Začasna izdaja
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
z dne 19. maja 2026(*)
„ Predhodno odločanje – Člen 50 PEU – Člen 288 PDEU – Sporazum o izstopu Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska iz Evropske unije in Evropske skupnosti za atomsko energijo – Sodišče države članice, ki mu je zadeva predložena pred koncem prehodnega obdobja, določenega s tem sporazumom – Uporaba prava druge države pred sodišči, pred katerimi poteka postopek – Zakonodaja Združenega kraljestva, s katero je prenesena direktiva – Direktiva 2006/54/ES – Uporaba prava Unije – Načelo vzajemnega zaupanja – Načelo razlage nacionalnega prava v skladu s pravom Unije “
V zadevi C‑350/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija) z odločbo z dne 3. maja 2024, ki je na Sodišče prispela 14. maja 2024, v postopku
HJ
proti
Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA,
SODIŠČE (veliki senat),
v sestavi K. Lenaerts, predsednik, T. von Danwitz, podpredsednik, F. Biltgen (poročevalec), C. Lycourgos, I. Jarukaitis, predsedniki senatov, I. Ziemele, predsednica senata, J. Passer, predsednik senata, O. Spineanu‑Matei, predsednica senata, N. Piçarra, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias, B. Smulders, S. Gervasoni in N. Fenger, sodniki,
generalna pravobranilka: J. Kokott,
sodni tajnik: C. Di Bella, administrator,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. junija 2025,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za HJ A. Lyon‑Caen, avocat,
–        za Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA D. Célice, avocat,
–        za francosko vlado F. du Couëdic, O. Duprat‑Mazaré, B. Fodda, T. Lechevallier, H. Nunes da Silva in B. Travard, agenti,
–        za poljsko vlado B. Majczyna in D. Lutostańska, agenta,
–        za vlado Združenega kraljestva S. Fuller, agent, skupaj z A. Mayer in J. Pobjoyem, barristers,
–        za Evropsko komisijo S. Delaude, H. Krämer in E. E. Schmidt, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 25. septembra 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Sporazuma o izstopu Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska iz Evropske unije in Evropske skupnosti za atomsko energijo (UL 2020, L 29, str. 7), odobrenega s Sklepom Sveta (EU) 2020/135 z dne 30. januarja 2020 (UL 2020, L 29, str. 1) (v nadaljevanju: Sporazum o izstopu), in člena 288 PDEU.
2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med HJ in njenim delodajalcem Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA (v nadaljevanju: CACIB) zaradi diskriminacije na podlagi spola in psihičnega nadlegovanja, katerega žrtev naj bi bila.
Pravni okvir
Mednarodno pravo
3        Člen 70 Dunajske konvencije o pravu mednarodnih pogodb z dne 23. maja 1969 (Recueil des traités des Nations unies, zv. 1155, str. 331; v nadaljevanju: Dunajska konvencija), naslovljen „Posledice prenehanja veljavnosti mednarodne pogodbe“, v odstavku 1 določa:
„Razen če mednarodna pogodba ne določa drugače ali se pogodbenice ne dogovorijo drugače, prenehanje veljavnosti mednarodne pogodbe v skladu z njenimi določbami ali s to konvencijo:
a)      pogodbenice odvezuje obveznosti, da mednarodno pogodbo še naprej izvajajo;
b)      ne vpliva na nobeno pravico, obveznost ali katero koli pravno stanje pogodbenic, nastalo z izvajanjem mednarodne pogodbe pred prenehanjem njene veljavnosti.“
Pravo Unije
Pogodbi EU in DEU
4        Člen 50(2) in (3) PEU določa:
„2.      Država članica, ki se odloči izstopiti, o svoji nameri uradno obvesti Evropski svet. Na podlagi smernic, ki jih določi Evropski svet, se [Evropska u]nija pogaja in sklene s to državo sporazum o podrobnostih izstopa, ki upošteva okvir njenih prihodnjih odnosov z Unijo. […]
3.      Pogodbi se za […] državo[, ki izstopi iz Unije,] prenehata uporabljati z dnem začetka veljavnosti sporazuma o izstopu, sicer pa dve leti po uradnem obvestilu iz odstavka 2, razen če Evropski svet po dogovoru z zadevno državo članico soglasno ne sklene, da se to obdobje podaljša.“
5        Člen 288 PDEU določa:
„Za izvajanje pristojnosti Unije institucije sprejemajo uredbe, direktive, sklepe, priporočila in mnenja.
