62019CC0086
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
GIOVANNIHO PITRUZZELLY
přednesené dne 11. března 2020 (
1
)
Věc C‑86/19
SL
proti
Vueling Airlines SA
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Juzgado de lo Mercantil (Španělsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Mezinárodní letecká doprava – Montrealská úmluva – Odpovědnost leteckých dopravců za zavazadla – Zjištění ztráty odbaveného zavazadla – Náhrada škody – Podmínky pro přiznání horní výše náhrady škody – Důkazní břemeno – Požadovaný důkazní standard – Povaha požadovaných důkazů – Procesní autonomie členských států – Zásady rovnocennosti a efektivity“
1.
Není obtížné si představit nespokojenost a – především – nepříjemnosti způsobené cestujícímu, když mu letecká společnost, se kterou cestoval, oznámí, že ztratila zavazadlo, které odbavil. Představuje však ztráta zavazadla nutně nejzávažnější formu škody způsobené zavazadlu, která odůvodňuje, je-li tato ztráta zjištěna, aby byla cestujícímu přiznána horní výše částky stanovené Úmluvou o sjednocení některých pravidel pro mezinárodní leteckou dopravu (
2
) uzavřenou v Montrealu dne 28. května 1999 (dále jen „Montrealská úmluva“) jako náhrada vzniklé škody, a musí být v takovém případě cestující zproštěn důkazního břemene? To je podstatou věci v projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
I. Právní rámec
A.
Montrealská úmluva
2.
Třetí pododstavec preambule Montrealské úmluvy uvádí, že státy, které jsou smluvními stranami této úmluvy, „uzn[ávají] význam zajištění ochrany zájmů spotřebitelů v mezinárodní letecké dopravě a nutnost zajištění spravedlivých náhrad na základě principu odškodnění“.
3.
V pátém pododstavci uvedené preambule je uvedeno, že „společný krok států k další harmonizaci a kodifikaci některých pravidel pro mezinárodní leteckou dopravu formou nové úmluvy je nejvhodnějším prostředkem pro dosažení spravedlivého vyvážení zájmů“.
4.
Článek 3 odst. 3 Montrealské úmluvy stanoví, že „dopravce odevzdá cestujícímu zavazadlový identifikační lístek ke každému zavazadlu podanému k přepravě [odbavenému zavazadlu]“.
5.
Článek 17 odst. 2 a 3 Montrealské úmluvy zní takto:
„2.   Dopravce odpovídá za škody vzniklé zničením, ztrátou nebo poškozením zavazadel podaných k přepravě [odbavených zavazadel], pouze pokud událost, která způsobila zničení, ztrátu nebo poškození, nastala na palubě letadla nebo v době, kdy bylo zavazadlo podané k přepravě [odbavené zavazadlo] v péči dopravce. Dopravce však neodpovídá za rozsah škody, která vznikla v důsledku skryté závady, vlastnosti nebo vady zavazadla. Za zavazadla nepodaná k přepravě [neodbavená zavazadla] včetně osobních věcí odpovídá dopravce pouze tehdy, pokud k poškození došlo jeho chybou nebo chybou jeho zaměstnanců nebo zprostředkovatelů.
3.   Pokud dopravce přizná ztrátu podaného zavazadla [odbaveného zavazadla] nebo pokud podané zavazadlo [odbavené zavazadlo] nedorazí 21 dní po datu, kdy mělo dorazit, cestující je oprávněn uplatnit proti dopravci práva, která má na základě přepravní smlouvy.“
6.
Článek 22 Montrealské úmluvy je nadepsán „Meze odpovědnosti za zpoždění, zavazadla a dopravovaný náklad“. Odstavec 2 uvedeného článku zní následovně:
„Při přepravě zavazadel je odpovědnost dopravce za zničení, ztrátu, poškození nebo zpoždění dodávky omezena na 1000 zvláštních práv čerpání [(ZPČ)] pro každého cestujícího, pokud cestující při podávání zavazadla dopravci neučiní zvláštní prohlášení o významu jeho dodání do místa určení a nezaplatí dodatečný příplatek, pokud byl o to požádán. V tom případě je dopravce povinen zaplatit částku, která nepřevyšuje deklarovanou částku, pokud neprokáže, že je tato částka vyšší, než je skutečný zájem cestujícího na dodání zavazadla do místa určení.“
7.
