62013CC0066
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
YVES BOT
prednesené 13. marca 2014 (
1
)
Vec C‑66/13
Green Network SpA
proti
Autorità per l’energia elettrica e il gas
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Consiglio di Stato (Taliansko)]
„Životné prostredie — Podpora obnoviteľných zdrojov energie — Smernica 2001/77/ES — Záruky pôvodu — Uzatvorenie dvojstrannej dohody o uznávaní záruk pôvodu medzi Švajčiarskou konfederáciou a členským štátom — Vonkajšia právomoc Európskej únie“
I – Úvod
1.
Svojím zásadným rozsudkom z 31. marca 1971, Komisia/Rada, nazvaným „AETR“ (
2
), Súdny dvor potvrdil zásadu, podľa ktorej právomoc Európskeho hospodárskeho spoločenstva vstupovať do medzinárodných záväzkov neexistuje len v prípadoch výslovne ustanovených v Zmluve o EHS, ale môže vyplývať implicitne z právomocí priznaných Spoločenstvu na vnútornej úrovni, a rozhodol, že keď Spoločenstvo skutočne vykonalo svoju právomoc na vnútornej úrovni prijatím spoločných pravidiel, jeho paralelná vonkajšia právomoc sa stáva výlučnou, takže členské štáty strácajú možnosť uzatvárať s tretími štátmi dohody, ktoré by sa mohli dotýkať týchto pravidiel alebo pozmeniť rozsah ich pôsobnosti.
2.
Prejednávaná vec poskytuje Súdnemu dvoru príležitosť spresniť podmienky, ktoré sa týkajú vykonania už citovanej doktríny AETR v rámci politiky Európskej únie v oblasti ochrany životného prostredia a osobitne rozvoja energií vyrobených z obnoviteľných zdrojov. (
3
)
3.
Prostredníctvom týchto otázok je Súdny dvor najmä požiadaný, aby spresnil, či prijatím smernice Európskeho parlamentu a Rady č. 2001/77/ES o podpore elektrickej energie vyrábanej z obnoviteľných zdrojov energie na vnútornom trhu s elektrickou energiou (
4
) boli členské štáty zbavené ich súbežnej národnej právomoci a stratili možnosť uzatvárať s tretími štátmi dohody týkajúce sa uznávania záruk pôvodu na účely stanovenia zeleného pôvodu elektrickej energie dovezenej z týchto štátov.
4.
Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko) sa tiež pýta, či okolnosť, že dotknutým tretím štátom je Švajčiarsko, ktoré uzavrelo 22. júla 1972 dohodu o voľnom obchode s Európskym hospodárskym spoločenstvom (
5
), ktorá vo svojom článku 13 ods. 1 zakazuje zákaz množstevných obmedzení dovozu a všetkých opatrení s rovnakým účinkom, pokiaľ nie sú odôvodnené dôvodmi uvedenými v článku 20 uvedenej dohody, (
6
) má nejaký význam v súvislosti s odpoveďou na predchádzajúcu otázku.
5.
Vnútroštátny súd sa napokon Súdneho dvora pýta, či okolnosť, že vnútroštátna právna úprava neodkazuje na predchádzajúce uzatvorenie dohody medzi členským štátom a dotknutým tretím štátom, ale medzi správcami prenosovej siete týchto dvoch štátov, mení odpoveď na predchádzajúce otázky, najmä keď je táto dohoda len tichá bez toho, aby bola vyjadrená v oficiálnom akte a ktorej existencia sa zakladá len na tvrdení žalobkyne v konaní vo veci samej.
6.
V týchto návrhoch v prvom rade tvrdím, že v prípade záruk pôvodu, ktoré patria do oblasti z väčšej časti už upravenej spoločnými pravidlami, ktoré boli postupne prijaté po prijatí smernice 2001/77 s cieľom ešte úplnejšej harmonizácie, uplatnenie vnútornej právomoci Úniou viedlo k výhradnej vonkajšej právomoci, ktorá bráni takému vnútroštátnemu ustanoveniu, o aké ide vo veci samej, ktoré upravuje uzatvorenie medzinárodnej dohody medzi dotknutým štátom a tretím štátom o uznávaní záruk pôvodu.
7.
V druhom rade tvrdím, že okolnosť, že dotknutým tretím štátom je Švajčiarska konfederácia, s ktorou Spoločenstvo uzatvorilo dohodu o voľnom obchode, nemá vplyv na odpoveď na predchádzajúcu otázku.
8.
V treťom rade uvediem, že netreba odpovedať na tretiu a štvrtú otázku, a subsidiárne, že skutočnosť, že výlučná vonkajšia právomoc, ktorá vyplýva z toho, že Únia uplatnila svoju vnútornú právomoc, bráni vzhľadom na zásadu lojálnej spolupráce tiež vnútroštátnemu ustanoveniu, ktoré odkazuje na predchádzajúce uzatvorenie dohody nie medzi dotknutým členským štátom a dotknutým tretím štátom, ale medzi správcami prenosovej siete týchto dvoch štátov, ak cieľom tohto ustanovenia je obísť nemožnosť členského štátu uzatvoriť medzinárodné dohody s tretími štátmi.
II – Skutkový a právny rámec
9.
Relevantné skutkové okolnosti, z ktorých vychádzajú otázky položené Consiglio di Stato, sú nasledujúce.
10.
Spoločnosť Green Network SpA (
7
), ktorá sa zaoberá obchodovaním s elektrickou energiou, doviezla na základe zmluvy o dodávke uzavretej 2. júna 2005 so spoločnosťou Aar e Ticino SA di Elettricità do Talianska 873855 MWh elektrickej energie vyrobenej z obnoviteľných zdrojov (
8
) pochádzajúcej zo Švajčiarska.
11.
V Taliansku je dovoz elektrickej energie v zásade podmienený tým, že výrobca uprednostňuje použitie zelenej elektrickej energie. Z článku 11 ods. 1 a 3 legislatívneho dekrétu č. 79 o vykonaní smernice 96/92/ES o spoločnej právnej úprave vnútorného trhu s elektrickou energiou (decreto legislativo n. 79 – Attuazione della direttiva 96/92/ES recante norme comuni per il mercato interno dell’energia elettrica) zo 16. marca 1999 (
9
) vyplýva, že subjekty, ktoré vyrobili alebo doviezli elektrickú energiu, majú povinnosť dodať do národnej siete v nasledujúcom roku určitý podiel zelenej elektrickej energie pochádzajúcej zo zariadení, ktoré boli uvedené do prevádzky alebo zvýšili svoju produkciu po nadobudnutí účinnosti uvedeného dekrétu, pričom umožňuje splniť túto povinnosť tým, že subjekty predložia osvedčenie potvrdzujúce, že podiel vyrobenej alebo dovezenej zelenej elektrickej energie bol skutočne dodaný do národnej siete, alebo získajú zelené osvedčenia od správcu národnej prenosovej siete nazvaného od 1. novembra 2005 Gestore dei Servizi Energetici – GSE SpA (
10
).
12.
Avšak subjekt, ktorý doviezol zelenú elektrickú energiu, môže byť oslobodený od tejto povinnosti za podmienok, ktoré boli spresnené v článku 4 ods. 6 vyhlášky ministerstva z 11. novembra 1999, a následne článkom 20 ods. 3 legislatívneho dekrétu č. 387 o vykonaní smernice 2001/77 (decreto legislativo n. 387 – Attuazione della direttiva 2001/77) z 29. decembra 2003 (
11
).
13.
Prvý z týchto dvoch textov stanovuje:
„Povinnosť uvedená v článku 11 [ods.] 1… legislatívneho dekrétu č. 79… môže byť splnená dovozom celého alebo časti podielu elektriny vyrobenej v zariadeniach, ktoré boli uvedené do prevádzky po 1. apríli 1999 a ktoré využívajú obnoviteľné zdroje, pokiaľ sa tieto zariadenia nachádzajú v cudzích krajinách, ktoré prijmú obdobné nástroje podpory a rozvoja obnoviteľných zdrojov založené na trhových mechanizmoch a ktoré priznávajú tú istú možnosť zariadeniam nachádzajúcim sa v Taliansku. V takom prípade podá povinný subjekt žiadosť uvedenú v bode 3 spoločne so zmluvou o kúpe energie vyrobenej týmto zariadením na účely dodania tejto energie do národného energetického systému. Všetky údaje musia byť osvedčené orgánom uvedeným v článku 20 ods. 3 smernice [Európskeho parlamentu a Rady] 96/92/ES [z 19. decembra 1996 o spoločnej právnej úprave vnútorného trhu s elektrickou energiou (
12
)] v krajine, v ktorej sa zariadenie nachádza. V prípade krajín, ktoré nie sú členmi Európskej únie, je prijatie žiadosti podmienené uzavretím dohovoru medzi správcom národnej prenosovej siete a obdobným miestnym orgánom, ktorý určí spôsoby potrebných preverení.“
14.
