62018TO0293
A TÖRVÉNYSZÉK VÉGZÉSE (negyedik tanács)
2020. január 30. (
*1
)
„Megsemmisítés iránti kereset – Közös halászati politika – A Spitzbergák (Norvégia) tárgyában kelt Párizsi Szerződés – A Svalbard (Norvégia) területe körüli jegestengeripók‑halászat lehetősége – (EU) 2017/127 rendelet – Az Európai Unióban lajstromozott, halászati engedéllyel rendelkező hajók – Egy lett hajó visszatartása – EUMSZ 265. cikk – Eljárásra való felkérés – A Bizottság állásfoglalása – Kötelező joghatást ki nem váltó jogi aktus – Elfogadhatatlanság”
A T‑293/18. sz. ügyben,
a Lett Köztársaság (képviseli: V. Soņeca, meghatalmazotti minőségben)
felperesnek
az Európai Bizottság (képviselik: A. Bouquet, E. Paasivirta, I. Naglis és A. Sauka, meghatalmazotti minőségben)
alperes ellen,
az EUMSZ 263. cikk alapján benyújtott, egyrészt a Bizottság 2018. március 12‑i azon levelének megsemmisítésére irányuló kérelme, amelyben ez az intézmény állást foglalt a Lett Köztársaság által a 2017. december 22‑i levelében az EUMSZ 265. cikk alapján hozzá intézett, lényegében arra irányuló eljárásra való felkérésről, hogy a Bizottság hozzon intézkedéseket az Európai Unió halászati jogainak és érdekeinek a Svalbard (Norvégia) halászati övezetében történő védelmére vonatkozóan, másrészt pedig arra irányuló kérelme tárgyában, hogy kötelezze a Bizottságot arra, hogy e tárgyban úgy foglaljon állást, hogy az ne váltson ki hátrányos joghatást a Lett Köztársaságra nézve,
A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács),
a tanácskozás során tagjai: H. Kanninen elnök, J. Schwarcz és C. Iliopoulos (előadó) bírák,
hivatalvezető: E. Coulon,
meghozta a következő
Végzést
A jogvita előzményei
1
A Lett Köztársaság az Európai Bizottsághoz 2018. január 12‑én érkezett, 2017. december 22‑i levelében felkérte a Bizottságot arra, hogy az EUMSZ 265. cikk alapján hozzon intézkedéseket az Európai Unió halászati jogainak és érdekeinek a Svalbard (Norvégia) halászati övezetében történő védelmére vonatkozóan (a továbbiakban: eljárásra való felkérés). Konkrétabban a Bizottságot a következő intézkedések megtételére kérte fel:
–
az első negyedévben (2018. március 31‑ig) szervezzen a Norvég Királysággal annak érdekében folytatott hivatalos tárgyalásokat, illetve azokon vegyen részt, hogy biztosítsák az uniós halászati jogok tiszteletben tartását a Svalbard halászati övezetében, és ily módon az uniós hajók, amelyek számára az uniós szabályozás lehetővé teszi, hogy a Svalbard halászati övezetében jeges‑tengeri pókot halásszanak, jogaikat gyakorolhassák;
–
abban az esetben, ha az uniós halászati jogok az Svalbard halászati övezetében nem lennének 2018. március 31‑ig biztosíthatók, vállaljon kötelezettséget arra, hogy a Norvég Királysággal szemben nemzetközi bírósági eljárást kezdeményez.
2
A 2018. március 12‑i levelében a Bizottság válaszolt az eljárásra való felkérésre, és állást foglalt az EUMSZ 265. cikk értelmében vett állítólagos mulasztással, különösen pedig a Lett Köztársaság által kért két intézkedéssel kapcsolatban (a továbbiakban: megtámadott levél).
3
A Lett Köztársaság által javasolt, a Norvég Királysággal az uniós halászati jogok 2018. március 31‑ig történő, a Svalbard halászati övezetében való tiszteletben tartásának biztosítása érdekében folytatandó tárgyalások megszervezésére és az azokon való részvételre vonatkozó első intézkedést a Bizottság hallgatólagosan elutasította, lényegében arra hivatkozva, hogy – e tárgyalások lezárása időpontjának meghatározása nélkül – továbbra is részt vesz a tárgyalásokon. Pontosabban a Bizottság a következőket állapította meg:
„(53) Annak ellenére, hogy a [Norvég Királysággal] folytatott jelenlegi megbeszélések megrekedtek, a Bizottság a norvég hatóságokkal fennálló nézeteltérések feloldására továbbra is a párbeszéden és konstruktív megközelítésen, mintsem a konfrontáción alapuló megoldásokat keres. Ezzel egyidejűleg, figyelembe véve a halászaton túli főbb kihívásokat, a Bizottság azt igyekszik elérni, hogy bármilyen megoldás is szülessen, az összhangban álljon az Uniónak a Svalbardra vonatkozó álláspontjával.
(54) Az utolsó szóbeli jegyzék arra hívja fel a [Norvég Királyságot], hogy folytassa a párbeszédet az Unióval annak érdekében, hogy – csakúgy mint már számos alkalommal – olyan kölcsönös megegyezésre jussanak, amely lehetővé teszi az uniós halászhajók számára, hogy a régióban folytassák a halászati tevékenységet. Figyelembe véve a [Norvég Királyság] közelmúltbeli reakcióit, az is világos, hogy jelenleg nem valószínű, hogy a közeljövőben megoldás születne, illetve hogy óvintézkedéseket kell hozni a nézeteltérésnek a [Norvég Királysággal] való kapcsolatokban, valamint az északi sarkkör térségében fennálló sürgető stratégiai érdekeket hátrányosan érintő fokozódásának elkerülése érdekében.”
