62002CC0409_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Jelen fellebbezést Jan Pflugradt nyújtotta be az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága (ötödik tanács) 2002. október 22-én hozott ítélete(2) ellen, amely elutasította egyrészt a róla készített 1999. évi értékelő jelentés(3), másrészt az Európai Központi Bank (a továbbiakban: EKB) „Informatikai rendszerek” főigazgatóságának (a továbbiakban: DG IS) főigazgatója által készített, 2000. június 28‑i keltezésű, az érintettre bízott feladatokat tartalmazó feljegyzés megsemmisítésére vonatkozó kérelmét.
I – Jogi háttér
2. Az EK-Szerződéshez csatolt, a Központi Bankok Európai Rendszere és az Európai Központi Bank alapokmányáról szóló jegyzőkönyv (a továbbiakban: a KBER alapokmánya) szerint a Kormányzótanács az Igazgatóság javaslata alapján meghatározza az EKB személyzetének alkalmazási feltételeit. Ez alapján a kormányzótanács 1999/330/EK határozatában(4) elfogadta az EKB személyzetének alkalmazási feltételeit (a továbbiakban: alkalmazási feltételek).
3. Az alkalmazási feltételek többek között a következőket írja elő:
„9. (a)	Az EKB és alkalmazottai közötti munkaviszonyt az ezen alkalmazási feltételek rendelkezéseinek megfelelő munkaszerződés rendezi. Az alkalmazási feltételek részletes szabályait az Igazgatóság által elfogadott személyzeti szabályzat tartalmazza.
[…]
(c) Az alkalmazási feltételeket semmilyen különös nemzeti jog sem szabályozza. Az EKB i) a tagállamok jogrendszereinek közös alapelveit, ii) a közösségi jog általános elveit (EK) és iii) a közösség szociális politikáját meghatározó, a tagállamoknak címzett rendeletek és irányelvek (EK) rendelkezéseit alkalmazza. Minden olyan esetben, amikor ez szükséges, az EKB végrehajtja e jogi aktusokat. Emellett megfelelően figyelembe veszi a szociális politika területén elfogadott ajánlásokat (EK). A jelen alkalmazási feltételekben meghatározott jogok és kötelezettségek értelmezéséhez az EKB megfelelően figyelembe veszi a rendeletekben, más szabályokban, illetve az ítélkezési gyakorlatban a közösségi intézmények alkalmazottaira vonatkozóan kialakított alapelveket.
10. (a)	Az EKB és alkalmazottai közötti munkaszerződés formája az alkalmazottak által aláírt megbízólevél. A megbízólevél tartalmazza a szerződés […] 1991. október 14‑i, 91/533/EGK tanácsi irányelvben(5) meghatározott elemeit.”
4. A KBER alapokmánya alapján a kormányzótanács elfogadta az EKB 1999. április 22‑én módosított belső rendelkezését(6), amely a következőkről rendelkezik:
„11. cikk
11.1.	Az EKB valamennyi alkalmazottját tájékoztatják az EKB szervezeti felépítésében betöltött pozíciójáról, a feladatai ellátásához kapcsolódó felelősségi köréről, valamint arról, hogy szervezeti besorolása alapján kinek tartozik jelentéstételi kötelezettséggel.
[…]
21. cikk, Alkalmazási feltételek
21.1.	Az EKB és alkalmazottai közötti munkaviszonyt az alkalmazási feltételek és a személyzeti szabályzat határozza meg.
21.2.	Az alkalmazási feltételeket az Igazgatóság javaslata alapján a Kormányzótanács fogadja el és módosítja. A jelen belső rendelkezésben meghatározott eljárási szabályoknak megfelelően az Általános Tanáccsal is konzultálni kell.
21.3.	Az alkalmazási feltételeket az Igazgatóság által elfogadott és módosított személyzeti szabályzat alapján kell végrehajtani.”
II – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás
5. Pflugradt 1998. július 1‑je óta áll az EKB alkalmazásában. Beosztása a DG IS-re szólt, ahol, felvételétől kezdődően a „Unix-szakértők koordinátoraként” dolgozott. Négy nappal azután, hogy 1998. október 9‑én jóváhagyta az „UNIX co‑ordinator responsabilities” című dokumentum feltételeit, amely tartalmazta a munkaköréhez kapcsolódó különböző feladatok listáját, átadták neki az alkalmazás kezdetére visszaható hatállyal rendelkező megbízólevelet.
6. Pflugradt 1999. évi munkájára vonatkozóan az EKB értékelő jelentést készített, amelyet az érdekelt az EKB-n belül több belső jogorvoslattal is vitatott, eredménytelenül. Elsősorban arra hivatkozott, hogy, a jelentés tisztességtelen és megalapozatlan megjegyzéseket tartalmaz. Mindezek után keresetet nyújtott be az Elsőfokú Bírósághoz az 1999. évi értékelő jelentés megsemmisítése érdekében, amely jelentés a T‑178/00. sz. ügyben a megtámadott aktust alkotja.
