62023CC0572
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. SZPUNAR
представено на 4 септември 2025 година (
1
)
Дело C‑572/23 P
Carles Puigdemont i Casamajó,
Antoni Comín i Oliveres,
Clara Ponsatí i Obiols
срещу
Европейски парламент
„Обжалване — Институционално право — Членове на Европейския парламент — Привилегии и имунитети — Искане за снемане на имунитета, подадено в рамките на наказателно производство — Проучване на искането от Парламента — Безпристрастност — Критерии за снемане на имунитета — Право на преценка на Парламента — Решение за снемане на имунитета на депутат —Жалба за отмяна — Запазване на правния интерес на жалбоподателя след изтичането на мандата му като депутат“
I. Въведение
1.
С жалбата си жалбоподателите, г‑н Carles Puigdemont i Casamajó, г‑н Antoni Comín i Oliveres и г‑жа Clara Ponsatí i Obiols, искат да бъде отменено решение на Общия съд на Европейски съюз от 5 юли 2023 г., Puigdemont i Casamajó и др./Парламент (T‑272/21, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“, EU:T:2023:373), с което Общият съд отхвърля жалбата им за отмяна на решения P9_TA(2021)0059, P9_TA(2021)0060 и P9_TA(2021)0061 на Европейския парламент от 9 март 2021 г. по искането за снемане на техния имунитет (наричани по-нататък „спорните решения“) (
2
).
2.
Жалбоподателите повдигат десет основания в подкрепа на исканията си. В съответствие с желанието на Съда, настоящото заключение ще се съсредоточи върху третото, петото и шестото основание за обжалване. Освен това ще предложа на Съда да разгледа служебно въпроса за запазването на правния интерес на жалбоподателите след 15 юли 2024 г., т.е. след изтичането на мандатите им като депутати в рамките на деветия законодателен период.
II. Правото на Съюза
3.
Протокол № 7 за привилегиите и имунитетите на Европейския съюз (
3
) е приложен към Договора за ЕС и Договора за функционирането на ЕС (наричан по-нататък „Протокол № 7“) и член 9 от него гласи:
„По време на сесиите на Европейския парламент неговите членове притежават:
a)
на територията на тяхната собствена държава — имунитетите, предоставяни на членовете на националните парламенти;
б)
на територията на всяка друга държава членка — имунитет от всякаква форма на задържане или съдебно производство.
Имунитетът действа по подобен начин и по отношение на горепосочените членове по време на тяхното пътуване до и от мястото на заседанието на Европейския парламент.
Не може да има позоваване на имунитета, когато член на парламента бъде заловен на мястото на извършване на нарушението и имунитетът не е пречка за Европейския парламент да упражни правото си за отнемане на имунитета на някой от неговите членове“.
4.
Член 18 от глава VII („Общи разпоредби“) от Протокол № 7, предвижда:
„Институциите на Съюза, за целите на прилагането на настоящия протокол, си сътрудничат с компетентните органи на съответните държави членки“.
5.
Вътрешната организация на Парламента е регламентирана в неговия Правилник за дейността. Член 5 от правилника, приложим за деветия законодателен период (2019—2024) (
4
) (наричан по-нататък „Правилник за дейността“), озаглавен „Привилегии и имунитети“, предвижда:
„1.   Членовете на ЕП се ползват с привилегиите и имунитетите, установени в Протокол № 7 […].
2.   При упражняването на правомощията си във връзка с привилегиите и имунитетите Парламентът се стреми да запази неприкосновеността си на демократична законодателна асамблея и да осигури независимостта на своите членове при изпълнението на техните функции. Парламентарният имунитет не е лична привилегия на отделния член на ЕП, а представлява гаранция за независимостта на Парламента като цяло и на неговите членове.
[…]“.
6.
Член 6 от Правилника за дейността, озаглавен „Снемане на имунитет“, предвижда:
„1.   Всяко искане за снемане на имунитет се оценява в съответствие с членове 7, 8 и 9 от Протокол № 7 […] и с принципите, посочени в член 5, параграф 2 от настоящия Правилник за дейността.
[…]“.
7.
Член 9 от Правилника за дейността, озаглавен „Процедури, свързани с имунитета“, предвижда:
„1.   Всяко искане за снемане на имунитет, отправено до председателя [на Парламента] от компетентен орган на държава членка, или искане за защита на привилегии и имунитети, отправено до председателя от действащ или бивш член на ЕП, се обявява на пленарно заседание и се отнася за разглеждане от компетентната комисия.
[…]
3.   Комисията разглежда своевременно всички искания за снемане на имунитет или за защита на привилегии и имунитети, като същевременно отчита относителната им сложност.
4.   Комисията прави предложение за мотивирано решение, с което препоръчва приемане или отхвърляне на искането за снемане на имунитет или за защита на имунитет и привилегии. Не се допускат изменения. Ако предложението бъде отхвърлено, за прието се счита решение в противоположен смисъл.
5.   Комисията може да поиска от органа на съответната държава членка да ѝ предостави всяка информация или обяснение, които тя счете за необходими, за да прецени дали имунитетът следва да бъде снет или защитен.
6.   На съответния член на ЕП се дава право да бъде изслушан и той може да представя всякакви документи или други писмени доказателства, за които счита, че имат отношение към случая.
Съответният член на ЕП не присъства на разискванията относно искането за снемане или защита на имунитета си, освен на самото изслушване.
[…]
7.   Когато се иска снемане или защита на имунитет на няколко основания, всяко от тях може да бъде предмет на отделно решение. По изключение в доклада на комисията може да се предложи снемането или защитата на имунитета да се прилага само по отношение на наказателно преследване, като до постановяването на окончателна присъда съответният член на ЕП не може да бъде арестуван или задържан и срещу него не може да се налага никаква друга мярка, която би му попречила да изпълнява функциите, присъщи на парламентарния мандат.
8.   Комисията може да изрази мотивирано становище относно компетентността на органа на съответната държава членка и допустимостта на искането, но при никакви обстоятелства не може да се произнася относно вината или невинността на члена на ЕП, нито да се произнася по въпроса дали приписаните мнения или деяния на члена на ЕП дават основание за наказателно преследване, дори и ако при разглеждането на искането комисията подробно се е запознала с фактите по случая.
[…]
11.   Комисията се занимава с тези въпроси и обработва всички получени документи при най-голяма степен на поверителност. Комисията винаги разглежда исканията, свързани с процедури относно имунитета, на заседание при закрити врати.
[…]
13.   Комисията определя принципите за прилагане на настоящия член.
14.   Всяко запитване относно обхвата на привилегиите и имунитетите на член на ЕП, отправено от компетентен орган на държава членка, се разглежда в съответствие с горепосочените разпоредби“.
III. Обстоятелствата по спора, обжалваното съдебно решение, производството пред Съда и исканията на страните
А.
Обстоятелствата по спора
8.
Обстоятелствата по спора са изложени в точки 2—19 от обжалваното съдебно решение. Те могат да бъдат обобщени по следния начин.
9.
Г‑н Puigdemont i Casamajó (наричан по-нататък „първият жалбоподател“) е бил президент на Generalitat de Cataluña (Генералитет на Каталуня, Испания), а г‑н Comín i Oliveres (наричан по-нататък „вторият жалбоподател“) и г‑жа Ponsatí i Obiols (наричана по-нататък „третият жалбоподател“) са били членове на Gobierno autonómico de Cataluña (автономно правителство на Каталуня, Испания) към момента на приемането на Ley 19/2017 del Parlamento de Cataluña, reguladora del referéndum de autodeterminación (Закон 19/2017 на Парламента на Каталуня за референдума за самоопределяне) от 6 септември 2017 г. (
5
) и на Ley 20/2017 del Parlamento de Cataluña, de transitoriedad jurídica y fundacional de la República (Закон 20/2017 на Парламента на Каталуня за юридически преход и учредяване на Републиката) от 8 септември 2017 г. (
6
), както и на провеждането на референдума за самоопределяне от 1 октомври 2017 г., предвиден с първия от тези два закона, чиито разпоредби междувременно спират да се прилагат по силата на решение на Tribunal Constitucional (Конституционен съд, Испания).
10.
След приемането на посочените закони и провеждането на този референдум Ministerio fiscal (Прокуратура на Испания), Abogado del Estado (Държавна правна служба, Испания) и политическата партия VOX образуват наказателно производство срещу няколко лица, сред които и жалбоподателите, като приемат, че те са извършили деяния, които според засегнатите лица наред с другото осъществяват състава на престъпленията „бунт против дейността на държавата“ и „присвояване на обществени средства“. С определение от 9 юли 2018 г. Tribunal Supremo (Върховен съд, Испания) постановява, че жалбоподателите са отказали да се явят поради отпътуването им от Кралство Испания, и спира образуваното наказателно производство, докато бъдат намерени.
11.
Впоследствие жалбоподателите се явяват като кандидати на изборите за членове на Парламента, проведени в Испания на 26 май 2019 г., в резултат на които първият и вторият жалбоподател са избрани за депутати, считано от 2 юли 2019 г.
12.
На 14 октомври 2019 г. съдия-следователят от наказателното отделение на Tribunal Supremo (Върховен съд) издава национална заповед за задържане, европейска заповед за арест и международна заповед за арест срещу първия жалбоподател, за да може той да бъде съден в рамките на разглежданото наказателно производство. На 4 ноември 2019 г. същият съдия издава идентични заповеди за задържане срещу втория и третия жалбоподател.
13.
На 13 януари 2020 г. председателят на Tribunal Supremo (Върховен съд) известява Парламента за искането от 10 януари 2020 г., изпратено от името на председателя на наказателното отделение на този съд, произтичащо от определение от същия ден на съдия-следователя от това отделение, с предмет снемане на парламентарния имунитет на първия и втория жалбоподател.
14.
На 10 февруари 2020 г., след оттеглянето на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия от Европейския съюз на 31 януари 2020 г., Парламентът констатира избора на третия жалбоподател за депутат, считано от 1 февруари 2020 г.
15.
Същия ден председателят на Tribunal Supremo (Върховен съд) известява Парламента за искането от 4 февруари 2020 г., изпратено от името на председателя на наказателното отделение на този съд, произтичащо от определение от същия ден на съдия-следователя от това отделение, с предмет снемане на имунитета на третия жалбоподател.
16.
Заместник-председателят на Парламента съобщава в пленарно заседание за исканията за снемане на имунитета и ги разпределя за разглеждане от Комисията по правни въпроси на Парламента (наричана по-нататък „комисията JURI“).
17.
Жалбоподателите представят становища на Парламента. Те са изслушани също от комисията JURI на 14 януари 2021 г.
18.
На 23 февруари 2021 г. комисията JURI приема доклади A 9‑0020/2021, A 9‑0021/2021 и A 9‑0022/2021 относно исканията за снемане на имунитета на жалбоподателите.
19.
Със спорните решения Парламентът уважава исканията, посочени в точки 13 и 15 от настоящото заключение.
Б.
Обжалваното съдебно решение
20.
На 19 май 2021 г. жалбоподателите подават пред Общия съд жалба с искане за отмяна на спорните решения.
21.
В подкрепа на жалбите си жалбоподателите изтъкват осем основания. Четирите относими в рамките на настоящото заключение основания (
7
) са изведени по същество от твърдяното незачитане от Парламента на принципите на безпристрастност и справедливост на производството (трето основание), от нарушение на принципите на правна сигурност и на лоялно сътрудничество, на правото на ефективна съдебна защита и на правото на защита поради липсата на яснота на спорните решения (пето основание), от нарушение на член 343 ДФЕС, член 9 от Протокол № 7 и член 5, параграф 2 от Правилника за дейността, тъй като Парламентът нарушил границите на правомощието си за снемане на имунитета на своите членове (шесто основание), както и от нарушение на принципите на добра администрация и на равно третиране, доколкото Парламентът се отклонил без основание от предходната си практика, или допуснал на явна грешка в преценката (седмо основание).
22.
С определение на заместник-председателя на Съда от 24 май 2022 г., Puigdemont i Casamajó и др./Парламент и Испания (C‑629/21 P(R), EU:C:2022:413) се спира изпълнението на спорните решения.
23.
С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля осемте основания, изложени от жалбоподателите.
24.
Що се отнася до третото основание за отмяна, Общият съд отхвърля, на първо място, първите три части, свързани с определянето на един-единствен докладчик по трите дела за имунитет (т. 238 от обжалваното съдебно решение), с липсата на безпристрастност на определения докладчик (т. 257 от това решение) и с липсата на безпристрастност на председателя на комисията JURI (т. 262 от посоченото съдебно решение). На второ място, той приема, че поради отхвърлянето на тези три части не е необходимо да се преценява четвъртата част от това основание, свързана с поверителния характер на работата на комисията JURI (т. 262 от същото решение).
25.
Що се отнася до петото основание за отмяна, Общият съд констатира, че спорните решения не са неясни, що се отнася до процедурите, на основание на които е бил снет имунитетът (т. 97 от обжалваното съдебно решение), и че член 9, втора алинея от Протокол № 7 не предоставя на жалбоподателите самостоятелна защита спрямо защитата, от която те са се ползвали по силата на член 9, първа алинея от този протокол (т. 107 от това решение).
26.
Що се отнася до шестото и седмото основание за отмяна, в точка 143 от обжалваното съдебно решение Общият съд най-напред отхвърля шестото основание, доколкото е изведено от нарушение на член 343 ДФЕС, на член 9 от Протокол № 7 и на член 5, параграф 2 от Процедурния правилник, както и на някои основни права на жалбоподателите. На второ място, в точка 187 от това решение той отхвърля шестото основание, доколкото е изведено от фактически грешки и грешки при прилагане на правото, опорочаващи разглеждането от Парламента на fumus persecutionis, и седмото основание.
В.
Производството пред Съда и исканията на страните
27.
На 15 септември 2023 г. жалбоподателите подават жалба срещу обжалваното съдебно решение. Писмени отговори представят Парламентът и Кралство Испания, допуснато да встъпи в подкрепа на исканията на Парламента по делото пред Общия съд. С решение на председателя на Съда страните са допуснати да представят писмена реплика и писмена дуплика.
28.
С жалбата си жалбоподателите искат от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение;
–
да отмени спорните решения или, при условията на евентуалност, да върне делото на Общия съд за ново разглеждане; и
–
да осъди Парламента и Кралство Испания да заплатят съдебните разноски или, при условията на евентуалност, да не се произнася по съдебните разноски.
29.
Парламентът и Кралство Испания искат от Съда:
–
да отхвърли жалбата и
–
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
30.
Съдът решава да се произнесе по делото, без да провежда съдебно заседание за изслушване на устните състезания.
IV. Анализ
А.
По жалбата
31.
В подкрепа на жалбата си до Съда жалбоподателите повдигат шест основания. Както беше посочено и в съответствие с желанието на Съда, заключението ми ще се съсредоточи върху третото, петото и шестото основание за обжалване, изведени съответно от липсата на безпристрастност и справедливост на процедурата за снемане на имунитета пред Парламента (трето основание), от липсата на яснота на спорните решения (пето основание) и от грешки при тълкуването и прилагането на правилата относно решението за снемане на парламентарния имунитет, по-специално що се отнася до преценката на Парламента за fumus persecutionis (шесто основание). Най-напред ще разгледам третото основание, след което шестото основание и накрая, петото основание за обжалване.
