62002CC0105_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A jelen kötelezettségszegés megállapítása iránti keresettel a Bizottság a Németországi Szövetségi Köztársaság TIR‑igazolvánnyal történő árutovábbítási rendszerrel (a továbbiakban: TIR‑eljárás) összefüggő különböző kötelezettszegéseinek megállapítását kéri. A Bizottság különösen azt rója a Németországi Szövetségi Köztársaság terhére, hogy a Közösségek ezen eljárásból eredő saját forrásait tévesen könyvelte, és késve bocsátotta rendelkezésre, valamint egyes lezáratlan TIR‑igazolványokra vonatkozó meghatározott adatokat nem közölt a Bizottsággal. Ezen túlmenően a Bizottság kéri a Németországi Szövetségi Köztársaságot a Közösségek szóban forgó saját forrásainak kamatokkal együtt történő rendelkezésre bocsátására, valamint meghatározott adatok továbbítására kötelezni.
2. Ez a jogvita elsősorban a Közösségek saját (vám‑)forrásainak könyvelésére és rendelkezésre bocsátására vonatkozik, az eljárás szempontjából releváns időpontban az 1552/89/EGK, Euratom rendeletben (a továbbiakban: a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet) foglalt szabályozás szerint(2) . A Közösségek saját forrásairól szóló rendelet a Közösségek saját forrásokra vonatkozó, megállapított jogosultságainak kétféle számlára való könyveléséről rendelkezik. Főszabály szerint a megállapított jogosultságokat az ún. A számlán kell lekönyvelni, kivéve ha olyan jogosultságokról van szó, amelyeket „a beszedés vagy a biztosíték hiánya miatt” az ún. B számlán kell lekönyvelni. A könyvelés módja annyiban bír jelentőséggel, hogy az A számlán lekönyvelt összegeket legkésőbb a jogosultság megállapítását követő második hónap 19. napja utáni első munkanapon kell a Bizottság részére megfizetni, míg a B számlán lekönyvelt összegeket csak ezen összegek behajtása
után kell – a megfelelő határidőn belül – megfizetni.
3. Másodsorban a jogvita a TIR‑igazolvánnyal történő árutovábbításra vonatkozik, amelynek alapjául az 1975. november 14‑én Genfben aláírt, az áruk TIR‑igazolvánnyal történő nemzetközi fuvarozásáról szóló vámegyezmény (a továbbiakban: TIR‑egyezmény) szolgál, amelyben szerződő félként többek között mind a Németországi Szövetségi Köztársaság, mind az Európai Közösség részt vesz(3) .
4. A jelen eljárás lényegében azt a kérdést veti fel, hogy lehetett‑e a TIR‑eljárásból származó jogosultságokat az A számla helyett a B számlán lekönyvelni, mégpedig a vámoknak és illetékeknek a TIR‑eljárásban alkalmazott garanciarendszer révén történő biztosításával összefüggő problémákra tekintettel, amely rendszer a német kormány állítása szerint 1993‑tól az összeomlás szélére került. A német hatóságok ebben a helyzetben indokoltnak látták, hogy a garanciavállaló egyesületekkel szemben ideiglenesen lemondjanak a jogosultságok érvényesítésről, illetve hogy az érintett összegeket biztosítatlan jogosultságként a B számlán könyveljék le.
5. A jelen eljárás tárgyát tekintve szorosan összefügg a C‑377/03.(4) és C‑378/03.(5) sz., még folyamatban levő ügyekkel, amelyek szintén a TIR‑eljárásból eredő saját források könyvelésére és rendelkezésre bocsátására vonatkoznak, és amelyekben szintén indítványokat fogok előterjeszteni.
II – Jogi háttér
A – Közösségi jog
1. A Közösségek saját forrásairól szóló rendelet
6. A Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 2. cikkének (1) bekezdése a Közösségek jogosultságának megállapítását illetően a következőképpen rendelkezik:
„A jelen rendelet alkalmazása során a Közösségnek a 88/376/EGK, Euratom tanácsi határozat 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett saját forrásaihoz való jogosultságát akkor állapítják meg, amikor a tagállam illetékes hatósága a fizetendő összeget közli a kötelezettel. Az erre vonatkozó valamennyi közösségi rendelkezés tiszteletben tartása mellett a közlésre akkor kerül sor, ha a kötelezett személye ismert, és a vámösszeg az illetékes államigazgatási szervek által kiszámítható.”
7. A Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 6. cikkének (1) bekezdése és (2) bekezdésének a) és b) pontja a saját források lekönyveléséről a következőképpen rendelkezik:
„(1) A saját források számláit az egyes tagállamok államkincstára vagy az általuk kijelölt testület vezeti a források típusa szerinti bontásban.
(2) a) A 2. cikkben megállapított jogosultságokat, az e bekezdés b) pontjától függően, legkésőbb a megállapításukat követő második hónap 19. napja utáni első munkanapon könyvelik le a számlákon.
b) Az a) pontban említett számlákra a beszedés vagy a biztosíték hiánya miatt be nem jegyzett jogosultságokat külön számlákon mutatják be az a) pontban megállapított időtartamon belül. A tagállamok akkor alkalmazhatják ezen eljárást, amikor a megállapított jogosultságok tekintetében, amelyekre nézve biztosítékot adtak, kifogással éltek, és amelyek esetleg változhatnak a felmerült vita rendezésétől függően”.
8. A Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 10. cikkének (1) bekezdése a saját források rendelkezésre bocsátására vonatkozóan a következőképpen rendelkezik:
„(1) A 88/376 határozat 2. cikke (3) bekezdésének megfelelően a 10%‑os beszedési költségek levonása után [e határozatok] 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett saját források elszámolását legkésőbb azon hónapot követő második hónap 19. napját követő első munkanapon kell elvégezni, amelyben a jogosultságot – e rendelet 2. cikkének megfelelően – megállapították.
Azonban a 6. cikk (2) bekezdésének b) pontja alapján való külön számlákon bemutatott jogosultságokra nézve az elszámolást legkésőbb azon hónapot követő második hónap 19. napját követő első munkanapon végzik el, amelyben a jogosultságot behajtották.”
9. A Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 17. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1) A tagállamok megteszik az összes szükséges intézkedést annak biztosítására, hogy a 2. cikk alapján megállapított jogosultságoknak megfelelő összeget az e rendeletben meghatározottak szerint a Bizottság rendelkezésére bocsássák.
(2) A tagállamok kizárólag akkor mentesülnek az alól a kötelezettség alól, hogy a Bizottság rendelkezésére bocsássák a megállapított jogosultságoknak megfelelő összeget, ha ezen összegeket vis maior
miatt nem szedték be. A tagállamok emellett meghatározott esetekben figyelmen kívül hagyhatják azon kötelezettséget, hogy ezen összegeket a Bizottság rendelkezésére bocsássák, ha a konkrét eset valamennyi vonatkozó körülményének mélyreható értékelése után úgy látszik, hogy a behajtás hosszú távon rajtuk kívül álló okok miatt lehetetlen. Ezen eseteket meg kell említeni a (3) bekezdésben előírt jelentésben, ha az összeg meghaladja a 10 000 ECU‑t, a nemzeti pénznemre átváltva a megelőző naptári év októberének első munkanapján alkalmazandó árfolyamon; e jelentéseknek jelezniük kell azon okokat, hogy a tagállam miért nem volt képes a kérdéses összegeket rendelkezésre bocsátani. A Bizottságnak hat hónap áll rendelkezésére, hogy adott esetben észrevételeit továbbítsa az érintett tagállam számára.”
2. A TIR‑eljárás
a) A TIR‑eljárás áttekintése
10. Az árutovábbítási eljárás vámjogi eljárás, amelynek célja, hogy megkönnyítse egy adott vámrendszeren belüli vagy különböző vámterületek közötti kereskedelmet, illetve az áruk átmenő forgalmát. Az árutovábbítási eljárások mint „felfüggesztő eljárások” rendeltetése, hogy lehetővé tegyék a harmadik országba küldött vagy onnan származó áruk után fizetendő vámok, illetékek és adók ideiglenes felfüggesztését ezen áruk meghatározott vámterületen keresztül történő szállítása során. A TIR‑eljárás a többféle létező ‑ sok tekintetben hasonló – árutovábbítási eljárás, illetve az áruk átmenő forgalmát biztosító rendszerek egyik típusa, amelyek közé mindenekelőtt a közösségi árutovábbítási eljárás és a közös árutovábbítási eljárás is tartozik.
11. A külső árutovábbítási eljárások közé sorolandó TIR‑eljárás közösségi jogi jogalapja a nemzetközi TIR‑egyezmény mellett a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet(6) (a továbbiakban: VK‑végrehajtási rendelet), amely a Közösségi Vámkódexen(7) (a továbbiakban: VK) alapul, és amely a 451. és azt követő cikkeiben a TIR‑egyezménnyel bevezetett eljárást lényegében átveszi, illetve végrehajtja.
12. A TIR‑egyezmény alapján a közúti járművekben, járműszerelvényekben és szállítótartályokban fuvarozott árukat csak az indulási vámhivatalnál ellenőrzik, az átmenő és a rendeltetési vámhivatalnál nem, kivéve ha szabálytalanság gyanúja merül fel (5. cikk). Ezek az áruk mentesülnek továbbá a behozatali vagy kiviteli vámok és illetékek megfizetésének vagy letétbe helyezésének kötelezettsége alól (4. cikk). A TIR‑eljárás a vámterületen – a TIR‑egyezmény szempontjából a Közösség vámterülete egységes vámterületnek minősül – keresztül történő árufuvarozás vámhatósági felügyeletére szolgál, és célja annak biztosítása, hogy azonos fuvarozott áruk, mennyiségi változások nélkül érkezzenek meg a rendeltetési helyükre.
13. Ezt lényegében a TIR‑eljárás három eleme teszi lehetővé: először is, az árukat olyan járművekben vagy szállítótartályokban kell fuvarozni, amelyek meghatározott biztonsági berendezésekkel vannak ellátva, oly módon, hogy az árukat út közben ne lehessen kicserélni vagy eltávolítani (a TIR‑egyezmény 12‑14. cikke). Másodszor, az árukat a fuvar teljes időtartama alatt egy egységes árutovábbítási okmánynak, a TIR‑igazolványnak kell kísérnie, amelyet az indulási vámhivatal állít ki, és amelynek alapján ellenőrzik a fuvarozási művelet szabályszerűségét (3. cikk). Végül a vámhatóságok által a fuvarozó vállalkozótól követelhető vámok és illetékek megfizetését részben a szerződő felek hatóságai által e célból felhatalmazott nemzeti egyesületek garanciájának kell biztosítania (3. cikk). Ezt a garanciát az International Road Transport Union (IRU), valamint egy svájci székhelyű nemzetközi biztosítócsoport (a továbbiakban: nemzetközi biztosítócsoport) biztosítja.