7. 2000. június 28-i feljegyzésével a DG IS főigazgatója új listát adott át J. Pflugradtnak, amely az érintett – mint a „Unix-szakértők koordinátora” – számára meghatározott feladatokat tartalmazta. Mivel nem értett egyet feladatainak a feljegyzés szerinti megváltoztatásával, a fellebbező az EKB-n belül több belső jogorvoslatot terjesztett elő, eredménytelenül. Ezt követően az Elsőfokú Bírósághoz fordult a 2000. június 28‑i feljegyzés megsemmisítése érdekében, amely feljegyzés a T‑341/00. sz. ügyben a megtámadott aktust alkotja.
8. Így tehát a Bíróság Hivatalához 2000. július 4‑én és november 10‑én benyújtott keresetlevelekben J. Pflugradt két keresetet indított: az egyiket az 1999. évi értékelő jelentés, a másikat a 2000. június 28‑i feljegyzés megsemmisítése tárgyában.
III – A megtámadott ítélet
9. Az Elsőfokú Bíróság 2002. október 22-én meghozott, a kereseteket elutasító ítéletében egyesítette(7) a két (a T‑178/00. és a T‑341/00. sz.) ügyet.
A – A T‑178/00. sz. ügyben előterjesztett keresetről
10. A T‑178/00. sz. ügyben előterjesztett megsemmisítés iránti keresetében J. Pflugradt azt állítja, hogy az 1999. évi értékelő jelentés megvon tőle bizonyos, személyzeti jellegű feladatokat, nevezetesen a Unix-csoport tagjainak értékelésére vonatkozó hatáskört. Ezenkívül a jelentés a munkájára vonatkozóan olyan megállapításokat tartalmaz, amelyek pontatlan tényeken alapulnak.
11. Az Elsőfokú Bíróság a következő érvelés alapján utasította el a keresetet: először is emlékeztet arra, hogy a KBER alapokmánya bizonyos funkcionális autonómiával ruházza fel az EKB-t, de az EKB és alkalmazottai közötti viszonyt munkaszerződések határozzák meg, amelyek az intézmény által az alkalmazottnak címzett, és ez utóbbi által aláírt megbízólevél formájában jönnek létre. A megbízólevél tartalmazza a szerződés lényeges elemeit, vagyis a beosztást, a fokozatot és a munka rövid leírását. Az Elsőfokú Bíróság megemlíti még, hogy az EKB még egy külön dokumentumot is átadott J. Pflugradtnak, amely kifejezetten az érintett feladatkörébe tartozó tevékenységek listáját tartalmazta. Ebből következően – pontosítja az Elsőfokú Bíróság – az EKB csak abban az esetben módosíthatja a munkaszerződés végrehajtási feltételeit, ha azok kizárólag a szerződés nem lényeges elemeit érintik.
12. Az Elsőfokú Bíróság ezenfelül kifejtette:
„54 Az EKB-nak ugyanis, bármely más szervezethez vagy vállalathoz hasonlóan, jogában áll meghatároznia szervezeti egységeinek kialakítását és személyzeti politikáját. Sőt, közösségi intézményként a szervezeti egységeinek kialakításával és a személyi állomány beosztásával kapcsolatban még széleskörű mérlegelési jogkörrel is rendelkezik azért, hogy elláthassa a köz érdekében végzett feladatait (lásd, hasonlóképpen, a Bíróság C‑69/83. sz., Lux kontra Számvevőszék ügyben 1984. június 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1984., 2447. o.] 17. pontját, a C‑294/95. P. sz., Ojha kontra Bizottság ügyben 1996. november 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑5863. o.] 40. pontját, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑33/90. sz., Von Bonkewitz-Lindner kontra Parlament ügyben 1991. november 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1991., II‑1251. o.] 88. pontját és a T‑176/97. sz., Hick kontra CES ügyben 1998. június 9‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1998., I‑A‑281. o. és II‑845. o.] 36. pontját). Ennélfogva az EKB-nak jogában áll a szolgálat érdekének megfelelően időnként értékelni az alkalmazottakkal fennálló munkakapcsolatát – annak érdekében, hogy hatékonyan működő szervezetet alakítson ki, hogy a feladatok elosztása a személyzet tagjai között megfelelően történjék, és hogy alkalmazkodni tudjon a változó igényekhez. Az az alkalmazott, akit határozatlan időre neveztek ki – amely jogviszony akár a 65. életévének betöltéséig is tarthat – ésszerűen nem várhatja, hogy pályafutásának ideje alatt a belső szervezet változatlan marad, vagy a szerződéskötéskor közölt feladatai mindvégig ugyanazok maradnak.
