62009CC0019_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Obsah
I –	Úvod
II –	Právní rámec
A –	Právo Společenství
1.	Primární právo
2.	Nařízení č. 44/2001
B –	Vnitrostátní právní předpisy
III –	Skutkový stav, původní řízení a předběžné otázky
IV –	Řízení před Soudním dvorem
V –	Argumenty zúčastněných
A –	Přípustnost
B –	První předběžná otázka
1.	Použití čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001 na smlouvy o poskytování služeb v několika členských státech [otázka 1a)]
2.	Určení příslušnosti podle čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001 [otázka 1b)]
3.	Určení příslušnosti, pokud nelze určit hlavní místo výkonu činnosti [otázka 1c)]
C –	Druhá předběžná otázka
VI –	Právní posouzení generální advokátky
A –	Úvod
B –	Přípustnost
C –	První předběžná otázka
1.	Úvodní poznámky ke smlouvě o obchodním zastoupení
a)	Znaky smlouvy o obchodním zastoupení
b)	Smlouva o obchodním zastoupení jako smlouva o poskytování služeb
2.	Použití čl. 5 odst. 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001 na smlouvy o poskytování služeb v několika členských státech [otázka 1a)]
3.	Určení příslušnosti na základě čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001 [otázka 1b)]
4.	Určení příslušnosti v případě, kdy nelze určit místo hlavního poskytnutí služeb [otázka 1c)]
D –	Druhá předběžná otázka
E –	Závěr
VII –	Závěry
I – Úvod
1. Po rozsudcích Color Drack(2), Falco Privatstiftung a Rabitsch (dále jen „rozsudek Falco“)(3) a Rehder(4) poskytuje projednávaná věc Soudnímu dvoru opětovně možnost výkladu zvláštních pravidel soudní příslušnosti v řízeních, jejichž předmětem je smlouva nebo nároky ze smlouvy. Tato věc totiž nastoluje otázku, jak je třeba vykládat čl. 5 bod 1 písm. b) druhou odrážku nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech(5) (dále jen „nařízení č. 44/2001“), jestliže jsou služby poskytovány v několika členských státech. Jsou-li služby poskytovány v několika členských státech, je třeba mít na zřeteli, že tyto služby mohou být rovněž poskytovány prostřednictvím internetu a moderních komunikačních prostředků, například elektronickou poštou.
2. V projednávaném případě je podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, zda se příslušnost v případě smlouvy o obchodním zastoupení uzavřené mezi smluvními stranami z různých členských států, na jejímž základě byly poskytnuty služby obchodního zastoupení v několika členských státech, řídí čl. 5 odst. 1 písm. b) druhou odrážkou nařízení č. 44/2001 a jaká kritéria jsou rozhodující pro určení příslušnosti. Předběžné otázky vyvstaly v rámci právního sporu mezi obchodní zástupkyní, společností Wood Floor Solutions Andreas Domberger GmbH se sídlem v Rakousku (dále jen „žalobkyně“), a podnikatelkou, společností Silva Trade SA (dále jen „žalovaná“) se sídlem v Lucembursku.
II – Právní rámec
A – Právo Společenství
1. Primární právo
3. Článek 68 odst. 1 ES, spadající pod hlavu IV Smlouvy o ES („Vízová, azylová a přistěhovalecká politika a jiné politiky týkající se volného pohybu osob“), stanoví:
„Článek 234 se použije na tuto hlavu za následujících okolností a podmínek: jestliže v určité věci, která je předmětem řízení zahájeného u soudu členského státu, jehož rozhodnutí již nemůže být napadeno opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, vyvstane otázka výkladu této hlavy nebo platnosti a výkladu aktů vydaných orgány Společenství na základě této hlavy, požádá tento soud Soudní dvůr o rozhodnutí o této otázce, jestliže je považuje za nutné k vydání svého rozsudku“.
2. Nařízení č. 44/2001
4. V jedenáctém bodě odůvodnění nařízení č. 44/2001 se uvádí:
„Pravidla pro určení příslušnosti musí být vysoce předvídatelná a založená na zásadě, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného, a musí být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně určených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného určujícího hlediska. […]“.
5. Nařízení č. 44/2001 obsahuje ustanovení týkající se příslušnosti v kapitole II („Příslušnost“).
6. Článek 2 odst. 1 nařízení č. 44/2001, který se nachází v oddílu 1 („Obecná ustanovení“) kapitoly týkající se příslušnosti, zní:
„Nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, bez ohledu na svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto členského státu“.
7. V tomtéž oddílu nařízení č. 44/2001 stanoví čl. 3 odst. 1:
„Osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, mohou být u soudů jiného členského státu žalovány pouze na základě pravidel stanovených v oddílech 2 až 7 této kapitoly“.
8. Článek 5, který se nachází v oddílu 2 („Zvláštní příslušnost“) kapitoly týkající se příslušnosti, stanoví:
„Osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném členském státě žalována:
1. a) 	pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn;
b) 	pro účely tohoto ustanovení a pokud nebylo dohodnuto jinak, je místem plnění zmíněného závazku:
v případě prodeje zboží místo na území členského státu, kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být dodáno,
v případě poskytování služeb místo na území členského státu, kde služby podle smlouvy byly nebo měly být poskytnuty,
c) 	nepoužije-li se písmeno b), použije se písmeno a);
[…]“
B – Vnitrostátní právní předpisy
9. Ustanovení § 528 odst. 2 bod 2 rakouského občanského soudního řádu ( Zivilprozessordnung ) stanoví:
„Opravný prostředek Revision je však každopádně nepřípustný,
[…]
2. jestliže bylo napadené usnesení soudu vydané v prvním stupni v celém rozsahu potvrzeno, ledaže byla žaloba zamítnuta z formálních důvodů, aniž by bylo rozhodnuto ve věci samé,
[…]“
10. V § 23 rakouského zákona o obchodním zastoupení (Handelsvertretergesetz)
se uvádí:
„(1) […] Pokud jedna smluvní strana ukončí smluvní vztah předčasně, aniž by k tomu byl důležitý důvod, může druhá smluvní strana požadovat splnění smlouvy nebo náhradu způsobené škody. […]
[…]“
11. Ustanovení § 24 odst. 1 rakouského zákona o obchodním zastoupení stanoví:
„Po ukončení smluvního vztahu má obchodní zástupce nárok na přiměřené vyrovnání, pokud
1. zastoupenému získal nové zákazníky nebo rozvinul významně obchod s dosavadními zákazníky,
2. pokud lze očekávat, že zastoupený nebo jeho právní nástupce bude mít z těchto obchodních vztahů značné výhody i po ukončení smluvního vztahu, a
3. vyrovnání je spravedlivé vzhledem ke všem okolnostem, zejména k provizím z obchodů uskutečněných s dotyčnými zákazníky, o které obchodní zástupce přichází.
[…].“
III – Skutkový stav, původní řízení a předběžné otázky
12. Žalobkyní v původním řízení je společnost Wood Floor se sídlem v Amstettenu (Rakousko), žalovanou společnost Silva Trade se sídlem ve Wasserbilligu (Lucembursko). Z předkládacího usnesení vyplývá, že jednatel Wood Floor, Andreas Domberger, vykonával činnost obchodního zástupce společnosti Silva Trade nejprve osobně, později prostřednictvím společnosti Wood Floor. Smlouva o obchodním zastoupení byla v projednávané věci uzavřena ústně(6) .
13. Žalobkyně vykonávala svou činnost obchodní zástupkyně v Rakousku, Itálii, pobaltských státech, Polsku(7) a ve Švýcarsku. Podle předkládajícího soudu udržovala kontakt se svými zákazníky převážně po telefonu a prostřednictvím elektronické pošty, a to ze své kanceláře v místě svého sídla, někdy však též osobně v místě sídla nebo bydliště zákazníků. Zprostředkovatelská činnost měla být vykonávána ze 70 % v sídle žalobkyně v Rakousku a ze 30 % v zahraničí.
14. Žalovaná Silva Trade jednostranně ukončila smlouvu o obchodním zastoupení dopisem ze dne 2. dubna 2007. Jelikož se podle názoru žalobkyně (obchodní zástupkyně) jednalo o neoprávněné předčasné ukončení smlouvy, podala dne 21. srpna 2007 u prvoinstančního soudu (Landesgericht St. Pölten) v Rakousku podle § 23 rakouského zákona o obchodním zastoupení žalobu na náhradu škody ve výši 27 864,65 eur, která jí vznikla z důvodu předčasného ukončení smlouvy. Kromě toho se v této žalobě domáhala zaplacení vyrovnání podle § 24 rakouského zákona o obchodním zastoupení ve výši 83 593,95 eur. Žalobkyně se na podporu příslušnosti rakouského soudu dovolávala čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001, neboť vykonávala činnost obchodního zástupce v místě svého sídla v Rakousku. Ve své žalobní odpovědi vznesla žalovaná námitku nedostatku místní příslušnosti a mezinárodní příslušnosti s odůvodněním, že žalobkyně dosáhla jen 24,9 % svého obratu transakcemi v Rakousku, zbývající část obratu pochází z ciziny.
15. Prvoinstanční soud se v usnesení ze dne 10. října 2008 prohlásil za místně a mezinárodně příslušný. V odůvodnění usnesení uvedl, že pojem „služby“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 nařízení č. 44/2001 je třeba vykládat extenzivně a spadá pod něj i činnost obchodních zástupců. Svou příslušnost odůvodnil tím, že místo výkonu činnosti žalobkyně se nacházelo v Amstettenu (Rakousko).
16. Proti tomuto rozhodnutí o příslušnosti podala žalovaná opravný prostředek u předkládajícího soudu (Ob erlandesgericht Wien) s odůvodněním, že v případě, že se místa plnění smluvních závazků nacházejí v několika členských státech, může žalobkyně podat svou žalobu týkající se všech smluvních povinností v jediném členském státě pouze tehdy, je-li příslušnost soudu určena článkem 2 nařízení č. 44/2001, tj. bydlištěm žalovaného. Pokud jsou v případě několika různých míst plnění smluvních závazků v několika členských státech příslušné soudy v každém z těchto členských států jen pro část závazků, jsou soudy v každém z těchto členských států příslušné jen pro dotyčnou část závazků, která byla plněna v tomto státě.
17. V souvislosti s oprávněním předložit Soudnímu dvoru předběžnou otázku podle čl. 68 odst. 1 ES ve spojení s článkem 234 ES uvádí předkládající soud, že zamýšlí potvrdit rozhodnutí prvoinstančního soudu a že toto rozhodnutí již nelze napadnout opravným prostředkem. Musí být tedy možné považovat předkládající soud za soud ve smyslu čl. 68 odst. 1 ES ve spojení s článkem 234 ES, proti jehož rozhodnutí není přípustný opravný prostředek podle vnitrostátního práva.
18. Předkládající soud se tedy domnívá, že je v projednávané věci příslušný, a odůvodňuje své stanovisko tím, že čl. 5 bod 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 je třeba vykládat autonomně a že je v této souvislosti rozhodující místo, kde byly služby skutečně poskytnuty. V tomto ohledu se dovolává rozsudku Color Drack(8), v němž Soudní dvůr vykládal čl. 5 bod 1 písm. b) první odrážku nařízení č. 44/2001 v případě, v němž bylo dodáváno zboží na různá místa v témže členském státě. V rozsudku Color Drack Soudní dvůr zdůraznil, že tento článek je třeba vykládat ve světle vývoje, cílů a systematiky tohoto nařízení(9) a že v případě více míst dodání v témže členském státě musí být příslušný k rozhodnutí o všech nárocích ze smlouvy pouze jeden soud(10) . Kromě toho Soudní dvůr v tomto rozsudku rozhodl, že čl. 5 bod 1 písm. b) první odrážka nařízení č. 44/2001 se použije jak v případě jednoho, tak více míst dodání(11) a že v případě, že má být dodáno zboží na více míst, je v zásadě třeba rozumět místem plnění místo, které zajišťuje nejužší vztah mezi smlouvou a příslušným soudem, což je zpravidla v místě hlavního dodání(12) . Nelze-li stanovit místo hlavního dodání, může žalobce na základě čl. 5 bod 1 písm. b) první odrážky nařízení č. 44/2001 žalovat u soudu místa dodání podle své volby(13) .
