EVGENI TANCHEV
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2019. május 2.(1)
C‑39/18. P. sz. ügy
Európai Bizottság
kontra
NEX International Limited (korábban Icap plc,
Icap Management Services Ltd és
Icap New Zealand Ltd)
„Fellebbezés – Verseny – Kartellek – A jen alapú kamatláb‑derivatívák ágazata – Bírságok – Indokolási kötelezettség”
1.        A jelen fellebbezésben az Európai Bizottság a Törvényszék Icap plc és társai kontra Bizottság ítéletének(2) abban a részében történő hatályon kívül helyezését kéri, amelyben megsemmisítette a jen alapú kamatláb‑derivatívákkal kapcsolatos kartellügyben (amelyben a Bizottság kartell elősegítése miatt példa nélküli, közel 15 millió euró összegű bírságot szabott ki az Icap plc, az Icap Management Services Ltd és az Icap New Zealand Ltd társaságokkal szemben) hozott határozat 2. cikkében kiszabott bírságokat.(3) A Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság a határozatában nem indokolta kellőképpen a bírságok összegének meghatározása érdekében alkalmazott módszertant, következésképpen megsemmisítette a határozat e bírságokat kiszabó részét. Megjegyzem, hogy a Bizottság módszertana nem valamely átalányösszeg puszta meghatározását foglalta magában, hanem a bírságok alapösszegének kiszámítására irányuló, öt lépésből álló tesztből állt.
2.        A Bizottság e fellebbezés keretében előadja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a Bíróságnak a bírságkiszabással kapcsolatos indokolási kötelezettségre vonatkozó ítélkezési gyakorlatát.(4)
3.        Ahogyan azt az alábbiakban kifejtem, álláspontom szerint e fellebbezést a Bíróság már nagyrészt megválaszolta a közelmúltbeli, 2019. január 16‑i Bizottság kontra United Parcel Service ítéletében (C‑265/17 P, EU:C:2019:23; a továbbiakban: UPS‑ítélet), mivel a Bíróság az említett ítéletben helybenhagyja a Törvényszék által a megtámadott ítéletben alkalmazott megközelítést.
I.      A jogvita előzményei és a vitatott határozat
4.        A megtámadott ítélet 1–21. pontjából kitűnik, hogy a NEX International Limited (korábban Icap plc, Icap Management Services Ltd és Icap New Zealand Ltd) (a továbbiakban: NEX) hangalapú és elektronikus hálózatok közvetítésével tőzsdeügynöki szolgáltatásokat nyújtó olyan vállalkozásnak képezi a részét, amely kereskedés utáni szolgáltatásokat is nyújt.
5.        A Bizottság a vitatott határozattal megállapította, hogy a NEX a London Interbank Offered Rate (LIBOR, a Londonban alkalmazott bankközi kamatláb) és a Tokyo Interbank Offered Rate (TIBOR, a Tokióban alkalmazott bankközi kamatláb) bankközi referencia‑kamatlábak manipulációját illetően a japán jen alapú kamatláb‑derivatívák piacán részt vett az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke hat megsértésének elkövetésében. E jogsértéseket a Bizottság korábban az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (AT.39861 – „jen alapú kamatláb‑derivatívák” ügy) 2013. december 4‑én hozott, közel 670 millió euró bírság kiszabásáról szóló C(2013) 8602 final bizottsági határozatában (a továbbiakban: 2013. évi határozat) állapította meg.
6.        A Bizottság 2013. október 29‑én jogsértési eljárást indított a NEX ellen.
7.        A NEX 2013. november 12‑én a Bizottságot arról tájékoztatta, hogy nem kíván vitarendezési eljárást igénybe venni.
8.        A Bizottság 2015. február 4‑én elfogadta a vitatott határozatot, amelyben összesen 14 960 000 euró összegben hat bírságot szabott ki a NEX‑szel szemben amiatt, hogy „elősegített” hat jogsértést, jelesül az alábbiakat:
–        2007. augusztus 14. és november 1‑je között a „2007. évi UBS/RBS jogsértést”;
–        2008. augusztus 28. és november 8. között a „2008. évi UBS/RBS jogsértést”;
–        2009. május 22. és augusztus 10. között a „UBS/DB jogsértést”;
–        2010. március 3. és június 22. között a „Citi/RBS” jogsértést;
–        2010. április 7. és június 7. között a „Citi/DB jogsértést”;
–        2010. április 28. és június 2. között a „Citi/UBS jogsértést”.
9.        A megtámadott ítélet 18–21. pontja a következőképpen szól:
„18. A Bizottság elöljáróban emlékeztetett arra, hogy az 1/2003/EK rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló iránymutatás (HL 2006. C 210., 2. o.; a továbbiakban: 2006. évi iránymutatás) alapján a bírság alapösszegét a jogsértés elkövetésének összefüggéseire, különösen pedig a jogsértés súlyára és időtartamára tekintettel kell meghatározni, továbbá hogy az egyes résztvevők által játszott szerepet egyedileg kell értékelni, ezzel együtt tükrözve az esetleges súlyosító vagy enyhítő körülményeket (a megtámadott határozat (284) preambulumbekezdése).
19. A Bizottság megjegyezte, hogy a 2006. évi iránymutatás csak kevés útmutatást tartalmaz a jogsértés elősegítőivel szembeni bírság kiszámításának módszeréről. Mivel [a NEX] a tőzsdeügynöki szolgáltatások piacain, nem pedig a kamatláb‑derivatívák piacán tevékenykedő gazdasági szereplő volt, a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a forgalom megállapításához és a bírság összegének meghatározásához a kamatláb‑derivatívák árait nem helyettesítheti a tőzsdeügynöki díjakkal, mivel az ilyen helyettesítés nem tükrözné a jogsértés súlyát és jellegét. A Bizottság ebből lényegében azt vezette le, hogy a 2006. évi iránymutatás 37. pontját kell alkalmazni, amely a bírság alapösszegének meghatározását illetően lehetővé teszi az ezen iránymutatástól való eltérést (a megtámadott határozat (287) preambulumbekezdése).
20. A szóban forgó magatartások súlyára és [a NEX] által a szóban forgó hat jogsértés mindegyikében való részvétel időtartamára tekintettel a Bizottság minden egyes jogsértés vonatkozásában megállapította a bírság alapösszegét, vagyis 1 040 000 eurót a 2007. évi UBS/RBS jogsértés esetében, 1 950 000 eurót a 2008. évi UBS/RBS jogsértés esetében, 8 170 000 eurót a UBS/DB jogsértés esetében, 1 930 000 eurót a Citi/RBS jogsértés esetében, 1 150 000 eurót a Citi/DB jogsértés esetében és 720 000 eurót a Citi/UBS jogsértés esetében (a megtámadott határozat (296) preambulumbekezdése).
21. A bírság végleges összegének meghatározását illetően a Bizottság nem vett figyelembe semmilyen súlyosító vagy enyhítő körülményt, és rögzítette, hogy az éves forgalom 10%‑ában meghatározott felső határt nem lépték túl (a megtámadott határozat (299) preambulumbekezdése). Ezért a megtámadott határozat rendelkező részének 2. cikke a felperesekkel szemben olyan bírságokat szab ki, amelyek végleges összege megegyezik az alapösszegükkel”.
