62022CO0658
USNESENÍ SOUDNÍHO DVORA (desátého senátu)
9. ledna 2024 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Článek 53 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora – Článek 267 SFEU – Právní otázky položené nejvyššímu soudu jeho prvním předsedou – Neexistence sporu před předkládajícím soudem – Zjevná nepřípustnost“
Ve věci C‑658/22,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy, Polsko) ze dne 2. září 2021, došlým Soudnímu dvoru dne 19. října 2022, ve věci návrhu, který Nejvyššímu soudu (Sąd Najwyższy) předložila jeho první předsedkyně;
za účasti:
Prokurator Generalny,
SOUDNÍ DVŮR (desátý senát),
ve složení: Z. Csehi, předseda senátu, I. Jarukaitis (zpravodaj) a D. Gratsias, soudci,
generální advokát: A. Rantos,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Prokurator Generalny: R. Hernand,
–
za polskou vládu: B. Majczyna a S. Żyrek, jako zmocněnci,
–
za dánskou vládu: M. P. B. Jespersen, J. F. Kronborg a C. A.-S. Maertens, jako zmocněnci,
–
za nizozemskou vládu: M. K. Bulterman a J. Langer, jako zmocněnci,
–
za švédskou vládu: A. Runeskjöld a H. Shev, jako zmocněnkyně,
–
za Evropskou komisi: K. Herrmann a P. J. O. Van Nuffel, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout usnesením s odůvodněním podle čl. 53 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora,
vydává toto
Usnesení
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 2, čl. 6 odst. 1 a 3 a čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce SEU, ve spojení s článkem 267 SFEU a článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
2
Tato žádost byla předložena v rámci zkoumání právních otázek, které první předsedkyně Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy, Polsko) položila plénu občanskoprávního kolegia téhož soudu a které se týkají účinků konstatování zneužívající povahy ujednání obsažených ve smlouvách o úvěru denominovaném v cizí měně nebo na cizí měnu indexovaném.
Polské právo
Ústava
3
Článek 144 odst. 2 a 3 Ústavy Polské republiky (Konstytucja Rzeczypospolitej Polskiej, dále jen „Ústava“) stanoví:
„2.   Úřední akty prezidenta [Polské] republiky [(dále jen ‚prezident republiky‘)] vyžadují pro svou platnost podpis předsedy Rady ministrů, který svým podpisem nese odpovědnost před Poslaneckou sněmovnou [(Sejm, Polsko)].
3.   Odstavec 2 se nevztahuje na:
[…]
17) jmenování soudců;
[…]“
4
Podle článku 179 Ústavy jmenuje prezident republiky soudce na návrh Národní rady soudnictví (Krajowa Rada Sądownictwa, Polsko) (dále jen „KRS“) na dobu neurčitou.
5
Článek 187 Ústavy stanoví:
„1.   [KRS] se skládá z:
1)
prvního předsedy [Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy)], ministra spravedlnosti, předsedy [Nejvyššího správního soudu (Naczelny Sąd Administracyjny, Polsko)] a osoby jmenované prezidentem republiky,
2)
patnácti členů zvolených z řad soudců [Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy)], obecných soudů, správních soudů a vojenských soudů,
3)
čtyř členů zvolených [Poslaneckou sněmovnou] z řad poslanců a dvou členů zvolených Senátem z řad senátorů.
[…]“
Zákon o Nejvyšším soudu
6
Článek 29 odst. 2 a 3 zákona o Nejvyšším soudu (ustawa o Sądzie Najwyższym) ze dne 8. prosince 2017 (Dz. U. z roku 2018, č. 5), ve znění zákona, kterým se mění zákon o organizaci obecných soudů, zákon o Nejvyšším soudu a některé další zákony (ustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych, ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw) ze dne 20. prosince 2019 (Dz. U. z roku 2020, č. 190) (dále jen „zákon o Nejvyšším soudu“), stanoví:
„2.   V rámci činnosti [Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy)] nebo jeho orgánů je nepřípustné zpochybňovat legitimitu [soudů], ústavních orgánů státu a orgánů kontroly a ochrany práva.
