Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 12/17/2014 
Spisová značka: 30 Cdo 2626/2014 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2014:30.CDO.2626.2014.1 
Typ rozhodnutí: USNESENÍ 
Heslo: Právo Evropské unie 
Volba práva (prorogace) 
Dotčené předpisy: čl. 23 odst. 1 Nařízení (ES) č. 44/2001 
čl. 1 odst. 2 bod e Nařízení (ES) č. 593/2008 
§ 123 odst. 1 předpisu č. 91/2012Sb. 
Kategorie rozhodnutí: B  
 
30 Cdo 2626/2014  
 
 
 
 
U S N E S E N Í 
 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Simona a 
soudců Mgr. Víta Bičáka a JUDr. Františka Ištvánka v právní věci žalobkyně Jaruška 
Maňásková s.r.o., IČ 26076616, se sídlem v Bernarticích, Srlín 50, zastoupené Mgr. Pavlem 
Šimákem, advokátem se sídlem v Písku, Komenského nám. 319, proti žalované L.Neumüller 
Ges.m.b.H & Co.KG, IČ 20716508, se sídlem v Sallingbergu, Sallingberg 88, Rakouská 
republika, zastoupené Mgr. Janem Cimbůrkem, advokátem se sídlem v Kamenici nad Lipou, 
Bořetín 73, o zaplacení 30.622,76 EUR s příslušenstvím, vedené u Krajského soudu v Českých 
Budějovicích pod sp. zn. 13 Cm 202/2013, o dovolání žalované proti usnesení Vrchního soudu v 
Praze ze dne 3. 4. 2014, č. j. 1 Cmo 89/2014 – 130, takto:  
Dovolání se zamítá. 
 
O d ů v o d n ě n í: 
 
