62025CJ0202
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nyolcadik tanács)
2026. március 26. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – A szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésén alapuló térség – A harmadik országok jogellenesen tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normák és eljárások – 2008/115/EK irányelv – A kiegészítő védelmi jogállás visszavonása – Közrend – A visszaküldés tilalmának elve – Kiutasítási határozat meghozatalának lehetősége”
A C‑202/25. sz. [Tadmur] (
i
) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Roermondban eljáró hágai bíróság, Hollandia) a Bírósághoz 2025. március 12‑én érkezett, ugyanazon a napon hozott határozatával terjesztett elő a
HG
és
a Minister van Asiel en Migratie
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (nyolcadik tanács),
tagjai: O. Spineanu‑Matei tanácselnök, C. Lycourgos, a harmadik tanács elnöke, a nyolcadik tanács bírájaként eljárva (előadó), és N. Piçarra bíró,
főtanácsnok: A. Rantos,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
HG képviseletében J. P. van Mulken advocaat,
–
a holland kormány képviseletében E. M. M. Besselink és J. Langer, meghatalmazotti minőségben,
–
a dán kormány képviseletében M. P. Brøchner Jespersen, C. A.‑S. Maertens és J. Sandvik Loft, meghatalmazotti minőségben,
–
a svájci kormány képviseletében R. Adam és L. Lanzrein, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében F. Blanc, M. Debieuvre, A. Katsimerou és F. van Schaik, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 348., 98. o.) 3., 5., 6., 8. és 9. cikkének, valamint a harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 337., 9. o.; helyesbítések: HL 2017. L 167., 58. o.; HL 2019. L 19., 20. o.) 17. és 19. cikkének értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet a harmadik ország állampolgárságával rendelkező HG és a minister van Asiel en Migratie (menekültügyi és migrációs miniszter, Hollandia; a továbbiakban: miniszter) között a HG‑nek biztosított kiegészítő védelmi jogállást visszavonó és HG‑t Hollandia területének elhagyására kötelező határozat jogszerűsége tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
A 2008/115 irányelv
3
A 2008/115 irányelv 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Ez az irányelv a valamely tagállam területén illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokra alkalmazandó.
(2)   A tagállamok dönthetnek úgy, hogy nem alkalmazzák ezt az irányelvet azokra a harmadik országbeli alábbi állampolgárokra:
a)
akiktől […] megtagadták a beutazást, vagy akiket az illetékes hatóságok valamely tagállam külső határának szárazföldi, tengeri vagy légi úton történő illegális átlépése kapcsán fogtak el vagy tartóztattak fel, és akik ezt követően nem kaptak engedélyt vagy jogot az adott tagállamban való tartózkodásra;
b)
akiket a nemzeti jogszabályok szerint büntetőjogi szankcióként vagy büntetőjogi szankció következményeként utasítanak ki, vagy akik kiadatási eljárás alatt állnak.
(3)   Ez az irányelv nem alkalmazandó a […] szabad mozgáshoz való közösségi jogot élvező személyekre.”
4
Ezen irányelv 3. cikke a következőket írja elő:
„Ezen irányelv alkalmazásában a következő fogalommeghatározások érvényesek:
[…]
3.
»kiutasítás«: egy harmadik országbeli állampolgár visszatérési folyamata, függetlenül attól, hogy visszatérési kötelezettség önkéntes teljesítéséről vagy kitoloncolásról van szó:
–
a származási országába, vagy
–
egy tranzit országba közösségi vagy kétoldalú visszafogadási, megállapodásoknak vagy egyéb megegyezéseknek megfelelően, vagy
–
más harmadik országba, ahova az érintett harmadik országbeli állampolgár önkéntesen vissza kíván térni, és amely őt befogadja;
4.