55 E tekintetben megjegyzendő, hogy a felperes felvétele, valamint munkaköri leírásának 1998. október 5-i meghatározása az EKB szervezeti egységeinek kialakításakor, működésének első évében történt. Ezt többek között az is alátámasztja, hogy a munkaköri leírásban szereplő feladatokat és felelősségi köröket csak ideiglenesen osztották ki. Az említett munkaköri leírás ugyanis összesen kilenc feladat, illetve felelősségi kör esetében kimondja, hogy a »harmadik fázis kezdeti szakaszában« a felperest munkájában egy munkatárs segíti majd. Ezen felül az EKB a munkaköri leírásban azt is jelzi, hogy javasolni fogja a feladatok és felelősségi körök felülvizsgálatát: »ha az 1999. év első harmadévét követően a unixos területen az általános munkateher csökkenése lenne tapasztalható, a Unix-koordinátor feladatait – az EKB adott időpontban fennálló körülményeinek és politikájának figyelembevételével – majd újból meg kell határozni (arra törekedve, hogy az EKB munkaköri kategóriáinak megfelelő munkaköri leírás jöjjön létre)«.
56 Sőt, annak kikötésével, hogy »az adott esetben módosított« munkaköri leírás a felperes munkaszerződésének elválaszthatatlan részét képezi, a szerződés egyértelműen előrevetíti, hogy a foglalkozási jogviszony szabályai az alkalmazási feltételek módosításának függvényében megváltozhatnak.
57 Azt kell tehát vizsgálni, hogy a Unix-csoport tagjai munkájának éves értékelése a csoport koordinátorának alapvető feladatai közé tartozik‑e, és hogy – következésképpen – e feladat visszavonása a felperes munkaszerződésének lényeges elemeit sérti‑e.
58 Megállapítható, hogy feladatkörének módosítása ellenére a felperes továbbra is a »professionals« osztályba és a G besorolási fokozatba tartozó »Unix-szakértők koordinátora« beosztásban maradt, és az ennek megfelelő juttatásokban részesült.
59 Az 1998. október 5-én kelt munkaköri leírásból következik, hogy a Unix-szakértők koordinátora munkakör elsősorban technikai jellegű, a személyzeti, illetve adminisztrációs feladatok itt csupán másodlagosak. Így a Unix-csoport tagjainak értékelésére vonatkozó feladat visszavonása önmagában nem járt azzal a következménnyel, hogy a felperes feladatköre összességében kifejezetten elmaradt a munkakörének megfelelő feladatkörtől. E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a felperesnek soha nem volt lehetősége a Unix-csoport tagjainak értékelésére, mivel ezt a feladatot még azelőtt vonták vissza tőle, hogy az EKB-n belül egyáltalán sor került volna a személyzet éves értékelésének első lefolytatására. Ilyen körülmények között a szóban forgó módosítás nem járt a felperes munkakörének lefokozásával, és ennél fogva nem tekinthető úgy, mint amely a munkaszerződés lényeges elemét sérti.”
13. Ami a második, a felperes munkájának értékelésére vonatkozó érvelést illeti, az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy abban J. Pflugradt valójában a felettesei által az 1999-ben végzett munkájáról készített éves értékelő jelentésben foglalt megállapítások érvényességét vitatja; azonban nem az Elsőfokú Bíróság feladata e tárgyában határozni. Az Elsőfokú Bíróság által végzett, az éves jelentések tartalmára vonatkozó jogszerűségi vizsgálat ugyanis kizárólag a hatáskörrel való esetleges visszaélésekre terjed ki. Mivel a felperes nem hivatkozott ilyen jellegű körülményre, a jogalapot el kell utasítani.
14. Az Elsőfokú Bíróság ezen első ügy keretében tehát elutasította J. Pflugradt keresetét.
B – A T‑341/00. sz. ügyben előterjesztett keresetről
15. J. Pflugradt második ügyben benyújtott keresete a 2000. június 28‑i feljegyzés megsemmisítésére irányul, amelyben az EKB megváltoztatta a felperes feladatkörét. A T‑178/00. sz. ügyben kifejtett érvelésre alapozva a felperes azt állítja, hogy az EKB megsértette azt a jogát, hogy a munkaszerződésének megfelelő munkakörbe osszák be.
16. Az Elsőfokú Bíróság itt is az első ügyben alkalmazott érvelést alkalmazza, amikor kimondja, hogy a felperes nem várhatja el, hogy mindazon speciális feladatot megőrizhesse, amelyeket az EKB a belépésekor rábízott. Megerősíti, hogy a felperes feladatainak egyoldalú módosításával az intézmény nem lépte túl szervezési hatáskörét, egyrészt azért, mert nem vitás, hogy a módosítások a szolgálat érdekében történtek, másrészt mivel a felperes megtarthatta lényeges feladatait, és nem bizonyította, hogy a módosítások a munkaszerződése lényeges elemeit sértették.
