Ideiglenes változat
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
2026. április 30.(*)
„ Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – (EU) 2016/343 irányelv – 3. és 4. cikk – Az ártatlanság vélelme – Az Európai Unió Alapjogi Chartája 48. cikkének (1) bekezdése – Eljárást megszüntető végzés – A bűnösséget meg nem állapító bírósági határozat – Hatályon kívül helyezés és alsóbb fokú bírósághoz történő visszautalás – A felsőbb szintű bíróság által a bűncselekmény tényállási elemeinek megvalósulásával kapcsolatban tett megállapítások – Az alsóbb fokú bíróság azon kötelezettsége, hogy kövesse a felsőbb szintű bíróság értékelését – Megfelelő intézkedések az ártatlanság vélelmének megsértése esetén ”
A C‑748/24. sz. [Kotaňák](i) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Mestský súd Bratislava I (pozsonyi I. sz. városi bíróság, Szlovákia) a Bírósághoz 2024. október 29‑én érkezett, 2024. április 25‑i határozatával terjesztett elő az
AC
ellen folytatott,
az Okresná prokuratúra Bratislava III,
LZ
részvételével folyamatban lévő büntetőeljárásban,
A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
tagjai: C. Lycourgos tanácselnök (előadó), O. Spineanu‑Matei, S. Rodin, N. Fenger és A. Kornezov bírák,
főtanácsnok: D. Spielmann,
hivatalvezető: Illéssy I. tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2025. október 16‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–        AC képviseletében M. Mandzák, P. Pechanec és M. Pohovej advokáti,
–        a szlovák kormány képviseletében meghatalmazottjai,
–        a magyar kormány képviseletében Biró‑Tóth Zs. és Fehér M. Z., meghatalmazotti minőségben,
–        az Európai Bizottság képviseletében R. Lindenthal és M. Wasmeier, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2026. január 15‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a büntetőeljárás során az ártatlanság vélelme egyes vonatkozásainak és a tárgyaláson való jelenlét jogának megerősítéséről szóló, 2016. március 9‑i (EU) 2016/343 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2016. L 65., 1. o.) 4. és 6. cikkének, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 48. cikkének, továbbá az uniós jog tényleges érvényesülése és elsőbbsége elvének értelmezésére vonatkozik.
2        E kérelmet az AC ellen rágalmazás miatt indított büntetőeljárásban terjesztették elő.
Jogi háttér
A 2016/343 irányelv
3        A 2016/343 irányelv (16) és (48) preambulumbekezdése szerint:
„(16)      Az ártatlanság vélelmét sértené, ha a hatóságok nyilvános nyilatkozatai vagy az igazságügyi határozatok – a bűnösség kérdésében hozott határozatokat leszámítva – a gyanúsítottra vagy a vádlottra bűnösként utalnának egészen addig, amíg e személy bűnösségét jogszerűen meg nem állapították. Az ilyen nyilatkozatok és igazságügyi határozatok nem tükrözhetnek olyan véleményt, hogy az említett személy bűnös. Ez nem érinti azokat a vádhatósági cselekményeket – így például a vádemelést –, amelyek célja a gyanúsított vagy a vádlott bűnösségének bizonyítása és nem érinti az olyan igazságügyi határozatokat, amelyek eredményeként valamely felfüggesztett büntetés végrehajthatóvá válik, feltéve, hogy tiszteletben tartották a védelemhez való jogot. Nem érinti ez az olyan igazságügyi vagy más illetékes hatóság által meghozott eljárási természetű előzetes határozatokat sem, amelyek gyanún vagy terhelő bizonyítékokon alapulnak – így például az előzetes letartóztatásról hozott határozatokat –, feltéve, hogy az említett határozatok nem utalnak bűnösként a gyanúsítottra vagy a vádlottra. Előfordulhat, hogy az illetékes hatóságnak az eljárási természetű előzetes határozat meghozatala előtt meg kell győződnie arról, hogy elegendő terhelő bizonyíték áll‑e rendelkezésre a gyanúsítottal vagy a vádlottal szemben az említett határozat meghozatalának megindokolására, és a határozat ezekre a bizonyítékokra tartalmazhat utalást.
[…]
(48)      Mivel ezen irányelv minimumszabályokat határoz meg, a tagállamok kiterjeszthetik az ezen irányelvben meghatározott jogokat annak érdekében, hogy magasabb szintű védelmet nyújtsanak. A tagállamok által nyújtott védelem szintje sosem csökkenhet a Charta vagy az [emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény; a továbbiakban: EJEE)] által biztosított, a Bíróság és az Emberi Jogok Európai Bírósága
által értelmezett standardok alá.”
4        Ezen irányelv 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ezt az irányelvet azokra a természetes személyekre kell alkalmazni, akik büntetőeljárásban gyanúsítottak vagy vádlottak. Ezt az irányelvet a büntetőeljárás minden szakaszában alkalmazni kell, attól a pillanattól kezdve, amikor valamely személyt bűncselekmény vagy feltételezett bűncselekmény elkövetésével gyanúsítanak vagy vádolnak meg, azon határozat jogerőre emelkedéséig, amelyben véglegesen megállapítást nyer, hogy a gyanúsított vagy a vádlott elkövette‑e az érintett bűncselekményt.”
5        Az említett irányelv 3. cikke kimondja:
„A tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottak és a vádlottak mindaddig ártatlannak tekintendők, amíg bűnösségüket jogszerűen meg nem állapították.”
6        Ugyanezen irányelvnek „A bűnösségre történő nyilvános utalások” című 4. cikke az
(1) és (2) bekezdésében előírja:
„(1)      A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy egészen addig, amíg a gyanúsítottak vagy a vádlottak bűnösségét jogszerűen meg nem állapították, a hatóságok nyilvános nyilatkozatai, valamint az igazságügyi határozatok – a bűnösséget megállapító határozatokat kivéve – ne utaljanak az említett személyekre úgy, mintha bűnösök lennének. Ez nem érinti azokat a vádhatósági cselekményeket, amelyek célja a gyanúsított vagy a vádlott bűnösségének bizonyítása, és nem érinti azokat az igazságügyi vagy más illetékes hatóság által meghozott eljárási természetű előzetes határozatokat sem, amelyek gyanún vagy terhelő bizonyítékokon alapulnak.
(2)      A tagállamok biztosítják, hogy – ezen irányelvvel, és különösen annak 10. cikkével összhangban – az e cikk (1) bekezdésében megállapított, a gyanúsítottakra vagy a vádlottakra bűnösként való utalás tilalmának megsértése esetére megfelelő intézkedések álljanak rendelkezésre.”
7        A 2016/343 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottak vagy a vádlottak bűnösségének megállapítása tekintetében a bizonyítási teher a vádhatóságot terhelje. Ez nem érinti a bíró vagy az illetékes bíróság bármely arra vonatkozó kötelezettségét, hogy a terhelő és a mentő bizonyítékokat egyaránt feltárja, és a védelem arra vonatkozó jogát, hogy az alkalmazandó nemzeti jognak megfelelően bizonyítékot terjesszen elő.”
8        Ezen irányelv 10. cikke (1) bekezdésének a szövege a következő:
„A tagállamok a gyanúsítottak és a vádlottak számára az ezen irányelv által biztosított jogaik megsértése esetére hatékony jogorvoslatot biztosítanak.”