32.
Преди да започна анализа си на трите разглеждани основания, ми се струва необходимо да изложа някои бележки, от една страна, относно запазването на правния интерес на жалбоподателите след края на деветия законодателен период, и от друга страна, относно парламентарния имунитет, посочен в член 9 от Протокол № 7, и съдебния контрол върху решението за снемане на този имунитет.
Б.
По запазването на правния интерес на жалбоподателите
33.
Безспорно е, че в производството по обжалване Съдът трябва да разгледа служебно допустимостта на жалбата, включително запазването на правния интерес на жалбоподателите (
8
). В случая считам, че Съдът би трябвало служебно да извърши такава проверка предвид промяната в положението на жалбоподателите вследствие на изтичането на мандатите им като депутати след края на деветия законодателен период на15 юли 2024 г. Следва да се отбележи, че този въпрос не е могъл да бъде разгледан от страните в писмената фаза на производството, тъй като тя е приключила на 2 юли 2024 г., преди края на деветия парламентарен мандат.
34.
В това отношение следва да се припомни, че правният интерес е основно и първостепенно изискване за всяка жалба, подадена от физическо или юридическо лице (
9
). Този интерес трябва да е възникнал и да е все още съществуващ, тъй като в противен случай същата би била недопустима, и да продължава да съществува до обявяването на съдебния акт, тъй като иначе няма да има основание за произнасяне по същество (
10
). Такъв интерес предполага, че отмяната на този акт може сама по себе си да породи правни последици и че жалбата може по този начин чрез резултата си да донесе полза на страната, която я е подала (
11
).
35.
В този контекст отбелязвам, от една страна, че поради изтичането на мандатите им като депутати, считано от 16 юли 2024 г., първият и третият жалбоподател вече не се ползват с имунитетите, предвидени в член 9 от Протокол № 7. Следователно евентуалната отмяна на отнасящите се до тях спорни решения не би им донесла никаква полза. От друга страна, отбелязвам, че в рамките на производството пред Общия съд с определение от 24 май 2022 г. (
12
) заместник-председателят на Съда спира изпълнението на спорните решения, че това определение не е било отменено преди произнасянето на обжалваното решение, и че след произнасянето на обжалваното решение, въпреки липсата на прилагане на временни мерки в рамките на производството пред Съда, спорните решения във всички случаи не са били приложени преди изтичането на мандатите на членовете на ЕП.
36.
При тези обстоятелства считам, че първият и третият жалбоподател вече нямат интерес от отмяната на отнасящите се до тях спорни решения [решения P9 TA(2021)0059 и P9 TA(2021)0061] поради изтичането на мандатите им като депутати и че следователно жалбата им е останала без предмет. Ето защо, след като настоящата жалба не може чрез резултата си да донесе полза на тези жалбоподатели, следва да се приеме, че по отношение на тях липсва основание за произнасяне по нея. При тези условия предлагам на Съда да постанови на основание член 149 от Процедурния правилник на Съда, че липсва основание за произнасяне по същество по жалбата, подадена от първия и третия жалбоподател.
37.
Положението на втория жалбоподател е различно. Всъщност от преписката по дело Comín i Oliveres/Парламент (T‑477/24) на Общия съд е видно, че на 9 юни 2024 г. той е преизбран за член на Парламента за десетия законодателен период. Името му обаче не фигурира в списъка на избраните в Испания кандидати, който е бил съобщен на Парламента от Централната избирателна комисия на Испания. Тази комисия посочила на Парламента, че вторият жалбоподател не е положил клетвата или обещанието за спазване на испанската конституция, поради което обявила за свободно мястото, което той е трябвало да заеме в Парламента, както и временното спиране на всички прерогативи, свързани със задълженията му, докато клетвата или обещанието не бъдат положени (
13
). С оглед на решение Junqueras Vies (
14
), това означава, че трябва да се счита, че вторият жалбоподател все още се ползва с имунитет на основание член 9 от Протокол № 7 и че продължава да има интерес от отмяната на отнасящото се до него спорно решение [решение P9 TA(2021)0060].
38.
С оглед на запазването на правния интерес на втория жалбоподател и в случай че Съдът не се съгласи с моята позиция относно липсата на правен интерес на първия и третия жалбоподател, ще разгледам третото, петото и шестото основание за обжалване.
В.
По неприкосновеността и съдебния контрол на решението за снемането ѝ
39.
Следвайки континенталната традиция, чието начало се корени във френската революция (
15
), Протокол № 7 предвижда две форми на парламентарен имунитет, а именно неотговорност (за изразените мнения или подадените гласове при изпълнението на парламентарните функции) (член 8 от този протокол) и неприкосновеност (защита срещу всякаква форма на задържане или съдебно производство за всяко друго деяние) (член 9 от посочения протокол). Именно тази втора форма е предмет на разглеждане по настоящото дело.
40.
Макар Протокол № 7 изрично да предвижда, че за разлика от неотговорността, неприкосновеността може да бъде снета, той все пак не уточнява кои са материалноправните критерии, които трябва да бъдат изпълнени, за да се приеме такова решение, които впрочем не са изрично предвидени нито в първичното право, нито в правно обвързващите актове на вторичното право. Единствено сигурно е, че снемането на парламентарен имунитет попада в обхвата на правомощията на Парламента.
41.
При тези условия се поставя въпросът за обхвата на правомощието на Парламента, сезиран с искане за снемане на имунитета на един от неговите членове, и за обхвата на съдебния контрол върху неговото решение. При липсата на указания в това отношение в нормативните текстове отговорът следва да се търси в целта на парламентарния имунитет, така както е тълкувана в съдебната практика.
42.
В това отношение Съдът вече е приел, основавайки се на практиката на Европейския съд по правата на човека (наричан по-нататък „ЕСПЧ“) (
16
), че имунитетите, предвидени в полза на членовете на Европейския парламент, имат за цел да гарантират независимостта на тази институция при изпълнението на нейните задачи (
17
). Както вече посочих в заключението си по дело Junqueras Vies, макар и да приема формата на закрила, предоставяна лично на всеки член на парламента, парламентарният имунитет не е привилегия на отделния член на парламента, предназначена да го освободи от действието на общия закон, а механизъм за защита на парламента като цяло (
18
). В този контекст от практиката на ЕСПЧ следва също, че съдебният имунитет представлява изключение от общото право, уреждащо преследването и постановяването на присъди за предполагаеми престъпления, поради което държавите трябва да следят той да има ясно определен ограничителен обхват, така че политическите представители да не могат да използват този имунитет като средство за избягване на правосъдието (
19
).
43.
Предвид целта на неприкосновеността като механизъм за защита на самия парламент, липсата на указания в първичното право относно материалните критерии, които трябва да бъдат изпълнени, за да се снеме парламентарният имунитет, както и предвид факта, че решението за снемане на имунитета е от компетентността на Парламента, според мен следва да се приеме, че тази институция разполага с широко право на преценка, що се отнася до разглеждането на исканията за снемане на имунитет. Това включва както правомощието да определя приложимите процесуални правила и материалните критерии за снемане на имунитета, така и правомощието да се произнася свободно по подаденото искане.
44.
Несъмнено широкото право на преценка, с което разполага Парламентът, не може да изключи съдебния контрол върху решенията му за снемане на имунитет. Всъщност подобно решение засяга, от една страна, правното положение на съответния член на парламента, който би трябвало да е в състояние да защити правата си. От друга страна, то засяга правото на ефективна съдебна защита на частноправните субекти, увредени от деянията, извършени от този депутат.
45.
Като се има предвид обаче широкото право на преценка на Парламента, споделям практиката на Общия съд (
20
), съгласно която в рамките на съдебния контрол върху решение за снемане на имунитета съдът на Съюза по принцип трябва да се ограничи да провери дали процедурните правила са били спазени, дали възприетите от институцията факти са точни по същество и дали не е налице явна грешка в преценката на тези факти или злоупотреба с власт (
21
). Всъщност единствено Парламентът е компетентен да прецени дали с оглед на всички релевантни факти снемането на имунитета накърнява независимостта му при изпълнението на неговите задачи.
46.
Именно с оглед на тези принципи според мен следва да се разгледат трите основания за обжалване.
Г.
По третото основание за обжалване
47.
С третото основание жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че не е нарушено правото им Парламентът да разгледа засягащите ги въпроси безпристрастно и справедливо. Това основание е разделено на четири части, изведени, първата, от решението за определяне на един-единствен докладчик по трите дела за имунитет, втората, от безпристрастността на този докладчик, третата, от безпристрастността на председателя на комисията JURI и четвъртата, от поверителността на процедурата пред комисията JURI.
48.
В самото начало отбелязвам, че процедурата, която урежда разглеждането от Парламента на искания за снемане на имунитет, се урежда от Правилника за дейността, и по-специално от член 9 от него, озаглавен „Процедури, свързани с имунитета“. Съгласно член 9, параграф 13 от този правилник комисията JURI определя принципите за прилагане на този член. По време на деветия законодателен период тези принципи са се съдържали в Съобщение до членовете (11/2019) от 19 ноември 2019 г. относно принципите, приложими към исканията за снемане на имунитет (наричано по-нататък „Съобщение № 11/2019“).
49.
В това отношение отбелязвам, че Съдът вече е постановил, че едно от съобщенията, заменени със Съобщение № 11/2019, а именно Съобщение № 11/2003 от 6 юни 2003 г., прието от Комисията по правните въпроси и по въпросите на вътрешния пазар на Парламента, е нямало правнообвързващ характер (
22
). Считам, че същото се отнася и за Съобщение № 11/2019. Всъщност става въпрос за вътрешен акт за организация на работата на комисията JURI, който не обвързва Парламента. Това обаче не изключва възможността този акт да бъде взет предвид при преценката на редовността на процедурата, водеща до приемането на решението за снемане на имунитета. Всъщност в Съобщение № 11/2003 се посочва практиката на комисията JURI, на която е възложено проучването на искането за снемане на имунитет и подготовката на проекторешението на Парламента. Освен това съобщението е адресирано до членовете на ЕП и следователно представлява не само източник на информация за начина, по който комисията JURI разглежда делата за имунитет, но и документ, който може да породи у тях оправдани правни очаквания относно процесуалните им права.
50.
Правилата, предвидени в Правилника за дейността и в Съобщение № 11/2019, както и начинът, по който те се прилагат от Парламента, трябва да бъдат в съответствие с първичното право. В това отношение следва да се припомни, че правото на добра администрация, закрепено в член 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), предвижда, че всеки има право засягащите го въпроси да бъдат разглеждани безпристрастно и справедливо от институциите на Съюза. Според мен прилагането на тази разпоредба в процедура по снемане на имунитет не може да бъде изключено (
23
).
51.
Що се отнася до изискването за безпристрастност, то обхваща, от една страна, субективната безпристрастност, в смисъл че нито един от членовете на съответната институция, който се занимава със съответното дело, не трябва да проявява пристрастие или лична предубеденост, и от друга страна, обективната безпристрастност, в смисъл че тази институция трябва да осигурява достатъчно гаранции, за да е изключено всяко основателно съмнение по този въпрос (
24
).
52.
Въпреки това считам, че по отношение на делата за имунитет, при определянето на точното съдържание на правото на безпристрастно разглеждане на делата, следва да се вземат предвид целта на производството и връзката, която поначало съществува между лицата, отговорни за разглеждането на делата, и съответното лице. В това отношение най-напред следва да се отбележи, че поначало във всяка процедура за снемане на имунитет съществува особена връзка между съответното лице и лицата, действащи от името на компетентната да постанови решението институция. Всъщност по тези дела Парламентът, който трябва да се произнесе по правото на един от своите членове, е институция, която по своята същност не е правораздавателна, а политическа. За Парламента е присъщо неговите членове, които принадлежат към различни политически групи, да са противопоставени в идеологически план и в този смисъл да са в постоянен политически конфликт. Освен това решенията за снемане на парламентарен имунитет са от компетентността единствено на Парламента. Следователно те трябва да бъдат приети съгласно правилата, уреждащи приемането на решения от тази институция, тоест чрез гласуване с участието на всички членове на Парламента. От това следва, че дори депутатите, които са в конфликт от политическа гледна точка, имат възможност да участват в приемането на окончателното решение за снемане на имунитета на член на Парламента.
53.
Следователно по отношение на членовете на парламента, участващи в разглеждането на дела за имунитет, не е възможно да се приложи същият критерий за безпристрастност като този, който се прилага за юрисдикциите или административните органи, разглеждащи делата на частноправните субекти. Всъщност налагането на членовете на ЕП, на които е възложено изготвянето на решение за снемане на имунитет, на изисквания, сравними с наложените на съдиите или на лицата, действащи от името на административните органи, що се отнася до обективната безпристрастност, не би отчело спецификата на Парламента и естеството на процедурата по снемане на имунитета.
54.
При това положение считам, че чисто политическото противопоставяне между лицата, отговорни за процедурата по снемане на имунитета, и лицата, срещу които са образувани тези производства, трябва да се считат за ирелевантни при преценката на обективната безпристрастност на първите лица. Същото важи и за лицата, на които е възложено проучването на искане за снемане на имунитет или организацията на работата на комисията JURI. Всъщност тези лица не трябва да се произнасят по такова искане, а заедно с други членове на комисията JURI отговарят за изготвянето на предложение за решение, което след това се внася за обсъждане и гласуване от Парламента. След като не е предвидено членовете на ЕП, които са в политически конфликт, да бъдат отведени от гласуването в Парламента по искане за снемане на имунитета на депутат, подобен конфликт не може a fortiori да обоснове отвода на членовете на ЕП, натоварени с проучването на такова искане и с организацията на работата на комисията JURI.
1. По първата част от третото основание
а) Доводи на страните
55.
Жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 229—238 от обжалваното съдебно решение е приел, че безпристрастността и справедливостта на производството не са били нарушени, въпреки че е бил определен единствен докладчик по трите дела за имунитет. Според тях по този начин Парламентът не се е съобразил с точки 6 и 8 от Съобщение № 11/2019 и е нарушил член 41, параграф 1 и член 39, параграф 2 от Хартата, като се има предвид по-специално липсата на безпристрастност на посоченото за докладчик лице. Те изтъкват, че единственият документ, приложен към Съобщение № 1/2020, е решението на Tribunal Supremo (Върховен съд) от 14 октомври 2019 г. и че Общият съд е изопачил доказателствата, квалифицирайки това решение като „придружително писмо“. Освен това жалбоподателите критикуват констатациите на Общия съд в точка 237 от обжалваното съдебно решение, че точки 6 и 8 от Съобщение № 11/2019 не закрепвали право в полза на членовете на Парламента. В това отношение те твърдят, че ако за всяко дело за имунитет беше определен различен докладчик, поне един от тях е можел да бъде безпристрастен. Според тях съгласно член 52, параграф 1 от Хартата само изрична разпоредба, приета по силата на член 9, параграф 13 от Правилника за дейността, би позволила на Парламента да определя един-единствен докладчик.