17. Az Elsőfokú Bíróság tehát e második ügyben is elutasította a felperes keresetét.
IV – A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
18. A Bíróság Hivatalához 2002. november 18-án benyújtott kérelmében J. Pflugradt fellebbezéssel élt a megtámadott ítélet ellen. Az EKB 2003. március 3‑án nyújtotta be válaszbeadványát.
19. A kérelmező azt kéri a Bíróságtól, hogy:
–	helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–	semmisítse meg az EKB két határozatát; és
–	az alperest kötelezze a költségek viselésére.
20. Az EKB azt kéri a Bíróságtól, hogy:
–	utasítsa el a fellebbezést; és
–	a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
V – A fellebbezés
21. Fellebbezése alátámasztásaként Pflugradt több jogalapot is felhoz. Az első arra vonatkozik, hogy az Elsőfo kú Bíróság megsértette a KBER alapokmányának 36.1. cikkét és az alkalmazási feltételek 9. cikke a) pontjának első mondatát, amikor figyelmen kívül hagyta az EKB és személyzete között fennálló jogviszony szerződéses jellegét. Az EKB szerinte nem módosíthatta volna egyoldalúan a szerződést.
22. Második jogalapjában a fellebbező arra hivatkozik, hogy azzal, hogy az Elsőfokú Bíróság az EKB alkalmazottainak beosztására is a közösségi közszolgálat szabályait tekintette alkalmazandónak, valójában éppen ezek alapelveit sértette meg. Különösen azzal, hogy nem állapította meg, hogy az EKB a beosztás módosításának kezdeményezésekor köteles lett volna bizonyítani, hogy a szolgálat érdekéről van szó.
23. Harmadik jogalapjában a fellebbező azt sérelmezi, hogy az Elsőfokú Bíróság pontatlanul állapított meg bizonyos tényeket, a negyedikben pedig azt, hogy az Elsőfokú Bíróság helytelenül értékelte a tényeket.
24. Az ötödik és egyben utolsó jogalap az Elsőfokú Bíróság ítéletének helytelen indokolását sérelmezi; a fellebbező hangsúlyozza, hogy az Elsőfokú Bíróság előtt ő nem az EKB által az 1999. évi értékelő jelentésben róla készített értékelést vitatta, hanem azokat a tényeket, amelyekre az EKB az értékelő jelentést alapozta, és amelyről az Elsőfokú Bíróság – véleménye szerint – nem nyilatkozott.
25. A jogalapokat a fenti sorrendben tekintjük át.
A – Az első jogalapról, amely a KBER alapokmánya 36.1. cikkének és az alkalmazási feltételek 9. cikke a) pontja első mondatának megsértéséből következő téves jogalkalmazásra vonatkozik
26. A fellebbezés első jogalapja az Elsőfokú Bíróságnak az EKB és személyzete között fennálló jogviszony szerződéses jellegét illető álláspontját vitatja, valamint azt, hogy az Elsőfokú Bíróság elismerte az EKB-nak a személyi állomány beosztására vonatkozó mérlegelési jogkörét.
27. A fellebbező szerint ugyanis az alkalmazási feltételek 9. cikke a) pontja első mondatának szövegéből az következik, hogy az EKB és alkalmazottai közötti jogviszonyt a megbízólevél határozza meg. Tehát a közöttük lévő jogviszony szerződéses jellegű.(8) A megtámadott ítélet tehát a fenti szöveget és a KBER alapokmányának 36.1. cikkét tekintve tévesen határozta meg az EKB funkcionális autonómiájának terjedelmét és felépítését.
28. J. Pflugradt arra hivatkozik, hogy különbséget kell tenni az EKB személyi állományának beosztására vonatkozó mérlegelési jogköre és a szervezetének kialakítására vonatkozó mérlegelési jogköre között, mivel ez utóbbi tekintetében vitathatatlanul szélesebb jogkörrel rendelkezik. Az alkalmazottakkal való kapcsolat tehát szerződéses jogviszonyon alapul, amelynek tiszteletben kell tartania a felek akaratszabadságát. Az előzőekből következik, hogy az EKB nem módosíthatja egyoldalúan a közte és alkalmazottja között létrejött szerződés rendelkezéseit, sem az 1999. évi értékelő jelentés, sem a 2000. június 28‑i feljegyzés következményeként. A fellebbező szerint a munkaköri leírás a munkaszerződésének elválaszthatatlan részét képezi. A munkaköri leírást, amely a fellebbező legfontosabb feladatait határozta meg, az EKB megküldte neki jóváhagyás végett. Az EKB és Pflugradt között csupán a munkaköri leírás tartalmának elfogadása után jött létre a megbízólevélben foglalt munkaszerződés.(9) A munkaköri leírás tehát feltétele a szerződés J. Pflugradt általi elfogadásának.
