62010CO0476_BG
Страни по делото
Основания за решението
Диспозитив
Страни по делото
По дело C‑476/10
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlberg (Австрия) с акт от 22 септември 2010 г., постъпил в Съда на 1 октомври 2010 г., в рамките на производство по жалба на
projektart Errichtungsgesellschaft mbH,
Eva Maria Pepic,
Herbert Hilbe,
СЪДЪТ (осми състав),
състоящ се от: г‑н K. Schiemann, председател на състав, г‑н L. Bay Larsen и г‑жа A. Prechal (докладчик), съдии,
генерален адвокат: г‑жа J. Kokott,
секретар: г‑н A. Calot Escobar,
след като реши, че следва да се произнесе с мотивирано определение на основание член 104, параграф 3, първа алинея от Процедурния правилник,
след изслушване на генералния адвокат
постанови настоящото
Определение
Основания за решението
1. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 40 от Споразумението за Европейското икономическо пространство от 2 май 1992 година (ОВ L 1, 1994 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 53, стр. 4, наричано по-нататък „Споразумението за ЕИП“).
2. Запитването е отправено в рамките на спор между projektart Errichtungsgesellschaft mbH (наричано по-нататък „projektart“), г‑жа Pepic и г‑н Hilbe, от една страна, и Grundverkehrslandeskommission des Landes Vorarlberg (Австрия) (поземлената комисия на провинция Форарлберг), от друга, по повод отказа на последната да разреши на г‑жа Pepic и г‑н Hilbe да закупят апартамент от projektart, издаден по съображението че не са изпълнени предвидените в законодателството на провинция Форарлберг условия за придобиването на второ жилище от чужденци.
Правна уредба
Споразумението за ЕИП
3. Член 40 от Споразумението за ЕИП гласи:
„В рамките на разпоредбите на настоящото споразумение са забранени ограниченията между договарящите се страни, свързани с движението на капитали, принадлежащи на лица, които пребивават в държави — членки на ЕО, или в държави от ЕАСТ, както и всяка дискриминация, основана на гражданство или на мястото на пребиваване на страните, или на място на инвестиране на капиталите. Необходимите разпоредби за прилагането на настоящия член, се съдържат в приложение XII“.
4. Приложение XII от Споразумението за ЕИП е озаглавено „Свободно движение на капитали“ и отпраща към Директива 88/361/ЕИО на Съвета от 24 юни 1988 година за прилагане на член 67 от Договора [член, отменен с Договора от Амстердам] (ОВ L 178, стр. 5; Специално издание на български език, 2007 г., глава 10, том 1, стр. 10).
5. Съгласно приложение XII:
„[…]
Разпоредбите на [Директива 88/361], за целите на настоящото споразумение, се адаптират както следва:
[…]
д) по време на преходните периоди, държавите от ЕАСТ не третират нови и съществуващи инвестиции на компании или граждани на държави — членки на ЕО, или на други държави от ЕАСТ по-малко благоприятно, отколкото при законодателството, съществуващо към датата на подписване на споразумението, без да се засяга правото на държавите от ЕАСТ да въвеждат законодателство, което е в съответствие със споразумението и по-специално разпоредбите относно закупуването на второстепенни жилища, които по своята същност съответстват на законодателството, прието в Общността съгласно член 6, параграф 4 от директивата;
[…]“.
Директива 88/361
6. Съгласно член 1, параграф 1 от Директива 88/361 движението на капитали се категоризира в съответствие с номенклатурата в приложение I към тази директива.
7. Видно от това приложение, понятието за движение на капитали обхваща в частност инвестициите на чуждестранни лица в недвижими имоти на територията на държава членка.
8. Член 6, параграф 4 от Директивата гласи:
„Действащите национални нормативни актове, които регулират покупките на втори жилища, могат да бъдат запазени, докато Съветът [на Европейския съюз] приеме по-нататъшни разпоредби в тази област в съответствие с член 69 от Договора [за ЕИО, впоследствие член 69 от Договора за ЕО — разпоредба, отменена с Договора от Амстердам]. Тази разпоредба не засяга приложимостта на други разпоредби от правото на Общността“.