56.
Парламентът, подкрепян по този въпрос от Кралство Испания, иска тази част от третото основание да бъде отхвърлена и счита, че тя е недопустима поради непълнота на мотивите, тъй като жалбоподателите не са посочили каква е грешката в мотивите на Общия съд и само са изложили собственото си тълкуване. Според Парламента, дори тази част да беше допустима, тя не била основателна поради липса на грешка при прилагане на правото от страна на Общия съд. Освен това Парламентът счита, че констатациите на Общия съд в точка 237 от обжалваното съдебно решение имат субсидиарен характер и че поради това доводът относно тази точка е неотносим.
б) Анализ
57.
Най-напред в точка 232 от обжалваното съдебно решение Общият съд излага съдържанието на точки 6—8 от Съобщение № 11/2019. От нея следва, че точка 6 от същото предвижда, че компетентната комисия определя докладчик за „всяко искане за снемане на имунитет“. Съгласно точка 7 от това съобщение всяка политическа група определя депутат, който действа като постоянен докладчик по въпросите за имунитета и изпълнява функциите на координатор, „за да гарантира, че делата относно имунитетите ще се разгледат от опитни депутати“. Точка 8, първо изречение от посоченото съобщение гласи, че по всяко дело за имунитет функцията на докладчик е предмет на ротация при условията на равнопоставеност между политическите групи (
25
).
58.
По-нататък, Общият съд констатира, от една страна, в точка 236 от обжалваното съдебно решение, че принципът на ротация при равнопоставени условия на функцията докладчик, предвиден в точка 8 от Съобщение № 11/2019, не може да се тълкува в смисъл, че възпрепятства определянето на един-единствен докладчик за разглеждане на няколко свързани дела за имунитет, когато, както в настоящия случай, исканията за снемане на имунитет се отнасят до депутати, срещу които е образувано едно и също наказателно производство. От друга страна, в точка 237 от това решение Общият съд отбелязва по-специално, че точка 8 от Съобщение № 11/2019 не закрепва право в полза на депутатите.
59.
Противно на твърденията на Парламента, считам, че първата част от третото основание за обжалване е допустима, доколкото се отнася до грешката при прилагане на правото, допусната от Общия съд при тълкуването на точки 6 и 8 от Съобщение № 11/2019. Всъщност разгледаните в първоинстанционното производство правни въпроси могат отново да бъдат обсъдени в хода на производството по обжалване, ако жалбоподателят оспорва тълкуването или прилагането на правото на Съюза от Общия съд (
26
). За сметка на това тази част е неоснователна, доколкото направеното от Общия съд тълкуване на тези точки е правилно.
60.
Отбелязвам, че в рамките на първата част жалбоподателите изтъкват по-специално че разпределянето на делата им на един-единствен докладчик е довело до нарушение на безпристрастността на процедурата. В жалбата си обаче те не установяват връзка между определянето на един-единствен докладчик и безпристрастността на процедурата, а само изтъкват доводи относно липсата на безпристрастност на определеното лице, което не е предмет на първата част от третото основание. Тези доводи са неотносими в рамките на това производство. За сметка на това не съществува пречка решението за възлагане на трите дела на един-единствен докладчик да бъде разгледано от гледна точка на справедливостта на производството.
61.
В това отношение считам, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото в точка 236 от обжалваното съдебно решение. Споделям преценката му, че точки 6 и 8 от Съобщение № 11/2019 допускат определянето на един-единствен докладчик по няколко дела, свързани с едно искане за снемане на имунитет. Доколкото тези точки предвиждат, че за всяко дело за имунитет се назначава докладчик и че разпределянето на дела на докладчиците се извършва въз основа на принципа на ротация при равнопоставеност, те не установяват строга система за разпределяне на делата, а общо правило за организация на работата в комисията JURI. От това по-специално не произтича забрана за предоставяне на един и същ докладчик на тясно обвързани дела за имунитет поради тяхната свързаност и отбелязвам, че възлагането на разглеждането на такива дела на един и същ докладчик позволява в рамките на производството да се осигури равно третиране на лица, които се намират в сходно, дори идентично положение.
62.
Накрая, що се отнася до твърдяното изопачаване на доказателствата, изтъкнато в рамките на настоящата част, считам, че този довод е неотносим, доколкото се отнася не до определянето на един-единствен докладчик, а до безпристрастността на докладчика. Както беше отбелязано (
27
), доводът, изведен от липсата на безпристрастност на лицето, определено за докладчик, е неотносим за целите на настоящата част.
63.
Що се отнася до довода относно точка 237 от обжалваното съдебно решение, той следва да се отхвърли, доколкото се отнася до съображение, изложено за изчерпателност. Всъщност Съдът от самото начало отхвърля оплакванията, насочени срещу мотивите на решение на Общия съд, изложени по съображения за изчерпателност, тъй като те не биха могли да доведат до неговата отмяна (
28
).
64.
С оглед на изложеното по-горе първата част от третото основание трябва да се отхвърли.
2. По втората част от третото основание
а) Доводи на страните
65.
Жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 244—257 от обжалваното съдебно решение е отхвърлил като неоснователен довода им, изведен от липсата на безпристрастност на докладчика, и следователно е нарушил член 41, параграф 1 и член 39, параграф 2 от Хартата, както и принципите, произтичащи от точка 8 от Съобщение № 11/2019. В рамките на тази част те повдигат пет твърдения за нарушения.
66.
С първото твърдение за нарушение жалбоподателите поддържат, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 245 и 246 от обжалваното съдебно решение е заключил, че принадлежността на докладчика към същата политическа група като партията VOX, която е поискала образуването на наказателното производство срещу тях, не е достатъчна, за да породи обективно основателни съмнения относно евентуалната пристрастност на този докладчик.
67.
С второто твърдение за нарушение жалбоподателите твърдят, че в точки 247—251 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно е отказал да признае, че фактът, че докладчикът е председателствал публична среща в Парламента, на което е поддържал лозунга „Puigdemont в затвора!“, доказва неговата пристрастност или най-малкото поражда основателни съмнения във връзка с нея. Този отказ бил резултат от изопачаване на доказателствата.
68.
С третото твърдение за нарушение жалбоподателите упрекват Общия съд, че в точки 253 и 254 от обжалваното съдебно решение неправилно е отхвърлил като недопустимо доказателство, а именно интервю на докладчика в български вестник, с мотива че те не са обосновали късното му представяне. По този въпрос Общият съд нарушил и задължението си за мотивиране, като не посочил причината, поради която е приел, че обяснението на жалбоподателите, че са узнали за това интервю едва след подаването на жалбата им за отмяна, е недостатъчно.
69.
С четвъртото твърдение за нарушение жалбоподателите изтъкват, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 255 от обжалваното съдебно решение е заключил, че посочените в нея доказателства, както и други изтъкнати по-горе данни, не позволяват да се установи липсата на безпристрастност на докладчика, което също представлявало изопачаване на доказателствата.
70.
С петото твърдение за нарушение жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 256 от обжалваното съдебно решение е приел, че те не са изтъкнали „личен“ интерес на докладчика.
71.
Парламентът, подкрепян от Кралство Испания, иска тази част от третото основание да бъде отхвърлена. По-специално той счита, най-напред, че принадлежността на докладчика към група, която в политически план се противопоставя на члена на Парламента, до когото се отнася искането за снемане на имунитет, не позволява да се постави под въпрос безпристрастността на този докладчик. По-нататък, тази институция поддържа, че второто твърдение за нарушение е недопустимо, тъй като в действителност се отнася до нова преценка на фактите, и при всички положения е неоснователно. Освен това Парламентът иска да се отхвърли третото твърдение за нарушение, свързано с отхвърлянето на доказателството, състоящо се в разглежданото интервю, и с нарушението на задължението за мотивиране. Накрая, тази институция счита също, че четвъртото и петото твърдение за нарушение са недопустими и във всички случаи неоснователни.
б) Анализ
72.
На първо място, що се отнася до първото твърдение за нарушение, в точки 245 и 246 от обжалваното съдебно решение Общият съд констатира, че принадлежността на докладчика към европейската политическа група на европейските консерватори и реформисти по принцип е без значение за преценката безпристрастен ли е той, въпреки факта, че депутатите от политическата партия VOX, която е в основата на наказателното производство, на което се основават исканията за снемане на имунитет, принадлежат към тази политическа група.
73.
Считам, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото при преценката на това твърдение за нарушение. Всъщност, от една страна, Парламентът не е нарушил никакво вътрешно правило относно разглеждането на исканията за снемане на имунитет, като е определил за докладчик лице, принадлежащо към политическа група, различна от тази, към която принадлежат депутатите, посочени в такова искане. В по-общ план с това определяне той не е нарушил второто изречение на точка 8 от Съобщение № 11/2019, съгласно което, както е видно от обжалваното съдебно решение, докладчикът по делото за имунитета не трябва да принадлежи към същата политическа група като члена на ЕП, за когото се отнася искането, нито да бъде избран в същата държава членка. Това правило не означава, че е забранено да се определи за докладчик лице, принадлежащо към политическа група, противостояща на групата, към която принадлежи съответният депутат. Ако това беше така и като се има предвид политическият характер на съществуващото по общо правило противопоставяне между депутатите, принадлежащи към различните групи, то тогава би съществувал риск в някои случаи нито един постоянен докладчик да не се счита за годен да изпълнява тази функция.
74.
От друга страна, вярно е, че доводите на жалбоподателите се основават не само на принадлежността на докладчика към противостояща политическа група, а на принадлежността му към същата група като партията VOX, която е била сред инициаторите на наказателното преследване срещу жалбоподателите в основата на исканията за снемане на имунитета. Считам обаче, че Общият съд не е допуснал грешка, като е приел, че това обстоятелство само по себе си не е достатъчно, за да се приеме, че е налице нарушение на изискването за безпристрастност на докладчика. Всъщност не може да се приеме, че между различни национални партии от една и съща политическа група в Парламента съществуват толкова силни връзки, че поведението спрямо жалбоподателите на докладчика, принадлежащ към същата политическа група като партията VOX, трябва да се счита за предопределено от отношението между последните и партията VOX. Ето защо считам, че политическият интерес на партията VOX срещу жалбоподателите да бъде образувано съдебно производство не може да се счита за обстоятелство, пораждащо особени съмнения относно безпристрастността на докладчика.
75.
На второ място, що се отнася до второто и четвъртото твърдение за нарушение, Общият съд установява, от една страна, в точка 249 от обжалваното съдебно решение, че на 6 март 2019 г. докладчикът е организирал и участвал в изказване на генералния секретар на политическата партия VOX на тема „Cataluña es España“ (Каталуня е Испания) в рамките на Парламента. Последният приключва речта си с израза „Viva España, viva Europa y Puigdemont a prisión“ (Да живее Испания, да живее Европа и Puigdemont в затвора). В точки 250 и 251 от това решение Общият съд констатира също, че по време на това събитие (бъдещият) докладчик, макар да присъства на масата на ораторите, не се е изразил устно и че това изразяване на позицията му относно политическото положение в Каталуня не е достатъчно, за да се установи нарушение на принципа на безпристрастност. От друга страна, в точка 255 от посоченото решение той приема, че различните реакции на политическата партия VOX, изразени след приемането на спорните решения, или обстоятелството, че на докладчика е наложена административна санкция, не могат да докажат липсата на безпристрастност на последния.
76.
В рамките на второто и четвъртото твърдение за нарушение жалбоподателите представят по същество собственото си тълкуване на някои факти. Освен в случай на изопачаване на представените пред Общия съд доказателства, преценката на фактите не представлява правен въпрос, който като такъв подлежи на контрол от Съда (
29
). Изопачаване е налице обаче, когато, без да се основава на нови доказателства, преценката на съществуващите доказателства е явно неправилна или явно противоречаща на текста им. Това изопачаване трябва ясно да личи от доказателствата по делото, без да е необходимо да се прибягва до нова преценка на фактическите обстоятелства и на доказателствата (
30
).
77.
В случая, макар жалбоподателите формално да упрекват Общия съд, че е изопачил доказателствата, трябва да се констатира, че с това твърдение те всъщност целят преразглеждане на доводите, изтъкнати в това отношение в първоинстанционното производство, без да посочват по какъв начин Общият съд е извършил явно неправилна преценка на фактите и доказателствата. Следователно тези твърдения за нарушения са недопустими.
78.
Действително, съгласно постоянната съдебна практика, когато Общият съд е установил или преценил фактите, на основание член 256 ДФЕС Съдът е компетентен да упражнява контрол върху правната квалификация на тези факти и правните последици, които Общият съд е извел от тях (
31
). В това отношение считам, че направената от Общия съд квалификация на фактите не е опорочена от грешка. Първо, само принадлежността към същата политическа група като партията VOX не е достатъчна, за да постави под въпрос безпристрастността на докладчика. Второ, отбелязвам, както изтъква Парламентът, че въпросната среща се е провела още по времето на осмия законодателен период, повече от два месеца преди изборите, по време на които са избрани жалбоподателите, и повече от шест месеца преди издаването на заповедите за арест, посочени в исканията за снемане на имунитет. Освен обстоятелството, че докладчикът наистина е участвал в среща относно политическото положение в Каталуня поради деянията, за които се отнася наказателното производство, довело до исканията за снемане на имунитет, контекстът на това събитие не е свързан със статута на жалбоподателите като членове на Парламента. Накрая, трето, подобно на Общия съд, считам, че реакциите на членовете на политическата партия VOX след приемането на спорните решения или фактът, че на докладчика е наложена административна санкция, не могат да докажат липсата на безпристрастност от негова страна.
79.
На трето място, що се отнася до петото твърдение за нарушение, в точка 256 от обжалваното съдебно решение Общият съд констатира, че жалбоподателите не поддържат, че докладчикът е бил в конфликт на интереси, нито изтъкват личен интерес на докладчика, който да може да засегне неговата безпристрастност при изпълнението на функциите му. Освен това жалбоподателите не са посочили никакво изявление на докладчика, от което да става ясно, че той е подходил с лична предубеденост, отделима от политическата му идеология.
80.
Жалбоподателите не изтъкват нито един довод в подкрепа на своите упреци, твърдят, че липсата на обективна безпристрастност е достатъчна за целите на член 41, параграф 1 и член 39, параграф 2 от Хартата, и само се позовават на обстоятелствата, изтъкнати в рамките на други оплаквания. Следователно това твърдение за нарушение е недопустимо, доколкото не е достатъчно мотивирано.
81.
На четвърто и последно място, в точки 253 и 254 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля като недопустимо доказателство, а именно интервю на докладчика в български вестник, като посочва, че то е представено в репликата, без жалбоподателите да са обосновали късното му представяне, въпреки че то е било с дата деня след приемането на спорните решения, тоест преди подаването на жалбата.
82.