29. Válaszbeadványában az EKB arra hivatkozott, hogy, még ha az EKB és alkalmazottai közötti jogviszony szerződéses jellegű is, nem több, mint csupán szerződéses jogviszony. Azaz nem magánjogi szerződésről van szó. A munkaszerződést nagymértékben meghatározzák a – tartalmát tekintve a tisztviselőkre és más alkalmazottakra vonatkozó szabályzatokhoz közel álló – alkalmazási feltételekben megjelenő személyzeti szabályzat által meghatározott elemek. Az Elsőfokú Bíróságot éppen ez a hasonlóság késztette arra, hogy jelen esetben is alkalmazza azt az ítélkezési gyakorlatot, amely elismeri, hogy a közösségi szervek a szervezeti egységek kialakítása és a személyi állomány beosztása terén széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek.
30. Az EKB szerint az intézmény mérlegelési jogköre általános és deklaratív, és nem függhet az intézmény, valamint az intézmény személyi állománya, tisztviselői vagy más alkalmazottai közötti munkaviszony jellegétől.
Értékelés
31. A fellebbezővel ellentétben nem gondolom, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta volna a jogot, amikor elismerte, hogy az EKB széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik a személyi állomány beosztása terén, és helyben hagyta a fellebbező bizonyos feladatainak EKB általi módosítását.
32. Az vitathatatlan, hogy az EKB és alkalmazottai közötti munkaviszony szerződéses jellegű.(10) Ezt a viszonyt az alkalmazási feltételek 10. cikke szerinti megbízólevél aláírása konkretizálja. Mindazonáltal, még ha a viszony szerződéses jellegű is, megjegyzendő, hogy az egyik szerződéses fél közösségi intézmény, amelynek feladata ezen a címen a közösségi közérdek ellátása, és amelynek felhatalmazása van arra, hogy a személyi állományára vonatkozóan szabályokat alkosson.(11)
33. Ebből következően, az alkalmazási feltételek rendelkezésein keresztül még a szerződéses alkalmazottakkal való viszonya is jelentős, a szabályzatban meghatározott szabályokra épül, amelyeket a Kormányzótanács fektetett le az alkalmazási feltételekben.
34. A fellebbező mottóként használatos érve, miszerint különbséget kell tenni az EKB tisztviselői és alkalmazottai jogi helyzetét illetően, mivel ez utóbbi szerződéses jogviszonyon és a felek akaratszabadságán alapul, nem tekinthető megalapozottnak. Az igaz, hogy az alkalmazási feltételek J. Pflugradt szerződésének részét képezik, de nem képezték az intézmény és az érintett közti megbeszélés tárgyát. A szerződéskötési eljárás ugyanis a tárgyalásból, majd a kialakított, kölcsönösen egybehangzó akaratnyilatkozatból áll, amely – az alkalmazási feltételek értelmében – a megbízólevélben ölt testet. Megjegyezném, hogy itt erősen a személyzeti szabályzat által meghatározott szerződésről van szó, amely már a megkötéskor is csak szűk teret enged a jövőbeli alkalmazott akaratszabadságának. Az alkalmazási feltételek 9. cikke c) pontjának utolsó mondata egyébként kimondja, hogy az alkalmazási feltételekben meghatározott jogok és kötelezettségek értelmezéséhez figyelembe veszik a rendeletekben, illetve az ítélkezési gyakorlatban a közösségi intézmények alkalmazottaira vonatkozóan kialakított alapelveket.
35. Szintén megállapíthatjuk, hogy a Kormányzótanács által elfogadott alkalmazási feltételek egy általános szövegezéssel elkészített dokumentum részét képezik, amely az idők folyamán természetesen módosulhat, de csak csekély mértékben. Az alkalmazási feltételek különböző változataiból kitűnik, hogy a szabályok a munkaviszony valamennyi aspektusára kiterjednek, és kevéssé változtathatóak. Megállapítható tehát – ahogyan azt az EKB a 2004. március 18‑i tárgyaláson kifejtette –, hogy a munkaszerződés megkötésekor J. Pflugradt egyetlen döntési lehetősége valójában abban állt, hogy aláírja‑e a megbízólevelet. Az EKB és alkalmazottja közötti munkaszerződés megkötése tehát valójában nem biztosított lehetőséget a kettejük közötti valódi tárgyalásra.