II.    A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
10.      A NEX a Törvényszék Hivatalához 2015. április 14‑én benyújtott keresetlevelével keresetet indított a vitatott határozat ellen, kérve annak megsemmisítését, másodlagosan pedig a kiszabott bírságok összegének mérséklését.
11.      A NEX a vitatott határozat megsemmisítése iránti keresetének alátámasztása érdekében hat jogalapot hozott fel. Az első négy jogalap a vitatott határozatnak a jogsértések fennállásával kapcsolatos 1. cikkét érintette. Az ötödik és a hatodik jogalap e határozatnak a Bizottság által az egyes jogsértésekért kiszabott bírságokkal kapcsolatos 2. cikkének jogszerűségét érintette.
12.      A megtámadott ítélet a vitatott határozat 1. cikkét részben, míg annak 2. cikkét teljes egészében megsemmisítette.
13.      A Törvényszék a megtámadott ítélet 91. pontjában elutasította az első, az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében vett „cél általi” versenykorlátozás vagy torzítás fogalmának értelmezése és alkalmazása során elkövetett hibákra alapított jogalapot.
14.      A Törvényszék a megtámadott ítélet 133–144. pontjában megállapította, hogy nem áll rendelkezésre elégséges bizonyíték a NEX 2008. évi UBS/RBS jogsértésben való részvételét illetően. A Törvényszék ezen ítélet 145. pontjában részben helyt adott a második, az „elősegítés” fogalmának alkalmazása során elkövetett hibákra alapított jogalapnak, és megsemmisítette a vitatott határozat 1. cikkének b) pontját.
15.      A Törvényszék a megtámadott ítélet 252. pontjában a harmadik, a szóban forgó jogsértések időtartamának téves jellegére alapított jogalappal kapcsolatban megállapította, hogy elégtelen az a bizonyíték, amelyre a Bizottság a NEX öt fennmaradó jogsértésből négyben való részvétele időtartamának megállapítása céljából hivatkozik, és megállapította, hogy e jogalap részben megalapozott. Következésképpen megsemmisítette a vitatott határozat 1. cikkének a), d), e) és f) pontját.
16.      A Törvényszék a megtámadott ítélet 269. pontjában a negyedik jogalapot illetően megállapította, hogy „a Bizottság a 2013. évi határozat elfogadása alkalmával megsértette [a NEX] ártatlanságának vélelmét. Kétségkívül meg kell állapítani, hogy [a NEX] ártatlansága vélelmének a 2013. évi határozat elfogadása alkalmával történő e megsértése nem járhat közvetlen hatással a megtámadott határozat jogszerűségére, figyelembe véve az e határozatok elfogadásához vezető eljárások egymástól elkülönülő és önálló jellegét”. A Törvényszék azonban a megtámadott ítélet 280. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy a negyedik jogalapot el kell utasítani.
17.      A Törvényszék a megtámadott ítélet 286–299. pontjában megállapította, hogy megalapozott az ötödik (a bírságok összegének meghatározására vonatkozó) jogalap. Ezen ítélet 292–299. pontja a következőképpen szól:
„292.      A jelen ügyben először is meg kell állapítani, hogy azok az okok, amelyek alapján a Bizottság úgy döntött, hogy az iránymutatás 37. pontja alapján eltér az iránymutatásban kifejtett módszertől, levezethetők a megtámadott határozat (287) preambulumbekezdésének olvasatából. Ezek az okok abból a körülményből erednek, hogy [a NEX] nem fejtett ki tevékenységet a japán jen alapú kamatláb‑derivatívák piacán, következésképpen pedig az eladások értékének – vagyis a kapott tőzsdeügynöki díjaknak – a figyelembevétele nem tükrözhetné a szóban forgó jogsértések súlyát és jellegét.
293.      Másodszor, meg kell ugyanakkor állapítani, hogy a megtámadott határozat (287) preambulumbekezdése nem szolgál pontosítással a Bizottság által előnyben részesített módszerről, hanem megelégszik annak általános biztosításával, hogy az alapösszegek tükrözzék [a NEX] szóban forgó jogsértésekben való részvételének súlyát, időtartamát és jellegét, valamint annak szükségességét, hogy biztosított legyen a bírságok kellő elrettentő hatása.
294.      A megtámadott határozat ekként megszövegezett (287) preambulumbekezdése nem teszi lehetővé sem a felperesek számára, hogy megértsék a Bizottság által előnyben részesített módszer megalapozottságát, sem pedig a Törvényszék számára, hogy felülvizsgálja azt. Az indokolás ezen elégtelensége felfedezhető az említett határozat (290)–(296) preambulumbekezdésében is, amelyek nem adják meg azokat a minimális információkat, amelyek lehetővé tehették volna a Bizottság által a bírságok alapösszegének meghatározása során figyelembe vett körülmények relevanciájának és súlyozásának megértését és felülvizsgálatát, mindezt a fenti 291. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat megsértésével.
295.      A felek beadványaiból kitűnik, hogy a Bizottság által a bírságok kiszámítása céljából alkalmazni tervezett módszer kérdését megvitatták a felek képviselőivel folytatott megbeszélés során, amelyre a közigazgatási eljárás folyamán került sor. Jóllehet a fenti 288. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján valamely megtámadott jogi aktus indokolását az aktus összefüggéseire tekintettel kell vizsgálni, nem lehet kijelenteni, hogy az ilyen puhatolózó jellegű és informális megbeszélések mentesíthetnék a Bizottságot azon kötelezettsége alól, hogy a megtámadott határozatban fejtse ki azt a módszert, amelyet a kiszabott bírságok összegének meghatározása érdekében alkalmazott.
296.      Az ellenkérelem 176. pontjában a Bizottság kiemeli, hogy létezik egy öt lépésből álló olyan teszt, amely a bírságok alapösszegének kiszámítására irányul. Ugyanakkor a fenti 290. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében a Törvényszék előtti eljárás szakaszában nyújtott ilyen magyarázatot nem lehet figyelembe venni annak mérlegelése során, hogy a Bizottság tiszteletben tartotta‑e az indokolási kötelezettségét.
297.      Az eddigiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy [a NEX‑szel] szemben a szóban forgó jogsértésekért kiszabott bírságok meghatározását illetően a megtámadott határozatnak elégtelen az indokolása.
298.      Következőképpen az ötödik jogalapnak helyt kell adni, a megtámadott határozat 2. cikkét pedig teljes egészében meg kell semmisíteni, anélkül hogy vizsgálni kellene akár az e jogalapon belül megfogalmazott többi kifogást, akár pedig a hatodik jogalapon belüli kifogásokat, amely jogalap kizárólag az említett cikk jogszerűségére vonatkozik.
299.      Ezenkívül, mivel a Törvényszék a megtámadott határozat 2. cikkét teljes egészében megsemmisítette, nem szükséges megvizsgálni a felperesek által másodlagosan előterjesztett megváltoztatás iránti kérelmeket”.
III. A fellebbezésről
A.      A felek észrevételeinek összefoglalása
18.      A Bizottság előadja, hogy a Törvényszék ötödik jogalappal kapcsolatos érvelése olyan súlyos jogi hibákban szenved, amelyek elfogadásuk esetén hátrányosan érintenék a Bizottság azon képességét, hogy a kellő elrettentő hatás érdekében megfelelő bírságokat határozzon meg.
