62024CJ0239
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
26. března 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Oblast svobody, bezpečnosti a práva – Justiční spolupráce v trestních věcech – Článek 82 odst. 2 SFEU – Legislativní pravomoc Unie – Směrnice 2012/29/EU – Minimální pravidla pro práva, podporu a ochranu obětí trestného činu – Článek 2 odst. 1 písm. a) – Pojem ‚oběť‘ – Extrateritoriální příslušnost trestních soudů členského státu – Nepoužitelnost uvedené směrnice“
Ve věci C‑239/24 [Aurnois] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím cour d’appel de Bruxelles (Odvolací soud v Bruselu, Belgie) ze dne 12. prosince 2023, došlým Soudnímu dvoru dne 2. dubna 2024, v řízení zahájeném z podnětu
FP,
LD,
za účasti:
Procureur fédéral,
SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
ve složení: C. Lycourgos, předseda senátu, O. Spineanu-Matei, S. Rodin, N. Piçarra (zpravodaj) a N. Fenger, soudci,
generální advokátka: J. Kokott,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za FP a LD: M. Alié, avocate,
–
za Procureur fédéral: A. d’Oultremont, magistrat fédéral,
–
za českou vládu: A. Pagáčová, M. Smolek a J. Vláčil, jako zmocněnci,
–
za italskou vládu: S. Fiorentino, jako zmocněnec, ve spolupráci s: L. Fiandaca, avvocato dello Stato,
–
za Evropskou komisi: J. Hottiaux a J. Vondung, jako zmocněnkyně,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 odst. 1 písm. a) bodu i) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/29/EU ze dne 25. října 2012, kterou se zavádí minimální pravidla pro práva, podporu a ochranu obětí trestného činu a kterou se nahrazuje rámcové rozhodnutí Rady 2001/220/SVV (Úř. věst. 2012, L 315, s. 57).
2
Tato žádost byla předložena v rámci řízení, které bylo proti několika vedoucím představitelům Království Saúdská Arábie zahájeno v Belgii z podnětu FP a LD kvůli zločinům proti lidskosti, které měly být spáchány vůči jejich sestře SX, jež je státní příslušnicí Saudské Arábie a aktivistkou bojující za práva žen.
Právní rámec
Unijní právo
Primární právo
3
Článek 82 odst. 2 SFEU stanoví:
„V rozsahu nezbytném pro usnadnění vzájemného uznávání rozsudků a soudních rozhodnutí a policejní a justiční spolupráce v trestních věcech s přeshraničním rozměrem mohou Evropský parlament a Rada řádným legislativním postupem stanovit formou směrnic minimální pravidla. Tato minimální pravidla přihlížejí k rozdílům mezi právními tradicemi a systémy členských států.
Týkají se:
a)
vzájemné přípustnosti důkazů mezi členskými státy;
b)
práv osob v trestním řízení;
c)
práv obětí trestných činů;
d)
dalších zvláštních aspektů trestního řízení, které Rada předem určila v rozhodnutí; při přijímání tohoto rozhodnutí Rada rozhoduje jednomyslně po obdržení souhlasu Evropského parlamentu.
Přijetí minimálních pravidel podle tohoto odstavce nebrání členským státům zachovat nebo zavést vyšší stupeň ochrany osob.“
Směrnice 2012/29
4
Body 3, 4, 13 a 50 odůvodnění směrnice 2012/29 uvádějí:
„(3)
Čl. 82 odst. 2 [SFEU] upravuje stanovení minimálních pravidel platných v členských státech pro usnadnění vzájemného uznávání rozsudků a soudních rozhodnutí a policejní a justiční spolupráce v trestních věcech s přeshraničním rozměrem, zejména pokud jde o práva obětí trestného činu.
(4)
[…] je cílem této směrnice revidovat a doplnit zásady uvedené v rámcovém rozhodnutí [Rady 2001/220/SVV ze dne 15. března 2001 o postavení obětí v trestním řízení (Úř. věst. 2001, L 82, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 72)] a významným způsobem pokročit v úrovni ochrany obětí v celé Unii, a to zejména v rámci trestního řízení.