A szlovák jog
9        A Trestný zakon (büntető törvénykönyv) rágalmazás bűncselekményét meghatározó 373. §‑ának (1) és (2) bekezdése értelmében:
„(1)      Aki másról a becsület, valamint a szakmai és az üzleti megítélés csorbítására, családi viszonyainak megrontására, illetve egyéb érdeksérelem előidézésére jelentős mértékben alkalmas tényt állít, két évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
(2)      A büntetés egy évtől öt évig terjedő szabadságvesztés, ha az (1) bekezdésben foglalt cselekményt
[…]
c)      nagy nyilvánosság előtt […] követik el”.
10      A büntető törvénykönyv 327. §‑ának (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Azt a bíróságot, amely elé visszautalták az ügyet, köti a fellebbviteli bíróság által határozatában kifejtett jogi álláspont, és köteles a fellebbviteli bíróság által elrendelt cselekményeket elvégezni és bizonyítást lefolytatni.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
11      2020. november 18‑án az Okresná prokuratúra Bratislava III (pozsonyi III. sz. regionális ügyészség, Szlovákia) az Okresný súd Bratislava III (pozsonyi III. sz. járásbíróság, Szlovákia) előtt vádat emelt AC ellen a büntető törvénykönyv 373. §‑a (1) bekezdése és (2) bekezdésének c) pontja értelmében vett rágalmazás bűncselekménye miatt, amelynek elkövetésével több, téves állítások sorozatát tartalmazó videó online közzététele miatt vádolják.
12      2021. november 8‑i végzésével az Okresný súd Bratislava III (pozsonyi III. sz. járásbíróság) megszüntette az eljárást azzal az indokkal, hogy az e vádiratban hivatkozott magatartás nem minősül bűncselekménynek.
13      Az Okresná prokuratúra Bratislava III (pozsonyi III. sz. regionális ügyészség, Szlovákia) fellebbezést nyújtott be e végzéssel szemben. 2022. február 8‑i végzésével a Krajský súd v Bratislave (pozsonyi regionális bíróság, Szlovákia) hatályon kívül helyezte az elsőfokú bíróság végzését, és visszautalta az ügyet e bíróság elé annak érdekében, hogy az az összes bizonyítékot újraértékelve ismét bírálja el az ügyet.
14      A végzés indokolásában a Krajský súd v Bratislave (pozsonyi regionális bíróság) többek között megállapította, hogy „[a]z a valótlan, tisztán intim információ, amelyet a terhelt videójával nagyobb számú követő számára elérhetővé tett, tartalmánál fogva alkalmas arra, hogy komolyan veszélyeztesse az élettársi, családi és baráti kapcsolatokat, és aláássa a sértett iránt tanúsított bizalmat”.
15      2022. október 3‑i végzésével az Okresný súd Bratislava III (pozsonyi III. sz. járásbíróság) ismét megszüntette az AC‑vel szembeni büntetőeljárást.
16      Az Okresná prokuratúra Bratislava III (pozsonyi III. sz. regionális ügyészség, Szlovákia) fellebbezést nyújtott be e végzéssel szemben. 2023. április 18‑i végzésével a Krajský súd v Bratislave (pozsonyi regionális bíróság, Szlovákia) hatályon kívül helyezte az elsőfokú bíróság 2022. október 3‑i végzését, és visszautalta az ügyet e bíróság elé újbóli határozathozatal céljából.
17      Végzésének indokolásában a Krajský súd v Bratislave (pozsonyi regionális bíróság) megismételte a 2022. február 8‑i végzésében szereplő megállapításokat, és többek között a következő megállapításokkal egészítette ki azokat:
„A nyomozás során feltárt bizonyítékokból, amelyekre az [elsőfokú bíróság] is támaszkodott, kétségtelenül kitűnik, hogy a terhelt hazugságokat terjeszt a sértettről, zaklatja őt, ami miatt rendkívül kellemetlen helyzetekbe került a családja és a környezetében élők előtt. A közte és SB közötti intim kapcsolat a terhelt képzeletének szüleménye, és a terhelt által vallomásaiban előadottak soha nem történtek meg. […] Ami annak megállapítását illeti, hogy a közzétett információk közül melyek voltak valótlanok, kétségtelenül olyan információkról van szó, amelyek valódiságát a nyomozás során felvett bizonyítékok alapján igazolták, és amelyek a sértett és SB tanú közötti intim kapcsolatra, valamint azokra a szexuális cselekményekre vonatkoztak, amelyet a terhelt egyértelműen bemutatott bejegyzésében.”
18      A szlovák igazságszolgáltatási rendszer átszervezését követően az alapügy elbírálására vonatkozó hatáskör 2023. június 1‑jén átszállt a Mestský súd Bratislava I‑re (pozsonyi I. sz. városi bíróság, Szlovákia), amely a kérdést előterjesztő bíróság.
19      E bíróság előtt AC azt állítja, hogy a fellebbviteli bíróság egyes megállapításai sértik az ártatlanság vélelmét, mivel nem hagynak semmilyen kétséget a bűnösségét illetően, noha nem volt szükséges, hogy e bíróság értékelje a vele szemben felhozott vádak megalapozottságát. Ezért AC úgy véli, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak a fellebbviteli bíróság értékelését figyelmen kívül hagyva kell határoznia.
20      A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a szlovák eljárási szabályok alapján köti őt a fellebbviteli bíróság értékelése. Ugyanakkor úgy véli, hogy ezek a megállapítások sértik az AC‑t megillető ártatlanság vélelmét és a védelemhez való jogát.
21      E tekintetben e bíróságnak kétségei vannak többek között az említett megállapítások arányosságát illetően, mivel a szlovák szabályozás értelmében a felsőbb szintű bíróság szorítkozhatott volna annak megállapítására, hogy az elsőfokú határozat téves volt, és arra, hogy az elsőfokú bíróságot a bizonyításfelvétel lefolytatására kötelezi. A kérdést előterjesztő bíróság továbbá arra keres választ, hogy releváns‑e az a körülmény, hogy a felsőbb
szintű bíróság kizárólag a nyomozás során összegyűjtött bizonyítékok alapján, és anélkül hozott határozatot, hogy a vádlott e tárgyban állást foglalhatott volna.
22      A kérdést előterjesztő bíróság arra is választ vár, hogy adott esetben milyen, a 2016/343 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése értelmében vett megfelelő intézkedéseket kell elfogadni az ártatlanság vélelme megsértésének orvoslása érdekében. Konkrétan arra vár választ, hogy szükséges‑e figyelmen kívül hagyni a felsőbb
szintű bíróság jogilag kötelező erejű értékeléseit, valamint e bíróság bíráinak kizárásáról is dönteni.