14. A TIR‑igazolványokat az IRU nyomtatja, és a garanciavállaló egyesületek adják ki a fuvarozóknak, akik számos, különösen a fuvarozott árura vonatkozó adatot írnak be a TIR‑igazolványba. Minden TIR‑igazolvány több, két példányból álló lapot tartalmaz. A TIR‑fuvart akkor mentesítik szabályszerűen, ha az érintett árut a rendeltetési vámhivatalnál, azaz a Közösség vámterületének kiléptető vámhivatalánál kezelik, és ez a rendeltetési vámhivatal az indulási vámhivatalt, azaz ezen vámterület beléptetési vámhivatalát erről fenntartások nélkül értesíti.
15. Nem szabályszerű mentesítés esetén kerül igénybevételre a lényegében a TIR‑egyezmény 8. cikkében szabályozott biztosítékrendszer, amelynek alapján a garanciavállaló egyesületek tehergépkocsi‑rakományonként meghatározott felső összeghatárig felelnek a TIR‑eljárással kapcsolatos szabálytalanság alapján esedékessé váló behozatali vagy kiviteli vámok és illetékek megfizetéséért, mégpedig az ezen összegek kifizetésére közvetlenül kötelezett személyekkel egyetemlegesen.
b) A TIR‑egyezmény vonatkozó rendelkezései
16. A TIR‑egyezmény II. fejezete, amely a TIR‑igazolványok kiadását és a garanciavállaló egyesületek felelősségét szabályozza, többek között az alábbi rendelkezéseket tartalmazza:
„8. cikk
(1) A garanciavállaló egyesület kötelezettséget vállal, hogy megfizeti azokat a követelhető, esetlegesen késedelmi kamatokkal növelt behozatali vagy kiviteli vámokat és illetékeket, amelyeket azon ország törvényei és vámelőírásai szerint, ahol a TIR‑eljárással kapcsolatos szabálytalanságot megállapították, ki kellett volna fizetni. Az egyesület a fent említett összegekért az azok kifizetésére kötelezett személyekkel együttesen és egyetemlegesen felelős.
(2) Ha az egyik Szerződő Fél törvényei és rendeletei nem írják elő behozatali vagy kiviteli vámok és illetékek megfizetését a fenti (1) bekezdésben foglaltak szerint, a garanciavállaló egyesület azonos feltételek mellett köteles a behozatali vagy kiviteli vámoknak és illetékeknek megfelelő összeget az esetleges késedelmi kamatokkal együtt megfizetni.
(3) Minden Szerződő Fél meghatározza azt a TIR‑igazolványonkénti legnagyobb pénzösszeget, amely az (1) és (2) bekezdésben foglalt rendelkezések figyelembevételével a garanciavállaló egyesülettől követelhető.
(4) A garanciavállaló egyesület attól az időponttól tartozik felelősséggel azon ország hatóságainak, ahol az indulási vámhivatal található, amikor a TIR‑igazolványt a vámhivatal elfogadta. A következő országokban, amelyeken a TIR‑eljárás szerint fuvarozott árukat átszállítják, ez a felelősség akkor kezdődik, amikor az áruk beléptetésre kerülnek ezen országokba, vagy abban az esetben, ha a TIR‑fuvarozás a 26. cikk (1) és (2) bekezdésének értelmében szünetel, akkor, amikor az a vámhivatal, ahol a TIR‑fuvarozást újból megkezdik, a TIR‑igazolványt elfogadja.
(5) A garanciavállaló egyesület felelőssége nem csupán a TIR‑igazolványban felsorolt árukra terjed ki, hanem azokra az árukra is, amelyek ugyan nincsenek felsorolva ebben az igazolványban, de a közúti jármű zárral ellátott részében vagy a zárral ellátott szállítótartályban találhatók; a felelősség semmiféle egyéb árura nem terjed ki.
(6) A jelen cikk (1) és (2) bekezdésében említett vámok és illetékek megállapítása céljából a TIR‑igazolványban szereplő árukra vonatkozó adatokat kell – az ellenkező bizonyítékok hiányában – helyesnek elfogadni.
(7) Ha a jelen cikk (1) és (2) bekezdésében említett összegek esedékessé válnak, az illetékes hatóságoknak azok megfizetését – a lehetőségekhez mérten – a közvetlenül felelős személytől (vagy személyektől) kell követelniük, mielőtt a garanciavállaló egyesülethez fordulnának követelésükkel.”
B – A nemzeti szabályozás
17. A Bundesministerium für Finanzen (német szövetségi pénzügyminisztérium) 1996. szeptember 11‑i rendelete (a továbbiakban: szövetségi rendelet) a 3. pont alatt az árutovábbítási eljárások keretében nyújtott garanciákra vonatkozóan a következő rendelkezéseket tartalmazza:
„A közösségi árutovábbítási vagy a közös árutovábbítási rendszer keretében behozatali vám fizetésére vonatkozó követelést kizárólag abban az esetben lehet biztosítottnak tekinteni, amennyiben mindegyik árutovábbítási művelet esetében külön garanciát adtak, és ezt még nem szabadították fel.
Minden más, a közösségi árutovábbítási, a közös árutovábbítási vagy a TIR rendszerből származó követelést biztosítatlannak kell tekinteni.[…]”
III – Tényállás és eljárás
A – A TIR‑eljárás válságáról
18. Különösen a német kormány hívta fel a Bíróság figyelmét a ténybeli háttérre, amelyre figyelemmel a keresetet vizsgálni kell, nevezetesen arra a jelentős válságra, amelybe a Közösségben alkalmazott árutovábbítási eljárások, így a TIR‑eljárás is a 90‑es évek eleje óta, és különösen a belső piac 1993. január 1‑jén történt hatályba lépése óta került, és amely a TIR‑eljárás alapjául szolgáló biztosítékrendszer kudarcához, és ezzel – legalábbis a német kormány leírása szerint – az egész TIR‑rendszer „majdnem‑összeomlásához” vezetett. E válsággal az Európai Parlament által 1995 decemberében a közösségi árutovábbítási eljárásban megfigyelhető állítólagos jogsértések és visszásságok kivizsgálására létrehozott vizsgálóbizottság is foglalkozott, amely bizottság 1997. február 20‑án terjesztette elő jelentését(8) (a továbbiakban: európai parlamenti vizsgálati jelentés). Bár ez a jelentés elsősorban a közösségi árutovábbítási eljárásra koncentrál, a TIR‑eljárással is részletesen foglalkozik.
19. A válságot – amelynek terjedelmét illetően azonban az eljárásban részt vevő felek nem értenek egyet – a kelet felé történő nyitás, a belső piac létrehozása és a szervezett bűnözés mértékének emelkedése következtében a TIR‑eljárás keretében megfigyelhető szabálytalanságok számának drasztikus növekedése okozta, ami a nemzetközi biztosítócsoport fokozott igénybevételéhez vezetett, amely pedig egyre többször tagadta meg a kezességből eredő biztosítékok megfizetését. A TIR‑egyezmény központi szervei, a TIR‑intézőbizottság, valamint mindenekelőtt a forgalom vámkérdéseivel foglalkozó WP.30 munkacsoport, amelyben valamennyi szerződő fél, beleértve a Bizottságot is, képviselteti magát, a német kormány tájékoztatása, valamint az európai parlamenti vizsgálati jelentés szerint több alkalommal foglalkozott ezen fejleményekkel.
20. Az IRU, valamint a nemzetközi biztosítócsoport kezdeményezésére e fejleményekre először 1993 júliusában a különlegesen érzékeny termékekre, így a dohányárukra és az alkoholra vonatkozó külön TIR‑igazolvány bevezetésével reagáltak, 200 000 USD megnövelt összegű kezességet előírva. 1994. december 5‑én azonban a nemzetközi biztosítócsoport felmondta a viszontbiztosítási szerződést, ezt elsősorban az olyan kockázatok túlzott mértékű növekedésével indokolva, amelyről a biztosítóknak nem volt tudomásuk, valamint a csalások általános elterjedésével és rendszeres jellegével. A felmondás később választottbírósági eljárás tárgyát is képezte.
21. A német kormány előadása szerint a BDF(9) és az AIST(10) német garanciavállaló egyesületek fizetésképtelenségére tekintettel, valamint a TIR‑eljárás kezességi rendszerének összeomlásától tartva a német kormány végül az 1996. július 31‑i és 1997. május 26‑i megállapodásokkal (a továbbiakban: moratóriumok) az esedékes követelések megfizetésére fizetési haladékot nyújtott a garanciavállaló egyesületeknek.
B – A pert megelőző eljárás és a kereseti kérelmek
22. A Németországban 1997. november 24‑e és 28‑a között a hagyományos saját forrásokra vonatkozóan folytatott ellenőrzések során a Bizottság megállapította, hogy a német hatóságok az árutovábbítási rendszer keretében egyes árutovábbítási okmányokat nem kezeltek szabályszerűen (509 TIR‑igazolványt 1993‑ból, 1994‑ből és 1995‑ből, a saját források összege körülbelül 20 millió német márkát tett ki). A vámhivatalok küldtek ugyan határidőben a fizetési határidő megjelölésével fizetési felszólítást a garanciavállaló egyesületnek, azonban semmilyen kifizetés nem történt, és a német hatóságok nem érvényesítették jogi úton a tartozásokat. Az érintett vámok beszedését a moratóriumok alapján felfüggesztették. A német hatóságok szerint a kérdéses összegeket a szövetségi rendelet értelmében biztosítatlannak kell tekinteni, ezért az érintett összegeket a B számlán kell jóváírni.
23. 1997. december 19‑i levelével a Bizottság ezért felszólította a német hatóságokat, hogy tájékoztassák ezen megállapodások és az esetlegesen más garanciavállaló egyesületekkel kötött egyéb hasonló megállapodások tartalmáról, valamint jelezzék, hogy a nem mentesített TIR‑igazolványokkal kapcsolatosan megállapított és be nem szedett saját forrásokat mikor és milyen formában bocsátják a Bizottság rendelkezésére.