4
A Lett Köztársaság által javasolt, 2018. március 31. után a Norvég Királysággal szembeni nemzetközi bírósági eljárás kezdeményezésére irányuló, második intézkedést illetően a Bizottság lényegében azt közölte, hogy azt eljárási akadályok miatt nem tudja teljesíteni. Pontosabban a Bizottság a következőket állapította meg:
„(55) Ami az [eljárásra való felkérésben] tett azon javaslatot illeti, hogy minden érdemi megfontolástól elvonatkoztatva nemzetközi bírósági eljárást kell indítani a [Norvég Királysággal] szemben, nyilvánvaló eljárási akadályok állnak fenn, amelyeket az [eljárásra való felkérés] nem vesz figyelembe.
(56) Először meg kell jegyezni, hogy az 1920. évi Párizsi Szerződés nem ír elő vitarendezési mechanizmust. Az Egyesült Nemzetek Szervezetének az Európai tengerjogi egyezményében (Unclos) előírt vitarendezési mechanizmusok nem alkalmazhatók, mivel a jogvita tárgyát képező kérdések nem az Unclos értelmezésére és alkalmazására vonatkoznak, hanem a 1920. évi Párizsi Szerződés értelmezésére és alkalmazására.
(57) Másodszor, a nemzetközi választottbíráskodás a [Norvég Királysággal] kötött megállapodás megkötésétől függ, ami a körülményekre tekintettel jelenleg igen kevéssé valószínű.
(58) Harmadszor, ennek hiányában marad a Nemzetközi Bíróság mint vitarendezési mechanizmus. Az Európai Unió azonban nem rendelkezik kereshetőségi joggal e Bíróság előtt. Ezenkívül, bár néhány tagállam részes fele az 1920. évi Párizsi Szerződésnek, az Európai Unió nem. Az Unió azonban kizárólagos hatáskörrel rendelkezik a tengeri biológiai erőforrások megőrzése területén.
(59) Mindenesetre a nemzetközi eljárások multilaterális kontextusban történő megindítása jelentős következményekkel járhat. A Párizsi Szerződést 46 szerződő fél írta alá, akik ennek rendelkezéseit eltérően értelmezik. Egy ilyen intézkedés a szóban forgó halászati kérdéseken túl az Unió és a [Norvég Királyság] közötti kétoldalú kapcsolatokat is érinthetné.
(60) Végül, bár a nemzetközi jogban létezik a békés vitarendezés általános elve, az Európai Unió joga, illetve a nemzetközi jog alapján nem áll fenn a bírósági eljárás indításának kötelezettsége, mivel a nemzetközi jog különböző vitarendezési módokat szabályoz, [amelyek] közül nem mindegyik jogi jellegű.”
5
Végül a Bizottság az EUMSZ 265. cikk értelmében vett állítólagos mulasztásával kapcsolatban a következőket állapította meg:
„(61)   […] A Bizottság nem mulasztotta el, hogy a kötelezettségének megfelelően eljárjon, éppen ellenkezőleg, eljárt és továbbra is eljár. Feladatai ellátása során a Bizottság azokat a lépéseket és intézkedéseket választja, amelyek a legalkalmasabbak arra, hogy az Uniónak a Svalbard halászati övezetében fennálló halászati jogait és érdekeit védjék, ideértve a [Norvég Királysággal] fennálló nézeteltérések rendezésére szolgáló tárgyalásokat vagy egyéb eszközöket. E tekintetben a Bizottság figyelembe veszi az Uniónak a [Norvég Királysággal] fennálló kapcsolatait és a Párizsi Szerződés multilaterális jellegét is.
(62)   A Bizottság úgy véli, hogy lehetőségei szerint mindent megtett annak érdekében, hogy megfelelő – nem konfrontatív – kétoldalú megoldást találjon a [Norvég Királysággal] a jeges‑tengeri pókkal kapcsolatban fennálló nézeteltérésre. A fent kifejtetteknek megfelelően a Bizottság ezt az ügyet különböző módokon és szinteken kezelte, így közvetlenül a [Norvég Királysággal], a Tanácsban, illetve a [Lett Köztársasággal].
(63)   A Svalbarddal kapcsolatos kihívások túlmutatnak a halászati érdekeken, és a más területekre való továbbgyűrűzés kockázata olyan fontos szempont, amelyet minden egyes szakaszban figyelembe kellett venni. Az Európai Uniót a halászattal kapcsolatos kérdésekben a harmadik országok egyetlen tárgyalópartnereként képviselő Bizottság szorosan együttműködött a Tanáccsal és a tagállamokkal a folyamat valamennyi szakaszában. Az egyes szakaszok előkészítését és végrehajtását a Tanács berkeiben valamennyi tagállammal folytatott konzultáció és rendszeresen tájékoztatás kísérte.”
Az eljárás és a felek kérelmei
6
A Törvényszék Hivatalához 2018. május 10‑én benyújtott keresetlevelével a Lett Köztársaság előterjesztette a jelen keresetet.
7
A Törvényszék Hivatalához 2018. augusztus 16‑án benyújtott beadványában a Spanyol Királyság kérte, hogy a Lett Köztársaság kérelmeinek támogatása végett beavatkozhasson.
8
A Törvényszék Hivatalához 2018. augusztus 24‑én benyújtott beadványával a Bizottság a Törvényszék eljárási szabályzata 130. cikkének (1) bekezdése alapján elfogadhatatlansági kifogást emelt.