В това отношение отбелязвам, че противно на твърденията на жалбоподателите, от член 85, параграфи 1 и 2 от Процедурния правилник на Общия съд следва, че в случай на късно представяне на доказателство от страна, тя е длъжна да мотивира това късно представяне (
32
). Всъщност съдът на Съюза има правомощието да контролира основателността на причината за късното представяне на доказателство, както и, ако това късно представяне не е достатъчно оправдано от правна гледна точка или не е основателно, правомощието да отхвърли доказателството (
33
). Представените от засегната страна мотиви му позволяват да упражни този контрол. В случая в репликата си жалбоподателите са се задоволили с декларацията, в рамките на представянето на съдържанието на представеното доказателство, че са узнали за въпросното интервю след подаването на жалбата за отмяна. Ако тази декларация трябва да се разглежда като обосноваване на късното представяне на разглежданото доказателство, трябва да се констатира, че тя не съдържа елементи, позволяващи да се извърши контрол на основателността на причината за закъснението. При все това става въпрос за доказателство, съществуващо считано от деня, следващ приемането на спорните решения, и на разположение на широката публика.
83.
Поради това считам, че Общият съд не е допуснал грешка, като е приел, че представеното доказателство е недопустимо. Както следва от точка 254 от обжалваното съдебно решение, Общият съд не е нарушил и задължението си за мотивиране, доколкото е посочил, че късното представяне на това доказателство не е било обосновано и че датата на интервюто е предхождала датата на подаване на жалбата.
84.
С оглед на изложеното по-горе втората част от третото основание трябва да се отхвърли.
3. По третата част от третото основание
а) Доводи на страните
85.
Жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 259—261 от обжалваното съдебно решение е отхвърлил довода им, изведен от липсата на безпристрастност на председателя на комисията JURI. Те поддържат, че са идентифицирали в достатъчна степен всички релевантни обстоятелства в точки 144 и 145 от жалбата си за отмяна. Според тях, като не е взел предвид описаните в приложенията към жалбата за отмяна факти и обстоятелства и като не е обяснил точно кои техни доводи са недопустими, Общият съд е изопачил доказателствата, нарушил е правото на ефективна съдебна защита и правото на защита и не е изпълнил задължението си за мотивиране.
86.
Парламентът, подкрепян по този въпрос от Кралство Испания, иска тази част от третото основание да бъде отхвърлена и счита, че доводите са или недопустими, или неоснователни. При условията на евентуалност той приканва Съда да отхвърли доводите на жалбоподателите относно съображенията на Общия съд, изложени в точка 261 от обжалваното съдебно решение, като замени мотивите, и изтъква, че противно на приетото от Общия съд в точка 260 от това решение, доводите, основани на стратегия, за която се твърди, че е водена от председателя на комисията JURI, за да се попречи на жалбоподателите да заемат местата си в Парламента, не са достатъчно развити в жалбата.
б) Анализ
87.
На първо място, в точка 259 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля като недопустими доводите на жалбоподателите относно липсата на безпристрастност на председателя на комисията JURI. Макар тези доводи да са изложени в приложенията към жалбата, те обаче не изрично посочени в нея. Такъв е именно случаят с довода, свързан с испанското му гражданство, и с някои доводи, свързани с твърдяното му поведение.
88.
Считам, че по този начин Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото.
89.
Всъщност отбелязвам, че в точка 144 от жалбата за отмяна жалбоподателите само констатират, че председателят на комисията JURI не е предоставил никаква гаранция за безпристрастност по причини, подробно изложени в писмените становища, съдържащи се в приложения A.31, A.32 и A.33, и в точки 267—281 от приложение A.44 към жалбата.
90.
С оглед на съдържанието на тази точка от жалбата за отмяна държа да припомня, че от практиката на Съда следва, че по смисъла на член 21 от Статута на Съда на Европейския съюз, приложим за Общия съд по силата на член 53, първа алинея от този статут и на член 76, буква г) от Процедурния правилник на Общия съд, понятието „кратко изложение на основанията“, което трябва да бъде посочено във всяка искова молба или жалба, означава, че исковата молба или жалбата трябва да сочи изрично в какво се състои основанието на иска или жалбата. За да е допустим(а) искът или жалбата пред Общия съд, следователно е необходимо съществените фактически и правни обстоятелства, на които се основава, да следват поне обобщено, но по логичен и разбираем начин от текста на самата искова молба или жалба. Чисто доказателствената и документална функция на приложенията означава, че когато те съдържат правни или фактически обстоятелства, на които почиват някои изложени в исковата молба или в жалбата основания, тези обстоятелства трябва да бъдат включени в самия текст на тази искова молба или жалба или поне да бъдат обозначени в достатъчна степен в нея (
34
).
91.
В този контекст, тъй като жалбоподателите не са посочили в жалбата си причините, поради които според тях председателят на комисията JURI не е предоставил никаква гаранция за безпристрастност, Общият съд правилно е отхвърлил тези доводи като недопустими. Трябва да се отхвърлят и доводите им, изведени от изопачаване на доказателствата, от нарушение на правото им на ефективна съдебна защита и на правото им на защита, както и от неизпълнение от страна на Общия съд на задължението му за мотивиране, които се основават на липсата на разглеждане на доказателствата, съдържащи се в съответните приложения.
92.
На второ място, в точка 261 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля като неоснователен довода, изведен от твърдяната враждебност на председателя на комисията JURI, дължаща се на стратегията, водена с цел да се попречи на жалбоподателите да заемат местата си в Парламента. Според Общия съд тези твърдени инициативи не са били предприети от председателя, а от неговата партия.
93.
Тази точка от обжалваното съдебно решение се отнася до точка 145 от жалбата за отмяна, в която жалбоподателите само констатират, че председателят на комисията JURI и неговата партия са проявявали яростна враждебност спрямо тях, като същевременно твърдят, че председателят е прокарвал стратегия, целяща да им попречи да заемат местата си на европейски депутати.
94.
Споделям становището на Парламента, че твърденията на жалбоподателите в точка 145 от жалбата за отмяна са твърде лаконични и недостатъчно развити, за да бъдат допустими. Така се поставя въпросът дали следва да се уважи направеното от Парламента искане за заместване на мотиви.
95.
Съгласно постоянната практика на Съда, за допустимостта на искането за заместване на мотиви е необходимо да е налице правен интерес, в смисъл че искането трябва да може с резултата си да донесе полза на страната, която го е направила. Това би могло да е така, когато искането за заместване на мотиви съставлява защита срещу твърдение на жалбоподателя, че е налице основание за отмяна (
35
).
96.
Доколкото Парламентът има такъв интерес, предлагам на Съда да замести мотивите на обжалваното съдебно решение и да приеме, че доводите на жалбоподателите, съдържащи се в точка 145 от жалбата за отмяна, също са недопустими, тъй като не са достатъчно развити в жалбата. Следователно твърдението за нарушение на задължението за мотивиране поради липсата на точно посочване на недопустимите елементи, трябвало да се отхвърли като неотносимо, тъй като всички доказателства трябва да се отхвърлят като недопустими.
97.
В случай че Съдът не приеме предложението ми по този въпрос, бих искал да добавя, че евентуалните действия на председателя на комисията JURI и на неговата партия, за да се попречи на жалбоподателите да заемат местата си в Парламента, според мен произтичат от чисто политическо противопоставяне, чието съществуване не е достатъчно, за да се установи нарушение на принципа на безпристрастност (
36
).
98.
С оглед на изложеното по-горе третата част от третото основание трябва да се отхвърли.
4. По четвъртата част от третото основание
а) Доводи на страните
99.
Жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, която води и до грешка в мотивите, както и до нарушение на правото на ефективна съдебна защита и на правото на защита, като е тълкувал неправилно четвъртата част от третото основание на жалбата и като е приел, че тя трябва да бъде отхвърлена. Според тях тази част е независима от предходните две части. Всъщност те поддържат, че в жалбата за отмяна са посочили, от една страна, че член 9, параграф 11 от Правилника за дейността е незаконосъобразен, непропорционален и нарушава принципите на публичност и прозрачност, предвидени в член 15 ДФЕС, и от друга страна, че решението за провеждане на заседанията на комисията JURI при закрити врата не им е позволило да съберат доказателства за злоупотреба с власт.
100.
Парламентът, подкрепян от Кралство Испания, иска тази част да бъде отхвърлена. Той повтаря по-специално довода, изтъкнат в писмената му защита пред Общия съд, и поддържа, че правилата относно поверителния характер на тези производства не могат да бъдат преодолени от депутата, чийто имунитет се разглежда, тъй като въпросният член цели да защити не само интересите на този депутат, но и тези на трети лица, както и тези на прокуратурата и на съдебните органи.
б) Анализ
101.
В точка 262 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че доколкото твърденията, свързани с пристрастността, отправени срещу докладчика и председателя на комисията JURI, са отхвърлени, не е необходимо да се преценява четвъртата част, свързана с факта, че поверителният характер на работата на тази комисия представлява пречка, за да се докаже отражението на твърдяната им пристрастност върху спорните решения.
102.
Констатирам, че четвъртата част от третото основание е представена в точки 147—162 от жалбата за отмяна в раздел IV.3.4, озаглавен „Последици от поверителния характер на производството. Нарушение на член 15 ДФЕС във връзка с членове 47 и 48 от Хартата. Незаконосъобразност на член 9, параграф 11 от Правилника за дейността“. Наистина в точки 147—151 от жалбата жалбоподателите се позовават на поверителността на процедурата не in abstracto и изобщо, а в контекста на срещнатите трудности при определяне на влиянието на председателя на комисията JURI и на докладчика върху изхода на тази процедура.
103.
В следващите точки от жалбата обаче жалбоподателите представят общи бележки относно валидността на член 9, параграф 11 от Правилника за дейността и отбелязват в точка 162, второ изречение, че поверителният характер на производството представлява нарушение на член 15 ДФЕС и на член 47 от Хартата във връзка с правото на защита.
104.
Общият съд не е отговорил изрично на довода, изведен от невалидността на член 9, параграф 11 от Правилника за дейността. При все това, тъй като става въпрос за чисто правно основание, Съдът във всички случаи може да поправи пропуска на Общия съд (
37
).
105.
В това отношение припомням, на първо място, че член 9, параграф 11 от Правилника за дейността предвижда, че разглеждането от комисията JURI на искания, свързани с процедурите относно имунитета, винаги се извършва при закрити врата. Несъмнено от член 15, параграф 1 ДФЕС, който закрепва принципа на прозрачност, следва, че институциите на Съюза работят при възможно най-голямо зачитане на принципа на откритост. Тази разпоредба обаче не предвижда пълна прозрачност на цялата работа на институциите. Още от член 15, параграф 2 ДФЕС следва, че заседанията на Европейския парламент са публични, което не предполага публичност на работата на всички негови комисии. Член 232 ДФЕС признава автономията на Парламента по отношение на вътрешната му организация, което предполага правото на тази институция да определя границите на публичност на работата на комисиите.
106.
Както следва от писмената защита на Парламента, член 9, параграф 11 от Правилника за дейността е резултат от претеглянето от Парламента на принципа на прозрачност спрямо други законни интереси, които трябва да бъдат защитени, и по-специално защитата на поверителността на наказателните производства във фазата на разследването. По-специално Парламентът отбелязва, че тази разпоредба има за цел да защити не само интересите на съответния депутат, но и тези на трети лица, както и на прокуратурата и съдебните органи. В този контекст отбелязвам, че приетото от Парламента решение е в съответствие с препоръките на Венецианската комисия, която препоръчва исканията за снемане на имунитет да се разглеждат от компетентната комисия при закрити врата в отсъствието на съответния депутат (
38
). При тези обстоятелства не виждам елементи, които могат да засегнат валидността на член 9, параграф 11 от Правилника за дейността с оглед на член 15 ДФЕС.
107.
На второ място, в жалбата си за отмяна жалбоподателите отбелязват, че член 9, параграф 11 от Правилника за дейността представлява незаконна намеса в правата им, закрепени в членове 47 и 48 от Хартата. В това отношение обаче те не излагат никакви мотиви. Поради това тези доводи би трябвало да бъдат отхвърлени.
108.
За изчерпателност отбелязвам, че ако се приеме, че според жалбоподателите правото им на защита е нарушено от член 9, параграф 11 от Правилника за дейността, този довод следва да се отхвърли като неотносим. Всъщност тази разпоредба и член 15 ДФЕС ограничава не правата на страните в процедурата по снемане на имунитета, а правото на широката общественост на достъп до информация. Следователно правото на защита на страна в процедурата не може да бъде ограничено от разпоредбите, предвиждащи разглеждането на дело при закрити врата, но може евентуално да бъде ограничено от разпоредбите, уреждащи протичането на процедурата и участието на страните, както в случая член 9, параграф 6, втора алинея от Правилника за дейността, който предвижда, че съответният член на ЕП не присъства на разискванията на комисията JURI, освен на самото изслушване. Жалбоподателите се позовават на тази разпоредба за първи път в жалбата и без да дават никакво обяснение. Следователно тя следва да се остави без разглеждане.
109.
С оглед на изложеното по-горе четвъртата част от третото основание трябва да се отхвърли.
5. Заключение по третото основание за обжалване
110.
С оглед на изложените по-горе съображения считам, че третото основание за обжалване следва да се отхвърли.
Д.
По шестото основание за обжалване
111.
С шестото си основание жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като е отхвърлил шестото (
39
) и седмото основание за отмяна (
40
), като се е отклонил от собствената си практика или като е допуснал грешка в преценката.
112.
Това основание се състои от две части. По същество жалбоподателите упрекват Общия съд в първата част, че е допуснал грешки при прилагане на правото при определянето и прилагането на критериите за снемане на имунитета, а във втората част — че е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че няма грешка в преценката за fumus persecutionis от Парламента. В първата част жалбоподателите изтъкват девет конкретни твърдения за нарушения (
41
).
1. По първото и второто твърдение за нарушение от първата част
а) Доводи на страните
113.
Първото твърдение за нарушение от първата част на шестото основание е изведено от нарушение на член 343 ДФЕС, доколкото в точка 122 от обжалваното съдебно решение Общият съд е заключил, че тази разпоредба не налага на Парламента никакво ограничение от каквото и да е естество, що се отнася до правото му да снема имунитета на своите членове. Жалбоподателите отбелязват, че макар продължаването на производство, включително наказателно, срещу член на Парламента по принцип да не възпрепятства упражняването на мандата му, това не е така по делата, свързани с налагането на мярка за неотклонение задържане под стража на съответните депутати, каквато е разглежданата в настоящия случай. Жалбоподателите изтъкват, че именно в този контекст те многократно са споменавали в жалбата си принципа на пропорционалност, който Общият съд пропуснал да вземе предвид.
114.
Второто твърдение от тази част е за нарушение на член 5, параграф 2 от Правилника за дейността, доколкото Общият съд е приел, по-специално в точки 117—122 и 126 от обжалваното съдебно решение, че наличието или липсата на fumus persecutionis е единственият критерий, който Парламентът е трябвало да вземе предвид. В това отношение жалбоподателите считат, че от тази разпоредба следва, че Парламентът трябва да запази интегритета си на демократична законодателна асамблея и трябва да осигури независимостта на своите членове при изпълнението на техните функции.