24. 1998. január 22‑i levelükben a német hatóságok előadták, hogy a TIR‑igazolvány fedezete alatt az árutovábbítási műveletek során elkövetett csalások számának növekedése következtében a viszontbiztosítási szerződés 1994. december 5‑én bekövetkezett biztosítócsoport általi felbontására, és ezen csoport által a német garanciavállaló egyesületek részére történő – és az IRU közvetítője útján viszontbiztosított – kifizetések felfüggesztésére tekintettel szükségessé vált, hogy a német hatóságok ideiglenesen lemondjanak a jogérvényesítésről a fenti egyesületek csődjének és a TIR‑rendszer Európai Unió egészében történő összeomlásának elkerülése érdekében. Másrészt az IRU és a nemzetközi biztosítócsoport között a biztosítandó követelések tárgyában választottbírósági eljárás van folyamatban. Az árutovábbítási ügyletek lezáratlanságából származó követeléseket a saját forrásokra vonatkozó rendelkezések értelmében csak akkor lehet biztosítottnak tekinteni, ha a biztosíték az egyes ügyletekhez kapcsolódik, és a tényleges kockázatnak megfelelő védelmet nyújt.
25. 1998. március 30‑i levelében a Bizottság újra követelte a kérdéses saját források rendelkezésre bocsátását, amire a német hatóságok 1998. május 22‑i levelükben azt a választ adták, hogy nem áll módjukban ezt a követelést teljesíteni, többek között azért, mert ha a Bizottság álláspontjának eleget tennének, ez a német költségvetésre aránytalan terhet róna.
26. 1998. június 8‑i levelében a Bizottság ismét felszólította a német hatóságokat, hogy közöljék vele a korábban az 1552/89 rendelet 11. cikke szerint esetlegesen járó késedelmi kamat kiszámításához korábban kért információkat.
27. 1998. szeptember 18‑i állásfoglalásukban a német hatóságok fenntartották álláspontjukat.
28. 1998. október 30‑i levelében a Bizottság többek között felszólította a német szövetségi kormányt, hogy a fenti levelet követő második hónap utolsó napja előtt elszámolás címén fizessen meg egy bizonyos összeget, továbbá tájékoztassa az 1994–1998 közötti időszakban a német vámhivatalok által nem mentesített TIR‑igazolványokkal kapcsolatban az összes többi olyan nem kifogásolt vámösszegről, amelyek hasonló elbánásban részesültek (az A számla helyett a B számlán történő jóváírás).
29. 1999. március 4‑ei válaszukban a német hatóságok nem teljesítették e követeléseket.
30. Az 1999. november 15‑i felszólító levélben a Bizottság megerősítette álláspontját, és kifejtette, hogy a német hatóságok állításával ellentétben nem több követelés tekintetében nyújtott általános biztosítékról van szó, hanem az egyes TIR‑igazolványokra vonatkozó garanciákról, amelyek az esetek többségében teljes egészében vagy legalábbis nagy részben fedezik a követeléseket. Ezenkívül az 1995‑ös évre vonatkozó TIR‑igazolványok esetében Németország ideiglenesen lemondott a követelései érvényesítéséről a garanciavállaló egyesülettel szemben azzal a feltétellel, hogy annak felelőssége „megfelelő személyes hozzájárulás” erejéig fennáll, továbbá biztosítékként a viszontbiztosítóval szembeni követeléseit engedményezi. Következésképpen az 1995‑ös és azt követő években keletkezett követeléseket biztosíték fedezte, és azokat – legalább részben – az A számlára kellett volna lekönyvelni, és rendelkezésre kellett volna bocsátani, amennyiben azokat nem vitatták határidőn belül.
31. 2000. február 1‑jei levelükben a német hatóságok fenntartották és részletesebben kifejtették álláspontjukat, valamint átadták a Bizottságnak a garanciavállaló egyesületekkel a fizetés elhalasztása tárgyában kötött megállapodásokat.
32. 2000. november 8‑án a Bizottság indokolással ellátott véleményt küldött Németország részére. Eszerint a követeléseket a német hatóságok álláspontjával ellentétes módon nem lehet az IRU és a biztosító közötti választottbírósági eljárás miatt kifogásoltnak tekinteni. A főköveteléseket a kötelezettek nem kifogásolták. Azt, hogy a viszontbiztosító megtagadta az adós felelősségének átvállalását, szintén nem lehet a főkövetelések kifogásolásának tekinteni. Végül Németországnak a követelésekről való ideiglenes lemondása a garanciavállaló egyesületek mögött álló viszontbiztosítók felelősségére vonatkozott. Így ez nem érintette a kötelezettek, következésképpen a Németországi Szövetségi Köztársaság kötelezettségét a közösségi költségvetést illetően. Ezenkívül Németország álláspontjával ellentétben az 1552/89 rendelet 17. cikkének (2) bekezdése nem alkalmazható.
33. A Bizottság újra felszólította a német hatóságokat, hogy haladéktalanul bocsássák rendelkezésére elszámolás címén a 10 552 875 DEM összeget a további késedelmi kamatok elkerülése érdekében, tájékoztassák a német vámhatóságok által 1994‑től az 1996‑os szövetségi rendelet módosításáig nem mentesített TIR‑igazolványokkal összefüggésben hasonló elbánásban részesült, nem kifogásolt vámösszegekről, és bocsássák haladéktalanul a Bizottság rendelkezésére az ügy tárgyát képező saját forrásokat a további késedelmi kamatok elkerülése érdekében.
34.
Németország 2001. január 10‑i levelével válaszolt az indokolással ellátott véleményre, amelyben lényegében megismételte korábban kifejtett álláspontját, és ellentmondott a Bizottság érveinek.
35. Mivel a német hatóságok nem tettek eleget a Bizottság felszólításának, a Bizottság benyújtotta e keresetet, amelyben a közvetkezők megállapítását kéri a Bíróságtól:
1. azáltal, hogy nem mentesített rendszeresen bizonyos árutovábbítási okmányokat (TIR‑igazolványokat), így az ebből származó saját forrásokat nem könyvelte le megfelelően, és nem bocsátotta a Bizottság rendelkezésére határidőn belül,
2. valamint azáltal, hogy a Bizottságot nem értesítette az összes többi nem kifogásolt, a német vámhatóság 1994‑től az 1996‑os (1996. szeptember 11‑i) szövetségi pénzügyminiszteri rendelet (III B 1 – Z 0912 – 31/96) módosításáig nem mentesített a TIR‑igazolványok tekintetében hasonló módon kezelt (az A számla helyett a B számlán jóváírt) vámról,
a Németországi Szövetségi Köztársaság nem teljesítette az 1989. június 7‑i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendeletből – amelynek helyébe 2000. május 31‑től az 1150/2000/EK, Euratom tanácsi rendelet lépett – eredő, a Közösségek saját forrásainak rendszerére vonatkozó kötelezettségeit.
3. A Németországi Szövetségi Köztársaság köteles haladéktalanul megfizetni a Bizottság számlájára az 1. és 2. pontban hivatkozott kötelezettségszegés miatt meg nem fizetett saját forrásokat.
4. A Németországi Szövetségi Köztársaság köteles tájékoztatást adni a számlára esetlegesen már átutalt összegekkel kapcsolatban a követelés esedékességéről, a tartozás összegéről és adott esetben az utalás időpontjáról.
5. A 2000. május 31‑ig terjedő időszakra az 1552/89 rendelet 11. cikkének megfelelően, a 2000. május 31‑ét követő időszakra pedig az 1150/2000 rendelet 11. cikkének megfelelően a Németországi Szövetségi Köztársaság köteles a késedelmes könyvelésből eredő késedelmi kamatokat megfizetni a közösségi költségvetés részére.
6. A Németországi Szövetségi Köztársaság viseli az eljárás költségeit.
IV – A kereset vizsgálata
A – Elfogadhatóság
1. A felek főbb érvei
36. Először is, a német kormány
a kereseti kérelem harmadik, negyedik és ötödik részének elfogadhatatlanságára hivatkozik, amelyekkel a Bizottság a meg nem fizetett saját források haladéktalan megfizetésére, az esetlegesen már átutalt összegekkel kapcsolatban egyes adatok szolgáltatására, és az – állítólagos – késedelmes könyvelésből eredő késedelmi kamatok megfizetésére kéri kötelezni. E kérelmekkel a Bizottság tulajdonképpen „marasztalási keresettel”, illetve „vizsgálat iránti keresettel” él. A kötelezettségszegés megállapítására irányuló eljárásban azonban a Bíróság csupán a kötelezettségszegés tényét állapíthatja meg. Ezt követően a tagállamnak kell megtennie a Bíróság ítéletében foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket. Ezenkívül a kereseti kérelem negyedik része megfordítja a kötelezettségszegésre vonatkozó bizonyítási terhet, amely a Bizottságra hárul.
37. A belga kormány, amely a jelen eljárásban a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatása végett beavatkozóként vesz részt, lényegében osztja a német kormány álláspontját.
38. A Bizottság
ezzel ellentétes módon kifejti, hogy az EK 228. cikk nem akadályozza a Bíróságot abban, hogy a kötelezettségszegés abbahagyását elősegítő megállapításokat tegyen. Rámutat továbbá arra, hogy a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 11. cikke a saját források késedelmes jóváírása esetén az érintett tagállam kamatok fizetésére vonatkozó egyértelmű és feltétlen kötelezettségét rögzíti. A kereseti kérelem negyedik részével összefüggésben a Bizottság rámutat, hogy nagyrészt a tagállamok által szolgáltatott információkra támaszkodik annak vizsgálata során, hogy ez utóbbiak helyesen fizették‑e meg az esedékes saját forrásokat, ezért ilyen ügyekben nem hárul rá a teljes bizonyítási teher.
39. Végül a tárgyaláson a Bizottság a kereseti kérelme ötödik részének olyan módon történő átfogalmazását kérte, hogy a Bíróság állapítsa meg, a Németországi Szövetségi Köztársaság megsértette a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 11. cikkét azzal, hogy nem utalta át a közösségi költségvetésnek az esedékes kamatot.
2. Értékelés
40. Először is emlékeztetni kell arra, hogy – mint azt a német kormány helyesen kifejtette – az EK 226. cikk szerinti kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás célja kizárólag annak megállapítása, hogy egy tagállam megszegte közösségi jogi kötelezettségeit(11) . E kötelezettségszegés megállapítása pedig már az EK 228. cikk megfogalmazása szerint is arra kötelezi a tagállamot, hogy hozza meg az ítéletben foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket.
41. Bár a Bíróság, mint azt a Bizottság előadta, az ítélet indokolásában a megállapított kötelezettségszegés abbahagyását elősegítő megállapításokat tehet, a Bíróság azonban – ellentétben a Bizottsággal a pert megelőző eljárás során – nem kötelezheti a tagállamot, hogy hozzon meg bizonyos intézkedéseket(12) .
