Ideiglenes változat
LAILA MEDINA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. március 12.
(1)
C‑60/25. sz. [Livronsa](i)ügy
SR
kontra
FT SpA;
az Assoutenti
részvételével
(a Corte d’appello di Cagliari [cagliari fellebbviteli bíróság, Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Verseny – Megállapodások, döntések és összehangolt magatartások – Az EUMSZ 101. cikk (2) bekezdése – 1/2003/EK rendelet – A 16. cikk (1) bekezdése – A származtatott euró‑kamatügyletek ágazata – Az Európai Bizottság határozatának kötelező ereje a nemzeti bíróságra nézve – A kölcsönfelvevő és a kölcsönt nyújtó bank között az Euribor alapján indexált kamatláb érvényességére vonatkozóan fennálló jogvita ”
I.      Bevezetés
1.        A jelen indítvány tárgya az EUMSZ 101. cikk (2) bekezdésének és az 1/2003/EK rendelet 16. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelem.(2) Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Corte d’appello di Cagliari (cagliari fellebbviteli bíróság, Olaszország) polgári ügyekben eljáró tanácsa terjesztette elő egy kölcsönfelvevő, SR, és a számára jelzálogkölcsönt nyújtó bank, az FT közötti jogvitával összefüggésben. A jogvita egy olyan feltétel érvényességére vonatkozik, amely a kölcsön után fizetendő kamatot az európai bankközi kamatlábra (Euribor) való utalással határozza meg.
2.        A kérelem alapja a Bizottság 2013. december 4‑i(3) és 2016. december 7‑i(4) határozata, amelyekben az említett intézmény megállapította, hogy az Euribor meghatározásáért felelős panelben részt vevő egyes bankok 2005 szeptembere és 2008 májusa között kartellben vettek részt.(5) A Bizottság konkrétan azt állapította meg, hogy ezek a bankok megsértették az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését és az EGT‑megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy egységes és folyamatos jogsértést valósítottak meg, amelynek tárgya olyan megállapodások és/vagy összehangolt magatartások voltak, amelyek célja az volt, hogy a származtatott euró‑kamatügyletekre (EIRD termékek) vonatkozóan torzítsák az árösszetevők rögzítésének rendes menetét.(6) Első fokon a Törvényszék(7), majd a fellebbezési eljárás során a Bíróság(8) megerősítette a Bizottság megállapításainak megalapozottságát, különösen a jogsértés cél általi versenykorlátozó jellege tekintetében.(9)
3.        Előzetes döntéshozatal iránti kérelmével a kérdést előterjesztő bíróság azzal kapcsolatban vár választ, hogy milyen hatást gyakorolnak az EIRD‑határozatok – és a Bíróság e határozatokhoz kapcsolódó ítélete – egy olyan feltétel érvényességére, amely az Euriborra utal egy olyan jelzálogkölcsön‑szerződésben, amely egy magánszemély és egy olyan bank között jött létre, amely nem vett részt a Bizottság által megállapított jogsértésben. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy egyrészt az EUMSZ 101. cikk (2) bekezdése – amely szerint az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése alapján tiltott megállapodás vagy döntés semmis – akkor is az adott feltétel semmisségét eredményezi‑e, ha a szóban forgó kölcsönszerződés az EIRD termékek piacán kívül jött létre. Másrészt, a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy a Bizottság által megállapított Euribor‑manipuláció bizonyítéknak minősül‑e – és milyen mértékben – az 1/2003 rendelet 16. cikkének (1) bekezdése szerinti nemzeti eljárásokban.
II.    A tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
4.        2005. december 15‑én SR és az FT jelzálogkölcsön‑szerződést kötött. A kölcsön kamatlábát kezdetben hat hónapra rögzítették. Ezt a kamatlábat később az Euribor alapján indexált változó alkotóelem szerint újból kiszámították. A szerződést 2015. február 20‑án újratárgyalták.
5.        SR keresetet indított a Tribunale di Oristano (oristanói bíróság, Olaszország) előtt. A keresetben elsősorban a jelzálogkölcsön után kamat jogcímén fizetendő összeg újbóli kiszámítását, másodsorban pedig az ellenkövetelésnek az ő javára történő megállapítását kérte. SR azzal érvelt, hogy a szerződés bizonyos feltételei – köztük a kamatlábnak az Euribor referencia‑kamatláb alapján történő meghatározását tartalmazó feltétel – semmisek amiatt, hogy azok nincsenek meghatározva, és nem megbízhatóak. Ítéletében a bíróság megállapította, hogy a kölcsönszerződésben rögzített kamatlábat az alkalmazandó jogszabályoknak megfelelően határozták meg. Megjegyezte továbbá, hogy a változó kamatláb a hitelt nyújtó intézmény mérlegelési mozgásterén kívül eső, előre meghatározott és objektív kritériumokon alapult, ily módon a szerződés bárminemű semmissége kizárt.
6.        SR fellebbezést nyújtott be az említett ítélet ellen a Corte d’appello di Cagliari (cagliari fellebbviteli bíróság) előtt, amely a jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság. Fellebbezésében a kölcsönszerződés Euribor referencia‑kamatlábra utaló feltétele semmisségének megállapítását, valamint a visszafizetés ütemezésének újbóli meghatározását kérte. SR különösen azzal érvel, hogy az Euribornak – a Bizottság által az EIRD‑határozatokban megállapított – mesterséges manipulációja miatt nem tudta helyesen értékelni annak az ő kölcsönére való alkalmazását. A fellebbező az eljárás során kezdeményezte, hogy terjesszenek előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Unió Bíróság elé.