3.   Je nepřípustné, aby [Nejvyšší soud (Sąd Najwyższy)] nebo jiný orgán moci určoval nebo posuzoval zákonnost jmenování soudce nebo z něj odvozeného oprávnění k plnění úkolů v oblasti výkonu spravedlnosti.“
7
Článek 72 odst. 1 zákona o Nejvyšším soudu stanoví:
„Soudce [Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy)] je kárně odpovědný za služební provinění (kárná provinění), včetně:
[…]
3)
jednání zpochybňujících existenci služebního poměru soudce, účinnost jmenování soudce nebo legitimitu ústavního orgánu Polské republiky;
[…]“
8
Článek 83 odst. 1 tohoto zákona stanoví:
„Objeví-li se v judikatuře obecných soudů, vojenských soudů nebo Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy) rozdílnosti ve výkladu ustanovení právních předpisů, které jsou základem pro jejich rozhodnutí, může první předseda nebo předseda kolegia Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy) v zájmu zajištění jednotné judikatury položit právní otázku Nejvyššímu soudu (Sąd Najwyższy) zasedajícímu v senátu o sedmi soudcích nebo v jiném odpovídajícím složení.“
9
Článek 85 odst. 1 tohoto zákona stanoví:
„O konání zasedání pléna Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy) nebo zasedání kolegia či společného zasedání více kolegií se uvědomí [nejvyšší státní zástupce (Prokurator Generalny, Polsko)].“
10
Článek 87 odst. 1 první věta tohoto zákona stanoví:
„Rozhodnutí pléna Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy), rozhodnutí kolegií na společném zasedání nebo rozhodnutí pléna určitého kolegia nabývají okamžikem jejich vydání moci právní zásady.“
11
Článek 88 tohoto zákona stanoví:
„1.   Hodlá-li se určitá rozhodovací formace Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy) odchýlit od rozhodnutí, jež nabylo moci právní zásady, postoupí vznesenou právní otázku plénu kolegia.
2.   K odchýlení se od rozhodnutí, jež nabylo moci právní zásady a bylo vydáno kolegiem, více kolegii na společném zasedání nebo plénem Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy), se vyžaduje nové rozhodnutí přijaté formou usnesení příslušného kolegia či kolegií nebo pléna Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy).
3.   Hodlá-li se rozhodovací formace určitého kolegia Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy) odchýlit od rozhodnutí, jež nabylo moci právní zásady a bylo vydáno jiným kolegiem, rozhodne se usnesením obou těchto kolegií Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy). Kolegia mohou právní otázku postoupit plénu Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy).“
Zákon o KRS
12
KRS se řídí zákonem o Národní radě soudnictví (ustawa o Krajowej Radzie Sądownictwa) ze dne 12. května 2011 (Dz. U. z roku 2011, částka 126, č. 714), ve znění pozdějších změn, zejména ve znění zákona, kterým se mění zákon o Národní radě soudnictví a některé další zákony (ustawa o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz niektórych innych ustaw) ze dne 8. prosince 2017 (Dz. U. z roku 2018, č. 3), a ve znění zákona, kterým se mění zákon o organizaci obecných soudů a některé další zákony (ustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych oraz niektórych innych ustaw) ze dne 20. července 2018 (Dz. U. z roku 2018, č. 1443) (dále jen „zákon o KRS“).
13
Článek 37 odst. 1 zákona o KRS stanoví:
„Pokud se o místo soudce uchází více kandidátů, [KRS] posoudí a vyhodnotí všechny předložené kandidatury společně. V takovém případě přijme [KRS] usnesení obsahující rozhodnutí ve věci předložení návrhu na jmenování do funkce soudce ve vztahu ke všem kandidátům.“
14
Článek 44 odst. 1b tohoto zákona stanovil:
„Pokud usnesení uvedené v čl. 37 odst. 1 nenapadli v individuálních věcech týkajících se jmenování soudců [Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy)] všichni účastníci výběrového řízení, nabývá právní moci ta část usnesení, která obsahuje rozhodnutí předložit návrh na jmenování do funkce soudce [Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy)], a ta jeho část, která obsahuje rozhodnutí nepředložit návrh na jmenování do funkce soudce téhož soudu ve vztahu k účastníkům výběrového řízení, kteří nepodali odvolání.