19. Podle názoru předkládajícího soudu mohou být zásady, které Soudní dvůr rozvinul v rozsudku Color Drack, přeneseny i na smlouvy o poskytování služeb, na základě kterých byly služby poskytnuty v několika členských státech. V tomto případě je podle předkládajícího soudu třeba určit příslušnost na základě nejužšího vztahu s místem, kde se nachází hlavní místo výkonu činnosti poskytovatele služeb. Podle názoru předkládajícího soudu poskytovala žalobkyně služby obchodního zastoupení převážně ze svého sídla v Rakousku, které je třeba považovat za její hlavní místo výkonu činnosti, což je podle tohoto soudu důvodem pro příslušnost rakouských soudů v projednávané věci.
20. Předkládající soud se dále domnívá, že zásady rozsudku Besix(14) nemohou být přeneseny na projednávaný případ. Rozsudek Besix se totiž vztahoval na povinnost zdržet se jednání bez zeměpisného omezení, zatímco v projednávaném případě jsou místa poskytování služeb zeměpisně omezena.
21. Za těchto okolností se předkládající soud rozhodl usnesením ze dne 23. prosince 2008 přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru na základě článku 68 ES ve spojení s článkem 234 ES následující předběžné otázky(15) :
„1. a)	Je čl. 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (zkráceně ‚nařízení Brusel I‘) použitelný na smlouvu o poskytování služeb i tehdy, pokud jsou služby poskytovány podle smlouvy v několika členských státech?
V případě kladné odpovědi na tuto otázku: Je třeba uvedené ustanovení vykládat v tom smyslu, že
b) 	místo plnění charakteristického závazku je třeba určit podle místa, v němž se nachází hlavní místo výkonu činnosti poskytovatele služeb, které je třeba posoudit podle vynaloženého času a významu činnosti;
c) 	pokud není možné zjistit hlavní místo výkonu činnosti, může být žaloba uplatňující všechny nároky vyplývající ze smlouvy podána podle volby žalobce v jakémkoli místě poskytnutí služby nacházejícím se ve Společenství?
2. V případě záporné odpovědi na první otázku: Je čl. 5 bod 1 písm. a) nařízení Brusel I použitelný na smlouvu o poskytování služeb i tehdy, pokud jsou služby poskytovány podle smlouvy v několika členských státech?“
IV – Řízení před Soudním dvorem
22. Předkládací usnesení došlo Soudnímu dvoru dne 15. ledna 2009. Písemná vyjádření byla předložena účastníky původního řízení, německou vládou, vládou Spojeného království jakož i Komisí. Na jednání konaném dne 29. října 2009 přednesli zástupci účastníků řízení, německé vlády a Komise ústní vyjádření a zodpověděli otázky položené Soudním dvorem.
V – Argumenty zúčastněných
A – Přípustnost
23. Otázkami přípustnosti se v písemném vyjádření zabývá pouze Komise, která uvádí, že podle článku 68 ES jsou přípustné pouze předběžné otázky soudů, jejichž rozhodnutí již nemůže být napadeno opravnými prostředky podle vnitrostátního práva. Rozhodnutí, zda se skutečně jedná o soud rozhodující v posledním stupni, závisí na konkrétních okolnostech, tj. na tom, zda je rozhodnutí soudu v konkrétním řízení napadnutelné.
24. Podle konkrétních okolností projednávaného případu není rozhodnutí předkládajícího soudu napadnutelné. Opravný prostředek Revision je podle § 528 odst. 2 bod 2 rakouského občanského soudního řádu ( Zivilprozessordnung ) nepřípustný, pokud bylo napadené usnesení vydané v prvním stupni v celém rozsahu potvrzeno. Jelikož předkládající soud v tomto případě zamýšlí potvrdit usnesení o příslušnosti prvoinstančního soudu, nemůže být jeho rozhodnutí již napadeno v rámci opravného prostředku Revision. Proto jsou předběžné otázky podle názoru Komise přípustné.
B – První předběžná otázka
1. Použití čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001 na smlouvy o poskytování služeb v několika členských státech [otázka 1a)]
25. Žalobkyně v původním řízení, německá vláda, vláda Spojeného království a Komise navrhují Soudnímu dvoru, aby na první předběžnou otázku odpověděl tak, že čl. 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka nařízení č. 44/2001 se použije i na smlouvy o poskytování služeb, pokud jsou služby poskytovány v několika členských státech. Tyto zúčastněné strany poukazují v podstatě na to, že rozhodnutí Soudního dvora ve věci Color Drack se může uplatnit i v případě, že musejí být smluvní závazky plněny v několika členských státech. Z tvrzení žalobkyně v původním řízení, německé vlády a Komise na jednání krom toho vyplývá, že zastávají stanovisko, že Soudní dvůr již na tuto předběžnou otázku odpověděl v rozsudku Rehder.
26. Žalobkyně v původním řízení dodává, že při použití čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001 v této věci je přihlíženo k cíli předvídatelnosti, neboť ze smlouvy uzavřené mezi účastníky původního řízení je zřejmé, ve kterých členských státech bude žalobkyně poskytovat služby. To je podle žalobkyně hlavní rozdíl od rozsudku, vydaného ve věci Besix(16), v níž nebylo možno určit, v kterých členských státech se měly smluvní závazky plnit, jelikož obsahem smluvního závazku byla povinnost zdržet se jednání.
27. Německá vláda krom toho zdůrazňuje, že pro veškeré nároky ze smluvního vztahu je příslušný soud, který má nejužší vztah k tomuto smluvnímu vztahu.
28. Vláda Spojeného království zastává stanovisko, že čl. 5 bod 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 se použije na smlouvy o poskytování služeb nezávisle na tom, zda byly služby poskytnuty v jednom nebo v několika členských státech. Takový výklad je v souladu se zněním čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 a s následujícími zásadami: zaprvé je třeba použít čl. 5 bod 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 ve všech případech, kdy je to vhodné a rozumné, zadruhé musí být v zájmu předvídatelnosti možné snadno zjistit, který soud je příslušný pro dotyčnou věc, zatřetí je třeba zamezit tomu, aby se různé soudy zabývaly různými aspekty téhož sporu, a začtvrté musí být odpověď na předběžnou otázku v této věci v souladu s výkladem, který Soudní dvůr poskytl k čl. 5 bodu 1 Bruselské úmluvy(17) .
29. Komise tvrdí, že ze znění a systematiky čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 nevyplývá, že se příslušnost pro smlouvy o prodeji zboží nebo poskytování služeb řídí podle tohoto ustanovení jen tehdy, jestliže byl smluvní závazek splněn pouze v jednom členském státě. Krom toho je takové omezení oblasti působnosti čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 v rozporu s cíli tohoto nařízení. Z bodů 2, 6 a 8 odůvodnění tohoto nařízení vyplývá, že k zabezpečení řádného fungování vnitřního trhu je třeba přijmout předpisy, které umožní sjednotit pravidla příslušnosti pro případy s přeshraničním prvkem, ve kterých má žalovaný bydliště v některém z členských států. Podle názoru Komise by bylo neslučitelné s tímto cílem, pokud by byla zvláštní příslušnost týkající se smluv o prodeji zboží a poskytování služeb omezena na dodání zboží a poskytování služeb v jednom členském státě. Kromě toho by takové omezení oblasti působnosti tohoto článku významně ovlivnilo účinnost tohoto ustanovení, neboť toto ustanovení by se nepoužilo, pokud by byla dodána jen malá část zboží do jiného členského státu nebo pokud by byla jen část služeb poskytnuta v jiném členském státě. Takový výklad by rovněž nebyl v souladu s historií vzniku tohoto ustanovení. Článek 5 bod 1 nařízení č. 44/2001 se liší od čl. 5 bodu 1 Bruselské úmluvy, která platila před přijetím nařízení, v tom smyslu, že pro prodej zboží a poskytování služeb je stanoveno jakožto „místo plnění“ ve smyslu tohoto článku místo poskytnutí plnění charakteristického smluvního závazku. Toto ustanovení má tedy nejčastějším smlouvám s přeshraničním prvkem usnadnit určení příslušného soudu podle místa poskytnutí plnění charakteristické pro tuto smlouvu.
30. Na rozdíl od ostatních zúčastněných stran zastává žalovaná v původním řízení názor, že čl. 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka nařízení č. 44/2001 se nepoužije na smlouvy o poskytování služeb, jestliže jsou služby poskytovány v několika členských státech. Řešení rozsudku Color Drack, které se vztahovalo na smlouvu o dodání zboží v jediném členském státě, nelze přenést na projednávaný případ, v němž se jedná o smlouvu o poskytování služeb v několika členských státech, neboť by tím zůstal nezohledněn cíl předvídatelnosti příslušného soudu. Jelikož žalobkyně dosáhla převážné části svého obratu v jiných členských státech a nikoli v Rakousku (žalovaná uvádí, že nejvyššího obratu bylo dosaženo v Polsku), není určení příslušného soudu předvídatelné. Žalovaná se v tomto ohledu dovolává rovněž stanoviska generálního advokáta Bota ve věci Color Drack(18), který zastával stanovisko, že příslušnost nemůže být určena na základě čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001, pokud se místa plnění smluvních závazků nacházejí v několika členských státech(19) . Kromě toho se znění čl. 5 bodu 1 nařízení č. 44/2001 podle názoru žalované vztahuje na jediné místo plnění, neboť pojem „místo“ je užíván vždy v jednotném čísle. S odvoláním na věc Besix(20) uvádí žalovaná dále, že nevýhodám, které by mohly plynout z toho, že o různých aspektech téhož sporu rozhodují různé soudy, může být předcházeno tak, že žalobce podá žalobu v místě, kde má žalovaný své sídlo.
2. Určení příslušnosti podle čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001 [otázka 1b)]
31. Žalobkyně v původním řízení a Komise se domnívají, že soudní příslušnost je třeba určit podle místa, kde má poskytovatel služeb hlavní místo výkonu své činnosti (Tätigkeitsschwerpunkt).
32. Žalobkyně kromě toho poukazuje na okolnost, že smluvní strany mohou těžiště poskytování služeb snadno předem určit ve smlouvě, a že by tak určení příslušnosti splňovalo cíl předvídatelnosti, neboť by žalobce přesně věděl, u kterých soudů může podat žalobu, a žalovaný by naopak věděl, u kterých soudů může být žalován. Na jednání žalobkyně uvedla, že obchodní zástupkyně poskytovala služby na základě ústní smlouvy tak, že získávala pro zastupovanou společnost zákazníky a udržovala kontakty se stávajícími zákazníky, jednala se zákazníky před uzavřením smlouvy, uzavírala smlouvy, přijímala reklamace a poskytovala zastupované společnosti všeobecnou podporu při prodeji jejích výrobků. Jelikož tyto služby poskytovala z velké části ze svého sídla v Rakousku, musí být pro rozhodování o sporu příslušný rakouský soud.
33. Podle názoru Komise odpovídá určení příslušnosti podle hlavního místa výkonu činnosti poskytovatele služeb různým cílům, které jsou sledovány určením příslušnosti vhodného soudu: zaprvé odpovídá cíli projednání všech právních sporů z jedné smlouvy před jedním soudem, zadruhé je tak dosaženo cíle předvídatelnosti příslušnosti, zatřetí splňuje toto stanovení příslušnosti cíl zeměpisné blízkosti mezi smlouvou a příslušným soudem, a začtvrté zachovává takové určení příslušnosti i „rovnost zbraní“ účastníků řízení, neboť žalobce má v tomto případě možnost podat žalobu u soudu místa plnění, zatímco žalovaný může být zažalován pouze v jediném členském státě. Je třeba přezkoumat, ve kterých členských státech byly služby zejména poskytovány; přitom je třeba zohlednit všechny okolnosti, například místo, kde byla uzavřena většina smluv, jakož i místo, kde bylo dosaženo největšího obratu. V konkrétním případě je místo, kde bylo těžiště poskytování služeb, v Rakousku, neboť obchodní zástupkyně poskytla v Rakousku 70 % služeb obchodního zastoupení a pouze 30 % v zahraničí. Okolnost, že žalobkyně měla dosáhnout v Rakousku pouze 25 % zisku, nebrání příslušnosti rakouského soudu, neboť žalobkyně organizovala svou činnost ze svého sídla v Amstettenu (Rakousko).