36. A fentiek alapján megállapíthatjuk, hogy a fellebbező azon érve, miszerint az EKB-nak a tisztviselőire vonatkozó széles mérlegelési jogköre nem alkalmazható a vele szerződéses viszonyban álló alkalmazottakra, nem megalapozott. A közérdekű feladatok ellátása érdekében az EKB-nak – mint intézménynek – szervezeti egységeit és nem személyi állományát kell megszerveznie. Az EKB tisztviselői és alkalmazottai státusza közötti különbség nem igazolhatja a szervezethez történő beosztásuk során történő eltérő értékelésüket. Végül, ahogy azt az előbbiekben láttuk, a szóban forgó viszony szerződéses jellegű, de nem tisztán az. Az intézmények – jelen esetben az EKB – mérlegelési jogkörrel rendelkeznek szervezeti egységeik kialakításában, és ez annak ellenére is így van, hogy az EKB és személyzete közötti munkaszerződés alapja egy szerződéses jellegű jogi aktus.(12) Tehát helytálló az Elsőfokú Bíróság megtámadott ítéletének 54. pontjában kifejtett érvelés, miszerint az EKB széleskörű jogosítványokkal rendelkezik a szervezeti egységeinek kialakítása és a személyi állomány beosztása tekintetében.
37. A megtámadott ítélet ellen a fellebbező által emelt első, téves jogalkalmazásra hivatkozó jogalap tehát nem megalapozott.
B – A második jogalapról, amely a tisztviselők beosztásának megváltoztatására vonatkozó szabályok helytelen alkalmazását kifogásolja
38. Második jogalapja keretében a fellebbező abból a posztulátumból indul ki(13), hogy a személyi állomány beosztására vonatkozó közszolgálati elveket az EKB személyi állományára is alkalmazni kell. Ugyanakkor hangsúlyozza, hogy még ha feltételezzük is ennek érvényességét, az Elsőfokú Bíróság figyelmen kívül hagyta ezeket az elveket.
39. A fellebbező azt állítja, hogy a rábízott értékelési jogkör visszavonása után állása az EKB-nál már nem ugyanaz, akkor sem, ha besorolása és juttatásai nem változtak. Azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság azzal, hogy nem nyilvánította érvénytelennek ezt a módosítást, a közösségi közszolgálatra vonatkozó szabályok tekintetében helytelenül alkalmazta a személyi állomány beosztására vonatkozó elveket. J. Pflugradt szerint állása egyenértékűségének értékelésekor az Elsőfokú Bíróság nem elégedhetett volna meg csupán annak megállapításával, hogy a fellebbező besorolása nem változott, hanem az egyenértékűségre vonatkozó tényeket is meg kellett volna vizsgálnia.
40. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata alapján(14) a tisztviselő újrabeosztása megengedett, ha arra a szolgálat érdekében kerül sor, és biztosítja a munkakörök egyenértékűségét; azaz a követelmény az állás és a besorolás közötti kapcsolatra, és nem pedig az álláshoz tartozó feladatokra vonatkozik.
41. Jelen esetben tehát az Elsőfokú Bíróság a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően állapította meg, hogy J. Pflugradt állása – felelősségi körének módosítását követően – még mindig abba a fokozatba tartozik, amelyikbe őt felvételekor besorolták, és az érintett lényegi feladatkörei sem változtak.(15) A beosztás megváltoztatására vonatkozó szabályok helytelen alkalmazása tehát nem megalapozott.
42. Az állások egyenértékűsége elvének sérelme tehát nem megalapozott.
C – A harmadik, a tények helytelen megállapítására vonatkozó jogalapról
43. E jogalap keretében J. Pflugradt azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság a munkaszerződés lényeges elemeit illetően tévesen állapította meg a tényeket, különösen azzal, hogy a fellebbezőtől visszavont, a Unix-csoport tagjainak értékelésére vonatkozó feladatkört nem minősítette kulcsfontosságúnak. A fellebbező szerint valójában nem az ő feladata, hogy bizonyítsa az Elsőfokú Bíróságnak, hogy itt szerződése lényeges elemének megvonásáról van szó. Szerinte – az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 58. pontjában kifejtettekkel ellentétben – igenis kulcsfontosságú feladatkört vettek el tőle, az Elsőfokú Bíróság tehát – fenti álláspontjának elfogadásával – helytelenül állapította meg a tényeket.
44. A fellebbező ezen túlmenően kiemeli, hogy az EKB a J. Pflugradt feladatkörének módosítására vonatkozó határozatának indokolásakor nem hivatkozott a szolgálat érdekeire.(16) Az Elsőfokú Bíróság így nem állíthatta volna, hogy a fellebbező nem vitatta, hogy a határozatot a szolgálat érdekében hozták.
45. J. Pflugradt EKB-beli állásának megnevezése: a Unix-szakértők koordinátora. Az általa elfogadott és aláírt dokumentum szerint a csoport tagjainak értékelése is szerződéses feladatai közé tartozik. Ezt a feladatot azonban visszavonták tőle.