Článok 20 ods. 3 legislatívneho dekrétu č. 387 potvrdzoval za odlišných podmienok oslobodenie od povinnosti získať zelené osvedčenia, pričom zachoval rozlišovanie podľa toho, či šlo o dovoz z členského štátu alebo z tretieho štátu.
15.
Ak je elektrická energia dovezená z členského štátu, dovozca môže získať oslobodenie, ak predloží osvedčenú kópiu záruky pôvodu vydanej v súlade s článkom 5 smernice 2001/77, podľa ktorého:
„1.   Najneskôr do 27. októbra 2003 členské štáty zabezpečia, aby bolo možné zaručiť pôvod [zelenej] elektrickej energie v zmysle tejto smernice podľa objektívnych, transparentných a nediskriminačných kritérií stanovených každým členským štátom. Zabezpečia, že záruka [pôvodu] sa vystaví na základe žiadosti.
…
3.   Záruka pôvodu musí:
—
špecifikovať zdroj energie, z ktorého bola elektrická energia vyrobená, špecifikovať dátumy a miesta výroby a v prípade vodných elektrárni uviesť výkon,
—
slúžiť výrobcom elektrickej energie z obnoviteľných zdrojov energie, aby mohli preukázať, že elektrická energia, ktorú predávajú, sa vyrába z obnoviteľných zdrojov energie v zmysle tejto smernice.
4.   Takéto záruky pôvodu vydané podľa odseku 2 by mali členské štáty navzájom uznávať výhradne ako dôkaz prvkov uvedených v odseku 3. …
5.   Členské štáty alebo príslušné orgány zavedú primerané mechanizmy na zabezpečenie toho, aby boli záruky pôvodu presné a spoľahlivé…
…“
16.
Keď je elektrická energia dovezená z tretieho štátu, možnosť členského štátu získať oslobodenie od povinnosti je podmienená uzavretím dohovoru o uznávaní záruk pôvodu medzi ministerstvom pre výrobné činnosti a ministerstvom pre životné prostredie a ochranu prírodných zdrojov a príslušnými ministerstvami dotknutého tretieho štátu.
17.
Takáto dohoda nazvaná „memorandum o porozumení“ bola uzatvorená 6. marca 2007 medzi uvedenými talianskymi ministerstvami a federálnym oddelením pre životné prostredie, dopravu, energiu a komunikácie Švajčiarskej konfederácie. Táto dohoda upravuje vzájomné uznávanie záruk pôvodu, pokiaľ ide o elektrickú energiu dovezenú od roku 2006, teda od roku, v ktorom Švajčiarska konfederácia prijala právnu úpravu harmonizovanú s ustanoveniami smernice 2001/77.
18.
Na základe ustanovení uvedených vyššie, a osobitne na základe článku 20 ods. 3 legislatívneho dekrétu č. 387, požiadala Green Network GSE o oslobodenie na rok 2006 od povinnosti získať zelené osvedčenia stanovené v článku 11 legislatívneho dekrétu č. 79, pokiaľ ide o elektrickú energiu dovezenú v roku 2005.
19.
Rozhodnutím zo 7. júla 2006 GSE túto žiadosť zamietol, lebo v roku 2005 Talianska republika a Švajčiarska konfederácia ešte neuzavreli dohodu, na akú odkazuje uvedený článok 20 ods. 3. GSE, a okrem toho uložila spoločnosti Green Network povinnosť kúpiť 378 zelených osvedčení v celkovej výške 2367792 eur.
20.
Keďže Green Network túto povinnosť nesplnila, Autorità per l’energia elettrica e il gas jej rozhodnutím z 21. januára 2011 uložila správnu pokutu vo výške 2466450 eur, proti ktorému podala Green Network žalobu na Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Regionálny správny súd pre Lombardiu).
21.
Keďže táto žaloba bola zamietnutá, Green Network podala odvolanie na Consiglio di Stato, ktorá si položila otázku, či členské štáty môžu uzatvárať medzinárodné dohody týkajúce sa uznávania záruk pôvodu, ak Únia prijala vnútorné pravidlá.
III – Prejudiciálne otázky
22.
V tomto kontexte a na účely rozptýlenia pochybností Consiglio di Stato rozhodla konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Bráni vnútroštátne ustanovenie (článok 20 ods. 3 legislatívneho dekrétu č. 387…), ktoré podmieňuje uznanie záruk pôvodu vydaných tretími štátmi uzavretím osobitnej medzinárodnej dohody medzi Talianskou republikou a tretím štátom, správnemu uplatneniu článku 3 ods. 2 ZFEÚ a článku 216 ZFEÚ – podľa ktorých má Únia výlučnú právomoc uzavrieť medzinárodné dohody, ak je ich uzavretie ustanovené v legislatívnom akte Únie alebo ak je potrebné na to, aby Únia mohla vykonávať svoju vnútornú právomoc, alebo ak môžu byť uzavretím zmlúv dotknuté spoločné pravidlá alebo pozmenený rozsah ich pôsobnosti, s dvojakým následkom, že právomoc uzavrieť dohody s tretími štátmi, ktoré zasahujú do spoločných pravidiel alebo pozmeňujú rozsah ich pôsobnosti, alebo ktoré zasahujú do oblasti upravenej právnymi predpismi Únie a patriacej do výlučnej právomoci Únie, sa sústreďuje v samotnej Únii a že táto právomoc už neprislúcha, individuálne ani spoločne, členským štátom – a vyššie uvedenému článku 5 smernice 2001/77/ES…?
2.
Bráni uvedená vnútroštátna právna úprava predovšetkým správnemu uplatneniu citovaných právnych noriem Únie v prípade, keď je tretím štátom Švajčiarska konfederácia, viazaná s… Úniou dohodou o voľnom obchode…?
3.
Bráni vnútroštátne ustanovenie uvedené v článku 4 ods. 6 vyhlášky ministerstva z 11. novembra 1999, podľa ktorého v prípade dovozu elektrickej energie z krajín, ktoré nie sú členmi… Únie, je prijatie žiadosti podmienené uzavretím dohody medzi správcom národnej siete a obdobným miestnym orgánom, ktorá určí spôsoby potrebných preverení, správnemu uplatneniu právnych noriem Únie uvedených v otázke č. 1?
4.
Bráni uvedená vnútroštátna právna úprava správnemu uplatneniu citovaných právnych noriem Únie v prípade, keď dohoda stanovená v článku 4 ods. 6 vyhlášky ministerstva z 11. novembra 1999 je iba tichou dohodou, ktorá nebola nikdy vyjadrená oficiálnym aktom a o ktorej žalobkyňa [vo veci samej], ktorá nebola schopná spresniť jej podmienky, tvrdí, že existuje?“
IV – Analýza
A – Úvodné úvahy
23.
Predtým, ako konkrétnejšie preskúmam každú zo štyroch otázok predložených vnútroštátnym súdom, však musím jednak odpovedať na otázku ich prípustnosti a ďalej odstrániť pochybnosť vyplývajúcu zo znenia prvej otázky, pokiaľ ide o určenie ustanovení práva Únie, ktoré sa uplatňovali ratione temporis.
1. Prípustnosť otázok
24.
Mám určité pochybnosti o prípustnosti otázok v rozsahu, v akom z ich porovnania vyplýva, že Consiglio di Stato opierala svoje rozhodnutia o dve hypotézy, pričom obe považovala za možné, pokiaľ ide o vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá sa uplatňuje na spor vo veci samej, ktorý, pripomínam, sa týka dovozov uskutočnených v roku 2005, pre ktoré mali byť získané príslušné zelené osvedčenia v roku 2006. Zatiaľ čo prvé dve otázky vychádzajú z ustanovení legislatívneho dekrétu č. 387, ktorý sa týka prebratia smernice 2001/77, posledné dve otázky naopak predpokladajú, že sa naďalej uplatňujú ustanovenia vyhlášky ministerstva z 11. novembra 1999.
25.
Domnievam sa, že vnútroštátnemu súdu prináleží, aby po tom, ako zvážil obe alternatívy, určil ustanovenia, ktoré boli účinné v čase, keď nastali skutkové okolnosti vo veci samej, a to s ohľadom na pravidlá upravujúce uplatňovanie právnej úpravy z hľadiska času v jeho vnútroštátnom právnom poriadku, a skutočnosť, že to neurobil predtým, ako požiadal Súdny dvor o rozhodnutie, možno považovať za skutočnosť, ktorá vedie k hypotetickosti otázok.
26.