7.        A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az alapeljárásban, valamint számos más, függőben lévő jogvitában felmerülő ügy elbírálása érdekében tisztázni szükséges az EUMSZ 101. cikk (2) bekezdésének tartalmát, valamint az 1/2003 rendelet 16. cikke szerinti EIRD‑határozatok bizonyító erejét a nemzeti bíróságok számára. Az említett bíróság különösen arra keresi a választ, hogy hogyan kell értelmezni ezeket a rendelkezéseket egy jelzálogkölcsön‑szerződésben szereplő olyan feltétel érvényességének értékelése szempontjából, amely a kamatlábat – a Bizottság által megállapított jogsértési időszak alatt – az Euribor alapján határozta meg.
8.        E tekintetben az kérdést előterjesztő bíróság elsősorban arra hívja fel a figyelmet, hogy a Corte Suprema di Cassazione (semmítőszék, Olaszország) ítélkezési gyakorlatát eltérő megközelítések jellemzik, amelyeket az előzetes döntéshozatalra utaló végzés a következőképpen ír le.
9.        Egyrészt, az ítélkezési gyakorlat első iránya szerint az EIRD‑határozatokban megállapított Euribor‑manipulációt úgy kell tekinteni, hogy annak bizonyító ereje nagyobb egy olyan kereset alátámasztása kapcsán, amely az Euriborra utaló szerződési feltétel semmisségének megállapítását kéri, függetlenül attól, hogy az érintett kölcsönszerződésben részes bank részt vett‑e a Bizottság által megállapított jogsértésben. Ezen ítélkezési gyakorlat szerint továbbá, ha a kölcsönszerződésben rögzített külső mutató – jogellenes manipulációja miatt – már nem tükrözi megbízhatóan a felek szándékát, a szerződési feltétel tárgya nem határozható meg. A nemzeti polgári jog szerint ilyen helyzetben a feltételt a jogsértés időtartamára részlegesen semmisnek kell tekinteni. Ezen túlmenően – szemben a kártérítési keresettel – csak a semmisség megállapítására irányuló kereset képes biztosítani a végső fogyasztó teljes körű védelmét, azáltal, hogy megóvja őt a versenykorlátozó kartell hatásaitól.
10.      Másrészt, az ítélkezési gyakorlat egy második, újabb iránya szerint az EIRD‑határozatok – jóllehet az 1/2003 rendelet 16. cikkének (1) bekezdése értelmében kötelező erejűek a nemzeti bíróságokra nézve – nem minősülnek elsődleges bizonyítéknak a kamatlábat az Euribor alapján meghatározó, jelzálogkölcsön‑szerződésben szereplő feltétel semmisségének megállapítása szempontjából. Ez az ítélkezési gyakorlat elismeri, hogy a Bizottság által az említett határozatokban megállapított jogsértés olyan magatartásban állt, amely a résztvevők által a származtatott euró‑kamatügyletek (EIRD) után fizetendő pénzösszegek csökkentésére irányult. Ezért ez a versenykorlátozás csak az EIRD termékek piacát érinti, és nem lehetett hatással az Euribor alapján indexált, változó kamatozású kölcsönök piacára.
11.      Mindenesetre a kérdést előterjesztő bíróság azon álláspont felé hajlik, hogy ha egy referencia‑kamatláb manipulációját megállapították, akkor ezt a manipulációt bizonyítottnak kell tekinteni az említett referencia‑kamatlábnak az alkalmazásával érintett valamennyi piacon. Ellentmondásos lenne úgy tekinteni, hogy a Bizottság határozataiban megállapított Euribor‑manipuláció kizárólag az EIRD termékek piacát érintette, míg más piacokat – köztük a változó kamatozású kölcsönök piacát – nem. Ezen túlmenően a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy azon értelmezés, miszerint az EUMSZ 101. cikk (2) bekezdése nem gyakorol hatást az Euriborra utaló szerződéses jogviszonyokra a jogsértés időszakában, csökkentené e rendelkezés elrettentő hatását.
12.      E körülmények között a Corte d’appello di Cagliari (cagliari fellebbviteli bíróság, Olaszország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Az [1/2003 rendelet] 16. cikkének (1) [bekezdésében] foglalt rendelkezés alapján az Euribor [kamatlábnak] a fent említett [EIRD] határozatokban és a Bíróság [HSBC Holdings és társai] ítéletében megállapított manipulációit a nemzeti bíróságok vonatkozásában is véglegesen bizonyítottnak kell‑e tekinteni, továbbá a Bizottság [említett] határozatainak és a Bíróság [említett] ítéletének tárgyát képező versenykorlátozás [az EUMSZ] 101. cikk által tiltott kartellt kizárólag a származtatott [euró‑kamatügyletek] piacán valósítja‑e meg, vagy azt a manipulált Euribor [kamatláb] alkalmazásának bármely piacán megvalósítja[?]”
13.      Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet 2025. január 28‑án nyújtották be a Bíróság Hivatalához. Az alapeljárásbeli fellebbező, ellenérdekű fél és beavatkozó, valamint a Bizottság írásbeli észrevételeket nyújtottak be. A jelen ügyben nem került sor tárgyalás tartására.
III. Értékelés
14.      Kérdésével az előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy az 1/2003 rendelet 16. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a Bizottságnak az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének megsértését megállapító határozatában szereplő, a referencia‑kamatláb manipulációjára vonatkozó megállapítását a nemzeti bíróságok előtt folyó eljárásokban véglegesen bizonyítottnak kell tekinteni. A kérdést előterjesztő bíróság azt is meg szeretné tudni, hogy ez a megállapítás azt jelenti‑e, hogy a Bizottság határozatában érintett piacon kívül kötött, az adott referencia‑kamatlábra utaló megállapodás az EUMSZ 101. cikk szerint tiltott kartellnek minősül.
