62024CC0050
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
NICHOLASE EMILIOUA
přednesené dne 26. června 2025 (
1
)
Spojené věci C‑50/24 až C‑56/24 [Danané] (
i
)
X (C‑50/24)
X (C‑51/24)
X (C‑52/24)
X (C‑53/24)
X (C‑54/24)
X (C‑55/24)
X (C‑56/24)
proti
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podala Conseil du Contentieux des Étrangers (Rada pro spornou cizineckou agendu, Belgie)]
„Řízení o předběžné otázce – Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Řízení o udělení mezinárodní ochrany – Řízení na hranicích – Směrnice 2013/32/EU – Článek 43 – Místo zajištění během řízení na hranicích – Zajištění následující po uplynutí čtyřtýdenní lhůty platné pro řízení na hranicích – Přednostní posouzení žádosti o mezinárodní ochranu – Pokračování řízení na hranicích formou řádného řízení – Pravomoci vnitrostátního soudu uplatňované z úřední povinnosti“
I. Úvod
1.
Projednávané spojené věci, které byly Soudnímu dvoru předloženy na prahu legislativní reformy společného evropského azylového systému, vyvstaly v kontextu často diskutovaného rozporu mezi fyzickou přítomností žadatelů o mezinárodní ochranu na území členského státu a právní fikcí, že na toto území formálně nevstoupili, a na pozadí často kritizovaného využívání institutu zajištění v řízeních na hranicích.
2.
V rámci projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podala Conseil du Contentieux des Étrangers (Rada pro spornou cizineckou agendu, Belgie; dále jen „předkládající soud“), je Soudní dvůr žádán, aby upřesnil rozsah řízení na hranicích podle článku 43 směrnice 2013/32/EU (
2
) (dále jen „směrnice o řízeních“) a důsledky vyplývající z uplynutí čtyřtýdenní lhůty, ve které musí být takové řízení skončeno.
3.
Položené předběžné otázky se týkají především toho, zda může být žadatel o azyl zajištěn pro účely řízení na hranicích v zařízení, které se ze zeměpisného hlediska nenachází „na hranicích nebo v tranzitním prostoru“, a zda může zajištění žadatele pokračovat podle směrnice 2013/33/EU (
3
) (dále jen „směrnice o přijímání“) v zařízení, které je ze zeměpisného hlediska tímtéž zařízením, i po uplynutí uvedené čtyřtýdenní lhůty platné pro řízení na hranicích.
II. Právní rámec
A.
Unijní právo
1. Směrnice o řízeních
4.
Článek 31 uvedené směrnice, nadepsaný „Řízení o posouzení žádosti“, v odstavcích 7 a 8 stanoví:
„7.   Členské státy mohou přednostně posoudit žádost o mezinárodní ochranu v souladu se základními zásadami a zárukami stanovenými v kapitole II zejména:
a)
pokud je pravděpodobné, že je žádost opodstatněná;
b)
pokud je žadatel zranitelný ve smyslu článku 22 směrnice [2013/33] nebo potřebuje zvláštní procesní záruky, zejména pokud se jedná o nezletilou osobu bez doprovodu.
8.   Členské státy mohou stanovit, že se řízení o posouzení žádosti v souladu se základními zásadami a zárukami stanovenými v kapitole II urychlí nebo uskuteční na hranicích nebo v tranzitním [prostoru podle] článku 43, pokud:
a)
žadatel při předkládání své žádosti a jejím zdůvodňování uvedl pouze záležitosti, které nejsou důležité pro posouzení toho, zda může být uznán za osobu požívající mezinárodní ochrany podle směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2011/95/EU [ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany (Úř. věst. 2011, L 337, s. 9)],
[…]“
5.
Článek 43 směrnice o řízeních, nadepsaný „Řízení na hranicích“, stanoví:
„1.   Členské státy mohou v souladu se základními zásadami a zárukami uvedenými v kapitole II stanovit řízení, kterými se na hranicích nebo v tranzitních prostorách členského státu rozhoduje o:
a)
přípustnosti žádostí podle článku 33 podaných na těchto místech nebo
b)
věcné stránce žádostí v řízení podle čl. 31 odst. 8.
2.   Členské státy zajistí, aby rozhodnutí bylo v řízení podle odstavce 1 vydáno v přiměřené době. Není-li rozhodnutí vydáno do čtyř týdnů, povolí se žadateli vstup na území členského státu, aby mohla být jeho žádost zpracována v souladu s ostatními ustanoveními této směrnice.
3.   V případě příjezdu velkého počtu státních příslušníků třetí země nebo osob bez státní příslušnosti, které podávají žádost o mezinárodní ochranu na hranici nebo v tranzitním prostoru, kdy není v praxi možné použít ustanovení odstavce 1, lze tato řízení uplatnit také v případech a po dobu, kdy jsou tito státní příslušníci třetí země nebo osoby bez státní příslušnosti běžně ubytovány v blízkosti hranice nebo tranzitního prostoru.“
6.
Článek 46 téže směrnice, nadepsaný „Právo na účinný opravný prostředek“, v odstavcích 1 a 3 stanoví:
„1.   Členské státy zajistí, aby měl žadatel o mezinárodní ochranu právo na účinný opravný prostředek před soudem proti:
a)
rozhodnutí o jeho žádosti o mezinárodní ochranu, včetně rozhodnutí:
i)
o tom, že je žádost nedůvodná, pokud jde o postavení uprchlíka nebo status[…] doplňkové ochrany,
ii)
o nepřípustnosti žádosti podle čl. 33 odst. 2,
iii)
vydaného na hranici nebo v tranzitním prostoru členského státu podle čl. 43 odst. 1,
[…]
3.   Členské státy pro dosažení souladu s odstavcem 1 zajistí, aby účinný opravný prostředek obsahoval úplné a ex nunc posouzení jak skutkové, tak právní stránky, včetně případného posouzení potřeby mezinárodní ochrany podle směrnice [2011/95], a to alespoň v řízeních o opravném prostředku u soudu prvního stupně.“
2. Směrnice o přijímání
7.
Článek 8 směrnice o přijímání, nadepsaný „Zajištění“, stanoví:
„1.   Členské státy nesmějí nikoho zadržet pouze proto, že je žadatelem v souladu se směrnicí [o řízeních].
2.   V případě nutnosti a na základě individuálního posouzení každého případu mohou členské státy zajistit žadatele, nelze-li účinně uplatnit jiná, mírnější donucovací opatření.
3.   Žadatel může být zajištěn pouze v těchto případech:
[…]
b)
za účelem určení těch skutečností, na nichž je jeho žádost o mezinárodní ochranu založena a jež by bez zajištění žadatele nebylo možné získat, zejména v případě nebezpečí skrývání se žadatele;
c)
během příslušného řízení za účelem rozhodnutí o právu žadatele na vstup na dané území;
[…]“
B.
Belgické právo
1. Zákon ze dne 15. prosince 1980
8.
Ustanovení směrnice o řízeních a směrnice o přijímání, která jsou relevantní v projednávané věci, provádí do belgického práva loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (zákon ze dne 15. prosince 1980 o vstupu, pobytu, usazování a vyhoštění cizinců, dále jen „zákon ze dne 15. prosince 1980“) (
4
).
9.
Konkrétně článek 57/6/4 uvedeného zákona provádí čl. 43 odst. 1 a 2 směrnice o řízeních, když zejména stanoví, že Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Generální komisař pro uprchlíky a osoby bez státní příslušnosti, Belgie; dále jen „CGRA“) má příslušnost k vydání rozhodnutí o tom, že žádost podaná na hranicích je nepřípustná, nebo za určitých stanovených okolností k vydání meritorního rozhodnutí o podané žádosti (přičemž tyto okolnosti odpovídají okolnostem stanoveným v čl. 31 odst. 8 směrnice o řízeních). Podle uvedeného ustanovení ve spojení s čl. 74/5 odst. 4 a 5 téhož zákona platí, že pokud CGRA nerozhodl o žádosti o mezinárodní ochranu ve lhůtě čtyř týdnů, je žadatel oprávněn vstoupit na území.
10.
Pokud jde o zajištění, článek 74/5 téhož zákona stanoví, že cizinci, kteří nesplňují podmínky pro vstup na území a podají na hranicích žádost o mezinárodní ochranu, „mohou být zajištěni v určitém místě na hranicích“. Uvedený článek dále stanoví, že „král může určit jiná místa na území [Belgie], která jsou považována za rovnocenná [určitému místu na hranicích]“, přičemž takové zajištění nelze považovat za povolení ke vstupu na území.
11.
Konečně čl. 74/6 odst. 1 a 2 zákona ze dne 15. prosince 1980 stanoví, že žadatel o mezinárodní ochranu může být zajištěn „v určitém místě na území Království“, a to mimo jiné z důvodu uvedeného v čl. 8 odst. 3 písm. b) směrnice o přijímání.
2. Královská nařízení ze dne 14. května 2009 a ze dne 17. února 2012
12.
Královským nařízením ze dne 14. května 2009 (
5
) (dále jen „královské nařízení z roku 2009“) jsou ubytovací zařízení, jako je ubytovací zařízení Sint-Gillis-Waas, považována za místa „určitá místa na hranicích“.
13.
Podle královského nařízení ze dne 17. února 2012 (
6
) (dále jen „královské nařízení z roku 2012“) je „tranzitní středisko Caricole“ nacházející se na území Belgie rovněž považováno za „určité místo na hranicích“.