23      E körülmények között a Mestský súd Bratislava I (pozsonyi I. sz. városi bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Ellentétes‑e a [Charta] 48. cikkének a [2016/343 irányelv] 4. cikkének (1) bekezdésével és 6. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdése szerinti ártatlanság vélelmének tiszteletben tartásához való joggal, valamint az arányosság elvével és a [Charta] 48. cikkének (2) bekezdése szerinti védelemhez való joggal, ha a magasabb fokú bíróság a határozatának indokolásában az ügyész által az elsőfokú bíróságnak a büntetőeljárás megszüntetéséről szóló határozata ellen benyújtott jogorvoslat tárgyában indított eljárás keretében még az ügy érdemi elbírálását megelőzően és a bíróság előtti bizonyításfelvétel nélkül a következő jogi és ténybeli következtetéseket vonta le:
»Az a valótlan, tisztán intim információ, amelyet a terhelt bejegyzésével nagyobb számú követő számára elérhetővé tett, tartalmánál fogva alkalmas arra, hogy komolyan veszélyeztesse az élettársi, családi és baráti kapcsolatokat, és aláássa a sértett iránt tanúsított bizalmat […]. A nyomozás során feltárt bizonyítékokból, amelyekre az [elsőfokú bíróság] is támaszkodott, kétségtelenül kitűnik, hogy a terhelt hazugságokat terjeszt a sértettről, zaklatja őt, ami miatt rendkívül kellemetlen helyzetekbe került a családja és a környezetében élők előtt. A közte és SB közötti intim kapcsolat a terhelt képzeletének szüleménye, és a terhelt által vallomásaiban előadottak soha nem történtek meg […]. Ami annak megállapítását illeti, hogy a közzétett információk közül melyek voltak valótlanok, kétségtelenül olyan információkról van szó, amelyek valódiságát a nyomozás során felvett bizonyítékok alapján igazolták, és amelyek a sértett és SB tanú közötti intim kapcsolatra, valamint azokra a szexuális cselekményekre vonatkoztak, amelyet a terhelt egyértelműen bemutatott bejegyzésében«?
2)      Az első kérdésre adott választ befolyásolja‑e az a körülmény, hogy sem a nemzeti szabályozás, sem pedig a nemzeti gyakorlat nem kötelezi a magasabb fokú bíróságot arra, hogy az eljárást megszüntető végzés indokolásában értékelje a ténybeli és jogi körülményeket, valamint hogy ezen indokolásban kizárólag arra szorítkozzon, hogy az alsóbb fokú bíróság határozata hibás volt, mivel az elsőfokú bíróságnak a főtárgyaláson kellett volna bizonyítást lefolytatnia, az ügyben pedig e bizonyítás eredményei alapján kellett volna határozatot hoznia?
3)      Az első kérdésre adott választ befolyásolja‑e az a körülmény, hogy a magasabb fokú bíróság az ügyész jogorvoslatát elbírálva kizárólag a nyomozás során felvett olyan bizonyítékok alapján hozott határozatot, amelyek tekintetében az elsőfokú bíróság előtt mindezidáig nem került sor bizonyításfelvételre?
4)      Az első kérdésre adott igenlő válasz esetében a [2016/343 irányelv] 4. cikkének (2) bekezdése értelmében vett, az ártatlanság vélelmének tiszteletben tartását biztosító megfelelő intézkedéseknek minősülnek‑e az alábbi aktusok és határozatok:
–        az elsőfokú nemzeti bíróság aktusa, amely az uniós jog elsőbbségének és tényleges érvényesülésének elvére hivatkozva figyelmen kívül hagyja a magasabb fokú bíróság által a határozat indokolásában levont jogi és a ténybeli következtetéseket annyiban, amennyiben azok ellentétesek az uniós joggal, noha egyéb esetekben e következtetések a nemzeti szabályozás szerint jogilag kötelező erejűek lennének, a vonatkozó bizonyításfelvételt követően pedig önállóan hoz határozatot az ügyben; vagy
–        az elsőfokú nemzeti bíróság aktusa, amely az uniós jog elsőbbségének és tényleges érvényesülésének elvére hivatkozva figyelmen kívül hagyja a magasabb fokú bíróság által a határozat indokolásában levont jogi és a ténybeli következtetéseket annyiban, amennyiben azok ellentétesek az uniós joggal, noha egyéb esetekben e következtetések a nemzeti szabályozás szerint jogilag kötelező erejűek lennének, valamint maga bírálja el ismét az ügyet, és a büntetőeljárás megszüntetéséről ugyanolyan határozatot hoz, mint amelyet a magasabb fokú bíróság már egyszer hatályon kívül helyezett; vagy
–        a magasabb fokú bíróság bíráinak az eljárásból az ártatlanság vélelmének megsértése miatti pártatlanság hiányára tekintettel a pártatlanság hiányára alapított kifogás gyanúsított általi előterjesztése alapján történő kizárása?”
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
24      A szlovák kormány vitatja az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát.
25      E kormány egyrészt arra hivatkozik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem fejtette ki azokat az okokat, amelyek miatt e kérelem előterjesztése mellett döntött, így a Bíróság nem rendelkezik elegendő információval az előterjesztett kérdések ténybeli és jogszabályi hátterére vonatkozóan.
26      E kormány másrészt azt állítja, hogy az uniós jognak a kérdést előterjesztő bíróság által kért értelmezése nem szükséges az alapügy eldöntéséhez. Az alapeljárás ugyanis nem felel meg a 2016/343 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése értelmében vett megfelelő intézkedések elfogadására irányuló keresetnek. Ebben az összefüggésben, még ha megállapítást is nyerne, hogy a fellebbviteli bíróság határozatának indokolása sérti az ártatlanság vélelmét, az ilyen megállapítás nem befolyásolná e határozat szabályszerűségét, mivel az abban szereplő megállapítások végeredményben nem képezik akadályát annak, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a kontradiktórius bizonyításfelvételt követően határozzon a vádlott bűnösségéről vagy ártatlanságáról. Az előterjesztő bíróság egyébiránt nem rendelkezik hatáskörrel a fellebbviteli bíróság bíráinak kizárására.
27      Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság és a nemzeti bíróságok között az EUMSZ 267. cikk alapján létrehozott együttműködés keretében kizárólag az alapügyben eljáró és a meghozandó bírósági határozatért felelős nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy sajátosságaira tekintettel megítélje az előzetes döntéshozatalra utaló határozatnak az ítélete meghozatala tekintetében fennálló szükségességét, valamint az általa a Bíróság elé terjesztett kérdések relevanciáját. Következésképpen, amennyiben a feltett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság
főszabály szerint
köteles határozatot hozni (lásd: 1988. április 21‑i Pardini ítélet, 338/85, EU:C:1988:194, 8. pont; 2023. július 24‑i Lin ítélet, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 61. pont).
28      Ebből következik, hogy az uniós jogra vonatkozó kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A Bíróság csak akkor tagadhatja meg a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéssel kapcsolatos határozathozatalt, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (lásd: 2000. július 13‑i Idéal tourisme ítélet, C‑36/99, EU:C:2000:405, 20. pont; 2023. július 24‑i Lin ítélet, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 62. pont).