Talianska vláda však na pojednávaní uviedla – bez toho, aby jej niekto protirečil –, že z článku 11 ods. 13 legislatívneho dekrétu č. 387 vyplýva, že nový systém záruk pôvodu zavedený týmto dekrétom v celom rozsahu nahradil pôvodný systém stanovený vyhláškou ministerstva z 11. novembra 1999, a že uvedená vyhláška ministerstva bola výslovne zrušená dekrétom z 24. októbra 2005.
27.
V dôsledku toho sa domnievam, že je potrebné odpovedať na prvé dve otázky a nie je potrebné odpovedať na ďalšie dve otázky, lebo sú založené na ustanoveniach, ktoré sa už neuplatňujú.
28.
V nasledujúcom rozbore sa preto budem venovať odpovedi na tretiu otázku len subsidiárne a dodávam, že štvrtú otázku považujem v každom prípade za zjavne neprípustnú, lebo sa v skutočnosti netýka výkladu práva Únie, ale preukázania existencie zmluvy vo vnútroštátnom práve.
2. Uplatniteľné právo Únie
29.
Keďže k skutkovým okolnostiam vo veci samej došlo v priebehu roku 2005, ustanovenia Zmluvy o FEÚ, na ktoré odkazuje vnútroštátny súd, sa neuplatňujú.
30.
Odkaz na ustanovenia práva Únie, ktoré sa stali účinnými neskôr, však nespôsobuje neprípustnosť otázok a Súdny dvor musí otázky preformulovať.
31.
Podľa ustálenej judikatúry s cieľom poskytnúť súdu, ktorý položil prejudiciálnu otázku, užitočnú odpoveď, môže Súdny dvor vziať do úvahy aj ustanovenia práva Únie, o ktoré sa vnútroštátny súd vo svojej otázke neopieral. (
13
)
32.
Podľa tejto judikatúry Súdny dvor rozhodol, že je oprávnený odpovedať na prejudiciálnu otázku, ktorá odkazovala na ustanovenia, ktoré sa neuplatňovali na skutkové okolnosti vo veci samej, pričom zohľadnil ustanovenia, ktoré boli účinné v čase, keď nastali tieto skutkové okolnosti. (
14
)
33.
V dôsledku toho sa domnievam, že skutočnosť, že vnútroštátny súd odkazoval na článok 3 ods. 2 ZFEÚ a článok 216 ZFEÚ, ktoré nadobudli účinnosť po tom, ako nastali skutkové okolnosti vo veci samej, nemá vplyv na prípustnosť otázok, ktoré teda treba vhodným spôsobom preformulovať. Tento záver platí tým skôr, že príslušné ustanovenia len čiastočne kodifikujú predchádzajúcu judikatúru týkajúcu sa medzinárodnej právomoci Únie, ktorá vyplýva najmä z už citovaného rozsudku AETR.
B – O prvej otázke
34.
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 5 smernice 2001/77 priznáva Únii výlučnú právomoc uzatvárať s tretími štátmi dohody týkajúce sa uznávania záruk pôvodu a či táto výlučná právomoc bráni takému vnútroštátnemu ustanoveniu, o aké ide vo veci samej, ktoré v rámci národného režimu podpory zelených energií stanovuje, že v prípade zelenej elektrickej energie dovezenej z tretieho štátu môžu byť dodávatelia elektrickej energie oslobodení od povinnosti získať zelené osvedčenia, ak bola medzi dotknutým členským štátom a dotknutým tretím štátom uzatvorená dohoda o uznávaní záruk pôvodu.
1. Uplatniteľné zásady
35.
S cieľom odpovedať na prvú otázku treba pripomenúť, že ochrana životného prostredia patrí do delenej alebo súbežnej právomoci Únie a členských štátov.
36.
Toto pravidlo, ktoré je dnes výslovne potvrdené v článku 4 ods. 2 písm. e) ZFEÚ, vyplývalo už z právnej úpravy, ktorá platila v čase, keď nastali skutkové okolnosti vo veci samej. (
15
) Hoci článok 175 ES vykladaný v spojení s článkom 174 ods. 2 ES udeľoval Únii v oblasti životného prostredia výslovnú vonkajšiu právomoc, (
16
) článok 174 ods. 2 druhý pododsek ES stanovoval, že do opatrení zosúlaďovania je zahrnutá ochranná doložka umožňujúca členským štátom prijať predbežné opatrenia z ekologických a mimohospodárskych dôvodov. Článok 176 ES zas oprávňoval členské štáty, aby zachovali alebo prijali prísnejšie ochranné opatrenia, pokiaľ sú zlučiteľné so Zmluvou o ES a oznámené Európskej komisii.
37.
Keďže Únia má v oblasti životného prostredia v zásade delenú právomocou, treba overiť, či sa táto právomoc stala na základe smernice 2001/77 v oblasti, ktorá patrí do jej pôsobnosti, výlučnou s ohľadom na uplatnenie zásad formulovaných v už citovanom rozsudku AETR, a tým vzhľadom na prednosť zbavila členské štáty akejkoľvek legislatívnej právomoci.
38.
Ako Súdny dvor rozhodol v tomto rozsudku, právomoc Spoločenstva uzatvárať medzinárodné dohody môže vyplývať nielen z výslovného určenia v Zmluve o EHS, ale implicitne aj z iných jej ustanovení, ako aj z aktov prijatých inštitúciami Spoločenstva v ich rámci. (
17
) Súdny dvor najmä konštatoval, že „vždy, keď Spoločenstvo prijalo pre potreby uplatňovania spoločnej politiky predpisy ustanovujúce v rôznej forme spoločné pravidlá, členské štáty už nemajú právo, a to ani individuálne a ani spoločne, zmluvne uzatvárať s tretími štátmi záväzky, ktoré sa týchto pravidiel dotýkajú“. (
18
) Dodal, že „podľa toho, ako dochádza k prijímaniu spoločných pravidiel, môže iba Spoločenstvo vstupovať do zmluvných záväzkov s tretími štátmi, a to v celom rozsahu pôsobnosti právneho poriadku Spoločenstva“. (
19
)
39.
Zásada súbežnosti vnútornej a vonkajšej právomoci zakotvená v už citovanom rozsudku AETR teda podlieha predchádzajúcemu vykonaniu právomoci Únie prijatím spoločných pravidiel, vrátane oblastí, ktoré nepatria do spoločnej politiky, (
20
) a dotknutiu spoločných pravidiel konaním štátu.
40.
Pojem dotknutie spoločných pravidiel, ktorý stojí v centre doktríny formulovanej v už citovanom rozsudku AETR, bol následne spresnený v rozsudkoch a stanoviskách Súdneho dvora.
41.
Tento pojem vždy vychádzal z neutrálnej alebo objektívnej koncepcie spočívajúcej v tom, že judikatúra nevyžaduje, aby existoval rozpor medzi spoločnými pravidlami a medzinárodnými záväzkami. (
21
)
42.
Uvedený pojem však prešiel určitým vývojom, ktorý sa vyznačuje tromi hlavnými štádiami.
43.
V prvom štádiu sa zdá, že Súdny dvor umožnil široký výklad tým, že uznal existenciu implicitnej výlučnej vonkajšej právomoci Spoločenstva, ktorá mala za následok povinnosť členských štátov zdržať sa konania, keď preskúmanie predmetných oblastí spoločných pravidiel a predmetných medzinárodných záväzkov ukázalo hoci aj neúplnú zhodu.
44.
Súdny dvor preto v už citovanom rozsudku AETR rozhodol, že dotknutá oblasť „spadá do pôsobnosti nariadenia [(EHS)] č. 543/69[ (
22
)]“ (
23
) a že právomoc Spoločenstva, ktorá z toho vyplýva, „vylučuje možnosť súbežnej právomoci členských štátov a akákoľvek iniciatíva prijatá mimo rámca spoločných orgánov je nezlučiteľná so spoločným trhom a jednotným uplatnením práva Spoločenstva“. (
24
)
45.
V nadväznosti na túto judikatúru Súdny dvor vo svojom už citovanom stanovisku 2/91 uviedol, že „hoci neexistuje žiaden rozpor medzi ustanoveniami dohovoru č. 170 Medzinárodnej organizácie práce o bezpečnosti používania chemických látok pri práci a ustanoveniami smerníc [prijatých v oblastiach, ktorých sa týka časť III tohto dohovoru] treba aj tak pripustiť, že časť III [uvedeného] dohovoru… spadá do oblasti už z väčšej časti pokrytej pravidlami Spoločenstva, postupne prijímanými od roku 1967 na účely úplnejšej harmonizácie určenej jednak na odstránenie prekážok obchodovania vyplývajúcich z rozdielov v právnych úpravách členských štátov, a jednak na zabezpečenie ochrany obyvateľstva a životného prostredia“. (
25
)
46.