III. Skutečnosti předcházející sporu a předběžné otázky
14.
Sedm spojených věcí, které vedly k podání projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, vychází ze skutkových okolností, které jsou do značné míry podobné a lze je shrnout následovně:
15.
Všichni žalobci v původním řízení jsou státními příslušníky třetích zemí, kteří přiletěli letadlem na letiště v Bruselu (Belgie) v období září a října 2023. Ihned po příletu, popřípadě následujícího dne podal každý z žalobců žádost o mezinárodní ochranu na hranicích. Jejich žádosti byly z tohoto důvodu předány k posouzení příslušnému rozhodujícímu orgánu, kterým byl CGRA, v rámci „řízení na hranicích“, a to v souladu s článkem 57/6/4 zákona ze dne 15. prosince 1980, který provádí čl. 43 odst. 1 a 2 směrnice o řízeních.
16.
Každému žalobci byla následně doručena dvě rozhodnutí: zaprvé rozhodnutí o odepření vstupu na území Belgie (
7
) a zadruhé rozhodnutí, kterým bylo nařízeno „zajištění v určitém místě na hranicích“ (dále jen „první rozhodnutí o zajištění“) (
8
), vydaná ministre de l’Asile et de la Migration (ministr pro azyl a přistěhovalectví, Belgie; dále jen „ministr“).
17.
Ve věcech C‑50/24 až C‑53/24 bylo místem zajištění žalobců tranzitní středisko Caricole nacházející se těsně za hranicí prostoru letiště v Bruselu (které představuje vnější hranici Unie) (
9
), ve vzdálenosti přibližně 2 kilometry vzdušnou čarou od uvedeného letiště. Ve věcech C‑54/24 až C‑56/24 byli žalobci zajištěni v ubytovacím zařízení Sint-Gillis-Waas (
10
), které se nachází více než 40 kilometrů od letiště v Bruselu. Uvedená dvě místa sice nejsou doslova „na hranicích“ ale podle královského nařízení z roku 2012 (tranzitní středisko Caricole) a královského nařízení z roku 2009 (ubytovací zařízení Sint-Gillis-Waas) jsou považována za „určitá místa na hranicích“.
18.
V žádné z projednávaných sedmi věcí nebylo o žádosti o mezinárodní ochranu rozhodnuto ve lhůtě čtyř týdnů stanovené v čl. 43 odst. 2 směrnice o řízeních, jak byl uvedený článek proveden článkem 57/6/4 zákona ze dne 15. prosince 1980 (dále jen „čtyřtýdenní lhůta“).
19.
Ve všech uvedených věcech obdržel místo toho po uplynutí uvedené lhůty každý žalobce nové rozhodnutí ministra, kterým bylo nařízeno „zajištění v určitém místě“ (tedy již nikoli „na hranicích“ jak bylo nařízeno v prvním rozhodnutí o zajištění, ale na území). Takové rozhodnutí, dále jen „druhé rozhodnutí o zajištění“, stanovilo, že s ohledem na uplynutí čtyřtýdenní lhůty se žalobce považuje za osobu oprávněnou vstoupit na území. Uvedené druhé rozhodnutí však současně stanovilo, že je nezbytné další zajištění žalobce, a to na základě čl. 74/6 odst. 1 a 2 zákona ze dne 15. prosince 1980, „za účelem zjištění těch skutečností, na nichž je založena žádost o mezinárodní ochranu a které by nebylo možné získat, pokud by žalobce nebyl zajištěn, zejména pokud hrozí nebezpečí jeho útěku“.
20.
Druhé rozhodnutí o zajištění nemělo za následek fyzické přemístění žalobců, kteří zůstali i nadále zajištěni na stejných místech jako předtím (tranzitní středisko Caricole, resp. ubytovací zařízení Sint-Gillis-Waas). Vnitrostátní orgány však měly za to, že právní fikce, podle níž jsou uvedená místa považována za místa nacházející se „na hranicích“, se po uplynutí čtyřtýdenní lhůty již nepoužije, a že jsou tedy tato místa nyní považována v souladu se skutečností za místa zajištění na území. Jinými slovy, právní základ zajištění žalobců i právní kvalifikace místa zajištění se sice změnily, ale nedošlo k žádné skutečné fyzické změně místa zajištění žalobců.
21.
Souběžně provedl CGRA jakožto rozhodující orgán příslušný k posuzování žádostí o mezinárodní ochranu osobní pohovor s každým žalobcem. Ve věcech C‑51/24 a C‑53/24 se pohovory uskutečnily ve lhůtě čtyř týdnů, tedy před vydáním druhého rozhodnutí o zajištění. V ostatních věcech byly rozhovory s žalobci provedeny po uplynutí čtyřtýdenní lhůty a vydání druhého rozhodnutí o zajištění.
22.
V listopadu a prosinci 2023 vydal CGRA, který rozhodoval v rámci přednostního řízení (
11
), rozhodnutí, jimiž žádné z uvedených žádostí o mezinárodní ochranu nevyhověl. Konkrétně pak ve věci C‑51/24 CGRA žádost odmítl jako nepřípustnou, zatímco v ostatních šesti věcech CGRA vydal rozhodnutí, jimiž meritorně nepřiznal postavení uprchlíka ani status doplňkové ochrany.
23.
Žalobci podali proti těmto rozhodnutím, jimiž byly jejich žádosti o mezinárodní ochranu odmítnuty či zamítnuty, žaloby k předkládajícímu soudu.
24.
V tomto kontextu má předkládající soud pochybnosti o slučitelnosti vedeného řízení s unijním právem, především s článkem 43 směrnice o řízeních, a rozhodl se v uvedených sedmi věcech, které mu byly předloženy, přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Spadá řízení o posouzení žádosti o mezinárodní ochranu podané na hranicích nebo v tranzitním prostoru žadatelem, který je během tohoto řízení zajištěn v místě, které se geograficky nachází na území státu, ale podle právního předpisu je považováno za místo na hranicích, do oblasti působnosti článku 43 směrnice [o řízeních]?
2)
Spadá posouzení takové žádosti o mezinárodní ochranu žadatele, kterému je po uplynutí čtyřtýdenní lhůty stanovené v čl. 43 odst. 2 směrnice [o řízeních] podle vnitrostátního práva povolen vstup na území státu, ale který je na základě nového rozhodnutí o zajištění nadále zajištěn v témže místě zajištění, které bylo původně považováno za místo nacházející se na hranicích a je nyní orgány označeno za místo nacházející se na území státu, stále do působnosti článku 43 směrnice [o řízeních]?
–
Může být totéž místo zajištění v rámci téhož řízení o mezinárodní ochraně nejprve podle právního předpisu považováno za místo nacházející se na hranicích a poté, co byl žadateli povolen vstup na území státu z důvodu uplynutí čtyřtýdenní lhůty nebo na základě rozhodnutí o pozdějším posouzení, považováno za místo nacházející se na území státu?
–
Jaké důsledky má pro časovou a věcnou příslušnost rozhodujícího orgánu skutečnost, že žadatel zůstává zajištěn na stejném místě, které se geograficky nachází na území státu, ale původně bylo považováno za místo nacházející se na hranicích a následně bylo belgickými orgány označeno jako místo zajištění na území z důvodu uplynutí čtyřtýdenní lhůty?
3.1)
Může rozhodující orgán, který začal posuzovat žádost o mezinárodní ochranu v rámci řízení na hranicích a který nechá uplynout čtyřtýdenní lhůtu stanovenou v čl. 43 odst. 2 směrnice [o řízeních] pro rozhodnutí o této žádosti, nebo předtím přijal rozhodnutí o pozdějším posouzení, přestože všechny úkony šetření, včetně osobního pohovoru, byly provedeny před uplynutím této lhůty, pokračovat v posuzování této žádosti na základě přednostního posouzení ve smyslu čl. 31 odst. 7 této směrnice, pokud je žadatel na základě rozhodnutí jiného orgánu nadále zajištěn v témže místě zajištění, původně považovaném za místo nacházející se na hranicích, s odůvodněním, že jeho zajištění je nezbytné ‚za účelem určení těch skutečností, na nichž je jeho žádost o mezinárodní ochranu založena a bez zajištění žadatele by je nebylo možné získat, zejména v případě rizika útěku žadatele‘?
3.2)
Může rozhodující orgán, který začal posuzovat žádost o mezinárodní ochranu v rámci řízení na hranicích a který nechá uplynout čtyřtýdenní lhůtu stanovenou v čl. 43 odst. 2 směrnice [o řízeních] pro rozhodnutí o této žádosti, nebo předtím přijal rozhodnutí o pozdějším posouzení, aniž by v této lhůtě provedl osobní pohovor s žadatelem, pokračovat v posuzování této žádosti na základě přednostního posouzení ve smyslu čl. 31 odst. 7 této směrnice, pokud je žadatel na základě rozhodnutí jiného orgánu nadále zajištěn v témže místě zajištění, původně považovaném za místo nacházející se na hranicích, s odůvodněním, že jeho zajištění je nezbytné ‚za účelem určení těch skutečností, na nichž je jeho žádost o mezinárodní ochranu založena a bez zajištění žadatele by je nebylo možné získat, zejména v případě rizika útěku žadatele‘?
4)
Je takové použití vnitrostátních právních předpisů slučitelné s výjimečnou povahou zajištění žadatele, která vyplývá z článku 8 směrnice [o přijímání] a obecného cíle směrnice [o řízeních]?