V souladu s postupem stanoveným v článku 24 Montrealské úmluvy byla mez odpovědnosti stanovená v čl. 22 odst. 2 uvedené úmluvy zvýšena s účinností od 30. prosince 2009 na 1131 ZPČ.
B.
Unijní právo
8.
Montrealská úmluva byla schválena jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2001/539/ES ze dne 5. dubna 2001 o uzavření Úmluvy o sjednocení některých pravidel pro mezinárodní leteckou dopravu (Montrealská úmluva) Evropským společenstvím (
3
) a pro Evropskou unii vstoupila v platnost dne 28. června 2004.
9.
Po vstupu Montrealské úmluvy v platnost v Unii bylo nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 889/2002 ze dne 13. května 2002 (
4
) pozměněno nařízení Rady (ES) č. 2027/97 ze dne 9. října 1997 o odpovědnosti leteckého dopravce v případě nehod (
5
) (dále jen „pozměněné nařízení č. 2027/97“).
10.
Článek 1 pozměněného nařízení č. 2027/97 nyní stanoví, že „[t]oto nařízení provádí příslušná ustanovení Montrealské úmluvy, pokud jde o leteckou dopravu cestujících a jejich zavazadel, a stanoví určitá doplňující ustanovení. Dále rozšiřuje používání těchto ustanovení na leteckou dopravu uvnitř jednotlivého členského státu“.
11.
Článek 3 odst. 1 pozměněného nařízení č. 2027/97 stanoví, že „[o]dpovědnost leteckého dopravce Společenství, pokud jde o cestující a jejich zavazadla, se řídí ustanoveními Montrealské úmluvy pro danou odpovědnost“.
II. Spor v původním řízení, předběžná otázka a řízení před Soudním dvorem
12.
Dne 18. září 2017 přicestovala SL letadlem z Ibizy (Španělsko) na Fuerteventuru (Španělsko) s mezipřistáním v Barceloně (Španělsko). Let byl operován společností Vueling Airlines SA. Tato společnost uznává ztrátu zavazadla, jež SL řádně odbavila. SL tedy podala žalobu znějící na získání částky 1131 ZPČ (přibližně 1400 eur) jako náhrady majetkové a nemajetkové újmy, která jí vznikla v důsledku ztráty zavazadla. Ve svém návrhu SL neposkytuje žádné údaje o obsahu nebo váze ztraceného zavazadla, poukazuje pouze na skutečnost, že si musela pořídit oděvy a nezbytně nutné výrobky a odhaduje výši své škody na 1131 ZPČ, aniž předkládá sebemenší důkaz. Ačkoli Vueling Airlines připouští ztrátu zavazadla, nabízí SL pouze 250 eur jako náhradu neprokázané vzniklé škody.
13.
Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že existují rozdílné názory španělských soudů na to, zda horní mez musí být přiznána automaticky, pokud je zjištěna ztráta zavazadla, bez ohledu na případné důkazy předložené cestujícím, kterému toto zavazadlo patřilo, nebo zda naopak částka přiznaná cestujícímu bude stanovena soudem na základě důkazů předložených tímto cestujícím.
14.
