null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY
přednesené dne 16. dubna 2026(1)
Věc C‑249/25 [Jilin](i)
Minister van Asiel en Migratie
proti
UB
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podala Raad van State (Státní rada, Nizozemsko)]
„ Řízení o předběžné otázce – Azylová politika – Dočasná ochrana v případě hromadného přílivu vysídlených osob – Směrnice 2001/55/ES – Článek 17 odst. 2 – Mezinárodní ochrana – Směrnice 2013/32/EU – Článek 31 – Pozastavení posuzování žádostí o mezinárodní ochranu osob požívajících dočasné ochrany – Meze“
1.        Spor, který je základem projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, se týká toho, zda v případě, že vysídlená osoba získala v členském státě dočasnou ochranu podle směrnice 2001/55/ES(2) a požádala o status mezinárodní ochrany podle směrnice 2011/95/EU(3) a směrnice 2013/32/EU(4), mohou vnitrostátní orgány pozastavit posuzování její žádosti po dobu trvání dočasné ochrany.
2.        Nizozemské orgány připustily k posouzení žádost o mezinárodní ochranu podanou státním příslušníkem třetí země vysídleným z Ukrajiny po invazi v roce 2022, který získal v Nizozemsku dočasnou ochranu podle směrnice 2001/55. Příslušný ministr(5) má však za to, že není povinen rozhodovat o přiznání statusu mezinárodní ochrany, dokud žadatel požívá dočasné ochrany.
3.        Předkládající soud má pochybnosti o slučitelnosti tohoto vnitrostátního režimu s pravidly unijního práva.
I.      Právní rámec
A.      Unijní právo
1.      Směrnice 2001/55
4.        Článek 1 stanoví:
„Účelem této směrnice je stanovit minimální normy pro poskytování dočasné ochrany v případě hromadného přílivu vysídlených osob ze třetích zemí, které se nemohou vrátit do země původu, a přispět k rovnováze mezi členskými státy při vynakládání úsilí v souvislosti s přijetím těchto osob a s následky z toho plynoucími.“
5.        Článek 2 stanoví:
„Pro účely této směrnice se:
a)      ‚dočasnou ochranou‘ rozumí řízení výjimečné povahy, které v případě hromadného přílivu nebo bezprostředně hrozícího hromadného přílivu vysídlených osob ze třetích zemí, které se nemohou vrátit do země původu, poskytuje okamžitou a dočasnou ochranu těmto osobám, zejména pokud zároveň existuje riziko, že azylový systém nebude schopen vypořádat se s tímto přílivem bez nepříznivých účinků na jeho vlastní účinné fungování a na zájmy těchto osob a dalších osob žádajících o ochranu;
[…]
e)      ‚uprchlíky‘ rozumějí státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti ve smyslu článku 1 oddílu A Ženevské úmluvy [ze dne 28. července 1951 o právním postavení uprchlíků ve znění Newyorského protokolu ze dne 31. ledna 1967];
[…]“.
6.        Článek 3 stanoví:
„1.      Dočasná ochrana nepředjímá přiznání právního postavení uprchlíka podle Ženevské úmluvy.
[…]
5.      Tato směrnice se nedotýká výsadního práva členských států stanovit nebo zachovávat příznivější podmínky pro osoby požívající dočasné ochrany.“
7.        Článek 5 stanoví:
„1.      Rada kvalifikovanou většinou rozhodne, zda se jedná o případ hromadného přílivu vysídlených osob na návrh Komise, která rovněž posoudí jakoukoli žádost členského státu na předložení návrhu Radě.
[…]“.
8.        Článek 17 stanoví:
„1.      Osobám požívajícím dočasné ochrany musí být kdykoli umožněno podat žádost o azyl.
2.      Posouzení jakékoli žádosti o azyl nevyřízené před uplynutím doby trvání dočasné ochrany je dokončeno po skončení této doby“.
9.        Článek 19 zní následovně:
„1.      Členské státy mohou stanovit, že po dobu vyřizování žádosti nelze požívat dočasné ochrany a zároveň mít právní postavení žadatele o azyl.
2.      Pokud po posouzení žádosti o azyl nebylo osobě oprávněné požadovat dočasnou ochranu nebo požívající dočasné ochrany přiznáno právní postavení uprchlíka nebo případně jiný druh ochrany, zajistí členské státy, aniž je dotčen článek 28, aby dané osobě byla poskytnuta nebo nadále byla poskytována dočasná ochrana po zbytek doby trvání dočasné ochrany“.
2.      Směrnice 2013/32
10.      Článek 1 („Předmět“) stanoví:
„Účelem této směrnice je stanovit společná řízení pro přiznávání a odnímání mezinárodní ochrany podle směrnice 2011/95/EU“.
11.      Článek 2 („Definice“) stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
[…]
b)      ‚žádostí o mezinárodní ochranu‘ nebo ‚žádostí‘ žádost o ochranu členským státem učiněná státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti, u níž lze předpokládat, že žadatel usiluje o získání postavení uprchlíka nebo statusu doplňkové ochrany, a ve které nežádá výslovně o jinou formu ochrany, jež nespadá do oblasti působnosti směrnice 2011/95/EU a o niž lze požádat samostatně;
[…]
g)      ‚uprchlíkem‘ státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti, která splňuje požadavky čl. 2 písm. d) směrnice 2011/95/EU;
h)      ‚osobou, která má nárok na doplňkovou ochranu‘ státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti, která splňuje požadavky čl. 2 písm. f) směrnice 2011/95/EU;
i)      ‚mezinárodní ochranou‘ postavení uprchlíka nebo status doplňkové ochrany ve smyslu písmen j) a k);
j)      ‚postavením uprchlíka‘ uznání státního příslušníka třetí země nebo osoby bez státní příslušnosti členským státem za uprchlíka;
k)      ‚statusem doplňkové ochrany‘ uznání státního příslušníka třetí země nebo osoby bez státní příslušnosti členským státem za osobu, která má nárok na doplňkovou ochranu;
[…]“.
12.      Článek 10 („Požadavky na posuzování žádostí“) stanoví:
„[…]
2.      Při posuzování žádostí o mezinárodní ochranu rozhodující orgán nejprve určí, zda žadatelé splňují podmínky pro uznání za uprchlíka, a pokud tomu tak není, zda mají nárok na doplňkovou ochranu.