5)
Musí být ustanovení čl. 31 odst. 7 a 8 a článků 43 a 46 směrnice [o řízeních] ve spojení s článkem 47 Listiny [základních práv Evropské unie (dále jen ‚Listina‘)] vykládána v tom smyslu, že [předkládající soud] musí při rozhodování o opravném prostředku proti rozhodnutí vydanému v rámci řízení zahájeného na hranicích i bez návrhu upozornit na překročení čtyřtýdenní lhůty?“
IV. Řízení před Soudním dvorem
25.
Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce byly doručeny kanceláři Soudního dvora dne 26. ledna 2024. Rozhodnutím ze dne 14. března 2024 bylo těchto sedm věcí spojeno pro účely písemné i ústní části řízení, jakož i pro účely rozsudku.
26.
Písemná vyjádření předložili belgická, německá, česká a italská vláda, jakož i Evropská komise a žalobce ve věci C‑53/24. Belgická, česká a německá vláda, Komise, jakož i žalobci ve věcech C‑51/24 a C‑52/24 přednesli ústní vyjádření na jednání, které se konalo dne 27. února 2025.
V. Analýza
27.
Všechny předběžné otázky se týkají řízení na hranicích podle článku 43 směrnice o řízeních. Budu se těmito otázkami zabývat postupně v pořadí, v němž byly předloženy předkládajícím soudem. Než tak učiním, považuji ovšem za vhodné stručně nastínit hlavní rysy řízení na hranicích, a to s přihlédnutím k relevantní judikatuře Soudního dvora, který již byl o výklad uvedeného ustanovení žádán při jiných příležitostech v minulosti (
12
).
A.
Hlavní rysy řízení na hranicích
28.
Jak uvádí předkládající soud, článek 43 směrnice o řízeních umožňuje členským státům stanovit zvláštní řízení na svých hranicích nebo ve svých tranzitních prostorách, tzv. „řízení na hranicích“, v nichž je možno rozhodovat o: i) přípustnosti žádostí o mezinárodní ochranu podaných na těchto místech nebo ii) o věcné stránce těchto žádostí, a to za okolností taxativně vyjmenovaných v čl. 31 odst. 8 uvedené směrnice. Uvedené okolnosti se v zásadě týkají situací, kdy jednání nebo prohlášení žadatele nasvědčují tomu, že je jeho žádost zjevně neopodstatněná či jde o případ zneužití (
13
).
29.
Kromě toho, jak uvedl Soudní dvůr, z bodu 38 odůvodnění směrnice o řízeních vyplývá, že řízení na hranicích má členským státům umožnit rozhodovat o žádostech o mezinárodní ochranu podaných na hranicích nebo v tranzitním prostoru ještě před rozhodnutím o vstupu žadatelů na jeho území (
14
). Skutečnost, že žadatelům nebyl formálně povolen vstup na území, je určujícím znakem řízení na hranicích. Členským státům zejména umožňuje vrátit žadatele, jejichž žádosti byly zamítnuty, aniž by byly vázány všemi zárukami stanovenými ve směrnici 2008/115/ES (
15
).
30.
Podle čl. 43 odst. 2 směrnice o řízeních však musí být žadateli povolen vstup na území, pokud nebylo rozhodnutí o jeho žádosti o mezinárodní ochranu vydáno do čtyř týdnů ode dne, kdy byla podána. Vzhledem k výše uvedenému se řízení na hranicích vyznačují obecně kratšími procesními lhůtami, aby bylo možné vydat rozhodnutí v uvedené čtyřtýdenní lhůtě (
16
).
31.
Konečně článek 43 směrnice o řízeních sice výslovně neupravuje zajištění, nicméně Soudní dvůr rozhodl, že ve spojení s čl. 8 odst. 3 písm. c) směrnice o přijímání umožňuje článek 43 směrnice o řízeních členským státům zajistit žadatele, s nimiž je vedeno řízení na hranicích, na dobu nejvýše čtyř týdnů (
17
).
B.
K první předběžné otázce – použitelnost řízení na hranicích v případě zajištění v místě, které se ze zeměpisného hlediska nenachází „na hranicích“
32.
V rámci první předběžné otázky se předkládající soud táže, zda lze řízení, v němž je posuzována žádost o mezinárodní ochranu podaná na hranicích nebo v tranzitním prostoru, kvalifikovat jako „řízení na hranicích“ ve smyslu článku 43 směrnice o řízeních, pokud je žadatel zajištěn v zařízení, které se ze zeměpisného hlediska nachází na území, ale vnitrostátní právo jej považuje za místo nacházející se na hranicích (
18
). Podstatou této předběžné otázky tedy je, zda zajištění žadatele v zařízení, které se ve skutečnosti ze zeměpisného hlediska nenachází „na hranicích nebo v tranzitním prostoru“, brání použití řízení na hranicích.
33.
V tomto ohledu nejprve uvádím, že znění článku 43 směrnice o řízeních neobsahuje výslovný odkaz na zajištění, a tedy ani konkrétnší odkaz na místo případného zajištění v rámci řízení na hranicích. Uvedené ustanovení spíše jen odkazuje na „[rozhodnutí] na hranicích nebo v tranzitních prostorách“ a na žádosti „podan[é] na těchto místech“.
34.
Článek 31 odst. 8 téže směrnice (na který je v článku 43 odkazováno pouze ve vztahu k rozhodnutím o věcné stránce) však odkazuje na „[řízení, která se] uskuteční na hranicích nebo v tranzitním prostoru“. To by mohlo podle některých názorů znamenat, že platí přísné pravidlo, podle kterého musí žadatelé zůstat (a případně být zajištěni) po celou dobu řízení pouze na hranicích nebo v tranzitních prostorách. Na druhé straně je rovněž nutno podotknout, že čl. 8 odst. 3 písm. c) směrnice o přijímání, který umožňuje zajištění v rámci řízení na hranicích, ani čl. 18 odst. 1 písm. a) téže směrnice týkající se ubytování žadatelů během posuzování žádosti podané na hranicích nebo v tranzitním prostoru neobsahují žádný odkaz na místo, kde se mají žadatelé v průběhu řízení na hranicích nacházet.
35.
Je pravda, že nejpřímočařejší a nejběžněji předpokládané provedení řízení na hranicích členskými státy zahrnuje zajištění žadatelů na hranicích nebo v tranzitních prostorách (
19
). Právě v souvislosti s takovými případy odkazuje Soudní dvůr na zajištění „na hranicích nebo v tranzitních prostorách“ v rámci řízení na hranicích.
36.
Nedomnívám se však, že by bylo takové řešení jediné možné. Podle mého názoru znění článku 43 neumožňuje jednoznačný závěr, že k tomu, aby se použilo řízení na hranicích, se musí místo zajištění žadatelů ze zeměpisného hlediska nacházet přímo na hranicích nebo v tranzitním prostoru (
20
).
37.
Takový restriktivní výklad – podporovaný Komisí – navíc podle mého názoru nevyplývá ani z cíle či z kontextu článku 43 a porušoval by zájmy členských států i žadatelů, na které se řízení na hranicích vztahují.
38.
Konkrétně, pokud jde zaprvé o cíl článku 43 směrnice o řízeních (viz body 28 a 29 výše), má řízení na hranicích umožnit první třídění žádostí o mezinárodní ochranu před tím, než je vstup na území formálně povolen, a to pouze žadatelům, jejichž žádosti nebyly zamítnuty (
21
). Dosažení uvedeného cíle není nijak dotčeno tím, kde se žadatel v průběhu posuzování své žádosti fyzicky nachází, ani nutně nevyžaduje, aby to bylo přímo na hranicích nebo v rámci tranzitního prostoru.
39.
Naopak platí, že striktní požadavek na to, aby zajištění probíhalo ze zeměpisného hlediska právě na hranicích nebo v tranzitním prostoru, by mohl uvedený cíl ohrozit a zbavit článek 43 směrnice o řízeních jeho užitečného účinku, v závislosti na zeměpisných a infrastrukturních specifikách členských států. Jak zdůraznila italská vláda, takový restriktivní výklad článku 43 by mohl některým členským státům, jako například těm, které mají dlouhé námořní hranice, nadměrně ztížit uplatňování řízení na hranicích způsobem, který je plně v souladu jak se základními zásadami a zárukami kapitoly II směrnice o řízeních, tak se zárukami týkajícími se zajištění, které jsou stanoveny v článcích 9 až 11 směrnice o přijímání.
40.
Trvání na tom, aby zajištění probíhalo na hranicích nebo v tranzitních prostorách, kde může být spjato se strukturálními a prostorovými omezeními, by naopak mohlo vést členské státy k tomu, aby využívaly ne zcela optimální zařízení, a to jen proto, aby mohly uplatňovat řízení na hranicích, přestože by lepší podmínky pro zajištění žadatelů mohly být zaručeny hlouběji na území. Podle mého názoru je zřejmé, že takový formalistický přístup by nesloužil zájmům žadatelů zajištěných v rámci řízení na hranicích.
41.
Tato úvaha je zvláště relevantní v projednávaných věcech. Jak uvedl předkládající soud i belgická vláda, v současné době nejsou v Belgii žádná zajišťovací zařízení, která by se nacházela na hranicích nebo v tranzitních prostorách, neboť dříve využívaná zařízení nacházející se na letišti v Bruselu byla uzavřena z důvodu neodpovídající infrastruktury. Tranzitní středisko Caricole bylo vlastně vybudováno cíleně za tím účelem, aby nahradilo uvedená neodpovídající zařízení, s cílem poskytnout žadatelům o mezinárodní ochranu lepší podmínky zajištění.