42. A jelen ügyben a kereseti kérelem harmadik, negyedik és ötödik része azonban egy tagállam arra történő kötelezésére irányul, hogy fizesse meg az át nem utalt saját forrásokat, nyújtson tájékoztatást meghatározott összegekre és átutalásokra vonatkozóan, és fizessen kamatokat.
43. Egyébiránt válaszában maga a Bizottság sem vitatta, hogy a kereseti kérelem szóban forgó részei meghaladják egy megállapítás iránti kérelem kereteit, sokkal inkább a német kormány azon – helytálló – nézetét utasította el megalapozatlanként, amely szerint a kereseti kérelmet megállapításra kell korlátozni. Annak a ténynek, hogy – mint azt a Bizottság előadta – az e kérelmek alapjául szolgáló kötelezettségek, így a kamatok fizetésére vagy a jóhiszemű együttműködésre vonatkozó kötelezettségek egyértelműek és feltétel nélküliek, vagy hogy a tagállam e kötelezettségek tekintetében nem rendelkezik mérlegelési jogkörrel, a Bíróság EK‑Szerződésben rögzített, a kötelezettségszegési eljárás keretében kizárólag a kötelezettségszegés megállapítására vonatkozó jogosultsága szempontjából nincs jelentősége.
44. Ezért a kereseti kérelem harmadik, negyedik és ötödik részét a Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján elfogadhatatlannak kell tekinteni(13) .
45. A Bizottság által a kereseti kérelem ötödik részére vonatkozóan a tárgyaláson kérelmezett átfogalmazást azonban meg kell vizsgálni.
46. Erre vonatkozóan először is meg kell állapítani, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az EK 226. cikkben meghatározott, pert megelőző eljárás során lehetőséget kell biztosítani az érintett tagállamnak közösségi jogi kötelezettségei teljesítésére és a Bizottság kifogásaival szembeni hatékony védekezésre(14) .
47. Ennek során ezen eljárás szabályszerű lefolyása nem csupán a Szerződésben előírt, az érintett tagállam jogai védelmét szolgáló lényeges biztosíték, hanem annak biztosítására is szolgál, hogy az esetleges peres eljárás tárgya egyértelműen meg legyen határozva(15) .
48. A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint ezért a keresetnek alapvetően ugyanazokon a kifogásokon kell alapulnia, amelyeken az indokolással ellátott vélemény, valamint a felszólító levél is alapul, amellyel a pert megelőző eljárást megindítják(16) .
49. Bár e követelmény nem terjed odáig, hogy a felszólító levélben felsorolt kifogásoknak, az indokolással ellátott vélemény rendelkező részének és a keresetlevélben foglalt kereseti kérelmeknek minden esetben teljes mértékben meg kell egyezniük. Az eltérés elfogadhatóságának előfeltétele azonban, hogy ezáltal a jogvita tárgya nem kerül sem kiterjesztésre, sem módosításra, legfeljebb szűkíthető(17) .
50. Ezzel összefüggésben az Elsőfokú Bíróság – amelynek több alkalommal kellett foglalkoznia a keresetlevélben foglalt kérelmek utólagos átfogalmazásának különleges esetével – megsemmisítési és kártérítési keresetekre vonatkozó ítélkezési gyakorlata alapján is csak akkor elfogadható az ilyen átfogalmazás, ha „a kérelmeket a keresetlevélben csupán pontosítja, vagy az átfogalmazott kérelmek nem haladják meg az eredeti kérelmeket” (18) .
51. Véleményem szerint a jelen ügyben kért átfogalmazás meghaladja azt a mértéket, amelyet még elfogadhatónak lehetne tekinteni, mivel ez a megállapítási kérelem irányába mutató átfogalmazás már nem minősíthető a kereseti kérelem ötödik része puszta pontosításának, sokkal inkább a kereseti cél lényegi módosításának kell tekinteni.
52. Az érintett tagállam védekezési lehetőségére figyelemmel azt is tekintetbe kell venni, hogy erre a módosításra különösen későn, csupán a tárgyaláson került sor. A Bizottság még válaszában is azt erősítette meg, hogy szándéka szerint a kereseti kérelem e részét a megfelelő késedelmi kamatok megfizetésére irányuló kérelemként kell értelmezni.
53. Véleményem szerint ezért a jelen eljárásban nem kell alapul venni a kereseti kérelem ötödik részének Bizottság által a tárgyaláson kért átfogalmazását, amellyel egy nem elfogadható kötelezésre irányuló kérelmet elfogadható, kötelezettségszegés megállapítására irányuló kérelemmé alakítanak át.
54. A fentiek alapján a jelen keresetet elfogadhatatlannak kell tekinteni, amennyiben annak tárgya meg nem fizetett saját források megfizetése, egyes összegekre és átutalásokra vonatkozóan tájékoztatás nyújtása, valamint kamatok megfizetése (harmadik, negyedik és ötödik kereseti jogalap).
55. Ezért a jelen kereset alábbi vizsgálata azon kifogások értékelésére korlátozódik, amelyek a kereseti kérelem első és a második részének alapjául szolgálnak.
B – Az ügy érdeméről
1. A kereseti kérelem első része: egyes TIR‑igazolványok szabályszerű mentesítésének elmulasztása, téves könyvelés és saját források késedelmes lekönyvelése
56. A Bizottság kereseti kérelme első részének alapjául lényegében két kifogás szolgál. Egyrészt a Bizottság azt kifogásolja, hogy a német hatóságok egyoldalúan és a Bizottsággal történő egyeztetés nélkül lemondtak az érintett megállapított követelések (bírósági eljárásban történő) érvényesítéséről, illetve hogy moratóriumokat kötöttek a garanciavállaló egyesületekkel. Másrészt a Bizottság azt rója a Németországi Szövetségi Köztársaság terhére, hogy a Közösségeket ezen eljárásokból megillető saját forrásokat tévesen könyvelték le, és ennek következtében nem bocsátották megfelelő időben rendelkezésre. A Bizottság arra hivatkozik, hogy ezeket az összegeket az A számlán kellett volna jóváírni .
57. A Bizottság ebben a Közösségek saját forrásaira vonatkozó közösségi rendelkezések megsértését látja, különösen a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 17. cikkében rögzített kötelezettség megsértését, amelynek alapján a tagállamok kötelesek megtenni az összes szükséges intézkedést annak biztosítására, hogy a saját forrásokat a Bizottság rendelkezésére bocsássák, valamint ezzel összefüggésben a jóhiszemű együttműködésre vonatkozó kötelezettség megsértését.
a) A felek főbb érvei
58. A Bizottság
a követelések beszedéséről való ideiglenes lemondást illetően előadja, a német kormány nem igazolta, hogy a Közösség érdekében járt volna el a TIR‑rendszer összeomlásának elkerülése érdekében. A TIR‑eljárás biztosítékrendszerének teljes összeomlására nem került sor, amint azt az Európai Parlament vizsgálata is kimutatta. A német hatóságoknak mindenesetre konzultálniuk kellett volna a Bizottsággal és a többi tagállammal a követelések beszedéséről való ideiglenes lemondásra vonatkozó döntés meghozatala előtt. A német hatóságok ezen egyoldalú hozzáállása éppúgy az EK 10. cikk szerinti együttműködési kötelezettség megszegését mutatja, mint az a tény, hogy a német hatóságok a Bizottság több ízben elhangzott arra vonatkozó kérésének, hogy tájékoztassák a Bizottságot a moratóriumok és az esetleges további megállapodások tartalmáról, csupán a Bizottság határidőt megállapító levelére válaszul tettek eleget. A garanciavállaló egyesületek fizetésképtelenségére vonatkozó vizsgálatokra történő puszta hivatkozás tényleges végrehajtási intézkedések kezdeményezése nélkül nem elegendő a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 17. cikke (2) bekezdésének második mondata szerinti, a behajtás elmaradását megalapozó körülmények fennállásának igazolására. A német hatóságok magatartása sérti a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 17. cikkének (1) bekezdését, amelynek alapján a tagállamok megteszik az összes szükséges intézkedést annak biztosítására, hogy a saját forrásokat a Bizottság rendelkezésére bocsássák.
59. A Bizottság továbbá azon álláspontjának alátámasztására, amely szerint a szóban forgó követeléseket a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 6. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján biztosított követelésként az A számlán kellett volna jóváírni, előadja, hogy a TIR‑rendszerben a vámok megfizetését a TIR‑igazolványból eredő garancia biztosítja, és a garanciavállaló egyesületek szabálytalanságok esetén a főkötelezettel egyetemlegesen felelnek. A Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 6. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti B. számlának így nem az a célja, hogy a tagállamokat és azok költségvetését védje, hanem – mint az a rendelet preambulumbekezdéseiből is megállapítható – az, hogy lehetővé tegye a tagállamok által a saját források beszedésével kapcsolatban tett intézkedések jobb követhetőségét. Ez a cél abszurddá válna, ha a tagállamok saját maguk értékelhetnék a biztosítékok minőségét, és a Bizottsággal történő egyeztetés nélkül eldönthetnék, hogy valamely biztosított követelést melyik számlán kell jóváírni.
60. Egy, az A számla értelmében vett biztosítéknak nem kell „közvetlenül és azonnal” végrehajthatónak lennie, elég, ha abban az esetben végrehajtható, ha a biztosíték nyújtásának idején fizetésképtelen adós végleg nem tudja megfizetni a vámtartozását.
61. A német kormány csupán összességében vitatta, konkrétan azonban nem, hogy a vonatkozó biztosítékok a jelen ügyben elegendőek lettek volna. Nem vitatta azt sem, hogy az ügy tárgyát képező biztosítékok minden esetben legalább részben fedezték volna a követeléseket, amelyből következik, hogy azokat legalább ezen részben az A számlán kellett volna lekönyvelni, legalábbis amennyiben a viszontbiztosító általi szerződésfelbontás nem tesz szükségessé más értékelést. Itt alapvetően az az időpont a meghatározó, amikor a TIR‑ügylet kezdődött, és amikor a biztosítékot nyújtották.
62. Így az 1995‑ös évet megelőző követeléseket az A számlán kellett volna jóváírni, és rendelkezésre kellett volna bocsátani. Az 1995‑től fennálló követeléseket illetően a német hatóságok állításának, amely szerint a követeléseket ezen időponttól kezdődően a viszontbiztosító általi szerződésfelbontás miatt biztosítatlannak kell tekinteni, arra kellett volna késztetnie ezen hatóságokat, hogy a biztosíték hiányára figyelemmel ne engedélyezzék az eljárást. Amennyiben biztosíték hiányában mégis jóváhagyták ezeket az eljárásokat, és a követeléseket ezért a B számlán írták jóvá, a követelések behajtásával kapcsolatos kockázatot is vállalniuk kellett volna. A moratóriumokra tekintettel abból a feltételezésből kell kiindulni, hogy legalább a követelések egy részére nyújtottak biztosítékot. Következésképpen a követeléseket biztosított követelésként 1995 után is az A számlán kellett volna jóváírni.