»kiutasítási határozat«: közigazgatási vagy bírósági határozat vagy intézkedés, amely valamely harmadik országbeli állampolgár tartózkodásának jogszerűtlenségét megállapítja vagy kimondja, és visszatérési kötelezettséget állapít meg vagy mond ki;
[…]”
5
Az említett irányelv 4. cikkének (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ez az irányelv nem sérti a tagállamok jogát arra, hogy olyan rendelkezéseket fogadjanak el vagy tartsanak fenn, amelyek kedvezőbbek azokra a személyekre nézve, akikre ezen irányelv vonatkozik, feltéve, hogy az ilyen rendelkezések összeegyeztethetőek ezzel az irányelvvel.”
6
Ugyanezen irányelv 5. cikkének szövege a következő:
„Az irányelv végrehajtása során a tagállamok megfelelő figyelmet fordítanak
a)
a gyermek mindenek felett álló érdekeire,
b)
a családi életre,
c)
az érintett harmadik országbeli állampolgár egészségi állapotára,
és tiszteletben tartják a visszaküldés tilalmának elvét.”
7
A 2008/115 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok a (2)–(5) bekezdésben említett kivételek sérelme nélkül a területükön illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokra vonatkozóan kiutasítási határozatot adnak ki.”
8
Ezen irányelv 8. cikke az (1) bekezdésében a következőket írja elő:
„Amennyiben nem került sor […] önkéntes távozásra vonatkozó határidő megállapítására, vagy a visszatérési kötelezettséget az érintettek nem teljesítették a[z] […] önkéntes távozásra megadott határidőn belül, a tagállamok minden szükséges intézkedést meghoznak a kiutasítási határozat végrehajtásához.”
9
Az említett irányelv 9. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében:
„A tagállamok elhalasztják a kitoloncolást
a)
ha az megsértené a visszaküldés tilalmának elvét […]”
10
Ugyanezen irányelv 11. cikke meghatározza a beutazási tilalom elrendelésére alkalmazandó szabályokat.
11
A 2008/115 irányelv 14. cikkének (1) bekezdése a kiutasítást megelőző biztosítékokat állapít meg.
A 2011/95 irányelv
12
A 2011/95 irányelv 17. cikke (1) bekezdésének b) és d) pontja a következőképpen rendelkezik:
„(1) A harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy nem ismerhető el kiegészítő védelemre jogosultként, amennyiben nyomós okkal feltételezhető, hogy az érintett személy:
[…]
b)
súlyos bűncselekményt követett el;
[…]
d)
veszélyt jelent a tartózkodási helye szerinti tagállam társadalmára vagy biztonságára.”
13
Ezen irányelv 19. cikke (3) bekezdésének a) pontja így rendelkezik:
„A tagállamok visszavonják, illetve megszüntetik a harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy kiegészítő védelmi jogállását, illetve megtagadják annak megújítását, ha:
a)
az érintett személyt a kiegészítő védelmi jogállás elismerését követően a 17. cikk (1) és (2) bekezdésével összhangban ki kell vagy ki kellett volna zárni a kiegészítő védelemre jogosultak közül.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
14
HG 2016. január 7‑én érkezett Hollandiába, és a holland hatóságok 2017. március 23‑án kiegészítő védelmi jogállást, valamint 2021. január 7‑ig érvényes ideiglenes tartózkodási engedélyt adtak számára. Egy 2021. január 5‑i határozattal e tartózkodási engedély érvényességét 2026. január 7‑éig meghosszabbították.
15
2022. február 1‑jén a rechtbank Limburg (limburgi bíróság, Hollandia) HG‑t emberölés kísérlete, nyilvánosság előtt, csoportosan elkövetett személy elleni erőszaknak és élet elleni bűncselekménnyel való fenyegetésnek minősülő, 2021. június 21‑én és 27‑én elkövetett cselekmények miatt négy év – amelyből egy év felfüggesztett – szabadságvesztés‑büntetésre ítélte.
16
2024. május 23‑i határozatában a miniszter úgy ítélte meg, hogy HG veszélyt jelent a közrendre, ezért 2021. június 27‑i hatállyal visszavonta HG kiegészítő védelmi jogállását. E határozatban a miniszter azt is megállapította, hogy HG számára más címen nem ismerhető el tartózkodási jog Hollandiában, és pontosította, hogy a visszaküldés tilalma elvének tiszteletben tartása érdekében nem hoznak vele szemben kiutasító vagy a beutazást megtiltó határozatot a 2008/115 irányelv alapján. 2024. május 23‑i határozatával a miniszter ezenfelül a holland jog alapján Hollandia területének elhagyására kötelezte HG‑t.