115.
Парламентът, подкрепян от Кралство Испания, иска отхвърляне на тези твърдения за нарушения, които според него отчасти се основават на неправилно тълкуване на обжалваното съдебно решение, отчасти са недопустими, отчасти са неоснователни.
б) Анализ
116.
Като се позовава на точка 76 от решение Junqueras Vies в точка 122 от обжалваното съдебно решение Общият Съд приема, че член 343 ДФЕС не може да се тълкува в смисъл, че имунитетът на член на Парламента никога не може да бъде снет, ако продължаването на процедурата, във връзка с която е поискано снемането на имунитета, може да възпрепятства изпълнението на мандата му и дори да доведе до загубата на този имунитет в края на тази процедура. Според него такова тълкуване означавало да се лиши от всякакво полезно действие член 9, трета алинея от Протокол № 7.
117.
Що се отнася до член 5, параграф 2 от Правилника за дейността, в точки 119 и 120 от обжалваното съдебно решение Общият съд констатира, че тъй като Парламентът е възприел критерия за fumus persecutionis, като е взел предвид както целта да се гарантира неговата независимост и добро функциониране, така и необходимостта от спазване на принципа на лоялно сътрудничество, той по необходимост е приел, като е отхвърлил наличието на fumus persecutionis, че снемането на имунитета на жалбоподателите няма да накърни неговите интереси, и по-специално доброто му функциониране и независимостта му.
118.
Считам, че Общият съд не е допуснал грешка в цитираните точки от обжалваното съдебно решение.
119.
От една страна, що се отнася до твърдението за нарушение във връзка с точка 122 от обжалваното съдебно решение, отбелязвам, както е видно от моето резюме на тази точка (
42
), че противно на поддържаното от жалбоподателите, Общият съд не е посочил, че член 343 ДФЕС не налага никакво ограничение на правото на Парламента да снеме имунитета на своите членове или че принципът на пропорционалност не се прилага към решението за снемане на имунитета. За сметка на това той е посочил, че опасността да се възпрепятства упражняването на мандата, по-специално загубата на този мандат, след приключване на процедурата, по силата на която е поискано снемането на имунитета, не е пречка за това снемане на имунитета. Ето защо това твърдение за нарушение произтича от неправилен прочит на точка 122 от това решение и следователно трябва да се отхвърли като неоснователно. Освен това констатацията на Общия съд в тази точка е правилна.
120.
От друга страна, що се отнася до второто твърдение за нарушение, отбелязвам, че член 5, параграф 2 от Правилника за дейността е обща разпоредба, която установява целите, преследвани от Парламента при упражняване на неговите правомощия, свързани с привилегиите и имунитетите. В тази разпоредба не се посочва никакъв критерий, който трябва да се вземе предвид при приемането на решение по искането за снемане на имунитета. Такъв критерий обаче се съдържа в точка 43 от Съобщение № 11/2019, която предвижда, че имунитетът се отнема, освен ако се окаже, че целта на наказателното производство е да се навреди на политическата дейност на депутата, а оттам и на независимостта на Парламента (fumus persecutionis). Използването на този критерий от Парламента се вписва в широкото право на преценка, с което той разполага по отношение на снемането на имунитета (
43
), и впрочем се препоръчва от Венецианската комисия (
44
). Според мен следва да се разбира, че приемането на този принцип от комисията JURI е резултат от констатацията, че прилагането на критерия за fumus persecutionis позволява да се гарантира постигането на целите, посочени в член 5, параграф 2 от Правилника за дейността. С оглед на изложеното по-горе второто твърдение за нарушение също следва да се отхвърли.
2. По третото твърдение за нарушение от първата част
а) Доводи на страните
121.
Жалбоподателите твърдят, че като поддържа в точки 128—131 от обжалваното съдебно решение, че не са доказали, че се ползват от имунитета, предоставен с член 9, първа алинея, буква а) от Протокол № 7, Общият съд е изопачил доказателствата, допуснал е грешка при прилагане на правото и е нарушил правото на ефективна съдебна защита. Освен това в точки 132 и 133 от това съдебно решение Общият съд също неправилно заключил, че жалбоподателите нямат основание да твърдят, че спорните решения са приети в нарушение на член 9, втора алинея от този протокол.
122.
Парламентът, подкрепян от Кралство Испания, иска това твърдение за нарушение да бъде отхвърлено като неоснователно. Според него жалбоподателите нямат правен интерес да оспорват съображенията, изложени от Общия съд в точки 128 и 131 от обжалваното съдебно решение. Всъщност евентуална грешка, опорочаваща тези съображения, не би могла да доведе до отмяна на спорните решения, които се отнасят единствено до снемането на имунитета на жалбоподателите на основание член 9, първа алинея, буква б) от Протокол № 7. При условията на евентуалност Парламентът счита, че доводите на жалбоподателите следва да се отхвърлят като неоснователни.
б) Анализ
123.
Що се отнася до обхвата на имунитета, с който се ползват депутатите на територията на тяхната собствена държава, в точка 130 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че жалбоподателите нямат основание да твърдят, че Парламентът е допуснал грешка при прилагане на правото, като се е позовал на националното право, както е тълкувано от националните юрисдикции. Според това тълкуване не е необходимо парламентарно разрешение, за да продължи наказателното производство срещу обвиняем, преди той да придобие качеството на испански депутат. Освен това, що се отнася до довода на жалбоподателите, че имунитетът, предвиден в член 9, първа алинея, буква б) от Протокола, не може да бъде снет, без да се снеме и имунитетът, предвиден в член 9, втора алинея от него, в точка 133 от това решение Общият съд приема, че при обстоятелствата в конкретния случай те нямат основание да твърдят, че спорните решения са приети в нарушение на член 9, втора алинея от този протокол, по-специално доколкото Кралство Испания им е признало качеството на депутат.
124.
На първо място, подобно на Парламента считам, че твърдението за нарушение, свързано с даденото от него тълкуване на член 9, първа алинея, буква а) от Протокол № 7, е неотносимо, доколкото се отнася до мотивите на обжалваното съдебно решение, които не оказват влияние върху неговия диспозитив (
45
). Всъщност спорните решения не се отнасят до снемането на имунитета по член 9, първа алинея, буква а) от този протокол.
125.
За изчерпателност следва да се припомни, че член 18 от глава VII от Протокол № 7 предвижда, че институциите на Съюза, за целите на прилагането на този протокол, си сътрудничат с компетентните органи на съответните държави членки. Следователно Парламентът правилно се е основал на тълкуването на испанските съдилища, за да установи, че жалбоподателите не са се ползвали от имунитета, предвиден в член 9, първа алинея, буква а) от посочения протокол, тъй като срещу тях са били повдигнати обвинения преди да бъдат избрани в Парламента.
126.
На второ място, що се отнася до довода, свързан с член 9, втора алинея от Протокол № 7, от решение Junqueras Vies следва, че ако член 9, първа алинея от този протокол предвижда имунитети, от които се ползват членовете на Европейския парламент, по един и същ начин през целия период на сесиите от даден мандат на Европейския парламент (
46
), то член 9, втора алинея от него предвижда, че те се ползват от този имунитет преди началото на мандата си (
47
). Така първата и втората алинея на член 9 имат различно приложно поле във времето (
48
), като се има предвид, че съгласно постоянната практика на Съда Парламентът трябва да се разглежда в сесия, дори през времето, когато той всъщност не заседава (
49
). Следователно член на ЕП, който след откриването на първата сесия от парламентарния мандат вече действително е встъпил в длъжност, се ползва единствено от защитата, предвидена в член 9, първа алинея от Протокол № 7. От това следва, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че жалбоподателите не са имали основание да твърдят, че спорните решения са приети в нарушение на член 9, втора алинея от този протокол.
127.
С оглед на изложеното по-горе третото твърдение за нарушение следва да се отхвърли.
3. По четвъртото твърдение за нарушение от първата част
а) Доводи на страните
128.
В рамките на встъпителното твърдение за нарушение (
50
) жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 112 от обжалваното съдебно решение е заключил, че Парламентът разполага с широко право на преценка дали да уважи или не искане за снемане на имунитет. Приемането на спорните решения обаче можело да засегне няколко основни права.
129.
В рамките на четвъртото твърдение за нарушение от първата част на шестото основание жалбоподателите поддържат, от една страна, че противно на посоченото в точки 135—143 от обжалваното съдебно решение, спорните решения представляват намеса в основните им права, закрепени в член 6, член 39, параграф 2 и член 45 от Хартата. От друга страна, те упрекват Общия съд, че в точки 126 и 127 от това решение е приел, че законосъобразността на издадените срещу тях европейски заповеди за арест не оказва никакво влияние върху разглеждането на искане за снемане на имунитет, чиято цел е да позволи изпълнението на тези заповеди. В това отношение жалбоподателите твърдят, че Парламентът е бил длъжен да оцени рисковете от нарушаване на основните им права, подобно на изпълняващия съдебен орган в контекста на процедурите за предаване съгласно Рамково решение 2002/584/ПВР (
51
).
130.
Парламентът, подкрепян от Кралство Испания, иска това твърдение за нарушение да бъде отхвърлено като неоснователно. Той твърди, че някои доводи са недопустими, а други — неотносими, и че във всеки случай нито един от тях не е основателен. Що се отнася до довода, който се отнася до точки 126 и 127 от обжалваното съдебно решение, Парламентът иска той да бъде отхвърлен, доколкото се основавал на неправилен прочит на тези точки.
б) Анализ
131.
В точка 112 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва, че доколкото член 9, трета алинея от Протокол № 7 не уточнява условията, при които Парламентът трябва да прецени дали следва да снеме или не имунитета, тази институция разполага с много широко право на преценка относно насоките, които смята да даде на решение, прието въз основа на постъпило искане за снемане на имунитет, поради политическия характер на такова решение. По-нататък в точки 113—114 от това решение Общият съд посочва, че материалните критерии за разглеждане на исканията за снемане на имунитет не следват от Правилника за дейността, и по-специално от член 5, параграф 2 от него, но произтичат все пак от точки 41—44 от Съобщение № 11/2019, съгласно които имунитетът, предвиден в член 9 от Протокол № 7, се снема, освен ако Парламентът не установи наличието на fumus persecutionis. Освен това в точка 115 от посоченото решение Общият съд припомня, че имунитетите се предоставят изключително в интерес на Съюза.
132.
Както ясно следва от това резюме на точки 112—115 от обжалваното съдебно решение, встъпителното твърдение за нарушение се основава на неправилен прочит на точка 112. Противно на поддържаното от жалбоподателите, нито от посочената точка 112, нито от следващите точки от това съдебно решение следва, че според Общия съд твърде широкото право на преценка, с което разполага Парламентът, означава, че решението му не може да засегне основните им права. Следователно доводът, че широкото право на преценка на дадена институция предполагало, че тя не е длъжна да спазва основните права, е явно погрешен. Ето защо според мен това твърдение за нарушение трябва да се отхвърли, тъй като се основава на неправилен прочит на точка 112 от посоченото съдебно решение.
133.
В точка 138 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че имунитетът не може да представлява основно право, признато на европейските депутати, тъй като се предоставя единствено в интерес на Парламента. Обстоятелството, че решение за снемане на имунитета променя правното положение на съответния депутат, е без значение в това отношение. По-нататък в точки 140 и 141 от това решение Общият съд приема, че снемането на парламентарния имунитет само по себе си няма никакви последици за упражняването на мандата, нито за свободата на движение на жалбоподателите, и не накърнява правото им на зачитане на презумпцията за невиновност. Накрая Общият съд заключава в точка 142 от посоченото решение, че в резултат на това доводите, които целят да докажат, че тази намеса не отговаря на изискванията по член 52, параграф 1 от Хартата, са неотносими и трябва да бъдат отхвърлени поради тази причина.
134.
Следва да се констатира, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото в тези точки от обжалваното съдебно решение. Жалбоподателите не изтъкват никакъв правен довод, който да поставя под въпрос констатациите на Общия съд, а само ги оспорва. Напълно споделям становището на Общия съд, че снемането на парламентарния имунитет само по себе си не води до загуба на мандата на депутата и не засяга неговата свобода на движение, тъй като сам по себе си имунитетът не е основно право на депутата.
135.
В точки 126 и 127 от обжалваното съдебно решение Общият съд констатира, че Парламентът не следва да преценява законосъобразността, от една страна, на актовете, приети от съдебните органи в хода на разглежданото производство, тъй като този въпрос е от компетентността единствено на националните органи, и от друга страна, на националните и европейските заповеди за задържане, приети в рамките на разглежданото наказателно производство.
136.
Както вече беше припомнено (
52
), член 18 от глава VII от Протокол № 7 предвижда, че институциите на Съюза, за целите на прилагането на този протокол, си сътрудничат с компетентните органи на съответните държави членки. От това следва, че когато е сезиран с искане за снемане на имунитет, Парламентът по принцип е длъжен, за да установи релевантните факти, да се основе на предоставената от компетентния национален орган информация относно предмета и етапа на съдебното производство, за целите на което трябва да бъде снет имунитетът. Освен това, когато липсва определена информация или тя е неясна, комисията JURI може да поиска от съответния орган да предостави данни и разяснения в съответствие с член 9, параграф 5 от Правилника за дейността. За сметка на това Парламентът не е компетентен да проверява законосъобразността на решенията, приети в рамките на национална процедура.
137.
По същия начин Парламентът не е компетентен да се произнася по опасността от засягане на основните права, произтичаща от изпълнението на европейските заповеди за арест, както биха направили съдебните органи, които трябва да се произнесат по тяхното изпълнение. Не само че такова правомощие не му е било предоставено, но решението му не води до лишаване на други органи от правомощието да упражняват необходимия контрол върху тези заповеди. Всъщност решението за снемане на парламентарния имунитет не замества решението на изпълняващите европейска заповед за арест съдебни органи, в рамките на което те са длъжни да разгледат тази заповед, и по-специално да преценят дали са налице евентуални условия, предвидени в Рамково решение 2002/584, за да изпълнят тази заповед или да откажат изпълнението ѝ. Освен това решението на Парламента не задължава изпълняващите органи да изпълнят европейска заповед за арест. От това следва, че Парламентът не следва да поставя под въпрос такава заповед, издадена от националните органи, нито да разглежда евентуалното отражение на изпълнението ѝ върху основните права на жалбоподателите.
138.
В този контекст отбелязвам, че в доклада си Венецианската комисия подчертава, че парламентарният орган, който разглежда искането за снемане на имунитет, не би трябвало да извършва проверка от чисто съдебно естество, и по-специално в никакъв случай не би трябвало да се произнася по целесъобразността на образуването на наказателно производство (
53
).
139.
С оглед на изложеното по-горе четвъртото твърдение за нарушение следва да се отхвърли.
4. По петото твърдение за нарушение от първата част
а) Доводи на страните
140.
В рамките на петото твърдение за нарушение жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като е отхвърлил доводите им, изведени от принципа на пропорционалност, и по този начин е нарушил не само този принцип, но и задължението си за мотивиране.