Za těchto podmínek se Juzgado de lo Mercantil (Španělsko) rozhodl přerušit řízení a rozhodnutím došlým kanceláři Soudního dvora dne 6. února 2019 položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je při zjištění ztráty zavazadla letecká společnost povinna cestujícího vždy a nutně odškodnit horní mezí odškodnění ve výši 1131 ZPČ, neboť se jedná o nejzávažnější situaci mezi těmi, které stanoví čl. 17 odst. 2 a čl. 22 odst. 2 Montrealské úmluvy, nebo se jedná o horní mez odškodnění, kterou může soud snížit, a to i tehdy, pokud se jedná o ztrátu zavazadla, podle konkrétních okolností, takže částka 1131 ZPČ bude přiznána pouze tehdy, pokud cestující doloží jakýmikoli prostředky, které právo připouští, že hodnota předmětů a osobních věcí, které se nacházely v odbaveném zavazadle, a předmětů, které si musel pořídit jako jejich náhradu, dosahovala této meze, nebo pokud hodnotu nedoloží, může soud pro účely posouzení nemajetkové újmy cestujícího způsobené obtížemi vyvolanými ztrátou jeho zavazadla rovněž zohlednit další parametry, jako například počet kilogramů, které zavazadlo vážilo, nebo zda ke ztrátě zavazadla došlo při cestě tam nebo při cestě zpět?“
15.
Společnost Vueling Airlines, německá a nizozemská vláda, jakož i Evropská komise předložily písemná vyjádření.
16.
Na jednání konaném před Soudním dvorem dne 15. ledna 2020 byly vyslechnuty řeči SL, společnosti Vueling Airlines, německé vlády a Komise.
III. Analýza
17.
Předběžnou otázku lze rozdělit do dvou problematik. První se týká otázky, zda částka 1131 ZPČ uvedená v čl. 22 odst. 2 Montrealské úmluvy představuje horní mez odškodnění, nebo naopak paušální částku, kterou soud musí automaticky přiznat cestujícímu poškozenému ztrátou zavazadla. Druhá se týká otázky rozložení důkazního břemene a důkazního standardu, který soud může požadovat od cestujícího při prokazování škody vzniklé v důsledku ztráty zavazadla. V souladu s žádostí Soudního dvora se toto stanovisko zaměří na tuto druhou problematiku.
A.
Úvodní poznámky
18.
Tyto úvodní poznámky jsou dvojího druhu. Nejprve připomenu, že Soudní dvůr má pravomoc vykládat Montrealskou úmluvu. Poté odpovím na argumenty společnosti Vueling Airlines směřující k tomu, aby Soudní dvůr určil nepřípustnost projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
19.
Zaprvé, pokud jde o pravomoc Soudního dvora, je třeba připomenout, že Montrealská úmluva byla podepsána Evropským společenstvím dne 9. prosince 1999 a poté dne 5. dubna 2001 schválena jeho jménem Radou Evropské unie. Pro Unii vstoupila v platnost dne 28. června 2004. Z ustálené judikatury vyplývá, že od tohoto data je uvedená úmluva nedílnou součástí právního řádu Unie, a Soudní dvůr má tedy pravomoc rozhodovat o předběžných otázkách týkajících se jejího výkladu (
6
). Soudní dvůr bude muset být při své výkladové činnosti veden ustanoveními článku 31 Vídeňské úmluvy o smluvním právu ze dne 23. května 1969, který stanoví, že smlouva musí být vykládána v dobré víře, v souladu s obvyklým významem, který je dáván výrazům ve smlouvě v jejich celkové souvislosti, a s přihlédnutím k jejímu předmětu a účelu (
7
).
20.
Zadruhé, pokud jde o přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, společnost Vueling Airlines v podstatě tvrdí, že ustanovení, jejichž výklad je požadován, a sice čl. 17 odst. 2 a čl. 22 odst. 2 Montrealské úmluvy, jsou zcela jasná a že otázka položená předkládajícím soudem je ve stávající judikatuře Soudního dvora již zodpovězena. V tomto ohledu je třeba konstatovat, že tvrzená existence dřívější judikatury není důvodem pro nepřípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. V každém případě, jak jsem uvedl výše, otázka předložená Soudnímu dvoru nastoluje dvě odlišné problematiky a společnost Vueling Airlines patrně zakrývá skutečnost, že otázka týkající se vymezení požadovaného důkazního standardu představuje dosud neřešenou otázku.
21.
Kromě toho připomínám, že na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti, se vztahuje domněnka relevance a že odmítnutí ze strany Soudního dvora rozhodnout o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (
8
). Tak tomu však v projednávané věci není.
22.
Ze všech těchto důvodů musí být argument společnosti Vueling Airlines zpochybňující přípustnost projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce odmítnut.