63. A Bizottság ezt követően rámutat arra, hogy a TIR‑egyezmény 8. cikke alapján a tagállamoknak lehetőségük van arra, hogy jogaikat a garanciavállaló egyesületekkel szemben érvényesítsék. Nincs jelentősége annak a ténynek, hogy a garanciavállaló egyesületek csak másodlagosan felelősek. A kereset csak a jogerősen megállapított követelésekre vonatkozik, azokra nem, amelyekre nézve kifogással éltek. A Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 6. cikke (2) bekezdése b) pontjának második mondata nem alkalmazható a jelen ügyben, ahol a követelésre adott biztosítékot azért vonják kétségbe, mert a garanciavállaló nem a főkövetelést kifogásolja, pusztán az bizonytalan, hogy képes‑e a biztosíték megfizetésére.
64. A német kormány
álláspontja szerint a vámhatóságok a követeléseket a fentiekkel szemben jogszerűen írták jóvá a B számlán, miután a garanciavállalók 1993 óta nem nyújtottak kellő biztosítékot. A Közösségek saját forrásairól szóló rendelet megfogalmazásából, rendszeréből és céljából következik, hogy az olyan biztosíték, amely nem jelent biztosítékot arra nézve, hogy a garanciavállaló a tartozott összegeket megfizeti – tehát egy pusztán „papíron” létező biztosíték –, nem minősül a 6. cikk (2) bekezdésének b) pontja értelmében biztosítéknek. Már e rendelkezések és a rendelet preambulumbekezdéseinek megfogalmazása alapján is csak azon biztosított követeléseket kell az A számlán lekönyvelni, amelyek esetében a biztosítékot ténylegesen érvényesíteni lehet, ami nem áll fenn a fizetésképtelen garanciavállalók (a garanciavállalók nyilvánvalóan nem megfelelő vagyoni helyzete; a pert megelőző eljárásban készült jogi szakvélemény szerint a garanciavállalókat, amelyek már az állami követelések egy tizenkettedét sem tudták megfizetni, a csőd fenyegette), illetve olyan „nemzetközi garancialáncok” esetében, amelyeket felmondtak (a fizetés megtagadása a nemzetközi biztosítócsoport részéről) vagy amelyek hiányosak. A be nem szedett, de garanciavállalással biztosított követeléseket elvben a „beszedés hiánya miatt be nem jegyzett jogosultságok” (a rendelet 6. cikke (2) bekezdésének b) pontja) közé kell bejegyezni, ez alól csak a nehézség nélkül érvényesíthető biztosítékok képeznek (szűken értelmezendő) kivételt. A tagállamok nem kötelesek előre megfizetni a nem vagy nem kellően biztosított követeléseket.
65. A Bizottság tévesen tesz különbséget az 1995 előtti és utáni időszak között. Már az a feltételezés is téves, hogy a nyújtott biztosítékok alapján a saját források rendelkezésre bocsátása a TIR‑eljárás kezdetétől függ. A viszontbiztosító általi szerződésfelbontás egyrészt a fizetések azonnali és visszamenő hatályú beszüntetését vonta maga után. Továbbá mivel a biztosíték kiegészítő jellegű volt; mielőtt a garanciavállaló egyesületekkel szemben érvényesíthették volna a jogukat (azaz 1994 előtt) a német hatóságoknak – néha több évig tartó – vizsgálati és adóigazgatási eljárásokat kellett volna indítaniuk és lefolytatniuk (a TIR‑egyezmény 8. cikkének (7) bekezdése).
66. A Bizottság állításával ellentétben a viszontbiztosítási szerződés 1994 végén történt felbontását követően a német hatóságok nem tagadhatták meg a TIR‑eljárás engedélyezését, kivéve ha – a kelet‑nyugati irányú kereskedelem majdnem teljes megbénításán túl – elfogadják a közösségi vámjog integráns részének (a Vámkódex 91. cikke) egyoldalú megsértését. Valamely tagállam ugyanis saját elhatározásából nem kérhet kiegészítő biztosítékot a TIR‑egyezmény rendelkezéseinek (4. cikk) és a TIR‑határozatok megsértése nélkül.
67. A német kormány másodlagosan előadja, hogy még amennyiben el is fogadjuk azt, hogy „biztosított követelésekről” van szó, ezen összegeket nem kellett a Bizottság rendelkezésére bocsátani, mivel azokat többek között vis maior
miatt nem lehetett beszedni a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 17. cikke (2) bekezdésének első mondata értelmében. A német hatóságok mindent megtettek az esedékes követelések beszedése érdekében (a garanciavállaló egyesületek ellen folytatott próbaper, az egyesületek vagyona elégtelenségének vizsgálata).
68. Egyebekben pedig visszautasítják azt a kifogást, hogy a német hatóságok nem működtek kellő mértékben együtt a Bizottsággal a tényállás felderítése során, különösen a moratóriumok tartalmára vonatkozóan. Ezen megállapodások lényegi tartalmáról a Bizottságot már néhány héttel a Bizottság levelét követően tájékoztatták.
69. A belga kormány
a szóban forgó összegeket a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 6. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében olyan összegeknek tekinti, amelyek vonatkozásában „kifogással éltek”; mivel a garanciavállaló felelőssége egyetemleges, ezért a fizetési kötelezettséggel kifogásolására ugyanolyan terjedelemben kell jogosultnak lennie, mint a főkötelezettnek.
70. Ezen túlmenően a tagállamoknak csak akkor kell a vámokat a Bizottság rendelkezésére bocsátaniuk, amennyiben azokat teljes egészében megfizették, és nem – amint azt a Bizottság állítja – már korábban, ha a vámok egy részét biztosíték fedezi. Így nincs szó az összegek késedelmes rendelkezésre bocsátásáról.
71. A Németországi Szövetségi Köztársaság nem sértette meg a közösségi hűség elvét, mivel a moratóriumokkal a TIR‑rendszerben okozott még jelentősebb kárt hárította el. Ezenkívül a Bizottság tudott a garanciavállalók fizetési nehézségeiről.
b) Értékelés
72. Először is rá kell mutatni, hogy a német kormány nem vitatja a Bizottság jelen eljárás alapjául szolgáló ténymegállapításait, amely szerint az 1993‑as, 1994‑es és 1995‑ös évekre vonatkozóan az egyes TIR‑igazolványokkal kapcsolatos követelések érvényesítését felfüggesztették, illetve – a moratóriumok alapján – meg sem kezdték, és a megfelelő összegeket a B számlán írták jóvá. Vitás azonban, hogy ezzel a Németországi Szövetségi Köztársaság megszegte‑e közösségi jogi kötelezettségeit. Eltérőek az álláspontok továbbá a TIR‑rendszer működésére vonatkozó egyéb körülmények, valamint ezek jelen ügyben való jelentősége tekintetében is.
73. Másodsorban meg kell állapítani, hogy a Bizottság kifogásai a jelen eljárásban a kereseti kérelem szerint a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet megszegésére korlátozódnak. Ennek alapján a Bíróságnak nem kell külön megállapítania, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság megszegte‑e a vámjog vagy a TIR‑egyezmény rendelkezéseit. Az ilyen esetleges jogsértések a jelen ügyben pusztán annyiban bírnak jelentőséggel, amennyiben a saját forrásokra vonatkozó szabályozás megsértésével is járnak, illetve a vámbevételekből származó saját források rendelkezésre bocsátását korlátozzák.
74. Harmadsorban, a jelen kereset, mint azt a Bizottság kifejezetten hangsúlyozta, pusztán a TIR‑eljárásból származó, jogerősen már megállapított követelésekre vonatkozik, tehát a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 1. cikke (1) bekezdésének értelmében vett megállapított követelésekre. A követelések megállapított volta tehát a jelen ügyben nem vitatott, a jogvita keretét sokkal inkább az a kérdés képezi, hogy mely körülmények között kell a Közösség rendelkezésére bocsátani a megállapított, de még be nem hajtott közösségi jogosultságok jelenértékét. Így lényegében arról is szó van, hogy ki viseli a vámforgalom tagállami hatóságok általi lebonyolításának és a Közösség saját forrásokra vonatkozó jogosultságai behajtásának kockázatát.
75. Ezzel a saját forrásokra vonatkozó, a Közösségnek elkülönített saját források rendelkezésre bocsátása módját tartalmazó szabályozás(19), és a különböző saját források – a jelen ügyben a vámok – létrejöttére és behajtására vonatkozó, elsősorban a közösségi jogi vámszabályok (így mindenekelőtt a VK, a VK‑végrehajtási rendelet és a TIR‑egyezmény), valamint a belső tagállami jogi és közigazgatási szabályok által meghatározott szabályozások közti viszony is a vizsgálat tárgyát képezi.
76. Ahogy arra a Bizottság is több ízben utalt, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából következően „elválaszthatatlan kapcsolat áll fenn a közösségi saját források megállapításának kötelezettsége és azoknak a Bizottság részére a megállapított határidőn belüli jóváírása, végül pedig a késedelmi kamat fizetése között”(20) .
77. Az „elválaszthatatlan kapcsolatra” vonatkozó ezen ítélkezési gyakorlat azonban – legalábbis eredetét tekintve – a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet jelen ügyben irányadó változata előtti időre nyúlik vissza(21), amely változat a B számlát először bevezette, amelynek alkalmazása a jelen ügyben vitás.
78. Addig a könyvelés nem bírt különösebb jelentőséggel a megállapított jogosultságok jóváírására vonatkozó kötelezettség tekintetében. A megállapított jogosultságoknak megfelelő összegeket – tényleges behajtásukra való tekintet nélkül – határidőn belül a Közösségek rendelkezésére kellett bocsátani. A tagállamok kizárólag akkor mentesültek e kötelezettségük alól, ha ezen összegek beszedésére vis maior
miatt nem kerülhetett sor(22) . Így a Bíróság már egy 1977. május 5‑én hozott ítéletében megállapította, hogy „a tagállamok a saját forrásokat nem csupán megállapítják, hanem azokat teljes mértékben a Bizottság rendelkezésére is kell bocsátaniuk, beleértve a be nem hajtott követelések összegét is, kivéve ha ezen összegek beszedésére vis maior
miatt nem kerülhetett sor. A saját források beszedésére irányuló jogérvényesítés és behajtás feladata tehát a tagállamokat terheli, és továbbra is a tagállamok járnak el ennek érdekében a kötelezett felé.”(23) .