[…]
(13)
Tato směrnice se uplatňuje v souvislosti s trestnými činy spáchanými v rámci Unie a s trestním řízením, které v Unii probíhá. Obětem trestných činů spáchaných mimo území Unie uděluje práva pouze v souvislosti s trestním řízením, které probíhá v Unii. Trestní oznámení podaná u příslušných orgánů mimo Unii, jako jsou velvyslanectví, nezakládají povinnosti stanovené touto směrnicí.
[…]
(50)
Povinnost postoupit trestní oznámení, stanovené [stanovená] v této směrnici, by neměla mít dopad na pravomoc členských států zahájit řízení a nedotýká se pravidel pro kompetenční spory vztahující se k výkonu pravomoci, jak jsou stanoveny rámcovým rozhodnutím Rady 2009/948/SVV ze dne 30. listopadu 2009 o předcházení kompetenčním sporům při výkonu pravomoci v trestním řízení a jejich řešení [Úř. věst. 2009, L 328, s. 42].“
5
Podle čl. 1 odst. 1 prvního pododstavce této směrnice je jejím účelem zajistit, aby se obětem trestného činu dostalo vhodných informací, podpory a ochrany a mohly se účastnit trestního řízení.
6
Článek 2 odst. 1 uvedené směrnice stanoví mimo jiné tyto definice, podle nichž se rozumí:
„a)
‚obětí‘
i)
fyzická osoba, která utrpěla újmu včetně fyzické, duševní či citové újmy či hmotnou ztrátu, které byly přímo způsobeny trestným činem;
ii)
rodinný příslušník osoby, jejíž smrt byla přímo způsobena trestným činem, a který v důsledku smrti této osoby utrpěl újmu;
b)
‚rodinnými příslušníky‘ manžel či manželka, osoba, která stabilně a trvale žije s obětí v závazném intimním partnerském svazku ve společné domácnosti, příbuzní v přímé linii, sourozenci a vyživované osoby oběti.“
Belgické právo
7
Článek 10 loi du 17 avril 1878 contenant le titre préliminaire du code de procédure pénale (zákon ze dne 17. dubna 1878 obsahující úvodní část trestního řádu, Moniteur belge ze dne 25. dubna 1878, s. 1265), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „TPCPP“), stanoví:
„S výjimkou případů uvedených v článku 6 a čl. 7 odst. 1 může být v Belgii stíhán cizinec, který se mimo území Království dopustil:
[…]
1obis
činu představujícího závažné porušení mezinárodního humanitárního práva, který je uveden v knize II hlavě Ibis Code pénal [trestní zákoník] a byl spáchán vůči osobě, jež je v rozhodné době belgickým státním příslušníkem, nebo je v Belgii uznána za uprchlíka a má tam obvyklé bydliště ve smyslu [Úmluvy o právním postavení uprchlíků, která byla podepsána dne 28. července 1951 v Ženevě] [Recueil des traités des Nations unies, svazek 189, s. 150, č. 2545 (1954), vstoupila v platnost dne 22. dubna 1954 a byla doplněna Protokolem týkajícím se právního postavení uprchlíků, jenž byl uzavřen v New Yorku dne 31. ledna 1967 a vstoupil v platnost dne 4. října 1967], nebo vůči osobě, která po dobu nejméně tří let skutečně, obvykle a legálně pobývá v Belgii.
Trestní stíhání, včetně vyšetřování vedeného vyšetřujícím soudcem, lze zahájit pouze na návrh federálního státního zástupce, který posuzuje případná trestní oznámení.