34. Podle názoru německé vlády
je třeba v případě obchodního zastoupení v několika členských státech vycházet z vyvratitelné domněnky, že místem, kde byly podle dohody poskytovány služby a podle kterého se určí příslušný soud, je místo, kde má obchodní zástupce své ústředí (Hauptbüro).
35. Komise na jednání na tato tvrzení německé vlády odpověděla, že s takovou vyvratitelnou domněnkou nesouhlasí, neboť to odporuje cíli čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001, v jehož rámci musí být příslušnost určena na základě skutkových okolností. Přezkum těchto okolností provede vnitrostátní soud teprve tehdy, když žalovaný napadne domněnku, čímž na něm spočine důkazní břemeno. Vyvratitelná domněnka nepřiměřeně zvýhodňuje obchodního zástupce, který může žalovat a být žalován vždy v místě svého sídla(21), pro žalovanou má však taková vyvratitelná domněnka stejný účinek, jako kdyby se příslušnost řídila obecným pravidlem zakotveným v čl. 2 odst. 1 nařízení č. 44/2001.
36. Vláda Spojeného království se domnívá, že není správné určit příslušnost podle hlavního místa výkonu činnosti poskytovatele služeb. Chápe to totiž v tom smyslu, že se jedná o určení obecného těžiště činnosti poskytovatele služeb. Místem poskytování služeb musí být místo, kde byly služby skutečně poskytnuty podle smlouvy – to je však třeba posoudit v projednávané věci vnitrostátním soudem na základě relevantních skutečností a hospodářských hledisek.
3. Určení příslušnosti, pokud nelze určit hlavní místo výkonu činnosti [otázka 1c)]
37. Žalobkyně v původním řízení a německá vláda se domnívají, že na otázku 1c – tj. zda může být žaloba v případě, kdy nelze určit místo výkonu činnosti, podána podle volby žalobce v jakémkoli místě poskytnutí služby nacházejícím se ve Společenství – je třeba odpovědět kladně.
38. Vláda Spojeného království zastává naopak názor, že se čl. 5 bod 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 neuplatní, pokud byly služby poskytnuty v několika členských státech a nelze určit místo, kde byla poskytnuta hlavní služba, neboť by umožnění výběru mezi soudy, u kterých může žalobce podat žalobu, vedlo k příslušnosti libovolného soudu, čímž by byla tato příslušnost pro žalovanou nanejvýš nepředvídatelná.
39. Komise vzhledem ke své odpovědi na otázky 1a a 1b neodpovídá na otázku 1c.
C – Druhá předběžná otázka
40. Pokud jde o druhou předběžnou otázku, není podle názoru žalobkyně v původním řízení a Komise odpověď nutná vzhledem k tomu, že odpověď na první otázku je kladná.
41. Žalovaná v původním řízení zastává názor, že čl. 5 bod 1 písm. a) nařízení č. 44/2001 se v projednávaném případě nepoužije, neboť při určení příslušnosti podle písm. a) – podobně jako v případě písm. b) tohoto článku – nelze zabezpečit předvídatelnost a právní jistotu při určení příslušnosti.
42. Vláda Spojeného království
se domnívá, že v případě, kdy se vzhledem k nemožnosti určit místo poskytnutí služby nepoužije čl. 5 bod 1 písm. b) nařízení č. 44/2001, je třeba použít písm. a) tohoto článku. Při své argumentaci se odvolává na čl. 5 bod 1 písm. c), který stanoví, že písm. a) tohoto článku se použije, pokud se nepoužije písm. b).
43. Německá vláda se ke druhé předběžné otázce nevyjadřuje.
VI – Právní posouzení generální advokátky
A – Úvod
44. Soudní dvůr má v této věci vykládat čl. 5 bod 1 písm. b) druhou odrážku nařízení č. 44/2001 v souvislosti se smlouvou o obchodním zastoupení(22), v jejímž rámci poskytuje obchodní zástupce služby v několika členských státech. Soudní dvůr bude mít tedy příležitost rozhodnout o otázce soudní příslušnosti ve sporech ze smluv o poskytování služeb v několika členských státech, na kterou bylo již delší dobu poukazováno v odborné literatuře(23) . Tato otázka byla ostatně nastolena již v souvislosti s přepravní smlouvou v rozsudku Rehder(24), v němž nicméně skutečnost, že byly služby poskytnuty v několika členských státech, nebyla nijak problematická, neboť počet možných míst poskytování služeb byl omezen na dvě – místo odletu a místo příletu. Projednávaný případ je tedy prvním, v němž se bude muset Soudní dvůr vyjádřit k otázce příslušnosti v případě poskytování služeb na více místech v různých členských státech.
45. Projednávaný případ však není jediným případem týkajícím se této problematiky, který Soudní dvůr projednává. Ráda bych poukázala na skutečnost, že v současné době projednává Soudní dvůr ve věci Hölzel(25) další případ s podobnou problematikou, kde se rovněž jedná o otázku určení příslušnosti v případě poskytování služeb v několika členských státech. Rozhodnutí v projednávaném případě bude mít rovněž vliv na rozhodnutí ve věci Hölzel.
46. Ráda bych rovněž poukázala na skutečnost, že smlouvy, u kterých může vyvstat otázka určení příslušnosti z důvodu možnosti poskytování služeb v několika členských státech, jsou velmi různé. Taková otázka může vyvstat např. i ohledně smlouvy o poskytování právních služeb mezi advokátem a jeho klientem(26) . Jestliže například zastupuje advokátní kancelář se sídlem v Lucemburku klienta z Německa na jednání ve Francii a dojde-li mezi klientem a advokátní kanceláří ke sporu, nabízí se rovněž otázka, který soud je příslušný k rozhodování v tomto právním sporu. Podobně obtížné může být také určení příslušnosti v případě komisionářské smlouvy, jestliže komisionář zastupuje komitenta v několika členských státech. Soudní dvůr bude proto muset při rozhodování v projednávaném případě zohlednit rovněž případné důsledky tohoto rozhodnutí pro jiné druhy smluv o poskytování služeb v několika členských státech.
B – Přípustnost
47. Podle čl. 68 odst. 1 ES ve spojení s článkem 234 ES může položit předběžnou otázku týkající se výkladu hlavy IV Smlouvy o ES (Vízová, azylová a přistěhovalecká politika a jiné politiky týkající se volného pohybu osob) nebo platnosti či výkladu aktů orgánů Společenství, přijatých na základě této hlavy, pouze soud, jehož rozhodnutí již nemůže být napadeno opravnými prostředky podle vnitrostátního práva(27) . Nařízení č. 44/2001, přijaté na základě čl. 61 písm. c) ES a čl. 67 odst. 1 ES, spadá pod právní akty orgánů Společenství přijaté na základě této hlavy.
48. V projednávaném případě závisí odpověď na otázku, zda je třeba považovat předkládající soud za soud, „jehož rozhodnutí již nemůže být napadeno opravnými prostředky podle vnitrostátního práva“, v podstatě na rozhodnutí, které bude přijato v řízení o opravném prostředku proti usnesení o příslušnosti, které probíhá u předkládajícího soudu(28) . Jak vyplývá z § 528 odst. 2 bodu 2 rakouského občanského soudního řádu ( Zivilprozessordnung ), nemůže být rozhodnutí předkládajícího soudu napadeno žádným opravným prostředkem („Revision“), jestliže tento soud potvrdí prvoinstanční usnesení o příslušnosti. A contrario
to znamená, že nepotvrdí-li předkládající soud prvoinstanční usnesení, může být proti tomuto rozhodnutí podán opravný prostředek („Revision“).
49. Předkládající soud uvádí, že zamýšlí potvrdit prvoinstanční rozhodnutí o příslušnosti, a že tudíž jeho rozhodnutí nemůže být napadeno žádným opravným prostředkem(29) . Přesto bych ráda poukázala na skutečnost, že obsah tohoto rozhodnutí nezávisí na posouzení předkládajícího soudu, ale především na odpovědi na předběžné otázky Soudním dvorem. Pokud je odpověď Soudního dvora obsahově shodná s rakouským prvoinstančním rozhodnutím, nemůže být proti rozhodnutí předkládajícího soudu podán opravný prostředek; pokud však Soudní dvůr rozhodne jinak, bude opravný prostředek proti rozhodnutí předkládajícího soudu přípustný, a v tomto případě se nebude jednat o soud, „jehož rozhodnutí již nemůže být napadeno opravnými prostředky podle vnitrostátního práva“.
50. Navzdory výše uvedené skutečnosti jsou podle mého názoru předběžné otázky v projednávaném případě přípustné. Hlavním argumentem ve prospěch přípustnosti předběžné otázky jsou důsledky, které by nastaly, pokud by byly otázky považovány za nepřípustné. V tomto případě by předkládající soud rozhodl sám a potvrdil prvoinstanční rozhodnutí. V důsledku toho by byl předkládající soud soudem, „jehož rozhodnutí již nemůže být napadeno opravnými prostředky podle vnitrostátního práva“. Pokud bychom předběžné otázky považovali za nepřípustné, předjímali bychom v projednávaném případě krom toho rozhodnutí Soudního dvora ve věci samé – a v důsledku toho i rozhodnutí předkládajícího soudu, neboť by se de facto
předpokládalo, že Soudní dvůr – a následně předkládající soud – by rozhodl jinak než rakouský prvoinstanční soud. V projednávaném případě existuje sice pouze možnost,
že předkládající soud je posledním stupněm, avšak tato možnost musí pro přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce stačit, neboť ve fázi přezkumu přípustnosti ještě není možné vědět, jak bude rozhodnuto o meritu věci. Proto zastávám stanovisko, že je třeba rozhodnout in favorem přípustnosti a poskytnout předkládajícímu soudu veškeré prvky výkladu, které potřebuje pro rozhodnutí v projednávaném případě.
51. V důsledku toho jsou předběžné otázky v projednávaném případě podle mého názoru přípustné.
C – První předběžná otázka
52. První předběžná otázka je členěna do několika částí. Předmětem otázky 1a je, zda se čl. 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka nařízení č. 44/2001 použije na smlouvy, jakou je smlouva o obchodním zastoupení v projednávaném případě, na jejichž základě jsou poskytovány služby v několika členských státech. Otázka 1b se vztahuje k určení soudní příslušnosti pro smlouvu o obchodním zastoupení, jestliže jsou služby obchodního zastoupení poskytovány v několika členských státech; přesněji řečeno se jedná o otázku, zda se místo plnění charakteristického smluvního závazku řídí místem, kde se nachází hlavní místo výkonu činnosti poskytovatele služeb. Podstatou otázky 1c je oproti tomu problém, zda v případě, kdy nelze určit hlavní místo výkonu činnosti, může být žaloba týkající se veškerých nároků ze smlouvy podána podle volby žalobce na každém místě poskytování služeb v rámci Společenství.
53. V rámci zkoumání budou nejprve představeny základní znaky smlouvy o obchodním zastoupení, která je smlouvou o poskytování služeb ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001; následně přejdu k odpovědi na otázku předkládajícího soudu.
1. Úvodní poznámky ke smlouvě o obchodním zastoupení
a) Znaky smlouvy o obchodním zastoupení
54. Právní předpisy členských států v oblasti smlouvy o obchodním zastoupení byly, co se týče charakteristických znaků této smlouvy, vzájemně sladěny směrnicí 86/653/EHS o koordinaci právní úpravy členských států týkající se nezávislých obchodních zástupců (30) (dále jen „směrnice 86/653“).