[…]“.
13.      Článek 31 („Řízení o posouzení žádosti“) stanoví:
„1.      Členské státy vyřizují žádosti o mezinárodní ochranu v řízení o posouzení žádosti v souladu se základními zásadami a zárukami uvedenými v kapitole II.
2.      Členské státy zajistí, aby řízení o posouzení žádosti bylo skončeno co nejdříve, aniž by tím byla dotčena přiměřenost a úplnost posouzení.
3.      Členské státy zajistí, aby řízení o posouzení žádosti bylo skončeno do šesti měsíců od podání žádosti.
[…]
Členské státy mohou prodloužit tuto šestiměsíční lhůtu uvedenou v tomto odstavci nejvýše o dalších devět měsíců v případech:
[…]
b)      kdy o mezinárodní ochranu žádá současně velký počet státních příslušníků třetí země nebo osob bez státní příslušnosti, kvůli čemuž je v praxi velmi složité skončit řízení v šestiměsíční lhůtě;
[…]
Výjimečně a za řádně odůvodněných okolností mohou členské státy překročit lhůty stanovené v tomto odstavci o nejvýše tři měsíce, pokud je to nezbytné pro zajištění přiměřeného a úplného posouzení žádosti o mezinárodní ochranu.
4.      Aniž jsou dotčeny články 13 a 18 směrnice 2011/95/EU, mohou členské státy odložit skončení řízení o posouzení žádosti, pokud vzhledem k nejisté situaci v zemi původu, jež je považována za dočasnou, nelze důvodně předpokládat, že rozhodující orgán rozhodne ve lhůtě uvedené v tomto odstavci. V takovém případě členské státy:
a)      provádějí přezkum situace v dané zemi původu alespoň každých 6 měsíců;
b)      informují v přiměřené lhůtě dotčené žadatele o důvodech odkladu;
c)      informují v přiměřené lhůtě Komisi o odkladu řízení pro danou zemi původu.
5.      V každém případě členský stát skončí řízení o posouzení žádosti ve lhůtě nejvýše 21 měsíců od podání žádosti.
[…]
9.      […]
Aniž jsou dotčeny odstavce 3 až 5 mohou členské státy tyto lhůty překročit, pokud je to nezbytné pro zajištění přiměřeného a úplného posouzení žádosti o mezinárodní ochranu“.
3.      Prováděcí rozhodnutí (EU) 2022/382(6)
14.      Článek 1 („Předmět“) stanoví:
„Stanoví se, že na území Unie nastal případ hromadného přílivu vysídlených osob, které musely opustit Ukrajinu v důsledku ozbrojeného konfliktu“.
B.      Nizozemské právo
1.      Vreemdelingenwet 2000(7)
15.      Článek 1 definuje „dočasnou ochranu“ jako oprávněný pobyt ve smyslu čl. 8 písm. f) nebo h) cizince, který podle směrnice 2001/55 není vyhoštěn na základě žádosti uvedené v článku 28.
16.      Podle článku 8 mají cizinci právo oprávněně pobývat v Nizozemsku pouze:
„[…]
f)      pokud do doby rozhodnutí o žádosti o povolení k pobytu podle článků 14 a 28, tento zákon nebo předpis přijatý na jeho základě nebo soudní rozhodnutí stanoví, že žadatel nesmí být do doby rozhodnutí o žádosti vyhoštěn;
[…]
h)      do rozhodnutí o stížnosti nebo žalobě, pokud je vhodné v souladu s tímto zákonem nebo jakýmkoli předpisem přijatým na jeho základě nebo soudním rozhodnutím, nevyhostit žadatele, dokud nebude rozhodnuto o stížnosti nebo žalobě“.
17.      Podle článku 28 má ministr pravomoc vyhovět žádosti o povolení k dočasnému pobytu, odmítnout ji, zamítnout ji bez posouzení nebo ji prohlásit za nepřípustnou, nebo dokonce rozhodnout, že nebude pokračovat v posuzování žádosti.
18.      Článek 42 odst. 1 stanoví, že rozhodnutí o žádosti o povolení k dočasnému pobytu podle článku 28 se přijme do šesti měsíců od obdržení žádosti. Podle odstavce 4 může být lhůta stanovená v odstavci 1 prodloužena o devět měsíců. V souladu s odstavcem 5 může být tato lhůta po prodloužení stanoveném v odstavci 4 prodloužena nejvýše o tři měsíce, je-li to nezbytné pro důkladné a náležité posouzení žádosti.
19.      Podle čl. 43 odst. 1 může být lhůta stanovená v čl. 42 odst. 1 rozhodnutím ministra pro určité kategorie cizinců, kteří podali žádost o vydání dočasného povolení k pobytu podle článku 28, prodloužena nejvýše o 21 měsíců, jestliže je velmi pravděpodobné, že po krátké období bude panovat nejistota ohledně situace v zemi původu, a z tohoto důvodu nebude možné rozumně rozhodnout, zda lze žádosti vyhovět na základě některého z důvodů uvedených v článku 29.
20.      V souladu s článkem 43a se odchylně od čl. 42 odst. 1, pokud jde o cizince požívající dočasné ochrany, rozhodnutí o žádosti o povolení k dočasnému pobytu podle článku 28 přijímá v době od obdržení žádosti do šesti měsíců po skončení dočasné ochrany.