46. Fellebbezésében a fellebbező azt állítja, hogy Elsőfokú Bíróság előtt nem az ő feladata annak bizonyítása, hogy feladatkörének e módosításai a munkaszerződésének lényeges elemeire vonatkoznak. Az alapelvekre vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlat alapján azonban a felperesnek kell bizonyítékot szolgáltatnia állításai alátámasztására. Így a tények alátámasztására J. Pflugradtnak kellett volna olyan bizonyítékokkal szolgálnia, amelyek lehetővé teszik, hogy az ügy érdemében történő megítélése során az Elsőfokú Bíróság helyes értékelést hozzon. Az elsőfokú eljárás során a felperes nem így járt el, ezért a fellebbezés keretében nem hivatkozhat erre a hiányosságra.
47. A jogalapban felhozott másik érv ‑ amely szerint az Elsőfokú Bíróság alaptalanul állította, hogy a felperes nem vitatta, hogy a feladatkörét érintő módosítás a szolgálat érdekében történt ‑ véleményem szerint nem elfogadható. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis az Elsőfokú Bíróság tudomására hozott tények értékelése kizárólag az ő hatáskörébe tartozik, és ezt az értékelést a fellebbező a fellebbezésben nem vitathatja.(17)
48. Következésképpen a harmadik jogalapot – mint elfogadhatatlant – szintén el kell utasítani.
D – A negyedik, a tények helytelen értékelésére vonatkozó jogalapról
49. J. Pflugradt kifejti, hogy az Elsőfokú Bíróság helytelenül értékelte a két megtámadott aktust, nevezetesen az 1999. évi értékelő jelentést és a 2000. június 28‑i feljegyzést.(18) Szerinte az, hogy az EKB visszavonta bizonyos feladatait, ami a fenti feljegyzésből következik, sokkal lényegesebb annál, amit az értékelő jelentés tartalmaz. Az Elsőfokú Bíróság – ellentmondásos módon – ebből nem következtetett arra, hogy a fellebbező szerződéses helyzetében lényeges változtatás történt volna.
50. Ez a jogalap valójában az Elsőfokú Bíróságnak a tények értékelésére vonatkozó megállapításait vitatja. Ahogy azt a fentiekben már megállapítottuk, a tények önálló értékelésekor a Bíróság nem léphet az Elsőfokú Bíróság helyébe. A negyedik jogalap tehát szintén elfogadhatatlan.
E – Az ötödik, az Elsőfokú Bíróság ítéletének helytelen indokolását sérelmező jogalapról
51. E jogalap keretében J. Pflugradt arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság helytelen indokolásra alapozta ítéletét. Az Elsőfokú Bíróság előtt a felperes előadta azon érvét, miszerint a róla készített 1999. évi értékelő jelentés helytelen tényeken alapul, a fellebbezés során pedig azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe ezt az érvet, és ezért az ítélet indokolása sem helyes.(19)
52. J. Pflugradt azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság arra a téves feltevésre alapozta álláspontját, hogy a felperes az EKB által róla készített 1999. évi értékelő jelentésben foglaltakat vitatja, holott valójában csupán azokat a tényeket támadta, amelyekre az EKB az értékelő jelentést alapozta. Az Elsőfokú Bíróság tehát nem utasíthatta volna el a fenti érvelést azzal az indokkal, hogy nem tartozik hatáskörébe a felperes által vitatott értékelő jelentésben foglalt értékelés felülvizsgálata.
53. A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az Elsőfokú Bíróság indokolási kötelezettsége azt szolgálja, hogy érvelése világosan és egyértelműen jelenjék meg annak érdekében, hogy az érintettek megismerhessék a meghozott határozatok indokolását, és hogy a Bíróság gyakorolhassa a bírósági felülvizsgálatot.(20) Az Elsőfokú Bíróság köteles a felperes által ténylegesen felhozott jogalapokra válaszolni, ennek elmulasztásával ugyanis megsérti az őt terhelő indokolási kötelezettséget.
54. Ezt az ítélkezési gyakorlatot az korlátozza, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a határozataira vonatkozó indokolási kötelezettsége nem értelmezhető úgy, hogy az Elsőfokú Bíróság köteles a felperes minden egyes felhozott érvére részletes választ adni, különösen, ha az nem teljesen világos és pontos, és nem részletesen meghatározott elemeken alapul.(21)
55. Jelen esetben a fellebbező kifogásolt bizonyos tényállításokat, amelyekre az EKB az 1999. évi értékelő jelentését alapozta, magát az értékelő jelentést viszont nem támadta.(22) Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy a jelentésben foglalt egyes tényekre vonatkozó elemek felsorolásán kívül J. Pflugradt nem fejtette ki részletesen, hogy miben áll a tények pontatlansága.
