující proti nadbytečnému odůvodnění rozhodnutí Soudu nemohou vést ke zrušení tohoto rozhodnutí, a nejsou tedy relevantní (rozsudek ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P až C-208/02 P a C-213/02 P, Sb. rozh. s. I-5425, bod 148, jakož i usnesení ze dne 23. února 2006, Piau v. Komise, C-171/05 P, Sb. rozh. s. I-37, bod 86).
63
Za těchto podmínek je třeba první důvod kasačního opravného prostředku odmítnout jakožto nerelevantní.
K druhému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z porušení čl. 230 čtvrtého pododstavce ES
Argumentace účastníků řízení
64
Podstata tohoto důvodu Saint-Gobain Glass Deutschland spočívá v tom, že Soud nesprávně použil pojem „osobní dotčení aktem Společenství“.
65
Podle navrhovatelky byl okruh dotčených provozovatelů s konečnou platností určený nebo určitelný na základě německých právních předpisů a nemohl být v žádném případě rozšířen. Za těchto podmínek nemohl Soud tvrdit, že se zákaz zachování platnosti alokačních záruk uplatní na základě objektivní právní nebo faktické situace definované dotčeným aktem.
66
Podle navrhovatelky byli provozovatelé ve sporném rozhodnutí přesně určeni, takže objektivní odkaz na oblast použití § 8 ZuG 2007 mohl být nahrazen jmenným seznamem provozovatelů, aniž by došlo ke změně působnosti tohoto rozhodnutí.
67
Navrhovatelka tvrdí, opírajíce se o rozsudek ze dne 13. května 1971, International Fruit Company a další v. Komise (41/70 až 44/70, Recueil, s. 411, bod 21), že sporné rozhodnutí mohlo být Soudem posouzeno jako soubor individuálních rozhodnutí, neboť tímto rozhodnutím Komise ve vztahu k provozovatelům, na něž se vztahuje alokační záruka stanovená § 8 ZuG 2007, zakázala další platnost uvedené alokační záruky. V konečném vyznění představuje rozhodnutí Komise o německém NAP II jak obecné rozhodnutí, tak i soubor rozhodnutí individuálních vzhledem k tomu, že zakazuje použití alokačních záruk vyplývajících z § 8 ZuG 2007.
68
Komise trvá na tom, aby byl tento důvod zamítnut jakožto neopodstatněný. V této souvislosti se domnívá, že Soud použil čl. 230 čtvrtý pododstavec ES správně.
69
Sporné rozhodnutí krom toho nelze posuzovat jako soubor individuálních rozhodnutí vzhledem k tomu, že Komise se nevyjadřovala k individuálním žádostem a že v každém případě neměla k dispozici informace o zařízeních dotčených oznámeným NAP dostatečné k tomu, aby mohla být schopna vyjádřit se v tom smyslu, který se pokouší dokázat navrhovatelka.
Závěry Soudního dvora
70
Je třeba konstatovat, tak jak to správně učinil Soud, že možnost určit více či méně přesně počet, nebo dokonce i totožnost právních subjektů, na něž se opatření použije, nikterak neznamená, že tyto subjekty musí být považovány za osobně dotčené tímto opatřením, je-li nesporné, tak jako v projednávaném případě, že se toto použití provádí na základě objektivní právní nebo faktické situace definované dotčeným aktem (viz zejména rozsudek Antillean Rice Mills v. Rada, uvedený výše, bod 52; viz také usnesení ze dne 24. května 1993, Arnaud a další v. Rada, C-131/92, Recueil, s. I-2573, bod 13, a ze dne 21. června 1993, Chiquita Banana a další v. Rada, C-276/93, Recueil, s. I-3345, bod 8).