55. Podle směrnice 86/653 je obchodní zástupce osoba, která je jako nezávislý zprostředkovatel trvale(31) pověřena sjednávat prodej a nákup zboží pro jinou osobu (zmocnitele) nebo sjednávat a uzavírat tyto obchody jménem a na účet zmocnitele(32) . Obchodní zástupce je povinen vynaložit potřebné úsilí na sjednávání a popřípadě na uzavírání obchodů, kterými je pověřen, sdělovat zmocniteli veškeré nezbytné informace, které má k dispozici, a jednat v souladu s rozumnými pokyny zmocnitele(33) . Při výkonu svých činností musí obchodní zástupce dbát zájmů zmocnitele a jednat zodpovědně a v dobré víře(34) .
56. Zmocnitel je podle směrnice 86/653 povinen poskytnout obchodnímu zástupci nezbytnou dokumentaci vztahující se k dotyčnému zboží, obstarat mu údaje nezbytné ke splnění smlouvy o obchodním zastoupení; dále jej musí upozornit, jakmile zjistí, že objem obchodů bude znatelně menší než objem, který mohl obchodní zástupce běžně očekávat(35) . Zmocnitel musí jednat ve vztazích s obchodním zástupcem zodpovědně a v dobré víře(36) .
57. Obchodní zástupce má za svou činnost nárok na provizi(37) . Obvykle se výše provize mezi smluvními stranami dohodne; nedojde-li však mezi stranami k dohodě, a aniž je dotčeno použití kogentních ustanovení členských států o výši odměny, má obchodní zástupce nárok na odměnu odpovídající zvyklostem platným tam, kde vykonává svou činnost(38) .
58. Směrnice 86/653 nestanoví výslovně, že smlouva o obchodním zastoupení musí být uzavřena písemně, členské státy však mohou stanovit, že smlouva o obchodním zastoupení je platná pouze v písemné formě(39) . Krom toho může podle směrnice každá strana získat na žádost od druhé strany podepsaný písemný doklad uvádějící obsah smlouvy o obchodním zastoupení včetně obsahu pozdějších dodatků(40) . Podle směrnice se tohoto práva nelze vzdát(41) .
b) Smlouva o obchodním zastoupení jako smlouva o poskytování služeb
59. Pro účely projednávaného případu je třeba konstatovat, že smlouva o obchodním zastoupení je smlouvou o poskytování služeb ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky směrnice č. 44/2001(42) . Jak vysvětlil Soudní dvůr v rozsudku Falco, znamená pojem služby „přinejmenším to, že strana, která je poskytuje, vykonává určitou činnost za úplatu“(43) . Tato podmínka je v projednávaném případě splněna, neboť obchodní zástupkyně získávala pro zmocnitelku nové zákazníky a udržovala kontakty se stávajícími zákazníky, jednala se zákazníky před uzavřením smlouvy, uzavírala smlouvy, přijímala reklamace a poskytovala zmocnitelce všeobecnou podporu při prodeji jejích výrobků(44) . Tyto služby poskytla za úplatu, neboť za svou činnost obdržela provizi. Proto je podmínka existence smlouvy o poskytování služeb v projednávaném případě nepochybně splněna.
2. Použití čl. 5 odst. 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001 na smlouvy o poskytování služeb v několika členských státech [otázka 1a)]
60. Podstatou otázky 1a předkládajícího soudu je, zda se čl. 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka nařízení č. 44/2001 použije na smlouvu o poskytování služeb, jakou je smlouva o obchodním zastoupení v projednávaném případě, na jejímž základě jsou poskytovány služby v několika členských státech.
61. Článek 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka nařízení č. 44/2001 stanoví, že místem plnění závazku (kde může být osoba žalována, ačkoli má své bydliště v jiném členském státě(45) ) je, pokud nebylo dohodnuto jinak, v případě poskytování služeb místo na území členského státu, kde služby podle smlouvy byly nebo měly být poskytnuty. Na základě znění tohoto článku nelze podle mého názoru určit, zda se použije pouze na smlouvy o poskytování služeb v jediném členském státě nebo i na smlouvy o poskytování služeb v několika členských státech. Přitom nemůže být rozhodující skutečnost, že se pojem „členský stát“ používá v jednotném čísle(46) .
62. Přesto je podle mého názoru třeba odpovědět na tuto otázku kladně. Tato odpověď totiž vyplývá z dosavadní judikatury Soudního dvora, přesněji řečeno z rozsudků Color Drack(47) a Rehder(48) . Rozsudek Color Drack se sice netýkal smlouvy o poskytování služeb, ale smlouvy o prodeji zboží, je však pro projednávaný případ významný, jelikož Soudní dvůr rozšířil zde vytyčené zásady později v rozsudku Rehder na smlouvy o poskytování služeb.
63. Soudní dvůr rozhodl v rozsudku Color Drack o použití čl. 5 bod 1 písm. b) první odrážky nařízení č. 44/2001 v případě zboží dodaného na různá místa téhož členského státu. Soudní dvůr konstatoval, že se toto ustanovení použije v případě více míst dodání v témže členském státě a že je v takovém případě soudem příslušným k rozhodnutí o všech nárocích ze smlouvy o prodeji zboží soud, v jehož obvodu se nachází místo hlavního dodání, které musí být určeno v závislosti na ekonomických kritériích(49) . Nelze-li toto místo určit, může žalobce žalovat žalovaného u soudu místa dodání podle své volby(50) . Soudní dvůr v tomto rozsudku výslovně poukázal na to, že tyto úvahy se omezují pouze na případ více míst dodání v jednom členském státě a nepředjímají odpověď v případě více míst dodání v několika členských státech(51) .
64. Generální advokát Bot ve věci Color Drack zastával stanovisko, že příslušnost v případě míst dodání v různých
členských státech nelze určit podle čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001, neboť by nebylo dosaženo cíle předvídatelnosti(52) . V tomto případě se soudní příslušnost neřídí ani čl. 5 bodem 1 písm. a) nařízení č. 44/2001, ale článkem 2 nařízení č. 44/2001, takže je příslušný soud v místě bydliště žalovaného(53) .
65. Soudní dvůr však před nedávnem ve věci Rehder(54), v níž byl vydán rozsudek až po předložení předběžných otázek předkládajícím soudem v projednávaném případě, již odpověděl na otázku, zda se použije čl. 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka nařízení č. 44/2001, pokud jsou služby poskytovány v několika členských státech. Rozhodl, že úvahy v rozsudku Color Drack „platí rovněž, pokud jde o smlouvy o poskytování služeb, a to i v případech, že toto poskytování není uskutečňováno v jediném členském státě“(55) . Soudní dvůr dále poukázal na to, že pravidla o zvláštní příslušnosti stanovená nařízením č. 44/2001 v oblasti smluv o prodeji zboží a poskytování služeb „mají stejnou genezi, sledují stejný cíl a zaujímají stejné místo v systému stanoveném tímto nařízením“(56) . Podle názoru Soudního dvora krom toho „[k] cílům úzkého vztahu a předvídatelnosti, které jsou naplňovány prostřednictvím koncentrace soudní příslušnosti do místa poskytování služeb na základě dané smlouvy a prostřednictvím určení jednotné soudní příslušnosti pro veškeré nároky vycházející z této smlouvy, nelze v případě více míst poskytování dotčených služeb v několika členských státech přistupovat odlišně“(57) . Takové rozlišování by totiž podle Soudního dvora „nehledě na to, že pro něj neexistuje opora v ustanovení nařízení č. 44/2001“, bylo v rozporu s cílem tohoto nařízení(58) .
66. Soudní dvůr odpověděl tedy již v rozsudku Rehder na otázku, zda se čl. 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka nařízení č. 44/2001 použije na smlouvy o poskytování služeb v několika členských státech. Je třeba podotknout, že i v odborné literatuře je zastáván názor, že tento článek platí pro smlouvy o poskytování služeb v několika členských státech(59) .
67. Proto je třeba podle mého názoru na otázku 1a předkládajícího soudu odpovědět v tom smyslu, že čl. 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka nařízení č. 44/2001 se použije na smlouvu o poskytování služeb, jakou je smlouva o obchodním zastoupení v projednávaném případě, na základě které jsou poskytovány služby v několika členských státech.
3. Určení příslušnosti na základě čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001 [otázka 1b)]
68. Podstatou otázky 1b předkládajícího soudu je, zda je třeba vykládat čl. 5 bod 1 písm. b) druhou odrážku nařízení č. 44/2001 v tom smyslu, že při určení příslušnosti pro spory ze smlouvy o poskytování služeb v několika členských státech je třeba určit místo, kde byly ve smyslu tohoto článku poskytnuty služby, podle místa, kde má poskytovatel služeb hlavní místo výkonu činnosti.
69. Nejprve bych chtěla v souvislosti s touto otázkou poukázat na to, že Soudní dvůr musí při určení příslušnosti v projednávaném případě zohlednit dvě zásady.
70. Zaprvé je třeba zohlednit, že příslušnost soudu musí být předvídatelná (60), což je výrazem zásady právní jistoty(61) . Jak vyplývá z judikatury Soudního dvora, sleduje nařízení č. 44/2001 cíl právní jistoty, který spočívá v posílení právní ochrany osob usazených v Evropském společenství tím, že umožňuje zároveň žalobci snadno určit soud, u nějž může podat žalobu, a žalovanému přiměřeně předvídat, u kterého soudu může být žalován(62) .
71. Zadruhé se příslušnost soudu určí podle místa, které zajišťuje nejužší vztah
mezi dotčenou smlouvou a příslušným soudem(63) .
72. Při zohlednění těchto zásad je třeba zkoumat, zda lze odpověď na otázku 1b dovodit již z dosavadní judikatury.
73. V rámci určování příslušnosti podle čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001 již Soudní dvůr v rozsudku Rehder rozhodl, že při poskytování služeb na několika místech v různých členských státech je třeba najít místo, které zajišťuje nejužší vztah mezi dotčenou smlouvou a příslušným soudem(64) . Podle názoru Soudního dvora je to zejména místo, kde podle této smlouvy musí docházet k hlavnímu poskytování služeb(65) .
74. Je třeba zohlednit, že Soudní dvůr v rozsudku Rehder nekonstatoval, že místo, kde má docházet podle smlouvy k hlavnímu poskytování služeb, pře dstavuje jediné možné kritérium určení příslušnosti podle čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001. Soudní dvůr poukázal na to, že je třeba najít místo, které zajišťuje nejužší vztah mezi smlouvou a příslušným soudem, zejména
místo, kde podle této smlouvy musí docházet k hlavnímu poskytování služeb(66) . Základním kritériem je tedy nejužší vztah mezi smlouvou a příslušným soudem; tento vztah existuje zejména na místě, kde musí podle smlouvy docházet k hlavnímu poskytování služeb.
75. Podle mého názoru lze přenést zjištění Soudního dvora v rozsudku Rehder i na projednávaný případ. Přitom je však třeba zohlednit, že v projednávaném případě nebylo ve smlouvě o obchodním zastoupení určeno, kde nebo ve kterých členských státech se nachází místo, kde má docházet k hlavnímu poskytování služeb. V ústní(67) smlouvě byly určeny pouze členské státy, v nichž musí obchodní zástupce poskytovat služby obchodního zastoupení(68) . Proto je v projednávaném případě třeba navázat na rozhodnutí ve věci Rehder v tom smyslu, že pokud nelze určit místo, kde má podle smlouvy dojít k hlavnímu poskytování služeb, určí se příslušnost podle místa, kde došlo k hlavnímu poskytování služeb(69) .
76. Proto zastávám názor, že v projednávaném případě je příslušný soud místa, kde docházelo k hlavnímu poskytování služeb obchodního zástupce. Je třeba, aby toto posouzení provedl předkládající soud na základě skutkových okolností, a Soudní dvůr musí naopak definovat kritéria, která je předkládající soud při svém posuzování povinen zohlednit. Pokud nelze takové místo určit, musí Soudní dvůr poskytnout předkládajícímu soudu subsidiárně jiná kritéria pro určení příslušného soudu, která rovněž odpovídají zásadám předvídatelnosti a nejužšího vztahu mezi smlouvou a příslušným soudem.