Žalobkyně se v řízení domáhá po žalované zaplacení částky 30.622,76 EUR z titulu smlouvy o 
dílo uzavřené mezi žalobkyní jako zhotovitelkou a žalovanou jako objednatelkou dne 23. 4. 2009. 
Žalobkyně v žalobě uvedla, že na základě dohody stran smlouvy o dílo je právem rozhodným pro 
jejich závazkový vztah české právo a pravomoc pro řešení sporů ze smlouvy o dílo mají soudy 
České republiky.  
Žalovaná ve vyjádření k žalobě ze dne 30. 9. 2013 uvedla, že příslušnými pro řešení sporu jsou 
soudy Slovenské republiky, a že ve věci má být rozhodováno podle slovenského práva, nikoliv 
podle práva České republiky.  
Krajský soud v Českých Budějovicích jako soud prvního stupně o uvedených otázkách rozhodl 
usnesením ze dne 14. 2. 2014, č. j. 13 Cm 202/2013 – 115, kterým zamítl „námitku nedostatku 
pravomoci soudů České republiky a jiné volby práva“. Vrchní soud v Praze jako soud odvolací 
napadeným usnesením uvedené usnesení soudu prvního stupně potvrdil.
Soud prvního stupně zjistil, že v čl. X odst. 3 smlouvy o dílo si účastníci pro případ soudního 
sporu vzniklého z uvedené smlouvy dohodli příslušnost obecného soudu zhotovitelky 
(žalobkyně).  
Soud prvního stupně věc po právní stránce posoudil tak, že dohodou obsaženou ve smlouvě o dílo 
byla založena mezinárodní příslušnost soudů České republiky, konkrétně Krajského soudu v 
Českých Budějovicích jako obecného soudu zhotovitelky, podle čl. 23 odst. 1 nařízení Rady (ES) 
č. 44/2001, o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních 
věcech, dále také jen „nařízení Brusel I“. Otázkou práva rozhodného pro řešení sporu se soud 
prvního stupně v odůvodnění svého rozhodnutí nezabýval.  
Odvolací soud v potvrzujícím rozhodnutí uvedl, že dohoda v čl. X odst. 3 smlouvy o dílo 
představuje platné a závazné ujednání účastníků o mezinárodní příslušnosti soudů podle čl. 23 
odst. 1 nařízení Brusel I. K otázce posouzení práva rozhodného uvedl, že tato není a ani nemůže 
být předmětem odvolacího řízení, neboť usnesení, jímž nebylo rozhodnuto ve věci samé, lze 
přezkoumat jen z důvodů, které se týkají toho, co soud prvního stupně řešil ve výroku usnesení (§ 
212a odst. 6 zákona č. 99/1963 Sb., občanského řádu soudního).  
Žalovaná napadla usnesení odvolacího soudu dovoláním. Uvedla, že dohodu v čl. X odst. 3 
smlouvy o dílo nelze považovat za dohodu o pravomoci soudů České republiky ve smyslu článku 
23 odst. 1 nařízení Brusel I, ale pouze za dohodu o místní příslušnosti ve smyslu § 89a o. s. ř. 
Ujednání ve smlouvě o dílo navíc podle ní neumožňuje jednoznačné určení konkrétního soudu, 
když odkazuje pouze na „obecný soud zhotovitelky“. Žalovaná dále uvádí, že odvolací soud se 
měl zabývat jejími námitkami týkajícími se skutečnosti, že ve věci nelze rozhodovat podle 
českého práva, neboť dohoda o volbě českého práva nebyla mezi stranami platně sjednána.  
Žalobkyně ve vyjádření k dovolání uvedla, že dovolání je nedůvodné a že volba příslušnosti 
soudu byla stranami smlouvy o dílo učiněna zcela jednoznačně.  
Nejvyšší soud v dovolacím řízení postupoval a o dovolání rozhodl podle zákona č. 99/1963 Sb., 
občanský soudní řád, ve znění účinném od 1. 1. 2013 (viz čl. II bod 7. zákona č. 404/2012 Sb.), 
dále jen „o. s. ř.“  
Otázku, zda byla sjednána pravomoc českých soudů ve smyslu čl. 23 odst. 1 nařízení Brusel I, 
když účastníci sjednali příslušnost konkrétního soudu v členském státě, posoudil odvolací soud v 
souladu s judikaturou soudu dovolacího. Podle čl. 23 uvedeného nařízení strany mohou uzavřít 
dohodu ve prospěch soudů určitého státu nebo mohou sjednat také příslušnost konkrétního soudu, 
např. Okresního soudu v Chebu (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 4. 11. 2010, sp. zn. 4 Nd 
327/2010, a rovněž P. Simon in Drápal, L., Bureš, L., a kol. Občanský soudní řád II. § 201 až 376. 
Komentář. První vydání. Praha: C. H. Beck, 2009. s. 2960). Uvedená otázka proto přípustnost 
dovolání ve smyslu § 237 o. s. ř. založit nemůže, když Nejvyšší soud neshledal žádný důvod se od 
své judikatury odchýlit a posuzovanou otázku vyřešit jinak, jak navrhuje žalovaná.  
Nejvyšší soud se však doposud nezabýval otázkou, zda se jedná o dostatečně jasné určení soudu 
ve smyslu ustanovení čl. 23 odst. 1 nařízení Brusel I, pokud se strany dohodly, že příslušným je 
„obecný soud zhotovitelky“.  
Je na místě uvést, že podle Soudního dvora Evropské unie, dále jen „SDEU“, bude platné i takové 
ujednání, které sice výslovně neuvede příslušný soud, ale umožní jeho určení (srov. rozsudek 
SDEU ze dne 9. 11. 2000, ve věci C-387/98, Coreck Maritime GmbH proti Handelsveem BV and 
Others, odst. 15; v tomto rozsudku SDEU shledal dostatečně určitou dohodu, podle níž „jakýkoliv