17
HG‑vel szemben nem halasztották el távozási kötelezettségét, és 10 évre szóló figyelmeztető jelzés hatálya alá került a holland bűnüldözési információs rendszerekben, majd a Schengeni Információs Rendszerben (SIS).
18
2024. június 18‑án HG keresetet nyújtott be a 2024. május 23‑i határozattal szemben a Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Roermondban eljáró hágai bíróság, Hollandia) előtt, amely a kérdést előterjesztő bíróság.
19
E bíróság ideiglenes értékelés keretében úgy véli, hogy HG‑nek a kiegészítő védelmi jogállás visszavonásáról szóló határozat ellen irányuló jogalapjai nem fogadhatók el. Ugyanakkor e bíróságnak kétségei vannak az e visszavonásból levonandó következtetéseket illetően, mivel az azzal jár, hogy HG jogellenesen tartózkodik Hollandiában, miközben nem toloncolható ki származási országába a visszaküldés tilalma elvének megsértése nélkül.
20
Az említett bíróság megjegyzi, hogy a Bíróság a 2023. július 6‑iBundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Súlyos bűncselekményt elkövető menekült) ítéletben (C‑663/21, EU:C:2023:540) kimondta, hogy nem hozható kiutasítási határozat, amennyiben megállapítást nyer, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgárnak a tervezett célországba történő kitoloncolása a visszaküldés tilalmának elve értelmében határozatlan időre kizárt.
21
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli azonban, hogy az ilyen harmadik országbeli állampolgár kötelezhető arra, hogy elhagyja az Unió területét akként, hogy maga vizsgálja meg, hogy befogadható‑e a származási országától eltérő harmadik országba, mivel az Unió területén való maradása elegendő veszélyt jelent a közrendre az őt megillető nemzetközi védelem visszavonásának igazolásához. A kiutasítási határozat meghozatalának az alapügyben fennálló helyzetben való kizárása azzal a következménnyel járna, hogy HG‑t köztes jogállásnak kellene alávetni, mivel jogellenesen tartózkodna valamely tagállam területén, anélkül azonban, hogy köteles lenne e terület elhagyására.
22
Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a 2008/115 irányelv 5. cikkének a Bíróság által adott értelmezése eltérő lehet azáltal, hogy e cikket ezen irányelv 3., 6., 8. és 9. cikkével összefüggésben értelmezi, és jobban figyelembe veszi ezen irányelv rendszerét, a nemzetközi védelem visszavonásának a 2011/95 irányelvben előírt okainak célját, valamint a SIS‑t szabályozó jogi aktusok célját.
23
E tekintetben e bíróság különösen azt hangsúlyozza, hogy a 2008/115 irányelv 6. cikke előírja a kiutasítási határozat meghozatalára vonatkozó kötelezettség előírását a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokkal szemben, anélkül hogy eltérést vezetne be e harmadik országbeli állampolgárok azon állampolgáraira vonatkozóan, akik a visszaküldés tilalmának elve alapján nem toloncolhatók ki.
24
Az említett bíróság azt is előadja, hogy a kitoloncolás felfüggesztésére vonatkozó, ilyen esetben az ezen irányelv 9. cikke (1) bekezdésének a) pontjából eredő kötelezettség elegendő ezen elv tiszteletben tartásának biztosításához, különösen akkor, ha az illetékes hatóság írásban megerősíti a kitoloncolás elhalasztását. Ez csak olyan különleges esetekben lenne másként, amelyekben az említett irányelv 5. cikkében kifejezetten említett érdekek akadályozzák a visszatérési kötelezettség teljesítését.
25
Egyébiránt ugyanezen bíróságnak kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy szükséges‑e a visszatérési kötelezettség önkéntes teljesítése céljából meghatározni a célországot olyan helyzetben, amelyben minden kitoloncolás kizárt.