B.
K otázce, zda mez odškodnění ve výši 1131 ZPČ představuje maximální výši nebo paušální částku
23.
SL tvrdí, že jelikož je ztráta zavazadla zjištěna a jedná se o nejzávažnější formu škody způsobené zavazadlům, je předkládající soud povinen jí automaticky přiznat částku 1131 ZPČ, kterou je třeba na základě čl. 17 odst. 2 ve spojení s čl. 22 odst. 2 Montrealské úmluvy chápat jako paušální částku.
24.
Na tomto místě pouze připomenu, že ze znění Montrealské úmluvy vyplývá, že ačkoli samotná zásada odpovědnosti leteckého dopravce v případě zničení, ztráty nebo poškození odbavených zavazadel vyplývá z čl. 17 odst. 2 uvedené úmluvy, je tato odpovědnost vykonávána v „mezích“ (
9
) stanovených v článku 22, jehož odstavec 2 výslovně stanoví, že „[p]ři přepravě zavazadel je odpovědnost dopravce za zničení, ztrátu, poškození nebo zpoždění dodávky omezena na [1131 ZPČ]“ (
10
). Unijní normotvůrce, který v bodě 12 odůvodnění nařízení č. 889/2002 uvádí „[j]ednotné limity odpovědnosti při ztrátě, poškození nebo zničení zavazadel“ (
11
), provedl rovněž tento výklad Montrealské úmluvy.
25.
Kromě toho Soudní dvůr již rozhodl, že cílem čl. 22 odst. 2 Montrealské úmluvy je „omez[it] povinnost odpovědnosti leteckých dopravců“ (
12
) a že „[o]mezení náhrady škody z toho vyplývající se musí uplatnit ‚na každého cestujícího‘“ (
13
). Podle Soudního dvora se jedná o jasnou mez náhrady škody (
14
). Soudní dvůr tedy rozhodl, že „[t]akto koncipované omezení náhrady škody […] umožňuje cestujícím dosáhnout snadného a rychlého odškodnění, aniž by bylo na letecké dopravce kladeno velmi těžké, obtížně určitelné a vyčíslitelné břemeno náhrad, které by mohlo ohrozit, či dokonce ochromit jejich hospodářskou činnost“ (
15
). Kromě toho Soudní dvůr rozhodl, že „mez odpovědnosti leteckých dopravců za újmu vzniklou v důsledku ztráty zavazadel, stanovená v uvedeném článku, je, neexistuje-li žádné prohlášení, absolutní mezí, která zahrnuje jak nemajetkovou, tak majetkovou újmu“ (
16
).
26.
Konečně na první problematiku nadnesenou v předběžné otázce, kterou předkládající soud položil Soudnímu dvoru, lze nalézt jednoznačnou odpověď především v bodě 34 rozsudku Espada Sánchez a další (
17
), ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že „pokud jde o zavazadla, stanovená mez představuje podle čl. 22 odst. 2 Montrealské úmluvy maximální výši náhrady škody, kterou tedy nemůže získat ze zákona a paušálně každý cestující v případě ztráty svých zavazadel“ (
18
).
C.
K důkaznímu břemeni a požadovanému důkaznímu standardu
27.
Za předpokladu, že platí zásada stanovení výše náhrady škody soudem do výše 1131 ZPČ, druhá část předběžné otázky nastoluje otázku, jakým způsobem musí soud určit výši náhrady škody a jaké důkazy musí od cestujícího za tímto účelem požadovat.
28.
Předkládající soud poukazuje na rozdílné přístupy mezi španělskými soudy. Některé z nich činí závěr, že jakmile dojde ke ztrátě zavazadla, může být cestujícímu přiznána horní výše částky, aniž by bylo požadováno předložení důkazů o skutečném obsahu odbaveného zavazadla. Podle nich by totiž požadování takových důkazů znamenalo vyžadovat od cestujícího probatio diabolica. Jiné soudy naopak konstatují, že postavení cestujícího se neliší od postavení jakéhokoli navrhovatele domáhajícího se náhrady škody. Pouhá ztráta zavazadla tedy nestačí k tomu, aby byla přiznána horní výše částky, a je na cestujícím, aby prokázal povahu a hodnotu předmětů obsažených ve ztraceném zavazadle.