2.      Besluit van 23 november 2000 tot uitvoering van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenbesluit 2000)(8)
21.      Podle článku 3.1.a odst. 1 má podání žádosti o povolení k dočasnému pobytu z důvodu azylu za následek, že nedojde k vyhoštění, dokud je v platnosti rozhodnutí uvedené v čl. 5 odst. 3 směrnice 2001/55, pokud cizinec:
a)      patří do zvláštní skupiny cizinců vymezené v rozhodnutí Rady Evropské unie uvedeném v čl. 5 odst. 3 směrnice 2001/55;
b)      je manželem nebo manželkou cizince uvedeného v písmenu a) nebo jeho nesezdaným partnerem či partnerkou, se kterým žije v trvalém vztahu a společně s ním žije v době rozhodné z hlediska skutečností, na jejichž základě bylo vydáno rozhodnutí uvedené v čl. 5 odst. 3 směrnice 2001/55;
c)      je nezletilým, svobodným dítětem, ať už osvojeným, či nikoli, cizince uvedeného v písmenech a) nebo b);
3.      Voorschrift Vreemdelingen 2000(9)
22.      Článek 3.9.a odst. 1 označuje za cizince, na které se vztahuje čl. 3.1.a odst. 1 návětí a písm. e) královského nařízení o cizincích z roku 2000, cizince, kteří: a) jsou ukrajinské státní příslušnosti a uprchli z Ukrajiny po 26. listopadu 2021 nebo vstoupili na území Evropské unie v období od 27. listopadu 2021 do 23. února 2022; b) jsou ukrajinské státní příslušnosti a mohou prokázat, že před 27. listopadem 2021 skutečně měli bydliště v Nizozemsku; nebo c) mají platné ukrajinské povolení k trvalému pobytu k 23. únoru 2022, u nichž: 1. je pravděpodobné, že opustili Ukrajinu po 26. listopadu 2021; a 2. není známo, že by se po 23. únoru 2022 vrátili do země původu.
23.      Článek 3.9a odst. 2 stanoví, že čl. 3.1a odst. 1 návětí a písm. b) až d) královského nařízení o cizincích z roku 2000 se použije obdobně na rodinné příslušníky cizinců uvedených v odstavci 1.
II.    Skutkový stav, spor a předběžné otázky
24.      Skutkový stav obsažený v předkládacím rozhodnutí je následující:
–        „Cizinec je čínský státní příslušník. Tvrdí, že od roku 2009 do roku 2014 a od roku 2018 do svého vycestování v únoru 2022 bydlel na Ukrajině. Dne 5. května 2012 se oženil s Ukrajinkou, s níž má dítě. Dne 7. března 2022 vycestoval společně se svou ženou a dítětem do Nizozemska, kde dne 13. dubna 2022 podal žádost o azyl. Jeho žena a dítě nejsou účastníky tohoto řízení. Mezi stranami [sporu] je nesporné, že se na cizince vztahuje dočasná ochrana podle směrnice 2001/55, protože před 24. únorem 2022 pobýval na Ukrajině se svou ukrajinskou ženou a ukrajinským synem. Je rodinným příslušníkem ukrajinského státního příslušníka ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. c) prováděcího rozhodnutí 2022/382“(10).
–        „Ministr nejprve začal žádost o azyl posuzovat [...]. Následně konstatoval, že cizinec má právo na dočasnou ochranu podle směrnice 2001/55. Osobní pohovor cizince o jeho žádosti o azyl se uskutečnil dne 19. září 2023. Téhož dne mu ministr sdělil, že jeho žádost o azyl již nebude vyřizována, neboť požívá dočasné ochrany podle směrnice 2001/55“(11).
25.      Pokud jde o průběh řízení, předkládací rozhodnutí uvádí:
–        „Dopisem ze dne 16. ledna 2024 sdělil cizinec ministrovi, že je v prodlení, protože ve stanovené lhůtě nevydal rozhodnutí o jeho žádosti o azyl ze dne 13. dubna 2022. Vzhledem k tomu, že ministr následně nevydal rozhodnutí ve lhůtě dvou týdnů, podal cizinec žalobu k rechtbank [Den Haag (okresní soud v Haagu, Nizozemsko)][...], ve které navrhl, aby tento soud uložil ministrovi povinnost vydat rozhodnutí ve lhůtě dvou týdnů, a uložil mu penále ve výši 100 eur za každý den [prodlení]“(12).
–        „V prvním stupni měl rechtbank (okresní soud) za to, že lhůta 21 měsíců stanovená v čl. 31 odst. 5 směrnice [2013/32] začala v každém případě běžet v okamžiku podání žádosti o azyl. [...] V případě, který mu byl předložen k rozhodnutí, to tedy znamenalo [...], že ministr měl přijmout rozhodnutí o žádosti cizince o azyl v lednu 2024. Jelikož se tak nestalo, podle rechtbank (okresní soud) ministr nerozhodl o žádosti o azyl ve lhůtě. V důsledku toho rechtbank (okresní soud) nařídil ministrovi, aby oznámil rozhodnutí do osmi týdnů od doručení rozsudku […]“(13).
–        „Ministr v odvolacím řízení [před Raad van State (Státní rada, Nizozemsko)] tvrdí, že rechtbank (okresní soud) nesprávně vyložil vztah mezi směrnicí 2001/55 a směrnicí [2013/32]. Upozorňuje na samostatný právní základ a povahu směrnice 2001/55 jako výjimky, jakož i na skutečnost, že tato směrnice slouží společnému evropskému azylovému systému [...], a sice v tom smyslu, že představuje nástroj, který zajistí, aby [tento systém] dobře fungoval v případě hromadného přílivu a nezhroutil se. Podle názoru ministra ze znění směrnice [2013/32] ani z jejího cíle nevyplývá, že se pravidla týkající se lhůt pro rozhodnutí použijí i na výjimečnou situaci upravenou ve směrnici 2001/35. Ministr dále tvrdí, že rechtbank (okresní soud) nesprávně vyložil čl. 17 odst. 2 směrnice 2001/55 a jeho provedení v Nizozemsku článkem 43a [Vw 2000]. Uvádí, že ze znění čl. 17 odst. 2 směrnice 2001/55 vyplývá, že vyřizování žádosti o azyl lze dokončit poté, co skončí dočasná ochrana. Podle jeho názoru je to v souladu s cílem směrnice 2001/55“(14).
26.      Za těchto okolností Raad van State (Státní rada) pokládá Soudnímu dvoru tyto předběžné otázky:
„1)      Musí být čl. 17 odst. 2 směrnice [2001/55] vykládán v tom smyslu, že toto ustanovení umožňuje členským státům, aby přerušily posuzování žádosti o mezinárodní ochranu osoby požívající dočasné ochrany po dobu trvání této dočasné ochrany?
2)      Musí být lhůty pro rozhodnutí podle článku 31 směrnice [2013/32] vykládány v tom smyslu, že v případě, kdy žádost o mezinárodní ochranu podá osoba požívající ochranu podle směrnice 2001/55 před začátkem nebo během doby trvání dočasné ochrany, začínají tyto lhůty běžet nebo pokračují až po skončení dočasné ochrany?“
III. Řízení před Soudním dvorem
27.      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla zapsána do rejstříku kanceláře Soudního dvora dne 2. dubna 2025.