29      E tekintetben először is, az előzetes döntéshozatalra utaló határozat feltételezett hiányosságára alapított érveket illetően hangsúlyozni kell, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint, amelyet már az eljárási szabályzata 94. cikkének a) és b) pontja is tükröz, az uniós jognak a nemzeti bíróság számára hasznos értelmezéséhez az szükséges, hogy a nemzeti bíróság meghatározza az általa előterjesztett kérdések ténybeli és szabályozási hátterét, vagy legalábbis kifejtse azokat a ténybeli körülményeket, amelyeken e kérdések alapulnak. Ezenfelül, amint azt az eljárási szabályzat 94. cikkének c) pontja kimondja, nélkülözhetetlen, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tartalmazza azon okok ismertetését, amelyek miatt a kérdést előterjesztő bíróságban kérdés merült fel egyes uniós jogi rendelkezések értelmezésére vagy érvényességére vonatkozóan, valamint azt a kapcsolatot, amelyet az említett bíróság e rendelkezések és az alapeljárásban alkalmazandó nemzeti szabályozás között felállít (lásd: 1993. január 26‑i Telemarsicabruzzo és társai ítélet, C‑320/90–C‑322/90, EU:C:1993:26, 6. pont; 2000. június 28‑i Laguillaumie végzés, C‑116/00, EU:C:2000:350, 16. pont; 2024. október 4‑i Bezirkshauptmannschaft Landeck [Mobiltelefonon tárolt személyes adatokhoz való hozzáférésre tett kísérlet] ítélet, C‑548/21, EU:C:2024:830, 48. pont).
30      A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat ismerteti az előterjesztett kérdések ténybeli és szabályozási hátterét. Ezenkívül e határozat – amint az a jelen ítélet 20–22. pontjából kitűnik – megjelöli azokat az okokat, amelyek miatt a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak egyes uniós jogi rendelkezések értelmezésével kapcsolatban.
31      Ebből következik, hogy az említett határozat megfelel az eljárási szabályzat 94. cikkében előírt követelményeknek, és ezért elegendő információt tartalmaz ahhoz, hogy a Bíróság választ adhasson e kérdésekre.
32      Másodszor, ami az arra alapított érveket illeti, hogy az alapügybeli határozathozatalhoz nem szükséges választ kapni a Bíróságtól az előterjesztett kérdésekre, meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kifejtette, hogy a szlovák szabályozás alapján az alapügy vizsgálata során köteles követnie a fellebbviteli bíróság értékelését.
33      Ebben az összefüggésben az előterjesztett kérdések célja, hogy a kérdést előterjesztő bíróság határozhasson arról, hogy ezen értékelések összeegyeztethetők‑e az ártatlanság vélelmének tiszteletben tartására vonatkozó, a 2016/343 irányelvből és a Charta 48. cikkének (1) bekezdéséből eredő követelménnyel, valamint
adott esetben levonhassa az említett megállapítások e követelménnyel való összeegyeztethetetlenségének következményeit.
34      Következésképpen nem nyilvánvaló, hogy az uniós jog kért értelmezése nincs semmilyen összefüggésben az alapjogvita tényállásával vagy tárgyával.
35      Ezzel szemben, ami konkrétan a negyedik kérdés harmadik részét illeti, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem tűnik ki, hogy az elsőfokú bíróságnak minősülő Mestský súd Bratislava I (pozsonyi I. sz. városi bíróság) hatáskörrel rendelkezik a fellebbviteli bíróság bíráinak esetleges kizárására, vagy arra, hogy bármilyen módon levonja a következtetéseket az uniós jogból eredő azon esetleges kötelezettségből, hogy elrendelje az ilyen bírák kizárását.
36      Következésképpen nyilvánvaló, hogy az uniós szabályok azon értelmezése, amely annak vizsgálatára irányul, hogy azok előírnak‑e ilyen kötelezettséget, semmilyen összefüggésben nincs az alapeljárás tárgyával.
37      A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a negyedik kérdés elfogadhatatlan annyiban, amennyiben az a fellebbviteli bíróság bíráinak kizárására vonatkozik, egyebekben pedig elfogadhatók az előterjesztett kérdések.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első–harmadik kérdésről
38      Első három kérdésével, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2016/343 irányelv 4. cikkének (1) bekezdését és 6. cikkének (1) bekezdését a Charta
ártatlanság vélelmére vonatkozó 48. cikkével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az, hogy a büntetőeljárást bűncselekmény hiánya miatt megszüntető határozattal szembeni fellebbezés tárgyában eljáró büntetőbíróság részletes módon állást foglaljon a terhelő bizonyítékokról azáltal, hogy ténybelileg és jogilag értékeli a szóban forgó bűncselekmény tényállási elemeinek fennállását, jóllehet e bíróság a nemzeti szabályozás értelmében nem köteles ezt megtenni a határozathozatalhoz, és ez az értékelés kizárólag a nyomozás keretében összegyűjtött bizonyítékokon alapul, amelyekkel kapcsolatban a vádlott fejthette ki az álláspontját.
39      A 2016/343 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy egészen addig, amíg a gyanúsítottak vagy a vádlottak bűnösségét jogszerűen meg nem állapították, a hatóságok nyilvános nyilatkozatai, valamint az igazságügyi határozatok – a bűnösséget megállapító határozatokat kivéve – ne utaljanak az említett személyekre úgy, mintha bűnösök lennének. E rendelkezés pontosítja, hogy ez nem érinti azokat a vádhatósági cselekményeket, amelyek célja a gyanúsított vagy a vádlott bűnösségének bizonyítása, és nem érinti azokat az igazságügyi vagy más illetékes hatóság által meghozott eljárási természetű előzetes határozatokat sem, amelyek gyanún vagy terhelő bizonyítékokon alapulnak.
40      Ezen irányelv 6. cikkének (1) bekezdéséből következik, hogy a tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottak vagy a vádlottak bűnösségének megállapítása tekintetében a bizonyítási teher a vádhatóságot terhelje. E rendelkezés kimondja továbbá, hogy ez nem érinti a bíró vagy az illetékes bíróság bármely arra vonatkozó kötelezettségét, hogy a terhelő és a mentő bizonyítékokat egyaránt feltárja, és a védelem arra vonatkozó jogát, hogy az alkalmazandó nemzeti jognak megfelelően bizonyítékot terjesszen elő.
41      Ahhoz, hogy meghatározzuk e rendelkezések hatályát az első három kérdésben szereplőhöz hasonló helyzetben a büntetőbíróság által lefolytatható vizsgálat tekintetében, mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a 2016/343 irányelv csak az ártatlanság vélelme egyes vonatkozásainak és a tárgyaláson való jelenlét jogának minimális harmonizációját valósítja meg (lásd ebben az értelemben: 2018. szeptember 19‑i Milev ítélet, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, 45. és 46. pont).
42      E minimális harmonizáció keretében az irányelv megkülönbözteti a bűnösséget megállapító bírósági határozatokat, amelyeket mindenképpen büntetőeljárás során hoznak meg, más eljárási cselekményektől, így a vádhatósági cselekményektől és az eljárási természetű előzetes határozatoktól (lásd ebben az értelemben: 2019. november 28‑i Spetsializirana prokuratura ítélet, C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, 32. pont).
43      A jelen ügyben az első–harmadik kérdés a büntetőeljárás nyomozási szakaszára vonatkozik, amelynek során a fellebbviteli bíróságnak azon elsőfokú határozat szabályszerűségéről kell határoznia, amely arról dönt, hogy a vádirat elegendő alapot képez‑e a tárgyalás megtartásához.
44      A fellebbviteli bíróság ilyen határozatát a tárgyára tekintettel az említett irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében a bűnösséget megállapító bírósági határozattól eltérő bírósági határozatnak kell tekinteni.