42.
Pokud nyní přistoupím k analýze kontextu článku 43 směrnice o řízeních, je nutno poznamenat, že řízení na hranicích fungují na základě několika právních fikcí. Zaprvé tou, která se běžně označuje jako „fikce nevstoupení na státní území“ (
22
): pokud jde o žadatele, kteří překročili hranici, a kteří se tudíž fyzicky nacházejí na území, pro účely řízení na hranicích se má právně za to, že takoví žadatelé nevstoupili na území, a musí tedy vyčkat rozhodnutí, zda mají povolení ke vstupu.
43.
Zadruhé místa vstupu – a zejména mezinárodní letiště, jako je letiště v Bruselu – jsou rovněž na základě právní fikce (
23
) považována za „hranice“, i když se ze zeměpisného hlediska nacházejí na území členských států. Stejně tak tranzitní prostory jsou ve směrnici o řízeních i ve směrnici o přijímání v podstatě považovány za rovnocenné hranicím, ačkoli se ze zeměpisného hlediska nacházejí za hraničním přechodem, a tedy na území státu (
24
).
44.
Tyto zavedené právní fikce podle mého názoru dokládají, že skutečnost, že se žadatel ze zeměpisného hlediska nachází na území, nebrání použití řízení na hranicích.
45.
Podle mého názoru ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že na základě článku 43 směrnice o řízeních nelze uplatnění řízení na hranicích podmínit striktním požadavkem, aby zajištění probíhalo na hranicích. Musím nicméně upřesnit, že to podle mého názoru neznamená, že členské státy mohou žadatele svévolně ad hoc přemisťovat z místa, kde vstoupili na území, do jakéhokoli zařízení ve vnitrozemí a vystavovat je nejistotě a zbytečným přesunům. S ohledem na požadavek právní jistoty mám naopak za to, že povolené je takové určení míst, kde má probíhat výkon zajištění pro účely řízení na hranicích, které bude provedeno obecně a předem (
25
), přičemž taková místa se bezpochyby mohou nacházet ve vnitrozemí, aby byly pro žadatele zajištěny ty nejvhodnější podmínky.
46.
Podotýkám, že výše uvedený závěr platí bez ohledu na to, zda se určené místo zajištění nachází ve vzdálenosti dvou kilometrů od hranic (jako tranzitní středisko Caricole) nebo dále ve vnitrozemí (jako například ubytovací zařízení Sint-Gillis-Waas).
47.
Pokud Komise tvrdí opak, tedy že by flexibilita členských států při určování místa zajištění v řízení na hranicích měla být v každém případě omezena na oblasti, které jsou „dostatečně blízko“ hranic (
26
), uvádím, že takové řešení by bylo obtížné uplatňovat právně určitým a soudržným způsobem. Na jedné straně by striktní požadavek blízkosti hranic postihoval členské státy rozdílně v závislosti na jejich velikosti a zeměpisného uspořádání. Na druhé straně by vedl ke vzniku klasického sorites paradoxu: kdy přesně již „dostatečně blízko“ není „dostatečně blízko“?
48.
Pro úplnost rovněž uvádím, že závěr učiněný v bodě 45 výše není zpochybněn argumentem, který Komise předložila na základě čl. 43 odst. 3 směrnice o řízeních. Podle uvedeného ustanovení lze v případě hromadného přílivu žadatelů o mezinárodní ochranu řízení na hranicích použít „v případech a po dobu, kdy jsou tito [žadatelé] běžně ubytován[i] v blízkosti hranice nebo tranzitního prostoru“. Komise z této formulace v podstatě a contrario dovodila, že kromě výjimečné situace hromadného přílivu nemůže být řízení na hranicích vedeno „v blízkosti“ hranice (a tedy tím spíše ne ještě dále ve vnitrozemí), ale musí probíhat přesně „na hranici nebo v tranzitním prostoru“.
49.
Soudní dvůr však upřesnil, že cílem čl. 43 odst. 3 je spíše za výjimečných okolností rozšířit časovou působnost řízení na hranicích nad rámec čtyř týdnů („po dobu“), v kterémžto případě by žadatelé nebyli zajištěni, ale spíše „běžně ubytováni“ (
27
). Mám tedy za to, že uvedené ustanovení nemůže sloužit k omezení působnosti řízení na hranicích uplatňovaného za běžných okolností tím, že omezí množinu přijatelných míst, kde se mohou nacházet místa zajištění, k němuž dochází v rámci dotčené čtyřtýdenní lhůty.
50.
Konečně musím poznamenat, že závěr učiněný v bodě 45 výše odpovídá přístupu výslovně přijatému v novém nařízení o azylovém řízení (
28
), které má vstoupit v platnost a nahradit směrnici o řízeních ke dni 12. června 2026. Uvedené nařízení výslovně přiznává členským státům flexibilitu při určování míst, kde mohou být žadatelé zajištěni během řízení na hranicích, když stanoví, že členský stát „od žadatelů obecně vyžaduje pobyt na vnějších hranicích nebo v jejich blízkosti nebo v tranzitním prostoru nebo v jeho blízkosti nebo na jiných určených místech na jeho území, přičemž plně zohlední svá zeměpisná specifika“ (
29
). Komise sice trvá na tom, že tato výslovná flexibilita v novém nařízení znamená, že ve stávajícím právním rámci taková flexibilita neexistuje, nicméně takový výklad nemá oporu v bodech odůvodnění nařízení ani v přípravných pracích k němu.
51.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na první předběžnou otázku odpověděl v tom smyslu, že článek 43 směrnice o řízeních nebrání tomu, aby byla v rámci řízení na hranicích posuzována žádost o mezinárodní ochranu podaná na hranicích nebo v tranzitním prostoru, je-li žadatel zajištěn v zařízení, které se ze zeměpisného hlediska nachází ve vnitrozemí.
C.
Ke druhé předběžné otázce – důsledky uplynutí čtyřtýdenní lhůty
1. Uplatní se řízení na hranicích po uplynutí čtyřtýdenní lhůty v případě, že zajištění trvá i nadále?
52.
Druhá předběžná otázka předkládajícího soudu obsahuje tři podotázky. Podstatou první podotázky předkládajícího soudu je, zda se řízení na hranicích ve smyslu článku 43 směrnice o řízeních použije i po uplynutí čtyřtýdenní lhůty, pokud je dotčený žadatel i nadále zajištěn na stejném místě zajištění, které bylo před uplynutím uvedené lhůty chápáno jako místo nacházející se na hranicích, ale které je následně považováno za místo nacházející se na území.
53.
Podle mého názoru odpověď na tuto otázku jasně vyplývá z čl. 43 odst. 2 směrnice o řízeních, který stanoví, že není-li rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu vydáno do čtyř týdnů, povolí se žadateli vstup na území, „aby mohla být jeho žádost zpracována v souladu s ostatními ustanoveními [této] směrnice“. Soudní dvůr již tuto formulaci vyložil v tom smyslu, že po uplynutí této čtyřtýdenní lhůty musí být žádost o mezinárodní ochranu vyřízena v obecném řízení (
30
), a sice v obecném řízení stanoveném v článku 31 směrnice o řízeních. Podle čl. 43 odst. 2 uvedené směrnice se tudíž řízení na hranicích po uplynutí čtyřtýdenní lhůty již nepoužije.
54.
Skutečnost, že dotčený žadatel bude případně po uplynutí uvedené lhůty i nadále zajištěn, ať už na hranicích, nebo na území, nemá podle mého názoru na tento jednoznačný závěr žádný vliv. Jak Soudní dvůr objasnil, z čl. 43 odst. 2 směrnice o řízeních vyplývá, že se skončením řízení na hranicích po uplynutí čtyř týdnů již další zajištění nelze odůvodnit na základě takového řízení (
31
). Zajištění, které by případně nadále trvalo, i když bude probíhat na hranicích nebo v tranzitním prostoru, nemůže z řízení následujícího po uplynutí čtyřtýdenní lhůty učinit „řízení na hranicích“.
55.
Právní kvalifikace místa zajištění je tudíž z výše uvedeného důvodu po uplynutí čtyřtýdenní lhůty (na hranicích nebo na území) irelevantní, pokud jde o druh vedeného řízení, přičemž v každém případě platí, že tímto řízením již nemůže být „řízení na hranicích“. Tento závěr platí bez ohledu na postoj k první předběžné otázce a tím spíše, pokud je zohledněna skutečnost, jak jsem již uvedl výše, že místo zajištění není určující ani pro druh řízení uplatněného v průběhu onoho čtyřtýdenního období.
56.
Pokud bude výše uvedený postoj přijat, pak by z úvah předestřených předkládajícím soudem vyplývalo (
32
), že ostatní podotázky v rámci druhé předběžné otázky jsou z velké části pro řešení sporů v původním řízení bezpředmětné. Těmito podotázkami se nicméně budu nyní zabývat, aby bylo posouzení druhé předběžné otázky kompletní.
2. Může být stejné místo zajištění považováno za místo „na hranicích“ a následně za místo „na území“?
57.
Podstatou druhé podotázky předkládajícího soudu je, zda totéž místo zajištění může být nejprve považováno za místo na hranicích a po uplynutí čtyřtýdenní lhůty (
33
) za místo na území, jak ostatně odpovídá jeho zeměpisné poloze.
58.