15.      Először az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésnek az EUMSZ 101. cikk értelmezésére vonatkozó részével foglalkozom
(első rész), majd rátérek az 1/2003 rendelet 16. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozó részre
(második rész).
16.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés első része tekintetében az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak az említett rendelkezés tartalmával kapcsolatos kétségei a Bíróság HSBC Holdings és társai ítéletében megerősített EIRD‑határozatok
jogkövetkezményeire vonatkoznak. A kérdést előterjesztő bíróság konkrétan azt a kérdést veti fel, hogy egy referencia‑kamatláb adott piacon való manipulációjának – az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének megsértését eredményező – megállapítása semmissé teheti‑e az EUMSZ 101. cikk (2) bekezdése alapján egy másik piacon kötött megállapodásban szereplő, a jogsértés időszakában az említett referencia‑kamatlábra utaló feltételt.
17.      Az EUMSZ 101. cikk (2) bekezdése értelmében az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése alapján tiltott megállapodások vagy döntések semmisek. A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az EUMSZ 101. cikk (3) bekezdésében meghatározott feltételeknek nem megfelelő megállapodás semmisnek minősül, amennyiben tárgya vagy hatása összeegyeztethetetlen az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalommal.(10) Továbbá, mivel az EUMSZ 101. cikk (2) bekezdésében említett semmisség abszolút, az e rendelkezés értelmében semmis megállapodás sem múltbeli, sem jövőbeli hatállyal nem bír a szerződő felek között.(11) Egy ilyen megállapodásra harmadik felekkel szemben sem lehet hivatkozni.(12)
18.      A Bíróság ezért az EUMSZ 101. cikk (2) bekezdésének hatályát úgy határozta meg,(13) hogy annak alkalmazását az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében meghatározott tilalom alá tartozó megállapodásokra korlátozta.(14) Igaz, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a tiltott megállapodás semmisségére bárki hivatkozhat, és az a bíróságokra nézve kötelező.(15) Azonban csak az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozó döntés vagy megállapodás válik végrehajthatatlanná – elvileg teljes egészében, kivéve, ha a korlátozó elemek elválaszthatók a megállapodás többi részétől.(16) Amint azt a Bíróság megállapította, az EUMSZ 101. cikk (2) bekezdésében előírt semmisség következményei nem tartoznak az uniós jog hatálya alá a megállapodás azon részei tekintetében, amelyek nem összeegyeztethetetlenek az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével, továbbá a megállapodás alapján teljesített megrendelések és szállítások, valamint az ezekből eredő pénzügyi kötelezettségek tekintetében.(17)
19.      Véleményem szerint a Bíróság határozatai mögötti logika könnyen megmagyarázható, elsősorban azzal, hogy meg kell akadályozni a kérdést előterjesztő bíróság által az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben hivatkozott lépcsőzetes hatást, nevezetesen a Bizottság által tiltottnak minősített konkrét megállapodásban nem érintett harmadik felek között létrejött szerződéses kapcsolatok tekintetében. Ez különösen igaz a jelen alapeljárásban vitatott feltételre, amely olyan termékre és piacra vonatkozik, amely eltér az EIRD termékekkel kapcsolatos Euribor‑manipulációra vonatkozó bizottsági határozatokban szereplőktől. Az önmagukban az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése alapján nem tiltott megállapodások vagy feltételek semmisségének rendszerszintű megállapításából származó jogi és gazdasági következmények kiszámíthatatlansága véleményem szerint indokolja a Bíróság EUMSZ 101. cikk (2) bekezdésével kapcsolatos értelmezési megközelítését.
20.      Másodszor, az EUMSZ 101. cikk (2) bekezdésének Bíróság általi értelmezése összhangban áll – ahogy azt az alapeljárás alperese állítja – azzal az elvvel is, miszerint az uniós versenyjogi szabályok megsértéséért való felelősség személyes jellegű. Az ítélkezési gyakorlat szerint csak az e szabályokat megsértő vállalkozás felel a jogsértésért.(18) Jóllehet az említett ítélkezési gyakorlat kártérítési keresetekkel kapcsolatos előzetes döntéshozatal keretében alakult ki, abból logikusan következik, hogy az EUMSZ 101. cikk (2) bekezdésében az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével ellentétes megállapodások és döntések tekintetében előírt semmisség nem terjedhet ki a jogsértésben nem érintett felek között létrejött szerződéses kapcsolatokra.
21.      Igaz, hogy a Bizottság által az írásbeli észrevételeiben hivatkozott Allianz Hungária ítéletben(19) a Bíróság megállapította, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével ellentétes horizontális (piacfelosztási) megállapodás megvalósítására kötött vertikális megállapodások is jogellenesnek nyilváníthatók az említett rendelkezés alapján.(20) Az ügyben konkrétan felmerülő kérdés az volt, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében vett cél általi korlátozásoknak minősülnek‑e azon vertikális megállapodások, amelyek alapján két gépjármű‑biztosítótársaság kétoldalúan megállapodik a gépjármű‑márkakereskedőkkel vagy az e márkakereskedőket képviselő szövetséggel a biztosított járművek javítása után fizetett javítási óradíjról. Ítéletében a Bíróság megállapította, hogy a két vállalkozás között létrejött, a piac felosztására irányuló horizontális megállapodás léte alkalmas arra, hogy jogellenessé tegye a megvalósítására kötött vertikális megállapodásokat is.