[…]“
15
Článek 3 zákona, kterým se mění zákon o Národní radě soudnictví a zákon o organizaci správních soudů (ustawa o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz ustawy – Prawo o ustroju sądów administracyjnych) ze dne 26. dubna 2019 (Dz. U. z roku 2019, č. 914), který nabyl účinnosti dne 23. května 2019, stanoví, že „[ř]ízení o odvolání proti usnesením [KRS] v individuálních věcech týkajících se jmenování soudců [Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy)], která byla zahájena, ale nebyla skončena před nabytím účinnosti tohoto zákona, se ze zákona zastavují“.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
16
Dne 29. ledna 2021 položila první předsedkyně Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy) na základě čl. 83 odst. 1 zákona o Nejvyšším soudu plénu občanskoprávního kolegia tohoto soudu různé právní otázky týkající se důsledků plynoucích z konstatování zneužívající povahy ujednání o určení směnného kurzu obsažených ve smlouvách o úvěru denominovaném v cizí měně nebo na cizí měnu indexovaném.
17
Plénum občanskoprávního kolegia Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy) se těmito otázkami zabývalo na zasedání konaném dne 2. září 2021, jehož se účastnilo 21 soudců, z nichž 7 bylo jmenováno prezidentem republiky dne 10. října 2018 na základě usnesení KRS č. 330/18 a 331/18 přijatých dne 28. srpna 2018 (dále jen „usnesení ze dne 28. srpna 2018“).
18
Vzhledem k účasti těchto soudců na uvedeném zasedání vznesla většina členů tvořících plénum pochybnosti o řádném složení této rozhodovací formace a o tom, zda se v jejím případě jedná o nezávislý a nestranný soud.
19
Podle pléna občanskoprávního kolegia Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy), které je předkládajícím soudem, totiž legislativní změny, k nimž došlo v rámci reformy soudního systému, mohou budit dojem, že legislativní moc jednala s cílem zamezit jakékoli možnosti účinného soudního přezkumu usnesení ze dne 28. srpna 2018.
20
Předkládající soud v tomto ohledu uvádí, že podle čl. 44 odst. 1b zákona o KRS platí, že pokud v individuálních věcech týkajících se jmenování soudců Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy) nebylo usnesení obsahující rozhodnutí KRS ohledně předložení návrhu na jmenování do funkce soudce napadeno všemi účastníky výběrového řízení, nabývá toto usnesení právní moci v části, která obsahuje rozhodnutí předložit návrh na jmenování, a v části, která obsahuje rozhodnutí nepředložit takový návrh na jmenování, ve vztahu k účastníkům výběrového řízení, kteří nepodali odvolání.
21
Předkládající soud uvádí, že usnesení ze dne 28. srpna 2018, která obsahovala mimo jiné návrhy na jmenování oněch sedmi soudců občanskoprávního kolegia Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy) jmenovaných dne 10. října 2018, byla napadena před Nejvyšším správním soudem (Naczelny Sąd Administracyjny), který svými rozhodnutími ze dne 27. září 2018 jejich vykonatelnost odložil.
22
Předkládající soud poznamenává, že navzdory tomuto odkladu vykonatelnosti přistoupil prezident republiky ke jmenování kandidátů, které navrhla KRS, a dále že článek 3 zákona, kterým se mění zákon o Národní radě soudnictví a zákon o organizaci správních soudů, zmíněný v bodě 15 tohoto usnesení, stanovil, že řízení o odvolání proti usnesením KRS v individuálních věcech týkajících se jmenování soudců Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy), která byla zahájena, ale nebyla skončena před nabytím účinnosti tohoto zákona, tj. před 23. květnem 2019, se ze zákona zastavují.
23
Předkládající soud upřesňuje, že v návaznosti na rozsudek ze dne 2. března 2021, A. B. a další (Jmenování soudců Nejvyššího soudu – Odvolání) (C‑824/18, EU:C:2021:153), Nejvyšší správní soud (Naczelny Sąd Administracyjny) nerozhodl o nevydání rozhodnutí ve věci samé ohledně řízení zahájených proti usnesením ze dne 28. srpna 2018, a tato usnesení rozsudkem ze dne 6. května 2021 v části obsahující návrh na jmenování kandidátů na funkci soudce Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy) zrušil.