9
A Törvényszék Hivatalához 2018. október 17‑én benyújtott beadványában a Lett Köztársaság előterjesztette észrevételeit a Bizottság által előterjesztett elfogadhatatlansági kifogással kapcsolatban.
10
2019. május 10‑én a Törvényszék (negyedik tanács) az eljárási szabályzat 89. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében írásbeli választ igénylő kérdéseket intézett az eljárás feleihez. Az eljárás felei e kérdésekre a kitűzött határidőn belül válaszoltak.
11
Keresetlevelében a Lett Köztársaság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
semmisítse meg a megtámadott levelet, és kötelezze a Bizottságot arra, hogy e tárgyban olyan álláspontot fogadjon el, amely rá nézve hátrányos joghatás kiváltására nem alkalmas;
–
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
12
Elfogadhatatlansági kifogásában a Bizottság lényegében azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
a keresetet mint elfogadhatatlant utasítsa el;
–
kötelezze a Lett Köztársaságot a költségek viselésére;
–
másodlagosan, abban az esetben, ha az elfogadhatatlansági kifogást elutasítják, az eljárási szabályzat 130. cikkének (8) bekezdése értelmében állapítsanak meg új határidőt az eljárás folytatására.
13
Az elfogadhatatlansági kifogásra vonatkozó észrevételeiben a Lett Köztársaság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el az elfogadhatatlansági kifogást;
–
folytassa le az érdemi eljárást.
A jogkérdésről
14
Az eljárási szabályzat 130. cikkének (1) és (7) bekezdése szerint az alperes kérelmére a Törvényszék az ügy érdemét nem érintve dönthet az elfogadhatatlanság tárgyában.
15
Mivel a jelen ügyben a Bizottság kérte az elfogadhatatlanságról való döntést, a Törvényszék – mivel úgy ítéli meg, hogy az ügy körülményei kellően fel vannak tárva – úgy határozott, hogy e kérelemről az eljárás folytatása nélkül határoz.
16
Elfogadhatatlansági kifogásának alátámasztása érdekében a Bizottság két elfogadhatatlansági okra hivatkozik, amelyek közül az első azon alapul, hogy a megtámadott levél nem minősül az EUMSZ 263. cikk értelmében vett megtámadható jogi aktusnak, mivel egyáltalán nem vált ki olyan joghatást, ami a Lett Köztársaság jogi helyzetét megváltoztatná, a második pedig azon alapul, hogy a Törvényszék nem rendelkezik hatáskörrel arra, hogy a Bizottságot olyan álláspont elfogadására kötelezze, amely a Lett Köztársaságra nézve hátrányos joghatás kiváltására nem alkalmas.
17
A Lett Köztársaság a keresetlevélben és az elfogadhatatlansági kifogásra vonatkozó észrevételeiben azt állítja, hogy a keresete elfogadható, mivel a megtámadott levél az EUMSZ 263. cikk értelmében vett megtámadható jogi aktusnak minősül. A második elfogadhatatlansági kifogásra válaszul azonban semmilyen érvet nem hoz fel.
18
A Törvényszék először is annak értékelését tartja szükségesnek, hogy a megtámadott levél az EUMSZ 263. cikk értelmében vett megtámadható jogi aktusnak minősül‑e.
19
E tekintetben a Lett Köztársaság lényegében azzal érvel, hogy a Bizottság által a megtámadott levélben kifejtett álláspont vele szemben joghatások kiváltására alkalmas, mivel a Bizottság ismételten azt állította, hogy jogosult a halászati jogait gyakorolni, és mivel a kérdést a Norvég Királysággal nem sikerült megoldani, olyan helyzet alakult ki, amelyben nem élhetett az uniós szabályozásban, mégpedig az egyes halállományok és halállománycsoportok tekintetében az uniós vizeken, valamint az uniós halászhajók tekintetében egyes nem uniós vizeken alkalmazandó halászati lehetőségeknek a 2017. évre történő meghatározásáról szóló, 2017. január 20‑i (EU) 2017/127 tanácsi rendeletben (HL 2017. L 24., 1. o.) és az egyes halállományok és halállománycsoportok tekintetében az uniós vizeken, valamint az uniós halászhajók tekintetében egyes nem uniós vizeken alkalmazandó halászati lehetőségeknek a 2018. évre történő meghatározásáról, valamint az (EU) 2017/127 rendelet módosításáról szóló, 2018. január 23‑i (EU) 2018/120 tanácsi rendeletben (HL 2018. L 27., 1. o.) számára biztosított jogokkal. Márpedig a tagállamok nem kerülhetnek olyan helyzetbe, hogy az uniós jog által számukra biztosított jogok gyakorlása miatt hátrányos következmények (például valamely hajó visszatartása) érjék őket. Ez a megállapítás különösen abból a tényből fakad, hogy a Bizottság a megtámadott levélben ismételten hangsúlyozta, hogy a Lett Köztársaság gyakorolhatja a halászati jogokat.
20
Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy a megtámadott levélben a Bizottság állást foglalt a Lett Köztársaság által az EUMSZ 265. cikk alapján hozzá intézett eljárásra való felkérésről, és megállapította, hogy nem történt az EUMSZ 265. cikk értelmében vett mulasztás. Pontosabban a Bizottság azzal érvelt, hogy nem szegte meg eljárási kötelezettségét, sőt eljárt, és továbbra is eljár.