45      Márpedig az irányelv nem tartalmaz az ilyen határozat elfogadásának anyagi jogi és eljárási feltételeit pontosító szabályokat.
46      Így nem határozza meg sem az e határozat elfogadásához szükséges elemek jellegét, sem pedig a bizonyítékoknak az e határozat elfogadása céljából esetlegesen lefolytatható értékelési módjait.
47      E tekintetben többek között rá kell mutatni, hogy bár a 2016/343 irányelv 6. cikke tartalmaz bizonyos szabályokat a bizonyítási tehernek a büntetőeljárások során történő megosztására vonatkozóan, e szabályok a gyanúsítottak és vádlottak bűnösségének megállapítására vonatkoznak, így nem az a céljuk, hogy szabályozzák a bizonyításfelvételt az olyan előzetes határozat meghozatala során, mint amelyről az alapügyben szó van (lásd ebben az értelemben: 2019. november 28‑i Spetsializirana prokuratura ítélet, C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, 33. pont).
48      Ezenkívül, mivel az olyan határozat elfogadásának anyagi jogi és eljárásjogi feltételei, mint amelyről az alapügyben szó van, kizárólag a nemzeti jog hatálya alá tartoznak (lásd ebben az értelemben: 2019. november 28‑i Spetsializirana prokuratura ítélet, C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, 38. pont), az ilyen határozat elfogadásához vezető büntetőeljárás nyomozási szakaszára vonatkozó általános eljárási szabályok nem tekinthetők az uniós jog Charta 51. cikkének (1) bekezdése értelmében vett végrehajtásának. Következésképpen a Charta 48. cikkének (2) bekezdése, amely a védelemhez való jog tiszteletben tartását írja elő, nem alkalmazható a büntetőeljárás e nyomozási szakaszára.
49      A 2016/343 irányelv hatályának a 2. cikkében szereplő meghatározására és a 3. cikkében kimondott elv általános jellegére tekintettel meg kell viszont állapítani, hogy ez utóbbi cikk, amely előírja, hogy a tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottak és a vádlottak mindaddig ártatlannak tekintendők, amíg bűnösségüket jogszerűen meg nem állapították, külön korlátozás nélkül alkalmazandó a természetes személyekkel szembeni büntetőeljárások valamennyi szakaszára, így az alapügyben szóban forgóhoz hasonló büntetőeljárás nyomozási szakaszára is.
50      Ehhez hasonlóan, a 2016/343 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének szövegéből – amely megtiltja, hogy a gyanúsítottra vagy a vádlottra bűnösként utaljanak mindaddig, amíg bűnösségét jogszerűen meg nem állapították – kitűnik, hogy e rendelkezés többek között a bűnösséget megállapító bírósági határozatoktól eltérő bírósági határozatokra alkalmazandó.
51      Ami ezen irányelv 3. cikkének és 4. cikke (1) bekezdésének hatályát illeti az alapügyben szereplőhöz hasonló eljárásban, a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy e rendelkezésekkel – az irányelv (16) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezve – nem ellentétes az olyan eljárási természetű előzetes határozatok elfogadása, amelyek gyanún vagy terhelő bizonyítékokon alapulnak, feltéve, hogy ezek a határozatok nem utalnak bűnösként a gyanúsítottra vagy vádlottra (lásd ebben az értelemben: 2018. szeptember 19‑i Milev ítélet, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, 44. és 48. pont).
52      A fentiekből mindenekelőtt az következik, hogy a 2016/343 irányelv nem zárja ki, hogy a büntetőbíróság az eljárási természetű előzetes határozat meghozatala céljából értékelje a terhelő bizonyítékokat, hogy eldönthesse, hogy egy adott ügyben fennállhatnak‑e a bűncselekmény tényállási elemei.
53      Továbbá ez az irányelv azt sem zárja ki, hogy ilyen előzetes határozatot anélkül lehessen elfogadni, hogy a bizonyításfelvételt teljeskörűen lefolytatták volna és a vádlott ezzel kapcsolatban kifejthette volna álláspontját.
54      Végül, amint azt a főtanácsnok az indítványának 80. pontjában hangsúlyozta, az említett irányelv egyetlen rendelkezésével sem ellentétes, hogy az ilyen előzetes határozat részletes indokoláson alapuljon.
55      Ugyanakkor ezt az indokolást a 2016/343 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének megfelelően úgy kell megfogalmazni, hogy tiszteletben tartsa azt a kötelezettséget, hogy a gyanúsítottra vagy a vádlottra ne utaljanak úgy, mintha bűnös lenne.
56      Bár a 4. cikk (1) bekezdése mérlegelési mozgásteret enged a tagállamoknak az e rendelkezés értelmében szükséges intézkedések elfogadása tekintetében,
amint az az irányelv (48) preambulumbekezdéséből kitűnik, a tagállamok által nyújtott védelem szintje soha nem csökkenhet a Chartában és az EJEE‑ben, többek között az ártatlanság vélelmével kapcsolatban előírt standardok alá (2019. szeptember 5‑i AH és társai [Az ártatlanság vélelme] ítélet, C‑377/18, EU:C:2019:670, 40. pont).
57      E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az ártatlanság vélelmét a Charta 48. cikke biztosítja, amely az EJEE 6. cikk (2) bekezdésének felel meg, amint az a Chartához fűzött magyarázatokból kitűnik. Ebből következik, hogy a Charta 52. cikke (3) bekezdésének megfelelően a védelem minimális szintjeként az EJEE 6. cikk (2) bekezdését figyelembe kell venni a Charta 48. cikke (1) bekezdésének értelmezésekor (lásd ebben az értelemben: 2019. szeptember 5‑i AH és társai [Az ártatlanság vélelme] ítélet, C‑377/18, EU:C:2019:670, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
58      E körülmények között a 4. cikk (1) bekezdésének a Charta 48. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben történő értelmezéséhez alapul kell venni az Emberi Jogok Európai Bíróságának az EJEE 6. cikk (2) bekezdésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatát
(lásd ebben az értelemben: 2019. szeptember 5‑i AH és társai [Az ártatlanság vélelme] ítélet, C‑377/18, EU:C:2019:670, 42. pont).
59      Ezen ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az ártatlanság vélelmének elve sérül, ha a vádlottra vonatkozó bírósági határozat vagy hivatalos nyilatkozat – jogerős elítélés hiányában – olyan egyértelmű nyilatkozatot tartalmaz, amely szerint az érintett személy elkövette a szóban forgó bűncselekményt (lásd ebben az értelemben: EJEB, 2014. február 27., Karaman kontra Németország, CE:ECHR:20140227JUD001710310, 63. §; 2019. szeptember 5‑i AH és társai [Az ártatlanság vélelme] ítélet, C‑377/18, EU:C:2019:670, 43. pont).