56. Az Elsőfokú Bíróság – álláspontom szerint – nem sértette meg az indokolási kötelezettséget, mivel ítéletét a hozzá benyújtott keresetlevélben foglalt jogalapoknak és érveknek megfelelően indokolta. Mivel a jogalapjának alátámasztására felhozott érvekhez J. Pflugradt nem szolgált részletes magyarázattal, nem hivatkozhat a továbbiakban arra, hogy az Elsőfokú Bíróság nem indokolta megfelelően az ítéletét.
57. Az ötödik, az Elsőfokú Bíróság ítéletének helytelen indokolását sérelmező jogalap tehát nem megalapozott.
VI – Végkövetkeztetések
58. A fentiekben foglalt megállapítások összességére alapozva, azt javasoljuk a Bíróságnak, hogy:
1) utasítsa el a fellebbezést, és
2) a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
(1) .
(2)
–	Az Elsőfokú Bíróság T‑178/00. és T‑341/00. sz., Pflugradt kontra EKB ügyben 2002. október 22‑én hozott ítélete (EBHT 2002., II‑4035. o.; a továbbiakban: megtámadott ítélet).
(3)
–	Kelt 1999. november 23-án.
(4)
–	Az Európai Központi Bank 1998. június 9‑i, 1999. március 31‑én módosított határozata az Európai Központi Bank személyzetére vonatkozó alkalmazási feltételek elfogadásáról (HL L 125., 32. o.).
(5)
– A munkaadónak a munkavállalóval szembeni, a szerződés, illetve a munkaviszony feltételeire vonatkozó tájékoztatási kötelezettségéről (HL L 288., 32. o.).
(6)
–	(HL L 125., 34. o., helyesbítve: HL 2000. L 273., 40. o.).
(7)
–	Az Elsőfokú Bíróság ötödik tanácsának elnöke 2001. december 6‑i végzésével a két ügy egyesítéséről határozott, a szóbeli szakasz lefolytatása céljából, amely a megtámadott ítélet meghozatalához vezetett.
(8)
–	A fellebbezés 4. pontja.
(9)
–	Az alkalmazási feltételek 10. cikke a) pontjának megfelelően.
(10)
–	Lásd különösen az Elsőfokú Bíróság T‑333/99. sz., X kontra EKB ügyben 2001. október 18‑án hozott ítéletének (EBHT 2001., II‑3021. o,) 61. pontját.
(11)
–	Ugyanott (63. pont). A Bíróság itt elismerte, hogy szerződéses viszonyaiban az EKB-nak jogában áll az alkalmazási feltételekben olyan fegyelmi rendszert előírni, amely lehetővé teszi számára, hogy amennyiben valamelyik alkalmazottja nem teljesíti a munkaszerződésből eredő kötelezettségeit, akkor az alkalmazottra bízott célokat és feladatokat illetően meghozza a szükséges intézkedéseket. Ez a példa is mutatja, hogy az EKB széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a személyzetével kapcsolatban.
(12)
–	Lásd különösen a Bíróság 23 és 24/87. sz., Aldinger és társai kontra Parlament ügyben 1988. július 14‑én hozott ítéletét (EBHT 1988., 4395. o.), valamint az Elsőfokú Bíróság T‑102/95. sz., Aubineau kontra Bizottság ügyben 1996. július 11‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1996., I‑A‑357. o. és II‑1053. o.) 28–30. pontját, amelyek kimondják, hogy a személyzet kinevezésére vonatkozó jogkör az ideiglenes alkalmazottak tekintetében a kinevezésre jogosult hatóságokat is megilleti; válaszbeadványában erre az EKB is rámutatott (74. pont).
(13)
–	A feltételezést tévesnek ítéli, de érvelése premisszájaként tekinti.
(14)
–	Lásd különösen a fent említett Lux kontra Számvevőszék ítélet 24. és azt követő pontjait; a 19/87. sz., Hecq kontra Bizottság ügyben 1988. március 23‑án hozott ítélet (EBHT 1988., 1681. o.) 6. pontját, valamint a fent említett Ojha kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 40. pontját.
(15)
–	A megtámadott ítélet 58. és 90. pontja.
(16)
–	A fellebbezés 173. és azt követő pontjai.
(17)
–	Lásd különösen a Bíróság C‑136/92. sz., Bizottság kontra Brazzelli Lualdi és társai ügyben 1994. június 1‑jén hozott ítéletének (EBHT 1994., I‑1981. o.) 49. pontját.
(18)
–	A fellebbezés 171. pontja.
(19)
–	A fellebbezés 192. és azt követő pontjai.
(20)
–	Lásd különösen a C‑159/98. P. (R). sz., Holland Antillák kontra Tanács ügyben 1998. június 25‑én hozott végzés (EBHT 1998., I‑4147. o.) 70. pontját.
(21)
–	Lásd a C‑274/99. P. sz., Connolly kontra Bizottság ügyben 2001. március 6-án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑1611. o.) 121. pontját.
(22)
–	A fellebbezés 192. pontja.