26
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az általa fontolóra vett értelmezéssel ellentétes értelmezés jelentős következményekkel járna. Közelebbről, az ilyen értelmezés lehetővé tenné az érintett személyek számára, hogy továbbra is az Európai Unió Alapjogi Chartájában (a továbbiakban: Charta) és a 2008/115 irányelv 14. cikkének (1) bekezdésében előírt jogokra hivatkozzanak, gyengítené a nemzetközi védelem visszavonásának a 2011/95 irányelvben meghatározott indokait, többek között azáltal, hogy nem indítana el az Unió területéről olyan személyeket, akik veszélyt jelentenek a közrendre, és megakadályozná, hogy e személyekre vonatkozóan figyelmeztető jelzést adjanak ki a SIS‑ben.
27
Egyébiránt, abban az esetben, ha a Bíróság fenntartaná a 2008/115 irányelv 5. cikkének általa elfogadott értelmezését, a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a tagállamok eljárási autonómiájának körébe tartozik‑e az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben lévő harmadik országbeli állampolgárok számára a nemzeti szabályozás alapján a területük elhagyására vonatkozó kötelezettséget előírni.
28
E körülmények között a rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Roermondban eljáró hágai bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a 2008/115 irányelv 6. cikkét ezen irányelv 3., 5., 8. cikkével és 9. cikke (1) bekezdésének a) pontjával, valamint a 2011/95 irányelv 17. cikkével és 19. cikkének (2) bekezdésével és (3) bekezdésének a) pontjával összefüggésben, hogy a tagállamok a 2008/115 irányelv 6. cikkének (2)–(5) bekezdésében említett kivételekre is figyelemmel kötelesek a területükön jogellenesen tartózkodó és a kiegészítő védelemből kizárt harmadik országbeli állampolgárra vonatkozóan kiutasítási határozatot hozni, és ha a célországba történő kitoloncolás nem egyeztethető össze a visszaküldés tilalmának elvével, a kiutasítás elrendelésével egyidejűleg írásban megerősíteni, hogy e harmadik országbeli állampolgár kitoloncolását elhalasztják?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
29
Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 2008/115 irányelv 6. cikkét, annak 3., 5., 8. és 9. cikkével, valamint a 2011/95 irányelv 17. cikkének (1) bekezdésével és 19. cikke (3) bekezdésének a) pontjával összefüggésben, úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan, harmadik országbeli állampolgárral szembeni kiutasítási határozat meghozatala, akinek a kiegészítő védelmi jogállását visszavonták, amennyiben megállapítást nyer, hogy ezen harmadik országbeli állampolgárnak a tervezett célországba történő kitoloncolása a visszaküldés tilalmának elve alapján kizárt. Ezenkívül, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy ilyen esetben hozható kiutasítási határozat, a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy e rendelkezéseket úgy kell‑e értelmezni, hogy azok arra kötelezik az érintett tagállamot, hogy e határozat meghozatalakor írásban erősítse meg az említett harmadik országbeli állampolgár kitoloncolásának elhalasztását.
30
A 2008/115 irányelvet, a 2. cikkének (2) bekezdésében előírt kivételektől eltekintve, a valamely tagállam területén jogellenesen tartózkodó valamennyi harmadik országbeli állampolgárra alkalmazni kell. Egyébiránt, amennyiben valamely harmadik országbeli állampolgár ezen irányelv hatálya alá tartozik, a kiutasítása érdekében – főszabály szerint – az irányelvben előírt közös normáknak és eljárásoknak kell rá vonatkozniuk, amíg a tartózkodás adott esetben nem válik szabályossá (2022. november 22‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 52. pont; 2023. július 6‑iBundesamt für Fremdenwesen und Asyl [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑663/21, EU:C:2023:540, 45. pont).