V druhom štádiu sa zdá, že Súdny dvor uprednostnil prísnejšiu koncepciu pojmu dotknutie spoločných pravidiel a podmienil uplatnenie zásady súbežnosti vnútornej a vonkajšej právomoci tromi osobitnými kritériami. Vo svojom stanovisku 1/94 z 15. novembra 1994 (
26
) týkajúcom sa Všeobecnej dohody o obchode so službami a Dohody o obchodných aspektoch práv duševného vlastníctva Súdny dvor po tom, ako uviedol, že „výlučná vonkajšia právomoc Spoločenstva nevychádza ipso facto z jeho právomoci prijímať vnútorné právne predpisy“ (
27
) a že „vonkajšia právomoc Spoločenstva sa stáva výlučnou len v rozsahu, v akom boli spoločné pravidlá prijaté na vnútornej úrovni“ (
28
) a ako konštatoval, že „všetky otázky týkajúce sa dopravy ešte neboli upravené spoločnými pravidlami“ (
29
), dospel k záveru, že Spoločenstvo získa výlučnú vonkajšiu právomoc len, „ak [by] do svojich vnútorných legislatívnych aktov zaviedlo ustanovenia týkajúce sa zaobchádzania s príslušníkmi tretích krajín alebo výslovne priznalo svojim inštitúciám právomoc rokovať s tretími krajinami“ (
30
) alebo „vykonalo úplnú harmonizáciu“. (
31
)
47.
Keďže nestačí preukázať existenciu dostatočne významného prieniku medzi oblasťou, na ktorú sa vzťahujú spoločné pravidlá, a oblasťou, na ktorú sa vzťahuje zamýšľaná medzinárodná dohoda, bol tento prísnejší prístup potvrdený, dokonca umocnený, rozsudkami z 5. novembra 2002 (
32
), nazvanými „otvorené nebo“.
48.
Zdá sa, že Súdny dvor sa v treťom štádiu, na ktorého počiatku stálo jeho už citované stanovisko 1/03 týkajúce sa Dohovoru o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (
33
), po vykonaní syntézy svojej judikatúry, vrátil k širšej koncepcii pojmu dotknutie spoločných pravidiel. Zdôraznil najmä, že v prípade všetkých troch prípadov uvedených v už citovanom stanovisku 1/94, ako aj v už citovaných rozsudkoch otvorené nebo šlo len o „príklady“ (
34
), ktoré boli formulované v osobitných súvislostiach. Súdny dvor „zohľadňujúc aj širšie súvislosti“ (
35
) „priznal výlučnú právomoc Spoločenstvu najmä v prípade, keď by uzavretie medzinárodnej dohody členskými štátmi bolo nezlučiteľné s jednotou vnútorného trhu a s jednotným uplatňovaním práva Spoločenstva (
36
) a uviedol, že sa nevyžaduje úplná zhoda oblastí upravených medzinárodnou dohodou a právnou úpravou Spoločenstva. (
37
)
49.
Súdny dvor okrem toho uviedol, že pri zisťovaní splnenia kritéria „oblasť vo veľkej miere pokrytá pravidlami Spoločenstva“ treba hodnotiť nielen rozsah predmetných pravidiel, ale aj ich povahu a obsah a pripomenul, že je takisto potrebné zohľadňovať nielen súčasný stav práva Spoločenstva v dotknutej oblasti, ale aj vyhliadky jeho vývoja, pokiaľ sú v čase tohto zisťovania predvídateľné. (
38
)
50.
Nakoniec uviedol, že na zachovanie plnej účinnosti práva Spoločenstva je nevyhnutné zabezpečiť jednotné a vnútorne súdržné uplatňovanie pravidiel Spoločenstva a správne fungovanie režimu, ktorý zakladajú. (
39
)
51.
Vzhľadom na takto stanovené podmienky na získanie výlučnej vonkajšej právomoci Únie vykonaním jej vnútornej právomoci treba, za pomoci analýzy uvedenej Súdnym dvorom, po prvé zistiť, či a v akom rozsahu Únia prijala spoločné pravidlá týkajúce sa záruk pôvodu a ďalej či sa mohla skutočnosť, že Talianska republika prijala ustanovenia stanovujúce uzatvorenie dohody týkajúcej sa uznávania záruk pôvodu so Švajčiarskou konfederáciou dotknúť týchto pravidiel.
2. Existencia spoločných pravidiel
52.
Na pochopenie presného rozsahu vykonania vnútornej právomoci Úniou a rozsahu dotknutej oblasti, ktorý z toho vyplýva, je potrebné zohľadniť nielen smernicu 2001/77, ale tiež smernicu 2009/28/ES (
40
) a predpokladaný vývoj práva Únie.
a) Smernica 2001/77
53.
Smernica 2001/77, ako vyplýva z jej názvu, preambuly a článku 1, má za cieľ podporovať zelenú elektrickú energiu na vnútornom trhu s elektrickou energiou tým, že stanovuje kvantifikované ciele zvyšovania podielu obnoviteľných zdrojov energie v energetickom rozpočte každého členského štátu.
54.
Táto smernica má dva podstatné znaky.
55.
Prvý znak spočíva v tom, že pokiaľ ide o záruky pôvodu, ide o harmonizačnú a vzájomne uznávajúcu smernicu.
56.
Jedným z opatrení stanovených v smernici 2001/77 na dosiahnutie cieľa rozvoja zelenej elektrickej energie je zavedenie záruk pôvodu. Normotvorca Únie sa neuspokojil len so stanovením minimálnych pravidiel, ale na viaceré prvky tejto oblasti uplatnil harmonizáciu, spojenú so zásadou vzájomného uznávania. Osobitne zaviedol pre celú Úniu jednotnú definíciu záruky pôvodu (
41
) a priznal jej jednotnú pôsobnosť (
42
) na úrovni Únie. Uvedená smernica tiež presným spôsobom uvádza informácie, ktoré musí obsahovať záruka pôvodu (
43
) a navyše stanovuje spoločné pravidlá týkajúce sa obnoviteľných zdrojov energie, ktoré sú oprávnené na túto záruku. (
44
) Ukladá členským štátom povinnosť stanoviť objektívne, transparentné a nediskriminačné kritériá vydávania (
45
) a vyzýva ich, aby určili príslušné orgány nezávislé od výrobných a distribučných činností, ktoré by vykonávali dohľad na týmto vydávaním. (
46
) Členské štáty musia tiež dbať na presnosť a spoľahlivosť záruk pôvodu. (
47
) Uvedená smernica im napokon ukladá povinnosť uznávať záruky pôvodu vystavené v inom členskom štáte a zavádza kontrolu zo strany Komisie v prípade odmietnutia uznať tieto záruky. (
48
)
57.
Druhý znak smernice 2001/77 spočíva v tom, že je dočasná.
58.
Táto smernica, ako vyplýva z jej článku 1, má tiež za cieľ „vytvoriť… základ pre budúci rámec spoločenstva“. (
49
) Stanovuje, že Komisia najneskôr do 27. októbra 2005 predloží správu o skúsenostiach získaných pri uplatňovaní a koexistencii rôznych mechanizmov podpory zelenej energie a v prípade potreby ju doplní o návrh rámca spoločenstva so zreteľom na podporné programy, (
50
) a najneskôr do 31. decembra 2005 predloží súhrnnú správu o vykonávaní smernice 2001/77 a ak je to vhodné, spolu so správou predloží Európskemu parlamentu a Rade Európskej únie aj ďalšie návrhy. (
51
) Prechodný charakter uvedenej smernice vyžaduje dynamický výklad jej ustanovení, ktorý zohľadňuje dlhodobé ciele právnej úpravy týkajúcej sa podpory zelenej energie a vývoj, ku ktorému došlo po jej prijatí. Je teda nevyhnutné posudzovať oblasť, na ktorú sa vzťahujú spoločné pravidlá, s ohľadom na smernicu 2009/28.
b) Smernica 2009/28
59.
Smernica 2001/77 bola úplne zrušená s účinnosťou od 1. januára 2012 smernicou 2009/28, ktorá, ako vyplýva z jej odôvodnenia 13 a článku 3 stanovuje záväzné národné ciele podielu zelenej energie na celkovej energetickej spotrebe.
60.
V tejto súvislosti uvedený článok pripomína cieľ, že do roku 2020 sa dosiahne aspoň 20 % podiel energie z obnoviteľných zdrojov energie na hrubej konečnej energetickej spotrebe Únie.
61.