24
Podle předkládajícího soudu z toho vyplývá, že prezident republiky jednal nezákonně, když soudce jmenoval navzdory řízení zahájenému před Nejvyšším správním soudem (Naczelny Sąd Administracyjny) proti usnesením ze dne 28. srpna 2018, zatímco ještě probíhalo řízení, jež vedlo ke zrušení těchto usnesení, v jehož důsledku je jmenování těchto soudců zbaveno právního základu, neboť článek 179 Ústavy stanoví, že soudci jsou jmenováni prezidentem republiky na návrh KRS.
25
Za těchto podmínek se předkládající soud v rámci první otázky pozastavuje nad tím, zda lze rozhodovací formaci Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy) kvalifikovat jako nezávislý a nestranný soud za situace, kdy někteří z jejích členů byli jmenováni, aniž bylo vyhlášení volných soudcovských míst prezidentem republiky spolupodepsáno předsedou Rady ministrů, kdy ve výběrovém řízení před jmenováním těchto členů nebyly dodrženy zásady transparentnosti a spravedlnosti a kdy ke jmenování těchto členů prezidentem republiky došlo navzdory řízení zahájenému proti usnesením ze dne 28. srpna 2018 před Nejvyšším správním soudem (Naczelny Sąd Administracyjny) a navzdory jeho rozhodnutí o odkladu vykonatelnosti a následně jeho zrušujícímu rozhodnutí uvedeným v bodech 21 a 23 tohoto usnesení.
26
Pokud jde o druhou předběžnou otázku, předkládající soud poukazuje na to, že zákonem, kterým se mění zákon o organizaci obecných soudů, zákon o Nejvyšším soudu a některé další zákony, uvedeným v bodě 6 tohoto usnesení, byl do zákona o Nejvyšším soudu vložen nový čl. 29 odst. 2 a 3, který Nejvyššímu soudu (Sąd Najwyższy) pod hrozbou kárné sankce zakazuje posuzovat zákonnost jmenování soudce nebo z něj odvozeného oprávnění k plnění úkolů v oblasti výkonu spravedlnosti. Předkládající soud má přitom pochybnosti o slučitelnosti takového zákazu s unijním právem a o tom, zda by mohl být takový zákaz odůvodněn náležitým respektováním ústavní identity členských států.
27
Důvody, jež vedly předkládající soud k položení třetí předběžné otázky, souvisejí s tím, že Nejvyšší soud (Sąd Najwyższy) na základě poznatků vyplývajících z rozsudku ze dne 19. listopadu 2019, A. K. a další (Nezávislost kárného kolegia Nejvyššího soudu) (C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18, EU:C:2019:982), přijal dne 23. ledna 2020 společné usnesení občanskoprávního kolegia, trestněprávního kolegia a pracovněprávního a sociálního kolegia tohoto soudu, které nabylo moci právní zásady a v němž bylo mimo jiné konstatováno, že soud, v němž zasedají soudci jmenovaní na návrh KRS zřízené způsobem stanoveným zákonem, kterým se mění zákon o Národní radě soudnictví a některé další zákony, zmíněným v bodě 12 tohoto usnesení, není obsazen řádně. Předkládající soud však uvádí, že toto usnesení bylo nálezem Ústavního soudu (Trybunał Konstytucyjny, Polsko) ze dne 20. dubna 2020 prohlášeno za neústavní a že Ústavní soud (Trybunał Konstytucyjny) rovněž usnesením ze dne 21. dubna 2020 rozhodl, že Nejvyšší soud (Sąd Najwyższy) nemá pravomoc usnesením přepisovat právo tak, že změní normativní rámec organizace soudnictví, ani přezkoumávat výkon pravomoci prezidenta republiky svěřené mu článkem 179 Ústavy.
28
Podle předkládajícího soudu zbavuje judikatura Ústavního soudu (Trybunał Konstytucyjny) účastníky soudního řízení možnosti zpochybnit řádnost složení soudu, představuje zásah do výkonu soudní činnosti a takový soud jí nemůže být vázán, protože vychází od soudu, který sám není obsazen řádným způsobem.