77. V projednávaném případě je tedy nejprve třeba definovat, na základě kterých kritérií se určí místo, kde došlo k hlavnímu poskytování služeb.
78. Podle mého názoru jsou pro určení příslušnosti v případě smlouvy o obchodním zastoupení podstatná následující kritéria: vynaložené úsilí obchodního zástupce, čas potřebný pro jednotlivé služby, doba trvání jednání s jednotlivými zákazníky, výdaje obchodního zástupce v souvislosti se zprostředkováním pro zmocnitele, místo, z něhož organizoval obchodní zástupce svou činnost, a obrat, kterého obchodní zástupce dosáhl. Přesněji řečeno bude muset předkládající soud brát zřetel na okolnost, na jakém místě poskytoval obchodní zástupce konkrétní služby, například kontaktování potenciálních zákazníků, zasílání materiálu, osobní návštěvy zákazníků, vyjednávání, příprava smluvních textů v případě písemných smluv, uzavírání smluv a příjem případných reklamací. Bude muset rovněž zohlednit, že povinnosti obchodního zástupce mohou být velice různorodé a že obchodní zástupce může provádět zprostředkování různými způsoby: poštou, telefonem, faxem, elektronickou poštou nebo prostřednictvím jiných moderních komunikačních prostředků, ale i osobně buď v místě svého sídla, nebo v sídle zákazníka, či na jiném místě. Kromě toho bude muset předkládající soud vzít zřetel na skutečnost, že se v případě smlouvy o obchodním zastoupení jedná o trvalý závazkový vztah(70) ; nejedná se tedy o zprostředkování nebo uzavření pouze jediné smlouvy mezi zmocnitelem a zákazníkem, ale o zprostředkovávání nebo uzavírání většího počtu smluv mezi zmocnitelem a zákazníky. Proto bude muset předkládající soud zohlednit, kde poskytoval obchodní zástupce služby během delšího časového období.
79. K obratu jakožto kritériu pro určení příslušnosti je třeba dodat, že předkládající soud bude muset zohlednit, že obrat může sice skutečně ukazovat na to, kde poskytl obchodní zástupce služby obchodního zastoupení, nicméně je třeba jej vnímat vždy v souvislosti s jinými kritérii. Obrat tudíž nemůže být jediným a rozhodujícím kritériem pro určení příslušnosti, které převáží nad jinými kritérii. Výše obratu je totiž krajně nepředvídatelná, neboť se může uzavřením smlouvy mezi zmocnitelem a zákazníkem rychle změnit. Pokud by například předkládající soud měl konstatovat, že obchodní zástupce vykonal větší část své práce v jednom členském státě, avšak nejvyššího obratu bylo dosaženo v jiném členském státě, nemůže být výše obratu rozhodující v té míře, že by byly z tohoto důvodu příslušné soudy v tom členském státě, ve kterém bylo dosaženo nejvyššího obratu. Předkládající soud musí zohlednit všechna kritéria a zjistit na základě takového celkového posouzení místo, kde docházelo k hlavnímu poskytování služeb.
80. Na základě úvah uvedených v bodech 69 až 79 tohoto stanoviska je podle mého názoru třeba odpovědět na otázku 1b, že čl. 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka nařízení č. 44/2001 je třeba vykládat v tom smyslu, že při určení příslušnosti pro spory ze smlouvy o poskytování služeb v několika členských státech, jako je smlouva o obchodním zastoupení v projednávané věci, je třeba určit místo, kde byly ve smyslu tohoto článku poskytnuty služby, podle místa, kde docházelo k hlavnímu poskytování služeb. Toto posouzení přísluší vnitrostátnímu soudu.
4. Určení příslušnosti v případě, kdy nelze určit místo hlavního poskytnutí služeb [otázka 1c)]
81. Podstatou otázky 1c předkládajícího soudu je, jak bude určen příslušný soud, pokud není možné zjistit místo hlavního poskytování služeb. Předkládající soud se v této souvislosti táže, zda v tomto případě může být žaloba uplatňující všechny nároky ze smlouvy podána podle volby žalobce v jakémkoli místě poskytnutí služby nacházejícím se ve Společenství.
82. Ačkoli předkládající soud již v předkládacím usnesení uvádí své stanovisko k tomu, na kterém místě docházelo k hlavnímu poskytování služeb obchodního zástupce(71), zastávám stanovisko, že je na tuto otázku třeba odpovědět. Není totiž zcela vyloučeno, že předkládající soud při uplatnění kritérií, která mu poskytne Soudní dvůr, dospěje k jinému řešení. Proto musí Soudní dvůr poskytnout předkládajícímu soudu všechny prvky výkladu práva Společenství, které může využít při rozhodování řízení, které u něj probíhá.
83. Pokud by nebylo možné určit příslušný soud podle místa, kde docházelo k hlavnímu poskytování služeb, přichází v projednávaném případě v úvahu několik řešení pro určení příslušnosti.
84. První možností je řešení navržené předkládajícím soudem, podle kterého jsou příslušné podle volby žalobce pro veškeré nároky soudy v každém členském státě, ve kterém byla poskytnuta část služeb. Toto řešení by sice znamenalo rozšíření rozsudku Rehder na projednávaný případ a v tomto smyslu i logické následování judikatury, avšak přesto není podle mého názoru v projednávaném případě z několika důvodů správné. Zaprvé toto řešení neodpovídá cíli předvídatelnosti, neboť umožňuje (příliš) velký počet příslušných soudů(72) . Zadruhé toto řešení příliš zvýhodňuje žalobce, který má možnost volby místa podání žaloby, s čímž souvisí zvýšené riziko forum shopping (73) . Zatřetí se řešení, ke kterému dospěl Soudní dvůr v rozsudku Rehder, vztahovalo na specifický skutkový stav, totiž na přepravní služby v letecké dopravě z jednoho členského státu do druhého. Ve věci Rehder neexistovalo nebezpečí forum shopping, neboť žalobce měl k dispozici pouze dvě místa, na kterých mohl podat žalobu, zatímco v projednávaném případě je takových míst více.
85. Druhé řešení spočívá v tom, že jsou příslušné soudy v každém z členských států, ve kterých byla poskytována část služeb, avšak pouze jen ohledně té části služeb, která byla v tomto členském státě poskytnuta(74) . Toto řešení se zdá být možná na první pohled dogmaticky správné, avšak je stejně tak sporné, neboť příslušnost se příliš tříští a nadměrně zatěžuje žalobce, který by v tomto případě musel podat velké množství žalob v různých členských státech. Kromě toho s sebou tato možnost přináší nebezpečí vzájemně si odporujících rozhodnutí k jednomu a témuž smluvnímu vztahu(75) .
86. Třetí možné řešení pro určení příslušnosti spočívá v tom, že podle čl. 5 bodu 1 písm. c) se použije písm. a) tohoto článku(76) . Podle mého názoru však není ani toto řešení správné. Písmeno a) se totiž použije pouze na smlouvy, jejichž předmětem není prodej zboží nebo poskytování služeb(77), nebo pokud se místo plnění smluvního závazku nenachází v jednom z členských států(78) (s výjimkou Dánska, pro které stále platí Bruselská úmluva(79) ). V případě smlouvy o poskytování služeb – kterou smlouva o obchodním zastoupení nepochybně je(80) – se musí příslušnost určit podle druhé odrážky čl. 5 bodu 1 písm. b), a nikoli podle písm. a) tohoto článku.
87. Čtvrtá možnost určení příslušnosti, pokud ji nelze určit podle místa, kde dochází k hlavnímu poskytování služeb, spočívá v tom, že se čl. 5 bod 1 nařízení č. 44/2001 nepoužije a příslušnost se určí podle článku 2 tohoto nařízení v souladu s rozsudkem Besix(81) . V rozsudku Besix rozhodl Soudní dvůr v souvislosti s čl. 5 bodem 1 Bruselské úmluvy, že příslušnost se neřídí tímto ustanovením, když nelze určit místo plnění závazku z toho důvodu, že závazek spočívá v povinnosti zdržet se určitého jednání na území, které není geograficky omezeno, a tudíž je charakteristický pro řadu míst, kde byl nebo měl být splněn(82) . V tomto případě se příslušnost řídí podle čl. 2 odst. 1 úmluvy. Určení příslušnosti v souladu s rozhodnutím ve věci Besix a tím i podle článku 2 nařízení č. 44/2001 však není v projednávaném případě podle mého názoru rovněž správné.
88. V prvé řadě by určení příslušnosti v souladu s rozsudkem Besix znemožnilo určení příslušnosti podle čl. 5 bod 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001 pro mnohé smlouvy o obchodním zastoupení, na jejichž základě jsou poskytovány služby v několika členských státech. Protiřečilo by to účelu čl. 5 bodu 1 písm. b), který byl do tohoto nařízení vložen právě proto, aby bylo autonomně určeno místo plnění pro dva druhy smluv – smlouvu o dodání zboží a smlouvu o poskytování služeb(83), odporovalo by však obecně i účelu čl. 5 bodu 1, který spočívá v určení zvláštní příslušnosti pro spory ze smluv(84) .
89. Kromě toho by přenesení judikatury rozsudku Besix na projednávaný případ odporovalo systematice čl. 5 bodu 1 nařízení č. 44/2001. I za předpokladu, že písm. b) tohoto článku se nepoužije, jestliže nelze určit místo plnění charakteristického závazku(85), řídila by se příslušnost v souladu s čl. 5 bodem 1 písm. c) podle písm. a) tohoto článku(86) . Pouze v případě, že určení příslušnosti podle písm. a) tohoto článku by nebylo možné, by bylo možné přejít k určení příslušnosti podle článku 2 nařízení č. 44/2001. Určením příslušnosti podle článku 2 by byl vynechán tento dílčí krok, jakož i čl. 5 bod 1 písm. c) nařízení č. 44/2001, a nerespektovala by se tak systematika tohoto článku.
90. Nakonec je třeba zohlednit, že typ smluvních závazků v projednávaném případě není srovnatelný se smluvními závazky v rozsudku Besix. V rozsudku Besix se skutkový stav vztahoval ke smlouvě, jejímž předmětem byla povinnost zdržet se určitého jednání na území, které nebylo geograficky omezeno(87) . V případě této smlouvy se tedy nejednalo o smlouvu o poskytování služeb, jako je tomu v projednávaném případě. Pokud by bylo ve věci Besix rozhodnuto po vstupu nařízení č. 44/2001 v platnost, nepohlíželo by se na smlouvu obsahující závazek zdržet se určitého jednání jako na smlouvu o poskytování služeb ve smyslu čl. 5 bod 1 písm. b) druhé odrážky tohoto nařízení(88), ale příslušnost by se posuzovala podle písm. a) tohoto článku, který je obdobou čl. 5 bodu 1 Bruselské úmluvy, předmětu výkladu v rozsudku Besix. Proto zastávám názor, že rozhodnutí ve věci Besix nelze přenést na projednávaný případ.
91. Páté řešení, které přichází v úvahu, pokud nemůže být zjištěno místo, kde docházelo k hlavnímu poskytování služeb, spočívá v určení příslušnosti v místě, kde má obchodní zástupce, tedy smluvní partner, který poskytuje plnění charakteristické pro danou smlouvu, své sídlo. Toto řešení je podle mého názoru z mnoha důvodů nejvhodnější.
92. Zaprvé odpovídá toto řešení jak cíli předvídatelnosti, tak i cíli úzkého vztahu mezi smlouvou a příslušným soudem. Toto řešení zajišťuje rovněž předvídatelnost, neboť místo příslušného soudu – soud v místě sídla obchodního zástupce – je jednoznačné a jelikož tento soud rozhoduje o veškerých nárocích v souvislosti s jednou a touž smlouvou o obchodním zastoupení. O úzký vztah se jedná, neboť důkazní materiál je zpravidla k dispozici rovněž v místě sídla obchodního zástupce.