Национална правна уредба
9. Член 2, параграф 7 от Закона на провинция Форарлберг за сделките със земя (Grundverkehrsgesetz, LGBl. № 42/2004), в редакцията му съгласно LGBl. № 19/2009 (наричан по-нататък „GVG“), гласи:
„Покупка на недвижим имот за ваканционни цели е покупката с цел изграждане или използване на ваканционни жилища […] или с оглед на прехвърлянето им на трети лица за такива цели“.
10. Член 3 от GVG предвижда:
„1. Доколкото в параграф 2 не е предвидено друго и ако правото на Европейския съюз го изисква, правилата за придобиването на земя от чужденци не се прилагат за:
a) физически лица, упражняващи правото на свободно движение на работници;
б) физически лица и дружества, упражняващи правото на свободно установяване;
в) физически лица и дружества, упражняващи правото на свободно предоставяне на услуги;
г) физически лица, упражняващи правото на свободно пребиваване;
д) физически лица и дружества, упражняващи правото на свободно движение на капитали, доколкото са установени в държава — членка на Европейския съюз, или в държава — страна по Споразумението за ЕИП.
2. При покупка на недвижим имот за ваканционни цели правото на свободно движение на капитали по Споразумението за ЕИП не е основание за допускане на изключение от режима на сделките със земя.
3. Режимът за покупката на недвижими имоти от чужденци не се прилага, когато е необходимо определени лица да бъдат третирани като местни граждани с оглед на поетите международни задължения.
[…]“.
11. Член 7, параграф 1 от GVG гласи:
„Чужденците могат да придобиват следните права само с разрешение от компетентната поземлена комисия:
a) право на собственост върху поземлени имоти или постройки по смисъла на член 435 от Гражданския кодекс ABGB [Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch];
[…]“.
12. Член 8 от GVG предвижда:
„1. Разрешение за придобиването на правото се издава само ако:
[…]
б) това не засяга политическите интереси на държавата, и
в) е налице културен, икономически или социален интерес от придобиването на това право от чужденеца.
2. Параграф 1 не се прилага, когато това е в противоречие с поетите международни задължения“.
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
13. Г‑жа Pepic и г‑н Hilbe, граждани на Княжество Лихтенщайн и с местопребиваване в тази държава, планират да купят от projektart апартамент, който е част от проект за строителство на жилищна сграда в град Лохау, провинция Форарлберг.
14. Заинтересованите лица смятат да използват апартамента на първо време като второ жилище, а след около десет години, когато се пенсионират, да преместят там основното си жилище.
15. На 23 март 2010 г. Grundverkehrslandeskommission des Landes Vorarlberg отказва да издаде на г‑жа Pepic и г‑н Hilbe разрешението по член 7, параграф 1 от GVG, което им е необходимо, за да придобият апартамента.
16. Г‑жа Pepic, г‑н Hilbe и projektart обжалват отказа пред Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlberg (Административен съд, провинция Форарлберг).
17. Запитващата юрисдикция посочва, че в случая се прилага член 3, параграф 2 от GVG, тъй като става дума за придобиването на имот за ваканционни цели от чужденци. Следователно според тази юрисдикция се изисква предварително разрешение за придобиването на имота на основание член 7, параграф 1, буква a) от GVG.
18. Изходът на спора в главното производство съответно зависи преди всичко от отговора на въпроса дали член 3, параграф 2 от GVG, който се основава на член 6, параграф 4 от Директива 88/361, е съвместим със Споразумението за ЕИП.
19. В това отношение според запитващата юрисдикция възниква въпросът дали член 6, параграф 4 от Директива 88/361 — разпоредба за прилагане на член 67 от Договора за ЕИО — все още следва да се прилага, когато граждани на държава от ЕАСТ, която е страна по Споразумението за ЕИП, а именно в случая Княжество Лихтенщайн, придобиват второ жилище в държава — членка на Съюза.
20. Запитващата юрисдикция смята, първо, че макар в рамките на Съюза по-късната разпоредба на член 73б, параграф 1 от Договора за ЕО (впоследствие член 56, параграф 1 ЕО) наистина по същество да отменя член 67 от Договора за ЕИО, за сметка на това в Европейското икономическо пространство (наричано по-нататък „ЕИП“) Директива 88/361 не е изрично отменена и не е подлагана на съдържателни изменения, поради което продължава да е част от Споразумението за ЕИП. Според запитващата юрисдикция от това следва, че в ЕИП все още се прилага правната уредба по член 67 от Договора за ЕИО.