Mám za to, že takovému přístupu žádné ustanovení směrnice o řízeních ani směrnice o přijímání nebrání. Jak již bylo uvedeno výše, žádná z těchto směrnic nestanoví konkrétní geograficky určené místo zajištění. Základním požadavkem je spíše, aby byly plně respektovány podmínky zajištění a záruky zajištěných žadatelů, jak jsou stanoveny v článcích 9 až 11 směrnice o přijímání (
34
). Jak zdůraznila belgická vláda, uvedené podmínky a záruky se neliší v závislosti na zeměpisné poloze ani právní kvalifikaci místa zajištění.
59.
Kromě toho má podle mne určitou váhu i argument belgické vlády, podle kterého by tento přístup za takových okolností, jako jsou okolnosti dané v projednávaných věcech, umožnil, aby bylo řízení celkově vedeno účinněji a rychleji. Tento přístup by především eliminoval nutnost přemisťování do jiného zařízení v případech, kdy je nutné další zajištění žadatele.
60.
To vše jistě předpokládá, že je trvající zajištění žadatele platně odůvodněno na základě některého z ostatních samostatných (
35
) důvodů zajištění podle článku 8 směrnice o přijímání a je v souladu s tím vydáno nové rozhodnutí o zajištění. Stejně tak je podle mého názoru zásadní, aby byl žadatel řádně informován o změně svého právního postavení, a sice že mu byl povolen vstup na území, byť není v uvedené fázi tato právní změna doprovázena změnou skutečnou.
3. Jakým způsobem je zajištěním následujícím po uplynutí čtyřtýdenní lhůty dotčena příslušnost rozhodujícího orgánu?
61.
Pokud jde o třetí podotázku, předkládající soud žádá o poskytnutí vodítka k tomu, jaký dopad má další trvání zajištění žadatele na stejném místě (které bylo původně označeno za místo na hranicích a následně po uplynutí čtyřtýdenní lhůty za místo na území) na časovou a věcnou příslušnost rozhodujícího orgánu.
62.
Ve světle předchozích úvah jsem toho názoru, že trvání zajištění a změna právní kvalifikace místa zajištění po uplynutí dotčené čtyřtýdenní lhůty nemají samy o sobě žádný vliv na příslušnost rozhodujícího orgánu, to znamená orgánu určeného členským státem jako orgán příslušný k posuzování a rozhodování o žádostech o mezinárodní ochranu (
36
).
63.
Na příslušnost uvedeného orgánu by patrně mohlo mít vliv spíše uplynutí zmíněné čtyřtýdenní lhůty, a to vzhledem k tomu, že tato skutečnost vede k přechodu z řízení na hranicích na řádné řízení. Podotýkám však, že v případě Belgie je stejný rozhodující orgán, CGRA, který je příslušný k rozhodování o žádostech o mezinárodní ochranu v obou typech řízení, samozřejmě v mezích příslušných pravidel a při respektování odlišných lhůt použitelných v každém z těchto řízení.
64.
Předkládající soud se podle všeho soustředí na to (
37
), zda v případě takového přechodu od zvláštního řízení na hranicích k řádnému řízení je příslušnost rozhodujícího orgánu i nadále omezena lhůtami a rozsahem (
38
), které platily v rámci řízení na hranicích. Podle mého názoru tomu tak není. Z článku 43 odst. 2 směrnice o řízeních jasně vyplývá, že po uplynutí dotčené čtyřtýdenní lhůty bude žádost zpracována podle ostatních ustanovení uvedené směrnice, takže posouzení již nepodléhá věcným a časovým omezením, která jsou zakotvena v ustanoveních upravujících řízení na hranicích (
39
).
65.
S ohledem na výše uvedené navrhuji Soudnímu dvoru, aby na druhou předběžnou otázku odpověděl v tom smyslu, že posouzení žádosti o mezinárodní ochranu nespadá po uplynutí čtyřtýdenní lhůty stanovené v tomto ustanovení do působnosti článku 43 směrnice o řízeních, a to bez ohledu na případné trvání zajištění žadatele a právní kvalifikaci místa tohoto zajištění, tedy bez ohledu na to, zda se jedná o místo na hranicích nebo o místo na území.
D.
Ke třetí předběžné otázce – posuzování žádostí po uplynutí čtyřtýdenní lhůty
66.
V rámci třetí předběžné otázky se předkládající soud táže, zda žádost o mezinárodní ochranu, která byla původně projednávána v rámci řízení na hranicích, může být po uplynutí čtyřtýdenní lhůty posuzována přednostně ve smyslu čl. 31 odst. 7 směrnice o řízeních, zatímco žadatel je i nadále zajištěn ve stejném zařízení, nyní na základě čl. 8 odst. 3 písm. b) směrnice o přijímání, přičemž i) všechny „úkony šetření“ včetně osobního pohovoru byly provedeny před uplynutím čtyřtýdenní lhůty, popřípadě ii) osobní pohovor nebyl před uplynutím čtyřtýdenní lhůty proveden. Chápu to tak, že tato otázka vyvolává dva problémy, kterými je třeba se zabývat.
1. Mohou být žádosti vyřízeny v rámci přednostního posouzení po uplynutí čtyřtýdenní lhůty?
67.
První problém, kterým je nutno se zabývat, je, zda může být posuzování žádosti o mezinárodní ochranu, které bylo zahájeno v rámci řízení na hranicích a pokračuje v rámci řádného řízení, po uplynutí čtyřtýdenní lhůty „upřednostněno“ ve smyslu čl. 31 odst. 7 směrnice o řízeních.
68.
Řešení tohoto problému je podle mého názoru poměrně jednoznačné. Článek 31 odst. 7 směrnice o řízeních poskytuje členským státům flexibilitu, aby mohly přednostně posoudit žádost o mezinárodní ochranu tím, že ji posoudí před ostatními, a to v souladu s běžně použitelnými procesními lhůtami, zásadami a zárukami. Uvedený článek neobsahuje taxativní výčet situací, ve kterých může být posouzení upřednostněno, pouze demonstrativně uvádí některé takové situace. Proto ve smyslu znění bodu 19 odůvodnění směrnice o řízeních mohou členské státy „upřednostnit posouzení určité žádosti“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska) za podmínky, že budou dodrženy základní zásady a záruky stanovené v kapitole II směrnice.
69.
Rozhodnutí belgického zákonodárce upřednostnit posuzování žádostí, jsou-li dotčení žadatelé zajištěni, které je na projednávanou věc použitelné, je v zásadě v souladu s čl. 31 odst. 7 směrnice o řízeních. Dodal bych, že takový přístup podle všeho rovněž napomáhá rychlému a účinnému vedení řízení v souladu s bodem 18 odůvodnění směrnice o řízeních (
40
) a zajištění toho, aby bylo zajištění žadatelů ukládáno pouze na co nejkratší nezbytnou dobu, v souladu s požadavky směrnice o přijímání (
41
).
2. Jsou úkony šetření provedené v rámci řízení na hranicích použitelné po uplynutí čtyřtýdenní lhůty?
70.
Druhý problém vznesený předkládajícím soudem lze rovněž formulovat tak, zda jsou úkony šetření provedené v rámci řízení na hranicích použitelné pro účely rozhodnutí vydávaného po uplynutí čtyřtýdenní lhůty, a tedy v rámci řádného řízení.
71.
Podle mého názoru to je právě to, co se rozumí přechodem od řízení na hranicích k řádnému řízení při posuzování žádosti podle čl. 43 odst. 2 směrnice o řízeních. Požadovat po rozhodujícím orgánu, aby zahájil posuzování de
novo a nepřihlížel k dříve učiněným úkonům šetření, by bylo v rozporu s potřebou účinného a rychlého řízení.
72.
Bez ohledu na výše uvedené nemohu opominout kontext této otázky, který předkládající soud předestřel následovně: „V praxi mohou krátké lhůty a zajištění na hranicích [které jsou charakteristické pro belgické řízení na hranicích] ohrozit uplatňování základních zásad a záruk stanovených v kapitole II [směrnice o řízeních] (zejména přístup k advokátovi [nebo] čas potřebný ke shromáždění všech užitečných dokumentů na podporu žádosti […])“ (
42
).
73.
Předkládající soud podle mého názoru zjevně naznačuje, že úkony šetření prováděné v rámci řízení na hranicích mohou být méně kvalitní, a z tohoto důvodu by k nim nemělo být přihlíženo v rámci řádného řízení. V tomto ohledu mohu pouze zdůraznit, že z úkonů šetření, které nesplňují základní zásady a záruky stanovené v kapitole II směrnice o řízeních, nelze vycházet ani při rozhodování v rámci řádného řízení, ani při rozhodování v rámci řízení na hranicích. Respektování těchto základních zásad a záruk je základním a výslovným předpokladem pro uplatnění všech postupů stanovených směrnicí o řízeních, včetně řízení na hranicích (
43
). Bude tedy na vnitrostátním soudu, aby v rámci posuzování věcí, které mu byly předloženy, zvážil, zda uvedené základní zásady a záruky byly dodrženy během všech použitých řízení.
74.
V každém případě musím jasně konstatovat, že zohledněním úkonů šetření provedených v rámci řízení na hranicích nesmí být dotčeno právo žadatele, aby zaprvé uváděl další údaje předkládáním jakýchkoli nových prvků, jejichž předložení mu případně bylo dříve prakticky znemožněno (
44
), a aby zadruhé využíval jakýchkoli dalších záruk, které lze uplatnit pouze v rámci řádného řízení, například možnosti získat kopii zprávy nebo přepis osobního pohovoru před přijetím rozhodnutí (
45
).