19.      Először is, a Bizottság azt kifogásolja, hogy a Törvényszék nem hivatkozott a releváns ítélkezési gyakorlat alkalmazandó elveire. Nem hivatkozott a 2015. október 22‑i AC‑Treuhand kontra Bizottság ítéletre (C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 66–68. pont), noha a bírságoknak a jogsértés elősegítőivel szemben történő kiszabásának esetére előírt indokolási kötelezettséget illetően ez a legjelentősebb ítélet.
20.      Ezenfelül a Törvényszék nem utalt a 2016. január 28‑i Quimitécnica.com és de Mello kontra Bizottság ítéletre (C‑415/14 P, nem tették közzé, EU:C:2016:58, 53. pont). Ezen ítéletből az következik, hogy a Bizottság aktusainak indokolását az adott aktus kontextusára – ezen belül a szóban forgó aktus elfogadását megelőzően és azt követően történő egyeztetésekre – tekintettel kell értékelni. A Bizottság a jelen ügyben a közigazgatási eljárás során és azt követően közölt a NEX‑szel bizonyos, a bírságok kiszámításával kapcsolatos információkat.
21.      Másodszor, a Bizottság azzal érvel, hogy noha a megtámadott ítélet (287–291. pontja) utal a bírságokkal kapcsolatos érvelésre vonatkozó ítélkezési gyakorlat egy részére, nem értelmezi helyesen az említett ítélkezési gyakorlatot, illetve azt a gyakorlatban nem alkalmazza helyesen.
22.      A Bizottság a vitatott határozat (287) preambulumbekezdésében kifejezetten rögzíti, hogy a NEX‑szel szemben kiszabott bírságok alapösszegei tükrözik a NEX szóban forgó jogsértésekben való részvételének súlyát, időtartamát és jellegét, valamint annak szükségességét, hogy biztosított legyen a bírságok kellő elrettentő hatása. Ezek az elemek elégségesek a Bizottság határozatainak indokolásához,(5) ezért nem volt szükség aritmetikai képletek közlésére.
23.      A Törvényszék – miközben emlékeztetett arra az ítélkezési gyakorlatra, amely szerint a Bizottság nem köteles részletesebb ismertetést adni, vagy a bírság számítási módjával kapcsolatos számadatokat szerepeltetni – a megtámadott ítélet 291. pontjában megállapította, hogy a szóban forgó ügyben a Bizottság nem részletezte az alkalmazott módszert. A Bizottság ezen érvelés ellentmondásosságára hivatkozik.
24.      A megtámadott ítélet 291. pontjában felhozott Chalkor ítélkezési gyakorlat – amelynek értelmében a Bizottságnak ki kell fejtenie, hogy az alapösszeg kiszámításához figyelembe vett tényezőket hogyan súlyozta és értékelte – nem értelmezhető akként, hogy a Bizottságnak meg kell jelölnie a bírságok kiszámításával kapcsolatos számadatokat és részletesen rögzítenie kell a közbenső számításait. A Törvényszék azonban pontosan ezt írta elő, így tévesen alkalmazta a jogot.
25.      A Bizottság álláspontja szerint különösen feltűnő a vitatott határozat és a hőstabilizátorok határozat(6) (a (747)–750) preambulumbekezdés) közötti hasonlóság. Ez utóbbi határozat eredményezte az AC‑Treuhand ítéletet (C‑194/14 P, EU:C:2015:717), amelyben a Bíróság megállapította, hogy az indokolás elégséges.
26.      A Törvényszék által a megtámadott ítélet 295. és 296. pontjában hivatkozott elemek nem alkalmasak a bírságokkal kapcsolatos indokolás elégtelenségére vonatkozó megállapítás alátámasztására. Az említett pontokban a Törvényszék emlékeztet arra, hogy a bírságok kiszámítása módszertanának kérdését megvitatták a NEX‑szel a közigazgatási eljárásban és a Törvényszék előtti eljárás során (jelesül a Bizottság saját ellenkérelmében kiemelte, hogy létezik egy öt lépésből álló olyan teszt, amely a bírságok alapösszegének kiszámítására irányul). A Bizottság azzal érvel, hogy a Törvényszék tévesen jutott arra a következtetésre, hogy az említett elemek nem orvosolhatják az indokolás szóban forgó elégtelenségét. Ez az értékelés ellentétes az ítélkezési gyakorlattal.(7)
27.      A Bizottság azért terjeszkedett túl az indokolási kötelezettségén és közölt a NEX‑szel bizonyos, a bírság kiszámításával kapcsolatos elemeket (az ellenkérelmének 176. pontjában), mert a NEX arra hivatkozott, hogy egyenlőtlen bánásmódban részesült az R. P. Martin vállalkozáshoz képest, amely szintén ezen, a jen alapú kamatláb‑derivatívákkal kapcsolatos ügyben hozott 2013. évi határozat címzettje volt, és amely a Bizottság álláspontja szerint szintén elősegített bizonyos, a szóban forgó ügyben érintett kartelleket.
28.      A Bizottság válaszában kifejti a bírságok kiszámítása céljából alkalmazott módszertant. Kiindulópontként valamennyi releváns vállalkozást illetően azonos tényezőket vett figyelembe a jogsértések súlyának értékelése céljából. Az R. P. Martin és a NEX között azonban olyan objektív különbségek voltak, amelyeket tükröznie kellett a szóban forgó, jogsértést elősegítőkkel szemben kiszabott bírságoknak. Az R. P. Martin 25%‑os engedményt kapott, a NEX azonban nem kért engedményt; az R. P. Martin 10%‑os vitarendezési kedvezményt kapott; az R. P. Martin 2012. évi árbevétele az egész világra kiterjedően 1 656 millió euróval (a NEX 2013. évi világszintű árbevételével) szemben 82 millió eurónak felelt meg; az R. P. Martin jogsértésben való részvétele hozzávetőlegesen 1 hónapig tartott, míg a NEX jogsértésben való részvétele meghaladta a 2 hónapos időtartamot.
29.      Arra az esetre, ha a Bíróság úgy határozna, hogy dönt a bírságokról, a Bizottság előadja, hogy a megtámadott ítéletben kimondott részleges megsemmisítések tükrözésének egyszerű módszere az lenne, ha a NEX‑szel szemben eredetileg kiszabott bírságok vonatkozásában arányos csökkentést alkalmaznának. Ezt el lehetne érni például az egyes jogsértések új időtartamának napokban történő kifejezésével és annak a napokban kifejezett eredeti időtartammal történő elosztásával.
30.      Ami a NEX‑et illeti, a megtámadott ítélet mellett foglal állást, és lényegében előadja, hogy a fellebbezés felvet egy alapvető kérdést: alapul vehet‑e a Bizottság sajátos összetett módszertanokat és tényezőket, miközben azt állítja, hogy ilyen módszertanok vagy tényezők nem léteznek, és hogy egyszerű átalányösszeget alkalmazott? Az indokolási kötelezettség valódi célja, hogy arra ösztönözze a Bizottságot, hogy fejtse ki a határozatait és tegye lehetővé az általa alkalmazott megközelítés bírósági felülvizsgálatát.