60      E tekintetben különbséget kell tenni az olyan határozatok vagy nyilatkozatok között, amelyek azt a véleményt tükrözik, hogy az érintett személy bűnös, ami sérti az ártatlanság vélelmét, és azon határozatok vagy nyilatkozatok között, amelyek csupán a gyanú leírására szorítkoznak (EJEB, 2002. november 28., Marziano kontra Olaszország, CE:ECHR:2002:1128JUD004531399, 31. §; 2013. október 15., Gutsanovi kontra Bulgária, CE:ECHR:2013:1015JUD003452910, 192. §). E vélelem ilyen megsértése mindazonáltal még a bűnösség formális megállapításának hiányában is megvalósulhat, mivel elegendő az említett vélelem megsértéséhez az, ha az indokolás arra enged következtetni, hogy a bíró az érintett személyt bűnösnek tartja (EJEB, 2006. szeptember 19., Matijasevic kontra Szerbia, CE:ECHR:2006:0919JUD002303704, 45. §; 2023. március 9., Rigolio kontra Olaszország, CE:ECHR:2023:0309JUD002014809, 94. §).
61      Az ártatlanság vélelme ilyen megsértésének értékeléséhez az igazságügyi hatóságok által használt kifejezések megválasztását és megfogalmazásuk sajátos körülményeit, valamint a szóban forgó eljárás jellegét és összefüggéseit is figyelembe kell venni (lásd ebben az értelemben: EJEB, 2014. február 27., Karaman kontra Németország, CE:ECHR:20140227JUD001710310, 63. §; 2019. szeptember 5‑i AH és társai [Az ártatlanság vélelme] ítélet, C‑377/18, EU:C:2019:670, 43. pont).
62      Így, amint azt a főtanácsnok az indítványának 53. pontjában hangsúlyozta, az Emberi Jogok Európai Bírósága megállapította, hogy a
kifejezések „szerencsétlen” használatát övező olyan körülmények, amelyek arra utalnak, hogy az érintett személy bűnössége bizonyított, lehetővé teheti az ártatlanság vélelme megsértésének kizárását (lásd ebben az értelemben: EJEB, 2000. október 10., Daktaras kontra Litvánia, CE:ECHR:2000:1010JUD004209598, 44. és 45. §).
63      Az Emberi Jogok Európai Bírósága azonban azt is kimondta, hogy annak az eljárásnak a figyelembevétele, amelyben a nyilatkozatot tették, szükségessé teszi a bírák nyilatkozatainak alaposabb vizsgálatát (lásd ebben az értelemben: EJEB, 2006. szeptember 21., Pandy kontra Belgium, CE:ECHR:2006:0921JUD001358302, 43. és 45. §).
64      Ezenkívül a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az ártatlanság vélelme tiszteletben tartásának felülvizsgálatakor a bírósági határozatot az indokolásával együtt kell megvizsgálni, mivel a bírósági határozat egyes részeiben a személy bűnösségének hiányára történő bármely kifejezett utalás értelmét veszti, ha e határozat más részei a bűnössége idő előtti kifejezésének tekinthetők (lásd ebben az értelemben: 2019. szeptember 5‑i AH és társai [Az ártatlanság vélelme] ítélet, C‑377/18, EU:C:2019:670, 46. pont).
65      Egyébiránt, valamely személy bűncselekményben való részvételére vagy az ilyen bűncselekmény tényállási elemeinek megvalósulására vonatkozó megállapítások az ártatlanság vélelmének sérelme nélkül is tehetők, amennyiben e megállapítások szükségesek az érintett bíróság által meghozandó határozathoz és egyértelműen azt fejezik ki, hogy e személy bűnössége jogilag nem bizonyított (lásd ebben az értelemben: EJEB, 2014. február 27., Karaman kontra Németország, CE:ECHR:20140227JUD001710310, 64. és 65. §; 2023. március 9‑i Rigolio kontra Olaszország, CE:ECHR:2023:0309JUD002014809, 97., 125. és 126. §; 2019. szeptember 5‑i AH és társai [Az ártatlanság vélelme] ítélet, C‑377/18, EU:C:2019:670, 45. pont).
66      Bár végső soron a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak eldöntése, hogy a fellebbviteli bíróság előtti eljárás során tiszteletben tartották‑e a 2016/343 irányelv 4. cikkének a Charta 48. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdését, a Bíróság az EUMSZ 267. cikkel bevezetett igazságügyi együttműködés keretében a rendelkezésére álló iratokból kiindulva megadhatja e bíróság számára az uniós jog értelmezésének azon elemeit, amelyek e rendelkezések hatásainak értékelése során hasznosak lehetnek számára (lásd ebben az értelemben: 2024. december 19‑i Vivacom Bulgaria ítélet, C‑369/23, EU:C:2024:1043, 41. pont).
67      E célból hangsúlyozni kell, hogy a fentiekből az következik, hogy az ártatlanság vélelmének tiszteletben tartásáról való határozathozatal érdekében a kérdést előterjesztő bíróságnak mind a Krajský súd v Bratislave (pozsonyi regionális bíróság) által használt kifejezések megválasztására, mind azok használatának sajátos körülményeire, valamint az alapeljárás jellegére és összefüggéseire kell támaszkodnia annak meghatározása érdekében, hogy e bíróság vitatott értékelései azt a véleményt tükrözik‑e, hogy AC bűnös a neki felrótt bűncselekmény tekintetében.
68      E tekintetben először is rá kell mutatni arra, hogy amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a fellebbviteli bíróság olyan kifejezéseket használt, amelyek a szóban forgó bűncselekmény valamennyi tényállási elemének megvalósulásával kapcsolatos meggyőződésére utalnak, egyértelműen azt jelezné, hogy e bíróság kifejezte azon véleményét, hogy a vádlott bűnös e bűncselekményben.
69      E tekintetben úgy tűnik, hogy a főtanácsnok által az indítványának 59. pontjában megállapítottakhoz hasonló kifejezések használata – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálatok fenntartása mellett – arra utal, hogy a fellebbviteli bíróság túlment azon, hogy a gyanúját fejezze ki a vádlottal szemben.
70      Másodsorban, ami azokat a sajátos körülményeket illeti, amelyek között az alapügyben szóban forgó kifejezéseket használták, valamint az alapeljárás jellegét és összefüggéseit illetően először is hangsúlyozni kell, hogy mivel a Krajský súd v Bratislave (pozsonyi regionális bíróság) bíróságnak minősül, ezért határozatának indokolását – amint az a jelen ítélet 63. pontjából következik – alaposabb vizsgálatnak kell alávetni.
71      Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróságnak figyelembe kell vennie azt a tényt, hogy – amint azt a jelen ítélet 43. pontja felodézi – a fellebbviteli bíróság határozata a büntetőeljárás nyomozási szakaszára vonatkozik, amelynek során a fellebbviteli bíróságnak azon elsőfokú határozat szabályszerűségéről kell határoznia, amely dönt arról, hogy a vádirat elegendő alapot képez‑e a tárgyalás megtartásához.
72      Ennek keretében a Bíróság rendelkezésére álló iratokból kitűnik, hogy a fellebbviteli bíróság határozatának rendelkező részében arra szorítkozott, hogy az ügyet visszautalja az elsőfokú bíróság elé a bizonyítékok újbóli értékelése és újbóli határozathozatal céljából. E körülmény releváns lehet az e határozat indokolásában használt kifejezések jelentésének meghatározása szempontjából, különösen akkor, ha úgy kell tekinteni, hogy e kifejezések bizonyos kétértelműséget mutatnak.
73      Az említett határozat rendelkező részének megfogalmazása ugyanakkor önmagában nem elegendő az ártatlanság vélelme megsértésének kizárásához.