28.      Písemná vyjádření předložili UB, německá, belgická, nizozemská a polská vláda, jakož i Evropská komise.
29.      Soudní dvůr nepovažoval konání jednání za nezbytné.
IV.    Posouzení
A.      Úvodní poznámky
30.      Soudní dvůr se nedávno ve věci Framholm vyjádřil k souběžnému uplatňování režimů dočasné ochrany a mezinárodní ochrany na osoby vysídlené z Ukrajiny(15).
31.      Po přednesení svého stanoviska v této věci(16) jsem po poskytnutí koncepčních a terminologických upřesnění různých kategorií (dočasné, doplňkové a mezinárodní) ochrany posoudil systém dočasné ochrany podle směrnice 2001/55, pokud jde o osoby vysídlené v důsledku invaze na Ukrajinu(17).
32.      V rozsudku Framholm Soudní dvůr prohlásil, že články 3, 17 a 19 směrnice 2001/55, jsou-li posuzovány ve světle směrnic 2011/95 a 2013/32, „[...] neumožňují členskému státu zamítnout žádost o mezinárodní ochranu, kterou je usilováno o získání statusu doplňkové ochrany, pouze z toho důvodu, že žadatel požívá dočasné ochrany podle směrnice 2001/55“(18).
B.      Nizozemské právní předpisy a praxe týkající se dočasné ochrany
33.      Předkládající soud poskytuje následující informace o uplatňování směrnice 2001/55 v Nizozemsku:
–        Aby vysídlená osoba mohla požívat dočasné ochrany podle směrnice 2001/55, musí podat žádost o mezinárodní ochranu(19).
–        Vysídlená osoba se musí dostavit na obecní úřad, kde bude zapsána do evidence obyvatel. Toto dostavení se považuje za projev přání získat přístup k mezinárodní ochraně. Od tohoto okamžiku má uvedená osoba oprávněný pobyt na základě Vw 2000.
–        Osoby zapsané v evidenci obyvatel si mohou sjednat schůzku s Immigratie- en Naturalisatiedienst (Úřad pro migraci a udělování občanství, Nizozemsko), který na základě dostupných dokumentů posoudí, zda skutečně spadají do oblasti působnosti směrnice 2001/55. Při této příležitosti podá vysídlená osoba žádost o mezinárodní ochranu podpisem formuláře. Poté obdrží osvědčení potvrzující status osoby požívající dočasné ochrany.
–        Lhůta pro přijetí rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu se během období dočasné ochrany pozastavuje. Ministr má tedy za to, že není povinen rozhodovat o žádosti o mezinárodní ochranu až do ukončení dočasné ochrany(20).
34.      Ačkoli v případě UB nebyl tento postup vzhledem k okolnostem dodržen, protože podal svou žádost z přijímacího střediska, ministr považuje tuto skutečnost za irelevantní a „[ministr] není v žádném případě povinen během období dočasné ochrany rozhodovat o žádostech o azyl podaných osobami, u nichž bylo stanoveno, že mají nárok na dočasnou ochranu“(21).
C.      Předběžné otázky
35.      Předkládající soud má ve svém předkládacím rozhodnutí předběžně za to(22), že čl. 17 odst. 2 směrnice 2001/55 může být vykládán v tom smyslu, že přiznává členským státům možnost nerespektovat lhůty pro rozhodnutí stanovené v článku 31 směrnice 2013/32, pokud byla žádost o mezinárodní ochranu podána osobou požívající dočasné ochrany.
36.      Tentýž soud má však pochybnosti, zda je tento výklad unijního práva správný, a pokládá tedy Soudnímu dvoru dvě výše uvedené předběžné otázky, na které lze odpovědět společně.
37.      Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda členské státy mohou po dobu trvání dočasné ochrany přiznané vysídlené osobě přerušit posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané touto osobou, takže lhůta pro rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu nezačne běžet (nebo nebude nadále běžet) až do konce doby trvání dočasné ochrany.
1.      Dopad rozsudku Framholm
38.      Odpověď na tyto otázky vychází z následujících prohlášení Soudního dvora obsažených v rozsudku Framholm:
–        „[S]měrnice 2001/55 zajišťuje zejména zachování účinné možnosti státních příslušníků třetích zemí a osob bez státní příslušnosti požívajících dočasné ochrany získat po náležitém posouzení jejich individuální situace mezinárodní ochranu, přičemž jim zároveň okamžitě zaručuje nižší stupeň ochrany“(23).
–        „Takový cíl přitom svědčí ve prospěch výkladu článků 3, 17 a 19 směrnice 2001/55, podle kterého tyto články brání tomu, aby členské státy zastávaly přístup, že osoba požívající dočasné ochrany nemůže po dobu trvání této ochrany žádat o [mezinárodní] ochranu“(24).
–        „Pokud tedy daná osoba splňuje minimální normy stanovené unijním právem pro přiznání jednoho z těchto statusů, [...] jsou členské státy povinny, s výhradou důvodů pro vyloučení stanovených v této směrnici a důvodů nepřípustnosti žádosti stanovených směrnicí 2013/32, poskytnout požadovanou mezinárodní ochranu, jelikož v tomto ohledu nemají diskreční pravomoc“(25).
–        „[Ž]ádné ustanovení směrnice 2011/95 nestanoví, že osobám požívajícím dočasné ochrany nelze přiznat [mezinárodní] ochranu [...]“(26).
–        „Článek 10 odst. 2 [směrnice 2013/32] stanoví, že při posuzování žádostí o mezinárodní ochranu musí příslušný vnitrostátní orgán nejprve určit, zda žadatel splňuje podmínky pro uznání za uprchlíka, a pokud tomu tak není, zda má nárok na doplňkovou ochranu. Z toho plyne, [...] že žádost o mezinárodní ochranu může být zamítnuta jako nedůvodná pouze tehdy, pokud příslušný orgán dospěl k závěru, že žadateli nelze přiznat postavení uprchlíka ani status osoby požívající doplňkové ochrany“(27).
2.      Pozastavení posuzování žádostí o mezinárodní ochranu
39.      Na rozdíl od věci Framholm nizozemské orgány neodmítají posuzovat žádosti o mezinárodní ochranu podané osobami požívajícími dočasné ochrany, ale pozastavují jejich vyřizování do doby, než dočasná ochrana skončí.