31.      Először is, a NEX azzal érvel, hogy – a Bizottság állításaival ellentétben – nyilvánvaló, hogy az AC‑Treuhand ügyben szereplő okfejtések átfogóbbak voltak és jobban kapcsolódtak az adott ügyhöz, mint a vitatott határozatban szereplő általánosított okfejtések. Egyszerűbben megfogalmazva, a vitatott határozatban szereplő okfejtéseket „úgy, ahogy vannak”, alkalmazni lehetne gyakorlatilag bármely olyan bírságkiszabási határozatban, amely a jogsértés valamely elősegítőjét érinti, míg a hőstabilizátorok határozatban szereplő okfejtéseket ki kellene igazítani a különböző ügyek sajátosságainak figyelembevétele céljából. Másodszor, és ami fontosabb, a NEX helyzetének alapját képező tényállás eltér az AC‑Treuhand ügy tényállásától. Az AC‑Treuhand ügyben ugyanis semmi nem utal arra, hogy a Bizottság a 348 000 eurós átalányösszeget sajátos, részletes módszertan alkalmazásának eredményeként kapta, és hogy tágabb értelemben véve az indokolásában foglaltaktól eltérő módon járt volna el. Következésképpen nem bizonyított, hogy eltérés lenne a Bizottság eljárása és az eljárására vonatkozó állítása között.
32.      A NEX esetében viszont a Bizottság a Törvényszék előtti eljárásban kifejezetten elismerte, hogy a bírságok mértékét részletes módszertan alkalmazásával és konkrét tényezők figyelembevételével határozta meg, de további részletes információt nem bocsátott a NEX rendelkezésére akkor, amikor a NEX‑nek lehetősége volt arra, hogy gyakorolja a védelemhez való jogát. A Bizottság állítólagosan egy sor olyan tényezőt vett alapul, amelyet aztán nem jelölt meg. Amennyiben a Bizottság a megjelölt alapvető tényezők figyelembevételével átalányösszeget alkalmazott volna, abból nem következhetett volna az, hogy a NEX‑et terhelő bírság az állítása szerint a NEX‑hez hasonlóan kezelt R. P. Martinnal szemben kiszabott bírság 22‑szeresének feleljen meg.
33.      Nem zárhatja ki az egyenlőtlen bánásmód fennállását az, hogy – ahogyan arra a Bizottság utalt – az R. P. Martin és a NEX helyzete eltérő. Az időtartamot illetően megállapítást nyert, hogy az R. P. Martin a jogsértést 2009. június 29. és 2009. augusztus 10. között, vagyis 43 napig segítette elő. A NEX viszont a jogsértést 2009. május 22. és 2019. augusztus 10. között, vagyis 81 napig segítette elő. Következésképpen, az időtartam eltérése alapján feltételezhető, hogy az R. P. Martin terhére kiszabott bírság 716 000 eurónak felelt volna meg, ha a jogsértés elősegítésének időtartama a NEX‑éhez hasonló lett volna. Ez teszi lehetővé a Bizottság által hivatkozott negyedik eltérést.
B.      Értékelés
1.      Előzetes megjegyzések
34.      A Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a jogsértésekben való részvétel súlyának, időtartamának és jellegének puszta említése nem elégséges olyan helyzetben, amelyben a Bizottság eltér a saját bírságkiszabási iránymutatásától.
35.      A Bizottság a Törvényszék előtti eljárás során rámutatott arra, hogy a NEX‑szel szemben kiszabott bírságok kiszámításához valójában összetett módszert használt. Mivel a Bizottság ezt a módszert a közigazgatási eljárásban nem osztotta meg, a NEX azt nem tudta vitatni, a Törvényszék pedig nem folytathatott le megfelelő bírósági felülvizsgálatot.
36.      A Bizottság fellebbezésének alapját egyetlen fellebbezési jogalap képezi, amellyel a Bizottság vitatja a Törvényszék által alkalmazott megközelítést, és előadja, hogy az hátrányosan érintené azt a képességét, hogy (különösen a jogsértést elősegítők esetében) kellően elrettentő bírságokat tudjon meghatározni. A Bizottság különösen a Törvényszék megtámadott ítéletében és a Bíróság AC‑Treuhand ítéletében (C‑194/14 P, EU:C:2015:717) alkalmazott megközelítések állítólagos eltérését hangsúlyozza.
37.      A NEX a megtámadott ítéletben alkalmazott megközelítést támogatja, és azt annak gyakorlati következményeire való utalással törekszik igazolni. A NEX azzal érvel, hogy mivel nem ismerte a Bizottság által alkalmazott módszertant/kritériumokat, egy másik, azonos kartellben érintett, jogsértést elősegítőhöz (R. P. Martin) képest egyenlőtlen bánásmódban részesült. Ezenfelül a NEX kifejti, hogy a Bizottság azzal, hogy titokban tartotta az általa alapul vett módszertant és kritériumokat, megfosztotta a NEX‑et attól a lehetőségtől, hogy vitassa ezeket a kritériumokat.
38.      Mindenekelőtt jelentős eltérések vannak a jelen ügy és a Bizottság által alapul vett AC‑Treuhand ítéletet (C‑194/14 P, EU:C:2015:717) eredményező ügy között.
39.      Ez utóbbi ügyben egyetlen egy, jogsértést elősegítő szerepelt. A Bizottság – amelynek nem kellett figyelembe vennie a (jogsértést elősegítők) eltérő bánásmódjának kockázatát – átalányösszegű bírságot szabott ki.
40.      A jelen ügyben azonban két, jogsértést elősegítő szerepelt. A Bizottság előadja („biztosítja a Bíróságot arról”), hogy a jogsértést elősegítőkkel szemben kiszabott bírságok összegének kiszámítása céljából egyetlenegy módszert használt, azonban ezt tovább nem részletezi, hanem egyszerűen utal az AC‑Treuhand ítéletre (C‑194/14 P, EU:C:2015:717).
41.      Ezenfelül nem meggyőző a Bizottság AC‑Treuhand ítéletre történő utalása. Az, hogy az említett ítélet értelmében a Bizottság nem köteles részletesebb ismertetést adni, vagy a bírság számítási módjával kapcsolatos számadatokat szerepeltetni, nem változtat azon, hogy – ami fontos – a Bíróság ítélkezési gyakorlata, jelesül a legjelentősebb, 2011. december 8‑i Chalkor kontra Bizottság ítélet (C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 61. pont) is egyértelművé teszi, hogy a Bizottságnak ki kell fejtenie ugyanakkor, hogy a bírságok összegének meghatározásánál figyelembe vett tényezőket hogyan súlyozta és értékelte (és a bíróságnak hivatalból kell ellenőriznie, hogy ezen indokolást rendelkezésre bocsátotta‑e).
42.      Másként hogyan tudnának – a jelen ügyben a Bírósághoz hasonlóan – a bíróságok megfelelő felülvizsgálatot folytatni, és (a Bizottság puszta „biztosításai” helyett) a Bizottság határozatában szereplő indokolás alapján ellenőrizni, hogy a bírság kiszámítása és a Bizottság által alkalmazott kritériumok szempontjából az adott vállalkozás más érintett vállalkozásokhoz viszonyítva hasonló vagy eltérő helyzetben volt‑e, és hogy a Bizottság tiszteletben tartotta‑e az egyenlő bánásmód elvét?