31
Ebből a szempontból egyrészt az említett irányelv 6. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, hogy amint a tartózkodás jogellenessége megállapításra került, minden harmadik országbeli állampolgár tekintetében – az e cikk (2)–(5) bekezdésében foglalt kivételek sérelme nélkül és az ezen irányelv 5. cikkében meghatározott követelmények szigorú tiszteletben tartása mellett – kiutasítási határozatot kell hozni, amelynek a 2008/115 irányelv 3. cikkének 3. pontjában említett harmadik országok közül meg kell határoznia azt, amelybe e harmadik országbeli állampolgárt ki kell toloncolni (2022. november 22‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 53. pont; 2023. július 6‑iBundesamt für Fremdenwesen und Asyl [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑663/21, EU:C:2023:540, 46. pont).
32
E tekintetben a Bíróság pontosította, hogy azt a harmadik országbeli állampolgárt, akinek menekült jogállását visszavonták, jogellenesen tartózkodónak kell tekinteni, kivéve ha a tartózkodási helye szerinti tagállam más jogcímen engedélyezte számára a tartózkodást (2023. július 6‑iBundesamt für Fremdenwesen und Asyl [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑663/21, EU:C:2023:540, 47. pont).
33
Ugyanez vonatkozik az olyan, harmadik országbeli állampolgárra, mint amilyen az alapügyben szerepel, akinek a kiegészítő védelmi jogállását a 2011/95 irányelv 17. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 19. cikke (3) bekezdésének a) pontja alapján anélkül vonták vissza, hogy e harmadik országbeli állampolgár számára az a tagállam, amelynek területén tartózkodik, más jogcímen tartózkodási engedélyt adott volna.
34
Ugyanakkor, amint arra a jelen ítélet 31. pontja emlékeztet, az ilyen harmadik országbeli állampolgárral szembeni kiutasítási eljárást a 2008/115 irányelv 5. cikkében meghatározott követelmények szigorú tiszteletben tartásával kell lefolytatni.
35
Ezen 5. cikk, amely ezen irányelv végrehajtásakor a tagállamokra nézve kötelező általános szabálynak minősül, azt írja elő az illetékes nemzeti hatóság számára, hogy a kiutasítási eljárás minden szakaszában tartsa tiszteletben a visszaküldés tilalmának elvét, amelyet alapvető jogként a Chartának a menekültek helyzetére vonatkozó jegyzőkönyvvel módosított, a menekültek helyzetére vonatkozó, Genfben, 1951. július 28‑án aláírt egyezmény (Recueil des traités des Nations unies [1954], 189. kötet, 150. o., 2545. sz.; kihirdette: az 1989. évi 15. tvr.) 33. cikkével összefüggésben értelmezett 18. cikke, valamint a Charta 19. cikkének (2) bekezdése biztosít. Ez a helyzet többek között akkor, ha e hatóság az érintett meghallgatását követően vele szemben kiutasítási határozatot tervez meghozni (lásd ebben az értelemben: 2022. november 22‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 55. pont; 2023. július 6‑iBundesamt für Fremdenwesen und Asyl [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑663/21, EU:C:2023:540, 49. pont).
36
Következésképpen a 2008/115 irányelv 5. cikkével ellentétes, ha egy harmadik országbeli állampolgárral szemben kiutasítási határozatot hoznak, amennyiben e határozat célországként olyan országot jelöl meg, ahol komolyan és megalapozottan feltételezhető, hogy az említett határozat végrehajtása esetén ezen állampolgár a Charta 18. cikkével vagy 19. cikkének (2) bekezdésével ellentétes bánásmód valós veszélyének lenne kitéve (2022. november 22‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 56. pont; 2023. július 6‑iBundesamt für Fremdenwesen und Asyl [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑663/21, EU:C:2023:540, 50. pont).
37
Pontosan ez a helyzet az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben, amikor az illetékes hatóság által meghatározott egyetlen lehetséges célország az érintett harmadik országbeli állampolgár származási országa, de e hatóság már megállapította, hogy a visszaküldés tilalmának elve megakadályozza e harmadik országbeli állampolgárnak a származási országába való visszatérését.