Federální státní zástupce, k němuž bylo podáno trestní oznámení podle předchozích pododstavců, požádá vyšetřujícího soudce, aby toto trestní oznámení prošetřil, ledaže:
1o
je trestní oznámení zjevně neopodstatněné, nebo
2o
skutky uvedené v trestním oznámení neodpovídají kvalifikaci trestných činů uvedených v knize II hlavě Ibis trestního zákoníku, nebo
3o
toto trestní oznámení nemůže vést k přípustnému trestnímu stíhání, nebo
[…]
Pokud se federální státní zástupce domnívá, že je splněna jedna nebo více podmínek uvedených v pododstavci 3 bodech 1o, 2o a 3o, předloží trestnímu senátu cour d’appel de Bruxelles (Odvolací soud v Bruselu) návrh, aby podle okolností prohlásil, že buď není dán důvod k trestnímu stíhání, nebo že trestní stíhání není přípustné. Vyslechnut bude pouze federální státní zástupce.
[…]“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
8
Dne 2. prosince 2021 podaly FP a LD (dále jen „oznamovatelky“) na federálním státním zastupitelství trestní oznámení proti několika vedoucím představitelům Království Saúdská Arábie pro zločiny proti lidskosti vymezené v belgickém trestním zákoníku, které byly spáchány vůči jejich sestře SX, jež je státní příslušnicí Saudské Arábie a aktivistkou bojující za práva žen. Oznamovatelky tím poukázaly na represivní opatření saúdského režimu, která se týkala nejen jejich sestry, ale i mnoha dalších osob, které byly údajně oběťmi svévolného a nezákonného zatýkání a zadržování, mučení, nelidského zacházení, násilných zmizení a vražd.
9
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že oznamovatelky tvrdí, že jsou nejen nepřímými, ale i přímými oběťmi závažných porušení mezinárodního humanitárního práva, k nimž došlo v souvislosti s osobou jejich sestry. Jako osoby blízké osobě, které se taková porušení týkala, totiž mohou v důsledku psychologického dopadu a traumat způsobených těmito porušeními utrpět duševní či citovou újmu, jakož i hmotnou ztrátu, a to zejména v případě pracovní neschopnosti v důsledku takového traumatu.
10
Oznamovatelky proto tvrdí, že jsou „oběťmi“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. a) bodu i) směrnice 2012/29, a uvádí, že tento pojem je zahrnut v pojmu „osoba, vůči které byl spáchán čin představující závažné porušení mezinárodního humanitárního práva“, jak vyplývá z čl. 10 prvního pododstavce bodu 1obis TPCPP. Oznamovatelky jsou toho názoru, že jelikož k oznámeným činům došlo v letech 2018 až 2021, tedy poté, co se zaregistrovaly k pobytu v Belgii, splňují navíc i kritéria stanovená v posledně uvedeném ustanovení, která umožňují, aby byla osoba, která není belgickým státním příslušníkem, stíhána v Belgii za činy spáchané mimo území státu.
11
Federální státní zástupce, k němuž bylo podáno trestní oznámení zmíněné v bodě 8 tohoto rozsudku, navrhl trestnímu senátu cour d’appel de Bruxelles (Odvolací soud v Bruselu, Belgie), který je předkládajícím soudem, aby prohlásil, že belgické soudy nejsou příslušné a trestní stíhání je nepřípustné v souladu s čl. 10 čtvrtým pododstavcem TPCPP. Podle jeho názoru nejsou splněny podmínky stanovené v prvním pododstavci bodě 1obis tohoto článku, pokud jde o trestné činy spáchané v Saúdské Arábii vůči sestře oznamovatelek. Federální státní zástupce jim proto odmítl přiznat postavení „osob, vůči kterým byl spáchán čin představující závažné porušení mezinárodního humanitárního práva“, ve smyslu čl. 10 prvního pododstavce bodu 1obis TPCPP.
12
Předkládající soud vysvětluje, že podle čl. 10 prvního pododstavce bodu 1obis TPCPP mají belgické soudy pasivní osobní příslušnost pro zločiny spáchané mimo území státu osobou, která není belgickým státním příslušníkem, pokud oznámené činy představují závažné porušení mezinárodního humanitárního práva a k tomuto porušení došlo ve vztahu k osobě, která je belgickým státním příslušníkem, v Belgii jí bylo přiznáno postavení uprchlíka, nebo má v tomto členském státě bydliště po dobu nejméně tří let.