V tomto kontexte článok 3 ods. 3 prvý pododsek písm. b) smernice 2009/28 uvádza medzi opatreniami, ktoré môžu členské štáty uplatniť na dosiahnutie svojich cieľov, opatrenia zamerané na spoluprácu s tretími krajinami. Na rozdiel od smernice 2001/77, smernica 2009/28 obsahuje ešte jednu časť týkajúcu sa medzinárodných vzťahov a umožňuje, aby členské štáty spolupracovali s tretími štátmi na všetkých typoch spoločných projektov týkajúcich sa výroby zelenej elektrickej energie, pričom za podmienok uvedených v článkoch 9 a 10 tejto smernice možno elektrickú energiu dovezenú z tretieho štátu zohľadniť pri vyhodnotení dodržania celkových národných cieľov. Prekvapivo táto smernica tiež stanovuje, že členské štáty môžu požiadať Komisiu o zohľadnenie elektriny vyrobenej a spotrebovanej v treťom štáte v rámci výstavby spojovacieho vedenia s veľmi dlhou dobou prípravy určeného na dovoz zelenej elektrickej energie do Únie. Podľa odôvodnenia 39 tejto smernice je táto možnosť odôvodnená významom projektov vedených v tretích štátoch, ako napríklad Stredomorský solárny plán, pre Európu.
62.
Smernica 2009/28 okrem iného priniesla niekoľko zmien režimu záruk pôvodu, osobitne tým, že spresnila jej formu a obsah. Záruka pôvodu však ostáva aj naďalej považovaná za dôkazný prostriedok.
c) Predpokladaný vývoj práva Únie
63.
Pokiaľ ide o cieľ rozvoja zelených energií, treba uviesť, že podpora výroby zelenej energie v Únii sa považuje za hlavný cieľ, ktorý bol uznaný na úrovni Únie. V oznámení Komisie z 22. januára 2014 (
52
) je zvýšenie minimálneho podielu zelených energií až na 27 % v roku 2030 uvedené ako jeden z hlavných cieľov dohodnutých na úrovni Únie, ktorého realizácia bude zabezpečená novým systémom riadenia založeným na vykonaní národných energetických plánov. Je zaujímavé konštatovať, že stanovenie záväzného cieľa na úrovni Únie je odrazom nového prístupu podpory zelených energií, ktorý je kolektívnejší, koherentnejší a koordinovanejší.
64.
V konečnom dôsledku analýza smernice 2001/77, ako aj smernice 2009/28 a predpokladaného vývoja práva Únie umožňuje konštatovať, že oblasť záruky pôvodu, ktorá je ako celok považovaná za jeden z kľúčových nástrojov podpory zelenej energie v rámci Únie, je už vo veľkej miere upravená v práve Únie.
65.
Ostáva posúdiť, či sú spoločné pravidlá existujúce v danej oblasti dotknuté jednostranným úkonom Talianskej republiky.
3. Dotknutie spoločných pravidiel konaním štátu
66.
Je nesporné, že článok 20 ods. 3 legislatívneho dekrétu č. 387 tým, že podmienil oslobodenie od povinnosti kúpiť zelené osvedčenia pre elektrickú energiu dovezenú z tretích štátov uzavretím dohody s týmto štátom, ktorá stanovuje, že pôvod „dovezenej [zelenej] elektrickej energie… je zaručený v zmysle článku 5 smernice 2001/77“, priznáva tejto dohode vecnú pôsobnosť, ktorá je totožná s vecnou pôsobnosťou tejto smernice. Ďalej treba konštatovať, že prekrývanie pôsobnosti dotknutej dohody a uvedenej smernice je potvrdené výslovným odkazom na ustanovenia článku 5 tejto smernice v texte vnútroštátneho zákona.
67.
Je pravda, že tento text zákona tým, že jasne a jednoducho odkazuje na záruku pôvodu upravenú v práve Únie zjavne nevytvára nezlučiteľnosť medzi obsahom smernice 2001/77 a obsahom navrhovaných dohôd, takže Talianska republika, ktorá je viazaná oboma textami, môže dodržať ustanovenia jedného textu bez toho, aby porušila povinnosti vyplývajúce z ďalších textov. Ak, tak ako je to v prejednávanej veci, však navrhované dohody patria do oblasti pôsobnosti spoločných pravidiel alebo v každom prípade do oblasti už z väčšej časti pokrytej takýmito pravidlami, členské štáty strácajú svoju vonkajšiu právomoc, hoci neexistuje žiaden rozpor medzi spoločnými pravidlami a týmito dohodami. (
53
) Túto neutralitu dotknutia spoločných pravidiel v zmysle doktríny formulovanej v už citovanom rozsudku AETR možno vysvetliť potrebou zaistiť jednotnosť a účinnosť práva Únie, ktorá by mohla byť ohrozená prijatím nezlučiteľných opatrení členskými štátmi. (
54
)
68.
Okrem toho sa mi nezdá, že odkaz v talianskej právne úprave na článok 5 smernice 2001/77 vylučuje akékoľvek riziko nezlučiteľnosti medzi záväzkami prijatými Talianskou republikou vo vzťahu k tretím štátom a právnou úpravou Únie. Nič neumožňuje konkrétne zaručiť, že dohoda povolí vydanie záruk pôvodu len pre zelenú elektrickú energiu, ktorá zodpovedá definícii nachádzajúcej sa v článku 2 tejto smernice. (
55
)
69.
Navyše podľa môjho názoru nie je uzavretie dohody medzi členským štátom a tretím štátom týkajúcej sa uznávania záruk pôvodu v súlade s cieľmi politiky Únie v oblasti rozvoja zelených energií a môže ohroziť potrebný účinok právnej úpravy Únie. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že cieľom vytvorenia záruk pôvodu určených na preukázanie zeleného pôvodu vyrobenej elektrickej energie bolo uľahčiť obchodovanie so zelenou elektrickou energiou v rámci vnútorného trhu s elektrickou energiou a podporiť hospodársku súťaž medzi výrobcami osobitne tým, že sa umožnilo informovanie koncových zákazníkov o pôvode elektrickej energie, ktorú kupujú.
70.
Uskutočnenie cieľov, ktoré sú základom environmentálnej a energetickej politiky Únie, ako náprava zásahov do životného prostredia, a to prednostne pri zdroji, znižovanie emisií skleníkových plynov, zvýšenie produkcie zelenej energie v celej Únii, rozvoj perspektív rastu a zamestnanosti v členských štátoch, ako aj podpora bezpečnosti zásobovania a znižovanie závislosti na dovoze energie je neoddeliteľne spojené s osudom dovážania zelenej energie z tretích štátov.
71.
Uzatvorenie medzinárodných dohôd členskými štátmi s tretími štátmi by mohlo ohroziť uskutočnenie týchto cieľov, lebo konanie Únie v prospech ochrany životného prostredia by zjavne stratilo svoj potrebný účinok, ak by každý členský štát mohol slobodne stanoviť, či a v akom rozsahu sa rozhodne podporiť dovoz zelenej elektrickej energie z tretích štátov. Ako Komisia zdôraznila vo svojich písomných a ústnych pripomienkach, vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej tým, že stanovuje uzatvorenie medzinárodných dohôd na účely uznávania výhod spojených s dovozom zelenej elektrickej energie s pôvodom v tretích štátoch, môže uprednostňovať dovoz zelenej elektrickej energie z týchto štátov na úkor zelenej energie vyrobenej v členských štátoch. Okrem toho, hoci GSE na pojednávaní potvrdila, že zelená elektrická energia dovezená zo Švajčiarska nebola započítaná na účely splnenia národných cieľov, uzatvorenie medzinárodnej dohody medzi členským štátom a tretím štátom neposkytuje v tejto súvislosti žiadnu záruku. Navyše treba uviesť, že článok 20 ods. 4 legislatívneho dekrétu č. 387, ktorý sa nachádza v spise, ktorý vnútroštátny súd predložil do kancelárie Súdneho dvora, pravdepodobne umožňuje na účely splnenia národného cieľa zohľadniť dovezenú zelenú energiu, a to aj z tretieho štátu, ak bola medzi príslušnými ministerstvami Talianskej republiky a dotknutým tretím štátom uzatvorená dohoda. Pripomínam, že smernica 2009/28 už túto otázku upravuje, pričom koordinuje konanie členských štátov vo vzťahu k tretím štátom. (
56
)
72.
V konečnom dôsledku sa potrebný účinok spoločných pravidiel Únie v oblasti záruk pôvodu v zmysle doktríny formulovanej v už citovanom rozsudku AETR kumuluje s potrebným účinkom ustanovení Zmlúv týkajúcich sa ochrany životného prostredia a Únii sa priznáva výučná právomoc uzatvárať s tretími štátmi akékoľvek dohody týkajúce sa oblasti upravenej smernicou 2001/77 a v dôsledku toho zbavuje členské štáty práva uzatvárať dohody, ktoré sa týkajú uznávania záruk pôvodu v rozsahu, v akom sú tieto dohody spôsobilé dotýkať sa pôsobnosti tejto smernice alebo pozmeniť jej rozsah.
73.
Domnievam sa však, že proti tomuto riešeniu možno vzniesť tri výhrady.
74.