22.      Az Allianz Hungária ítélet azonban nem ültethető át a jelen ügyre. Az ítéletből kitűnik, hogy a Bíróság nem terjesztette ki az EUMSZ 101. cikk (2) bekezdésében előírt semmisséget az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében meghatározott tilalom hatálya alá nem tartozó megállapodásokra. Éppen ellenkezőleg, megállapította, hogy a horizontális megállapodás megvalósításához szükséges vertikális megállapodások – amelyek nélkül a horizontális megállapodás nem lenne végrehajtható – szintén az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével ellentétesnek, és ezért önmagukban semmisnek minősülhetnek, figyelemmel a kérdést előterjesztő bíróság által az adott ügyben elvégzendő értékelésre.
23.      E tekintetben elegendő megjegyezni, hogy az alapeljárásban érintett kölcsönszerződés nem képezi részét az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése azon megsértésének, amelyet a Bizottság megállapított. Ezen túlmenően – ellentétben az Allianz Hungária ítéletben vizsgált helyzettel – az említett megállapodás nem a Bizottság által az EIRD‑határozatokban megállapított versenykorlátozó kartell megvalósítása vagy hatásainak kifejtése céljából jött létre. Az csupán a magánszemélynek a bank által nyújtott jelzálogkölcsönre alkalmazandó változó kamatláb meghatározása céljából utal az Euribor referencia‑kamatlábra, ami végképp nem kapcsolódik a Bizottság által megállapított jogellenes magatartáshoz. Ebben az összefüggésben számomra egyértelmű, hogy ez a megállapodás nem tekinthető az EUMSZ 101. cikk (2) bekezdésének hatálya alá tartozónak, amely cikk – a jelen indítvány 18. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint – csak az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével ellentétes megállapodásokra alkalmazandó.
24.      Ebből következik, hogy az EUMSZ 101. cikk (2) bekezdése nem értelmezhető úgy, hogy a Bizottságnak az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének megsértését megállapító határozata – amely szerint egy referencia‑kamatláb manipulációjára került sor – semmissé teszi a kölcsönszerződésben szereplő, erre a referencia‑kamatlábra utaló feltételt, amennyiben ez a feltétel nem képezi részét a Bizottság határozatában hivatkozott versenykorlátozó megállapodásnak, és mint ilyen, nem ítélték az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével ellentétesnek.
25.      E ponton fontos megjegyezni, hogy az a tény, hogy az EUMSZ 101. cikk (2) bekezdése nem biztosít jogalapot az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének hatálya alá nem tartozó kölcsönszerződésben szereplő feltétel semmisségének megállapítására, nem jelenti azt, hogy a megállapodásban részes feleknek nincs más jogorvoslati lehetőségük e feltétel semmisségének megállapítására.(21) E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik – a nemzeti bíróságoknak saját joguk alapján kell meghatározniuk az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében tiltott megállapodásnak a harmadik feleket érintő szerződéses kapcsolatokra esetlegesen gyakorolt következményeit.(22)
26.      A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság által nyújtott információ e tekintetben meglehetősen korlátozott. Mindazonáltal az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapeljárás tárgya egy olyan feltétel semmisségének – e feltétel állítólagos nem megbízható jellege miatti – megállapítására irányuló kereset, amely a kölcsönszerződés kamatlábát az Euribor referencia‑kamatlábra való utalással határozza meg. A jelen indítvány 25. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatra tekintettel semmi nem akadályozza meg a kérdést előterjesztő bíróságot abban, hogy e feltétel érvényességét és joghatásait az alkalmazandó nemzeti rendelkezésekre, például a szerződések tárgyának jogszerűségére vonatkozó, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban hivatkozott nemzeti rendelkezésekre tekintettel értékelje.(23)
27.      Éppen az ilyen helyzetben bír kifejezett jelentőséggel az 1/2003 rendelet 16. cikkének értelmezése – amire a kérdés második része vonatkozik – az alapeljáráshoz hasonló ügyekben, különösen az EIRD‑határozatokkal összefüggésben. Ezzel a résszel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy bizonyító erejű‑e a Bizottság által az említett határozatokban megállapított manipuláció azon eljárás keretében, amelynek tárgya a jogsértés időtartama alatt az Euriborra utaló feltétel – nemzeti jog szerinti – érvényessége.