13
Předkládající soud konstatuje, že SX, která je sestrou oznamovatelek, byla obětí zločinů, které mohou prima facie představovat závažné porušení mezinárodního humanitárního práva, ale že v rozhodné době nebyla belgickou státní příslušnicí, nebylo jí v Belgii přiznáno postavení uprchlíka ani neměla na území tohoto členského státu bydliště. Uvedený soud je toho názoru, že za těchto podmínek musí být extrateritoriální příslušnost belgických soudů vyloučena na základě čl. 10 prvního pododstavce bodu 1obis TPCPP.
14
Předkládající soud zdůrazňuje, že k založení extrateritoriální příslušnosti belgických soudů nepoužívá tento čl. 10 první pododstavec bod 1obis pojem „oběť“, ať již přímá či nepřímá, ale pojem „osoba, vůči které byl spáchán čin představující závažné porušení mezinárodního humanitárního práva“ a která „je v rozhodné době belgickým státním příslušníkem, nebo je v Belgii uznána za uprchlíka a má tam obvyklé bydliště“. Předkládající soud upřesňuje, že posledně uvedený pojem vyžaduje úzkou vazbu na Belgii, aby se zabránilo podávání trestních oznámení osobami, které se na území tohoto státu usazují jen proto, aby se mohly obrátit na soudy tohoto státu v souvislosti s trestnými činy, jejichž oběťmi se údajně staly mimo toto území.
15
Vzhledem k tomu, že oznamovatelky tvrdily, že musí být považovány za „oběti“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. a) směrnice 2012/29 a tento pojem musí být chápán tak, že je zahrnut v pojmu „osoba, vůči které byl spáchán čin představující závažné porušení mezinárodního humanitárního práva“, jak vyplývá z čl. 10 prvního pododstavce bodu 1obis TPCPP, má předkládající soud za to, že výklad tohoto čl. 2 odst. 1 písm. a) je nezbytný k určení rozsahu posledně uvedeného pojmu, a tudíž k rozhodnutí, zda jsou v projednávaném případě splněny podmínky pro zahájení trestního stíhání v Belgii.
16
Předkládající soud nicméně uvádí, že Cour de cassation (Kasační soud, Belgie) v rozsudku ze dne 17. prosince 2003 rozhodl, že neexistuje žádné pravidlo mezinárodního práva, které by Belgickému království ukládalo povinnost vykonávat univerzální pravomoc v oblasti zločinů proti lidskosti, a dále konstatuje, že článek 5 Úmluvy proti mučení a jinému krutému, nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání ze dne 10. prosince 1984 [Recueil des traités des Nations unies, sv. 1465, s. 85, č. 24841 (1987)] i článek 9 Mezinárodní úmluvy na ochranu všech osob před nuceným zmizením ze dne 20. prosince 2006 [Recueil des traités des Nations unies, sv. 2716, s. 3, č. 48088 (2010)] stanoví možnost států, které jsou jejich smluvními stranami, založit svou pasivní soudní pravomoc pouze tehdy, „pokud to považují za vhodné“.
17
Za těchto podmínek se cour d’appel de Bruxelles (Odvolací soud v Bruselu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 2 odst. 1 písm. a) bod i) směrnice [2012/29] s přihlédnutím k Mezinárodní úmluvě na ochranu všech osob před nuceným zmizením [ze dne 20. prosince 2006] a Úmluvě proti mučení a jinému krutému, nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání [ze dne 10. prosince 1984] vykládán v tom smyslu, že pod pojem „oběti“ zahrnuje blízké rodinné příslušníky osoby, která byla v rámci závažného porušení mezinárodního humanitárního práva vystavena nucenému zmizení nebo mučení, a poskytuje jim tak přístup k právům stanoveným [touto] směrnicí?