spor vztahující se k tomuto nákladovému listu bude rozhodnut ve státě, ve kterém má dopravce 
svoji hlavní provozovnu“).  
Otázkou je, podle kterého práva se má určitost a výklad pojmu „obecný soud zhotovitelky“, 
obsaženého v dohodě o volbě soudu, posuzovat.  
SDEU přijal ve své rozhodovací praxi doktrínu oddělitelnosti dohody o volbě soudu od smlouvy, 
v níž je tato dohoda uzavřena. Podle SDEU je třeba činit rozdíl mezi věcnými ustanoveními 
smlouvy a ujednáním o volbě soudu (srov. rozsudek SDEU ze dne 3. 7. 1997, ve věci C – 269/95, 
Benincasa proti Dentalkit, odst. 24). Právní režim jurisdikční doložky se podle SDEU podřídí 
nařízení Brusel I, zatímco zbytek smlouvy se bude řídit právem rozhodným (srov. výše uvedené 
rozhodnutí SDEU ve věci Benincasa, odst. 25).  
Problematické zůstává, podle kterého právního řádu postupovat při řešení otázek spojených s 
dohodou o volbě soudu, které nejsou nařízením Brusel I upraveny. Mezi tyto otázky spadají 
rovněž některé aspekty materiální platnosti jurisdikční doložky, a rovněž otázka její určitosti a 
jejího výkladu. Dohody o volbě soudu jsou vyňaty z působnosti nařízení Evropského parlamentu a 
Rady (ES) č. 593/2008, o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I), srov. čl. 1 
odst. 2 písm. e) uvedeného nařízení. Bude tedy třeba postupovat podle kolizních norem legis fori 
(srov. Bříza, P., Volba práva a volba soudu v mezinárodním obchodě, 1. vydání, Praha: C. H. 
Beck, 2012, s. 159).  
V daném případě se použije zákon č. 97/1963 Sb., o mezinárodním právu soukromém a 
procesním (srov. § 123 odst. 1 zákona č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém). Ten 
sice otázku práva rozhodného pro dohodu o volbě soudu výslovně neupravuje, ostatně stejně jako 
„nový“ zákon č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém, avšak je na místě vycházet z 
doktríny, podle které je dohoda o volbě soudu smlouvou s procesními účinky a jako procesní 
institut se řídí podle lex fori (a volba práva pro tuto dohodu není možná). K uvedeným závěrům 
srov. Kučera, Z., Tichý, L., Zákon o mezinárodním právu soukromém a procesním. Komentář. 1. 
vydání. Praha: Panorama, 1989, s. 223, nebo Bříza, P., citováno výše, s. 159. K obdobnému řešení 
ostatně dospěl i evropský zákonodárce (srov. bod 20 úvodních ustanovení a čl. 25 odst. 1 nařízení 
Evropského Parlamentu a Rady /EU/ č. 1215/2015 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních 
rozhodnutí v občanských a obchodních věcech /přepracované znění/).  
Pojem „obecný soud zhotovitelky“ je tedy vzhledem k výše uvedenému třeba posoudit podle lex 
fori, tj. podle českého práva. Podle ustanovení § 85 odst. 3 o. s. ř. je obecným soudem právnické 
osoby okresní soud, v jehož obvodu má tato osoba sídlo. Nelze mít tedy pochybnost o tom, že 
obecným soudem zhotovitelky (žalované) jako právnické osoby se sídlem v České republice je 
obecný soud v České republice. Uvedenému ostatně odpovídá i námitka žalované, že se účastníci 
smlouvy dohodli pouze na místní příslušnosti jiného soudu podle ustanovení § 89a o. s. ř. Právě 
volbou místní příslušnosti soudu v České republice účastníci zároveň zvolili i mezinárodní 
příslušnost českých soudů.  
Z dohody o volbě soudu proto podle Nejvyššího soudu jednoznačně plyne, že směřuje ve 
prospěch českých soudů ve smyslu ustanovení čl. 23 odst. 1 nařízení Brusel I. V části, ve které 
brojí proti závěru odvolacího soudu o pravomoci českých soudů věc rozhodnout, tedy dovolání 
není důvodné a Nejvyšší soud je zamítl.  
Co se týče námitek žalované týkajících se volby práva rozhodného, otázku práva rozhodného soud 
v řízení posuzuje jako otázku předběžnou. Přezkum jejího řešení bude až předmětem případného 
odvolacího či dovolacího řízení ve věci samé. Nejvyšší soud se proto námitkami žalované 
směřujícími do řešení této otázky nezabýval. Z odůvodnění usnesení soudu prvního stupně č. j. 13
Cm 202/2013 - 115 je evidentní, že ani tento soud se právem rozhodným nezabýval. Jestliže tomu 
výroková část usnesení soudu prvního stupně neodpovídá (soud prvního stupně ve výroku mj. 
uvedl, že námitka „jiné volby práva se zamítá“), bude na uvedeném soudu, aby tuto zjevnou 
nesprávnost ve výroku svého rozhodnutí podle § 164 o. s. ř. opravil tak, aby výroková část 
usnesení č. j. 13 Cm 202/2013 - 115 odpovídala odůvodnění.  
O povinnosti k náhradě nákladů řízení rozhodne soud prvního stupně v rozhodnutí, jímž se řízení 
u něj bude končit (§ 151 odst. 1 o. s. ř.).  
Proti tomuto usnesení nejsou přípustné opravné prostředky.  
 
V Brně dne 17. prosince 2014 
 
 
JUDr. Pavel S i m o n 
předseda senátu