28.      Az 1/2003 rendelet 16. cikke – „Az [EU] versenyjog egységes alkalmazása” cím alatt – előírja, hogy amennyiben a nemzeti bíróságok hoznak határozatot az EUMSZ 101. vagy EUMSZ 102. cikkének hatálya alá tartozó olyan megállapodásokról, döntésekről vagy magatartásokról, amelyek már bizottsági határozat tárgyát képezik, nem hozhatnak a Bizottság által elfogadott határozattal ellentétes határozatot.(24) Ez a rendelkezés a korábban létező ítélkezési gyakorlatot(25) kodifikálja, amelyben a Bíróság lényegében azt állapította meg, hogy az olyan versenyjogi rendszerben, ahol a jogérvényesítés több szereplőre – többek között a nemzeti bíróságokra – van ráruházva, a jogbiztonság és az uniós versenyszabályok egységes alkalmazásának elvei megkövetelik, hogy el kell kerülni az ellentmondó határozatokat.(26)
29.      Ezen túlmenően ítélkezési gyakorlatában a Bíróság meghatározta az 1/2003 rendelet 16. cikkéből eredő szabály határait. Például egy kártérítés iránti polgári kereset esetében – amelyben meg kell határozni a károkozó magatartást, a kárt, valamint a magatartás és a kár közötti közvetlen ok‑okozati összefüggést – a nemzeti bíróságot köti a Bizottság tiltott kartellre vonatkozó megállapítása, valamint az adott megállapodás jogi minősítése.(27) A Törvényszék az ítélkezési gyakorlatában, amelyet véleményem szerint minden további nélkül megerősíthet a Bíróság is(28) – azt is megállapította, hogy a nemzeti bíróságokat ugyanúgy kötik a Bizottságnak a vizsgált magatartások időbeli és földrajzi kiterjedésére, valamint azon személyek felelősségére vagy felelősségének hiányára vonatkozó megállapításai, akikkel szemben a szóban forgó magatartásokkal kapcsolatos vizsgálatot végezték.(29)
30.      A jelen ügyben az EIRD‑határozatok tekintetében fontos kiemelni, hogy a Bizottság megállapította, hogy az Euribor‑panelhez tartozó egyes bankok kartellben vettek részt az EIRD termékek piacán, amely lényegében 2005 szeptemberétől 2008 májusáig tartott.(30) E tekintetben a Bizottság azt állapította meg, hogy a kartellhez tartozók ebben az időszakban egy sor olyan magatartásban vettek részt, amelyek célja az volt, hogy torzítsák az EIRD‑árösszetevők, nevezetesen az Euribor rögzítésének rendes menetét. Ezen magatartások bizonyos futamidők tekintetében magukban foglalták az Euribor referencia‑kamatlábak állandó, alacsony vagy magas értékben történő meghatározásával kapcsolatos, a saját kereskedési pozícióktól vagy kitettségektől függő preferenciákra vonatkozó információk megosztását. A résztvevők emellett bizonyos futamidők tekintetében a kereskedési pozíciókra vagy az Euriborral kapcsolatos adatok jövőbeli továbbításával kapcsolatos szándékokra vonatkozó bizalmas információkat is megosztottak. Esetenként a kereskedők arra törekedtek, hogy legalább egyik bankjuk jövőbeli Euribor javaslatait más résztvevőktől megszerzett információkhoz igazítsák.(31)
31.      Érdemes emlékeztetni arra, hogy az Euribor a nemzetközi pénzpiacokon széles körben használt referencia‑kamatláb.(32) Célja, hogy tükrözze az euróban denominált bankközi kölcsönök költségét. A számítás naponta történik, a folyamatot pedig több, valamely kijelölt panelbe tartozó pénzügyi intézménytől származó adatok alapján végzik. A panelbankok által megadott jegyzéseken alapul, amely bankok megbecsülik azt a kamatlábat, amely alapján egy hipotetikus első osztályú bank pénzt kölcsönözne egy másik első osztályú banknak. Az Euribor kamatlábak tükröződnek az EIRD termékek áraiban, amelyek globálisan forgalmazott pénzügyi termékek. Ezeket a termékeket nagyvállalatok, pénzügyi intézmények, fedezeti alapok és más vállalkozások használják kamatkockázati kitettségük kezelésére (fedezeti ügyletek bonyolítására mind a hitelfelvevői, mind a befektetői oldalon), vagy spekulatív célokra.(33)
32.      Amint azt a Bizottság írásbeli észrevételeiben helyesen kifejti, különös figyelmet érdemel az a tény, hogy az EIRD‑határozatok nem tartalmaznak konkrét megállapításokat a versenykorlátozó megállapodás Euribor mértékére gyakorolt hatásairól. E határozatokból különösen az derül ki, hogy a panelben részt vevő bankok – a kartellben részt vevő feleknek a származtatott termékek piacán elfoglalt pozícióitól függően – felfelé vagy lefelé is manipulálhatták az Euribor mértékét, illetve változatlanul is hagyhatták azt.(34) Az EIRD‑határozatokban tehát nem szerepel megállapítás arra vonatkozóan, hogy a kartell az Euribor felfelé vagy lefelé történő elmozdítására törekedett‑e. Bár a tiltott kartellben részt vevő bankok magatartása alapján észszerű feltételezni, hogy a kartell fennállásának ideje alatt az Euribor mértéke nem a szokásos módon alakult,(35) a Bizottság a referencia‑kamatláb manipulációjának általános irányára vonatkozóan nem tett végleges megállapítást.(36) Ítéleteiben a Törvényszék és a Bíróság egyaránt megerősítette a Bizottság megállapításait, és arra a következtetésre jutott, hogy a szóban forgó jogsértés kizárólag az EIRD termékek piaca vonatkozásában minősült az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése szerinti „cél általi” korlátozásnak.(37)
33.      A fenti megfontolásokból az következik, hogy az EIRD‑határozatok tekintetében az 1/2003 rendelet 16. cikke előírja a nemzeti bíróságok számára, hogy az Euribor‑manipuláció tényét a Bizottság által meghatározott időszakban tekintsék véglegesen bizonyítottnak. Ezzel szemben – mivel a szóban forgó jogsértés cél általi korlátozásnak minősül – önmagukban a Bizottság által az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével ellentétesnek minősített magatartásokból nem lehet az Euribor mértékére gyakorolt konkrét hatásokra következtetni.
34.      A jelen ügyet illetően továbbra is kérdés, hogy az 1/2003 rendelet 16. cikke megfelelő jogi alapot képez-e annak megállapításához, hogy abban az esetben, ha a nemzeti bíróságnak saját nemzeti joga alapján kell döntenie valamely szerződési feltétel érvényességéről – különösen e feltétel tárgyának jogszerűségét illetően –, a Bizottság által az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének megsértését megállapító határozatban tett megállapítások kötelezőek e nemzeti bíróságra.