141.
Парламентът поддържа, че това твърдение е недопустимо, тъй като не е достатъчно точно. От своя страна Кралство Испания отбелязва, че това твърдение не е свързано с нито една точка от обжалваното съдебно решение и следователно е ирелевантно.
б) Анализ
142.
Според мен петото твърдение е недопустимо, доколкото се отнася до претендираното нарушение на принципа на пропорционалност от страна на Общия съд. Всъщност това твърдение за нарушение, разглеждано в този смисъл, не е мотивирано и се ограничава до препращане към жалбата за отмяна.
143.
Що се отнася до твърдението на жалбоподателите, че Общият съд не е отговорил на доводите им относно спазването на принципа на пропорционалност, припомням, че съгласно постоянната съдебна практика основанието, изведено от липса на отговор от страна на Общия съд на доводи, на които е направено позоваване в първоинстанционното производство, означава по същество да се твърди нарушение на задължението за излагане на мотиви, което произтича от член 36 от Статута на Съда на Европейския съюз, приложимо за Общия съд по силата на член 53, първа алинея от този статут и от член 117 от Процедурния правилник на Общия съд (
54
).
144.
При все това от постоянната съдебна практика следва също, че задължението на Общия съд да мотивира решенията си не изисква от него да излага изчерпателно и да посочва поединично всички представени от страните по спора съображения и че следователно мотивите на Общия съд могат да бъдат и имплицитни, при условие че дават възможност на заинтересованите лица да се запознаят с причините, поради които Общият съд не е уважил техните доводи, а на Съда — да разполага с достатъчно данни, за да упражни своя контрол (
55
).
145.
В този контекст, според мен няма никакво съмнение, че Общият съд, макар и само имплицитно, е отхвърлил твърдението за нарушение на принципа на пропорционалност, тъй като в рамките на шестото основание за отмяна жалбоподателите поддържат, че разрешението за задържането им е непропорционално, на първо място, предвид произтичащото от това нарушение на основните им права, както и, на второ място, предвид етапа на наказателното производство (
56
). Що се отнася до първия довод, както следва от моя анализ на четвъртото твърдение за нарушение, Общият съд правилно го е отхвърлил. Що се отнася до втория довод, в точка 126 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че Парламентът не следва да преценява законосъобразността на актовете, приети от съдебните органи в хода на производството, тъй като този въпрос е от компетентността единствено на националните органи. Ето защо следва да се констатира, че в рамките на шестото основание за обжалване това решение не страда от липса на произнасяне, нито по-общо от липса на мотиви в това отношение. Всъщност мотивите на посоченото съдебно решение позволяват на заинтересованите лица да се запознаят с причините, поради които доводите им не са уважени.
146.
С оглед на изложеното по-горе петото твърдение за нарушение следва да се отхвърли.
5. По шестото твърдение за нарушение от първата част
а) Доводи на страните
147.
В рамките на шестото твърдение за нарушение жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 141—143 от обжалваното съдебно решение по принцип е приел, че решението за снемане на имунитета на европейски депутат и производството, довело до приемането му, не накърняват и не могат да накърнят правото на зачитане на презумпцията за невиновност. В това отношение в точка B от спорните решения се споменава определението на Tribunal Supremo (Върховен съд) от 25 октомври 2018 г., въпреки че то се отнасяло не до жалбоподателите, а до техните съобвиняеми. Освен това, тъй като единственият документ, представен на членовете на комисията JURI, е решението на Tribunal Supremo (Върховен съд) от 14 октомври 2019 г., с което се осъждат други лица, приемането на спорните решения се основавало на предположението, че жалбоподателите са виновни, което е в нарушение на правото на зачитане на презумпция за невиновност. Същият извод се налагал с оглед на факта, че според тях Общият съд не е разгледал доводите им, изведени от злоупотреба с власт и от наличието на скрита цел, изтъкнати в рамките на шестото основание за отмяна, и по този начин не е изпълнил задължението си за мотивиране.
148.
Парламентът, подкрепян от Кралство Испания, иска това твърдение за нарушение да бъде отхвърлено. Той отбелязва по-специално, че това твърдение за нарушение се основава на неправилен прочит на точка 141 от обжалваното съдебно решение, в която Общият съд само е констатирал, че снемането на имунитета на депутат само по себе си не накърнява правото му на зачитане на презумпцията за невиновност. Освен това, що се отнася до довода, изведен от нарушение на задължението за мотивиране, Парламентът счита, че той трябва да се отхвърли като недопустим и във всички случаи като неоснователен.
б) Анализ
149.
В точка 141 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че решение за снемане на имунитета не накърнява правото на зачитане на презумпцията за невиновност. Според него въпросът дали към момента на подаване на искането са изпълнени условията за снемане на парламентарния имунитет по силата на член 9 от Протокол № 7, е различен от този, който има за цел да се определи дали деянията, за които е упрекнат съответният депутат, са доказани, тъй като този въпрос е от компетентността на органите на държавата членка.
150.
Както отбелязва Парламентът, шестото твърдение за нарушение се основава на неправилен прочит на обжалваното съдебно решение и поради това трябва да се отхвърли като неоснователно.
151.
Струва ми се, че с това твърдение за нарушение жалбоподателите всъщност упрекват Общия съд, че не е отговорил на доводите им, изложени в жалбата за отмяна, относно отчитането от Парламента на съдебни решения, които могат да се разбират като доказващи вината им, въпреки че не се отнасят до тях. Фактът, че според тях Парламентът се основал на тези решения, бил релевантен с оглед на доводите им относно злоупотребата с власт и наличието на скрита цел.
152.
Както беше току-що припомнено (
57
), от една страна, основанието, изведено от липса на отговор от страна на Общия съд на доводи, на които е направено позоваване в първоинстанционното производство, означава по същество да се твърди нарушение на задължението за излагане на мотиви, и от друга страна, задължението на Общия съд да мотивира решенията си не изисква от него да излага изчерпателно и да посочва поединично всички представени от страните по спора съображения.
153.
В този контекст следва да се констатира, че Общият съд действително е разгледал, от една страна, точка В от спорните решения (
58
), както и, от друга страна, евентуалното отражение на съдържащите се в нея неточни формулировки върху решението за снемане на имунитета на Парламента. Следователно този довод е неоснователен.
154.
Що се отнася до доводите, свързани със злоупотреба с власт и с наличието на непризната цел, те трябва да се отхвърлят като недопустими, доколкото в жалбата жалбоподателите не излагат никакви мотиви в подкрепа на тези доводи и препращат общо към жалбата за отмяна.
6. По седмото и осмото твърдение за нарушение от първата част
а) Доводи на страните
155.
В рамките на седмото и осмото твърдение за нарушение от първата част на шестото основание жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 147—161 от обжалваното съдебно решение е преценил неточните твърдения на Парламента в точки S и B от спорните решения, отнасящи се съответно до целта на парламентарния имунитет, предвиден в член 9 от Протокол № 7, и до хода на засягащото ги наказателно производство. Тези неточни твърдения оказали влияние върху решението за снемане на имунитета на Парламента, доколкото въвели неговите членове в заблуждение.
156.
Всъщност според жалбоподателите, от една страна, било относително разумно да се предположи, че гласовете на членовете на Европейския парламент, които са се произнесли в полза на спорните решения, биха били различни, ако те са знаели, че що се отнася до предвидените в член 9 от Протокол № 7 имунитети, точка S от тези решения е явно неправилна. От друга страна, ако Парламентът е знаел, че противно на посоченото в точка В от посочените решения, фазата на разследването по отношение на жалбоподателите не е приключила, той е можел да приеме, че издаването на европейска заповед за арест срещу тях преди приключването на фазата на разследването е непропорционално. Освен това точка 159 от обжалваното съдебно решение била опорочена от грешка при прилагане на правото, свързана с изопачаване на разпоредбите на испанския наказателно-процесуален кодекс.
157.
Парламентът, подкрепян от Кралство Испания, иска тези две твърдения за нарушения да бъдат отхвърлени. Според Парламента доводът, изведен от това, че решението му за снемане на имунитета на жалбоподателите се основавало единствено на мотива, посочен в точка S от спорните решения, е в противоречие със становището му, съдържащо се в точки T—W от тях, и трябва да се отхвърли като неоснователен. Освен това доводът, изведен от изопачаването на разпоредбите на испанския наказателно-процесуален кодекс, трябвало да се отхвърли като недопустим, тъй като е изтъкнат от жалбоподателите за първи път в производството по обжалване. При всички положения този довод трябвало да се отхвърли като неоснователен. Кралство Испания поддържа, че осмото твърдение за нарушение е неотносимо, доколкото за уважаването на искането за снемане на имунитета е без значение дали фазата на разследването е приключила или не.
б) Анализ
158.
В точка 148 от обжалваното съдебно решение Общият съд припомня, че точка S от оспорваните решения възпроизвежда принципа, съдържащ се в точка 3 от Съобщение № 11/2019, според която „[п]арламентарният имунитет има за цел да защити Парламента и неговите депутати от съдебните производства във връзка с дейности, извършвани при изпълнение на парламентарните задължения и неотделими от тези задължения“. В това отношение Общият съд приема в точка 149 от това решение, че е безспорно, че жалбоподателите са били обхванати от имунитета, предвиден в член 9, първа алинея, буква б) от Протокол № 7, макар разглежданото наказателно производство да се отнася до дейности, които нямат връзка с изпълнението на парламентарните задължения. Той обаче констатира в точка 152 от посоченото решение, че общото твърдение, съдържащо се в точка S от спорните решения, не е било приложено в смисъл, че искането за снемане на имунитета на член на Парламента трябва да бъде уважено, ако се отнася до съдебно производство, обхващащо деяния, които нямат връзка с изпълнението на парламентарните задължения.
159.
По-нататък, в точка 155 от обжалваното съдебно решение Общият съд припомня съдържанието на точка В от спорните решения и констатира в точка 157 от това решение, че жалбоподателите имат основание да поддържат, че тази точка страда от фактическа грешка или най-малкото от липса на яснота по въпроса дали спрямо тях е приключила фазата на разследване от разглежданото наказателно производство. В точка 160 от посоченото решение обаче той стига до извода, че не изглежда грешката или най-малкото липсата на яснота да е повлияла върху разглеждането на искането за снемане на имунитет.
160.
Ето защо Общият съд е установил, че някои формулировки в точки B и S от спорните решения са неточни. За сметка на това по-нататък той заключава, че противно на поддържаното от жалбоподателите, тези неточности не са от естество да засегнат решението за снемане на имунитета на Парламента.
161.
Считам, че изводът на Общия съд не е опорочен от грешка. Всъщност мотивите на спорните решения не се ограничават до точки В и S. За да се прецени въздействието на тези неточни формулировки, следва да се вземат предвид контекстът и мотивите на тези решения в своята цялост. В рамките на шестото основание за обжалване жалбоподателите не са представили никакъв довод, позволяващ да се докаже, че неточностите във формулировките в точки В и S са били от такова естество, че решението за снемане на имунитета на Парламента е щяло да бъде различно, ако тези формулировки бяха правилни. Споделям по-специално становището на Кралство Испания, че що се отнася до решението за снемане на имунитета, е без значение дали фазата на разследването по наказателното дело е приключила или не.
162.
При условията на евентуалност, що се отнася до довода на жалбоподателите, че Парламентът е можел да приеме, че издаването на европейски заповеди за арест срещу тях, преди да приключи фазата на разследването, е непропорционално, припомням (
59
), че при всички положения не попада в обхвата на правомощията на Парламента да преценява пропорционалността на задържането на жалбоподателите с оглед на етапа на наказателното производство срещу тях.
163.
В този контекст считам, че доводите, изведени от разпоредбите на испанския наказателно-процесуален кодекс, са неотносими.
164.
С оглед на изложеното по-горе седмото и осмото твърдение за нарушение следва да се отхвърлят.
7. По деветото твърдение за нарушение от първата част
а) Доводи на страните
165.
В рамките на деветото твърдение за нарушение от първата част на шестото основание жалбоподателите упрекват Общия съд, на първо място, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 162—172 от обжалваното съдебно решение е заключил, че Парламентът не е нарушил принципите на равно третиране и на добра администрация. Парламентът обаче не следвал постоянната си практика да отказва снемане на имунитета на депутат в случаите, посочени в точки 162 и 163 от това решение. На второ място, Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото и като заключил в точка 166 от посоченото съдебно решение, че обстоятелствата, упоменати в рамките на шестото и седмото основание за отмяна, отнасящи се до практиките и начина на действие на Парламента в областта на имунитетите, вече не били релевантни в съответствие с точка 53 от Съобщение № 11/2019, което предвижда, че то заменя предходните съобщения. На трето място, Общият съд изопачил доказателствата, като приел, че жалбоподателите не са доказали „по какъв начин“ решенията, на които се позовават, можели да установят наличието на определена практика. На четвърто място, в точки 166—172 от същото съдебно решение Общият съд изопачил доказателствата и допуснал грешка при прилагане на правото, като не взел предвид всички прецеденти, изтъкнати от жалбоподателите, както и свързаните с тях доводи, за да установи fumus persecutionis.
166.
Парламентът, подкрепян от Кралство Испания, иска това твърдение за нарушение да бъде отхвърлено като неоснователно. Парламентът поддържа, че нито принципът на добра администрация, нито принципът на равно третиране му забраняват да приспособява и променя предходната си практика. Освен това доводите, изведени от изопачаването на доказателствата от Общия съд, били недопустими, тъй като жалбоподателите не посочват точно допуснатите грешки или изопачените доказателства. Във всеки случай тези доводи били неоснователни.
б) Анализ
167.
В точки 162 и 163 от обжалваното съдебно решение Общият съд обобщава твърденията на жалбоподателите относно елементите на твърдяната практика на Парламента, които той пренебрегнал.
168.
В точка 166 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва, че за да установят наличието на практика на Парламента, изразяваща се в отказ да бъде снет имунитетът на депутат, когато последният е преследван във връзка с политическата си дейност, когато това преследване е инициирано от политически противник или когато съответните национални органи са поискали налагането на наказания срещу този депутат, които да служат за пример, жалбоподателите се позовават на Съобщение № 11/2003 от 6 юни 2003 г. Това съобщение е изготвено от Комисията по правни въпроси и вътрешен пазар на Парламента, която тогава е била натоварена с въпросите за имунитетите и представлява обобщение на предходната практика на Парламента по вземане на решения. Общият съд представя резюме на релевантните пасажи от това съобщение, след което отбелязва, че на 19 ноември 2019 г. то е заменено със Съобщение № 11/2019.
169.
В точка 167 от обжалваното съдебно решение Общият съд посочва довода на Парламента, че е изоставил практиката си, обобщена в Съобщение № 11/2003, в посока на ограничаване на случаите, в които той отказва да снеме имунитет.
170.