21. Тази юрисдикция напомня, второ, че в точка 31 от Решение от 23 септември 2003 г. по дело Ospelt и Schlössle Weissenberg (C‑452/01, Recueil, стр. I‑9743) Съдът постановява, че считано от 1 май 1995 г., тоест от датата на влизане в сила на Споразумението за ЕИП по отношение на Княжество Лихтенщайн, в обхванатите от споразумението области държавите членки вече не могат да се позовават на чле н 73в от Договора за ЕО (впоследствие член 57 ЕО) спрямо тази държава от ЕАСТ.
22. Тъй като обаче в посоченото решение се разглежда единствено прехвърлянето на земеделски земи, не е съвсем ясно дали тази съдебна практика се отнася само до този въпрос, или напротив — има общо значение.
23. При това положение Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlberg решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1) Следва ли разпоредбата на член 6, параграф 4 от Директива 88/361[…], с която се допуска запазването на действащите национални нормативни актове, регулиращи покупката на второ жилище, да се прилага и понастоящем при покупка на второ жилище, разположено в държава — членка на ЕС, от гражданин на Княжество Лихтенщайн, което е страна — членка на ЕИП?
2) Противоречи ли на разпоредбите на Споразумението за ЕИП относно свободното движение на капитали национална правна уредба, която въз основа на член 6, параграф 4 от Директива 88/361[…] забранява на гражданите на Княжество Лихтенщайн да купуват второ жилище, разположено в държава — членка на ЕС, така че компетентният национален орган да е длъжен да остави без приложение тази национална правна уредба?“.
По преюдициалните въпроси
24. Съгласно член 104, параграф 3, първа алинея от Процедурния правилник на Съда, когато отговорът на преюдициален въпрос се налага недвусмислено от съдебната практика, след изслушване на генералния адвокат Съдът може да се произнесе с мотивирано определение, с което препраща към съответната съдебна практика.
25. Съдът счита, че случаят по настоящото дело е такъв.
26. С двата въпроса, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 40 от Споразумението за ЕИП трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, с която въз основа на член 6, параграф 4 от Директива 88/361 се забранява на гражданите на Княжество Лихтенщайн да придобиват второ жилище, разположено в държава — членка на Съюза, поради което компетентният национален орган да е длъжен да остави без приложение тази национална правна уредба.
27. Член 40 от Споразумението за ЕИП предвижда, че необходимите разпоредби за прилагането на този член се съдържат в приложение XII към Споразумението. Съгласно посоченото приложение XII в ЕИП се прилагат Директива 88/361 и приложение I към нея.
28. Съгласно постоянната съдебна практика, тъй като в ДФЕС липсва определение на понятието „движение на капитали“ по смисъла на член 63, параграф 1 ДФЕС, номенклатурата, съдържаща се в приложение I към Директива 88/361, запазва указателния си характер, независимо че тази директива е приета на основание член 69 и член 70, параграф 1 от Договора за ЕИО (членове 67—73 от Договора за ЕИО са заменени с членове 73б—73ж от Договора за ЕО, самите те станали членове 56 ЕО—60 ЕО), като се има предвид, че съгласно трета алинея от въведението на това приложение съдържащата се в него номенклатура не изчерпва понятието за движение на капитали (вж. по-специално Решение от 31 март 2011 г. по дело Schröder, C‑450/09, все още непубликувано в Сборника, точка 25 и цитираната съдебна практика).
29. Видно от тази номенклатура, движението на капитали включва сделките, с които чуждестранни лица инвестират в недвижими имоти на територията на държава членка (вж. по-специално Решение от 14 септември 2006 г. по дело Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Recueil, стр. I‑8203, точка 23).
30. Безспорно е, че г‑жа Pepic и г‑н Hilbe, граждани на Княжество Лихтенщайн и с местопребиваване в тази държава, искат да инвестират в недвижим имот в Австрия, по-точно да купят апартамент.