38
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a Bíróság ezt a megoldást fogadta el a 2023. július 6‑iBundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Súlyos bűncselekményt elkövető menekült) ítéletben (C‑663/21, EU:C:2023:540), olyan körülmények között, amikor az illetékes hatóság már kifejezetten kizárta az érintett harmadik országbeli állampolgárnak a származási országába történő kitoloncolását.
39
A visszaküldés tilalma elvének az illetékes hatóság kiutasítási határozat hozataláról való döntéshozatal szakaszában való figyelembevételére vonatkozó kötelezettség tehát különbözik a 2008/115 irányelv 9. cikke (1) bekezdésének a) pontjában előírt azon kötelezettségtől, hogy el kell halasztani a kitoloncolást abban az esetben, ha az sértené a visszaküldés tilalmának elvét.
40
Ennélfogva ezen irányelvnek a kitoloncolásra vonatkozó szabályokat meghatározó 8. cikke nem releváns az előterjesztett kérdés megválaszolása szempontjából.
41
Egyébiránt a kérdést előterjesztő bíróság által az előzetes döntéshozatal iránti kérelmének indokolásában megfogalmazott kérdésekre tekintettel először is meg kell állapítani, hogy az illetékes hatóság az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben nem hozhat kiutasítási határozatot a célország megjelölése nélkül azon körülmény orvoslása érdekében, hogy kizárt az érintett harmadik országbeli állampolgárnak a származási országába való visszatérése.
42
Ugyanis a 2008/115 irányelv 3. cikke 4. pontjának magából a szövegéből kitűnik, hogy a visszatérési kötelezettség megállapítása vagy kimondása képezi a kiutasítási határozat két alkotóeleme közül az egyiket, és ez a kötelezettség – e cikk 3. pontjára tekintettel – nem képzelhető el célország meghatározása nélkül, amelynek az e 3. pontban említett országok valamelyikének kell lennie (2020. május 14‑iOrszágos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság ítélet, C‑924/19 PPU és C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 115. pont).
43
Ebből többek között az következik, hogy az illetékes hatóság számára jogilag lehetetlen, hogy kiutasítási határozatot hozzon anélkül, hogy meghatározná azt a célországot, amelybe a visszaküldés tilalma elvének tiszteletben tartása mellett a visszatérés történhet (lásd ebben az értelemben: 2021. február 24‑iM. és társai [Átadás egy tagállamnak] ítélet, C‑673/19, EU:C:2021:127, 38–42. pont).
44
Másodszor meg kell állapítani, hogy olyan helyzetben, amikor a 2008/115 irányelv 5. cikkében előírt, a visszaküldés tilalma elvének tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettség akadályát képezi a kiutasítási határozat meghozatalának, az illetékes hatóság olyan határozatot sem hozhat, mint amely az alapügy tárgyát képezi, amely a nemzeti jogon alapul, és amely az érintett harmadik országbeli állampolgárt a szóban forgó tagállam területének elhagyására kötelezi, anélkül hogy engedélyezné a kitoloncolását, vagy megjelölné a célországot.
45
Amint ugyanis arra a jelen ítélet 30. pontja emlékeztet, a 2008/115 irányelv 2. cikkének (2) bekezdésében előírt kivételektől eltekintve a valamely tagállam területén jogellenesen tartózkodó valamennyi harmadik országbeli állampolgár ezen irányelv hatálya alá tartozik, és főszabály szerint az irányelvben előírt közös normák és eljárások hatálya alá kell tartoznia.
46
Ebben az összefüggésben ez az irányelv harmonizálja az ilyen harmadik országbeli állampolgárokat érintő kiutasítási határozatok meghozatalára és végrehajtására vonatkozó szabályokat és eljárásokat (lásd ebben az értelemben: 2021. február 24‑iM és társai [Átadás egy tagállamnak] ítélet, C‑673/19, EU:C:2021:127, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), amely harmonizációtól a tagállamok csak akkor térhetnek el, ha az említett irányelv 4. cikkének (3) bekezdésében foglalt feltételek mellett kedvezőbb rendelkezéseket fogadnak el.