В точка 168 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва, че практиката на Парламента да отказва да снеме имунитет, ако целта на разглежданото съдебно преследване е да възпрепятства изпълнението на парламентарните задължения на депутата, не се оспорва. По-нататък той констатира, че що се отнася до случаите, в които Парламентът отказва да снеме имунитета на един от своите членове, жалбоподателите се позовават само на някои решения, приети от Парламента, без обаче да посочат по какъв начин те биха могли да установят наличието на такава практика. Освен това Общият съд отбелязва, че по-голямата част от решенията, на които се позовават жалбоподателите, са приети в периода 1982—2003 г.
171.
Считам, че Общият съд не е допуснал грешка в разглежданите точки от обжалваното съдебно решение.
172.
Както е видно от точка 53 от Съобщение № 11/2019, то заменя всички предходни съобщения и всички други документи на комисията JURI относно практиките и условията за функциониране на Парламента в областта на имунитетите. Това показва ясното намерение на Парламента да промени предишната си практика. Като се има предвид свободата на преценка, с която разполага Парламентът по отношение на снемането на парламентарния имунитет, считам, че той е имал право да постъпи по този начин, още повече че промяната в неговата практика е била обоснована от анализа на съдебната практика.
173.
Този извод се потвърждава от Съда, който вече е имал повод да приеме, че Съобщение № 11/2003 не се прилага повече след публикуването на Съобщение № 11/2019 и че следователно Общият съд не е бил длъжен да го вземе предвид (
60
). Като се има предвид, че жалбоподателите основават доводите си на старата практика на Парламента, обобщена в Съобщение № 11/2003, съображението на Съда важи a fortiori за всяка практика на Парламента, предхождаща Съобщение № 11/2019.
174.
С оглед на тези обстоятелства следва да се констатира, че доводите на жалбоподателите, изведени от предходната практика на Парламента, са неоснователни.
175.
При условията на евентуалност, що се отнася до доводите, изведени от твърдяното изопачаване на доказателствата от Общия съд, считам, че те са недопустими, доколкото жалбоподателите не посочват точно доказателствата, за които се твърди, че са били изопачени от Общия съд, и не показват грешките в анализа, които по тяхна преценка са довели Общия съд до това изопачаване (
61
). Всъщност те само препращат абстрактно и общо към доказателствата, представени в подкрепа на жалбата им за отмяна. По този начин всъщност искат от Съда да извърши преценка на доказателствата, приложени към жалбата за отмяна.
176.
При тези условия деветото твърдение за нарушение трябвало да се отхвърли.
8. По втората част от шестото основание
а) Доводи на страните
177.
Втората част на шестото основание е изведена от грешка при прилагане на правото, която Общият съд допуснал, като приел, че Парламентът не е допуснал грешка в преценката на fumus persecutionis.
178.
На първо място, жалбоподателите упрекват Общия съд, че не е изпълнил задължението си за мотивиране. Те отново оспорват (
62
) посочения в точка 112 от обжалваното съдебно решение принцип, че Парламентът разполага с широка свобода на преценка относно насоките, които смята да даде на решение, прието въз основа на постъпило искане за снемане на имунитет.
179.
На второ място, Общият съд не изпълнил задължението си за мотивиране и нарушил правото на ефективна съдебна защита, „като не взел отношение по приложения критерий за контрол“ и като не приложил критериите за контрол, съдържащи се в жалбата за отмяна.
180.
На трето място, Общият съд изопачил доказателствата, допуснал грешки при прилагане на правото, не изпълнил задължението си за мотивиране и нарушил правото на ефективна съдебна защита, „като не разгледал по-голямата част от развитите от тях доводите, поради релевантността им за целите на установяването на fumus persecutionis, в рамките на шестото, седмото и осмото основание за отмяна“. В това отношение жалбоподателите препращат към доводите си, изложени в жалбата за отмяна. Те изтъкват също, че неточната формулировка на точка S от спорните решения е засегнала преценката за fumus persecutionis.
181.
На четвърто място, в точки 174—186 от обжалваното съдебно решение Общият съд изопачил доказателствата и допуснал грешка при прилагане на правото при преценката на грешките, които според жалбоподателите Парламентът допуснал при идентифицирането на fumus persecutionis.
182.
По-специално жалбоподателите оспорват, на първо място, преценката на Общия съд относно липсата на отражение върху установяването на fumus persecutionis, от една страна, на датата на издаване на европейските заповеди за арест (т. 174 от това решение), и от друга страна, на липсата на европейски заповеди за арест, които са в сила между юли 2018 г. и октомври или ноември 2019 г. (т. 175—178 от посоченото решение), на второ място, констатацията на Общия съд в точки 179—182 от същото решение, че доводите, изведени от действителното извършване на деянията, в които са обвинени, тяхната квалификация от гледна точка на испанския наказателен закон, както и въпросът дали тези деяния обосновават или не наказателно преследване, са неотносими, на трето място, преценката на Общия съд в точки 183—184 от обжалваното съдебно решение относно релевантността на обстоятелствата, взети предвид от Парламента при преценката за fumus persecutionis, на четвърто място, грешката при прилагане на правото, допусната от Общия съд, като приема в точка 185 от това решение, че Парламентът не следва да преценява законосъобразността на актовете, приети от съдебните органи в хода на разглежданото наказателно производство. Всяко от възраженията на жалбоподателите е последвано или от собствената им преценка на релевантността на посочените елементи за преценката на fumus persecutionis, или от препращане към други основания за обжалване, или просто от констатацията, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
183.
Парламентът, подкрепян от Кралство Испания, иска доводите на жалбоподателите да бъдат отхвърлени или като недопустими, или като неоснователни.
б) Анализ
184.
В точка 183 от обжалваното съдебно решение Общият съд най-напред констатира, че за да стигне до извода за липса на fumus persecutionis, Парламентът се е основавал на няколко обстоятелства, разгледани заедно, а именно обстоятелството, че инкриминираните деяния са извършени през 2017 г., докато жалбоподателите са придобили качеството на член на Парламента на 13 юни 2019 г., и фактите, че от една страна, обвиненията са били предявени на жалбоподателите на 21 март 2018 г., датата, на която придобиването на статута на европейски депутат е било хипотетично, и от друга страна, обвинението е предявено и на други лица, които не са били членове на Парламента.
185.
Общият съд приема по-нататък в точка 186 от обжалваното съдебно решение, че жалбоподателите не са доказали, че Парламентът допуснал явна грешка в преценката като се е основал на припомнените (в предходната точка) обстоятелства, за да изключи наличието на fumus persecutionis. В това отношение, според Общия съд, фактите — първо, че жалбоподателите се преследват заради националната им политическа дейност, второ, че в рамките или в края на разглежданото наказателно производство те можели временно да бъдат възпрепятствани да упражняват мандата си и дори евентуално да го загубят, трето, че испанската партия VOX е предявила actio popularis в рамките на разглежданото наказателно производство и четвърто, че те са били визирани от някои отрицателни публични изявления, в които по-специално се изисква да им бъдат наложени наказания, които да служат за пример — не могат да поставят под въпрос този извод. Същото се отнасяло и за твърденията на жалбоподателите, с които се цели да се постави под въпрос безпристрастността на съдебните органи, които са встъпили в рамките на разглежданото наказателно производство. Освен това, за да докажат наличието на явна грешка, допусната от Парламента, жалбоподателите не могат надлежно да се позовават на събития, настъпили след спорните решения, като например съобщението на Централната избирателна комисия от 3 ноември 2022 г. и факта, че самите те и техните съветници са били шпионирани от испанските органи.
186.
Считам, че Общият съд не е допуснал грешка при анализа на преценката на Парламента за fumus persecutionis. Споделям по-специално неговото становище, че Парламентът разполага с широко право на преценка с оглед на всички релевантни обстоятелства, за да установи наличието на fumus persecutions, и че неговото решение може да бъде отменено само в случай на явна грешка в тази преценка (
63
). Според мен преценката на Общия съд, че Парламентът не е допуснал такава явна грешка, не е опорочена от грешка.
187.
За изчерпателност, що се отнася, на първо място, до доводите на жалбоподателите, обобщени в точка 178 от настоящото заключение, според мен те са неоснователни. Макар жалбоподателите формално да твърдят, че е налице нарушение на задължението за мотивиране, все пак считам, че с тези доводи те всъщност оспорват принципа, посочен в точка 112 от обжалваното съдебно решение, на който Общият съд основава преценката си. Вече анализирах тези доводи в рамките на първата част от шестото основание в контекста на твърдяното нарушение на основните права на жалбоподателите (
64
). Тълкувана по-общо, констатацията в точка 112 от това решение е правилна, както вече посочих (
65
).
188.
На второ място, що се отнася до доводите, обобщени в точки 179 и 180 от настоящото заключение, според мен те са недопустими, тъй като са неточни и целят преразглеждане на доводите, съдържащи се в жалбата за отмяна. Припомням, че съгласно постоянната съдебна практика жалба, която само повтаря или възпроизвежда буквално вече изложени пред Общия съд основания и доводи, не отговаря на изискванията за мотивиране, произтичащи от член 256 ДФЕС, член 58, първа алинея от Статута на Съда, както и от член 168, параграф 1, буква г) и член 169 от Процедурния правилник на Съда (
66
). Такъв обаче е случаят с доводите, изложени в точки 179 и 180 от настоящото заключение, доколкото жалбоподателите само препращат общо към доводите, съдържащи се в жалбата за отмяна.
189.
Накрая, що се отнася до доводите, обобщени в точки 181 и 182 от настоящото заключение, жалбоподателите се ограничават до това да представят становището си относно въздействието на някои обстоятелства, които Парламентът счита за релевантни или не (т. 174—182 от обжалваното съдебно решение), или да препратят към основанията за отмяна (т. 183—184 от това решение), или да установят, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото (т. 185 и 186 от посоченото съдебно решение). Следователно тези доводи също са недопустими, тъй като жалбоподателите не посочват грешка в мотивите на Общия съд.
190.
Във всеки случай, дори да се предположи, че тези доводи са допустими, те следва да се отхвърлят като неоснователни, тъй като не могат да поставят под въпрос констатацията ми в точка 186 от настоящото заключение.
191.
С оглед на изложеното по-горе втората част от шестото основание трябва да се отхвърли.
9. Заключение по шестото основание за обжалване
192.
С оглед на изложените по-горе съображения считам, че шестото основание за обжалване следва да се отхвърли.
Е.
По петото основание за обжалване
193.
С петото си основание жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като е отхвърлил петото основание за отмяна, изведено от нарушение на принципа на правна сигурност, свързано с липсата на яснота на спорните решения. В това отношение Общият съд пропуснал да вземе предвид факта, че Парламентът, от една страна, никога не е разглеждал искане за снемане на имунитет с цел продължаване на процедура по предаване съгласно глава 2 от Рамково решение 2002/584 и от друга страна, е снел за първи път само един от имунитетите, предвидени в член 9 от Протокол № 7. Това основание се състои от две части.
1. По първата част от петото основание
а) Доводи на страните
194.
С първата част от петото основание жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, що се отнася до производствата, на основание на които е снет имунитетът, че спорните решения не са неясни. В това отношение те оспорват тълкуването на спорните решения, направено от Общия съд в точки 94—97 от обжалваното съдебно решение, което според тях не било единственото възможно тълкуване. Те изтъкват по-специално, че единствената цел на отнасящите се до тях искания за снемане на имунитета е била да се продължат висящите процедури по предаване, а именно процедурите за изпълнение на европейските заповеди за арест в Белгия и Обединеното кралство.
195.
Парламентът, подкрепян от Кралство Испания, иска тази част да бъде отхвърлена, като изтъква, че доводите са недопустими или неотносими и във всички случаи са неоснователни.
б) Анализ
196.
Общият съд анализира спорните решения в точки 95 и 96 от обжалваното съдебно решение. Той посочва, от една страна, че от точка 1 от диспозитива им е видно, че тези решения снемат имунитета на жалбоподателите, предвиден в член 9, първа алинея, буква б) от Протокол № 7, а именно имунитета, предоставен на територията на всяка държава членка, различна от Кралство Испания, без да извършва какъвто и да било подбор на тези държави. От друга страна, Общият съд изброява пасажите от посочените решения, в които се посочва, че снемането на имунитета е поискано, за да се премахнат пречките пред изпълнението на европейските заповеди за арест, издадени срещу жалбоподателите. Така Общият съд стига до извода, че спорните решения, разглеждани независимо или във връзка с исканията за снемане на имунитет, не са неясни.
197.
Споделям заключението на Общия съд. Предложеното от жалбоподателите тълкуване на исканията за снемане на имунитет, според което те се отнасят единствено до изпълнението на европейските заповеди за арест в Белгия и Обединеното кралство, не е защитимо, ако се вземат предвид не само някои обстоятелства, изведени от контекста, както правят жалбоподателите, а спорните решения като цяло.
198.
Несъмнено член 9, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 предвижда възможността издаващият европейска заповед за арест съдебен орган да съобщи тази заповед директно на изпълняващия съдебен орган, когато е известно местонахождението на издирваното лице. Това съобщаване обаче не води до ограничаване на обхвата на европейска заповед за арест до територията на държавата членка на последния орган. Тази европейска заповед за арест винаги може да бъде изпълнена във всички държави членки. Така, при липсата на изрични формулировки в разглежданите искания за снемане на имунитет, от които да следва, че Парламентът е трябвало да снеме имунитета единствено по отношение на изпълнението на европейските заповеди за арест в Белгия и Обединеното кралство, даденото от жалбоподателите тълкуване на тези искания и на спорните решения трябва да се отхвърли като неправилно. Следователно Общият съд не е допуснал грешка, като е заключил, че от спорните решения е видно, че Парламентът е решил да снеме имунитета на жалбоподателите на територията на всички държави членки, с изключение на испанската територия.
199.
С оглед на изложеното по-горе считам, че първата част от петото основание за обжалване следва да се отхвърли.
2. По втората част от петото основание
а) Доводи на страните
200.
Втората част от това основание е изведена от грешка при прилагане на правото, която Общият съд е допуснал, като е приел в точки 98—109 от обжалваното съдебно решение, че спорните решения не са неясни, що се отнася до мерките, които могат да бъдат приети в рамките на изпълнението на европейските заповеди за арест. Така жалбоподателите изтъкват, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е тълкувал неправилно обхвата на имунитетите, предвидени в член 9, първа алинея, буква а) и в член 9, втора алинея от Протокол № 7, както и като е приел, че единствено имунитетът, предвиден в член 9, първа алинея, буква б) от Протокол № 7, представлява пречка за задържането на жалбоподателите и за предаването им на испанските органи. По този начин Общият съд изопачил доказателствата. Освен това жалбоподателите изтъкват отново доводите, които са предмет на четвъртата част от третото основание.
201.
Парламентът, подкрепян от Кралство Испания, иска тази част да бъде отхвърлена и отбелязва, че оплакванията на жалбоподателите са неотносими, доколкото исканията за снемане на имунитет се отнасят единствено до имунитета, посочен в член 9, първа алинея, буква б) от Протокол № 7. Според тази институция оплакванията, отнасящи се до точки 103 и 106—109 от обжалваното съдебно решение, се основават на неправилен прочит на тези точки.