Uredba se splošno uporablja. Zavezujoča je v celoti in se neposredno uporablja v vseh državah članicah.
Direktiva je za vsako državo članico, na katero je naslovljena, zavezujoča glede cilja, ki ga je treba doseči, vendar prepušča nacionalnim organom izbiro oblike in metod.
Sklep je v celoti zavezujoč. Če določa tiste, na katere je naslovljen, je zavezujoč samo zanje.
Priporočila in mnenja niso zavezujoča.“
Sporazum o izstopu
6        V drugem, sedmem, osmem in enajstem odstavku preambule Sporazuma o izstopu je navedeno:
„V ŽELJI, da se določijo podrobnosti glede izstopa Združenega kraljestva iz Unije in Euratoma, ob upoštevanju okvira za njune prihodnje odnose;
[…]
TRDNO ODLOČENI, da zagotovijo urejen izstop z različnimi določbami o ločitvi, katerih namen je preprečiti motnje ter zagotoviti pravno varnost državljanom, gospodarskim subjektom ter sodnim in upravnim organom v Uniji in Združenem kraljestvu, pri tem pa ne izključijo možnosti, da se zadevne določbe o ločitvi nadomestijo s sporazumi o prihodnjih odnosih;
OB UPOŠTEVANJU, da je v interesu Unije in Združenega kraljestva, da določita prehodno obdobje ali obdobje izvajanja, v katerem bi se moralo pravo Unije, vključno z mednarodnimi sporazumi, ne glede na vse posledice izstopa Združenega kraljestva iz Unije, kar zadeva sodelovanje Združenega kraljestva v institucijah, organih, uradih in agencijah Unije, zlasti zaključka mandatov vseh članov institucij, organov in agencij Unije, ki so predlagani, imenovani ali izvoljeni v zvezi s članstvom Združenega kraljestva v Uniji, na datum začetka veljavnosti tega sporazuma, uporabljati za Združeno kraljestvo in v njem, in načeloma z enakim učinkom, kar zadeva države članice, da bi se preprečile motnje v obdobju pogajanj o sporazumih o prihodnjih odnosih.
[…]
OB UPOŠTEVANJU, da je za zagotavljanje pravilne razlage in uporabe tega sporazuma in izpolnjevanja obveznosti na podlagi tega sporazuma bistvenega pomena uvesti določbe za zagotovitev splošnega upravljanja, zlasti zavezujočih pravil za reševanje sporov in izvrševanje, ki v celoti upoštevajo avtonomijo zadevnih pravnih redov Unije in Združenega kraljestva ter status Združenega kraljestva kot tretje države.“
7        Člen 1 tega sporazuma, naslovljen „Cilj“, določa:
„Ta sporazum določa podrobnosti izstopa Združenega kraljestva […] iz […] [U]nije […] in Evropske skupnosti za atomsko energijo […].“
8        Člen 4 navedenega sporazuma, naslovljen „Metode in načela v zvezi z učinkom, izvajanjem in uporabo tega sporazuma“, v odstavkih 4 in 5 določa:
„4.      Določbe tega sporazuma, ki se sklicujejo na pravo Unije ali njegove pojme ali določbe, se pri uvajanju in uporabi razlagajo skladno z relevantno sodno prakso Sodišča Evropske unije, kot je bila sprejeta pred koncem prehodnega obdobja [iz člena 126 tega sporazuma (v nadaljevanju: prehodno obdobje)].