47
Ebből következően az a körülmény, hogy egy olyan határozat, mint amely az alapügy tárgyát képezi, arra kötelezi az érintett harmadik országbeli állampolgárt, hogy vagy egy harmadik ország területére vagy egy másik tagállam területére utazzon, nem vonja őt ki ugyanezen irányelv hatálya alól.
48
Márpedig, tekintettel egyrészt arra, hogy az e határozatban előírt kötelezettség többek között harmadik ország területére való utazással is végrehajtható, másrészt pedig arra, hogy a 2008/115 irányelv 3. cikkének 3. pontjából kitűnik, hogy a „visszatérés” ezen irányelv értelmében vett fogalma nem csak a harmadik országba való kitoloncolást foglalja magában, hanem a harmadik országba való távozásra vonatkozó kötelezettség önkéntes teljesítését is, az ilyen határozatot úgy kell tekinteni, mint amely az említett irányelv értelmében vett visszatérési kötelezettséget ír elő. Következésképpen az ilyen visszatérési kötelezettség nem írható elő a célország megjelölése nélkül, ellenkező esetben sérülnének a jelen ítélet 41–43. pontjában felidézett követelmények.
49
Ezenkívül, amint az a jelen ítélet 34–39. pontjából kitűnik, amennyiben abban az időpontban, amikor a hatóság kiutasítási határozat meghozatalát tervezi, megállapítást nyer, hogy a visszaküldés tilalmának elve akadályát képezi az érintett harmadik országbeli állampolgár adott célországba történő kitoloncolásának, a 2008/115 irányelv 5. cikkével nemcsak e kitoloncolás ellentétes, hanem az is, hogy e harmadik országbeli állampolgárt az e célországba való visszatérésre kötelezzék. Következésképpen önmagában az a körülmény, hogy az ilyen kötelezettséget előíró határozat nem teszi lehetővé az érintett személy kiutasítását, nem elegendő ahhoz, hogy e határozatot ezen 5. cikkel összeegyeztethetőnek lehessen tekinteni.
50
Egyébiránt, noha a 2008/115 irányelv 4. cikkének (3) bekezdése pontosítja, hogy az irányelv nem érinti a tagállamok azon jogát, hogy az ezen irányelv hatálya alá tartozó személyekre nézve kedvezőbb rendelkezéseket fogadjanak el vagy tartsanak fenn, feltéve hogy e rendelkezések összeegyeztethetők az említett irányelvvel, elegendő megállapítani, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely lehetővé teszi a jelen ítélet 44. pontjában említetthez hasonló határozat meghozatalát, nem minősül e személyek számára kedvezőbb rendelkezésnek.
51
Harmadszor hangsúlyozni kell, hogy az olyan helyzetben, mint amely az alapügyben szerepel, az érintett személy származási országát célországként megjelölő vagy célországot egyáltalán nem megjelölő kiutasítási határozat meghozatalának kizárása nem foszthatja meg hatékony érvényesülésétől a kiegészítő védelmi jogállás 2011/95 irányelv 19. cikke alapján történő visszavonását.
52
Kétségtelen, hogy az uniós jognak megfelelően a hatáskörrel rendelkező hatóság jogosult lehet arra, hogy a 2011/95 irányelv 19. cikke alapján visszavonja a harmadik országbeli állampolgárnak biztosított kiegészítő védelmi jogállást, ugyanakkor azonban nem feltétlenül jogosult arra, hogy őt a származási országába kitoloncolja (lásd ebben az értelemben: 2023. július 6‑iBundesamt für Fremdenwesen und Asyl [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑663/21, EU:C:2023:540, 39. pont).