43.      A Törvényszék e tekintetben nemcsak a megtámadott ítéletben (kibővített második tanács) alkalmazta helyesen a Chalkor ítéletet, hanem például a 2016. december 13‑i Printeos és társai kontra Bizottság ítéletben (T‑95/15, EU:T:2016:722) (kibővített negyedik tanács) és a 2019. március 28‑i Pometon kontra Bizottság ítéletben (T‑433/16, EU:T:2019:201) (kibővített harmadik tanács) is. Ami e két utóbbi ítéletet illeti, a Bizottság az elsőként említett ítélettel szemben nem terjesztett elő fellebbezést és az utóbbi ítélettel szemben sem terjesztett még elő fellebbezést.
44.      Emlékeztetek arra, hogy a Törvényszék már 1995‑ben hangsúlyozta, hogy „kívánatos, hogy a vállalkozások – annak érdekében, hogy az ügy minden körülményének ismeretében foglalhassanak állást – részleteiben ismerhessék meg bármely, a Bizottság által erre a célra megfelelőnek tartott rendszer szerint a velük szemben kiszabott bírság számításának módját anélkül, hogy ennek érdekében kötelesek lennének a Bizottság határozatával szemben bírósági jogorvoslattal élni, ami ellentétes lenne a megfelelő ügyintézés elvével”.(8)
45.      Emellett a Törvényszék a híres „cementkartell” ügyben(9) előrelátóan hozzátette, hogy ez „annál inkább [vonatkozik] arra az esetre, ha a Bizottság – a jelen ügyhöz hasonlóan – részletes aritmetikai képleteket használt a bírságok kiszámítása céljából. Ilyen esetben kívánatos, hogy – szükség esetén – a Bíróság ellenőrizni tudja, hogy a Bizottság által alkalmazott módszer és az általa követett lépések hibamentesek és összeegyeztethetők a bírságokra vonatkozó rendelkezésekkel és elvekkel, különösen pedig a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvével”.
46.      Noha a Törvényszék akkoriban a Bizottság által utólag, a bírósági eljárásban nyújtott indokolást kielégítőnek ismerte el, a jelen ügyben egyet lehet‑e érteni a Bizottsággal, és el lehet‑e fogadni ezt a megoldást napjaink eljárási kontextusában is, amely nyitottabb a védelemhez való jog érvényesítése iránt?
47.      Álláspontom szerint nem.(10)
48.      Ahogyan azt az alábbiakban kifejtem, álláspontom szerint e fellebbezést a közelmúltbeli, 2019. január 16‑án hozott UPS‑ítélet már nagyrészt megválaszolta.
2.      A UPS‑ítélet
49.      Elöljáróban fontos párhuzamot vonni a UPS‑ítélettel. A Bizottság a tárgyaláson azzal kívánt érvelni, hogy az említett ítélet nem releváns, mivel az összefonódási ügyre vonatkozik és nem foglalkozik a bírságkiszabással és a védelemhez való joggal. Ezek az érvek azonban nem meggyőzők.
50.      A Bizottság ugyanis – a jelen ügyben fennálló helyzettől eltérően – a UPS‑ügyben a közigazgatási eljárás keretében nem ismertetett egy bizonyos, a határozatának meghozatalában fontos szerepet betöltő módszertant (a UPS‑ügyben ez az összefonódás értékelése céljából alkalmazott módszertan volt).
51.      A Bíróság ebben az ítéletben rámutat arra, hogy ha a Bizottság a határozatát ökonometriai modellekre kívánja alapozni, a bejelentő felek számára lehetőséget kell biztosítani arra, hogy e tekintetben előadhassák észrevételeiket.
52.      E modellek módszertani alapjainak a lehető legobjektívebbeknek kell lenniük annak érdekében, hogy ezen elemzés eredményét semmilyen irányba ne befolyásolják előre. Ezen elemek így hozzájárulnak a Bizottság határozatainak pártatlanságához és minőségéhez, amelytől függ végső soron a nyilvánosságnak és a vállalkozásoknak az uniós összefonódás‑ellenőrzési eljárás jogszerűségébe vetett bizalma.
53.      E modellek és a kidolgozásuk alapjául szolgáló módszertani döntések hozzáférhetővé tétele annál is inkább szükséges, mivel az az Európai Unió Alapjogi Chartájának 41. cikkében foglalt megfelelő ügyintézés elvének megfelelően hozzájárul az eljárás tisztességes jellegének biztosításához.
54.      A Bizottság a UPS‑ítélet értelmében köteles az összefonódások ellenőrzéséről szóló rendelet általános rendszerét jellemző gyorsasági követelményt a védelemhez való jog tiszteletben tartásával összeegyeztetni. E jog tiszteletben tartása azonban nem teszi lehetővé, hogy a Bizottság a kifogásközlést követően lényegesen módosítsa azon ökonometriai modellt, amelyre a kifogásait alapozni kívánja, anélkül hogy e módosítást az érintett vállalkozások tudomására hozná, és lehetővé tenné számukra, hogy e tekintetben megtegyék észrevételeiket.
55.      Következésképpen a Bíróság az UPS‑ítéletben megállapította, hogy a Törvényszék téves jogalkalmazás nélkül állapíthatta meg, hogy a Bizottság nem hivatkozhat arra, hogy nem volt köteles közölni a felperessel az ökonometriai elemzés végleges modelljét a vitatott határozat elfogadása előtt.
56.      A jelen ügy szempontjából különösen fontos utalni a UPS‑ítélet 31. pontjára, amelyben a Bíróság megállapította, hogy „a védelemhez való jognak az összefonódás‑ellenőrzési határozat meghozatalát megelőzően való tiszteletben tartása […] megköveteli, hogy a bejelentő felek hasznosan kifejthessék álláspontjukat mindazon elem valóságtartalmával és relevanciájával kapcsolatban, amelyre a Bizottság a határozatát alapozni kívánja” (kiemelés tőlem).
57.      Ahogyan azt az alábbiakban látni fogjuk, épp ez az, amit a Bizottság a UPS‑ügyben és a jelen ügyben sem tett meg.
3.      A Bíróság előtt folyamatban lévő ügy mint a UPS‑ügy egy változata
58.      A UPS‑ügy tárgyát összefonódás képezte, és a Törvényszék rámutatott arra, hogy az ökonometriai modell – amelyet a Bizottság végleges formájában nem közölt – a Bizottság határozata keretében jelentős elemnek minősül.(11) Hasonlóképpen fontos volt a jelen ügyben a bírságok meghatározása céljából a Bizottság által alkalmazott, öt lépésből álló teszt, és azt közölni kellett volna (legalább annyiban, hogy a Bizottság megfelelően ki tudja fejteni, hogy a figyelembe vett tényezőket hogyan súlyozta és értékelte).(12)
59.      Ahogyan arra a Bíróság emlékeztetett az UPS‑ítélet 28. pontjában, „a védelemhez való jog tiszteletben tartása az uniós jog általános elvének minősül, amelyet akkor kell alkalmazni, ha a közigazgatási szerv valamely személlyel szemben olyan aktus meghozatalát helyezi kilátásba, amely e személynek sérelmet okoz”.