5.      Sodni in upravni organi Združenega kraljestva pri razlagi in uporabi tega sporazuma upoštevajo relevantno sodno prakso Sodišča Evropske unije, kot je bila sprejeta po koncu prehodnega obdobja.“
9        Člen 66 istega sporazuma, naslovljen „Pravo, ki se uporablja za pogodbene in nepogodbene zadeve“, ki je v naslovu VI tretjega dela tega sporazuma, naslovljenem „Pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah v teku“, določa:
„V Združenem kraljestvu se navedeni akti uporabljajo, kot sledi:
(a)      Uredba (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta [z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (UL 2008, L 177, str. 6) (v nadaljevanju: Uredba Rim I)] se uporablja za pogodbe, sklenjene pred koncem prehodnega obdobja;
(b)      Uredba (ES) št. 864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta [z dne 11. julija 2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti (Rim II) (UL 2007, L 199, str. 40)] se uporablja za dogodke, ki povzročijo škodo, če je do takih dogodkov prišlo pred koncem prehodnega obdobja.“
10      Člen 67 Sporazuma o izstopu, naslovljen „Pristojnost, priznavanje in izvrševanje sodnih odločb ter sodelovanje osrednjih organov v zvezi z njimi“, določa:
„1.      V Združenem kraljestvu ter v državah članicah se v razmerah, v katerih je vključeno Združeno kraljestvo, za sodne postopke, ki so se začeli pred koncem prehodnega obdobja, in za postopke ali ukrepe, ki so povezani s takimi sodnimi postopki […], uporabljajo naslednji akti ali določbe:
(a)      določbe o pristojnosti iz Uredbe (EU) št. 1215/2012 [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1)];
(b)      določbe o pristojnosti iz Uredbe (EU) 2017/1001 [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2017, L 154, str. 1)], Uredbe [Sveta] (ES) št. 6/2002 [z dne 12. decembra 2001 o modelih Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 27, str. 142)], Uredbe [Sveta] (ES) št. 2100/94 [z dne 27. julija 1994 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 16, str. 390)], Uredbe (EU) 2016/679 Evropskega parlamenta in Sveta [z dne 27. aprila 2016 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov ter o razveljavitvi Direktive 95/46/ES (Splošna uredba o varstvu podatkov) (UL 2016, L 119, str. 1)] ter Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 96/71/ES [z dne 16. decembra 1996 o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 2, str. 431)];
(c)      določbe o pristojnosti iz Uredbe [Sveta] (ES) št. 2201/2003 [z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243)];
(d)      določbe o pristojnosti iz Uredbe [Sveta] (ES) št. 4/2009 [z dne 18. decembra 2008 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb ter sodelovanju v preživninskih zadevah (UL 2009, L 7, str. 1)].
[…]“
11      Člen 86 Sporazuma o izstopu, naslovljen „Zadeve, ki tečejo pred Sodiščem Evropske unije“, določa:
„1.      Sodišče Evropske unije ostane pristojno za postopke, ki jih sproži Združeno kraljestvo ali ki se sprožijo proti njemu pred koncem prehodnega obdobja. Taka pristojnost velja na vseh stopnjah postopka, vključno s pritožbenimi postopki pred Sodiščem in postopki pred Splošnim sodiščem, če se zadeva vrne Splošnemu sodišču.
2.      Sodišče Evropske unije ostane pristojno za predhodno odločanje o zadevah na predloge sodišč Združenega kraljestva, ki so bili vloženi pred koncem prehodnega obdobja.
3.      Za namene tega poglavja se šteje, da je bil postopek sprožen pred Sodiščem Evropske unije in da so bili predlogi za predhodno odločanje vloženi v trenutku, ko je bilo pisanje o začetku postopka registrirano v tajništvu Sodišča oziroma Splošnega sodišča.“
12      Člen 87 tega sporazuma, naslovljen „Nove zadeve pred Sodiščem“, določa:
„1.      Če Evropska komisija meni, da Združeno kraljestvo pred koncem prehodnega obdobja ni izpolnilo katere izmed svojih obveznosti na podlagi Pogodb ali četrtega dela tega sporazuma, lahko v štirih letih po koncu prehodnega obdobja zadevo predloži Sodišču Evropske unije v skladu z zahtevami iz člena 258 PDEU oziroma drugega pododstavka člena 108(2) PDEU. Za take zadeve je pristojno Sodišče Evropske unije.
2.      Če Združeno kraljestvo ne spoštuje odločitve iz člena 95(1) tega sporazuma ali v svojem pravnem redu ne zagotovi pravne veljavnosti odločitve, kakor je opredeljena v navedeni določbi, ki je naslovljena na fizično ali pravno osebo s prebivališčem ali sedežem v Združenem kraljestvu, lahko Evropska komisija v štirih letih od datuma zadevne odločitve zadevo predloži Sodišču Evropske unije v skladu z zahtevami iz člena 258 PDEU oziroma drugega pododstavka člena 108(2) PDEU. Za take zadeve je pristojno Sodišče Evropske unije.
3.      Evropska komisija pri odločanju o tem, ali bo predložila zadevo na podlagi tega člena, za Združeno kraljestvo uporablja enaka načela kot za katero koli državo članico.“
13      V skladu s členom 126 navedenega sporazuma, naslovljenim „Prehodno obdobje“, se prehodno obdobje začne na datum začetka veljavnosti Sporazuma o izstopu in konča 31. decembra 2020.
14      Člen 127 istega sporazuma, naslovljen „Obseg prehoda“, določa:
„1.      Če ni s tem sporazumom določeno drugače, se v prehodnem obdobju za Združeno kraljestvo in v njem uporablja pravo Unije.