31. Подобна трансгранична инвестиция съставлява движение на капитали по смисъла на посочената номенклатура (вж. в този смисъл Решение от 28 октомври 2010 г. по дело Établissements Rimbaud, C‑72/09, все още непубликувано в Сборника, точка 18).
32. От това следва, че разпоредбите на член 40 от Споразумението за ЕИП и на приложение XII към него са приложими към спор като този в главното производство, който се отнася до сделка между граждани на държави, които са страни по това споразумение. Съгласно постоянната съдебна практика Съдът може да ги тълкува, доколкото е сезиран от юрисдикция от държава членка във връзка с обхвата в същата държава членка на това споразумение, което е неразделна част от правния ред на Съюза (вж. по-специално Решение по дело Établissements Rimbaud, посочено по-горе, точка 19 и цитираната съдебна практика).
33. Една от основните цели на Споразумението за ЕИП е да се осъществи по възможно най-пълен начин свободното движение на стоки, хора, услуги и капитали в цялото ЕИП, така че изграденият на територията на Съюза вътрешен пазар да обхване и държавите от ЕАСТ. С оглед на това много от клаузите на посоченото споразумение имат за цел да гарантират във възможно най-голяма степен еднаквото му тълкуване в цялото ЕИП. Във връзка с това Съдът трябва да следи разпоредбите на Споразумението за ЕИП, които по същество са идентични на тези на ДФЕС, да се тълкуват еднакво в държавите членки (вж. по-специално Решение по дело Établissements Rimbaud, посочено по-горе, точка 20).
34. Видно от разпоредбите на член 40 от Споразумението за ЕИП, нормите на тези разпоредби, забраняващи ограниченията за движението на капитали и дискриминацията, що се отнася до отношенията между държавите — страни по Споразумението за ЕИП, независимо дали са членки на Съюза или на ЕАСТ, са идентични с нормите, които правото на Съюза налага в отношенията между държавите членки (вж. по-специално Решение по дело Établissements Rimbaud, посочено по-горе, точка 21).
35. От това следва, че щом като ограниченията за свободното движение на капитали между лица от държавите — страни по Споразумението за ЕИП, трябва да се преценяват от гледна точка на член 40 от посоченото споразумение и на приложение XII към него, тези разпоредби имат същия правен обхват като идентичните по същество разпоредби на член 63 ДФЕС (вж. по-специално Решение по дело Établissements Rimbaud, посочено по-горе, точка 22).
36. Освен това Съдът вече е постановил, че би се стигнало до противоречие с целта за еднакво прилагане на напомнените в точка 33 от настоящото определение правила за свободното движение на капитали в ЕИП, ако държава като Република Австрия, която е страна по това споразумение, в сила от 1 януари 1994 г., получи възможност след присъединяването си към Съюза на 1 януари 1995 г. да остави в сила законодателни разпоредби, ограничаващи тази свобода по отношение на друга държава — страна по споразумението, като се основе на член 64 ДФЕС (вж. Решение по дело Ospelt и Schlössle Weissenberg, посочено по-горе, точка 30).
37. В това отношение държавите от ЕАСТ — страни по споразумението за ЕИП, всъщност трябва да се различават от други държави, например Конфедерация Швейцария, които не са се съгласили да участват в проекта за интегрирана икономическа общност с единен пазар, основан на общи правила между неговите членове, а са предпочели пътя на двустранните споразумения със Съюза и с неговите държави членки в определени области (вж. Решение от 11 февруари 2010 г. по дело Fokus Invest, C‑541/08, все още непубликувано в Сборника, точка 27).
38. Ето защо след 1 май 1995 г., когато Споразумението за ЕИП влиза в сила за Княжество Лихтенщайн, в обхванатите от това споразумение области държавите членки вече не могат да се позовават на член 64 ДФЕС спрямо Княжество Лихтенщайн (вж. Решение по дело Ospelt и Schlössle Weissenberg, посочено по-горе, точка 31).
39. От това също така следва, че след посочената дата и в посочените области държавите членки нямат право да оставят в сила и да прилагат правна уредба, ограничаваща свободното движение на капитали спрямо Княжество Лихтенщайн, освен ако съгласно правото на Съюза същата уредба може да се прилага и спрямо други държави — членки на Съюза.