75.
S ohledem na výše uvedené navrhuji Soudnímu dvoru, aby na třetí předběžnou otázku odpověděl tak, že článek 43 směrnice o řízeních musí být vykládán tak, že umožňuje rozhodujícímu orgánu pokračovat v posuzování žádosti o mezinárodní ochranu, které bylo zahájeno v rámci řízení na hranicích, formou přednostního posouzení i po uplynutí čtyřtýdenní lhůty stanovené v tomto ustanovení a přihlížet k úkonům šetření provedeným v rámci uvedeného řízení za takových okolností, jako jsou okolnosti dané v projednávaných věcech, budou-li dodrženy základní zásady a záruky stanovené v kapitole II směrnice o řízeních, jak jsou použitelné během každé fáze procesu.
E.
Ke čtvrté předběžné otázce – slučitelnost vnitrostátní praxe se směrnicí o přijímání a směrnicí o řízeních
76.
V rámci čtvrté předběžné otázky se předkládající soud táže, zda je „takové použití vnitrostátních právních předpisů“ slučitelné s výjimečnou povahou zajištění žadatele, která vyplývá z článku 8 směrnice o přijímání a obecného cíle směrnice o řízeních.
77.
Vzhledem k tomu, že zmínka o „takovém použití vnitrostátních právních předpisů“ v dotčené otázce je poměrně neurčitá, lze ji vykládat pouze tak, že zahrnuje celou sérii opatření přijatých belgickými orgány, tak jak je uplatnily ve všech sedmi dotčených věcech, se zvláštním důrazem na zajištění žadatelů. Odkaz na obecný cíl směrnice o řízeních lze v této souvislosti podle všeho rovněž považovat za nejasný, neboť hlavním cílem uvedené směrnice, jak vyplývá z bodu 12 jejího odůvodnění, je „stanovit další normy řízení v členských státech pro přiznávání a odnímání mezinárodní ochrany s cílem zavést v Unii společné azylové řízení“. Formulaci předkládajícího soudu lze spíše chápat tak, že odkazuje na další cíl směrnice, jak je uveden v bodě 60 jejího odůvodnění, a sice „zajistit plné respektování lidské důstojnosti a podpořit uplatňování [některých základních práv zakotvených v] Listin[ě]“, včetně zejména úcty k lidské důstojnosti, zákazu mučení a nelidského či ponižujícího zacházení a práva na azyl.
78.
S ohledem na toto zdůraznění podotýkám, že předkládající soud jasně konstatoval, že není příslušný k přezkoumávání rozhodnutí, jimiž se nařizuje zajištění žadatelů, a že spory, které mu byly předloženy, se týkají pouze rozhodnutí o zamítnutí žádostí o mezinárodní ochranu jako neopodstatněných nebo jejich odmítnutí jako nepřípustných. Ve světle výše uvedeného musím podobně jako belgická vláda připustit, že mám určité výhrady k relevanci této předběžné otázky pro spor v původním řízení, a tudíž k její přípustnosti.
79.
Musím však připustit, že čtvrtá předběžná otázka, tak jak ji chápu a níže analyzuji, obsahuje několik parametrů, které nelze jednoznačně považovat za irelevantní pro účely sporu v původním řízení. V důsledku této skutečnosti a rovněž s ohledem na domněnku relevance předběžných otázek (
46
) považuji za vhodné zabývat se touto předběžnou otázkou v rozsahu, v němž ji lze chápat tak, že podle předkládajícího soudu by přístup vnitrostátních orgánů mohl mít dopad na platnost použitého řízení.
80.
Ve světle celého předkládacího rozhodnutí mám za to, že předkládající soud má pochybnosti o tom, zda je se směrnicí o řízeních a se směrnicí o přijímání slučitelná praxe belgických orgánů spočívající v i) zahájení posuzování žádosti v rámci řízení na hranicích, přičemž žadatel je zajištěn na základě čl. 8 odst. 3 písm. c) směrnice o přijímání v místě zajištění nacházejícím se ve vnitrozemí, které je považováno místo na hranicích; ii) a vydání nového příkazu k zajištění po uplynutí čtyřtýdenní lhůty, iii) kterým se prodlužuje zajištění žadatele ve stejném zařízení, které již není považováno za místo na hranicích; iv) odůvodnění dalšího zajištění na základě jiného důvodu, konkrétně čl. 8 odst. 3 písm. b) směrnice o přijímání, „za účelem určení těch skutečností, na nichž je jeho žádost o mezinárodní ochranu založena a bez zajištění žadatele by je nebylo možné získat“, bez ohledu na to, zda byly provedeny všechny úkony šetření, zejména osobní pohovor.
81.
Začnu bodem iv), což je jediný aspekt, který dosud nebyl řešen v rámci předchozích otázek a který již předkládající soud zmínil ve třetí předběžné otázce. Pokud jde o tento bod, musím připustit, že mi není jasné, jaké další prvky, které tvoří základ žádosti o mezinárodní ochranu, musí být ještě obstarány, pokud již byly provedeny všechny úkony šetření, zejména osobní pohovor. Za takové situace mám za to, že po provedení posledního úkonu šetření se již důvod vycházející z čl. 8 odst. 3 písm. b) směrnice o přijímání neuplatní. V tomto ohledu rovněž uvádím, že čl. 9 odst. 1 téže směrnice stanoví, že žadatel musí být zajištěn „pouze po co nejkratší dobu, a pokud přetrvávají důvody stanovené v čl. 8 odst. 3“ (
47
). S ohledem na výše uvedené jsem toho názoru, že jakmile byly provedeny všechny úkony šetření, což znamená, že orgány shromáždily všechny informace nezbytné pro posouzení, které musí provést, a nejsou zamýšlena žádná další opatření, zajištění žadatele již nemůže pokračovat na základě čl. 8 odst. 3 písm. b) směrnice o přijímání.
82.
Pokud jde o body i) až iii), již jsem se v rámci analýzy předchozích předběžných otázek vyjádřil tak, že problém slučitelnosti s unijním právem v zásadě nevyvstává.
83.
Nemohu však nezmínit, že skutečnost, že uplatňované pořadí úkonů ve všech sedmi věcech je téměř totožné, by mohla nasvědčovat tomu, jak tvrdí žalobci, že se jedná o přístup, který je vnitrostátními orgány uplatňován systematicky. A to by navíc k záležitosti diskutované v bodě 81 výše mohlo podle mého názoru vyvolávat obavy ohledně slučitelnosti s unijním právem, zejména s článkem 8 směrnice o přijímání a s článkem 43 směrnice o řízeních posuzovanými ve světle cíle směrnice o řízeních, který spočívá v podpoře a dodržování základních práv žadatelů (viz bod 77 výše).
84.
Konkrétně platí, že systematické uplatňování přístupu uvedeného v bodě 80 výše by naznačovalo, že zajištění, a to během řízení na hranicích i během řádného řízení, je kvazi automatickým opatřením, nikoli mimořádným opatřením uplatňovaným jako poslední možnost na základě individuálního posouzení jeho přiměřenosti a nezbytnosti v každém jednotlivém případě, jak vyžaduje čl. 8 odst. 2 směrnice o přijímání (
48
). Na základě takové hypotézy by systematické uplatňování řízení na hranicích na žádosti o mezinárodní ochranu navzdory předvídatelným obtížím při dodržování čtyřtýdenní lhůty, kdy jsou současně žadatelé nadále zajištěni na základě účelové změny důvodu pro zajištění, mohlo představovat zneužití řízení na hranicích a obcházení omezení spočívajícího ve čtyřtýdenní lhůtě stanovené v čl. 43 odst. 2 směrnice o řízeních.
85.
S ohledem na tyto úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na čtvrtou předběžnou otázku odpověděl v tom smyslu, že směrnice o přijímání a směrnice o řízeních nebrání takové praxi, jako je praxe dotčená ve věci v původním řízení, která v podstatě spočívá v tom, že žadatel, jehož žádost byla původně předmětem řízení na hranicích, je po uplynutí čtyřtýdenní lhůty i nadále zajištěn, a to fyzicky na stejné místě na základě jiného důvodu zajištění, pokud byla opatření týkající se zajištění řádně přijata na základě individualizovaného posouzení nezbytnosti a přiměřenosti a zajištění trvá pouze po dobu, po kterou trvá příslušný důvod zajištění.
F.
K páté předběžné otázce – soudní přezkum vnitrostátním soudem z úřední povinnosti
86.
Podstatou páté a poslední předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 31 odst. 7 a 8, jakož i články 43 a 46 směrnice o řízeních ve spojení s článkem 47 Listiny musí být vykládány v tom smyslu, že pokud je předkládajícímu soudu předložen opravný prostředek proti rozhodnutí přijatému v rámci řízení zahájeného na hranicích, musí i bez návrhu upozornit na to, že uvedené rozhodnutí nebylo přijato ve čtyřtýdenní lhůtě stanovené v čl. 43 odst. 2 směrnice o řízeních (
49
). Ze spisu podle všeho vyplývá, že tato otázka je relevantní pouze ve vztahu k žalobcům ve dvou ze sedmi věcí, kteří patrně nevznesli takový přípustný důvod u předkládajícího soudu (
50
).
87.