2)
Musí být čl. 2 odst. 1 písm. a) bod i) [směrnice 2012/29] vykládán v tom smyslu, že pod pojem „oběti“ zahrnuje rodinné příslušníky, kteří utrpěli duševní či citovou újmu nebo hmotnou ztrátu, která byla přímo způsobena závažným porušením mezinárodního humanitárního práva, jež bylo primárně namířeno proti blízkému rodinnému příslušníkovi, a poskytuje jim tak přístup k právům stanoveným [touto] směrnicí?“
K řízení před Soudním dvorem
18
V žádosti o informace ze dne 29. května 2024 Soudní dvůr vyzval předkládající soud, aby upřesnil důvody, proč podle něj existuje souvislost mezi sporem v původním řízení, který se týká extrateritoriální příslušnosti stanovené belgickým právem pro zločiny proti lidskosti, a ustanoveními směrnice 2012/29.
19
Předkládající soud v dopise došlém kanceláři Soudního dvora dne 11. července 2024 informoval Soudní dvůr, že na 12. listopadu 2024 nařídil jednání, aby otázku položenou Soudním dvorem předložil účastníkům původního řízení ke kontradiktorní diskuzi, přičemž upřesnil, že na tuto žádost o informace bude moci odpovědět až po skončení uvedeného jednání.
20
Dne 12. července 2024 se předseda Soudního dvora po vyslechnutí generální advokátky a soudce zpravodaje rozhodl přerušit řízení do doby, než od předkládajícího soudu obdrží odpověď na uvedenou žádost o informace.
21
V odpověď na tuto žádost o informace zaslal předkládající soud dne 29. ledna 2025 Soudnímu dvoru písemná vyjádření předložená oznamovatelkami a Federálním státním zástupcem.
22
Dne 5. února 2025 předseda Soudního dvora po vyslechnutí generální advokátky a soudce zpravodaje rozhodl, že dokumenty předložené předkládajícím soudem budou založeny do spisu, budou oznámeny účastníkům původního řízení a zúčastněným spolu s žádostí o informace a bude pokračováno v řízení.
K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
23
Federální státní zástupce tvrdí, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná. Také Komise má pochybnosti o přípustnosti této žádosti.
24
Podle Federálního státního zástupce nemá žádné ustanovení směrnice 2012/29 upravovat podmínky přípustnosti trestního stíhání vedeného před belgickými vnitrostátními soudy pro zločiny spáchané mimo území státu, takže čl. 2 odst. 1 písm. a) bod i) této směrnice, který je předmětem předběžných otázek, není ve sporu v původním řízení použitelný. Má za to, že otázka, zda toto ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že blízký rodinný příslušník oběti závažného porušení mezinárodního humanitárního práva může být rovněž považován za „oběť“, a tudíž požívat práv stanovených uvedenou směrnicí, je za těchto podmínek irelevantní pro řešení tohoto sporu.
25
Komise uvádí, že směrnice 2012/29 neobsahuje žádné ustanovení týkající se určení příslušnosti soudů členských států v trestních věcech a použije se pouze na trestní řízení, pro která již byla taková příslušnost stanovena. Komise je toho názoru, že unijní právo obecně neobsahuje žádné pravidlo relevantní pro výklad takového ustanovení vnitrostátního práva upravujícího výkon extrateritoriální soudní příslušnosti v trestních věcech, jako je ustanovení, které je předmětem sporu v původním řízení.
26
Pochybnosti Komise o přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce mimoto vycházejí ze skutečnosti, že se předkládající soud v odpovědi na žádost o informace zmíněnou v bodě 18 tohoto rozsudku výslovně nevyjádřil k důvodům, proč podle něj existuje souvislost mezi sporem v původním řízení a ustanoveními této směrnice, nýbrž v této souvislosti pouze zaslal písemná vyjádření oznamovatelek a Federálního státního zástupce.
27
Podle ustálené judikatury se na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance. Odmítnutí Soudního dvora rozhodnout o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jedná-li se o hypotetický problém nebo také nedisponuje-li Soudní dvůr skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Alace a Canpelli, C‑758/24 a C‑759/24, EU:C:2025:591, bod 38 a citovaná judikatura).