40. Това се отнася до националната правна уредба относно придобиването на второ жилище, която може да бъде оставена в сила на основание на разпоредбите на първичното право на Съюза във връзка с придобиването на второ жилище, каквито са преходните разпоредби в договорите за присъединяване на определени държави членки към Съюза.
41. Налага се обаче констатацията, че тъй като по този въпрос няма разпоредби на първичното право, които да са релевантни за настоящия случай, национална правна уредба като разглежданата в главното производство би довела до основана на гражданството дискриминация в явно противоречие с член 63 ДФЕС, ако можеше в резултат от прилагането ѝ да се забрани на гражданите на държава членка да придобиват второ жилище в друга държава членка само защото не са граждани на последната.
42. Същевременно в отношенията между държавите — членки на Съюза, подобна правна уредба не може да намери основание в член 6, параграф 4 от Директива 88/361.
43. Всъщност, както беше напомнено в точка 28 от настоящото определение, номенклатурата на движението на капитали в приложение I към Директива 88/361 запазва указателния си характер за целите на определянето на понятието за движение на капитали.
44. Член 6, параграф 4 от Директива 88/361 понастоящем е лишен от нормативна сила в правния ред на Съюза, доколкото е преходна разпоредба, която допуска оставянето в сила на съществуващите в националното право разпоредби относно покупката на второ жилище, докато Съветът приеме по-нататъшни разпоредби в тази област в съответствие с член 69 от Договора за ЕИО.
45. С влизането в сила на Договора от Маастрихт обаче последната разпоредба е отменена и с разпоредбите на първичното право на Съюза постепенно е либерализирано движението на капитали между държавите членки в тази област.
46. Следователно предвид съображенията в точка 39 от настоящото определение член 6, параграф 4 от Директива 88/361 не може да служи за основание на национална правна уредба като разглежданата в главното производство, предвиждаща ограничение за свободното движение на капитали спрямо гражданите на Княжество Лихтенщайн.
47. Оттук следва, че член 40 от Споразумението за ЕИП трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска подобна национална правна уредба.
48. От постоянната съдебна практика е видно също, че всеки национален съд като орган на държава членка, сезиран в рамките на своята компетентност, има задължението съгласно предвидения в член 4, параграф 3 ДЕС принцип на сътрудничество да прилага изцяло пряко приложимото право на Съюза и да защитава правата, които то дава на частноправните субекти, като остави без приложение всяка разпоредба на вътрешното право, която евентуално му противоречи, независимо дали предхожда или следва по време нормата на правото на Съюза (вж. по-специално Решение от 8 септември 2010 г. по дело Winner Wetten, C‑409/06, все още непубликувано в Сборника, точка 55 и цитираната съдебна практика).
49. В това отношение следва да се напомни, както бе посочено в точка 32 от настоящото определение, че Споразумението за ЕИП е неразделна част от правния ред на Съюза.
50. Съдът многократно е напомнял и че органите на административната власт също са длъжни да се съобразяват с предимството на правото на Съюза, посочено в точка 48 от настоящото определение (вж. по-специално Решение от 12 януари 2010 г. по дело Petersen, C‑341/08, все още непубликувано в Сборника, точка 80 и цитираната съдебна практика). Това задължение се отнася и до административните органи като Grundverkehrslandeskommission des Landes Vorarlberg.
51. С оглед на всичко изложено дотук на поставените въпроси следва да се отговори, че член 40 от Споразумението за ЕИП трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, с която въз основа на член 6, параграф 4 от Директива 88/361 се забранява на гражданите на Княжество Лихтенщайн да придобиват второ жилище, разположено в държава — членка на Съюза, поради което компетентният национален орган е длъжен да остави без приложение тази национална правна уредба.
По съдебните разноски
52. С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
Диспозитив
По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:
Член 40 от Споразумението за Европейското икономическо пространство от 2 май 1992 г. трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, с която въз основа на член 6, параграф 4 от Директива 88/361/ЕИО на Съвета от 24 юни 1988 година за прилагане на член 67 от Договора [член, отменен с Договора от Амстердам] се забранява на гражданите на Княжество Лихтенщайн да придобиват второ жилище, разположено в държава — членка на Европейския съюз, поради което компетентният национален орган е длъжен да остави без приложение тази национална правна уредба.