93. Zadruhé je toto řešení správné proto, že příslušnost se určuje i nadále podle čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001. Připouštím, že toto řešení se částečně vzdaluje znění a účelu čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001, podle kterého se příslušnost určuje podle místa, kde služby podle smlouvy byly nebo měly být poskytnuty. Přitom se totiž jedná o místo, na němž byly služby skutečně poskytnuty, což znamená, že tento článek používá pro určení příslušnosti kritérium, závisející na reálných okolnostech(89) . Navrhované řešení ve skutečnosti znamená, že konkrétní kritérium je nahrazeno kritériem abstraktním. Řešení vycházející z abstraktního kritéria se však použije jen tehdy, jestliže nelze určit místo, kde docházelo k hlavnímu poskytování služeb(90) . Proto zastávám názor, že toto řešení je přesto nejsprávnější.
94. Podle mého názoru je proto třeba na otázku 1c předkládajícího soudu odpovědět, že v případě, že nelze určit místo, kde docházelo k hlavnímu poskytování služeb, považuje se v případě smlouvy o obchodním zastoupení za místo poskytnutí služeb místo sídla obchodního zástupce.
D – Druhá předběžná otázka
95. Podstatou druhé předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda se – v případě záporné odpovědi na otázku 1a – použije čl. 5 bod 1 písm. a) nařízení č. 44/2001 na smlouvy o poskytování služeb v několika členských státech, jako je smlouva o obchodním zastoupení v projednávaném případě.
96. Druhou předběžnou otázku pokládá předkládající soud pouze pro případ, že bude odpověď na otázku 1a záporná, že je tedy čl. 5 bod 1 písm. b) druhou odrážku třeba vykládat v tom smyslu, že se nepoužije na smlouvy o poskytování služeb, jako je smlouva o obchodním zastoupení v projednávaném případě, na jejímž základě jsou poskytovány služby v několika členských státech.
97. Jak vyplývá z bodu 67 tohoto stanoviska, je podle mého názoru třeba odpovědět na otázku 1a kladně, takže není třeba odpovědět na druhou předběžnou otázku položenou pouze pro případ záporné odpovědi.
E – Závěr
98. Na základě výše uvedených úvah se podle mého názoru použije čl. 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka nařízení č. 44/2001 v případě smlouvy o obchodním zastoupení, na základě které obchodní zástupce poskytuje služby v několika členských státech, a je třeba jej vykládat v tom smyslu, že příslušnost se řídí podle místa, kde docházelo k hlavnímu poskytování služeb. Jelikož se jedná o posouzení skutkových okolností, musí jej provést vnitrostátní soud. Pokud nelze určit místo, kde docházelo k hlavnímu poskytování služeb, považuje se v případě smlouvy o obchodním zastoupení podle mého názoru za místo poskytnutí služeb místo sídla obchodního zástupce.
VII – Závěry
99. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky Oberlandesgericht Wien takto:
„1) Článek 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech se použije na smlouvu o poskytování služeb, jakou je smlouva o obchodním zastoupení v projednávaném případě, na jejímž základě jsou poskytovány služby v několika členských státech.
2) Článek 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka nařízení č. 44/2001 je třeba vykládat v tom smyslu, že při určení příslušnosti pro spory ze smlouvy o poskytování služeb v několika členských státech, jako je smlouva o obchodním zastoupení v projednávané věci, je třeba určit místo, kde byly ve smyslu tohoto článku poskytnuty služby, podle místa, kde docházelo k hlavnímu poskytování služeb. Toto posouzení přísluší vnitrostátnímu soudu.
3) V případě, že nelze určit místo, kde docházelo k hlavnímu poskytování služeb, považuje se v případě smlouvy o obchodním zastoupení, jakou je smlouva v projednávaném případě, za místo poskytnutí služeb místo sídla obchodního zástupce.“
(1) .
(2)  –	Rozsudek ze dne 3. května 2007, Color Drack (C‑386/05, Sb. rozh. s. I‑3699).
(3)  –	Rozsudek ze dne 23. dubna 2009, Falco Privatstiftung a Rabitsch (C‑533/07, Sb. rozh. s. I‑3327).
(4)  –	Rozsudek ze dne 9. července 2009, Rehder (C‑204/08, Sb. rozh. s. I-6073).
(5)  –	Úř. věst. L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42.
(6)  –	Skutečnost, že smlouva o obchodním zastoupení byla uzavřena ústně, nevyplývá z předkládacího usnesení, ale z informací, které poskytla žalobkyně v původním řízení na jednání. Viz bod 32 tohoto stanoviska.
(7)  –	Skutečnost, že obchodní zástupkyně vykonávala svou činnost i v Polsku, nevyplývá z předkládacího usnesení, ale z informací, které poskytla žalovaná v původním řízení. Viz bod 30 tohoto stanoviska.
(8)  –	Rozsudek Color Drack (uvedený v poznámce pod čarou 2).
(9)  –	Tamtéž (bod 18).
(10)  –	Tamtéž (bod 38).
(11)  –	Tamtéž (bod 28).
(12)  –	Tamtéž (bod 40).
(13)  –	Tamtéž (bod 42).
(14)  –	 Rozsudek ze dne 19. února 2002, Besix (C‑256/00, Recueil, s. I‑1699).
(15)  –	Tato poznámka se netýká české verze.
(16)
–	Viz rozsudek Besix, uvedený v poznámce pod čarou 14.
(17)  –	Úmluva ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 299, 31.12.1972, s. 32), ve znění úmluvy ze dne 9. října 1978 o přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska (Úř. věst. L 304, 30.101978, s. 1 a – pozměněné znění – s. 77), úmluvy ze dne 25. října 1982 o přistoupení Řecké republiky (Úř. věst. L 388, 31.12.1982, s. 1), úmluvy ze dne 26. května 1989 o přistoupení Španělského království a Portugalské republiky (Úř. věst. L 285, 3.10.1989, s. 1) a úmluvy ze dne 29. listopadu 1996 o přistoupení Rakouské republiky, Finské republiky a Švédského království (Úř. věst. 1997, C 15, 15.1.1997, s. 1).
(18)  –	Stanovisko generálního advokáta Bota ze dne 15. února 2007 ve věci Color Drack (C‑386/05, rozsudek ze dne 3. května 2007, Sb. rozh. s. I‑3699).
(19)  –	Tamtéž (poznámka pod čarou 30).
(20)  –	Rozsudek Besix (uvedený v poznámce pod čarou 14).
(21)  –	Komise nepoužila na jednání výraz „Hauptbüro“ („ústředí“), ale pojem „Niederlassung“ („pobočka“), resp. „Hauptniederlassung“ („hlavní pobočka“).
(22)  –	Soudní dvůr se ostatně zabýval otázkami soudní příslušnosti ve sporech ze smluv o obchodním zastoupení již v rámci výkladu čl. 5 bodu 1 Bruselské úmluvy v rozsudku ze dne 5. října 1999, Leathertex (C‑420/97, Recueil, s. I‑6747). Tento rozsudek však není pro projednávaný případ relevantní, jelikož se příslušnost podle čl. 5 bodu 1 Bruselské úmluvy určuje jinak než příslušnost podle čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001. Obdobou čl. 5 bodu 1 Bruselské úmluvy je současný čl. 5 bod 1 písm. a) nařízení č. 44/2001; pro stanovení příslušnosti podle tohoto článku se řídí místo, kde je povinnost splněna nebo měla být splněna, právem použitelným na smluvní vztah (lex causae) ; právo použitelné na smluvní vztah určí na základě kolizních norem svého právního řádu vnitrostátní soud, u kterého probíhá řízení o sporu. K určení příslušnosti podle čl. 5 bodu 1 písm. a) nařízení č. 44/2001 viz rovněž poznámka pod čarou 76 tohoto stanoviska.
(23)  –	Na tuto otázku upozorňují v literatuře např. Gaudemet-Tallon, H., Compétence et exécution des jugements en Europe. Règlement n° 44/2001, Conventions de Bruxelles et de Lugano, 3. vyd., Librairie générale de droit et de jurisprudence, Paříž 2002, s. 159, bod 199, Mankowski, P., in: Magnus, U., Mankowski, P. (vyd.), Brussels I Regulation, Sellier. European Law Publishers, Mnichov 2007, s. 147, body 120 a násl., a Leible, S., „Zuständiges Gericht für Entschädigungsansprüche von Flugpassagieren“, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, č. 16/2009, s. 573.
(24)  –	Rozsudek Rehder (uvedený v poznámce pod čarou 4).
(25)  –	Věc Hölzel (C‑147/09); předběžné otázky byly zveřejněny v Úř. věst. 2009, C 153, s. 27. Ve věci Hölzel udělila žalobkyně s bydlištěm v Rakousku žalovanému s bydlištěm v České republice nejprve plnou moc k provádění různých úkonů (např. bankovní transakce, obstarání pečovatelské služby, místa v domově důchodců) a později generální plnou moc k zastupování ve veškerých záležitostech. Předkládající soud uvádí, že nebylo možné zjistit, zda žalovaný vykonával převážnou část úkonů pro žalobkyni v Rakousku nebo České republice. Ke skutkovému stavu viz usnesení Oberlandesgericht Wien (Rakousko) ze dne 27. února 2009.
(26)  –	Takto i Mankowski (citovaný v poznámce pod čarou 23), s. 147, bod 120.
(27)  –	Je třeba poukázat na to, že Lisabonská smlouva, podepsaná dne 13. prosince 2007 v Lisabonu (Úř. věst. C 306, s. 1), kterou se mění a doplňuje Smlouva o Evropské unii a Smlouva o založení Evropského společenství, v bodě 67 svého článku 2 zrušuje dosavadní článek 68 ES. Znamená to, že po vstupu Lisabonské smlouvy v platnost dne 1. prosince 2009 mohou předložit předběžné otázky v souvislosti s touto oblastí všechny soudy v členských státech, a nikoli jen soudy, jejichž rozhodnutí již nemohou být napadena opravnými prostředky podle vnitrostátního práva. Jelikož je přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce třeba posoudit podle data předložení této otázky, nebude toto ustanovení Lisabonské smlouvy v projednávaném případě ještě zohledněno.
(28)  –	Je nutno zdůraznit, že otázka, zda se jedná o soud, jehož rozhodnutí již nemohou být napadena opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, musí být posuzována nikoli abstraktně, ale konkrétně a závisí na tom, zda jsou v konkrétní věci k dispozici opravné prostředky. Soudní dvůr prohlásil na základě posouzení konkrétních okolností např. ve svých usneseních ze dne 31. března 2004, Georgescu (C‑51/03, Recueil, s. I‑3203, body 29 až 32), a ze dne 10. června 2004, Warbecq (C‑555/03, Sb. rozh. s. I‑6041, body 12 až 15), žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce za nepřípustné. V odborné literatuře viz ke konkrétnímu posouzení pojmu soudu, jehož rozhodnutí již nemohou být napadena opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, např. Rossi, M., in: Calliess, C., Ruffert, M. (Vyd.), EUV/EGV. Das Verfassungsrecht der Europäischen Union mit Europäischer Grundrechtecharta. Kommentar, 3. vyd., Beck, Mnichov 2007, s. 951, bod 4.
(29)  –	Je třeba dodat, že v rakouské odborné literatuře se zabývá otázkou přípustnosti v rámci čl. 68 odst. 1 ES v souvislosti s § 528 odst. 2 bod 2 rakouského občanského soudního řádu Tarko, I., in: Mayer, H., Kommentar zu EU- und EG-Vertrag, Manz’sche Verlags- und Universitätsbuchhandlung, Vídeň 2003, komentář k článku 68 ES, bod 8, kde se uvádí, že vnitrostátní odvolací soud může v případě, jakým je projednávaný případ, předložit předběžnou otázku pouze tehdy, jestliže zamýšlí potvrdit prvoinstanční usnesení, a tudíž je nepřípustný opravný prostředek „Revision“; podle názoru autora je třeba tuto skutečnost vysvětlit v předkládacím usnesení.