Prvá výhrada uvedená talianskou vládou je založená na úlohe, ktorú smernica 2001/77 priznáva v organizácii systému záruk pôvodu členským štátom. Tým, že im priznáva povinnosť zaručiť pôvod [zelenej] elektrickej energie podľa objektívnych, transparentných a nediskriminačných kritérií, povinnosť určiť orgány, ktoré budú vykonávať dohľad nad vydávaním záruk pôvodu a povinnosť zaviesť primerané mechanizmy na zabezpečenie toho, aby boli záruky pôvodu presné a spoľahlivé, táto smernica zakotvuje „regulačný príspevok“ členských štátov, inak povedané ich súbežnú právomoc.
75.
Túto prvú výhradu možno ľahko vyvrátiť. Ako Súdny dvor opakovane rozhodol, smernicu možno považovať za spoločné pravidlo, z ktorého môže vyplývať výlučná vonkajšia právomoc, (
57
) pričom odňatie právomoci členským štátom sa mení v závislosti od normatívnej sily smernice a rozhodovacieho priestoru, ktorý im je ponechaný na určenie spôsobov prebratia v rámci presne vymedzenej právomoci na vykonanie. (
58
) Skutočnosť, že normotvorca Únie ponechal členským štátom určité úlohy týkajúce sa udeľovania záruk pôvodu, nebráni záveru, že oblasť týchto záruk, posudzovaná ako celok, bola už vo významnej miere harmonizovaná právom Únie.
76.
Druhá výhrada, možno najsilnejšia, spočíva na rozlíšení, ktoré uvádza smernica 2001/77 medzi zárukami pôvodu a zelenými osvedčeniami, ako aj na právomoci ponechanej členským štátom určiť, či elektrická energia, ktorej pôvod je preukázaný zárukou pôvodu, môže využiť mechanizmy podpory. Podľa talianskej vlády a GSE systém dotknutý vo veci samej, ktorý vytvára režim podpory v zmysle tejto smernice, patrí do rámca právomocí, ktoré členským štátom priznáva uvedená smernica.
77.
Túto výhradu považujem za nepresvedčivú, a to z nasledujúcich troch dôvodov.
78.
Po prvé z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že pôsobnosť medzinárodných dohôd, ktorých uzatváranie je upravené v legislatívnom dekréte č. 387, je širšia než len režimy podpory, lebo tieto dohody sa majú všeobecnejšie vzťahovať na uznávanie záruk pôvodu bez ohľadu na to, či tieto záruky budú alebo nebudú použité v rámci režimu podpory.
79.
Po druhé sa domnievam, že vo všeobecnom a zo svojej povahy prechodnom systéme opatrení na podporu zelených energií vytvorenom smernicou 2001/77 na účely splnenia cieľov do roku 2010 pred plánovaným vytvorením riadneho rámca Spoločenstva, treba zostatkovú právomoc priznanú členským štátom, aby prostredníctvom vnútroštátnych ustanovení prijatých v určitej situácii, v ktorej sa Únia dočasne vzdala svojej právomoci upraviť ju spoločnými pravidlami, vykladať v tom zmysle, že nejde o výhradu právomoci v prospech členských štátov, ale o dočasné oprávnenie, ktoré im normotvorca Únie priznáva v rámci vykonania práva Únie. Domnievam sa, že Únia mala zjavne v úmysle vykonávať svoju právomoc v celej dotknutej oblasti, vrátane určenia dosahu záruk pôvodu na národné režimy podpory, hoci provizórne túto otázku delegovala na členské štáty.
80.
V tejto súvislosti treba analogicky uviesť, že Súdny dvor vo svojom už citovanom stanovisku1/03, opierajúc sa o „ucelenú a súdržnú povahu“ (
59
) systému pravidiel o súdnej právomoci stanovených v nariadení Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (
60
), považoval ustanovenie tohto nariadenia, ktoré odkazovalo na právnu úpravu členských štátov, (
61
) za vykonanie práva Únie.
81.
Po tretie právomoc priznaná členským štátom je výlučne obmedzená na stanovenie podpory poskytnutej zelenej energii pochádzajúcej z iného členského štátu a nezdá sa mi, že zakladá právomoc na uzatvorenie medzinárodnej dohody s tretím štátom. Navyše som vo svojich návrhoch vo veciach Essent Belgium (C‑204/12 až C‑208/12) a Ålands Vindkraft (C‑573/12), ktoré sú v súčasnosti prejednávané pred Súdnym dvorom, vysvetlil dôvody, prečo sa domnievam, že takáto právomoc nie je v súlade s primárnym právom.
82.
Tretia výhrada spočíva v spochybnení skutočného a účinného dotknutia spoločných pravidiel na základe skutočnosti, že v čase, keď došlo k skutkovým okolnostiam vo veci samej, Talianska republika a Švajčiarska konfederácia ešte neuzavreli dohodu o uznávaní záruk pôvodu. Inými slovami, môže sa vnútroštátne ustanovenie, ktoré sa obmedzuje len na možné uzatvorenie medzinárodnej dohody, dotýkať spoločných pravidiel?
83.
Z môjho pohľadu je na túto otázku potrebné odpovedať kladne. Po prvé prijatie vnútroštátneho ustanovenia, ktoré predpokladá uzatvorenie medzinárodnej dohody, okamžite prináša teoretické dotknutie spoločných pravidiel tým, že odporuje tomu, že vzhľadom na to, že Únia vykonala svoju vnútornú právomoc, boli členské štáty zbavené svojej právomoci. Po druhé vnútroštátne ustanovenie dotknuté vo veci samej vytvára riziko, určitú reálnu možnosť dotknutia spoločných pravidiel, v prípade, že dohoda bude skutočne uzatvorená, čo stačí na uplatnenie doktríny formulovanej v už citovanom rozsudku AETR.
84.
Zdá sa mi, že táto extenzívna koncepcia pojmu dotknutie sa objavuje v judikatúre. V rozsudku z 12. februára 2009, Komisia/Grécko (
62
), Súdny dvor dospel k záveru, že v rámci žaloby o nesplnenie povinnosti podanej Komisiou proti Helénskej republike možno už samotnú iniciatívu členského štátu v medzinárodnej organizácii považovať za „spôsobilú“ (
63
) dotknúť sa právnej úpravy Únie, ak táto iniciatíva môže začať proces, ktorý by mohol viesť k prijatiu nových pravidiel dotýkajúcich sa tejto právnej úpravy. (
64
)
85.
Toto uvažovanie možno analogicky rozšíriť na každé konanie členského štátu, ktoré môže viesť k prijatiu medzinárodných noriem, ktoré sa môžu dotýkať spoločných pravidiel prijatých Úniou. (
65
)
86.
O takýto prípad ide v prípade ustanovenia dotknutého vo veci samej.
87.
Keďže tieto rôzne výhrady boli vyvrátené, navrhujem, aby Súdny dvor na prvú otázku odpovedal, že keďže záruky pôvodu patria do oblasti z väčšej časti už upravenej spoločnými pravidlami postupne prijatými po prijatí smernice 2001/77 s výhľadom ešte úplnejšej harmonizácie, vykonanie vnútornej právomoci Úniou založilo výhradnú vonkajšiu právomoc, ktorá bráni takému vnútroštátnemu ustanoveniu, o aké ide vo veci samej, ktoré upravuje uzatvorenie medzinárodných dohôd s tretími štátmi o uznávaní záruk pôvodu.
C – O druhej otázke
88.
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či skutočnosť, že Únia vykonala v nadväznosti na prijatie smernice 2001/77 svoju vnútornú právomoc, zbavuje členské štáty ich práva prijímať zmluvné záväzky voči tretím štátom, a to vrátane prípadu, keď tretím štátom je Švajčiarska konfederácia, ktorá je s Úniou viazaná dohodou o voľnom obchode.
89.
Pokiaľ budem vychádzať zo znenia položenej otázky, nájsť relevantnú odpoveď je jednoduché. Skutočnosť, že Švajčiarska konfederácia uzatvorila dohodu o voľnom obchode, nemá žiaden vplyv na pravidlá, ktoré upravujú rozdelenie právomocí medzi Úniu a jej členské štáty. Na takto položenú otázku treba teda odpovedať záporne.
90.
Otázku možno určite poňať aj v širšom zmysle, a síce, či je vnútroštátne ustanovenie, o aké ide vo veci samej, ktoré v prípade neexistencie dohody medzi Talianskou republikou a Švajčiarskou konfederáciou ukladá pod hrozbou sankcie subjektu, ktorý doviezol zelenú elektrickú energiu pochádzajúcu zo Švajčiarska, povinnosť kúpiť zelené osvedčenia vo výške stanoveného podielu dovezenej zelenej elektrickej energie, v súlade so zásadou voľného pohybu tovaru a zákazom opatrení s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenia dovozu.
91.
Ako jasne vyplýva zo znenia otázok, vnútroštátny súd žiadal o spresnenia, len pokiaľ ide o prípadnú výlučnosť vonkajšej právomoci Únie.