71
Co se týká argumentace, jíž se navrhovatelka snaží dokázat, že sporné rozhodnutí má hybridní povahu v rozsahu, v němž představuje současně obecně závazný akt i soubor individuálních rozhodnutí, je nutno zaprvé konstatovat, tak jak to učinil Soud v bodě 59 napadeného usnesení, že sporné rozhodnutí určené Spolkové republice Německo má charakter obecně závazného aktu tím, že se uplatňuje na objektivně určené situace a vyvolává právní účinky vůči kategoriím osob pojímaných obecným a abstraktním způsobem.
72
Zadruhé skutečnost, že sporné rozhodnutí mělo za následek zákaz další platnosti alokační záruky, jíž by se bývali mohli domáhat určití provozovatelé na základě § 8 ZuG 2007, není takového charakteru, aby tomuto rozhodnutí propůjčila povahu souboru individuálních rozhodnutí.
73
V této souvislosti na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelka v rámci projednávaného kasačního opravného prostředku, okolnost, že NAP předložený členským státem Komisi musí obsahovat seznam zařízení spadajících pod systém pro obchodování s povolenkami, jakož i označení povolenek, které tento stát zamýšlí uvedeným zařízením přidělit, nedovoluje mít za to, že se Komise sporným rozhodnutím vyjádřila k individuálním žádostem, což naopak charakterizovalo situaci ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek International Fruit Company a další v. Komise.
74
Takové konstatování je potvrzeno skutečností, že seznam upravený v příloze III bodu 10 směrnice 2003/87 poukazuje na dotčená zařízení, a nikoli na jmenný výčet provozovatelů, kterým se přidělí povolenky.
75
Mimoto v souladu s čl. 11 odst. 2 a odst. 3 této směrnice přísluší rozhodování o celkovém množství povolenek, které se přidělí pro dané období, a o zahájení postupu přidělování těchto povolenek provozovateli každého zařízení, včetně rozhodování o přidělování uvedených povolenek, každému členském státu, a nikoli Komisi. Takové rozhodnutí je přijímáno na základě vlastního NAP vypracovaného na základě článku 9 a v souladu s článkem 10 výše uvedené směrnice.
76
A konečně, jak uvedl Soud v bodě 67 napadeného usnesení, ani z cílů směrnice 2003/87, vykládaných ve světle bodu 5 jejího odůvodnění, ani z pátého kritéria přílohy III, ani z žádných dalších ustanovení uvedené směrnice nevyplývá pro provozovatele zařízení jakákoli záruka, že pro ně bude použita určitá alokační metoda, či že dokonce obdrží určité množství povolenek na emise skleníkových plynů. Změny v německém NAP II, přijaté později Spolkovou republikou Německo a odsouhlasené Komisí, ostatně toto konstatování potvrzují.
77
Za těchto podmínek se Soud nedopustil nesprávného právního posouzení při použití článku 230 ES, když rozhodl, že sporné rozhodnutí je obecné působnosti, a tudíž se žalobkyně osobně nedotýká.
78
V každém případě je třeba uvést, že i když se žalobci nemohou domáhat zrušení sporného rozhodnutí, zůstává jim zachována možnost zpochybnit vnitrostátní opatření přijatá na základě sporného rozhodnutí, a v tomto kontextu mohou namítat protiprávnost tohoto rozhodnutí před vnitrostátními soudy, rozhodujícími v souladu s článkem 234 ES (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 27. září 1983, Universität Hamburg, 216/82, Recueil, s. 2771, bod 10, a ze dne 17. listopadu 1998, Kruidvat v. Commission, C-70/97 P, Recueil, s. I-7183, body 48 a 49).
79
S ohledem na výše uvedené je třeba tento důvod kasačního opravného prostředku zamítnout jako zjevně neopodstatněný, a kasační opravný prostředek tedy zamítnout v plném rozsahu.
K nákladům řízení
80
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, který se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku 118 téhož řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise náhradu nákladů řízení od Saint-Gobain Glass Deutschland požadovala a že posledně uvedená neměla ve věci úspěch, je důvodné jí uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
1)
Kasační opravný prostředek se zamítá.
2)
Saint-Gobain Glass Deutschland GmbH se ukládá náhrada nákladů řízení.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.