40.      Domnívám se však, že tento rozdíl je spíše formální než skutečný. Automatické pozastavení posuzování žádosti po celou dobu trvání dočasné ochrany se fakticky a konkrétně rovná odmítnutí posouzení žádosti o mezinárodní ochranu podané osobou vysídlenou z Ukrajiny.
41.      Směrnice 2001/55 neobsahuje žádné ustanovení, které by umožňovalo (natož aby ukládalo povinnost) pozastavit sine die posuzování žádostí o mezinárodní ochranu podaných osobami požívajícími dočasné ochrany.
42.      V přípravných pracích ke směrnici 2001/55 článek 16 původního návrhu Komise připouštěl „pozastavení posuzování žádosti“(28). Konečné znění článku 17 směrnice 2001/55 však tuto zmínku vypustilo zejména proto, že není v souladu s Ženevskou úmluvou z roku 1951 a pokud by byla státům ponechána možnost pozastavit posuzování žádostí, mělo by to dopad na jednotné uplatňování směrnice(29).
43.      Podle vlád, které vstoupily do tohoto řízení, toto vypuštění nic nezměnilo a členské státy mají pravomoc pozastavit žádosti o mezinárodní ochranu po dobu trvání dočasné ochrany.
44.      Komise však tvrdí, že přípravné práce ukazují, že členské státy se nedohodly „[…] ani na výslovné možnosti pozastavení, ani na výslovném zákazu takové možnosti. Dosáhly tedy politického kompromisu ve prospěch funkční nejednoznačnosti čl. 17 odst. 2 směrnice […]“(30).
45.      Ačkoli odkaz na přípravné práce na směrnici 2001/55 není rozhodující(31), zrušení možnosti pozastavit posuzování žádostí o mezinárodní ochranu v konečném znění naznačuje, že unijní normotvůrce takový předpoklad nepřevzal. V zájmu zajištění právní jistoty jednotného režimu v celé Unii se zdá, že mlčení (nebo nejednoznačnost) ohledně proveditelnosti pozastavení sine die žádostí o mezinárodní ochranu svědčí spíše pro jeho zákaz. To platí tím spíše, že vypuštění této možnosti bylo odůvodněno, jak jsem právě zmínil, dodržováním Ženevské úmluvy z roku 1951.
46.      Logika směrnice 2001/55 spočívá v tom, že členské státy, které čelí hromadnému přílivu vysídlených osob, přizpůsobí vyřizování žádostí o mezinárodní ochranu skutečnému toku žádostí a své rozhodovací kapacitě. Naproti tomu směrnice 2001/55 neumožňuje drastické pozastavení sine die všech řízení o mezinárodní ochraně zahájených na základě žádostí podaných osobami požívajícími dočasné ochrany.
47.      Ve stanovisku ve věci Framholm jsem zdůraznil, že je třeba, aby aktivace nástroje dočasné ochrany nevedla ke zhroucení vnitrostátních azylových systémů. Formuloval jsem to následovně:
–        „Směrnice 2001/55 [...] ponechává členským státům určité pravomoci omezit přístup k mezinárodní ochraně v případě hromadného přílivu vysídlených osob. Za tímto účelem zohledňuje dopad, který může mít tento faktor na vnitrostátní azylový systém. Její čl. 2 písm. a), který definuje dočasnou ochranu, zmiňuje možnost, že z důvodu přílivu vysídlených osob existuje ‚riziko, že azylový systém nebude schopen vypořádat se s tímto přílivem bez nepříznivých účinků na jeho vlastní účinné fungování [...]‘“(32).
–        „Obavy z přetížení vnitrostátních azylových systémů v souvislosti s regulací dočasné ochrany osob vysídlených v důsledku invaze na Ukrajinu byly vyjádřeny v prováděcím rozhodnutí 2022/382 a v jeho následných prodlouženích. Odráží se v bodě 16 odůvodnění prováděcího rozhodnutí 2022/382(33), v bodě 7 odůvodnění prováděcího rozhodnutí 2023/2409(34) a v bodech 7 a 8 odůvodnění prováděcího rozhodnutí 2024/1836“(35). K nim by nyní měl být doplněn bod 9 a 10 odůvodnění prováděcího rozhodnutí 2025/1460.
–        „Státy tedy disponují určitou volností při úpravě tempa vyřizování žádostí o mezinárodní ochranu, aby nedocházelo k přetížení jejich vnitrostátních azylových systémů“(36).
–        „Toto riziko přetížení může na základě rozhodnutí unijního normotvůrce odůvodnit přechodná omezení práva osob požívajících dočasné ochrany na přístup k mezinárodní ochraně. V takovém případě jde o přizpůsobení reakce reálným možnostem řešení výjimečné situace způsobené hromadným odchodem vysídlených osob“(37).
–        „Směrnice 2001/55 tak zapadá do společného systému posuzování žádostí o mezinárodní ochranu, který již umožňuje odložit příslušné rozhodnutí, pokud ‚o mezinárodní ochranu žádá současně velký počet státních příslušníků třetí země nebo osob bez státní příslušnosti, kvůli čemuž je v praxi velmi složité skončit řízení v šestiměsíční lhůtě‘ [...]“(38).
–        „Domnívám se však, že [...] [s]polečný systém mezinárodní ochrany neumožňuje, aby vnitrostátní pravidlo ukládalo povinnost zamítnout všechny žádosti o [mezinárodní] ochranu osob, které požívají dočasné ochrany“(39).
48.      Domnívám se, že tyto úvahy lze uplatnit i na projednávanou věc. Jak jsem již uvedl, v Nizozemsku dochází v praxi k jevu podobnému tomu, který byl analyzován ve věci Framholm: i když nizozemské orgány nerozhodují o nepřípustnosti žádostí o mezinárodní ochranu podaných osobami požívajícími dočasné ochrany, podrobují je režimu automatického pozastavení sine die, což žadatele zbavuje jakékoli možnosti přístupu k mezinárodní ochraně po dobu, která může být velmi dlouhá(40).
49.      Podle mého názoru takové neomezené pozastavení bez časového omezení a bez souvislosti s dopadem, který může mít konkrétně na fungování azylového systému v každém členském státě, není v souladu se směrnicí 2001/55.