21
E tekintetben, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, az intézményi mulasztást megszüntető állásfoglalásnak minősül az, ha a szóban forgó intézmény megtagadja, hogy a felkérésnek megfelelően járjon el (lásd: 2005. május 4‑iHolcim [Franciaország] kontra Bizottság végzés, T‑86/03, EU:T:2005:157, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2016. július 21‑iNutria kontra Bizottság ítélet, T‑832/14, nem tették közzé, EU:T:2016:428, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Hozzá kell tenni, hogy a szintén állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 263. cikk értelmében vett megtámadható jogi aktusnak minősül az, ha a szóban forgó intézmény megtagadja, hogy az EUMSZ 265. cikk szerinti felkérésnek megfelelően járjon el (lásd: 2005. május 4‑iHolcim [Franciaország] kontra Bizottság végzés, T‑86/03, EU:T:2005:157, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2016. július 21‑iNutria kontra Bizottság ítélet, T‑832/14, nem tették közzé, EU:T:2016:428, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Következésképpen az a tény, hogy a Lett Köztársaság nem indíthat intézményi mulasztás megállapítása iránti keresetet, nem lehet hatással a megsemmisítés iránti kereset elfogadhatóságára. A megtámadott levél ugyanis olyan jogi aktusnak minősül, amely az EUMSZ 263. cikk értelmében vett kereset tárgyát képezheti, amennyiben az ilyen kereset benyújtásához szükséges feltételek teljesülnek (lásd ebben az értelemben: 2010. január 5‑iQuímica Atlântica kontra Bizottság végzés, T‑71/09, nem tették közzé, EU:T:2010:1, 32. pont).
22
Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az EUMSZ 263. cikk értelmében vett megtámadható jogi aktusnak minősül az uniós intézmények által elfogadott valamennyi olyan rendelkezés, függetlenül a formájától, amely kötelező joghatások kiváltására irányul (lásd: 2017. október 25‑iSzlovákia kontra Bizottság ítélet, C‑593/13 P és C‑594/15 P, EU:C:2017:800, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2018. február 20‑iBelgium kontra Bizottság ítélet, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
23
Ezzel szemben az EUMSZ 263. cikkben előírt bírósági felülvizsgálat nem vonatkozik egy olyan jogi aktusra sem, amely nem vált ki kötelező joghatást, mint amilyenek az előkészítő, a megerősítő és a pusztán végrehajtó jogi aktusok, az egyszerű ajánlások és vélemények, valamint főszabály szerint a belső utasítások (lásd ebben az értelemben: 2006. szeptember 12‑iReynolds Tobacco és társai kontra Bizottság ítélet, C‑131/03 P, EU:C:2006:541, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2012. május 14‑iSepracor Pharmaceuticals [Ireland] kontra Bizottság végzés, C‑477/11 P, nem tették közzé, EU:C:2012:292, 52. pont). Így a pusztán tájékoztató jellegű aktus nem érintheti a címzett érdekeit, és nem is módosíthatja annak jogi helyzetét az említett aktus kézhezvételét megelőző helyzethez képest (lásd ebben az értelemben: 2007. október 4‑i Finnország kontra Bizottság végzés, C‑457/06 P, nem tették közzé, 36. pont). Ahhoz, hogy valamely levelet megsemmisítés iránti keresettel megtámadható határozatnak lehessen tekinteni, nem elegendő, hogy azt az Unió valamely intézménye küldje a címzettnek az utóbbi által megfogalmazott kérelemre válaszul (lásd: 2006. december 14‑iNémetország kontra Bizottság ítélet, T‑314/04 és T‑414/04, nem tették közzé, EU:T:2006:399, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ugyanígy, a valamely uniós intézménytől származó írásbeli véleménynyilvánítás vagy egyszerű szándéknyilatkozat nem minősül olyan határozatnak, amely megsemmisítés iránti kereset tárgyát képezheti, mivel nem alkalmas joghatás kiváltására, vagy nem is ilyen hatás kiváltására irányul (lásd ebben az értelemben: 2006. január 9‑iFinnország kontra Bizottság végzés, T‑177/05, nem tették közzé, EU:T:2006:1, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
24
Annak megállapításához, hogy a megtámadott jogi aktus vagy intézkedés kivált‑e ilyen joghatást, annak tartalmát kell figyelembe venni. E hatásokat olyan objektív kritériumok alapján kell megítélni, mint az említett aktus tartalma, adott esetben figyelembe véve az utóbbi aktus elfogadásának körülményeit, valamint az elfogadó intézmény hatáskörét (lásd: 2017. október 25‑iSzlovákia kontra Bizottság ítélet, C‑593/13 P és C‑594/15 P, EU:C:2017:800, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2018. február 20‑iBelgium kontra Bizottság ítélet, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
25
Végül, ha egy bizottsági aktus elutasító jellegű, annak a kérelemnek a fényében kell értékelni, amelyre válaszként érkezett (1992. november 24‑iBuckl és társai kontra Bizottság ítélet, C‑15/91 és C‑108/91, EU:C:1992:454, 22. pont; lásd továbbá ebben az értelemben: 2018. október 9‑iMulticonnect kontra Bizottság ítélet, T‑884/16, nem tették közzé, EU:T:2018:665, 45. pont). Az elutasítás különösen akkor minősül az EUMSZ 263. cikk értelmében vett megsemmisítés iránti keresettel megtámadható aktusnak, ha azon jogi aktus, amelynek meghozatalát az intézmény megtagadta, e rendelkezés értelmében megtámadható lett volna (lásd: 1996. október 22‑iSalt Union kontra Bizottság ítélet, T‑330/94, EU:T:1996:154, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
26
A jelen ügyben ahhoz, hogy a megtámadott levél az EUMSZ 263. cikk értelmében vett megtámadható jogi aktusnak legyen tekinthető, kötelező joghatásokat kell kiváltania. A fenti 24. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően annak ellenőrzéséhez, hogy a megtámadott levél ilyen hatásokat vált‑e ki, meg kell vizsgálni annak lényeges tartalmát annak értékelése érdekében, hogy kötelező joghatásokat vált‑e ki a Lett Köztársasággal szemben, figyelembe véve az objektív kritériumokat, mint például annak szövegét, tartalmát, a hátterét képező összefüggéseit, valamint a kibocsátójának szándékát, különös tekintettel a Bizottságot a közös halászati politika keretében a tengeri biológiai erőforrások megőrzése terén megillető hatáskörökre.