S ohledem na můj postoj k výše uvedeným otázkám mám za to, že na tuto otázku, která se stala z velké části bezpředmětnou, již není nutno odpovídat. Vzhledem k výše uvedené analýze a konkrétním skutkovým okolnostem věci, zejména skutečnosti, že totožný rozhodující orgán je příslušný v rámci řízení na hranicích i v rámci řádného řízení, je obtížné určit, v čem by odpověď na tuto otázku měla jakýkoli vliv na řešení sporů v původním řízení.
88.
Pro případ, že by Soudní dvůr přesto považoval za nezbytné na tuto otázku odpovědět, neboť by zaujal odlišný postoj k předchozím otázkám (
51
), předkládám následující vyjádření.
89.
Zaprvé podle ustálené judikatury Soudního dvora unijní právo neukládá vnitrostátním soudům povinnost uplatnit z moci úřední důvody vycházející z porušení ustanovení unijního práva, kdyby při přezkumu těchto důvodů musely překročit meze sporu, jak jej vymezili účastníci řízení (
52
).
90.
Bez ohledu na výše uvedené Soudní dvůr rovněž uvedl, že čl. 46 odst. 3 směrnice o řízeních ve spojení s článkem 47 Listiny, který žadatelům zaručuje právo na účinný opravný prostředek, vyžaduje, aby vnitrostátní soud, u něhož je rozhodnutí o předmětné žádosti o mezinárodní ochranu napadeno, provedl „úplné a ex nunc posouzení jak skutkové, tak právní stránky“. Soudní dvůr rozhodl, že takové úplné a ex nunc posouzení musí zahrnovat i přezkum některých procesních aspektů z úřední povinnosti v rozsahu, v němž byl vnitrostátní soud s těmito aspekty seznámen, pokud mohou mít tyto aspekty vliv na řízení, v němž jsou takové žádosti posuzovány (
53
).
91.
Podle mého názoru uplynutí čtyřtýdenní lhůty, aniž by bylo vydáno rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu, v zásadě takový procesní aspekt představuje, neboť vede k přechodu z řízení na hranicích na řádné řízení, a tedy ke změně uplatňovaného řízení o posouzení žádosti (
54
). Mám tedy za to, že judikatura citovaná v předchozím bodě je na projednávanou věc použitelná a nevydání rozhodnutí ve čtyřtýdenní lhůtě musí být vnitrostátním soudem v zásadě přezkoumáváno ex proprio motu.
92.
Pro případ, že by se Soudní dvůr rozhodl odpovědět na pátou předběžnou otázku, tudíž Soudnímu dvoru navrhuji, aby na tuto otázku odpověděl v tom smyslu, že čl. 46 odst. 3 směrnice o řízeních ve spojení s článkem 47 Listiny musí být vykládán v tom smyslu, že je-li k vnitrostátnímu soudu podán opravný prostředek proti rozhodnutí o zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu, která byla nejprve posuzována v rámci řízení na hranicích podle článku 43, musí uvedený soud v rámci úplného a ex nunc přezkumu i bez návrhu a na základě informací, s nimiž byl seznámen v průběhu řízení, které před ním probíhalo, přihlédnout ke skutečnosti, že rozhodnutí nebylo vydáno ve čtyřtýdenní lhůtě stanovené v čl. 43 odst. 2 směrnice o řízeních.
VI. Závěry
93.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky položené Conseil du Contentieux des Étrangers (Rada pro spornou cizineckou agendu, Belgie) odpověděl následovně:
„1)
Článek 43 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany (‚směrnice o řízeních‘)
nebrání tomu, aby byla v rámci řízení na hranicích posuzována žádost o mezinárodní ochranu podaná na hranicích nebo v tranzitním prostoru, je-li žadatel zajištěn v zařízení, které se ze zeměpisného hlediska nachází ve vnitrozemí.
2)
Posouzení žádosti o mezinárodní ochranu nespadá do působnosti článku 43 směrnice o řízeních po uplynutí čtyřtýdenní lhůty stanovené v uvedeném ustanovení, a to bez ohledu na případné trvání zajištění žadatele a právní kvalifikaci místa tohoto zajištění, tedy bez ohledu na to, zda se jedná o místo na hranicích nebo o místo na území.
3)
Článek 43 směrnice o řízeních
musí být vykládán tak, že umožňuje rozhodujícímu orgánu pokračovat v posuzování žádosti o mezinárodní ochranu, které bylo zahájeno v rámci řízení na hranicích, formou přednostního posouzení i po uplynutí čtyřtýdenní lhůty stanovené v uvedeném ustanovení a přihlížet k úkonům šetření provedeným v rámci uvedeného řízení za takových okolností, jako jsou okolnosti dané v projednávaných věcech, budou-li dodrženy základní zásady a záruky stanovené v kapitole II směrnice o řízeních, jak jsou použitelné během každé fáze procesu.
4)
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/33/EU ze dne 26. června 2013, kterou se stanoví normy pro přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu a směrnice o řízeních,
nebrání takové praxi, jako je praxe dotčená ve věcech v původním řízení, která v podstatě spočívá v tom, že žadatel, jehož žádost byla původně předmětem řízení na hranicích, je po uplynutí čtyřtýdenní lhůty i nadále zajištěn, a to fyzicky na stejném místě na základě jiného důvodu zajištění, pokud byla opatření týkající se zajištění řádně přijata na základě individualizovaného posouzení nezbytnosti a přiměřenosti a zajištění trvá pouze po dobu, po kterou trvá příslušný důvod zajištění.
5)
Článek 46 odst. 3 směrnice o řízeních ve spojení s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie
musí být vykládán v tom smyslu, že je-li k vnitrostátnímu soudu podán opravný prostředek proti rozhodnutí o zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu, která byla nejprve posuzována v rámci řízení na hranicích podle článku 43, musí uvedený soud v rámci úplného a ex nunc přezkumu i bez návrhu a na základě informací, s nimiž byl seznámen v průběhu řízení, které před ním probíhalo, přihlédnout ke skutečnosti, že rozhodnutí nebylo vydáno ve čtyřtýdenní lhůtě stanovené v čl. 43 odst. 2 směrnice o řízeních.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
(
2
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany (Úř. věst. 2013, L 180, s. 60).
(
3
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 26. června 2013, kterou se stanoví normy pro přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu (Úř. věst. 2013, L 180, s. 96).
(
4
) – Moniteur belge ze dne 31. prosince 1980, s. 14584.
(
5
) – Arrêté royal du 14 mai 2009 fixant le régime et les règles de fonctionnement applicables aux lieux d’hébergement au sens de l’article 74/8, § 1er, de la loi du 15 décembre 1980 (královská vyhláška ze dne 14. května 2009, kterou se stanoví režim a provozní pravidla pro ubytovací zařízení ve smyslu čl. 74/8 odst. 1 zákona ze dne 15. prosince 1980), Moniteur belge ze dne 27. května 2009, s. 38857.
(
6
) – Arrêté royal du 17 février 2012 déterminant un lieu visé par l’article 74/8, § 2, de la loi du 15 décembre 1980 (královská vyhláška ze dne 17. února 2012, kterou se určuje místo, na které se vztahuje článek 74/8 odst. 2 zákona ze dne 15. prosince 1980), Moniteur belge ze dne 15. března 2012, s. 15767.
(
7
) – Z důvodu, že žadatelé nesplnili podmínky vstupu stanovené zákonem ze dne 15. prosince 1980 (včetně například skutečnosti, že nebyli držiteli platného víza).
(
8
) – Na základě čl. 74/5 odst. 1 a 2 zákona ze dne 15. prosince 1980, který odpovídá důvodu zajištění uvedenému v čl. 8 odst. 3 písm. c) směrnice o přijímání, a sice za účelem rozhodnutí, vydávaného v rámci řízení na hranicích, o právu žadatele vstoupit na území.
(
9
) – Viz čl. 2 bod 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/399 ze dne 9. března 2016, kterým se stanoví kodex Unie o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob (Schengenský hraniční kodex) (Úř. věst. 2016, L 77, s. 1), který definuje vnější hranice jako „pozemní hranice členských států, včetně říčních a jezerních hranic, a jejich námořní hranice a letiště, říční přístavy, námořní přístavy a jezerní přístavy, pokud nejsou vnitřními hranicemi“.
(
10
) – Předkládající soud i belgická vláda zmiňovaly toto ubytovací zařízení jako místo zajištění dotčených žalobců.
(
11
) – Článek 57/6 odst. 2 zákona ze dne 15. prosince 1980 stanoví, že je-li žadatel zajištěn v určitém místě, buď na území, nebo na hranicích, musí být rozhodnutí CGRA přijato přednostně; viz rovněž čl. 31 odst. 7 směrnice o řízeních.
(
12
) – Viz rozsudky ze dne 14. května 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367 (dále jen „rozsudek FMS a další“), ze dne 17. prosince 2020, Komise v. Maďarsko (Přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu), C‑808/18, EU:C:2020:1029 (dále jen „rozsudek Komise v. Maďarsko“), a ze dne 30. června 2022, Valstybės sienos apsaugos tarnyba a další, C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505 (dále jen „věc C‑72/22 PPU“)_.
(
13
) – Viz rozsudek ve věciC‑72/22 PPU, bod 74, a mé stanovisko v téže věci, EU:C:2022:431, bod 126; dále jen „moje stanovisko ve věci C‑72/22 PPU“).
(
14
) – Viz rozsudek FMS a další, bod 236.