35.      E tekintetben elegendő rámutatni arra, hogy az 1/2003 rendelet 16. cikke olyan rendelkezés, amely arra kötelezi a nemzeti bíróságokat, hogy tartózkodjanak a Bizottság által elfogadott határozatokkal ellentétes határozatok meghozatalától, „[a]mennyiben […] a[z EUMSZ 101. vagy az EUMSZ 102. cikk] hatálya alá tartozó […] megállapodásokról, döntésekről vagy magatartásokról [hoznak határozatot]”. Mivel az alapügyben szereplőhöz hasonló esetben a kérdést előterjesztő bíróság semmiképp nem alkalmazná az uniós versenyszabályokat az előtte folyamatban lévő jogvita elbírálása érdekében, az 1/2003 rendelet 16. cikke formálisan nem tekinthető olyan jogi alapnak, amely arra kötelezné a nemzeti bíróságot, hogy bizonyítottnak tekintse a Bizottság által az EIRD-határozatokban tett megállapításokat.
36.      Ebben az összefüggésben azzal lehetne érvelni, hogy amikor valamely nemzeti bíróság valamely ügyet kizárólag saját nemzeti joga alapján értékel, a Bizottság által az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének megsértését megállapító határozatban tett megállapítások kötelező jellegét szintén e joggal összhangban kell meghatározni. Ez a megközelítés azonban két fő okból nem fogadható el. Először is, figyelmen kívül hagyja azt a tényt, hogy az uniós intézmények által a hatáskörük keretében elfogadott jogi aktusok nem igényelnek a nemzeti jogrendben való elismerést. Éppen ellenkezőleg, e jogi aktusok a tagállamok jogrendszereinek szerves részét képezik, ezért pedig nemzeti eljárás keretében nem hagyhatók figyelmen kívül. Másodszor, e megközelítés végső soron azt eredményezheti, hogy valamely nemzeti bíróság megtagadja egy olyan uniós jogi aktus figyelembevételét, amely az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében jogszerű és érvényes, az ezen aktusban szereplő megállapításokat pedig ráadásul a Bíróság is megerősítette a HSBC Holdings és társai ítéletben.
37.      Ebből következik, hogy még ha az 1/2003 rendelet 16. cikke nem is tekinthető alkalmazhatónak az alapügyben, amint az fentebb megállapításra került, az e rendelkezés által konkretizált egyik elv, nevezetesen az, hogy az uniós jogrend értelmében bizonyítottnak minősülő ténymegállapítás nem hagyható figyelmen kívül, lényegében hasonló jogkövetkezményekkel járó eredményre vezet. A nemzeti bíróságnak figyelembe kell vennie az uniós eljárás keretében tett ténybeli és jogi megállapításokat, amennyiben azok a nemzeti jogviták szempontjából relevánsak, még akkor is, ha azokat az uniós jog konkrét keretein kívül kell elbírálni.
38.      A jelen ügyben, egy adott feltétel nemzeti jog szerinti semmisségének megállapítását kérő fél által indított keresettel összefüggésben a Bizottságnak az Euribor manipulációjával kapcsolatos EIRD‑határozataiban szereplő megállapításait véglegesen bizonyítottnak kell tekinteni és megfelelően figyelembe kell venni, természetesen – a jelen indítvány 33. pontjában kifejtettek szerint –
az e határozatokban rögzített konkrét feltételektől függően.
39.      A fenti megfontolásokra tekintettel arra a következtetésre jutottam, hogy az EUMSZ 101. cikk (2) bekezdését és az 1/2003 rendelet 16. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a Bizottságnak az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének megsértését megállapító határozatában szereplő, a referencia‑kamatláb manipulációjára vonatkozó megállapítása nem teszi semmissé a kölcsönszerződésben szereplő, adott referencia‑kamatlábra utaló feltételt, amennyiben ez a feltétel nem képezi részét a Bizottság határozatában hivatkozott versenykorlátozó megállapodásnak, és mint ilyen, nem ítélték az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével ellentétesnek. Mindazonáltal, még ha az 1/2003 rendelet 16. cikke formálisan nem is alkalmazandó, a manipulációnak a Bizottság határozatában alátámasztott megállapítását a nemzeti bíróság nem hagyhatja figyelmen kívül valamely feltételnek a nemzeti jog szerinti érvényességére vonatkozó eljárás keretében, az e határozatban szereplő konkrét megfogalmazástól is függően.
IV.    Végkövetkeztetés
40.      A fent kifejtett elemzés alapján azt javasolom, hogy a Bíróság a Corte d’appello di Cagliari (cagliari fellebbviteli bíróság, Olaszország) által előterjesztett kérdésre a következő választ adja:
Az EUMSZ 101. cikk (2) bekezdését, valamint az [EUMSZ] 101. és [EUMSZ] 102. [cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 16. cikkének (1) bekezdését
úgy kell értelmezni, hogy a Bizottságnak az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének megsértését megállapító határozatában szereplő, a referencia‑kamatláb manipulációjára vonatkozó megállapítása nem teszi semmissé a kölcsönszerződésben szereplő, adott referencia‑kamatlábra utaló feltételt, amennyiben ez a feltétel nem képezi részét a Bizottság határozatában hivatkozott versenykorlátozó megállapodásnak, és mint ilyen, nem ítélték az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével ellentétesnek. Mindazonáltal, még ha az 1/2003 rendelet 16. cikke formálisan nem is alkalmazandó, a manipulációnak a Bizottság határozatában alátámasztott megállapítását a nemzeti bíróság nem hagyhatja figyelmen kívül valamely feltételnek a nemzeti jog szerinti érvényességére vonatkozó eljárás keretében, az e határozatban szereplő konkrét megfogalmazástól is függően.
1      Eredeti nyelv: angol.
i            A jelen ügy megnevezése fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyik fél nevével sem.