27
A megtámadott levél szövegét és tartalmát illetően meg kell állapítani, hogy a megtámadott levél egy kísérőlevélből és egy, „Az Európai Bizottság álláspontja a Lett Köztársaság EUMSZ 265. cikk szerinti eljárásra való felkérésére vonatkozóan” című mellékletéből áll (a továbbiakban: az eljárásra való felkéréssel kapcsolatos állásfoglalás). Ezenkívül meg kell állapítani, hogy az eljárásra való felkéréssel kapcsolatos állásfoglalás egy része (mégpedig az (1)–(52) bekezdés) leírja a Spitzbergák tárgyában Párizsban, 1920. február 9‑án kelt Szerződés (a továbbiakban: Párizsi Szerződés; kihirdette: 1927. évi XXIX. törvény) nemzetközi jogi hátterét és a Bizottság által a Norvég Királysággal kapcsolatban tett főbb intézkedéseket, míg ezen állásfoglalás másik része, különösen az (53)–(64) bekezdés, amelyeket a (fenti 3. és 4. pontban ismertetett) kísérőlevél teljes egészében átvett, a Bizottságnak az eljárásra való felkérésre vonatkozó állásfoglalását tartalmazza. Ennélfogva meg kell vizsgálni, hogy a megtámadott levél e részei olyan elemeket tartalmaznak‑e, amelyek a Lett Köztársasággal szemben kötelező joghatások kiváltására alkalmasak.
28
Először is, a „Bevezetés” és az „Előzetes megjegyzések és jogi háttér” című részeket (lásd az eljárásra való felkéréssel kapcsolatos állásfoglalás (1)–(5), illetve (6)–(17) bekezdését) illetően meg kell állapítani, hogy e szakaszokban a Bizottság előzetes megjegyzéseket tett, és bemutatta az alkalmazandó jogi hátteret. A fenti 23. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat fényében nem lehet tehát úgy tekinteni, hogy azok joghatások kiváltására alkalmasak.
29
Másodszor, „A svalbardi jeges‑tengeri pók kérdésében való nézeteltérés: a Bizottság által ezidáig végrehajtott főbb intézkedések” című részt (az eljárásra való felkéréssel kapcsolatos állásfoglalás (18)–(52) bekezdése) illetően a Bizottság részletesen ismerteti a Párizsi Szerződésnek a szerződő felek közé tartozó uniós tagállamok általi értelmezésére vonatkozó uniós álláspontot, a Lett Köztársasággal a Párizsi Szerződéshez való csatlakozását, vagyis 2016. június 13‑át követően folytatott levelezést, és a Bizottság különböző intézkedéseit. E tekintetben a Bizottság arra a következtetésre jut, hogy „ezen intézkedéseket nem lehet úgy értelmezni, [hogy] a lett hajók számára ilyen halászati tevékenység folytatását engedélyezte volna, és a norvég szabályozás tiszteletben nem tartásához fűződő jogi kockázatokat felvállalta volna”. Egyébiránt a Bizottság megállapítja, hogy e figyelmeztetések ellenére a Senator hajó a Svalbard halászati övezetében jegestengeripók‑halászatot folytatott, és a Norvég Királyság kifejezett beleegyezése nélkül és a 2014. december 19‑i 1836. sz. norvég rendelet megsértésével végzett halászat miatt lefoglalták. A Bizottság ezt követően ismerteti a hajó zár alá vételét követően tett egyes intézkedéseket.
30
Ebből következik, hogy az eljárásra való felkéréssel kapcsolatos állásfoglalás ezen része lényegében leíró jellegű, és önmagában nem alkalmas a Lett Köztársaság érdekeit érintő joghatások kiváltására.
31
Ezt a megállapítást nem kérdőjelezheti meg a Lett Köztársaság azon érve, amely szerint a Bizottság ismétlődő jelleggel azt állította, hogy a Lett Köztársaság a halászati jogait gyakorolhatja, jóllehet a kérdést a Norvég Királysággal nem oldotta meg, ezáltal pedig olyan helyzet alakult ki, amelyben a Lett Köztársaság nem élhetett az uniós szabályozásban biztosított jogokkal.
32
Kétségtelen, hogy az eljárásra való felkéréssel kapcsolatos állásfoglalás (20) bekezdésében a Bizottság kijelentette, hogy „[az Uniónak] a [Párizsi Szerződés] értelmezésére vonatkozó állandó álláspontja szerint a Szerződő Felek közé tartozó uniós tagállamok jogosultak egyenlően hozzáférni a Svalbard tengeri övezeteinek halászati erőforrásaihoz, beleértve az olyan, helyben élő fajokat is, mint például a szigetcsoport kontinentális talapzatán található jeges‑tengeri pók”. A Lett Köztársaság állításával ellentétben azonban ezt a mondatot nem lehet úgy értelmezni, hogy az az uniós szabályozás által biztosított halászati jogok gyakorlására való ösztönzést fejezne ki. Egyfelől, amint az az eljárásra való felkéréssel kapcsolatos állásfoglalás (25) bekezdéséből kitűnik, a Bizottság kiemeli, hogy a 2017/127 rendelet tartalmaz egy lábjegyzetet, amely szerint „[a] Svalbard körüli övezetben az Unió rendelkezésére álló halászati lehetőségek elosztása nem érinti a [Párizsi Szerződésből] eredő jogokat és kötelezettségeket”, ezáltal emlékeztetve arra, hogy „az uniós jog valamely rendelkezése önmagában nem válthat ki kötelező joghatásokat és/vagy keletkeztethet végrehajtható kötelezettségeket harmadik országokkal szemben”. Másfelől, az ügy irataiból kitűnik, hogy a Bizottság több alkalommal is emlékeztette a tagállamokat, különösen pedig a Lett Köztársaságot a Svalbard övezetben való halászatot körülölelő jogi és gyakorlati bizonytalanságokra, és kérte, hogy az ilyen tevékenységet folytatni szándékozó nemzeti gazdasági szereplőket tájékoztassák a lehetséges kockázatokról.