92.
Pochybujem tiež o tom, že informácie poskytnuté vnútroštátnym súdom boli dostatočné na to, aby dotknutým osobám, na ktoré odkazuje článok 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, umožnili predložiť ich pripomienky k otázke v preformulovanom znení.
93.
Pred poskytnutím potrebnej odpovede poskytnem vnútroštátnemu súdu niekoľko informácií, pokiaľ ide o parametre, ktoré treba zohľadniť.
94.
V inej veci (
66
) som uviedol dôvody, na základe ktorých som dospel k záveru, že vnútroštátne obmedzenia dovozu zelenej elektrickej energie pochádzajúcej z iného členského štátu predstavujú diskriminačné prekážky obchodu medzi členskými štátmi, ktoré nemožno odôvodniť naliehavými požiadavkami súvisiacimi s ochranou životného prostredia.
95.
Naopak sa domnievam, že tieto požiadavky plne odôvodňujú obmedzenia dovozov zelenej elektrickej energie pochádzajúcej z takého štátu, akým je Švajčiarska konfederácia, a najmä že všetky odôvodnenia uvedené v rozsudku z 13. marca 2001, PreussenElektra (
67
), sa v plnom rozsahu uplatňujú.
96.
V tejto súvislosti treba osobitne uviesť, že v prípade neexistencie systému vzájomného uznávania záruk pôvodu, zelený pôvod elektrickej energie vyrobenej v treťom štáte nemôže byť zaručený rovnako ako pôvod zelenej elektrickej energie vyrobenej v inom členskom štáte a že Švajčiarska konfederácia, ktorá už niekoľko rokov vedie rokovania o dvojstrannej dohode o elektrickej energii s Úniou (
68
), sa nepodieľa ani na politike Únie v oblasti životného prostredia, (
69
) ani na vytvorení vnútorného trhu s energiou.
97.
V dôsledku toho sa mi zdá s ohľadom na článok 20 dohody o voľnom obchode odôvodnená prekážka obchodu, ktorá môže vyplývať z povinnosti získať zelené osvedčenia.
D – O tretej otázke
98.
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či uznanie výlučnej vonkajšej právomoci Únie bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, podľa ktorého je uznanie záruk pôvodu vydaných tretími štátmi podmienené uzavretím dohody nie medzi členským štátom a príslušným tretím štátom, ale medzi správcom národnej siete členského štátu a obdobným orgánom tretieho štátu.
99.
Už som vysvetlil dôvody, prečo sa domnievam, že táto otázka nie je prípustná. (
70
) Preto ju preskúmam len subsidiárne.
100.
Článok 4 ods. 6 vyhlášky ministerstva z 11. novembra 1999 odkazuje na uzatvorenie dohody medzi správcom talianskej prenosovej sústavy a analogickým orgánom tretieho štátu a určuje potrebné spôsoby overení.
101.
Dohoda, ktorej uzatvorenie sa predpokladá, teda nie je medzinárodnou dohodou v zmysle medzinárodného verejného práva, ale súkromnoprávnou alebo verejnoprávnou zmluvou uzatvorenou medzi správcami prenosových sústav elektrickej energie.
102.
Keďže podľa toho, ako Únia vykonáva právomoc na vnútornej úrovni, dochádza k postupnému odňatiu právomocí členských štátov v medzinárodnom poriadku, strácajú tieto štáty právomoc uzatvárať medzinárodné dohody týkajúce sa oblasti upravenej právnou úpravou Únie.
103.
Vo všeobecnosti sú však členské štáty povinné dodržiavať zásadu lojálnej spolupráce pri výkone právomoci a požiadavku jednoty v medzinárodnom zastupovaní Únie, ktorá z nej vyplýva. Nemôžu preto obísť výlučnú právomoc Únie tým, že výkon normatívnej právomoci zastrú tak, že zmocnia verejné alebo súkromné orgány, ktorých konanie kontrolujú, na uzatvorenie dohody s podobným orgánom tretieho štátu.
104.
Domnievam sa preto, rovnako ako aj Komisia, že odôvodnenie rozvinuté v odpovedi na prvú otázku možno uplatniť aj na dotknutú vnútroštátnu právnu úpravu.
105.
V dôsledku toho treba na tretiu otázku odpovedať, že výlučná vonkajšia právomoc, ktorá vyplýva z vykonania vnútornej právomoci Úniou, bráni s ohľadom na zásadu lojálnej spolupráce aj vnútroštátnemu ustanoveniu, ktoré odkazuje na predchádzajúce uzatvorenie dohody nie medzi dotknutým členským štátom a tretím štátom, ale medzi správcami prenosovej sústavy týchto dvoch štátov, keď cieľom alebo účinkom tohto ustanovenia je obísť nemožnosť členských štátov uzatvoriť medzinárodné dohody s tretími štátmi.
V – Návrh
106.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položila Consiglio di Stato takto:
1.
Keďže záruky pôvodu patria do oblasti už z väčšej časti upravenej spoločnými pravidlami postupne prijatými po prijatí smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/77/ES z 27. septembra 2001 o podpore elektrickej energie vyrábanej z obnoviteľných zdrojov energie na vnútornom trhu s elektrickou energiou s výhľadom ešte úplnejšej harmonizácie, vykonanie vnútornej právomoci Európskou úniou založilo výhradnú vonkajšiu právomoc, ktorá bráni takému vnútroštátnemu ustanoveniu, o aké ide vo veci samej, ktoré upravuje uzatvorenie medzinárodných dohôd s tretími štátmi o uznávaní záruk pôvodu.
2.
Skutočnosť, že dotknutým tretím štátom je Švajčiarska konfederácia, s ktorou Európske hospodárske spoločenstvo uzatvorilo 22. júla 1972 dohodu uzatvorenú, schválenú a potvrdenú v mene Spoločenstva nariadením (EHS) č. 2840/72 Rady z 19. decembra 1972 zmeneným a doplneným rozhodnutím č. 1/2000 spoločného výboru medzi ES a Švajčiarskom z 25. októbra 2000, nemá vplyv na odpoveď na predchádzajúcu otázku.
3.
Skutočnosť, že Európska únia vykonala svoju vnútornú právomoc, bráni s ohľadom na zásadu lojálnej spolupráce aj vnútroštátnemu ustanoveniu, ktoré odkazuje na predchádzajúce uzatvorenie dohody nie medzi dotknutým členským štátom a tretím štátom, ale medzi správcami prenosovej sústavy týchto dvoch štátov, keď cieľom alebo účinkom tohto ustanovenia je obísť nemožnosť členských štátov uzatvoriť medzinárodné dohody s tretími štátmi.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	22/70, Zb. s. 263.
(
3
)	Na účely jazykového zjednodušenia budem túto energiu nazývať „zelenou energiou“.
(
4
)	Ú. v. ES L 283, s. 33; Mim. vyd. 15/001, s. 292.
(
5
)	Dohoda uzatvorená, schválená a potvrdená v mene Spoločenstva nariadením (EHS) č. 2840/72 Rady z 19. decembra 1972 (Ú. v. ES L 300, s. 188), zmeneným a doplneným rozhodnutím č. 1/2000 spoločného výboru medzi ES a Švajčiarskom z 25. októbra 2000 (Ú. v. ES L 51, 2001, s. 1, ďalej len „dohoda o voľnom obchode“).
(
6
)	Podľa tohto článku „dohodou [o voľnom obchode] sa nevylučujú zákazy ani obmedzenia na dovozy, vývozy alebo tranzit odôvodnené na základe verejnej morálky alebo verejného poriadku, ochrany zdravia a života ľudí, zvierat a rastlín, ochrany národného kultúrneho dedičstva umeleckej, historickej alebo archeologickej hodnoty, zachovania vyčerpateľných prírodných zdrojov alebo na základe ochrany priemyselného a obchodného vlastníctva alebo pravidiel vzťahujúcich sa na zlato alebo striebro. Takéto zákazy alebo obmedzenia však nepredstavujú prostriedky svojvoľnej diskriminácie alebo skrytého obmedzenia obchodu medzi zmluvnými stranami“.
(
7
)	Ďalej len „Green Network“.
(
8
)	Ďalej len „zelená elektrická energia“.
(
9
)	GURI č. 75 z 31. marca 1999, ďalej len „legislatívny dekrét č. 79“.
(
10
)	Ďalej len „GSE“.
(
11
)	Riadna príloha ku GURI č. 25 z 31. januára 2004, ďalej len „legislatívny dekrét č. 387“.
(
12
)	Ú. v. ES L 27, 1997, s. 20; Mim. vyd. 12/002, s. 3.
(
13
)	Pozri najmä rozsudky zo 7. marca 2013, Efir (C‑19/12, body 26 a 27, ako aj citovanú judikatúru), a z 25. apríla 2013, Jyske Bank Gibraltar (C‑212/11, bod 38 a citovanú judikatúru).