28
V projednávaném případě si předkládající soud v podstatě klade otázku, zda pojem „osoba, vůči které byl spáchán čin představující závažné porušení mezinárodního humanitárního práva“, jak vyplývá z čl. 10 prvního pododstavce bodu 1obis TPCPP, musí být chápán tak, že zahrnuje pojem „oběť“, který je definován v čl. 2 odst. 1 písm. a) směrnice 2012/29, o jehož výklad žádá za účelem rozhodnutí, zda jsou splněny podmínky pro zahájení trestního stíhání v Belgii. Pokud by Soudní dvůr rozhodl, že tato směrnice je na spor v původním řízení použitelná, měl by výklad tohoto pojmu „oběť“ vliv na řešení tohoto sporu.
29
Vzhledem k tomu, že není zjevné, že výklad směrnice 2012/29 nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, námitka vycházející z nepoužitelnosti této směrnice se netýká přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, ale týká se merita položených otázek [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. října 2024, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Pokus o přístup k osobním údajům uloženým v mobilním telefonu), C‑548/21, EU:C:2024:830, bod 67, a rozsudek ze dne 17. října 2024, FA.RO. di YK & C., C‑16/23, EU:C:2024:886, bod 48].
K předběžným otázkám
30
Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 2 odst. 1 písm. a) bod i) směrnice 2012/29 musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „oběť“, uvedený v tomto ustanovení, zahrnuje blízké rodinné příslušníky osoby, vůči které byl spáchán čin představující závažné porušení mezinárodního humanitárního práva, nebo alespoň ty z nich, kteří utrpěli duševní či citovou újmu či hmotnou ztrátu přímo způsobenou tímto porušením.
31
Jak bylo uvedeno v bodě 28 tohoto rozsudku, předkládající soud má v rámci sporu, který mu byl předložen, vyložit ustanovení vnitrostátního práva, a sice čl. 10 první pododstavec bod 1obis TPCPP, který zakládá příslušnost vnitrostátních soudů rozhodovat o činech představujících závažné porušení mezinárodního humanitárního práva, které byly mimo území státu spáchány vůči osobě, která je belgickým státním příslušníkem, bylo jí v Belgii přiznáno postavení uprchlíka, nebo má v tomto členském státě bydliště po dobu nejméně tří let. Za tímto účelem se uvedený soud v podstatě táže, zda musí být toto ustanovení vykládáno v souladu s čl. 2 odst. 1 písm. a) bodem i) směrnice 2012/29.
32
V této souvislosti je třeba předně zkoumat, zda je směrnice 2012/29 použitelná v rámci sporu týkajícího se příslušnosti trestních soudů členského státu k projednávání činů spáchaných mimo jeho území, což by mohlo ovlivnit rozsah působnosti ustanovení vnitrostátního práva, která takovou příslušnost stanoví.
33
Je třeba připomenout, že tato směrnice byla přijata na základě čl. 82 odst. 2 SFEU. Jak vyplývá z bodu 3 odůvodnění uvedené směrnice, toto ustanovení Smlouvy o FEU opravňuje unijního normotvůrce ke stanovení minimálních pravidel platných v členských státech pro usnadnění vzájemného uznávání rozsudků a soudních rozhodnutí a policejní a justiční spolupráce v trestních věcech s přeshraničním rozměrem, zejména pokud jde o práva obětí trestných činů, ale také práva osob v trestním řízení a vzájemnou přípustnost důkazů mezi členskými státy, jak je stanoveno v tomto čl. 82 odst. 2 písm. a) až c).
34
V této souvislosti je třeba uvést, že směrnice 2012/29 v souladu se svým nadpisem stanoví minimální pravidla pro práva, podporu a ochranu obětí trestného činu. Bod 4 odůvodnění této směrnice upřesňuje, že cílem této směrnice je revidovat a doplnit zásady uvedené v rámcovém rozhodnutí 2001/220 a významným způsobem pokročit v úrovni ochrany obětí v celé Unii, a to zejména v rámci trestního řízení.