60.      Ugyanez az általános elv késztette a Törvényszéket arra, hogy (a jelen ügyben) e tekintetben megsemmisítse a vitatott határozatot.
61.      Érdemes rámutatni arra, hogy a Bizottság a UPS‑ügyben azzal kívánt érvelni, hogy az ökonometriai modelleken elvégzett módosítások olyan belső dokumentumoknak tekintendők, amelyekre nem terjed ki az iratbetekintés (a UPS‑ítélet 35. pontja).
62.      A Bíróság ezen érvet elutasította.
63.      A Bizottság a jelen ügyben ismételten azzal kíván érvelni, hogy a bírságok kiszámítása céljából alkalmazott módszertan nem több olyan közbenső számításnál, amely nem közölhető a határozatainak címzettjeivel.
64.      Álláspontom szerint ezt az érvet – az UPS‑ítéletben foglaltakhoz hasonlóan – el kell utasítani. Ezenfelül – a NEX érvelésének megfelelően – az első fokon előterjesztett ellenkérelem 176. pontjában feltárt információk nem tartalmaznak számadatokat vagy számításokat. A Bizottság pusztán arra mutat rá, hogy átalányösszeg alkalmazása helyett létezik egy összetett, öt lépésből álló olyan teszt, amely a bírságok alapösszegének kiszámítására irányul.
65.      A Bizottság a fellebbezésben lényegében előadja, hogy kellően teljesítette az indokolási kötelezettségét azzal, hogy megjelölte azokat a (meglehetősen homályos) tényezőket, amelyeket figyelembe vett a NEX jogsértésekben való részvétele súlyának, időtartamának és jellegének meghatározásánál. A Bizottság előadja, hogy ez összhangban van az AC‑Treuhand ítélettel (C‑194/14, EU:C:2015:717). Ezenfelül a Bizottság előadja, hogy a megtámadott ítélet 295. pontjában hivatkozott módszertant nem volt köteles kifejteni, de olyan további magyarázatokkal szolgált, amelyeket a bírósági eljárási szakaszban továbbra is figyelembe kell venni.
66.      Először is, már kifejtettem, hogy jelentős különbségek vannak az AC‑Treuhand ügy és a jelen ügy között, és hogy az ítélkezési gyakorlat önmagában miért nem változtathat a jelen ügyben végzett elemzésen (lásd a jelen indítvány 38. és azt követő pontjait).
67.      Másodszor, a Bizottság érveit minden esetben el kell utasítani.
68.      A jelen ügyben ugyanis – ellentétben az AC‑Treuhand ügyben fennálló helyzettel – a felek egyetértenek abban, hogy a Bizottság ahelyett, hogy egy bizonyos átalányösszeg megállapítása céljából egyszerűen csak megvizsgálta volna a NEX magatartásának „súlyát”, „jellegét” és „időtartamát”, a bírságok meghatározása céljából olyan, meglehetősen összetett módszertant alkalmazott, amelyet valójában a kifogásközlésben és a vitatott határozatban szereplő homályos és általános utalások mögé rejtett.
69.      Ahogyan azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 296. pontjában megjegyzi, „a Bizottság [az első fokon előterjesztett ellenkérelmében] kiemeli, hogy létezik egy öt lépésből álló olyan teszt, amely a bírságok alapösszegének kiszámítására irányul”, és előadja, hogy azt alkalmazta a jelen ügyben. Ezenfelül – ahogyan azt a Bizottság elismerte – ezt az öt lépésből álló tesztet megemlítette a NEX‑nek a 2013. októberi vitarendezési találkozón. A Bizottság azonban nem fejtette ki az általa még 2013. októberben meghatározott módszertant akkor, amikor a NEX 2014. júniusban kézhez kapta a kifogásközlést, és lehetőséget kapott arra, hogy gyakorolja a védelemhez való jogát. Ezenfelül a Bizottság számos alkalommal nem erősítette meg vagy cáfolta azt, hogy ténylegesen a szóban forgó módszertant használja‑e, hanem ehelyett továbbra is azt hangsúlyozta, hogy „a jogsértés súlya, időtartama és jellege alapján” egy meg nem határozott „átalányösszeget” állapít majd meg.
70.      A fentiek alapján a Bizottság végül csak a bírósági eljárás keretében (vagyis az első fokon előterjesztett ellenkérelmének 176. pontjában) ismerte el, hogy valójában összetett módszertant használt a NEX‑szel szemben kiszabott bírság meghatározásánál. Noha a Bizottság úgy tekintette, hogy ennek elismerésére „nem köteles”, az ítélkezési gyakorlat ettől eltér.(13)
71.      Noha a NEX helyesen elismeri, hogy a Bizottságnak „[nem kell megjelölnie] a bírság kiszámításának módszerére vonatkozó számszerűsített tényezőket”,(14) ez nem változtat azon, hogy a Bizottságnak továbbra is ki kell fejtenie azokat a tényezőket, amelyeket a bírság meghatározásához használt.
72.      Ahogyan ugyanis a Törvényszék a megtámadott ítélet 293. pontjában helyesen megállapította, nem elégszik meg azzal, hogy a Bizottság „általános[an] biztosítja, hogy az alapösszegek tükrözzék [a NEX] szóban forgó jogsértésekben való részvételének súlyát, időtartamát és jellegét”. E megközelítés fenntartása esetén a vállalkozásoknak nem lenne lehetősége arra, hogy vitassák a Bizottság módszertanát, és a Bíróság azt nem tudná felülvizsgálni.
73.      E tekintetben a Törvényszék a megtámadott ítélet 289. pontjában a következőképpen emlékeztetett a releváns ítélkezési gyakorlatra: „az indokolás e követelményei még erőteljesebben irányadók akkor, amikor a Bizottság úgy dönt, hogy – mint a jelen ügyben is – a 2006. évi iránymutatás 37. pontjára támaszkodva eltér az ezen iránymutatásban kifejtett általános módszertől, amely iránymutatás révén a bírságok összegének meghatározását illetően korlátozta magát a mérlegelési jogkörének gyakorlásában […] E tekintetben […] az iránymutatások a követendő gyakorlatot érintő, tájékoztató jellegű olyan magatartási szabályokat tartalmaznak, amelyektől a Bizottság egyes esetekre nézve nem térhet el anélkül, hogy olyan magyarázatot adna, amely összeegyeztethető többek között az egyenlő bánásmód elvével […] Ennek az indokolásnak annál is inkább pontosnak kell lennie, mivel az iránymutatás 37. pontja arra szorítkozik, hogy homályosan utaljon »az egyes ügyek egyediségére«, ezáltal pedig széles mérlegelési mozgásteret biztosít a Bizottságnak arra, hogy kivételesen kiigazítsa az érintett vállalkozásokkal szembeni bírságok alapösszegeit. Ilyen esetben ugyanis még inkább alapvető jelentősége van annak, hogy a Bizottság tiszteletben tartsa az uniós jogrend által a közigazgatási eljárásokban előírt biztosítékokat, köztük az indokolási kötelezettséget”.