29
Za těchto podmínek se Nejvyšší soud (Sąd Najwyższy) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být článek 2, čl. 6 odst. 1 a 3 a čl. 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU ve spojení s článkem 47 [Listiny] a článkem 267 SFEU vykládány v tom smyslu, že není nezávislým a nestranným soudem, předem zřízeným zákonem, který poskytuje účinnou právní ochranu jednotlivcům v oblastech pokrytých právem Evropské unie, soud posledního stupně členského státu [Nejvyšší soud (Sąd Najwyższy)], v jehož rozhodovací formaci zasedají osoby jmenované do funkce soudce v rozporu se základními pravidly práva členského státu pro jmenování soudců Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy), přičemž tento rozpor spočívá ve:
a)
vyhlášení volných míst soudců Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy) prezidentem republiky bez předchozí kontrasignace předsedou Rady ministrů;
b)
vedení řízení před jmenováním do funkce v rozporu se zásadami transparentnosti a spravedlnosti vnitrostátním orgánem [zde KRS], který vzhledem k okolnostem svého ustavení v soudcovské části a ke způsobu své činnosti nesplňuje požadavky na ústavní orgán, který dbá na nezávislost soudů a soudců;
c)
předání listin o jmenování do funkce soudce Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy) prezidentem republiky navzdory předchozímu napadení usnesení KRS, včetně návrhu na jmenování do funkce, u příslušného vnitrostátního soudu [Nejvyššího správního soudu (Naczelny Sąd Administracyjny)], navzdory odložení vykonatelnosti tohoto usnesení Nejvyšším správním soudem (Naczelny Sąd Administracyjny) v souladu s vnitrostátním právem a navzdory tomu, že dosud probíhalo řízení o opravném prostředku, na základě kterého Nejvyšší správní soud (Naczelny Sąd Administracyjny) pravomocně zrušil napadené usnesení KRS pro jeho nezákonnost a trvale jej vyřadil z právního řádu, čímž akt jmenování do funkce soudce Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy) pozbyl podkladu vyžadovaného článkem 179 [Ústavy] ve formě návrhu KRS na jmenování do funkce soudce?
2)
Musí být článek 2, čl. 6 odst. 1 a 3 a čl. 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU ve spojení s článkem 47 Listiny a článkem 267 SFEU vykládány v tom smyslu, že brání použití takové vnitrostátní právní úpravy, jako je čl. 26 odst. 3, čl. 29 odst. 2 a 3 a čl. 72 odst. 1, 2 a 3 [zákona o Nejvyšším soudu] v rozsahu, v němž pod hrozbou disciplinární sankce v podobě odvolání z funkce zakazuje, aby Nejvyšší soud (Sąd Najwyższy) určoval nebo posuzoval zákonnost jmenování soudce nebo oprávnění k výkonu soudcovské funkce vyplývající z tohoto jmenování a věcně posuzoval návrhy na vyloučení soudce z těchto důvodů, přičemž vychází z toho, že tento zákaz je odůvodněn respektováním ústavní identity členských států ze strany Unie?
3)
Musí být článek 2 a čl. 4 odst. 2 a 3 ve spojení s článkem 19 SEU a článkem 267 SFEU vykládány v tom smyslu, že nález ústavního soudu členského státu (zde Trybunał Konstytucyjny), který prohlásí rozhodnutí vnitrostátního soudu posledního stupně (zde Sąd Najwyższy) za neústavní, nemůže být překážkou pro posouzení nezávislosti soudu a pro zkoumání, zda byl tento soud zřízen zákonem ve smyslu unijního práva, navíc s ohledem na skutečnost, že rozhodnutí Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy) směřovalo k provedení rozsudku Soudního dvora Evropské unie, [že] ustanovení [Ústavy] a platných zákonů (vnitrostátních zákonů) nesvěřují ústavnímu soudu (zde Trybunał Konstytucyjny) pravomoc přezkoumávat soudní rozhodnutí, včetně usnesení přijímaných podle článku 83 zákona o Nejvyšším soudu k řešení rozporů ve výkladu právních předpisů, a dále na skutečnost, že Ústavní soud (Trybunał Konstytucyjny) vzhledem ke svému současnému složení není soudem zřízeným zákonem ve smyslu čl. 6 odst. 1 [evropské Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Říme dne 4. listopadu 1950]?“
K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
30
V souladu s čl. 53 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora platí, že je-li určitá žádost nebo určitý návrh zjevně nepřípustný, může Soudní dvůr po vyslechnutí generálního advokáta kdykoli rozhodnout usnesením s odůvodněním, aniž by pokračoval v řízení.