33
Harmadszor, „A következő lépések” című rész (az eljárásra való felkéréssel kapcsolatos állásfoglalásnak a kísérő levélben átvett, és a fenti 3. és 4. pontban ismertetett (53)–(64) bekezdése) tartalmazza a Bizottságnak az eljárásra való felkéréssel kapcsolatos állásfoglalását. Meg kell vizsgálni, hogy e szakaszok milyen joghatásokat válthatnak ki. Másként fogalmazva azt kell megvizsgálni, hogy a nem a Lett Köztársaság által kérteknek megfelelően történő eljárásra irányuló szándék olyan jellegű‑e, hogy a megtámadott levél megsemmisítés iránti kereset tárgyát képezheti (lásd ebben az értelemben: 2010. január 22‑iMakhteshim‑Agan Holding és társai kontra Bizottság végzés, C‑69/09 P, nem tették közzé, EU:C:2010:37, 39. és 40. pont).
34
Először is a Lett Köztársaságnak a Norvég Királysággal 2018. március 31‑ig tovább folytatandó tárgyalásokra vonatkozó első kérelmét illetően meg kell állapítani, hogy a Bizottság a megtámadott levélben hallgatólagosan jelezte, hogy továbbra is részt vesz a tárgyalásokon végső határidő meghatározása nélkül. A Bizottság egyrészt jelezte, hogy a 2018. március 1‑jei utolsó szóbeli jegyzékben felhívta a Norvég Királyságot arra, hogy vegye fel a párbeszédet az Unióval annak érdekében, hogy mindkét oldalt kielégítő olyan megoldást találjanak, amely a régióban lehetővé teszi az uniós halászhajók számára a halászati tevékenység folytatását, másrészt pedig elismerte, hogy jelenleg nem valószínű, hogy a közeljövőben megoldást találnának (lásd a fenti 3. pontot).
35
A fenti 25. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően, amennyiben a Bizottság valamely jogi aktusa elutasító jellegű, annak a kérelemnek a fényében kell értékelni, amelyre válaszként érkezett. A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy az a jogi aktus, amelynek elfogadását megtagadták, lényegében olyan aktus lenne, amely a Norvég Királysággal folytatott tárgyalásokra vonatkozó határidő előírását eredményezné. A Lett Köztársaság nem jelölte meg az eljárásra való felkérésben azt, hogy a Bizottságnak miként kellett volna megállapítania a Norvég Királysággal folytatott tárgyalások folytatásának határidejét. A beadványaiban azonban kifejtette, hogy a Bizottságnak az Unió álláspontjára vonatkozóan ajánlás iránti kérelmet kellett volna készítenie (azaz egy informális dokumentumot), és az Európai Unió Tanácsától felhatalmazást kellett volna kérnie, hogy az EUMSZ 218. cikk alapján megkezdhesse a formális tárgyalásokat.
36
Annak megállapítása érdekében, hogy az ilyen jogi aktusok olyan kötelező joghatások kiváltására alkalmasak lettek volna‑e, amelyek keresettel megtámadhatók, meg kell vizsgálni a vonatkozó összefüggéseket.
37
E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 38. cikk (1) bekezdése szerint az Unió hatáskörrel rendelkezik a közös halászati politika meghatározására és végrehajtására. Ezenfelül az EUMSZ 3. cikk (1) bekezdésének d) pontja szerint az Unió kizárólagos hatáskörrel rendelkezik a tengeri biológiai erőforrások megőrzése terén a közös halászati politika keretében, a halászat további területein pedig az EUMSZ 4. cikk (2) bekezdésének d) pontja szerint az Unió és a tagállamok között megosztott hatáskörök alkalmazandók. A közös halászati politika végrehajtását érintő hatáskörmegosztásra tekintettel a Bizottságnak először is az EUSZ 17. cikk (1) bekezdése keretében kell eljárnia, amelynek értelmében többek között előmozdítja az Unió általános érdekeit, ennek érdekében megteszi a megfelelő kezdeményezéseket, és ellátja az Unió külső képviseletét. Ezt követően a Bizottságnak az EUSZ 13. cikk (2) bekezdése értelmében együtt kell működnie a Tanáccsal, amely megköveteli, hogy az egyes intézmények a Szerződésekben rájuk ruházott hatáskörök határain belül járjanak el, illetve hogy „[a]z intézmények jóhiszeműen és kölcsönösen együttműködnek egymással”. Végül az EUSZ 4. cikkben előírt lojális együttműködés elvének megfelelően a Bizottságnak a tagállamok által – kétoldalú alapon – közölt aggályokat meg kell hallgatnia.