79. Ezen ítélkezési gyakorlatban kifejezésre jut, amit Geelhoed főtanácsnok az eljárásban résztvevő felek által hivatkozott, 2005. március 10‑én előterjesztett indítványában a „saját források és a vámszabályok területe világos elválasztásának” nevezett(24) .
80. A Közösségek és a tagállamok közötti kockázatmegosztás szempontjából ez azt jelenti, hogy a tagállamoknak, amennyiben a megállapított, de be nem hajtott jogosultságoknak megfelelő összegeket is a Közösségek rendelkezésére kell bocsátaniuk, mindenesetre viselniük kellene a vámok kiszabásával és beszedésével összefüggésben felmerülő nehézségek vagy hibák pénzügyi következményeit, kivéve ha a beszedésre vis maior
miatt nem került sor.
81. A Közösségek saját forrásairól szóló rendeletben a B számla bevezetésével ez a kockázatmegosztás nyilvánvalóan a tagállamok javára tolódott el, amennyiben a rendelkezésre bocsátására vonatkozó kötelezettséget egyes megállapított jogosultságok tekintetében összekötötték a megfelelő összegek beszedésével. A B számlán jóváírt jogosultságok esetében a jóváírást a 10. cikk (1) bekezdése szerint csupán az ezen jogosultságoknak megfelelő összegek beszedésétől
számított meghatározott időn belül kell elvégezni. A korábbiaknak megfelelően a rendelet 17. cikkének (2) bekezdése szerint továbbra is érvényes, hogy a megállapított követelések rendelkezésre bocsátására vonatkozó kötelezettség megszűnik, ha a beszedésre vis maior miatt nem kerülhetett sor, és – ez újdonság a 2891/77 rendelethez képest – akkor is, ha mélyreható értékelés után úgy látszik, hogy a behajtás hosszú távon az érintett tagállamon kívül álló okok miatt lehetetlen.
82. Meg kell jegyezni, hogy a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet jelen ügyben irányadó változata szerint a B számlán jóváírandó jogosultságok esetén a megfelelő összegek beszedéséig a rendelet 17. cikke (2) bekezdésében szabályozott vis maior, illetve a behajtás hosszú távon lehetetlen voltának eseteitől függetlenül sem áll fenn jóváírásra vonatkozó kötelezettség, és így késedelmi kamatok fizetésére vonatkozó kötelezettség sem keletkezhet. Az ezen jogosultságok vonatkozásában ennyiben viszonylagossá válna a saját források megállapítására, azok jóváírására és a késedelmi kamatok fizetésére vonatkozó kötelezettség közötti „elválaszthatatlan kapcsolat”.
83. A jelen ügy szempontjából döntő jelentőségű, hogy mely jogosultságokat lehet a B számlán lekönyvelni, és így melyeket kell csupán azok beszedése után a Közösségek számára megfizetni. A Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 6. cikke (2) bekezdése b) pontjának megfogalmazása szerint ezek egyrészt azon megállapított, de még be nem szedett jogosultságok, amelyek tekintetében nem adtak biztosítékot, másrészt azok a (be nem szedett(25) ) megállapított jogosultságok, amelyekre nézve ugyan biztosítékot adtak, de amelyekre vonatkozóan kifogással éltek, és amelyek esetleg változhatnak a felmerült vita rendezésétől függően. Ennek alapján az A számlán kell lekönyvelni a beszedett követeléseket, a be nem szedett követeléseket pedig akkor, ha a követelésre biztosítékot adtak, és emellett arra vonatkozóan nem éltek kifogással.
84. A jelen ügyben a német kormány a Bíróság előtt nem hivatkozott arra, hogy a szóban forgó követelésekre vonatkozóan kifogással éltek, és a Bizottság is azon „jogerősen megállapított követelésekre” korlátozta keresetét, amelyekre vonatkozóan nem éltek kifogással. Egyébiránt abban egyetértek a Bizottsággal, hogy a kifogásnak, mint az már a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 6. cikke (2) bekezdése b) pontjának megfogalmazásából is következik, magára a jogosultságra, és nem a biztosítékra kell vonatkoznia, tehát itt az alapul szolgáló vámtartozással szembeni kifogásról van szó. A jelen ügyben mindenesetre a garanciavállalásból adódó jogosultságok garanciavállaló egyesületekkel szembeni érvényesítéséről van szó, és így a garanciák érvényesítéséről. Az a körülmény, hogy az érintett alapul fekvő követelésekkel szemben a biztosítékot nyújtók – azaz a garanciavállaló egyesületek – is kifogással élhetnek, mint azt a belga kormány előadta, így a jelen eljárásban nem bír jelentőséggel.
85. Ami azt a kérdést illeti, hogy a szóban forgó, TIR‑eljárásból származó megállapított jogosultságok esetében a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 6. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében vett biztosított követelésekről volt‑e szó, és így ezeket az A számlán kellett‑e volna lekönyvelni, meg kell állapítani, hogy e rendelkezés pusztán azt követeli meg, hogy „biztosítékot adjanak”, azt azonban nem határozza meg, mi minősül „biztosítéknak”.
86. Ami e rendelkezés értelmezését illeti, a Bizottság érvelése, amely szerint a B számla célja nem a tagállamok pénzügyi érdekeinek védelme, hanem a tagállamok saját források beszedésével kapcsolatban tett intézkedéseinek hatékonyabb ellenőrzése, nem meggyőző. Bár a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet harmadik preambulumbekezdése hivatkozik ez utóbbi célra, ez azonban nem zárja ki a tagállamok pénzügyi kockázatának figyelembevételét, mint azt a fentiekben is kifejtettem. Véleményem szerint ez éppen a B számlához kapcsolódó, a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 10. cikkének (1) bekezdése szerinti szabályozásból adódik, amelynek alapján az ezen számlán lekönyvelt jogosultságokat csak a beszedést követően kell jóváírni.
87. A még be nem szedett összegeket a B számla bevezetését követően is meg kell fizetni a Közösségek részére, a „garanciavállalás” célja azonban a tagállamok azon kockázatának csökkentése, hogy a Közösségek rendelkezésére bocsátott saját forrásokat végül a tagállam saját forrásaiból kelljen megfizetnie. Ennek fényében semmi nem szól az ellen, hogy itt – mint azt a német kormány javasolja – a „biztosíték” fogalmának az 1985. július 22‑i 2220/85/EGK bizottsági rendelet(26) 3. cikke a) pontjában foglalt általános meghatározásából induljunk ki, amelynek alapján a biztosíték „annak szavatolása, hogy egy meghatározott kötelezettség teljesítésének elmulasztása esetén a mulasztó fél megfizet egy pénzösszeget, […]”. Ebben az értelemben a garancia, amely esetén általánosan megfogalmazva a garanciavállaló különféle formában a hitelező felé harmadik fél kötelezettségeiért való helytállásra vállal kötelezettséget, bizonyosan a klasszikus biztosítékok közé sorolandó.
88. A TIR‑egyezmény 8. cikke szerinti garanciával, amelynek tartalmát továbbá a közösségi jog, valamint a német jog alá tartozó, a Németországi Szövetségi Köztársasággal kötött kezességvállalási szerződés határozza meg(27), a garanciavállaló egyesületek a vámok megfizetésére kötelezett személyek helyett a vámok megfizetésére vállalnak kötelezettséget, és ezekért az összegekért az azok megfizetésére kötelezett személyekkel együttesen és egyetemlegesen felelősek, ennek során azonban lehetőség szerint először a vámfizetésre kötelezettel szemben kell igényt érvényesíteni. Nem belátható, hogy a vámokért vállalt ezen garancia, bár együttes garanciáról, és nem egyedi biztosítékadásról van szó, alapvetően miért ne lenne a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 6. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében vett biztosítéknak tekintendő.
89. A TIR‑eljárásban azonban összegszerűségében korlátozott biztosítékról van szó, oly módon, hogy – mint azt a német kormány hangsúlyozta – az adott vámtartozás összege meghaladhatja a biztosíték mértékét. Véleményem szerint ebben az esetben az érintett jogosultságokat csak a nyújtott biztosíték mértékéig kell az A számlán lekönyvelni, tehát annyiban, amennyiben a garancia összegszerűen fedezi azokat. Nézetem szerint ez felel meg leginkább azon, már említett törekvésnek, hogy a B számla bevezetésével, összefüggésben a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 10. cikkének (1) bekezdésében foglalt, a rendelkezésre bocsátásra vonatkozó szabályozással, jobban biztosítsák a tagállamok még be nem szedett jogosultságok tekintetében fennálló pénzügyi kockázatát, illetve a saját források jóváírására vonatkozó kötelezettséget szorosabban összekapcsolják azok tényleges beszedésével. E cél egyébiránt a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 6. cikke (2) bekezdésének b) pontjában is kifejezésre jut azon jogosultságok tekintetében, amelyekre nézve kifogással éltek, annyiban, amennyiben utalás történik ezen jogosultságok változásának lehetőségére a felmerült vita rendezésétől függően.
90. Ennek alapján tehát a TIR‑igazolványokból származó, megállapított jogosultságokat alapvetően legalábbis a TIR‑rendszerben megállapodott azon legmagasabb fedezeti összeg erejéig, amely mértékig a garanciavállaló egyesületek a vámtartozásért helytállnak, az A számlán kell lekönyvelni, és a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 10. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében meghatározott határidőig a Közösségek rendelkezésére kell bocsátani.
91. Ez a megállapítás azonban a jelen ügyben nem elegendő, mivel pusztán a TIR‑eljárás jogszabályi alapjaiból indul ki, és bizonyos mértékig ezen eljárás és az abban előírt biztosítéki rendszer ideális állapotát tükrözi. Tényszerűen azonban a 90‑es években egyre egyértelműbbé váltak a rendszer gyenge pontjai, amelyek végül a TIR‑eljárásnak a tényállásban már vázolt „válságához” vezettek(28) .
92. Véleményem szerint a jelen iratok alapján nem lehet ezen válság pontos kiterjedését, okait és kihatásait illetően végső következtetésre jutni, tekintettel különösen a biztosítékrendszer teljesítőképességére általában, illetve a német garanciavállaló egyesületek teljesítőképességére külön is. Még az Európai Parlament ezen összetett kérdésekre vonatkozóan készített vizsgálati jelentéséből sem adódik erre vonatkozóan végső soron egyértelmű kép.