31
Právě toto ustanovení je třeba použít v projednávané věci.
32
Z tohoto hlediska je třeba poukázat na to, že podle ustálené judikatury Soudního dvora je postup zavedený článkem 267 SFEU nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, díky němuž Soudní dvůr poskytuje vnitrostátním soudům výklad unijního práva, který je pro ně nezbytný k vyřešení sporu, jejž tyto soudy mají rozhodnout. Důvodem existence žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nicméně není vydávání konzultativních stanovisek k obecným nebo hypotetickým otázkám, ale potřeba skutečného vyřešení sporu (rozsudek ze dne 26. března 2020, Miasto Łowicz a Prokurator Generalny, C‑558/18 a C‑563/18, EU:C:2020:234, bod 44 a citovaná judikatura).
33
Jak vyplývá ze samotného znění článku 267 SFEU, požadované rozhodnutí o předběžné otázce musí být „nezbytné“ k tomu, aby předkládající soud mohl „vynést rozsudek“ ve věci, která mu byla předložena (rozsudek ze dne 26. března 2020, Miasto Łowicz a Prokurator Generalny, C‑558/18 a C‑563/18, EU:C:2020:234, bod 45 a citovaná judikatura).
34
Soudní dvůr v tomto směru opakovaně připomněl, že ze znění a systematiky článku 267 SFEU vyplývá, že řízení o předběžné otázce zejména předpokládá, že před vnitrostátními soudy skutečně probíhá spor, v jehož rámci mají vnitrostátní soudy vydat rozhodnutí, které může zohlednit rozsudek vydaný v řízení o předběžné otázce (rozsudek ze dne 26. března 2020, Miasto Łowicz a Prokurator Generalny, C‑558/18 a C‑563/18, EU:C:2020:234, bod 46 a citovaná judikatura).
35
V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že před plénem občanskoprávního kolegia Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy) neprobíhá žádný spor. Jak totiž vyplývá z ustanovení vnitrostátního práva citovaných předkládajícím soudem, a zejména z čl. 83 odst. 1 a čl. 87 odst. 1 zákona o Nejvyšším soudu, tato rozhodovací formace – jakmile jí první předseda na základě prvního z těchto článků položí právní otázky v zájmu překonání rozdílností ve výkladu podávaném nalézacími soudy – rozhoduje obecným rozhodnutím, které nabývá moci právní zásady, přičemž nemá za úkol rozhodnout v konkrétním sporu mezi konkrétními účastníky.
36
Dopisem ze dne 25. října 2022 ostatně předkládající soud upřesnil, že v rámci tohoto řízení není možné identifikovat „účastníky sporu“ a že postavení „účastníka“ není přiznáno ani prvnímu předsedovi, ani nejvyššímu státnímu zástupci.
37
V dopise ze dne 19. května 2023 zajisté předkládající soud uvedl, že v souladu se zákonem o Nejvyšším soudu byl nejvyšší státní zástupce uvědomen o datu konání zasedání pléna občanskoprávního kolegia Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy), uvedeném v bodě 17 tohoto usnesení, a tohoto zasedání se zúčastnil.
38
Původní řízení nicméně nesměřuje k vyřešení sporu mezi účastníky řízení, kteří by stáli proti sobě, nýbrž k vydání obecného rozhodnutí majícího moc právní zásady.
39
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná v rámci tohoto řízení za těchto podmínek nenaplňuje potřebu spojenou s řešením skutečného sporu mezi účastníky řízení.
40
Z toho vyplývá, že tato žádost je zjevně nepřípustná.
K nákladům řízení
41
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl takto:
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná rozhodnutím Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy, Polsko) ze dne 2. září 2021 je zjevně nepřípustná.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: polština.