29.
Připomínám, že v rámci sporu v původním řízení se SL dovolává pouze zjištěné ztráty svého zavazadla, aniž by popsala jeho obsah nebo předložila doklady potvrzující hodnotu zboží a předmětů, které si musela pořídit, aby jej nahradila, či upřesnila váhu svého zavazadla. Za těchto podmínek navrhuje společnost Vueling Airlines odškodnit SL ve výši 250 eur.
30.
Předesílám, že se spíše přikláním k uznání, že žádný přiměřeně obezřetný cestující si neponechá doklad o koupi každého prvku obsaženého v jeho zavazadle, ani si nevyfotografuje uvedený obsah v představě, že by mu takový doklad mohl sloužit v případě problémů. Může být nepochybně obtížné důkaz předložit, aniž by se jednalo o probatio diabolica. Mimoto se poskytnutá náhrada škody, i když dosahuje maximální hodnoty, může ukázat jako nedostatečná k tomu, aby byla cestujícímu poskytnuta plná náhrada, s přihlédnutím k tomu, jak jsem připomněl výše, že Montrealská úmluva stanoví omezenou odpovědnost leteckých dopravců (
19
). To může platit tím spíše, že odškodnění má „nahradit“ nejen majetkovou újmu, nýbrž i utrpěnou nemajetkovou újmu (
20
). Je však nutno uznat, že režim odpovědnosti leteckých dopravců, tak jak je vymezen v Montrealské úmluvě, vyplývá z volby jejích autorů a má zachovat „spravedlivé vyvážení zájmů“ (
21
), kterým mi nepřísluší se zabývat. Je nutno rovněž uznat, že je třeba nalézt rovnováhu mezi uložením povinnosti cestujícímu předložit důkaz pro každý z prvků obsažených ve ztraceném zavazadlu a postojem SL, která u předkládajícího soudu nepředkládá žádný ani neúplný důkaz.
31.
Montrealská úmluva sice zakotvuje zásadu odpovědnosti leteckých dopravců zejména v případě ztráty zavazadel, avšak neuvádí nic o podmínkách, za kterých může být tato odpovědnost shledána nebo založena. Neuvádí nic ani o otázce důkazu, který má cestující předložit.
32.
Avšak vzhledem k tomu, že Montrealská úmluva je nedílnou součástí unijního práva, tím spíše, že byla provedena nařízením č. 2027/97 v pozměněném znění, jsou členské státy při provádění jejích pravidel povinny dodržovat ostatní zásady unijního práva. Jinými slovy, jelikož Montrealská úmluva ani pozměněné nařízení č. 2027/97 nestanoví přesné podmínky, za kterých může být odpovědnost leteckých dopravců založena v případě ztráty zavazadel, musí být tyto podmínky ponechány na uvážení členských států při dodržení jejich procesní autonomie (
22
). Těmto státům tedy přísluší upravit procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která cestujícím vyplývají z Montrealské úmluvy. Tyto podmínky nesmí být méně příznivé než ty, které se týkají obdobných řízení na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti) a nesmějí v praxi znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných unijním právem (zásada efektivity) (
23
). Dodržování těchto požadavků musí být analyzováno s přihlédnutím k místu dotčených pravidel v řízení jako celku, k průběhu uvedeného řízení a zvláštnostem těchto pravidel u různých vnitrostátních soudních orgánů (
24
).
33.
Za současného stavu unijního práva není podle mého názoru možné blíže vymezit právní režim dokazování v řízeních, ve kterých se cestující domáhají náhrady škody vzniklé v důsledku ztráty zavazadla. Teze SL nemá žádný právní základ v unijním právu a sám Soudní dvůr nerozhodl, že by cestující musel být zproštěn jakéhokoli důkazního břemene, jelikož již rozhodl – zajisté ve věci, ve které nebyl na tuto otázku přímo dotázán – že z čl. 22 odst. 2 Montrealské úmluvy vyplývá, že dotyčným cestujícím přísluší, aby pod dohledem vnitrostátního soudu právně dostačujícím způsobem prokázali obsah ztracených zavazadel (
25
).