93. Megállapítható azonban, hogy egyrészt a tagállamok mozgásterét, mint azt a német kormány kifejtette, e területen a TIR‑egyezmény korlátozza, amelynek a Közösség is részese, és amely egy meghatározott biztosítékrendszerről rendelkezik. Másrészt azonban a TIR‑egyezmény keretében a megfelelő szervekben történő részvétele alapján maga a Bizottság sem vonható ki a TIR‑eljárás működéséért viselt felelősség alól. Ezzel összefüggésben meg kell jegyezni, hogy a Bizottság (együttes) felelősségét az árutovábbítási eljárás, illetve TIR‑eljárás válságának lefolyásáért és annak nem megfelelő kezeléséért az Európai Parlament jelentése több helyütt kiemeli(29) .
94. A TIR‑eljárás rendszerének gyenge pontjaiért, a vámtartozások beszedése során jelentkező problémákért és a saját forrásokat illetően felmerülő kockázatért ezért nem lehet elhamarkodott módon általános jelleggel a tagállamokat, illetve a jelen ügyben a Németországi Szövetségi Köztársaságot felelőssé tenni.
95. A fentiekre való tekintet nélkül azonban vizsgálni kell, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság a TIR‑eljárás válságára és annak következményeire válaszul hozott intézkedéseivel – nevezetesen a szóban forgó követelésekre vonatkozó fizetési haladék engedélyezésével és azok B számlán történő lekönyvelésével – megsértette‑e a saját forrásokra vonatkozóan fennálló közösségi jogi kötelezettségeit.
96. Az EK 10. cikkének alapjául szolgáló(30) általános alapelv szerint ‑ amely a saját források vonatkozásában a Közösségek saját forrásairól szóló rendeletben is kifejezésre jut(31) ‑ a tagállamokat és a közösségi intézményeket a jóhiszemű együttműködésre vonatkozó kölcsönös kötelezettségek terhelik. A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a tagállamok kötelesek megkönnyíteni a Bizottság számára feladatai teljesítését, amely feladatok különösen a Szerződés és az intézmények által a Szerződés alapján vállalt kötelezettségek alkalmazásáról való gondoskodásban állnak(32) . Ebből vezette le a Bíróság többek között a tagállamok azon kötelezettségét, hogy a Bizottsággal való jóhiszemű együttműködés keretében meghozzák a megfelelő intézkedéseket az esetleges saját források megállapításával kapcsolatos közösségi rendelkezések alkalmazásának biztosítása érdekében(33) .
97. A Bíróság továbbá a Bizottság egy állami támogatásokra vonatkozó határozatának végrehajtása során felmerülő nehézségekkel összefüggésben megállapította, hogy a Bizottság és a tagállam a jóhiszemű együttműködés elvének megfelelően köteles jóhiszeműen együttműködni annak érdekében, hogy a nehézségekre a Szerződés rendelkezéseinek teljes mértékű betartásával megoldást találjanak. Ehhez a tagállam köteles a Bizottság elé tárni az előforduló problémákat is(34) . Ez az alapelv a közösségi jog más területein felmerülő nehézségekre is átvihető.
98. Végül, bár a Bíróság elismerte, hogy valamely tagállam a Közösség hatáskörébe tartozó területen a közös érdek képviselőjeként eljárhat, és a hatáskörrel rendelkező közösségi intézmény megfelelő intézkedése hiányában hozhat olyan ideiglenes, sürgősen szükséges védelmi intézkedéseket, amelyeket a körülmények valószínűleg megkövetelnek; az ilyen intézkedéseket azonban a Bizottság és a tagállam közötti együttműködés keretében kell meghozni. Nem jogszerűek azonban a Bizottság által megfogalmazott kifogásokkal, fenntartásokkal vagy feltételekkel szembeni nemzeti védelmi intézkedések(35) .
99. Ezen ítélkezési gyakorlat fényében a saját forrásokra vonatkozó rendelkezések alkalmazása során történő jóhiszemű együttműködés a jelen ügyben mindenesetre megkövetelte volna, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság a TIR‑eljárásban felmerült problémákkal, különösen a biztosítékrendszer problémáival összefüggésben, kapcsolatba lépjen a Bizottsággal, és egyeztesse vele a saját forrásokra vonatkozó közösségi rendelkezések alkalmazását illetően teendő lépéseit. A Németországi Szövetségi Köztársaság ehelyett a Bizottsággal történő egyeztetés nélkül – a Bizottsággal való megbeszélésre csak utólag, a Bizottság kérésére, a Bizottság által folytatott ellenőrzések nyomán került sor – felfüggesztette a vámok beszedésére irányuló eljárásokat a garanciavállalókkal szemben, illetve megkötötte a moratóriumokat, és a Közösség érintett saját forrásokra vonatkozó jogosultságait ezt követően a B számlán könyvelte le, így a megfelelő összegeket – legalábbis egyelőre – nem kellett a Közösségnek megfizetni.
100. Anélkül, hogy külön vizsgálni kellene, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság által tett intézkedések a körülményekre tekintettel mennyiben voltak indokoltak, vagy hogy a TIR‑eljárásból származó jogosultságok valóban nem, illetve mennyiben nem voltak már biztosítottak, és hogy ezért beszedésükre a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 17. cikke (2) bekezdésének értelmében vis maior miatt nem kerülhetett‑e sor, illetve beszedésük hosszú távon lehetetlenné vált‑e, meg kell állapítani, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság mindenesetre azzal, hogy saját kezdeményezésre fizetési haladékot engedett a szóban forgó megállapított követelésekre, és azokat a B. számlán könyvelte le, megsértette arra vonatkozó, különösen a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 17. cikkének (1) bekezdésében kifejezésre jutó kötelezettségét, hogy a Bizottsággal való jóhiszemű együttműködés keretében megtegye az összes szükséges intézkedést annak biztosítására, hogy a Közösségek saját forrásait a Közösségek saját forrásairól szóló rendeletben meghatározottak szerint a Bizottság rendelkezésére bocsássa.
101. A Bizottság kereseti kérelmének első része ezért megalapozott.
2. A kereseti kérelem második része: a Bizottság egyes további, a könyvelés szempontjából hasonlóan kezelt, nem kifogásolt vámösszegekről történő tájékoztatásának elmulasztása
102. A kereseti kérelem második része keretében a Bizottság azt kifogásolja, hogy a német hatóságok elmulasztották tájékoztatni az összes többi, a német vámhivatalok által 1994‑től az 1996‑os rendelet módosításáig nem mentesített TIR‑igazolvánnyal összefüggő nem kifogásolt vámösszegről, amelyeket (az ellenőrzött TIR‑igazolványokhoz) hasonlóan kezeltek, vagyis amelyek a B számlán kerültek jóváírásra.
a) A felek főbb érvei
103. A Bizottság
előadja, hogy a tagállamokat a saját források területén különleges együttműködési kötelezettség terheli, ennek következtében felelősek azért, hogy a Bizottság rendelkezésére bocsássák a szükséges adatokat, hogy a Bizottság eleget tudjon tenni a saját forrásokra vonatkozó rendelkezések szabályszerű alkalmazása felügyeletére vonatkozóan fennálló kötelezettségeinek. A jelen ügyben a Bizottság követelheti a Németországi Szövetségi Köztársaságtól az annak megállapításához szükséges adatok átadását, hogy a leírt kötelezettségszegés fennáll‑e, illetve milyen mértékben került már orvoslásra. A tagállamok a maguk részéről kötelesek vámigazgatási szerveiket úgy kialakítani, hogy ezen információkérésnek eleget tudjanak tenni.
104. A német kormány kifejti, hogy a Bizottság nem támaszkodhat egy általános tájékoztatáshoz való jogra. A ráruházott feladatok ellátása érdekében csak a Tanács által meghatározott feltételek szerint jogosult információt kérni (EK 284. cikk). A Tanács nem fogadott el általános szabályozást a tájékoztatás nyújtásáról vagy általános ellenőrzési jogról. A Bizottság által feltételezett általános tájékoztatáshoz való jog ezért nem létezik.
b) Értékelés
105. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jóhiszemű együttműködés elve alapján, mint azt különösen az EK 10. cikk is rögzíti, a tagállamok kötelesek jóhiszeműen együttműködni a Bizottság által az EK 226. cikk alapján folytatott vizsgálatban, és kötelesek minden e célból kért információt megadni(36) .
106. Ami különösen a saját források területét illeti, a Bíróság a C‑10/00. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítéletében megállapította, hogy a tagállamot arra vonatkozó – kifejezetten a saját források ellenőrzésére vonatkozó rendelkezésekben rögzített – kötelezettség terheli, hogy a Bizottsággal való jóhiszemű együttműködés keretében meghozza a megfelelő intézkedéseket a saját források megállapításával kapcsolatos közösségi rendelkezések alkalmazásának biztosítása érdekében(37) .
107. E kötelezettség alapján, „mivel a Bizottság nagy részben függ az érintett tagállam által rendelkezésére bocsátott információktól, az utóbbi köteles ésszerű feltételek mellett a Bizottság rendelkezésére bocsátani az alátámasztó okmányokat és más hasznos dokumentumokat annak érdekében, hogy ez utóbbi ellenőrizni tudja, hogy az érintett összegek a Közösség saját forrásaihoz kapcsolódnak‑e, és ha igen, milyen mértékben”(38) .
108. A jelen ügyben a Bizottság a pert megelőző eljárás során több ízben meghatározott módon felszólította a német hatóságokat, hogy tájékoztassák a többi, egy meghatározott időszakban a német vámhivatalok által nem mentesített TIR‑igazolványokkal kapcsolatos, nem kifogásolt vámokról, amelyeket szintén a B számlán könyveltek el. E felszólításra továbbá nem „általános tájékoztatáskérésként” került sor, hanem a Bizottság által folytatott ellenőrzések nyomán, amelyek meghatározott számú TIR‑igazolvány könyvelési szempontból hasonló kezelését tárták fel.
109. A Bíróságnak a fent megjelölt, a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 18. cikkének (2) bekezdésében – amely szerint a tagállamok „minden szükséges intézkedést megtesznek” a saját források megállapítására és rendelkezésre bocsátására vonatkozó „felügyeleti intézkedések megkönnyítése érdekében” – is kifejezésre jutó jóhiszemű együttműködés elvére vonatkozó ítélkezési gyakorlata fényében a Németországi Szövetségi Köztársaságnak eleget kellett volna tennie a Bizottság tájékoztatás iránti kérésének.
110. A saját források számláira vonatkozó szabályozás a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet II. címében továbbá éppen a saját forrásokra vonatkozó szabályozás tagállamok általi alkalmazásának átláthatóságát is szolgálja, valamint annak biztosítását a Bizottság számára, hogy ezt az alkalmazást ellenőrizhesse, amelynek során a tagállamok kötelesek ebben támogatni a Bizottságot(39) .