50.      Zajisté nelze vyloučit, aby členské státy pozastavily posuzování některých žádostí o mezinárodní ochranu, pokud toto posouzení vede, jak jsem již uvedl, ke zhroucení vnitrostátních azylových systémů. To je předpoklad, z něhož vychází směrnice 2001/55. Tentýž předpoklad je však neslučitelný s automatickým, všeobecným a sine die pozastavením všech žádostí bez ohledu na jejich dopad na zhroucení systému. Tak je tomu v případě, kdy dočasná ochrana vede bez dalšího k pozastavení řízení o mezinárodní ochraně.
51.      Kromě toho nizozemská vláda nespojuje pozastavení posuzování žádostí o mezinárodní ochranu s rizikem zhroucení systému. Podle této vlády jí její právní předpisy umožňují rozhodnout o těchto žádostech během doby trvání dočasné ochrany, a je tedy možné vyřizovat část žádostí během tohoto období(41).
52.      „Postupné vyřizování“ žádostí o mezinárodní ochranu, na které odkazuje nizozemská vláda, by umožnilo přizpůsobit tempo vyřizování těchto žádostí skutečným možnostem systému a zároveň respektovat právo vysídlených osob posouzení jejich situace ve stanoveném pořadí.
53.      Neomezené a automatické pozastavení rovněž není v souladu s kritériem, na němž je založena právní úprava obsažená ve směrnici 2013/32.
54.      Článek 31 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/32 stanoví odklad posuzování žádostí o mezinárodní ochranu s ohledem na naléhavost souběžných žádostí podaných „velký[m] poč[tem] státních příslušníků třetí země [...], kvůli čemuž je v praxi velmi složité skončit řízení v šestiměsíční lhůtě“. Článek 31 odst. 5 směrnice 2013/32 však stanoví, že „členský stát skončí řízení o posouzení žádosti ve lhůtě nejvýše 21 měsíců od podání žádosti“.
55.      Systém mezinárodní ochrany v rámci Unie tedy ponechává členským státům prostor pro prodloužení doby posuzování žádosti až na 21 měsíců, avšak v žádném případě pro pozastavení jejího vyřizování na dobu neurčitou.
56.      Na podporu možnosti volně pozastavit posuzování žádostí o mezinárodní ochranu se polská vláda(42) odvolává na čl. 3 odst. 3 směrnice 2013/33/EU(43), který z jejího použití vylučuje případy, v nichž byla uplatněna ustanovení směrnice 2001/55.
57.      Ve stanovisku ve věci Framholm jsem se tímto argumentem zabýval a uvedl, že „[t]oto vyloučení lze vykládat a contrario tak, že neexistence takovéto úpravy ve směrnici 2013/32 znamená, že se tato směrnice použije v případech dočasné ochrany podle směrnice 2001/55“(44).
58.      Ve stejném stanovisku jsem uvedl, že „[a]nalýza věcných oblastí, na které se vztahují směrnice 2001/55 a směrnice 2013/33, pokud jde o přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu, potvrzuje[, že]:
–        Směrnice 2013/33, doplňující směrnici 2011/95 a směrnici 2013/32, zohledňuje individuální situace žadatelů o mezinárodní ochranu s cílem zajistit jim ‚podmínky přijetí‘ [definované v čl. 2 písm. f) směrnice 2013/33] během vyřizování jejich žádosti. Naproti tomu směrnice 2001/55 se týká situací hromadného přílivu vysídlených osob.
–        Rozdíl v určení oprávněných osob nebrání tomu, aby mohlo dojít k překrývání: osoba, která se v důsledku války ocitla v situaci hromadného vysídlení, může splňovat podmínky pro získání některé z forem mezinárodní ochrany.
–        Důležité je, že rovnocennost obsahu a rozsahu ochrany stanovené směrnicí 2001/55 a podmínek přijetí podle směrnice 2013/33 logicky vede k tomu, že směrnice 2013/33 stanoví svou nepoužitelnost v případě, kdy již platí jiný systém pomoci“(45).
59.      Tatáž logika vysvětluje, že čl. 19 odst. 1 směrnice 2001/55 opravňuje členské státy k tomu, aby stanovily, že po dobu vyřizování žádosti nelze požívat dočasné ochrany a zároveň mít právní postavení žadatele o azyl.
60.      Kromě toho ve výjimečných situacích uvedených v čl. 78 odst. 3 SFEU, které řešila rozhodnutí (EU) 2015/1523(46) a rozhodnutí (EU) 2015/1601(47), zůstaly záruky stanovené směrnicí 2013/32 v platnosti(48). Nevidím žádné důvody, které by ospravedlňovaly, aby se v obdobně výjimečné situaci, jakou představuje vysídlení způsobené válkou na Ukrajině, dostalo žadatelům o mezinárodní ochranu odlišného zacházení.
61.      Konečně je třeba připomenout, že článek 18 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) stanoví právo na azyl jako základní právo. Toto ustanovení zaručuje „[skutečné využití] práva na podání žádosti o azyl [...]“ v členských státech(49).
62.      Jak zdůraznil Soudní dvůr, „[u]činění a podání žádosti o mezinárodní ochranu tedy sice představují po sobě následující a odlišné fáze [...], nicméně mezi těmito kroky existuje úzká spojitost, jelikož mají zajistit na straně jedné účinný přístup k řízení, které umožní posouzení žádosti o mezinárodní ochranu a účinnost článku 18 Listiny na straně druhé“(50).
63.      Efektivita práva požádat o azyl je v přímém rozporu s pozastavením posuzování příslušných žádostí sine die. Tento nedostatek nezhojuje ani okolnost, že ministr o těchto žádostech rozhodne v pozdější fázi(51), pokud k jejich posouzení dojde až poté, co od okamžiku, kdy vysídlená osoba podala žádost o přiznání statusu mezinárodní ochrany, uplynula řada let. Za těchto podmínek, opakuji, by efektivita základního práva požádat o azyl nebyla zachována.
64.      Článek 17 odst. 1 směrnice 2001/55 stanoví možnost osob požívajících dočasné ochrany podat „kdykoli [...] žádost o azyl“. Takové ustanovení za účelem dodržení výkonu základního práva implicitně vyžaduje, aby žádost byla posouzena příslušným orgánem, který posoudí situaci vysídlené osoby(52). Uznání práva podat žádost a následně o několik let odkládat její posouzení je postup, který není v souladu s daným ustanovením ani a fortiori s podstatou základního práva zakotveného v článku 18 Listiny.