38
A felek között nem vitatott, hogy a Bizottság a Svalbard övezetbeli halászati tevékenységről folytatott tárgyalások során nem kezdte meg a hivatalos tárgyalásokat a Norvég Királysággal, ennélfogva pedig nem az EUMSZ 218. cikk alapján járt el, amely a nemzetközi szerződések megkötése területén önálló és általános hatályú alkotmányos normát képez, hiszen meghatározott hatásköröket telepít az uniós intézményekre (lásd ebben az értelemben: 1994. augusztus 9‑iFranciaország kontra Bizottság ítélet, C‑327/91, EU:C:1994:305, 28. pont). Ebből következik, hogy a Bizottság vállalja az együttműködési és vitarendezési kérdéseket, és a fenti 37. pontban hivatkozott lojális együttműködés elvének tiszteletben tartása mellett esetleges megoldásokat javasol és a tárgyalási feltételeket meghatározza. E tárgyalások keretében a Bizottság konzultál a Tanáccsal, és az Unió nevében a Norvég Királysággal folytatott párbeszédet illetően a tagállamok a Tanács tagjaiként fejezik ki álláspontjukat. Pontosabban a Bizottság a Tanáccsal együttműködve kidolgozza az Unió álláspontját, és a szerződések külső képviselőjeként és a szerződések őreként (az EUSZ 17. cikk (1) bekezdése értelmében) ezt az álláspontot továbbítja a Norvég Királyság részére. Az Unió álláspontjának és érdekeinek védelme érdekében olyan szóbeli jegyzékeket bocsát ki, amelyeket rendes körülmények között a tagállamokkal és a Tanács belső és külső halászati politikával foglalkozó munkacsoportjával összehangol.
39
A fentiekre tekintettel a Bizottságnak az Unió azon álláspontjára vonatkozó, a tárgyalásokra határidőt megállapító informális dokumentuma, illetve a Bizottság által a Tanácshoz az EUMSZ 218. cikk szerinti hivatalos tárgyalások megkezdését lehetővé tevő felhatalmazás iránti kérelem benyújtása nem olyan cselekmények, amelyek kötelező joghatásokat válthatnak ki.
40
Az ilyen jogi aktusok elfogadása ugyanis nem egy automatikus eljárás, mivel a Bizottság nem köteles eleget tenni a tagállam által tett bármely kérésnek. Pontosabban, tekintettel a fenti 37. és 38. pontban ismertetett intézményi háttérre, a Bizottságnak az EUSZ 4. cikkben említett lojális együttműködés elvével összhangban természetesen figyelembe kell vennie a tagállamok által bilaterális alapon közölt valamennyi javaslatot. Mindazonáltal ez az elv egyáltalán nem kötelezi a Bizottságot arra, hogy valamely tagállam javaslatának eleget tegyen, különösen anélkül, hogy a javaslatot illetően a Tanácson belül szélesebb körű konszenzus alakult volna ki. E tekintetben el kell utasítani a Lett Köztársaság azon érvét, amely szerint, mivel az EU‑Szerződés nem határozza meg azt, hogy hány tagállamnak kell felhívnia a Bizottságot eljárásra ahhoz, hogy a Bizottságot ez a tárgyalások során eljárásra kötelezze, a Bizottságnak egyetlen tagállam felhívására is el kell járnia.
41
A teljesség kedvéért meg kell állapítani, hogy csakis akkor, ha a Norvég Királysággal folytatott, a Svalbard övezetbeli halászati jogokra vonatkozó tárgyalások egy nemzetközi megállapodás megkötését illetően konszenzushoz vezetnek, támadható meg az ezen megállapodás aláírására és megkötésére vonatkozó tanácsi határozat a Bíróság előtt az EUMSZ 263. cikk alapján.
42
Következésképpen a jelen ügy körülményei között az Unió álláspontjára vonatkozó informális dokumentum elfogadása iránti esetleges kérelem, illetve a Tanácstól a hivatalos tárgyalásokat megindító felhatalmazás iránti kérelem benyújtása nem minősül olyan aktusnak, amely a Lett Köztársaság érdekeit érintő, kötelező joghatások kiváltására alkalmas lenne.
43
Ezt a megállapítást nem tehetik kérdésessé a Lett Köztársaság azon érvei, amelyek szerint egyrészt a 2017 és 2019 közötti időszakra vonatkozó halászati lehetőségek megállapításáról szóló tanácsi rendeletek előírták és továbbra is előírják több tagállam hajói számára a jegestengeripók‑halászat lehetőségét a Svalbard övezetben, másrészt pedig, hogy az Unió kizárólagos hatásköre miatt a Lett Köztársaság az uniós halászati jogok gyakorlása terén nem rendelkezik olyan jogvédelmi eszközzel, amelyet az érdekeinek védelme érdekében alkalmazhatna.
44
Egyrészt, amint arra a Bizottság helyesen hivatkozik, és amint azt a Lett Köztársaság is elismeri, az uniós jogban nincs olyan írott szabály, amely arra kötelezné a Bizottságot, hogy elrendezze a Norvég Királysággal fennálló nézeteltérést. A tárgyalások keretében tehát a Bizottsággal szemben nem írható elő eredménykötelezettség, azon szerepe ellenére, hogy előmozdítja az Unió általános érdekeit.