111. A Németországi Szövetségi Köztársaság, azzal, hogy nem tett eleget a Bizottság szóban forgó tájékoztatás iránti kérésének, megszegte a Közösségek saját forrásairól szóló rendeletből eredő kötelezettségeit.
112.
Ilyen körülmények mellett a Bizottság keresetének második kifogása szintén megalapozott.
V – A költségekről
113.
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a értelmében a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 3. §‑a értelmében a Bíróság megoszthatja a költségeket, vagy részleges pernyertesség esetén rendelkezhet úgy, hogy mindegyik fél maga viselje saját költségeit.
114. Mivel mind a Bizottság, mind a Németországi Szövetségi Köztársaság jogalapjai egy részét tekintve pervesztes lett – egyrészt a kereseti kérelem első két részének helyt kell adni, másrészt a kereseti kérelem harmadik, negyedik és ötödik része nem elfogadható –, ezért azt javaslom, mindkét fél viselje saját költségeit. Az eljárásban beavatkozóként részt vett Belga Királyság az eljárási szabályzat 69. cikkének 4. §‑a értelmében maga viseli saját költségeit.
VI – Végkövetkeztetések
115. A fentiek alapján azt javaslom a Bíróságnak, állapítsa meg, hogy:
1. A Németországi Szövetségi Köztársaság
– azáltal, hogy nem mentesített rendszeresen bizonyos árutovábbítási okmányokat (TIR‑igazolványt) annyiban, amennyiben a Közösségek ezekből származó jogosultságainak behajtását megfelelő egyeztetés nélkül felfüggesztette, és azokat a B. számlán könyvelte le, így nem bocsátotta határidőn belül a Bizottság rendelkezésére, valamint
– azáltal, hogy nem közölte a Bizottsággal az összes többi nem kifogásolt, a német vámhatóságok által 1994‑től az 1996‑os szövetségi pénzügyminiszteri rendelet (1996. szeptember 11‑i rendelet, III B 1 – Z 0912 – 31/96) módosításáig nem mentesített, hasonlóan kezelt (az A számla helyett B számlán történő jóváírás) TIR‑igazolvánnyal összefüggő vámösszegeket,
– nem teljesítette a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 88/376/EK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 1989. május 29‑i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendeletből eredő kötelezettségeit és különösen a Bizottsággal történő jóhiszemű együttműködés keretében a Közösségek saját forrásainak a Bizottság rendelkezésére bocsátása érdekében a szükséges intézkedések meghozatalára vonatkozó kötelezettségét.
2. A kereseti kérelmet ezt meghaladóan – mint elfogadhatatlant – utasítsa el.
3. A Bizottságot, a Németországi Szövetségi Köztársaságot és a Belga Királyságot saját költségeinek viselésére kötelezze.
(1) .
(2)  –	A Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 88/376/EK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 1989. május 29‑i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 155., 1. o.).
(3)  –	Az Európai Közösség ezt az egyezményt az áruk TIR‑igazolvánnyal történő nemzetközi fuvarozására vonatkozó, Genfben, 1975. november 14‑én aláírt vámegyezmény (TIR‑egyezmény) megkötéséről szóló, 1978. július 25‑i 2112/78/EGK tanácsi rendelettel (HL L 252., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 1. kötet, 208. o.) hagyta jóvá.
(4)  –	A Bizottság kontra Belgium ügy.
(5)  –	A Bizottság kontra Belgium ügy.
(6)  –	HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet 6. kötet 307. o.
(7)  –	A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet 4. kötet 307. o.).
(8)  –	PE 220.895 végleges.
(9)  –	Bundesverband des deutschen Güterfernverkehrs. (A német távolsági áruszállítók országos szövetsége).
(10)  –	Arbeitsgemeinschaft zur Förderung und Entwicklung des internationalen Straßenverkehrs (A nemzetközi közúti forgalom támogatására és fejlesztésére létrehozott munkaközösség).
(11)  –	Lásd már a 15/76. és 16/76. sz., Bizottság kontra Franciaország egyesített ügyekben 1979. február 7‑én hozott ítélet (EBHT 1979., 321. o.) 27. pontját.
(12)  –	Lásd a C‑104/02. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2005. április 14‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑2689. o.) 49. pontját.
(13)  –	Lásd ugyanott az 51. pontot.
(14)  –	A 293/85. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1988. február 2‑án hozott ítélet (EBHT 1988., 305. o.) 13. pontja, és a C‑96/95. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1997. március 20‑án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑1653. o.) 22. pontja, a C‑439/99. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. január 15‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑305. o.) 10. pontja és a C‑350/02. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2004. június 24‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑6213. o.) 18. pontja.
(15)  –	A C‑1/00. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2001. december 13‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑9989. o.) 53. pontja, a C‑287/00. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2002. június 20‑án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑5811. o.) 17. pontja és a 14. sz. lábjegyzetben hivatkozott C‑350/02. sz. ügyben hozott ítélet 19. pontja.
(16)  –	Többek között a C‑365/97. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1999. november 9‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑7773. o.) 23. pontja és a C‑229/00. sz., Bizottság kontra Finnország ügyben 2003. június 12‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑5727. o.) 44. pontja.
(17)  –	Többek között a 16. sz. lábjegyzetben hivatkozott C‑229/00. sz. ügyben hozott ítélet 44. pontja és a C‑280/02. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. szeptember 23‑án hozott ítélet (EBHT 2004., I‑8573. o.) 30. pontja.
(18)  –	Lásd a Bíróság T‑100/96. sz., Vicente‑Nuñez kontra Bizottság ügyben 1998. október 21‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1998., I‑A‑591. o. és II‑1779. o.) 51. pontját és a T‑177/03. sz., Andreas Strohm kontra Bizottság ügyben 2005. június 2‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2005., I‑A‑147. o. és II‑651. o.) 21. pontját.
(19)  –	Lásd a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet második preambulumbekezdését.
(20)
–	Többek között a C‑96/89. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 1991. május 16‑án hozott ítélet (EBHT 1991., I‑2461. o.) 38. pontja és a 12. sz. lábjegyzetben hivatkozott C‑104/02. sz. ügyben hozott ítélet 69. pontja.
(21)  –	Lásd például a 303/84. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1986. március 20‑án hozott ítélet (EBHT 1986., 1171. o.) 11. pontját, valamint a 68/88. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1989. szeptember 21‑én hozott ítélet (EBHT 1989., 2965. o.) 17. pontját.
(22)  –	Lásd a tagállamok pénzügyi hozzájárulásainak a Közösségek saját forrásai által történő pótlásáról szóló, 1970. április 21‑i határozat végrehajtásáról szóló 1977. december 19‑i 77/2891/ESZAK, EGK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 336., 1. o.) (a továbbiakban: 2891/77 rendelet) 7. és 9. cikkét és 17. cikkének (2) bekezdését.
(23)  –	A 110/76. sz., Pretura Cento kontra X ügyben 1977. május 5‑én hozott ítélet (EBHT 1977., 851. o.) 4/6. pontja.
(24)  –	Geelhoed főtanácsnok C‑392/02. sz., Bizottság kontra Dánia ügyre vonatkozóan 2005. március 10‑én előterjesztett indítványának (2005. november 15‑én hozott ítélet, EBHT 2002., I‑11111. o.) 62. és 63. pontja, valamint a 24. sz. lábjegyzet.
(25)  –	Az, hogy itt is be nem szedett jogosultságokról van szó, véleményem szerint a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 10. cikkének (1) bekezdéséből következik, amely a jóváírást a beszedéshez kapcsolja.
(26)  –	A mezőgazdasági termékeket érintő biztosítéki rendszer alkalmazására vonatkozó közös részletes szabályok megállapításáról szóló, 1985. július 22‑i 2220/85/EGK bizottsági rendelet (HL L 205., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet 6. kötet, 186. o.).
(27)  –	Lásd a C‑78/01. sz., Bundesverband Güterkraftverkehr und Logistik eV [BGL] ügyben 2003. szeptember 23‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑9543. o.) 45. pontját.
(28)  –	Lásd a fenti 20. és azt követő pontokat.
(29)  –	Lásd például az Európai Parlament vizsgálati jelentésének összefoglaló áttekintésében található végkövetkeztetéseket az 1.1.5. pontban. Lásd még a 9.2.3.4. pontban a „Bizottság tétlenségére“ vonatkozóan tett megállapításokat: „Mindent összevetve a Bizottság eljárása nem sokkal ezelőttig sajnos túlságosan jól ismert bizonyítékát szolgáltatta a bürokratikus mozdulatlanságnak. Szerepe az árutovábbítási eljárással összefüggésben kizárólag reagálásban állt, a megelőzés céljából való cselekvés helyett.”
(30)  –	Lásd többek között már a 44/84. sz., Derrick Guy Edmund Hurd ügyben 1986. január 15‑én hozott ítélet (EBHT 1986., 29. o.) 38. pontját, és a 358/85. és 51/86. sz., Franciaország kontra Parlament egyesített ügyekben 1988. szeptember 22‑én hozott ítélet (EBHT 1988., 4821. o.) 34. pontját.
(31)  –	Különösen a Közösségek saját forrásairól szóló rendelet 17. cikkének (1) bekezdésében, valamint 18. cikkének (2) bekezdésében; lásd a C‑10/00. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. március 7‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑2357. o.) 90. pontját.
(32)  –	Többek között a C‑408/97. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2000. szeptember 12‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑6417. o.) 16. pontja.
(33)  – 	A 31. sz. lábjegyzetben hivatkozott C‑10/00. sz. ügyben hozott ítélet 89. pontja.
(34)  –	Lásd többek között a C‑261/99. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2001. március 22‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑2537. o.) 24. pontját, a C‑378/98. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2001. július 3‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑5107. o.) 31. pontját és a C‑499/99. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2002. július 2‑án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑6031. o.) 24. pontját.
(35)  –	Lásd a 804/79. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 1981. május 5‑én hozott ítélet (EBHT 1981., 1045. o.) 30–32. és 37. pontját, és a 325/85. sz., Írország kontra Bizottság ügyben 1987. december 15‑én hozott ítélet (EBHT 1987., 5041. o.) 15. és 16. pontját.
(36)  –	Többek között a 192/84. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1985. december 11‑én hozott ítélet (EBHT 1985., 3967. o.) 19. pontja és a C‑478/01. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2003. március 6‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑2351. o.) 24. pontja.
(37)  –	Lásd a 31. sz. lábjegyzetben hivatkozott C‑10/00. sz. ügyben hozott ítélet 88–90. pontját.
(38)  –	Ugyanott, 91. pont.
(39)  –	Lásd ehhez a Bíróság fenti 37. sz. lábjegyzetben már megjelölt ítélkezési gyakorlatát.