53
A Charta 4. cikke és 19. cikkének (2) bekezdése ugyanis abszolút jelleggel tiltja a kínzást, az embertelen vagy megalázó bánásmódot és büntetést, függetlenül az érintett személy magatartásától, és ugyanígy az olyan államba történő kitoloncolást is, ahol az érintett személyt komolyan fenyegeti az a veszély, hogy ilyen bánásmódnak lesz kitéve. A tagállamok ennélfogva nem toloncolhatnak, utasíthatnak vagy adhatnak ki egy külföldit akkor, ha megalapozott okokból azt kell feltételezni, hogy az a célországban a Charta 4. cikkében és 19. cikkének (2) bekezdésében tiltott bánásmód elszenvedése valós veszélyének lesz kitéve (lásd ebben az értelemben: 2019. május 14‑iM és társai [Menekült jogállás visszavonása] ítélet, C‑391/16, C‑77/17 és C‑78/17, EU:C:2019:403, 94. pont; 2023. július 6‑iBundesamt für Fremdenwesen und Asyl [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑663/21, EU:C:2023:540, 36. pont).
54
Mindazonáltal ebből nem lehet arra következtetni, hogy azokban az esetekben, amikor kizárt az olyan harmadik országbeli állampolgárnak a származási országába való visszatérése, akinek a kiegészítő védelmi jogállását visszavonták, a 2011/95 irányelv 19. cikkének alkalmazása a gyakorlatban hatástalan lenne.
55
Közelebbről, a kiegészítő védelmi jogállás visszavonása még ilyen esetekben is azzal a közvetlen következménnyel jár, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár már nem rendelkezik a 2011/95 irányelv VII. fejezetében előírt valamennyi joggal és előnnyel, mivel azok az ezen irányelvben előírt nemzetközi védelemhez kapcsolódnak.
56
Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy a 2008/115 irányelv, 3. cikke 3. pontjának megfelelően, lehetővé teszi a visszatérési kötelezettség előírását nemcsak az érintett harmadik országbeli állampolgár származási országába, hanem e 3. pont második és harmadik franciabekezdése értelmében egy tranzit országba is, közösségi vagy kétoldalú visszafogadási megállapodásoknak vagy egyéb megegyezéseknek megfelelően, vagy egy olyan másik harmadik országba is, amelybe e harmadik országbeli állampolgár önkéntesen vissza kíván térni, és amely őt befogadja.
57
Következésképpen egy olyan helyzetben, mint amely az alapügy tárgyát képezi, egy olyan kiutasítási határozat meghozatalának kizárása, amely érintett személy származási országát jelöli meg célországként, vagy amely nem jelöl meg célországot, egyáltalán nem képezi akadályát annak, hogy az illetékes hatóság a 2008/115 irányelv 3. cikke 3. pontja második vagy harmadik franciabekezdésének hatálya alá tartozó célországot megjelölő kiutasítási határozatot hozzon, és szükség esetén ezt követően kiutasítsa az érintett harmadik országbeli állampolgárt, biztosítva ezáltal, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár elhagyja a szóban forgó tagállam területét, teljes mértékben tiszteletben tartva az ezen irányelv 5. cikkéből és a Chartából eredő követelményeket.
58
Az ilyen kiutasítási határozathoz adott esetben az említett irányelv 11. cikkében meghatározott keretek között beutazási tilalom is kapcsolódhat.
59
A fentiekre tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2008/115 irányelv 5. cikkét, annak 3. és 6. cikkével, valamint a 2011/95 irányelv 17. cikkének (1) bekezdésével és 19. cikke (3) bekezdésének a) pontjával összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan, harmadik országbeli állampolgárral szembeni kiutasítási határozat meghozatala, akinek a kiegészítő védelmi jogállását visszavonták, amennyiben megállapítást nyert, hogy ezen harmadik országbeli állampolgárnak a tervezett célországba történő kitoloncolása a visszaküldés tilalmának elve alapján kizárt.
A költségekről
60
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nyolcadik tanács) a következőképpen határozott:
A harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 5. cikkét, annak 3. és 6. cikkével, valamint a harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 17. cikkének (1) bekezdésével és 19. cikke (3) bekezdésének a) pontjával összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
azzal ellentétes az olyan, harmadik országbeli állampolgárral szembeni kiutasítási határozat meghozatala, akinek a kiegészítő védelmi jogállását visszavonták, amennyiben megállapítást nyert, hogy ezen harmadik országbeli állampolgárnak a tervezett célországba történő kitoloncolása a visszaküldés tilalmának elve alapján kizárt.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: holland.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.