2      Az [EUMSZ] 101. és [EUMSZ] 102. [cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.).
3      Az [EUMSZ] 101. [cikk] és az EGT‑megállapodás 53. cikke szerinti eljárásban (AT.39914. ügy – Származtatott euró‑kamatügyletek [EIRD] – vitarendezési eljárás) hozott bizottsági határozat (C(2013) 8512 final; a továbbiakban: 2013. évi határozat). A határozat címzettjei a Barclays, a Deutsche Bank, a Société Générale és a Royal Bank of Scotland csoportokhoz tartozó bankok voltak.
4      Az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑megállapodás 53. cikke szerinti eljárásban (AT.39914. ügy – Származtatott euró‑kamatügyletek [EIRD]) hozott bizottsági határozat (C(2016) 8530 final; a továbbiakban: 2016. évi határozat). A határozat címzettjei a Crédit Agricole, a HSBC és a JPMorgan Chase csoportokhoz tartozó bankok voltak.
5      A két külön határozat elfogadása annak tudható be, hogy a 2013. évi határozat (2) preambulumbekezdésében felsorolt érintett bankok közül néhányan beleegyeztek abba, hogy részt vegyenek a Bizottság által az [EUMSZ 101. és 102. cikk] alapján folytatott eljárásokról szóló, 2004. április 7‑i 773/2004/EK bizottsági rendelet (HL 2004. L 123., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 3. kötet, 81. o.) 10a. cikke szerinti vitarendezési eljárásban. Ezzel szemben a 2016. évi határozat (52)–(64) preambulumbekezdésében felsorolt más bankok úgy döntöttek, hogy nem vesznek részt az említett eljárásban, ezért e bankokra vonatkozóan az 1/2003 rendelet 7. cikkében meghatározott szokásos eljárásnak megfelelően hoztak határozatot.
6      Lásd többek között a 2013. évi határozat (67) preambulumbekezdését és 1. cikkét. Lásd még a 2016. évi határozat (357) preambulumbekezdését, valamint 1. cikkét.
7      2019. szeptember 24‑i HSBC Holdings és társai kontra Bizottság ítélet (T‑105/17, EU:T:2019:675).
8      2023. január 12‑i HSBC Holdings és társai kontra Bizottság ítélet (C‑883/19 P, a továbbiakban: HSBC Holdings és társai ítélet, EU:C:2023:11).
9      A Törvényszék és a Bíróság ítéletei kizárólag a 2016. évi határozatra vonatkoztak, és nem foglalkoztak a 2013. évi határozattal, amely addigra jogerőssé vált. A két ítélet eredményeként a 2016. évi határozatot részben megsemmisítették, különösen a Bizottság által az ügy felpereseire kiszabott bírság meghatározása tekintetében. A Törvényszék hasonló következtetésre jutott a 2023. december 20‑i JPMorgan Chase és társai kontra Bizottság (T‑106/17, EU:T:2023:832) és a 2023. december 20‑i Crédit agricole és Crédit agricole Corporate and Investment Bank kontra Bizottság ítéletében (T‑113/17, EU:T:2023:847). Az említett ítéletek elleni fellebbezések jelenleg a C‑160/24 P és a C‑191/24 P ügyszám alatt folyamatban vannak a Bíróság előtt. Ezen túlmenően a 2016. évi határozatnak a kiszabott bírságra vonatkozó részleges megsemmisítését követően a Bizottság elfogadta a 2021. június 28‑i C(2021) 4600 final határozatot. Az említett határozat a 2024. november 27‑i HSBC Holdings és társai kontra Bizottság ítélethez (T‑561/21, EU:T:2024:869) vezetett, amely immár jogerőssé vált.
10      1971. november 25‑i Béguelin Import ítélet (22/71, EU:C:1971:113, 26. pont).
11      1973. február 6‑i Brasserie de Haecht ítélet (48/72, EU:C:1973:11, 26. pont).
12      1971. november 25-i Béguelin Import ítélet (22/71, EU:C:1971:113, 29. pont).
13      Lásd többek között: Jones, A., Sufrin, B. és Dunne, N., EU Competition Law: Text, Cases and Materials, Oxford University Press, 2023, 228. o.; Van Bael, I. és Bellis, J.‑F., Competition Law of the European Union, Wolters Kluwer, 2021, 77. és 78. o.; Argenton, C., Geradin, D. és Stephan, A., EU Cartel Law and Economics, Oxford University Press, 2020, 69. és 70. o., valamint Meeßen, G., „Article 101 TFEU”, in: Kellerbauer, M., Klamert, M. és Tomkin, J. (szerk.), The EU Treaties and the Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Oxford University Press, 2019, 1034. és 1035. o.
14      Mindezen határozatok a mai napig relevánsak, amint azt a 2023. április 20‑i Repsol Comercial de Productos Petrolíferos ítélet (C‑25/21, EU:C:2023:298, 70–73. pont) és a 2024. január 25-i Em akaunt BG ítélet (C-438/22, EU:C:2024:71, 57. és 58. pont) is bizonyítja, amelyek kifejezetten hivatkoznak rájuk.
15      Lásd ebben az értelemben: 2001. szeptember 20‑i Courage és Crehan ítélet (C‑453/99, EU:C:2001:465, 22. pont).
16      Lásd ebben az értelemben: 1991. február 28‑i Delimitis ítéletet (C‑234/89, EU:C:1991:91, 40. pont).
17      1983. december 14‑i Société de vente de ciments et bétons de l’est ítélet (319/82, EU:C:1983:374, 11. és 12. pont).
18      2019. március 14‑i Skanska Industrial Solutions és társai ítélet (C‑724/17, EU:C:2019:204, 31. pont).