[…]
3.      V prehodnem obdobju ima pravo Unije, ki se uporablja na podlagi odstavka 1, enake pravne učinke v zvezi z Združenim kraljestvom in v njem kot v Uniji in njenih državah članicah ter se razlaga in uporablja v skladu z enakimi metodami in splošnimi načeli, kot se uporabljajo v Uniji.
[…]
6.      Če ni s tem sporazumom določeno drugače, se v prehodnem obdobju vsa sklicevanja na države članice v pravu Unije, ki se uporablja na podlagi odstavka 1, med drugim tudi kot ga izvajajo in uporabljajo države članice, razumejo, kot da vključujejo Združeno kraljestvo.
[…]“
15      Člen 185, četrti odstavek, Sporazuma o izstopu določa:
„Drugi in tretji del, razen člena 19, člena 34(1), člena 44 in člena 96(1), ter naslov I šestega dela in členi 169 do 181 se uporabljajo od konca prehodnega obdobja.“
Rimska konvencija
16      Konvencija o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis v Rimu 19. junija 1980 (UL 2005, C 169, str. 10; v nadaljevanju: Rimska konvencija), v členu 3(1) določa:
„Pogodbo ureja pravo, ki ga izbereta pogodbeni stranki. Izbira pogodbenih strank mora biti izražena izrecno ali pa mora dovolj nedvoumno izhajati iz pogodbenih določil ali okoliščin primera. Pogodbeni stranki se lahko dogovorita, da se izbrano pravo uporablja za pogodbo v celoti ali le za njen del.“
17      Člen 14(1) Rimske konvencije določa:
„Skupaj s pravom, ki se v skladu s to konvencijo uporablja za pogodbo, se uporabljajo tudi zakonske domneve ali ureditve dokaznega bremena, ki so s tem pravom predvidene za pogodbena razmerja.“
Uredba Rim I
18      Člen 24 Uredbe Rim I, naslovljen „Razmerje do Rimske konvencije“, določa:
„1.      Ta uredba v državah članicah nadomesti Rimsko konvencijo, razen v zvezi z ozemlji držav članic, ki sodijo v ozemeljsko področje uporabe te konvencije in za katera se v skladu s členom 299 [ES] ta uredba ne uporablja.
2.      V obsegu, v katerem ta uredba nadomesti določbe Rimske konvencije, se vsako sklicevanje na to konvencijo razume kot sklicevanje na to uredbo.“
19      Uredba Rim I se v skladu z njenim členom 29, drugi odstavek, uporablja od 17. decembra 2009, razen njenega člena 26, ki se uporablja od 17. junija 2009.
Direktiva 2006/54/ES
20      V uvodni izjavi 30 Direktive 2006/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu (UL 2006, L 204, str. 23) je navedeno:
„Pomembno vlogo pri zagotavljanju učinkovitega uresničevanja načela enakega obravnavanja ima sprejetje pravil o dokaznem bremenu. Kakor je to izreklo Sodišče, je treba torej sprejeti določbo, ki bo omogočala, da se dokazno breme prenese na toženo stranko, kadar gre za očiten primer domnevne diskriminacije, razen v zvezi s postopki, v katerih mora sodišče ali drugi pristojni nacionalni organ raziskati dejstva. Vendar pa je treba pojasniti, da presoja dejstev, na podlagi katerih se lahko domneva o neposredni ali posredni diskriminaciji, ostaja v pristojnosti nacionalnega organa v skladu z nacionalno zakonodajo ali prakso. Poleg tega naj bi države članice v kateri koli ustrezni fazi postopka uvedle dokazna pravila, ki so ugodnejša za tožeče stranke.“
21      Člen 17 te direktive, naslovljen „Pravno varstvo“, v odstavku 1 določa:
„Države članice zagotovijo, da so po morebitnem uveljavljanju pravic pred drugimi pristojnimi organi, vključno s postopki poravnave, kadar so takšni primerni, na voljo sodni postopki za izvršitev obveznosti iz te direktive vsem osebam, ki menijo, da jim je bila storjena krivica, ker glede njih ni bilo uporabljeno načelo enakega obravnavanja, in sicer tudi po tem, ko je razmerje, v katerem je domnevno prišlo do diskriminacije, končano.“
22      Člen 19 navedene direktive, naslovljen „Dokazno breme“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.      Države članice v skladu z nacionalnimi pravosodnimi sistemi sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da se dokazovanje o tem, da kršitve načela enakega obravnavanja ni bilo, naloži toženi stranki, kadar osebe, ki se čutijo prizadete zaradi kršitve načela enakega obravnavanja, pred sodiščem ali drugim pristojnim organom izkažejo dejstva, na podlagi katerih se lahko domneva, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije.