65.      Podle článku 52 odst. 1 Listiny „[k]aždé omezení výkonu práv a svobod uznaných touto listinou musí být stanoveno zákonem a respektovat podstatu těchto práv a svobod“.
66.      Z předkládacího rozhodnutí podle všeho vyplývá, že automatické pozastavení posuzování žádostí o mezinárodní ochranu v těchto případech ve skutečnosti nevyplývá z legislativního rozhodnutí, ale z praxe ministra. Pokud by tomu tak bylo, nebyl by splněn požadavek, aby omezení základních práv byla stanovena zákonem.
67.      V této souvislosti nepovažuji za přesvědčivé tvrzení, že podle čl. 19 odst. 2 směrnice 2001/55 požívá vysídlená osoba dočasné ochrany i tehdy, není-li jí přiznána mezinárodní ochrana(53). Jak Soudní dvůr rozhodl v bodě 82 rozsudku Kaduna(54), dočasná ochrana poskytuje osobám požívajícím dočasné ochrany práva, která jsou omezenější než práva vyplývající z udělení mezinárodní ochrany.
68.      Naopak výklad, který je v souladu s významem základního práva na azyl, mě vede k závěru, že osoby požívající dočasné ochrany mají právo na to, aby jejich žádosti o mezinárodní ochranu byly posuzovány, a to i v tempu podmíněném omezeními systému, během doby uplatňování dočasné ochrany.
V.      Závěry
69.      S ohledem na výše uvedené navrhuji odpovědět Raad van State (Státní rada, Nizozemsko) následovně:
„Článek 17 odst. 2 směrnice Rady 2001/55/ES ze dne 20. července 2001 o minimálních normách pro poskytování dočasné ochrany v případě hromadného přílivu vysídlených osob a o opatřeních k zajištění rovnováhy mezi členskými státy při vynakládání úsilí v souvislosti s přijetím těchto osob a s následky z toho plynoucími a článek 31 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany
musí být vykládány v tom smyslu, že
neopravňují členské státy k automatickému a sine die pozastavení posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané osobou požívající dočasné ochrany po dobu trvání této ochrany, takže lhůta pro rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu nezačíná běžet nebo nepokračuje v běhu až po uplynutí doby trvání dočasné ochrany.“
1      Původní jazyk: španělština.
i      Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
2      Směrnice Rady ze dne 20. července 2001 o minimálních normách pro poskytování dočasné ochrany v případě hromadného přílivu vysídlených osob a o opatřeních k zajištění rovnováhy mezi členskými státy při vynakládání úsilí v souvislosti s přijetím těchto osob a s následky z toho plynoucími (Úř. věst. 2001, L 212, s. 12; Zvl. vyd. 19/04, s. 162).
3      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany (Úř. věst. 2011, L 337, s. 9).
4      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany (Úř. věst. 2013, L 180, s. 60).
5      Jedná se o Minister van Asiel en Migratie (ministr pro azyl a migraci, Nizozemsko) (dále jen „ministr“).
6      Prováděcí rozhodnutí Rady ze dne 4. března 2022, kterým se stanoví, že nastal případ hromadného přílivu vysídlených osob z Ukrajiny ve smyslu článku 5 směrnice 2001/55/ES, a kterým se zavádí jejich dočasná ochrana (Úř. věst. 2022, L 71, s. 1). Prováděcí rozhodnutí 2022/382 se vztahovalo na počáteční období jednoho roku do 4. března 2023 a následně bylo prodlouženo do 4. března 2024. Rada rozhodla o prodloužení doby dočasné ochrany prováděcím rozhodnutím (EU) 2023/2409 ze dne 19. října 2023 o prodloužení dočasné ochrany zavedené prováděcím rozhodnutím (EU) 2022/382 (Úř. věst. L, 2023/2409) do 4. března 2025. Toto období bylo dále prodlouženo do 4. března 2026 prováděcím rozhodnutím Rady (EU) 2024/1836 ze dne 25. června 2024 o prodloužení dočasné ochrany zavedené prováděcím rozhodnutím (EU) 2022/382 (Úř. věst. L, 2024/1836). Prováděcí rozhodnutí Rady (EU) 2025/1460 ze dne 15. července 2025 o prodloužení dočasné ochrany zavedené prováděcím rozhodnutím (EU) 2022/382 stanoví další prodloužení do 4. března 2027 (Úř. věst. L, 2025/1460).
7      Zákon o cizincích z roku 2000 ze dne 23. listopadu 2000 (Stb. 2000, č. 495; dále jen „Vw 2000“).
8      Královské nařízení ze dne 23. listopadu 2000, kterým se provádí Vw 2000 (Stb. 2000, č. 497; dále jen „královské nařízení o cizincích z roku 2000“).
9      Nařízení o cizincích z roku 2000 ze dne 18. prosince 2000 (Stcrt. 2001, č. 10).
10      Bod 2.1 předkládacího rozhodnutí.
11      Bod 2.2 předkládacího rozhodnutí.
12      Bod 3.1 předkládacího rozhodnutí.
13      Bod 3.2 předkládacího rozhodnutí.
14      Bod 3.3 předkládacího rozhodnutí.
15      Rozsudek ze dne 20. listopadu 2025 (C‑195/25, EU:C:2025:904; dále jen „rozsudek Framholm“).
16      EU:C:2025:700. Dále jen „stanovisko ve věci Framholm“.
17      Body 29 až 38 stanoviska ve věci Framholm. Odkazuji na jeho obsah, aniž je nutné jej zde opakovat.
18      Rozsudek Framholm, výrok, bod 1.
19      Bod 4.3 předkládacího rozhodnutí. V něm se odkazuje na sdělení ministra ze dne 30. března 2022 adresované předsedovi Poslanecké sněmovny Nizozemska, které obsahuje další vysvětlení k výkladu prováděcího zákona. Nizozemská vláda uvádí (bod 11 svého písemného vyjádření), že nizozemský zákonodárce se rozhodl podmínit získání dočasné ochrany tím, že byla podána žádost o mezinárodní ochranu.