34.
Vzhledem k tomu, že spis neobsahuje upřesnění týkající se pravidel použitelných v oblasti dokazování v rámci sporu v původním řízení, bude na předkládajícím soudu, aby posoudil vnitrostátní procesní pravidla ve světle výše připomenutých zásad rovnocennosti a především efektivity.
35.
Ze znění předběžné otázky lze nicméně vyvodit, že předkládající soud dospěl k závěru, že cestující může prokázat vzniklou škodu jakýmikoli prostředky, které právo připouští. Bez snahy o vyčerpávající přehled lze uvést, že to tedy může zahrnovat jak listinné důkazy (fotografie, předložení pokladních stvrzenek nebo faktur atd.), tak svědectví. Je na soudu, aby posoudil důkazní sílu všech důkazů, které mu byly předloženy. Může rovněž, pokud to vnitrostátní právo dovoluje a za podmínky, že je známa, zohlednit hmotnost zavazadla (
26
). Stejně tak, pokud jde o posouzení nemajetkové újmy, předkládající soud podle všeho vychází z myšlenky, že ztráta zavazadla by měla dalekosáhlejší důsledky, kdyby k ní došlo při odchozím letu než při zpátečním letu. Zajisté se jedná o skutečnost, kterou lze zohlednit. V tak kazuistické oblasti se však vyvaruji prohlášení, že je absolutní pravdou, že vzniknou větší nepříjemnosti při cestě tam než při cestě zpět. Například, pokud došlo ke ztrátě osobního majetku s určitou emocionální hodnotou, zdá se mi, že nemajetková újma, která z toho vyplývá, je stejně závažná, ať k ní došlo na cestě tam nebo na cestě zpět.
36.
Výše uvedené úvahy tedy jasně ukazují čistě kazuistickou povahu řízení, ve kterých se cestující snaží získat náhradu škody vzniklé v důsledku ztráty zavazadla, a obtížnost použití pravidla dokazování v předem vymezeném rámci, neboť konkrétní případy mohou být rozmanité. Je tedy třeba vycházet z posouzení vnitrostátního soudu, který má nejlepší předpoklady k použití pravidel dokazování vymezených na základě vnitrostátního práva, a ujistit se, že tato pravidla neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práva na náhradu škody, jak je zakotveno v čl. 17 odst. 2 a čl. 22 odst. 2 Montrealské úmluvy.
37.
Z výše uvedeného vyplývá, že je na vnitrostátním soudu, aby při dodržení horní meze 1131 ZPČ určil částku, která se přiznává cestujícímu z titulu náhrady majetkové a nemajetkové újmy vzniklé v důsledku ztráty jeho odbaveného zavazadla. Ačkoli je na cestujícím, aby předložil důkazy nezbytné k prokázání své újmy, je na vnitrostátním soudu, aby se ujistil, že vnitrostátní pravidla použitelná v této oblasti neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práva na náhradu škody zakotveného v čl. 17 odst. 2 a čl. 22 odst. 2 Montrealské úmluvy.
IV. Závěry
38.
S ohledem na výše uvedené navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžnou otázku položenou Juzgado de lo Mercantil (Španělsko) odpověděl následovně:
„1)
Článek 17 odst. 2 a čl. 22 odst. 2 Úmluvy o sjednocení některých pravidel pro mezinárodní leteckou dopravu, jež byla uzavřena v Montrealu dne 28. května 1999, musí být vykládány v tom smyslu, že horní mez odškodnění stanovená pro případ zničení, ztráty nebo poškození odbavených zavazadel představuje maximální výši náhrady škody, kterou tedy nemůže získat ze zákona a paušálně každý cestující v případě ztráty svých zavazadel.