74.      Ezt követően a Törvényszék a megtámadott ítélet 291. pontjában helyesen emlékeztetett arra az ítélkezési gyakorlatra, amelynek értelmében „bírságot kiszabó határozat esetében a Bizottságnak indokolással kell szolgálnia többek között a kiszabott bírság összegét, valamint a választott módszert illetően […] A határozatában meg kell jelölnie az értékelés azon elemeit, amelyek lehetővé tették számára a jogsértés súlyának és időtartamának mérését, anélkül hogy ott köteles lenne részletesebb ismertetést adni, vagy a bírság számítási módjával kapcsolatos számadatokat szerepeltetni […] Ki kell fejtenie ugyanakkor, hogy a figyelembe vett tényezőket hogyan súlyozta és értékelte”
(kiemelés tőlem).
75.      A megtámadott ítélet 292. pontjában a Törvényszék kifejti, hogy a jelen ügyben melyek azok az okok, amelyek alapján a Bizottság úgy döntött, hogy az iránymutatás 37. pontja alapján eltér a 2006-os iránymutatásban kifejtett módszertől.
76.      A Törvényszék a megtámadott ítélet 293. pontjában helyesen mutat rá arra, hogy „meg kell ugyanakkor állapítani, hogy a megtámadott határozat (287) preambulumbekezdése nem szolgál pontosítással a Bizottság által előnyben részesített módszerről, hanem megelégszik annak általános biztosításával, hogy az alapösszegek tükrözzék [a NEX] szóban forgó jogsértésekben való részvételének súlyát, időtartamát és jellegét, valamint annak szükségességét, hogy biztosított legyen a bírságok kellő elrettentő hatása”. A Bizottság az általa alkalmazott téves megközelítést ugyanis azzal kívánta indokolni, hogy a Bíróság előtti tárgyalás során ugyanazt az általános állítást ismételgette.(15)
77.      Ennélfogva egyet kell értenem a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 294. pontjában tett megállapításával, amely szerint „a megtámadott határozat ekként megszövegezett (287) preambulumbekezdése nem teszi lehetővé sem a [NEX] számára, hogy megérts[e] a Bizottság által előnyben részesített módszer megalapozottságát, sem pedig a Törvényszék számára, hogy felülvizsgálja azt. Az indokolás ezen elégtelensége felfedezhető az említett határozat (290)–(296) preambulumbekezdésében is, amely nem adja meg azokat a minimális információkat, amelyek lehetővé tehették volna a Bizottság által a bírságok alapösszegének meghatározása során figyelembe vett körülmények relevanciájának és súlyozásának megértését és felülvizsgálatát, mindezt a [megtámadott ítélet] 291. pont[já]ban hivatkozott ítélkezési gyakorlat megsértésével”.(16)
78.      Ezenfelül a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor megállapította, hogy jóllehet „valamely megtámadott jogi aktus indokolását az aktus összefüggéseire tekintettel kell vizsgálni, nem lehet kijelenteni, hogy az […] puhatolózó jellegű és informális megbeszélések [a NEX‑szel] mentesíthetnék a Bizottságot azon kötelezettsége alól, hogy a megtámadott határozatban fejtse ki azt a módszert, amelyet a kiszabott bírságok összegének meghatározása érdekében alkalmazott” (a megtámadott ítélet 295. pontja).
79.      Ezenfelül a Törvényszék a megtámadott ítélet 296. pontjában helyesen állapította meg, hogy „az [első fokon előterjesztett] ellenkérelem 176. pontjában a Bizottság kiemeli, hogy létezik egy öt lépésből álló olyan teszt, amely a bírságok alapösszegének kiszámítására irányul. Ugyanakkor a[z] […] ítélkezési gyakorlat értelmében a Törvényszék előtti eljárás szakaszában nyújtott ilyen magyarázatot nem lehet figyelembe venni annak mérlegelése során, hogy a Bizottság tiszteletben tartotta‑e az indokolási kötelezettségét”.
80.      E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy nem meggyőző a Bizottság azon érve, hogy a Törvényszék által alkalmazott megközelítés hátrányosan érintené a Bizottság azon képességét, hogy a kellő elrettentő hatás érdekében megfelelő bírságokat határozzon meg.
81.      A fentieknek megfelelően a Bizottságnak jelesül azt kell kifejtenie, hogy a figyelembe vett tényezőket hogyan súlyozta és értékelte, és nem látom be, hogy ez miként fosztaná meg a Bizottságot attól a képességétől, hogy megfelelő bírságokat határozzon meg és/vagy kellő elrettentő hatást érjen el.
82.      Ez különösen a jelen ügyhöz hasonló olyan ügyben elengedhetetlen, amelyben – az AC‑Treuhand ügyben fennálló helyzettel ellentétben – két, jogsértést elősegítő szerepel és fennáll annak a kockázata, hogy a Bizottság a bírságok R. P. Martinnal és NEX‑szel szembeni kiszabása során megsértette az egyenlő bánásmód elvét.
83.      A Bizottság a tárgyaláson hangsúlyozta, hogy a jelen ügyben nem történt hátrányos megkülönböztetés a bírságok mértékét illetően, „mivel mindkét, jogsértést elősegítőre ugyanazt a bírságkiszabási módszertant alkalmazta”.
84.      Eltekintve attól, hogy a bíróságok nem tudják felülvizsgálni a szóban forgó módszertant, ha azt a Bizottság titokban tartja, rá kell mutatni arra, hogy azonos módszertannak két eltérő helyzetre való alkalmazása – különösen akkor, ha a módszertan hátrányosan megkülönböztető jellegű kritériumon alapul – nem zárja ki azt, hogy hátrányos megkülönböztetés valósuljon meg. Szem előtt kell tartani, hogy a hátrányos megkülönböztetést gyakran az eredményezi, hogy két, egymással össze nem hasonlítható helyzetre alkalmazzák ugyanazt a kritériumot. Az „egyenlő bánásmód elve” és a „hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve” ugyanis pusztán két különböző megnevezése annak az egyetlen általános uniós jogelvnek, amely tiltja, hogy a hasonló helyzeteket eltérő módon kezeljék, és hogy az eltérő helyzeteket egyenlő módon kezeljék, kivéve ha az ilyen bánásmód objektíven igazolható.(17)
85.      Egyértelmű, hogy a jelen ügyben nyújtott általános és homályos információ és biztosítások alapján a NEX és a Törvényszék (így a Bíróság) sem képes megvizsgálni ezt a módszertant, vagy azt, hogy a Bizottság megsértette‑e az egyenlő bánásmód elvét.
86.      Ez szöges ellentétben áll az ítélkezési gyakorlatban foglaltakkal, jelesül azzal, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartása érdekében azoknak a határozatoknak a címzettjeit, amelyek utóbbiak érdekeit érezhetően érintik, olyan helyzetbe kell hozni, hogy minden bizonyítékkal kapcsolatos álláspontjukat megfelelően ismertethessék e határozatok megalapozásához.(18)
87.      A UPS‑ítéletben szereplő ökonometriai modellhez hasonlóan a bírságok kiszámítását a jelen ügyben szolgáló módszertan is kétségtelenül jelentős elem a Bizottság határozatának megalapozásához.
88.      Ezenfelül a Bíróság a UPS‑ítéletben megállapította, hogy „e modellek és a kidolgozásuk alapjául szolgáló módszertani döntések hozzáférhetővé tétele annál is inkább szükséges, mivel [a Charta] 41. cikkében foglalt megfelelő ügyintézés elvének megfelelően hozzájárul az eljárás tisztességes jellegének biztosításához”.