19      2013. március 14‑i Allianz Hungária Biztosító és társai ítélet (C‑32/11, a továbbiakban: Allianz Hungária ítélet, EU:C:2013:160).
20      Uo., 50. pont.
21      Ezen túlmenően az a fél, amelyik úgy véli, hogy a referencia‑kamatláb manipulációja hátrányosan érintette, ténylegesen kártérítési keresetet indíthat a tagállamok és az Európai Unió versenyjogi rendelkezéseinek megsértésén alapuló, nemzeti jog szerinti kártérítési keresetekre irányadó egyes szabályokról szóló, 2014. november 26‑i 2014/104/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvet (HL 2014. L 349., 1. o.) átültető nemzeti jog alapján. Az a nemzeti bíróság pedig, amelyik előtt az említett keresetet megindították, köteles biztosítani az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdéséből közvetlenül eredő jogokat, ideértve azokat az eseteket is, amikor a felperes a Bizottság által jogellenesnek minősített megállapodás harmadik fele. Lásd többek között: 2014. június 5-i Kone és társai ítélet (C-557/12, EU:C:2014:1317, 37. pont);
2023. április 20‑i Repsol Comercial de Productos Petrolíferos ítélet (C‑25/21, EU:C:2023:298, 50–52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
22      Lásd ebben az értelemben: 1983. december 14‑i Société de vente de ciments et bétons de l’est ítélet (319/82, EU:C:1983:374, 12. pont); 2006. november 30-i Brünsteiner és Autohaus Hilgert ítélet (C-376/05 és C-377/05, EU:C:2006:753, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
23      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat és a felek írásbeli észrevételei e tekintetben az olasz polgári törvénykönyv 1346. és 1418. cikkét említik.
24      Lásd továbbá: 2024. április 18-i Heureka Group (Online árösszehasonlító szolgáltatások) ítélet (605/21, EU:C:2024:324, 74. pont).
25      Lásd az 1/2003 rendelet (22) preambulumbekezdését, valamint a 2000. december 14-i Masterfoods és HB ítéletet (344/98, a továbbiakban: Masterfoods ítélet, EU:C:2000:689, 60. pont).
26      Pachev, A., „Jurisdiction of the Courts of the European Union Member States to apply European Union antitrust law in private disputes”, in: La justice en transition: vers une union européenne solidaire et durable – Justice in transition: towards a united and sustainable European Union – Mélanges en l’honneur d’Alexander Arabadjiev, Bruylant, 2025, 573. o.
27      Ezzel együtt a nemzeti bíróságnak továbbra is meg kell vizsgálnia a kár fennállását, valamint a kár és a szóban forgó megállapodás vagy magatartás közötti közvetlen ok‑okozati összefüggést. Még ha határozatában a Bizottság meg is állapította a jogsértés pontos hatásait, a kártérítési keresetet benyújtó egyes személyeknek okozott kár egyedi meghatározása továbbra is a nemzeti bíróság feladata. Lásd ebben az értelemben: 2012. november 6‑i Otis és társai ítélet (C‑199/11, EU:C:2012:684, 65. és 66. pont).
28      2015. december 16‑i British Airways kontra Bizottság ítélet (T‑48/11, EU:T:2015:988, 40. pont). Lásd továbbá: Joncheray, N., „Article 16: Uniform application of Community competition law – Commentary”, in: Prete, L., Dekeyser, K. et al. (szerk.), Regulation 1/2003 and EU Antitrust Enforcement – A Systematic Guide, Wolters Kluwer, 2002., 399. o.
29      Lásd továbbá: Carovano, G., „Boosting the coherent application of EU competition law in private litigations while augmenting national courts’ independence”, European Law Journal, 31. kötet, 3. sz., 2025, 272. és 273. o.
30      Lásd a jelen indítvány 6. lábjegyzetét.
31      Lásd többek között a 2013. évi határozat (32) preambulumbekezdését, valamint a 2016. évi határozat (113)–(115), (358) és (359) preambulumbekezdését. Lásd továbbá: HSBC Holdings és társai ítélet, 18. és 19. pont.
32      Lásd a pénzügyi eszközökben és pénzügyi ügyletekben referenciamutatóként vagy a befektetési alapok teljesítményének méréséhez felhasznált indexekről, valamint a 2008/48/EK és a 2014/17/EU irányelv, továbbá az 596/2014/EU rendelet módosításáról szóló, 2016. június 8‑i (EU) 2016/1011 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2016. L 171., 1. o.; helyesbítés: HL 2017. L 137., 41. o.) (1) preambulumbekezdését, valamint a 2016/1011 rendelet alapján a pénzügyi piacokon használt kritikus referenciamutatók jegyzékének megállapításáról szóló, 2016. augusztus 11-i (EU) 2016/1368 bizottsági végrehajtási rendelet (HL 2016. L 217., 1. o.) (5) preambulumbekezdését.
33      Lásd a 2013. évi határozat (5)–(9) preambulumbekezdését és a 2016. évi határozat (20)–(26) preambulumbekezdését. Lásd továbbá: Emiliou főtanácsnok HSBC Holdings és társai kontra Bizottság ügyre (C‑883/19 P, EU:C:2022:384, 1. pont) vonatkozó indítványa.
34      Lásd többek között a 2016. évi határozat (388) preambulumbekezdését, valamint (392) preambulumbekezdésének a) és e) pontját.
35      Lásd többek között a 2016. évi határozat (397) és (404)–(408) preambulumbekezdését.
36      Lásd a jelen indítvány 7. és 8. lábjegyzetét.
37      Lásd többek között: HSBC Holdings és társai ítélet, 125., 191., 206. és 208. pont.