45
Másrészt kétségtelen, hogy a Bizottság az EUSZ 17. cikk (1) bekezdése értelmében köteles felügyelni az uniós jog alkalmazását az Európai Unió Bíróságának ellenőrzése mellett, azonban az EU‑ és az EUM‑Szerződések alapján létrejött megállapodás hiányában ezt a feladatot nem lehet úgy értelmezni – amint azt a Lett Köztársaság teszi –, hogy a Bizottság köteles meggyőződni az uniós jog harmadik ország általi helyes alkalmazásáról, különösen akkor, ha eltérések mutatkoznak az e harmadik országgal szemben hivatkozott kötelezettségek értelmezését és terjedelmét illetően. A Bizottság ugyanis az EUSZ 17. cikk keretében eljárva nem tudja teljesíteni a Lett Köztársaság kérelmeit. A Bizottság csakis az EUMSZ 218. cikk alapján megkötött, jogi kötőerővel bíró nemzetközi megállapodás keretében védheti hatékonyan a halászati jogokat. Ahhoz ugyanis, hogy a Bizottság az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése értelmében az uniós halászati jogok védelme érdekében a Norvég Királysággal hivatalos tárgyalásokat szervezhessen, és azokon részt vehessen, szükség lett volna a Tanács megfelelő határozatára.
46
Másodszor, ami a Lett Köztársaság arra irányuló második kérelmét illeti, hogy a Bizottság 2018. április 1‑jét követően kezdeményezzen nemzetközi bírósági eljárást a Norvég Királysággal szemben, a Bizottság egy sor eljárási akadályra hivatkozva lényegében megállapította, hogy nem tehet eleget a Lett Köztársaság javaslatának.
47
Csakúgy mint az első kérelem esetében, amennyiben a Bizottság valamely jogi aktusa elutasító jellegű, annak a kérelemnek a fényében kell értékelni, amelyre válaszként érkezett. Következésképpen meg kell vizsgálni, hogy egy ilyen eljárás Norvég Királysággal szembeni megindítása az EUMSZ 263. cikk értelmében vett megtámadható határozatnak minősülhet‑e.
48
E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy az olyan rendelkezések hiányában, amelyek arra köteleznék a Bizottságot, hogy a Norvég Királysággal fennálló nézeteltéréseket ezen országgal szembeni kereset benyújtása útján rendezze, nem tekinthető úgy, hogy a Bizottság köteles lenne a csupán egyetlen tagállam által javasolt módon történő vitarendezésre (lásd ebben az értelemben: 2012. július 12‑iMugraby kontra Tanács és Bizottság végzés, C‑581/11 P, nem tették közzé, EU:C:2012:466, 68–70. pont).
49
Továbbá, mindenesetre meg kell állapítani, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a bírósági eljárás kezdeményezéséről szóló határozat, még ha az a jogi helyzet megváltoztatására alkalmas bírósági határozat elfogadásához elengedhetetlenül szükséges is, önmagában nem változtatja meg ezt a jogi helyzetet (lásd ebben az értelemben: 1998. szeptember 29‑iBizottság kontra Németország ítélet, C‑191/95, EU:C:1998:441, 47. pont; 2003. január 15‑iPhilip Morris International kontra Bizottság ítélet, T‑377/00, T‑379/00, T‑380/00, T‑260/01 és T‑272/01, EU:T:2003:6, 79. pont). Egyébiránt ez a megállapítás nemcsak az Európai Unió Bíróságához benyújtott keresetekre vonatkozik, hanem a tagállamok és harmadik országok nemzeti bíróságai előtti keresetekre is (2003. január 15‑iPhilip Morris International kontra Bizottság ítélet, T‑377/00, T‑379/00, T‑380/00, T‑260/01 és T‑272/01, EU:T:2003:6, 93. pont), és semmi nem enged arra következtetni, hogy más megállapítás vonatkozna egy nemzetközi bíróság előtti keresetindításra.
50
A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy a megtámadott levélnek nem lehet a Lett Köztársaságra nézve jogilag kötelező jelleget tulajdonítani, így nem az EUMSZ 263. cikk értelmében vett megtámadható jogi aktusról van szó.
51
Következésképpen helyt kell adni a Bizottság elfogadhatatlansági kifogásának, és a keresetet – mint elfogadhatatlant – el kell utasítani, anélkül hogy határozni kellene a Lett Köztársaság arra irányuló kereseti kérelmének elfogadhatóságáról, hogy a Törvényszék kötelezze a Bizottságot arra, hogy úgy foglaljon állást az eljárásra való felkérésről, hogy rá nézve ne legyen hátrányos joghatás kiváltására alkalmas. Ezenkívül, a Spanyol Királyság által az eljárási szabályzat 142. cikk (2) bekezdés alapján benyújtott beavatkozás iránti kérelemről már nem szükséges határozni.
A költségekről
52
Az eljárási szabályzat 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A jelen ügyben a Lett Köztársaságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját költségeinek viselésén kívül a Bizottság részéről felmerült költségek viselésére, kivéve a beavatkozási kérelemmel kapcsolatban felmerült költségeket.
53
Az eljárási szabályzat 144. cikkének (10) bekezdése alapján, mivel az alapügyben a beavatkozási kérelemről történő határozathozatalt megelőzően befejeződött az eljárás, a Spanyol Királyság, a Lett Köztársaság és a Bizottság maga viseli a beavatkozási kérelemmel összefüggésben felmerült saját költségeit.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet mint elfogadhatatlant elutasítja.
2)
A Spanyol Királyság beavatkozási kérelméről nem szükséges határozni.
3)
A Törvényszék a Lett Köztársaságot kötelezi a saját költségein túl az Európai Bizottság részéről felmerült költségek viselésére, a beavatkozási kérelemmel összefüggésben felmerült költségek kivételével.
4)
A Spanyol Királyság, a Lett Köztársaság és a Bizottság maga viseli a beavatkozási kérelemmel összefüggésben felmerült saját költségeit.
Luxembourg, 2020. január 30.
E. Coulon
hivatalvezető
H. Kanninen
elnök
(
*1
)	Az eljárás nyelve: lett.