74      Egyrészt ugyanis, amint azt a jelen ítélet 64. pontja felidézi, a szóban forgó határozat indokolását teljes egészében figyelembe kell venni, így nem lehet kizárólag abból kiindulni, hogy e határozat bizonyos részeiből az következik, hogy a vádlott bűnössége nem bizonyított.
75      Másrészt, amint arra a főtanácsnok indítványának 63. pontjában rámutatott, ha úgy tekintenénk, hogy az ártatlanság vélelme megsértésének kizárásához elegendő az, hogy valamely határozatot olyan büntetőeljárás nyomozási szakaszában fogadtak el, amelynek nem a vádlott bűnösségének megállapítása a célja, ez közvetlenül ellentétes lenne azzal az elvvel, amely szerint e vélelem a büntetőeljárás egészére alkalmazandó. Ráadásul az ilyen megközelítés nagyrészt okafogyottá tenné a 2016/343 irányelv 4. cikkének (1) bekezdését.
76      Harmadszor hangsúlyozni kell, hogy mivel a kérdést előterjesztő bíróság pontosította, hogy az olyan határozat elfogadása, mint amelyről az alapügyben szó van, a nemzeti szabályozás értelmében egyáltalán nem függ a szóban forgó bűncselekmény tényállási elemeinek megvalósulása megállapításától, az ilyen megállapítás nem tekinthető szükségesnek ahhoz, hogy a fellebbviteli bíróság határozatot hozhasson.
77      Ebből következik, hogy az alapügyben szóban forgó helyzet nem hasonlítható a jelen ítélet 65. pontjában említett ítélkezési gyakorlatban említettekhez.
78      Negyedszer, amint azt a szlovák kormány és az Európai Bizottság hangsúlyozza, a fellebbviteli bíróság által választott kifejezéseket azon körülmény figyelembevételével kell értelmezni, hogy e bíróság – amelyet a nemzeti szabályozás értelmében indokolási kötelezettség köt – két alkalommal hatályon kívül helyezte az elsőfokú bíróság eljárást megszüntető végzését, és ezért úgy vélhette, hogy álláspontját alaposabban és részletesebben kell kifejtenie.
79      Ugyanakkor ez a körülmény semmi esetre sem igazolhatja olyan kifejezések használatát, amelyek azt a véleményt tükrözik, hogy a vádlott bűnös a neki felrótt bűncselekményben, miközben – amint azt a főtanácsnok az indítványának 66. pontjában hangsúlyozta – a büntetőeljárás nyomozati szakaszában mindenképp lehet
olyan kifejezéseket használni, amelyek tiszteletben tartják az ártatlanság vélelmét, miközben kellően meggyőzőek a terhelt büntetőbíróság elé állítását illetően.
80      A fenti megfontolások összességére tekintettel az első–harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2016/343 irányelv 3. cikkét, 4. cikkének (1) bekezdését és 6. cikkének (1) bekezdését a Charta 48. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes, hogy a büntetőeljárást bűncselekmény hiánya miatt megszüntető határozattal szembeni fellebbezés tárgyában eljáró büntetőbíróság részletes módon állást foglaljon a terhelő bizonyítékokról azáltal, hogy ténybelileg és jogilag értékeli a szóban forgó bűncselekmény tényállási elemeinek fennállását, jóllehet e bíróság a nemzeti szabályozás értelmében nem köteles ezt megtenni a határozathozatalhoz, és ez az értékelés kizárólag a nyomozás keretében összegyűjtött bizonyítékokon alapul, amelyekkel kapcsolatban a vádlott nem fejthette ki az álláspontját, amennyiben az említett értékelés nem tükrözi azt a véleményt, hogy e személy bűnös e bűncselekmény elkövetésében.
A negyedik kérdésről
81      Negyedik kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2016/343 irányelv 4. cikkének (2) bekezdését a tényleges érvényesülés elvével és az uniós jog elsőbbségének elvével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy az elsőfokú bíróságnak egyrészt figyelmen kívül kell hagynia azon fellebbviteli bíróság értékelését, amely hatályon kívül helyezte az eljárást megszüntető végzést és elrendelte az ügy ezen elsőfokú bíróság elé történő visszautalását, amennyiben ezen értékelés összeegyeztethetetlen az ártatlanság vélelmével, még akkor is, ha a nemzeti szabályozás arra kötelezi ezt az elsőfokú bíróságot, hogy kövesse ezen értékelést, másrészt pedig tartózkodnia kell az e fellebbviteli bíróság által elrendelt eljárási cselekmények végrehajtásától.
82      A 2016/343 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése értelmében a tagállamok biztosítják, hogy – ezen irányelvvel, és különösen annak 10. cikkével összhangban – a 4. cikk (1) bekezdésében megállapított, a gyanúsítottakra vagy a vádlottakra bűnösként való utalás tilalmának megsértése esetére megfelelő intézkedések álljanak rendelkezésre.
83      A 10. cikk előírja a tagállamok számára, hogy a gyanúsítottak és a vádlottak számára az ezen irányelv által biztosított jogaik megsértése esetére hatékony jogorvoslatot biztosítanak.
84      Bár a 2016/343 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése megköveteli, hogy „megfelelő intézkedések” álljanak rendelkezésre, meg kell állapítani, hogy nem pontosítja ezen intézkedések jellegét. E terület harmonizációja hiányában a tagállamok feladata, hogy az eljárási autonómia elve alapján meghatározzák azokat. Ezen intézkedéseknek ugyanakkor két feltételnek kell megfelelniük, így azok nem lehetnek kedvezőtlenebbek a nemzeti jog hatálya alá tartozó hasonló jellegű esetekre vonatkozókhoz képest (az egyenértékűség elve), és nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jog által a fogyasztókra ruházott jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve) (lásd analógia útján: 2025. július 24‑i GR REAL ítélet, C‑351/23, EU:C:2025:474, 56. pont).
85      A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság semmilyen információt nem adott azzal kapcsolatban, hogy az ártatlanság vélelmének megsértése esetén milyen intézkedések fogadhatók el a szlovák szabályozás alapján.
86      Ezenkívül, bár a szlovák kormány hivatkozott a nemzeti szabályozás által e célból előírt bizonyos intézkedésekre, meg kell állapítani – anélkül, hogy állást kellene foglalni arról, hogy az ilyen intézkedések megfelelőek‑e a 2016/343 irányelv 4. cikkének (2) bekezdésében foglalt követelmények teljesítése szempontjából, illetve az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvének tiszteletben tartásáról –, hogy ezen intézkedéseknek semmiképpen nem célja vagy hatása, hogy korlátozzák a fellebbviteli bíróság által az alapügyben szóban forgóhoz hasonló eljárás keretében végzett értékelés terjedelmét.
87      Márpedig, amint arra a főtanácsnok az indítványának 99. pontjában rámutatott, függetlenül azon megfelelő intézkedésektől, amelyeket a tagállamnak e 4. cikk (2) bekezdésének megfelelően meg kell hoznia az ártatlanság vélelme megsértésének orvoslása érdekében, az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben lévő elsőfokú bíróság köteles lehet arra, hogy az ártatlanság vélelme tiszteletben tartásának biztosítására irányuló intézkedéseket hozzon.