20      Bod 4.3 předkládacího rozhodnutí.
21      Bod 4.4 předkládacího rozhodnutí.
22      Bod 12.1 předkládacího rozhodnutí.
23      Rozsudek Framholm, bod 48. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
24      Tamtéž, bod 49.
25      Tamtéž, bod 54. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
26      Tamtéž, bod 55.
27      Tamtéž, bod 57.
28      COM/2000/0303 final (Úř. věst. 2000, C 311 E, s. 251).
29      To vyplývá z dokumentu přijatého Pracovní skupinou „Azyl“ dne 2. října 2000, který je k dispozici na adrese https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST‑11650-2000-INIT/es/pdf. Poznámka pod čarou 1 k bodu 2 popisuje diskusi o možnosti pozastavit posuzování žádostí o azyl.
30      Bod 27 písemného vyjádření Komise.
31      V předkládacím rozhodnutí (bod 11.7.4) předkládající soud tvrdí, že z historie vzniku směrnice 2001/55 nelze s jistotou vyvodit, zda členské státy chtěly formálně upravit možnost pozastavení, či nikoli.
32      Stanovisko ve věci Framholm, bod 73.
33      „Očekává se, že zavedení dočasné ochrany bude prospěšné i pro členské státy, protože práva spojená s dočasnou ochranou omezí potřebu vysídlených osob okamžitě žádat o mezinárodní ochranu, a tím pádem i riziko přetížení jejich azylových systémů“. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
34      „Prodloužení dočasné ochrany rovněž pomůže zajistit, aby azylové systémy členských států nebyly přetíženy výrazným nárůstem počtu žádostí o mezinárodní ochranu, které by mohly podat osoby požívající dočasné ochrany do 4. března 2024, pokud by dočasná ochrana do té doby skončila, nebo osoby prchající před válkou na Ukrajině, které přijdou do Unie po tomto datu a před 4. březnem 2025“.
35      Stanovisko ve věci Framholm, bod 74.
36      Tamtéž, bod 75.
37      Tamtéž, bod 76.
38      Tamtéž, bod 77, s odkazem na rozsudek ze dne 8. května 2025, Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326, bod 32).
39      Tamtéž, bod 78. V bodech 79 a 80 téhož stanoviska uvádím, že článek 33 nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 26. června 2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států (Úř. věst. 2013, L 180, s. 31), v situacích, které se vyznačují příchodem mimořádně vysokého počtu státních příslušníků třetích zemí dožadujících se získání mezinárodní ochrany, stanoví „mechanismus pro včasné varování, připravenost a řešení krizí, který se týká provádění preventivních opatření, která mají za cíl zejména zabránit ohrožení uplatňování tohoto nařízení v důsledku existence odůvodněného rizika mimořádného tlaku na azylový systém některého členského státu“ (bod 70 ve věci Framholm). „Ani v takových případech přitom unijní normotvůrce neumožnil členským státům, aby samy rozhodovaly o automatické nepřípustnosti žádostí o mezinárodní ochranu“ (bod 80 stanoviska ve věci Framholm).
40      Předkládající soud popisuje (bod 11.4.1 předkládacího rozhodnutí), jak může být z důvodu po sobě následujících prováděcích rozhodnutí přijatých Radou toto období prodlouženo na čtyři roky, a to až do 4. března 2026. K tomuto výpočtu je třeba přičíst dodatečný rok stanovený prováděcím rozhodnutím 2025/1460 (po předložení předkládacího rozhodnutí), a to až do 4. března 2027.
41      Bod 15 písemného vyjádření nizozemské vlády.
42      Písemné vyjádření polské vlády, bod 14.
43      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 26. června 2013, kterou se stanoví normy pro přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu (Úř. věst. 2013, L 180, s. 96). Článek 3 odst. 3 stanoví, že „[t]ato směrnice se nevztahuje na případy, ve kterých se použije směrnice Rady 2001/55 […]“. Ve stejném smyslu hovořil čl. 3 odst. 3 její předchůdkyně, směrnice Rady 2003/9/ES ze dne 27. ledna 2003, kterou se stanoví minimální normy pro přijímání žadatelů o azyl (Úř. věst. 2003, L 31, s. 18; Zvl. vyd. 19/06, s. 101).
44      Stanovisko ve věci Framholm, bod 67.
45      Tamtéž, bod 68.
46      Rozhodnutí Rady ze dne 14. září 2015, kterým se stanoví dočasná opatření v oblasti mezinárodní ochrany ve prospěch Itálie a Řecka (Úř. věst. 2015, L 239, s. 146).
47      Rozhodnutí Rady ze dne 22. září 2015, kterým se stanoví dočasná opatření v oblasti mezinárodní ochrany ve prospěch Itálie a Řecka (Úř. věst. 2015, L 248, s. 80).
48      Body 31 a 36 odůvodnění.
49      Rozsudek ze dne 22. června 2023, Komise v. Maďarsko (Prohlášení o úmyslu před podáním žádosti o azyl) (C‑823/21, EU:C:2023:504, bod 52), kurzivou zvýraznil autor stanoviska. Rozsudek Framholm zdůrazňuje účinnost práva a odpovídající povinnost členských států: „[p]okud tedy daná osoba splňuje minimální normy stanovené unijním právem pro přiznání jednoho z těchto statusů, [...] jsou členské státy povinny, s výhradou důvodů pro vyloučení stanovených [ve směrnici 2002/55] a důvodů nepřípustnosti žádosti stanovených směrnicí 2013/32, poskytnout požadovanou mezinárodní ochranu, jelikož v tomto ohledu nemají diskreční pravomoc“ (bod 54).
50      Rozsudek ze dne 30. června 2022, Valstybės sienos apsaugos tarnyba a další (C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505, bod 62), který cituje rozsudek ze dne 25. června 2020, Ministerio Fiscal (Orgán, u něhož je pravděpodobné, že bude dostávat žádosti o mezinárodní ochranu) (C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, bod 93).
51      Bod 12.1 předkládacího rozhodnutí.
52      V tomto smyslu viz bod 11.4.2 předkládacího rozhodnutí.
53      Bod 17 písemného vyjádření německé vlády.
54      Rozsudek ze dne 19. prosince 2024 (C‑244/24 a C‑290/24, EU:C:2024:1038). Předkládající soud odkazuje na tento rozsudek v bodech 11.3, 11.4.6, 11.5 a 11.6 předkládacího rozhodnutí.