89.      Egyértelmű, hogy ugyanezek a megfontolások a bírság kiszámításával kapcsolatban a jelen ügyben is alkalmazandók, és még inkább alkalmazandók az olyan ügyben, amelyben a Bizottság eltér a saját bírságkiszabási iránymutatásától.
90.      Ez különösen fontos az ilyen helyzetekben, máskülönben a jogsértések elősegítői a tényleges kartelltagokhoz képest végső soron még rosszabb helyzetbe kerülhetnének azzal kapcsolatban, hogy értékelhessék a Bizottság határozatának megfelelőségét, továbbá kezdeményezhessék a szóban forgó határozat Bíróság általi felülvizsgálatát. Ez ugyanis ellentétben állna azzal az állandó ítélkezési gyakorlattal,(19) amelyben a Bíróság megállapította, hogy az iránymutatások „a követendő gyakorlatot érintő, tájékoztató jellegű olyan magatartási szabályokat tartalmaznak, amelyektől a közigazgatás egyes esetekre nézve nem térhet el anélkül, hogy olyan magyarázatot adjon, amely összeegyeztethető az egyenlő bánásmód elvével”.
91.      Mindezekből az következik, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 297. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy a NEX‑szel szemben a szóban forgó jogsértésekért kiszabott bírságok meghatározását illetően a vitatott határozatnak elégtelen az indokolása.
92.      Következésképpen az egyetlen fellebbezési jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani és a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.
IV.    Végkövetkeztetés
93.      Ezen okokból azt javasolom, hogy a Bíróság a következőképpen határozzon:
1) a fellebbezést utasítsa el;
2) az Európai Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      2017. november 10‑i Icap és társai kontra Bizottság ítélet, T‑180/15, EU:T:2017:795.
3      Az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (AT.39861 – „jen alapú kamatláb‑derivatívák” ügy) 2015. február 4‑én hozott C(2015) 432 final bizottsági határozat (a továbbiakban: vitatott határozat).
4      Közelebbről: 2015. október 22‑i AC‑Treuhand kontra Bizottság ítélet, C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 66–68. pont.
5      A Bizottság a következőkre utal: 2000. november 16‑i Sarrió kontra Bizottság ítélet (C‑291/98 P, EU:C:2000:631, 78. pont); 2003. október 2‑i Aristrain kontra Bizottság ítélet (C‑196/99 P, EU:C:2003:529, 56. pont); 2015. október 22‑i AC‑Treuhand kontra Bizottság ítélet (C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 68. pont).
6      Az [EK] 81. cikk és az EGT–Megállapodás 53. cikkének alkalmazására vonatkozó 2009. november 11‑i C(2009) 8682 végleges határozat (COMP/38.589 – hőstabilizátorok ügy).
7      2016. január 28‑i Quimitécnica.com és de Mello kontra Bizottság ítélet (C‑415/14 P, nem tették közzé, EU:C:2016:58, 53. pont).
8      1995. április 6‑i Trefilunion kontra Bizottság ítélet (T‑148/89, EU:T:1995:68, 142. pont).
9      2000. március 15‑i Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ítélet (T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 és T‑104/95, EU:T:2000:77, 4735. pont).
10      Lásd a jelen indítvány 79. pontját.
11      A nagytanács 2017. szeptember 6‑i Intel kontra Bizottság ítéletével (C‑413/14 P, EU:C:2017:632) is vonható bizonyos párhuzam. A Törvényszék abban az ügyben megerősítette a Bizottság azon érvelését, hogy az erőfölényben lévő vállalkozások által biztosított hűségengedmények a jellegüknél fogva alkalmasak a verseny korlátozására, vagyis az erőfölénnyel való visszaélés megállapításához nincs szükség a jelen ügy összes körülményének vizsgálatára, különösen pedig hasonlóan hatékony versenytárs teszt (a továbbiakban: AEC‑teszt) lefolytatására. A Bíróság azonban megjegyezte, hogy noha a Bizottság hangsúlyozta, hogy a szóban forgó engedmények a jellegüknél fogva alkalmasak a verseny korlátozására, ezzel együtt a határozatában alapos vizsgálatot folytatott le az ügy körülményeire vonatkozóan, amelynek alapján megállapította, hogy a hasonlóan hatékony versenytársnak olyan árakat kellett volna alkalmaznia, amelyek nem lettek volna életképesek, következésképpen pedig a szóban forgó engedményekben megnyilvánuló magatartás alkalmas volt arra, hogy az ilyen versenytárs kiszorításával járó hatásokat váltson ki. Ennélfogva az AEC‑tesztnek tényleges jelentősége volt a Bizottság által arra vonatkozóan lefolytatott értékelés szempontjából, hogy a szóban forgó engedményekben megnyilvánuló magatartás alkalmas volt‑e arra, hogy a hasonlóan hatékony versenytársak kiszorítására irányuló hatást váltson ki. A Bizottság ezért megállapította, hogy a Törvényszék köteles lett volna megvizsgálni az Intel által e teszttel összefüggésben megfogalmazott valamennyi érvet, ezt azonban elmulasztotta. Ennélfogva a Bíróság hatályon kívül helyezte a Törvényszék ítéletét, mivel az nem vizsgálta meg, hogy a szóban forgó engedmények alkalmasak voltak‑e a verseny korlátozására.
12      Lásd a jelen indítvány 74. pontját.
13      Lásd a jelen indítvány 77. pontját és 16. lábjegyzetét.
14      2015. október 22‑i AC‑Treuhand kontra Bizottság ítélet, C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 68. pont.
15      A Bizottság számára az lenne kívánatos, ha a bírság kiszámítása egyfajta Coca‑Cola formula lenne, amelyet a felek és az uniós bíróságok élvezhetnek és „megízlelhetnek”, azonban el kell fogadniuk annak titkosságát és pusztán a Bizottság azon „biztosításaira” kellene hagyatkozniuk, hogy azt a Bizottság helyesen, hátrányos megkülönböztetés nélkül alkalmazta a jelen ügyhöz hasonló olyan ügyben, amelyben fennáll annak a kockázata, hogy valamely kartell két elősegítőjével egyenlőtlenül bánnak.
16      2006. szeptember 27‑i Jungbunzlauer kontra Bizottság ítélet, T‑43/02, EU:T:2006:270, 91. pont; 2011. július 13‑i Schindler Holding és társai kontra Bizottság ítélet, T‑138/07, EU:T:2011:362, 243. pont; 2011. december 8‑i Chalkor kontra Bizottság ítélet, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 61. pont.
17      Lásd többek között: 2002. december 12‑i Rodríguez Caballero ítélet, C‑442/00, EU:C:2002:752, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
18      1996. október 24‑i Bizottság kontra Lisrestal és társai ítélet (C‑32/95 P, EU:C:1996:402, 21. pont); 2013. október 22‑i Sabou ítélet (C‑276/12, EU:C:2013:678, 38. pont); 2016. június 14‑i Marchiani kontra Parlament ítélet (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, 51. pont); lásd még: Kokott főtanácsnok UPS ügyre vonatkozó indítványa, C‑265/17 P, EU:C:2018:628, 38. pont.
19      Például: 2013. július 11‑i Ziegler kontra Bizottság ítélet, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 60. pont.