(30)  –	Směrnice Rady 86/653/EHS ze dne 18. prosince 1986 o koordinaci právní úpravy členských států týkající se nezávislých obchodních zástupců (Úř. věst. L 382, s. 17; Zvl. vyd. 06/01, s. 177). Jak se uvádí ve druhém bodě odůvodnění této směrnice, byla přijata mj. proto, že rozdíly vnitrostátních právních předpisů v oblasti obchodního zastoupení omezují uzavírání a plnění smluv o obchodním zastoupení mezi zmocnitelem a obchodním zástupcem usazenými v různých členských státech. Je třeba zmínit, že směrnice byla provedena např. do rakouského práva prostřednictvím Handelsvertretergesetz, do belgického práva prostřednictvím Loi relative au contrat d’agence commerciale, do francouzského práva prostřednictvím Code de commerce (čl. L 134-1 až L 134-17), do italského práva prostřednictvím Codice Civile (čl. 1742 až 1753), do německého práva prostřednictvím Handelsgesetzbuch (§ 84 až § 92c), do slovinského práva prostřednictvím Obligacijski zakonik (čl. 807 až 836) a do práva Spojeného království prostřednictvím Statutory Instrument 1993 No. 3053 – The Commercial Agents (Council Directive) Regulations 1993.
(31)  –	Je třeba zdůraznit, že se v případě smluv o obchodním zastoupení jedná o trvalé smluvní vztahy, což je patrné již ze znění směrnice 86/653. Trvalost smluvního vztahu vyplývá ze znění předpisů některých členských států, které provádějí tuto směrnici do vnitrostátního práva. Např. v § 1 odst. 1 rakouského Handelsvertretergesetz se uvádí: „Handelsvertreter ist, wer von einem anderen mit der Vermittlung oder dem Abschluss von Geschäften … ständig betraut ist …“. V belgickém právu stanoví článek 1 Loi relative au contrat d’agence commerciale: „Le contrat d’agence commerciale est le contrat par lequel … l’agent commercial est chargée de façon permanente
… de la négociation et éventuellement de la conclusion d’affaires … du commettant“. Ve francouzském právu stanoví článek L 134‑1 Code de commerce: „L’agent commercial est un mandataire qui … est chargé, de façon permanente, de négocier et, éventuellement, de conclure des contrats …“. V italském právu stanoví článek 1742 Codice Civile: „Col contratto di agenzia una parte assume stabilmente
l’incarico di promuovere, per conto dell’altra … la conclusione di contratti …“. V německém právu stanoví § 84 odst. 1 Handelsgesetzbuch: „Handelsvertreter ist, wer … ständig damit betraut ist, für einen anderen … Geschäfte zu vermitteln oder in dessen Namen abzuschließen …“. Ve slovinském právu stanoví článek 807 Obligacijski zakonik: „S pogodbo o trgovskem zastopanju se zastopnik zaveže, da bo ves čas
skrbel za to, da bodo tretje osebe sklepale pogodbe z njegovim naročiteljem …“. V právu Spojeného království se v čl. 2 odst. 1 Commercial Agents (Council Directive) Regulations 1993 uvádí: „‚[C]ommercial agent‘ means a self-employed intermediary who has continuing
authority to negotiate the sale or purchase of goods on behalf of another person …“. Zvýraznění provedeno jen v rámci tohoto stanoviska.
(32)  –	Viz čl. 1 odst. 2 směrnice 86/653.
(33)  –	Viz čl. 3 odst. 2 směrnice 86/653. Článek 5 směrnice ostatně výslovně stanoví, že od článků 3 a 4, které stanoví práva a povinnosti obchodního zástupce a zmocnitele, se strany nemohou odchýlit.
(34)  –	Viz čl. 3 odst. 1 směrnice 86/653.
(35)  –	Viz čl. 4 odst. 2 směrnice 86/653.
(36)  –	Viz čl. 4 odst. 1 směrnice 86/653.
(37)  –	Směrnice 86/653 stanoví v čl. 7 odst. 1 a 2, že obchodní zástupce má nárok na provizi z obchodů uzavřených během trvání smlouvy o obchodním zastoupení, jestliže byl obchod uzavřen v důsledku jeho činnosti nebo jestliže byl obchod uzavřen s třetí osobou, kterou obchodní zástupce dříve získal jako zákazníka pro obchody stejného druhu, ale i tehdy, jestliže je mu svěřena územní oblast nebo skupina určitých zákazníků, nebo jestliže získal výhradní právo pro územní oblast nebo skupinu určitých zákazníků V určitých výjimečných případech má však obchodní zástupce nárok na provizi z obchodů uzavřených až po zániku smlouvy o obchodním zastoupení (viz článek 8 směrnice 86/653).
(38)  –	Viz čl. 6 odst. 1 směrnice 86/653.
(39)  –	Viz čl. 13 odst. 2 směrnice 86/653.
(40)  –	Viz čl. 13 odst. 1 směrnice 86/653. Je třeba poznamenat, že např. francouzský, italský, německý a slovinský zákonodárce využili této možnosti; předpisy v těchto členských státech nestanoví výslovně, že smlouvu o obchodním zastoupení je třeba uzavřít písemně, ale pouze, že smluvní strana může od druhé smluvní strany požadovat vyhotovení podepsané listiny s obsahem smlouvy. K belgickému právu viz článek 5 Loi relative au contrat d’agence commerciale, k italskému právu článek 1742 Codice Civile, k francouzskému právu článek L 134-2 Code de commerce, k německému právu § 85 Handelsgesetzbuch a k slovinskému právu článek 808 Obligacijski zakonik.
(41)  –	Viz čl. 13 odst. 1 směrnice 86/653.
(42)  –	Toto stanovisko zastává i odborná literatura; viz např. Gaudemet-Tallon, H., „Du 5 octobre 1999. – Cour de justice des Communautés européennes … [komentář k rozsudku Leathertex]“, Revue critique de droit international privé, č. 1/2000, s. 88; Emde, R., „Heimatgerichtsstand für Handelsvertreter und andere Vertriebsmittler?“, Kommunikation & Recht, č. 7/2003, s. 508; Mankowski (citovaný v poznámce pod čarou 23), s. 131, bod 89; Fach Gómez, K., „El Reglamento 44/2001 y los contratos de agencia comercial internacional: aspectos jurisdiccionales“, Revista de derecho comunitario europeo, č. 14/2003, s. 208; Berlioz, P., „La notion de fourniture de services au sens de l’article 5‑1 b) du règlement «Bruxelles I»“, Journal du droit international (Clunet), č. 3/2008, bod 45.
(43)  –	Viz rozsudek Falco (uvedený v poznámce pod čarou 3, bod 29). Viz rovněž stanovisko generální advokátky Trstenjak ze dne 27. ledna 2009 ve věci Falco Privatstiftung a Rabitsch (C‑533/07, Sb. rozh. s. I-3327, bod 57) a tam uvedená literatura.
(44)  –	Viz rovněž tvrzení žalobkyně v bodě 32 tohoto stanoviska.
(45)  –	Viz úvodní odstavec článku 5 nařízení č. 44/2001.
(46)  –	Na základě přísného gramatického výkladu by snad bylo možno argumentovat, že použití pojmu „členský stát“ v jednotném čísle naznačuje, že čl. 5 odst. 1 písm. b) druhá odrážka nařízení č. 44/2001 se použije jen na případy, v nichž byly služby poskytnuty v jediném členském státě, avšak to by dle mého názoru odporovalo účelu tohoto článku, který spočívá ve stanovení soudní příslušnosti pro všechny druhy smluv o poskytování služeb. Gramatický výklad může být jen východiskem výkladu a musí být doplněn především teleologickým a systematickým výkladem. K významu různých druhů výkladu v právu Společenství viz např. Riesenhuber, K., in: Riesenhuber, K. (vyd.), Europäische Methodenlehre. Handbuch für Ausbildung und Praxis, De Gruyter Recht, Berlín 2006, s. 250 a násl. Viz rovněž Delnoy, P., Éléments de méthodologie juridique, 2. vyd., Larcier, Brusel 2006, s. 93, který zdůrazňuje, že je třeba vykládat i jasné znění, z čehož lze vyvodit závěr, že čistě gramatický výklad nepostačuje ke správnému porozumění textu.
(47)  –	Rozsudek Color Drack (uvedený v poznámce pod čarou 2).
(48)  –	Rozsudek Rehder (uvedený v poznámce pod čarou 4).
(49)  –	Rozsudek Color Drack (uvedený v poznámce pod čarou 2, bod 45). Ohledně komentáře tohoto rozsudku viz např. Huber‑Mumelter, U., Mumelter, K. H., „Mehrere Erfüllungsorte beim forum solutionis: Plädoyer für eine subsidiäre Zuständigkeit am Sitz des vertragscharakteristisch Leistenden“, Juristische Blätter, č. 130/2008, s. 566 a násl.; Mankowski, P., „Mehrere Lieferorte beim Gerichtsstand des Erfüllungsortes unter Art. 5 Nr. 1 lit. B EuGVVO“, Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts, č. 5/2007, s. 409 a násl.; Gardella, A., „The ECJ in Search of Legal Certainty for Jurisdiction in Contract: The Color Drack Decision“, Yearbook of private international law, 2007, s. 445 a násl.; Do, T. U., „Libre circulation des marchandises. Arrêt « Color Drack »“, Revue du droit de l’Union Européenne, č. 2/2007, s. 471.
(50)  –	Rozsudek Color Drack (uvedený v poznámce pod čarou 2, bod 45).
(51)  –	Rozsudek Color Drack (uvedený v poznámce pod čarou 2, bod 16). Je třeba dodat, že v návaznosti na vydání rozsudku Color Drack proto vyvstala otázka, zda se soudní příslušnost určí jinak v případě míst dodání v jediném členském státě než u míst dodání v různých členských státech. V literatuře viz např. Leible, S. (citovaný v poznámce pod čarou 23), s. 572.
(52)  –	Stanovisko generálního advokáta Bota ve věci Color Drack (uvedené v poznámce pod čarou 18, bod 30).
(53)  –	Tamtéž.
(54)  –	Rozsudek Rehder (uvedený v poznámce pod čarou 4).
(55)  –	Rozsudek Rehder (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 36).
(56)  –	Tamtéž.
(57)  –	Tamtéž (bod 37).
(58)  –	Tamtéž.
(59)  –	Viz např. Leible, S. (citovaný v poznámce pod čarou 23), s. 572. Implicitně – k určení příslušnosti pro smlouvy o poskytování služeb v několika členských státech podle čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001 – viz např. rovněž Gaudemet-Tallon (citovaný v poznámce pod čarou 23), s. 159, bod 199; Mankowski (citovaný v poznámce pod čarou 23), s. 147 a násl., body 120 a 121.
(60)  –	Viz jedenáctý bod odůvodnění nařízení č. 44/2001, kde se uvádí, že pravidla pro určení příslušnosti musí být vysoce předvídatelná. Viz v judikatuře např. rozsudek Falco (uvedený v poznámce pod čarou 3, bod 21) a rozsudek ze dne 11. října 2007, Freeport (C‑98/06, Sb. rozh. s. I‑8319, bod 36). V odborné literatuře viz např. Gsell, B., „Autonom bestimmter Gerichtsstand am Erfüllungsort nach der Brüssel I‑Verordnung“, Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts, č. 6/2002, s. 488 a násl.; Kropholler, J., Europäisches Zivilprozeßrecht. Kommentar zu EuGVO und Lugano-Übereinkommen, 7. vyd., Verlag Recht und Wirtschaft, Heidelberg 2002, s. 125, bod 1. V souvislosti s Bruselskou úmluvou – kterou můžeme zohlednit z důvodu kontinuity výkladu mezi touto úmluvou a nařízením č. 44/2001 – viz např. Hill, J., „Jurisdiction in Matters Relating to a Contract under the Brussels Convention“, International and Comparative Law Quarterly, č. 3/1995, s. 605.
(61)  –	K předvídatelnosti příslušnosti jakožto výraz zásady právní jistoty viz např. rozsudky ze dne 13. července 2006, Gesellschaft für Antriebstechnik (C‑4/03, Sb. rozh. s. I‑6509, bod 28); ze dne 13. července 2006, Roche Nederland a další (C‑539/03, Sb. rozh. s. I‑6535, bod 37); ze dne 1. března 2005, Owusu (C‑281/02, Sb. rozh. s. I‑1383, bod 41), a Besix (uvedený v poznámce pod čarou 14, body 24 až 26). Tato judikatura se sice vztahuje k Bruselské úmluvě, musí být však z důvodu kontinuity výkladu mezi touto úmluvou a nařízením č. 44/2001 zohledněna i při výkladu nařízení.