88      Az ilyen bíróságnak ugyanis általában tiszteletben kell tartania a 2016/343 irányelv 3. cikkét, amely előírja, hogy a gyanúsítottak és a vádlottak mindaddig ártatlannak tekintendők, amíg bűnösségüket jogszerűen meg nem állapították.
89      Márpedig az elsőfokú bíróság eljárási természetű előzetes határozatok elfogadásakor a 3. cikk megsértése nélkül nem követheti a fellebbviteli bíróság által azon értékelését, amelynek következtében a vádlottat bűnösnek tekintik még azelőtt, hogy bűnösségét jogszerűen megállapították volna, mivel ilyen esetben ezen elsőfokú bíróság maga állapítaná meg idő előtt e személy bűnösségét.
90      Mivel a 3. cikk kellően egyértelmű, pontos és feltétel nélküli ahhoz, hogy közvetlen hatállyal rendelkezzen, az uniós jog elsőbbségének elve értelmében a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy adott esetben mellőzze az olyan nemzeti szabályozás alkalmazását, amely akadályozná őt abban, hogy e cikket alkalmazza az előtte folyamatban lévő ügyben (lásd ebben az értelemben: 2022. február 22‑i RS [Alkotmánybírósági ítéletek hatása] ítélet, C‑430/21, EU:C:2022:99, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
91      E körülmények között emlékeztetni kell továbbá arra, hogy az uniós joggal ellentétes, ha az a nemzeti bíróság, amelynek a fellebbezés alapján felsőbb szinten eljáró bíróság utasítására egy hozzá visszautalt ügyet kell újból elbírálnia, a nemzeti eljárásjog szerint kötve van a felsőbb szintű bíróság által tett érdemi megállapításokhoz, amennyiben úgy ítéli meg, hogy a Bíróságtól kért értelmezésre figyelemmel e megállapítások nem felelnek meg az uniós jognak (lásd ebben az értelemben: 2010. október 5‑i Elchinov ítélet, C‑173/09, EU:C:2010:581, 32. pont; 2022. február 22‑i RS [Alkotmánybírósági ítéletek hatása] ítélet, C‑430/21, EU:C:2022:99, 75. pont).
92      Ebből következik, hogy abban az esetben, ha a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítéli meg, hogy az első három kérdésre adott válaszra tekintettel a fellebbviteli bíróság bizonyos értékelése összeegyeztethetetlen a 2016/343 irányelvnek – a Charta 48. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett – 3. cikkében és 4. cikkének (1) bekezdésében biztosított ártatlanság vélelmével, köteles az alapeljárásban ezen értékelés figyelmen kívül hagyásával határozni, és az ezen értékelés követését előíró nemzeti szabály ebben nem akadályozhatja meg.
93      Ebből azonban nem következhet, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben lévő bíróságnak teljes egészében figyelmen kívül kellene hagynia a fellebbviteli bíróság határozatát.
94      Az a körülmény ugyanis, hogy a fellebbviteli bíróság egyes értékelései sértik az ártatlanság vélelmét, nem feltétlenül jelenti azt, hogy az a határozat, amelyben ezek szerepelnek, teljes egészében összeegyeztethetetlen ezzel a vélelemmel.
95      Különösen nem tekinthető úgy, hogy a fellebbviteli bíróság által egy olyan határozatban elrendelt eljárási cselekményeket, amelyet részben ilyen értékelés indokol, önmagukban ellentétesnek kell tekinteni ezzel a vélelemmel.
96      Így az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben az az intézkedés, amely az ügyet az eljárásnak e bíróság által elrendelt megszüntetése hatályon kívül helyezését követően visszautalja az elsőfokú bíróság elé abból a célból, hogy e bíróság vizsgálja meg újra ezt az ügyet, önmagában nem tartalmaz állásfoglalást az érintett személy bűnösségére vonatkozóan.
97      Ezért nem állapítható meg, hogy a 2016/343 irányelv 3. cikkéből eredő ártatlanság vélelmével összeegyeztethetetlen értékelés mellőzésére vonatkozó kötelezettség kizárja azt, hogy az elsőfokú bíróság a nemzeti szabályozásnak megfelelően köteles legyen eleget tenni a fellebbviteli bíróság által elrendelt eljárási cselekményeknek, még akkor is, ha e bíróság határozatát részben ilyen értékelés indokolja.
98      Következésképpen a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2016/343 irányelv 4. cikkének (3) bekezdését az uniós jog elsőbbségének elvével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy az elsőfokú bíróságnak figyelmen kívül kell hagynia azon fellebbviteli bíróság értékelését, amely hatályon kívül helyezte az eljárást megszüntető végzést és elrendelte az ügy ezen elsőfokú bíróság elé történő visszautalását, amennyiben ezen értékelés összeegyeztethetetlen az ártatlanság vélelmével, még akkor is, ha a nemzeti szabályozás arra kötelezi ezt az elsőfokú bíróságot, hogy kövesse az említett értékelést, a 3. cikkel azonban nem ellentétes az, hogy ugyanezen elsőfokú bíróság köteles végrehajtani az e fellebbviteli bíróság által elrendelt eljárási cselekményeket.
A költségekről
99      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)      A büntetőeljárás során az ártatlanság vélelme egyes vonatkozásainak és a tárgyaláson való jelenlét jogának megerősítéséről szóló, 2016. március 9‑i (EU) 2016/343 európai parlamenti és tanácsi irányelv 3. cikkét, 4. cikkének (1) bekezdését és 6. cikkének (1) bekezdését az Európai Unió Alapjogi Chartájának 48. cikkével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal nem ellentétes, hogy a büntetőeljárást bűncselekmény hiánya miatt megszüntető határozattal szembeni fellebbezés tárgyában eljáró büntetőbíróság részletes módon állást foglaljon a terhelő bizonyítékokról azáltal, hogy ténybelileg és jogilag értékeli a szóban forgó bűncselekmény tényállási elemeinek fennállását, jóllehet e bíróság a nemzeti szabályozás értelmében nem köteles ezt megtenni a határozathozatalhoz, és ez az értékelés kizárólag a nyomozás keretében összegyűjtött bizonyítékokon alapul, amelyekkel kapcsolatban a vádlott nem fejthette ki az álláspontját, amennyiben az említett értékelés nem tükrözi azt a véleményt, hogy e személy bűnös e bűncselekmény elkövetésében.
2)      A 2016/343 irányelv 3. cikkét az uniós jog elsőbbségének elvével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
az elsőfokú bíróságnak figyelmen kívül kell hagynia azon fellebbviteli bíróság értékelését, amely hatályon kívül helyezte az eljárást megszüntető végzést és elrendelte az ügy ezen elsőfokú bíróság elé történő visszautalását, amennyiben ezen értékelés összeegyeztethetetlen az ártatlanság vélelmével, még akkor is, ha a nemzeti szabályozás arra kötelezi ezt az elsőfokú bíróságot, hogy kövesse az említett értékelést, a 3. cikkel azonban nem ellentétes az, hogy ugyanezen elsőfokú bíróság köteles végrehajtani az e fellebbviteli bíróság által elrendelt eljárási cselekményeket.
Aláírások
*      Az eljárás nyelve: szlovák.
i      A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.