(
14
)	Rozsudok z 8. decembra 2011, Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C-157/10, Zb. s. I-13023, body 17 až 21).
(
15
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 1. októbra 2009, Komisia/Rada (C-370/07, Zb. s. I-8917, bod 49); z 9. marca 2010, ERG a i. (C-378/08, Zb. s. I-1919, bod 55); z 8. marca 2011, Lesoochranárske zoskupenie (C-240/09, Zb. s. I-1255, bod 31); z 29. marca 2012, Komisia/Poľsko (C‑504/09 P, bod 79), ako aj Komisia/Estónsko (C‑505/09 P, bod 81).
(
16
)	Pozri rozsudok Lesoochranárske zoskupenie (už citovaný, bod 35).
(
17
)	Rozsudok AETR (už citovaný, bod 16).
(
18
)	Tamže, bod 17. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
19
)	Tamže, bod 18.
(
20
)	Pozri stanovisko 2/91 z 19. marca 1993 (Zb. s. I‑1061, bod 11).
(
21
)	Pozri rozsudok zo 14. júla 2005, Komisia/Nemecko (C-433/03, Zb. s. I-6985, bod 45 a citovanú judikatúru).
(
22
)	Nariadenie Rady z 25. marca 1969 o zosúlaďovaní niektorých právnych predpisov v sociálnej oblasti, ktoré sa týkajú cestnej dopravy [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 77, s. 49).
(
23
)	Bod 30. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
24
)	Bod 31. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
25
)	Bod 25. Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Výraz „oblasť už z väčšej časti pokrytá“ pravidlami „Spoločenstva“ alebo „spoločnými pravidlami“ Súdny dvor už viackrát použil [pozri stanovisko 1/03 zo 7. februára 2006 (Zb. s. I‑1145, bod 126), ako aj rozsudky z 5. novembra 2002, Komisia/Rakúsko (C-475/98, Zb. s. I-9797, bod 97); z 2. júna 2005, Komisia/Luxembursko (C-266/03, Zb. s. I-4805, bod 43), a Komisia/Nemecko (už citovaný, bod 45)].
(
26
)	Zb. s. I‑5267.
(
27
)	Bod 77.
(
28
)	Tamže.
(
29
)	Tamže. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
30
)	Bod 95.
(
31
)	Bod 96. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
32
)	Komisia/Spojené kráľovstvo (C-466/98, Zb. s. I-9427); Komisia/Dánsko (C-467/98, Zb. s. I-9519); Komisia/Švédsko (C-468/98, Zb. s. I-9575); Komisia/Fínsko (C-469/98, Zb. s. I-9627); Komisia/Belgicko (C-471/98, Zb. s. I-9681); Komisia/Luxembursko (C-472/98, Zb. s. I-9741), Komisia/Rakúsko (už citovaný), a Komisia/Nemecko (C-476/98, Zb. s. I-9855).
(
33
)	Dohovor podpísaný 30. októbra 2007, ktorý bol v mene Spoločenstva schválený rozhodnutím 2009/430/ES Rady z 27. novembra 2008 (Ú. v. EÚ L 147, 2009, s. 1).
(
34
)	Stanovisko 1/03 (už citované, bod 121).
(
35
)	Tamže, bod 122.
(
36
)	Tamže.
(
37
)	Tamže, bod 126.
(
38
)	Tamže.
(
39
)	Tamže, bod 128.
(
40
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 23. apríla 2009 o podpore využívania energie z obnoviteľných zdrojov energie a o zmene a doplnení a následnom zrušení smerníc 2001/77/ES a 2003/30/ES (Ú. v. ES L 140, s. 16).
(
41
)	Článok 5 smernice 2001/77.
(
42
)	Článok 5 ods. 3 druhá zarážka, a 4 tejto smernice.
(
43
)	Článok 5 ods. 3 prvá zarážka smernice 2001/77. Záruka pôvodu musí špecifikovať zdroj energie, z ktorého bola elektrická energia vyrobená, špecifikovať dátumy a miesta výroby a v prípade vodných elektrárni uviesť výkon.
(
44
)	Ako vyplýva z článku 2 písm. a) v spojení s článkom 5 ods. 1 tejto smernice, obnoviteľné zdroje energie, pre ktoré má byť vydaná záruka, znamenajú zdroje veternej a solárnej energie, geotermálnu energiu, energiu vĺn a príboja, vodnú energiu, energiu z biomasy, zo skládkových plynov, z plynov z čistiarní odpadových vôd a z bioplynov.
(
45
)	Článok 5 ods. 1 prvá veta uvedenej smernice.
(
46
)	Článok 5 ods. 2 smernice 2001/77.
(
47
)	Článok 5 ods. 5 tejto smernice.
(
48
)	Článok 5 ods. 4 smernice 2001/77.
(
49
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
50
)	Článok 4 ods. 2 uvedenej smernice.
(
51
)	Článok 8 tejto smernice.
(
52
)	Oznámenie Komisie Európskemu parlamentu, Rade, Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru a Výboru regiónov týkajúce sa rámca politík v oblasti klímy a energetiky na obdobie rokov 2020 až 2030 [COM(2014) 15 final].
(
53
)	Pozri bod 41 týchto návrhov.
(
54
)	Pozri v tomto zmysle bod 71 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Tizzano vo veciach, v ktorých boli vydané už citované rozsudky otvorené nebo.
(
55
)	Pozri poznámku pod čiarou 44 týchto návrhov.
(
56
)	Pozri bod 64 týchto návrhov.
(
57
)	Pozri v tomto zmysle už citovaný rozsudok AETR, podľa ktorého môžu byť spoločné pravidlá „v akejkoľvek forme“. Pozri tiež už citované stanoviská 1/94 a 2/91.
(
58
)	Pozri v tomto zmysle NEFRAMI, E.: Les accords mixtes de la Európskeho spoločenstva: aspects communautaires et internationaux, thèse. Bruylant, 2007, ktorý uvádza, že „členské štáty tým, že uplatňujú smernicu, nevykonávajú samostatnú zostatkovú právomoc, ale presne vymedzenú právomoc. Strácajú právomoc rozhodovať o zásadách svojej činnosti, ale rozhodujú o spôsoboch, akým ju vykonajú [voľný preklad]“ (s. 50). Podobne je to v prípade zbavenia právomoci, ktoré vyvoláva harmonizačná smernica vo vnútroštátnom poriadku. Po tom, ako Únia uplatní svoju vnútornú právomoc, už členské štáty nemôžu jednostranne meniť obsah harmonizovaných vnútroštátnych pravidiel [pozri v tomto zmysle rozsudky z 3. októbra 1985, Komisia/Nemecko (28/84, Zb. s. 3097, bod 28), a zo 14. júna 1988, Dansk Denkavit (29/87, Zb. s. 2965, bod 16)].
(
59
)	Bod 148.
(
60
)	Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42.
(
61
)	Šlo o článok 4 ods. 1 nariadenia č. 44/2011, podľa ktorého „ak žalovaný nemá bydlisko na území členského štátu, právomoc súdov každého členského štátu sa určí podľa právneho poriadku tohto členského štátu“.
(
62
)	C-45/07, Zb. s. I-701.
(
63
)	Body 19 a 23.
(
64
)	Bod 21.
(
65
)	Pozri v tomto zmysle NEFRAMI, E.: Renforcement des obligations des États membres dans le domaine des relations extérieures. Revue trimestrielle de droit européen, 2009, s. 601.
(
66
)	Pozri moje návrhy, ktoré som predniesol v už citovaných veciach Essent Belgium a Ålands Vindkraft.
(
67
)	C-379/98, Zb. s. I-2099.
(
68
)	Opierajúc sa o Agence Europe č. 11016 z 12. februára 2014, možno uviesť, že pokračovanie rokovaní medzi Úniou a Švajčiarskou konfederáciou by mohlo byť ohrozené všeľudovým hlasovaním z 9. februára 2014 týkajúcim sa iniciatívy nazvanej „Proti masovému prisťahovalectvu“.
(
69
)	S výnimkou jej účasti v Európskej environmentálnej agentúre a Európskej environmentálnej informačnej a monitorovacej sieti. V tejto súvislosti pozri Dohodu medzi Európskym spoločenstvom a Švajčiarskou konfederáciou o účasti Švajčiarska v Európskej environmentálnej agentúre a Európskej environmentálnej informačnej a monitorovacej sieti (Ú. v. EÚ L 90, 2006, s. 37). Táto dohoda bola v mene Spoločenstva uzavretá a schválená rozhodnutím Rady 2006/235/ES z 27. februára 2006 (Ú. v. EÚ L 90, s. 36).
(
70
)	Pozri body 24 až 27 týchto návrhov.