35
Podle čl. 1 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 2012/29 je jejím účelem zajistit, aby se obětem trestného činu dostalo vhodných informací, podpory a ochrany a mohly se účastnit trestního řízení.
36
Pro účely použití této směrnice je pojem „oběť“ definován v jejím čl. 2 odst. 1 písm. a) bodě i) tak, že se jím rozumí fyzická osoba, která utrpěla újmu včetně fyzické, duševní či citové újmy či hmotnou ztrátu, které byly přímo způsobeny trestným činem. Podle čl. 2 odst. 1 písm. a) bodu ii) uvedené směrnice zahrnuje tento pojem rovněž rodinné příslušníky osoby, jejíž smrt byla přímo způsobena trestným činem, a kteří v důsledku smrti této osoby utrpěli újmu. Kromě toho se podle čl. 2 odst. 1 písm. b) téže směrnice „rodinnými příslušníky“ rozumí manžel či manželka, osoba, která stabilně a trvale žije s obětí v závazném intimním partnerském svazku ve společné domácnosti, příbuzní v přímé linii, sourozenci a vyživované osoby oběti.
37
Směrnice 2012/29 v podstatě stanoví řadu práv, kterých musí tyto oběti požívat v rámci vnitrostátních trestních řízení. Pokud jde zaprvé o informace a podporu, stanoví tato směrnice mimo jiné právo na vzájemně srozumitelnou komunikaci, právo na informace od prvního kontaktu s příslušným orgánem a na informace o případu. Pokud jde zadruhé o účast v trestním řízení, uvedená směrnice stanoví mimo jiné právo na slyšení a právo na právní pomoc. Pokud jde zatřetí o ochranu obětí, včetně obětí se zvláštními potřebami a dětí, zaručuje tatáž směrnice právo na zamezení kontaktu mezi obětí a pachatelem a právo na ochranu soukromí.
38
Pouze bod 13 odůvodnění směrnice 2012/29 se vztahuje k „obětem trestných činů spáchaných mimo území Unie“ a upřesňuje, že tato směrnice vede k uplatnění povinností v ní stanovených pouze v rámci trestních řízení vedených v Unii. Přiznání práv těmto obětem tedy předpokládá, že členské státy uplatnily svou pravomoc zahájit trestní stíhání. Jak správně uvedli Federální státní zástupce a Komise v písemných vyjádřeních, uvedená směrnice se vztahuje pouze na trestní řízení, u kterých byla taková pravomoc předem stanovena.
39
Toto zjištění je potvrzeno bodem 50 odůvodnění téže směrnice, z něhož vyplývá, že tato směrnice nemá dopad na pravomoc členských států zahájit trestní stíhání ani na uplatňování pravidel pro kompetenční spory vztahující se k výkonu pravomoci v rámci trestních řízení, jak jsou stanoveny rámcovým rozhodnutím 2009/948.
40
S ohledem na výše uvedené musí být směrnice 2012/29 vykládána v tom smyslu, že se neuplatní v rámci sporu týkajícího se příslušnosti trestních soudů členského státu rozhodovat o činech spáchaných mimo jeho území a nemůže ovlivnit rozsah působnosti ustanovení vnitrostátního práva, která takovou příslušnost stanoví.
K nákladům řízení
41
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/29/EU ze dne 25. října 2012, kterou se zavádí minimální pravidla pro práva, podporu a ochranu obětí trestného činu a kterou se nahrazuje rámcové rozhodnutí Rady 2001/220/SVV,
musí být vykládána v tom smyslu, že
se neuplatní v rámci sporu týkajícího se příslušnosti trestních soudů členského státu rozhodovat o činech spáchaných mimo jeho území a nemůže ovlivnit rozsah působnosti ustanovení vnitrostátního práva, která takovou příslušnost stanoví.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.