(62)  –	Viz rozsudek ze dne 13. července 2006, Reisch Montage (C‑103/05, Sb. rozh. s. I‑6827, body 24 a 25), rozsudek Color Drack (uvedený v poznámce pod čarou 2, bod 20) a rozsudek Falco (uvedený v poznámce pod čarou 3, bod 22). Viz rovněž stanovisko generálního advokáta Mazáka ze dne 24. září 2009 ve věci Car Trim (C‑381/08, Sb. rozh. s. I-0000, bod 34).
(63)  –	Viz v tomto smyslu rozsudky Color Drack (uvedený v poznámce pod čarou 2, bod 40) a Rehder (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 38). Viz rovněž stanovisko generálního advokáta Mazáka ve věci Car Trim (uvedené v poznámce pod čarou 62, bod 35). V odborné literatuře viz např. Lynker, T., Der besondere Gerichtsstand am Erfüllungsort in der Brüssel I‑Verordnung (Art. 5 No. 1 EuGVVO), Lang, Frankfurt 2006, s. 141.
(64)  –	Rozsudek Rehder (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 38). Pro srovnání viz k příslušnosti k prodeji zboží podle čl. 5 bodu 1 písm. b první odrážky nařízení č. 44/2001 rozsudek Color Drack (uvedený v poznámce pod čarou 2, bod 40), v němž poukázal Soudní dvůr na skutečnost, že zvláštní příslušnost „je za účelem užitečné organizace řízení v zásadě odůvodněna existencí obzvláště úzkého vztahu mezi smlouvou a soudem, který má o sporu rozhodnout“.
(65)  –	Rozsudek Rehder (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 38).
(66)  –	Rozsudek Rehder (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 38, zvýraznění provedeno jen v rámci tohoto stanoviska). Pro srovnání je třeba uvést, že Soudní dvůr zastával již v rozsudku Color Drack názor – nicméně v souvislosti s příslušností k dodání zboží podle čl. 5 bodu 1 písm. b) první odrážky nařízení č. 44/2001 – že místem, které zajišťuje nejužší vztah mezi smlouvou a příslušným soudem, je zpravidla místo hlavního dodání (viz rozsudek Color Drack, uvedený v poznámce pod čarou 2, bod 40; zvýraznění provedeno jen v rámci tohoto stanoviska). Soudní dvůr chtěl tedy výrazem „zpravidla“ poukázat na to, že mohou existovat i jiná místa, která zajišťují nejužší vztah mezi smlouvou a příslušným soudem.
(67)  –	Ke skutečnosti, že byla smlouva uzavřena ústně, viz body 12 a 32 tohoto stanoviska.
(68)  –	Ohledně členských států, v nichž poskytoval obchodní zástupce služby obchodního zastoupení, viz bod 13 tohoto stanoviska.
(69)  –	V literatuře viz např. výslovně Takahashi, K., „Jurisdiction in matters relating to contract: Article 5(1) of the Brussels Convention and Regulation“, European Law Review, č. 5/2002, s. 539; Fach Gómez (citovaný v poznámce pod čarou 42), s. 211; Rauscher, T. (vyd.), Europäisches Zivilprozeβrecht. Kommentar, 2. vyd., Sellier. European Law Publishers, Mnichov 2006, s. 183, bod 55; Gaudemet-Tallon, H. (citovaný v poznámce pod čarou 23), s. 88.
(70)  –	Viz poznámka pod čarou 31 tohoto stanoviska. K trvalosti smlouvy o obchodním zastoupení viz např. rovněž v italské právní nauce Comba, D., Samarotto, P., „Il contrato internazionale di agenzia“, Il Sole 24 Ore, Miláno 1999; ve slovniské právní nauce Zabel, B., in: Juhart, M., Plavšak, N. (vyd.), Obligacijski zakonik (posebni del) s komentarjem, GV Verlag, Ljubljana 2004, Einleitender Kommentar zum Kapitel über den Handelsvertretervertrag, s. 421; ve španělské právní nauce Fach Gómez (citovaný v poznámce pod čarou 42), s. 206.
(71)  –	Viz body 13 a 19 tohoto stanoviska.
(72)  –	Viz v tomto smyslu např. Kropholler (citovaný v poznámce pod čarou 60), s. 141, bod 42; Rauscher (citovaný v poznámce pod čarou 69), s. 183, bod 55.
(73)  –	Na nebezpečí forum shopping
v takových případech poukazuje v odborné literatuře Leible, S. (citovaný v poznámce pod čarou 23). Na nadměrné zvýhodňování žalobce upozorňuje Mankowski (citovaný v poznámce pod čarou 23), s. 148, bod 121.
(74)  –	Toto řešení je v odborné literatuře označováno někdy jako „teorie mozaiky“ resp. „mozaikové řešení“. Viz např. Rauscher (citovaný v poznámce pod čarou 69), s. 183, bod 55, a Kropholler (citovaný v poznámce pod čarou 60), s. 141, bod 42.
(75)  –	Takto Rauscher (citovaný v poznámce pod čarou 69), s. 183, bod 55.
(76)  –	Toto řešení zastává v odborné literatuře např. Gaudemet-Tallon (citovaný v poznámce pod čarou 23), s. 159, bod 199. Mankowski (citovaný v poznámce pod čarou 23), s. 147 a 148, body 120 a 121, uvádí toto řešení pouze jako jednu z možností, avšak odmítá ji. Je třeba podotknout, že příslušnost podle čl. 5 bodu 1 písm. a) nařízení č. 44/2001 se určí v rámci tří kroků. Soud, který se zabývá sporem, musí nejprve určit, jaký smluvní závazek je předmětem právního sporu mezi smluvními stranami. Následně musí podle kolizních norem svého právního řádu zjistit hmotné právo, které se použije na smluvní vztah mezi stranami (lex causae) . Nakonec musí na základě hmotného práva zjistit místo plnění sporného smluvního závazku. Viz rozsudky ze dne 6. října 1976, De Bloos (14/76, Recueil, s. 1497, bod 13), a ze dne 6. října 1976, Industrie Tessili Italiana Como (12/76, Recueil, s. 1473, bod 13). Viz rovněž stanovisko generální advokátky Trstenjak ze dne 27. ledna 2009 ve věci Falco Privatstiftung a Rabitsch (uvedené v poznámce pod čarou 43, bod 81).
(77)  –	Příkladem smlouvy, jehož předmětem není koupě zboží nebo poskytování služeb a pro který se určí příslušnost podle čl. 5 bodu 1 písm. a) nařízení č. 44/2001, je smlouva, ve které majitel práv z duševního vlastnictví umožní svému smluvnímu partnerovi využívat tato práva za úplatu (viz rozsudek Falco, uvedený v poznámce pod čarou 3, bod 58). V odborné literatuře viz Berlioz (citovaný v poznámce pod čarou 42), body 85 až 95. Takahashi (citovaný v poznámce pod čarou 69), s. 534, uvádí, že např. pro směnnou smlouvu se příslušnost řídí podle čl. 5 bodu 1 písm. a) nařízení č. 44/2001.
(78)  –	Podmínkou čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 je totiž, že místem plnění povinnosti (dodání zboží nebo poskytnutí služeb) je místo v členském státě. A contrario se použije v případě, že se místo plnění nenachází v členském státě, čl. 5 bod 1 písm. a) tohoto nařízení. V odborné literatuře viz např. Micklitz, H.-W., Rott, P., „Vergemeinschaftung des EuGVÜ in der Verordnung (EG) Nr. 44/2001“, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, č. 11/2001, s. 329, a Takahashi (citovaný v poznámce pod čarou 69), s. 540.
(79)  –	Jak je uvedeno ve 21. bodě odůvodnění nařízení č. 44/2001, neúčastnilo se Dánsko podle článků 1 a 2 Protokolu o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o založení Evropského společenství, přijetí tohoto nařízení, a proto pro ně není závazné ani použitelné. Ve 22. bodě odůvodnění nařízení č. 44/2001 se uvádí, že ve vztazích mezi Dánskem a členskými státy, pro které je toto nařízení závazné, se i nadále použije Bruselská úmluva. Článek 1 odst. 3 nařízení č. 44/2001 stanoví, že pro účely tohoto nařízení se „členským státem“ rozumějí členské státy s výjimkou Dánska.
(80)  –	Viz bod 59 tohoto stanoviska.
(81)  –	Rozsudek Besix (uvedený v poznámce pod čarou 14).
(82)  –	Rozsudek Besix (uvedený v poznámce pod čarou 14, bod 55).
(83)  –	K tomuto účelu čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 viz např. stanovisko generální advokátky Trstenjak ze dne 27. ledna 2009 ve věci Falco Privatstiftung a Rabitsch (uvedené v poznámce pod čarou 43, bod 85).
(84)  –	V odborné literatuře viz např. Kropholler (citovaný v poznámce pod čarou 60), s. 141, bod 42, který se vyslovuje proti možnosti vyloučit pro smlouvy o prodeji zboží nebo o poskytování služeb v několika členských státech určení příslušnosti podle zvláštních pravidel příslušnosti určených pro smluvní spory, tedy podle čl. 5 bodu 1.
(85)  –	Jak jsem objasnila v bodě 86 tohoto stanoviska, zastávám názor, že to není možné a že se příslušnost řídí čl. 5 bodem 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 i tehdy, jestliže nelze určit místo, kde docházelo k hlavnímu poskytování služeb.
(86)  –	Nerespektování systematiky čl. 5 bodu 1 nařízení č. 44/2001 u tohoto řešení kritizuje i Mankowski (citovaný v poznámce pod čarou 23), s. 148, bod 121.
(87)  –	Rozsudek Besix (uvedený v poznámce pod čarou 14, body 7 a 8). Jak vyplývá z popisu skutkového stavu v bodech 7 a 8 tohoto rozsudku, uzavřely smluvní strany smlouvu, ve které se zavázaly ke společnému podání nabídky v rámci veřejné zakázky, k výlučné spolupráci mezi sebou, aniž by se spojily s jinými partnery.
(88)  –	Jak jsem již uvedla v bodě 59 tohoto stanoviska, znamená podle rozsudku Falco pojem služeb „přinejmenším to, že strana, která je poskytuje, vykonává určitou činnost
za úplatu“ (viz rozsudek Falco, uvedený v poznámce pod čarou 3, bod 29, zvýraznění provedeno jen v rámci tohoto stanoviska). V případě povinnosti zdržet se určitého konání naopak osoba, která se zavázala, nevyvíjí žádnou činnost, a proto podle mého názoru nelze nahlížet na smlouvu obsahující povinnost zdržet se určitého jednání jakožto na smlouvu o poskytování služeb ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001. K definici pojmu „služba“ viz rovněž stanovisko generální advokátky Trstenjak ze dne 27. ledna 2009 ve věci Falco Privatstiftung a Rabitsch (uvedené v poznámce pod čarou 43, bod 57) a zde uvedenou literaturu.
(89)  –	V literatuře viz např. Mankowski (citovaný v poznámce pod čarou 23), s. 134, bod 96. Viz rovněž Micklitz, H.-W., Rott, P. (citovaný v poznámce pod čarou 78), s. 328.
(90)  –	Z tohoto úhlu pohledu je toto řešení správnější než řešení navrhované německou vládou, podle kterého je třeba v případě smlouvy o obchodním zastoupení vycházet kategoricky z vyvratitelné domněnky, že místo, kde byly služby podle dohody poskytovány a podle kterého se určí příslušný soud, se nachází tam, kde má obchodní zástupce své „ústředí“ (viz bod 34 tohoto stanoviska). Řešení navrhované německou vládou spočívá na abstraktním kritériu a zohledňuje konkrétní kritérium pouze v případě vyvrácení domněnky. Kromě toho nese podle řešení navrhovaného německou vládou žalovaná důkazní riziko v případě, že byla domněnka vyvrácena.