2)
Je na vnitrostátním soudu, aby při dodržení horní meze 1131 ZPČ určil částku, která se přiznává cestujícímu z titulu náhrady majetkové a nemajetkové újmy vzniklé v důsledku ztráty jeho odbaveného zavazadla. Ačkoli je na cestujícím, aby předložil důkazy nezbytné k prokázání své újmy, je na vnitrostátním soudu, aby se ujistil, že vnitrostátní pravidla použitelná v této oblasti neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práva na náhradu škody zakotveného v čl. 17 odst. 2 a čl. 22 odst. 2 Montrealské úmluvy.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Úř. věst. 2001, L 194, s. 39; Zvl. vyd. 07/005, s. 492.
(
3
) – Úř. věst. 2001, L 194, s. 38.
(
4
) – Úř. věst. 2002, L 140, s. 2; Zvl. vyd. 07/06, s. 249.
(
5
) – Úř. věst. 1997, L 285, s. 1; Zvl. vyd. 07/03, s. 489.
(
6
) – Viz rozsudek ze dne 12. dubna 2018, Finnair (C‑258/16, EU:C:2018:252, bod 20 a citovaná judikatura). Viz rovněž rozsudek ze dne 22. listopadu 2012, Espada Sánchez a další (C‑410/11, EU:C:2012:747, bod 20 a citovaná judikatura).
(
7
) – Viz rozsudek ze dne 12. dubna 2018, Finnair (C‑258/16, EU:C:2018:252, bod 21 a citovaná judikatura). Viz rovněž rozsudek ze dne 22. listopadu 2012, Espada Sánchez a další (C‑410/11, EU:C:2012:747, body 20 až 22 a citovaná judikatura).
(
8
) – Z rozsáhlé judikatury viz rozsudek ze dne 31. ledna 2017, Lounani (C‑573/14, EU:C:2017:71, bod 56).
(
9
) – Viz nadpis článku 22 Montrealské úmluvy. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
10
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
11
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
12
) – Rozsudek ze dne 6. května 2010, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, bod 34). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
13
) – Rozsudek ze dne 6. května 2010, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, bod 34). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
14
) – Viz rozsudek ze dne 6. května 2010, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, bod 35).
(
15
) – Rozsudek ze dne 6. května 2010, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, bod 36). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
16
) – Rozsudek ze dne 6. května 2010, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, bod 38). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
17
) – Rozsudek ze dne 22. listopadu 2012 (C‑410/11, EU:C:2012:747).
(
18
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
19
) – S výjimkou případů, kdy cestující učinil zvláštní prohlášení o významu dodání zavazadla při podávání odbavených zavazadel dopravci a případně zaplatil dodatečný příplatek: viz čl. 22 odst. 2 Montrealské úmluvy.
(
20
) – Viz rozsudek ze dne 6. května 2010, Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, bod 39). Náhrada škody stanovená Montrealskou úmluvou je pouze kompenzační, jelikož uvedená úmluva výslovně stanoví, že „kromě náhrady škody [nejsou] vymahatelná žádná jiná trestní, exemplární ani jiná odškodnění“ (článek 29 Montrealské úmluvy. Viz rovněž třetí pododstavec preambule této úmluvy).
(
21
) – Pátý bod odůvodnění Montrealské úmluvy.
(
22
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 12. prosince 2019, Aktiva Finants (C‑433/18, EU:C:2019:1074, bod 29 a citovaná judikatura).
(
23
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 12. prosince 2019, Aktiva Finants (C‑433/18, EU:C:2019:1074, bod 29 a citovaná judikatura).
(
24
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 11. září 2019, Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700, bod 31).
(
25
) – Viz rozsudek ze dne 22. listopadu 2012, Espada Sánchez a další (C‑410/11, EU:C:2012:747, bod 35).
(
26
) – Zdá se, že z diskuzí na jednání před Soudním dvorem vyplynulo, že letecká společnost zaznamenává individuální váhu odbavených zavazadel. I za předpokladu, že by tato hmotnost byla známa letecké společnosti nebo samotnému cestujícímu, nebude nicméně nutně určující, jelikož váha oděvu konec konců nic nevypovídá o jeho ceně.