(
15
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (Úř. věst. 2008, L 348, s. 98); viz čl. 2 odst. 2 písm. a) a čl. 4 odst. 4 uvedené směrnice.
(
16
) – Viz například výzkumná služba Evropského parlamentu, Asylum procedures at the border – European implementation assessment, PE 654.201, listopad 2020 (dále jen „zpráva EPRS“).
(
17
) – Viz rozsudek FMS a další, bod 239.
(
18
) – Podotýkám, že zatímco výraz „hranice“ může být vykládán odkazem na Schengenský hraniční kodex (viz poznámka pod čarou 9 výše), neexistuje žádná právní definice „tranzitního prostoru“, a to ani ve směrnici o řízeních, ani v jiných příslušných právních předpisech. Nicméně obvyklý význam tohoto výrazu v běžném jazyce je takový, že tranzitní prostory jsou obvykle chápány jako prostory, obecně v rámci mezinárodních letišť a námořních přístavů, které se nacházejí vedle hraničních přechodů nebo k nim přiléhají (přestože je jejich přesný rozsah určen dotčeným státem), kde dočasně zůstávají osoby, které překročily hranici, než mohou pokračovat v cestě nebo než získají povolení ke vstupu do státu.
Je třeba rovněž uvést, že ustanovení zákona ze dne 15. prosince 1980, kterým se zavádějí řízení na hranicích, zmiňují ve vztahu k uplatňování diskreční pravomoci přiznané článkem 43 směrnice o řízeních pouze „hranice“, nikoli „tranzitní prostory“. Tato analýza se nicméně týká obou těchto výrazů, tak jak se společně objevují v článku 43.
(
19
) – Viz například srovnávací studie: Evropský podpůrný úřad pro otázky azylu (EASO), Border procedures for asylum applications in EU+ countries, září 2020, a zpráva EPRS, poznámka pod čarou 16, op. cit.
(
20
) – Tedy konkrétně v prostorách přiléhajících k hraničním přechodům, vzhledem k tomu, že nikoho nelze zajistit na hraniční linii.
(
21
) – V tomto ohledu viz mé stanovisko ve věci C‑72/22 PPU, bod 127.
(
22
) – Viz například usnesení Evropského parlamentu ze dne 10. února 2021 o provádění článku 43 směrnice [2013/32] (Úř. věst. 2021, s. 47).
(
23
) – Která je v rámci unijního práva výslovně zakotvena v Schengenském hraničním kodexu; viz poznámka pod čarou 9 výše.
(
24
) – Viz též rozsudek ESLP ze dne 25. června 1996, Amuur v. Francie, CE:ECHR:1996: 0625JUD001977692, bod 52, zaměřený na právo použitelné v uvedených prostorách.
(
25
) – Belgické právní předpisy vedou ke stejnému výsledku nikoli přímým určením místa zajištění během řízení na hranicích, ale prostřednictvím dvoufázového přístupu: nejprve požadují zajištění „na místě nacházejícím se na hranicích“ a následně určují na základě právní fikce, která místa jsou jako taková kvalifikována. Takový přístup však nemění podstatu této analýzy.
(
26
) – Argument Komise je předkládán v souvislosti s připuštěním skutečnosti, že členské státy mají při určování přesného umístění a rozsahu tranzitních prostor diskreční pravomoc; viz poznámka pod čarou 18 výše.
(
27
) – Viz rozsudek FMS a další, bod 242 a násl., a rozsudek Komise v. Maďarsko, bod 181.
(
28
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2024/1348 ze dne 14. května 2024 o zavedení společného řízení o mezinárodní ochraně v Unii a o zrušení směrnice [2013/32] (Úř. věst. L, 2024/1348).
(
29
) – Viz článek 54 nařízení o azylovém řízení.
(
30
) – Viz rozsudek FMS a další, bod 235.
(
31
) – Tamtéž, bod 241.
(
32
) – Viz zejména vnitrostátní judikatura citovaná v bodě 3.1.1 žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
(
33
) – Předkládající soud rovněž odkazuje (na tomto místě i ve třetí předběžné otázce) na situaci rozhodnutí o pozdějším posouzení, což je mezitímní rozhodnutí o tom, že bude nutné provést pozdější posouzení. Podle belgického práva má takové rozhodnutí stejný důsledek jako uplynutí čtyřtýdenní lhůty, na základě kterého získává žadatel povolení vstupu na území. Vycházím z předpokladu, že rozhodnutí o pozdějším posouzení bylo přijato ve věcech C‑54/24 až C‑56/24, nemělo však žádný vliv na postavení dotčených žalobců, kterým byl již povolen vstup na území s ohledem na uplynutí čtyřtýdenní lhůty. Za těchto okolností není namístě provádět zvláštní posouzení týkající se situace rozhodnutí o pozdějším posouzení.
(
34
) – Viz čl. 26 odst. 1 směrnice o řízeních, který v tomto ohledu obsahuje křížový odkaz na směrnici o přijímání.
(
35
) – Viz rozsudek ve věci C‑72/22 PPU, bod 83 a citovaná judikatura.
(
36
) – Viz čl. 2 písm. f) a čl. 4 odst. 1 směrnice o řízeních.
(
37
) – V tomto smyslu viz bod 4.3 písm. b) podbod ii) žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
(
38
) – Lze připomenout, že v rámci řízení na hranicích může být rozhodnutí o věcné stránce přijato pouze za okolností taxativně vyjmenovaných v čl. 31 odst. 8 směrnice o řízeních.
(
39
) – Pokud by však mělo po řízení na hranicích následovat zrychlené řízení, bylo by rozhodnutí o věcné stránce i nadále nutně omezeno na okolnosti taxativně vyjmenované v čl. 31 odst. 8 směrnice o řízeních, a to ve vztahu k oběma těmto druhům řízení.
(
40
) – Bod 18 odůvodnění směrnice o řízeních uvádí: „Je v zájmu členských států i žadatelů o mezinárodní ochranu, aby bylo rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu přijato co možná nejdříve, aniž by tím bylo dotčeno provedení přiměřeného a úplného posouzení“.
(
41
) – Viz článek 9 a bod 16 odůvodnění směrnice o přijímání.
(
42
) – Viz bod 4.3 písm. b) podbod iv) předkládacího rozhodnutí.
(
43
) – Viz čl. 31 odst. 1, 7 a 8 a čl. 43 odst. 1 směrnice o řízeních.
(
44
) – V souladu s článkem 40 směrnice o řízeních.
(
45
) – V tomto ohledu viz čl. 17 odst. 5 směrnice o řízeních.
(
46
) – Viz rozsudek ze dne 8. listopadu 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Přezkum zajištění z moci úřední), C‑704/20 a C‑39/21, EU:C:2022:858 (dále jen „rozsudek ve věci C‑704/20 a C‑39/21“), bod 61 a citovaná judikatura.
(
47
) – Článek 9 odst. 1 druhý pododstavec směrnice o přijímání navíc stanoví: „Správní řízení týkající se důvodů zajištění stanovených v čl. 8 odst. 3 musí být vedena s náležitou péčí. Zpoždění, k nimž dojde během správních řízení a jež nejsou zaviněna žadatelem, nemohou být důvodem pro to, aby byl žadatel nadále zajištěn“. Bod 16 odůvodnění uvedené směrnice navíc rovněž stanoví, že doba zajištění „by neměla přesáhnout dobu nezbytnou k dokončení příslušných řízení“.
(
48
) – Viz rozsudek ze dne 25. června 2020, Ministerio Fiscal (Orgán, u něhož je pravděpodobné, že bude dostávat žádosti o mezinárodní ochranu), C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, body 101 až 105 a citovaná judikatura; viz též bod 15 odůvodnění směrnice o přijímání.
(
49
) – Předkládající soud odkazuje extenzivně na „překročení čtyřtýdenní lhůty“. Vzhledem k tomu, že i) uvedený soud není příslušný k rozhodování ve věcech týkajících se zajištění a ii) ve všech věcech bylo žadatelům formálně povoleno vstoupit na území, lze tvrzené nesplnění povinnosti chápat jedině tak, že se týká nevydání rozhodnutí před uplynutím uvedené čtyřtýdenní lhůty.
(
50
) – Konkrétně na rozdíl od ostatních žalobců nevznesli žalobci ve věcech C‑52/24 a C‑53/24 v původních žalobách důvod vycházející z porušení článku 57/6/4 zákona ze dne 15. prosince 1980, kterým se provádí článek 43 směrnice o řízeních. Žalobci sice toto údajné porušení následně uplatnili na jednání, ovšem předkládající soud uvedl, že důvody, které nebyly vzneseny ve fázi původní žaloby, jsou v zásadě nepřípustné.
(
51
) – Pokud například bude mít Soudní dvůr za to, že po uplynutí čtyřtýdenní lhůty nelze přihlížet k úkonům šetření provedeným během uvedené čtyřtýdenní lhůty (na rozdíl od mého názoru vyjádřeného v bodech 71 až 75 výše).
(
52
) – Viz rozsudek ve věci C‑704/20 a C‑39/21, bod 91 a citovaná judikatura.
(
53
) – Rozsudek ze dne 4. října 2024, Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, C‑406/22, EU:C:2024:841.
(
54
) – Kromě toho je nutno uvést, že v projednávaných věcech žalobci, kteří nevznesli relevantní důvod v původní žalobě, nezpochybnitelně na tuto záležitost upozornili předkládající soud přinejmenším tím, že se jí dovolali ve fázi jednání; viz poznámka pod čarou 50 výše.