б) Анализ
202.
В точки 101—105 от обжалваното съдебно решение Общият съд излага съдържанието на спорните решения, както и извода на Парламента, че единствено имунитетът, предвиден в член 9, първа алинея, буква б) от Протокол № 7, представлява пречка за задържането на жалбоподателите. Освен това в точки 106—108 от това решение той приема, че член 9, втора алинея от този протокол не предоставя на жалбоподателите самостоятелна защита спрямо защитата, от която са се ползвали по силата на член 9, първа алинея от него.
203.
В самото начало следва да се отбележи, че доколкото исканията за снемане на имунитет се отнасят единствено до имунитета, посочен в член 9, първа алинея, буква б) от Протокол № 7, твърденията за нарушения на жалбоподателите относно евентуалното становище на Общия съд относно обхвата на имунитета им на испанска територия са неотносими. Всъщност, от една страна, тези твърдения за нарушения са насочени срещу мотиви, които не оказват влияние върху диспозитива на обжалваното съдебно решение (
67
). От друга страна, както правилно отбелязва Парламентът, в точки 100—105 от това съдебно решение Общият съд възпроизвежда съдържанието на няколко точки от спорните решения, както и формулираното от Парламента заключение, и тези точки от обжалваното съдебно решение по никакъв начин не посочват собственото му тълкуване на обхвата на имунитета, предвиден в член 9, първа алинея, буква а) от този протокол.
204.
Що се отнася, на първо място, до доводите на жалбоподателите, изведени от имунитета, предвиден в член 9, втора алинея от Протокол № 7, който имал самостоятелен характер спрямо имунитета, предвиден в първа алинея от този член, според мен те би трябвало да се отхвърлят като неоснователни. Както посочих в рамките на анализа си на шестото основание за обжалване (
68
), след откриването на първата сесия от парламентарния мандат и вече действителното встъпване в длъжност, член на ЕП се ползва единствено от защитата, предвидена в член 9, първа алинея от Протокол № 7. В случая имунитетът, предвиден в член 9, първа алинея, буква б) от посочения протокол, е снет след действителното встъпване в длъжност като депутат от страна жалбоподателите. На този етап успоредно с това те вече не се ползват от защитата, предвидена в член 9, втора алинея от същия протокол. Следователно, за да се осигури защитата, предвидена в член 9, втора алинея от Протокол № 7, в спорните решения не е било необходимо да се уточняват мерките, които могат да бъдат приети в рамките на изпълнението на европейските заповеди за арест.
205.
Що се отнася, на второ място, до доводите, изведени от изопачаването на доказателствата, считам, че те следва да бъдат отхвърлени. Тези, които се отнасят, от една страна, до обхвата на имунитета на жалбоподателите, предвиден в член 9, първа алинея, буква а) от Протокол № 7, са неотносими, доколкото доводите относно твърдяната грешка на Общия съд, както току-що посочих (
69
), са неотносими. От друга страна, доводите, които се отнасят до имунитета, предвиден в член 9, първа алинея, буква б) от този протокол, са неоснователни, тъй като Общият съд не е допуснал грешка при тълкуването на решение Junqueras Vies.
206.
На трето място, що се отнася до довода, изведен от поверителността на процедурата пред комисията JURI, вече разгледах този довод (
70
).
207.
С оглед на изложеното по-горе втората част от петото основание трябва да се отхвърли.
3. Заключение по петото основание за обжалване
208.
С оглед на изложените по-горе съображения считам, че петото основание за обжалване следва да се отхвърли.
Ж.
По съдебните разноски
209.
Що се отнася до жалбата, подадена от първия и третия жалбоподател, съгласно член 142 от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184 от него, в този случай съдебните разноски се определят по преценка на Съда. В случая, тъй като обстоятелствата, обосноваващи липсата на основание за произнасяне по същество по жалбата, не зависят от страните, следва да се постанови, че всяка страна понася направените от нея съдебни разноски.
210.
Що се отнася до жалбата, подадена от втория жалбоподател, тъй като настоящото заключение е ограничено до анализа на третото, петото и шестото основание за обжалване, няма да направя предложение относно съдебните разноски, доколкото решението в това отношение зависи от решението по останалите основания в съответствие с член 138 от Процедурния правилник.
V. Заключение
211.
С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда:
–
да постанови, че липсва основание за произнасяне по жалбата, подадена от г‑н Carles Puigdemont i Casamajó и г‑жа Clara Ponsatí i Obiols,
–
що се отнася до жалбата, подадена от г‑н Carles Puigdemont i Casamajó и г‑жа Clara Ponsatí i Obiols, да осъди всяка страна да понесе направените от нея съдебни разноски,
–
да отхвърли третото, петото и шестото основание от жалбата, подадена от г‑н Antoni Comín i Oliveres.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Отбелязвам, както следва от точка 54 от обжалваното съдебно решение, че тези три решения са почти идентични, с изключение на имената на съответните депутати, на датата на приемане на някои съдебни актове, а що се отнася до г‑жа Ponsatí i Obiols — на обстоятелствата, при които е избрана в Парламента, и на факта, че в рамките на разглежданото наказателно производство е преследвана само за престъплението „бунт против дейността на държавата“.
(
3
)	ОВ C 326, 2012 г., стр. 266.
(
4
)	ОВ L 302, 2019 г., стр. 1, в редакцията му преди изменението му с решението на Парламента от 17 януари 2023 г.
(
5
)	DOGC, бр. 7449A от 6 септември 2017 г., стр. 1.
(
6
)	DOGC, бр. 7451A от 8 септември 2017 г., стр. 1.
(
7
)	А именно третото, петото, шестото и седмото основание.
(
8
)	Решение от 6 септември 2018 г., Bank Mellat/Съвет (C‑430/16 P, EU:C:2018:668, т. 49 и цитираната съдебна практика).
(
9
)	Решение от 17 септември 2015 г., Mory и др./Комисия (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, т. 58 и цитираната съдебна практика).
(
10
)	Решение от 13 юли 2023 г., D & A Pharma/EMA (C‑136/22 P, EU:C:2023:572, т. 44 и цитираната съдебна практика).
(
11
)	Решение от 18 октомври 2018 г., Gul Ahmed Textile Mills/Съвет (C‑100/17 P, EU:C:2018:842, т. 37 и цитираната съдебна практика).
(
12
)	Вж. точка 22 от настоящото заключение.
(
13
)	В това отношение отбелязвам, че на 12 септември 2024 г. вторият жалбоподател подава пред Общия съд жалба на основание член 263 ДФЕС, заведена под номер T‑477/24, с която иска отмяна на решението на Европейския парламент да не признае качеството му на избран член на Парламента за законодателния период 2024—2029 г. След оттеглянето на жалбата това дело е заличено с определение на председателя на осми състав на Общия съд от 14 ноември 2024 г., Comín i Oliveres/Парламент (T‑477/24, EU:T:2024:836).
(
14
)	Решение от 19 декември 2019 г. (C‑502/19, наричано по-нататък „решение Junqueras Vies, EU:C:2019:1115, диспозитивът).
(
15
)	Вж. заключението ми по дело Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:958, т. 3 и 4).
(
16
)	Вж. в това отношение решение на ЕСПЧ от 17 май 2016 г., Karácsony и др. с/у Унгария (CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, § 138), и решение на ЕСПЧ от 20 декември 2016 г., Uspaskich с/у Литва (CE:ECHR:2016:1220JUD001473708, § 98), цитирани от Съда в решение Junqueras Vies.
(
17
)	Решение Junqueras Vies (т. 84 и цитираната съдебна практика).
(
18
)	Вж. заключението ми по дело Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:958, т. 5).
(
19
)	Решение на ЕСПЧ от 20 декември 2016 г., Uspaskich с/у Литва, CE:ECHR:2016:1220JUD001473708, § 91.
(
20
)	Вж., по-специално, решения от 17 януари 2013 г., Gollnisch/Парламент (T‑346/11 и T‑347/11, EU:T:2013:23, т. 60), от 8 ноември 2018 г., Troszczynski/Парламент (T‑550/17, EU:T:2018:754, т. 44), от 1 декември 2021 г., Jalkh/Парламент (T‑230/21, EU:T:2021:848, т. 24), и от 26 юни 2024 г., Fest/Парламент (T‑305/23, EU:T:2024:422, т. 24).
(
21
)	Общият съд квалифицира решенията за снемане на имунитет като „решения с политически характер“. В това отношение от доклада относно обхвата и отнемането на парламентарния имунитет, приет от Венецианската комисия на 98-ата ѝ пленарна сесия (Венеция, 21—22 март 2014 г.) (наричан по-нататък „докладът на Венецианската комисия“), е видно, че тази квалификация съответства на квалификацията, дадена в някои национални правни системи (т. 135 от доклада на Венецианската комисия). Независимо от понятието, което се използва, за да се опише естеството на това решение, най-важното е широкото право на преценка на Парламента при приемането му.
(
22
)	Решение от 17 септември 2020 г., Troszczynski/Парламент (C‑12/19 P, EU:C:2020:725, т. 25).
(
23
)	Вж. в този смисъл определение на заместник-председателя на Съда от 24 май 2022 г., Puigdemont i Casamajó и др./Парламент и Испания (C‑629/21 P(R), EU:C:2022:413, т. 193 и 194).
(
24
)	Решение от 1 февруари 2024 г., Scania и др./Комисия (C‑251/22 P, EU:C:2024:103, т. 70 и цитираната съдебна практика).
(
25
)	Второто изречение от точка 8 от Съобщение № 11/2019 не е относимо от гледна точка на проблематиката, която е предмет на първата част от третото основание. За сметка на това то няма да бъде без значение за анализа на втората част от това основание и ще бъде представено в следващия раздел.
(
26
)	Решение от 22 декември 2022 г., Парламент/Moi (C‑246/21 P, EU:C:2022:1026, т. 35 и цитираната съдебна практика).
(
27
)	Вж. точка 60 от настоящото заключение.
(
28
)	Решение от 7 март 2024 г., Nevinnomysskiy Azot и NAK Azot/Комисия (C‑725/22 P, EU:C:2024:217, т. 94 и цитираната съдебна практика).
(
29
)	Решение от 12 декември 2024 г., DD/FRA (C‑680/22 P, EU:C:2024:1019, т. 34 и цитираната съдебна практика).
(
30
)	Решение от 12 декември 2024 г., DD/FRA (C‑680/22 P, EU:C:2024:1019, т. 35 и цитираната съдебна практика).
(
31
)	Решение от 11 декември 2019 г., Mytilinaios Anonymos Etairia — Omilos Epicheiriseon (C‑332/18 P, EU:C:2019:1065, т. 149 и цитираната съдебна практика).
(
32
)	Вж. решение от 16 септември 2020 г., BP/FRA (C‑669/19 P, EU:C:2020:713, т. 41 и цитираната съдебна практика).
(
33
)	Вж. решение от 16 септември 2020 г., BP/FRA (C‑669/19 P, EU:C:2020:713, т. 41 и цитираната съдебна практика).
(
34
)	Вж. в този смисъл решение от 3 март 2022 г., WV/ЕСВД (C‑162/20 P, EU:C:2022:153, т. 67—69 и цитираната съдебна практика).
(
35
)	Решение от 9 ноември 2017 г., TV2/Danmark/Комисия (C‑649/15 P, EU:C:2017:835, т. 61 и цитираната съдебна практика).
(
36
)	Вж. точка 54 от настоящото заключение.
(
37
)	Решение от 9 септември 2003 г., Kik/СХВП (C‑361/01 P, EU:C:2003:434, т. 101).
(
38
)	Вж. точка 194 от доклада на Венецианската комисия.
(
39
)	Нарушение на имунитетите, предвидени в член 343 ДФЕС и в член 9 от Протокол № 7 във връзка с член 6, член 39, параграф 2 и член 45 от Хартата, както и член 5, параграф 2 от Правилника за дейността.
(
40
)	Нарушение на принципите на добра администрация и на равно третиране.
(
41
)	Деветте твърдения за нарушения от първата част са предшествани от встъпително твърдение за нарушение относно нарушението на основните права на жалбоподателите. Доколкото този въпрос е предмет на четвъртото твърдение за нарушение, не е необходимо той да се разглежда като отделно твърдение за нарушение и поради това ще го разгледам в рамките на четвъртото твърдение.
(
42
)	Вж. точка 116 от настоящото заключение.
(
43
)	Вж. точка 43 от настоящото заключение.
(
44
)	Вж. точки 162, 188 и 190 от доклада на Венецианската комисия.
(
45
)	Решение от 27 април 2023 г., Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro и др./Комисия (C‑549/21 P, EU:C:2023:340, т. 80 и цитираната съдебна практика).
(
46
)	Решение Junqueras Vies, точка 78.
(
47
)	Решение Junqueras Vies, точка 80.
(
48
)	Решение Junqueras Vies, точка 79.
(
49
)	Решение от 10 юли 1986 г., Wybot (149/85, EU:C:1986:310, т. 27).
(
50
)	Вж. бележка под линия 41 от настоящото заключение.
(
51
)	Рамково решение на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (ОВ L 190, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3).
(
52
)	Вж. точка 125 от настоящото заключение.
(
53
)	Вж. точка 168 от доклада на Венецианската комисия.
(
54
)	Решение от 28 септември 2023 г., Changmao Biochemical Engineering/Комисия (C‑123/21 P, EU:C:2023:708, т. 185 и цитираната съдебна практика).
(
55
)	Решение от 4 октомври 2024 г., Mylan IRE Healthcare/Комисия (C‑237/22 P, EU:C:2024:850, т. 84 и цитираната съдебна практика).
(
56
)	Точки 339—365 от жалбата за отмяна.
(
57
)	Вж. точки 143 и 144 от настоящото заключение.
(
58
)	Вж. следващия раздел от настоящото заключение.
(
59
)	Вж. точки 138 и 145 от настоящото заключение.
(
60
)	Определение от 22 декември 2022 г., Jalkh/Парламент (C‑82/22 P, EU:C:2022:1039, т. 38).
(
61
)	Вж. в това отношение решение от 12 декември 2024 г., DD/FRA (C‑680/22 P, EU:C:2024:1019, т. 35 и цитираната съдебна практика).
(
62
)	Вж. точка 128 от настоящото заключение.
(
63
)	Вж. в това отношение раздел IV.3 от настоящото заключение, по-специално точки 43—45.
(
64
)	Вж. раздел IV.5.1 от настоящото заключение.
(
65
)	Вж. раздел IV.3 от настоящото заключение, по-специално точки 43—45.
(
66
)	Решение от 22 декември 2022 г., Парламент/Moi (C‑246/21 P, EU:C:2022:1026, т. 34 и цитираната съдебна практика).
(
67
)	Вж. в този смисъл решение от 27 април 2023 г., Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro и др./Комисия (C‑549/21 P, EU:C:2023:340, т. 80 и цитираната съдебна практика).
(
68
)	Вж. точка 126 от настоящото заключение.
(
69
)	Вж. точка 203 от настоящото заключение.
(
70
)	Вж. раздел IV.4.4 от настоящото заключение.