2.      Države članice lahko ne glede na odstavek 1 sprejmejo pravila o dokazovanju, ki so ugodnejša za tožnika.“
Pravo Združenega kraljestva
23      Člen 136 Equality Act 2010 (zakon o enakosti iz leta 2010), naslovljen „Dokazno breme“, določa:
„1.      Ta člen se uporablja za vsak postopek v zvezi s kršitvijo tega zakona.
2.      Če obstajajo dejstva, na podlagi katerih lahko sodišče ob neobstoju vsakršnega drugega pojasnila odloči, da je oseba (A) kršila zadevne določbe, mora sodišče šteti, da se je ta kršitev zgodila.
3.      Vendar se odstavek 2 ne uporablja, če A dokaže, da ni kršila zadevnih določb.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
24      Družba CACIB je tožečo stranko iz postopka v glavni stvari zaposlila na podlagi pogodbe o zaposlitvi, sklenjene 17. januarja 2007, ki jo ureja pravo Združenega kraljestva in v okviru katere je nazadnje opravljala naloge „uslužbenca za sisteme za informiranje strank v Združenem kraljestvu“. Od 28. avgusta 2013 je bila odsotna zaradi bolniškega dopusta.
25      Ker je tožeča stranka menila, da je žrtev diskriminacije na podlagi spola in psihičnega nadlegovanja, je 23. septembra 2013 pri conseil de prud’hommes (delovno sodišče, Francija) vložila tožbo za plačilo različnih zneskov iz naslova te pogodbe o zaposlitvi in odškodnine.
26      Conseil de prud’hommes (delovno sodišče) je s sodbo z dne 26. junija 2019 zahtevke tožeče stranke iz postopka v glavni stvari zavrnilo. Zadnjenavedena je pri cour d’appel de Versailles (višje sodišče v Versaillesu, Francija) zoper to sodbo vložila pritožbo.
27      Cour d’appel de Versailles (višje sodišče v Versaillesu) je s sodbo z dne 27. maja 2021 ugotovilo, da tožeča stranka iz postopka v glavni stvari ni dokazala obstoja diskriminacije ali diskriminatornega nadlegovanja in povračilnih ukrepov v smislu zakona o enakosti iz leta 2010, s katerim je bila Direktiva 2006/54 prenesena v pravo Združenega kraljestva.
28      Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je zoper to sodbo vložila pritožbo pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija), ki je predložitveno sodišče. Med drugim trdi, da je cour d’appel de Versailles (višje sodišče v Versaillesu) s tem, da je po zaporedni preučitvi vsakega od navedenih diskriminatornih položajev presodilo, da ni izkazala primarnih dejstev, s katerimi bi bilo mogoče dokazati diskriminacijo v smislu zakona o enakosti iz leta 2010, odločilo na podlagi razlage te zakonodaje, ki ni v skladu s členom 19 Direktive 2006/54, ki naj bi sodišču nalagal, da opravi celovito presojo dejstev, da bi ugotovilo, ali se na podlagi njih lahko domneva o obstoju diskriminacije. Poleg tega naj bi se to višje sodišče s tem, da je presodilo, da okoliščina, na katero se sklicuje tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, in sicer, da je iz listin, ki jih je ta posredovala, razvidno, da so bili zdomski delavci znotraj družbe CACIB v glavnem moški, ob neobstoju kakršnih koli elementov o kandidaturi žensk za tako izselitev ne zadostuje za domnevo o obstoju diskriminacije žensk, prav tako oprlo na razlago zakona o enakosti iz leta 2010, ki ni v skladu s členom 19 Direktive 2006/54, ker je tožeči stranki iz postopka v glavni stvari naložilo dokazno breme glede zatrjevane diskriminacije.
29      Na prvem mestu, predložitveno sodišče navaja, da se v sporu o glavni stvari postavlja vprašanje vpliva izstopa Združenega kraljestva iz Unije na dolžnost sodišča države članice, ki mora uporabiti pravo Združenega kraljestva, s katerim je bila prenesena direktiva, v sodnem postopku, ki se je začel pred koncem prehodnega obdobja, če mora sodišče, ki v zadevi odloča, odločiti po koncu tega obdobja. Čeprav je bilo namreč Združeno kraljestvo na dan dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari oziroma na dan, ko je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari vložila zadevno tožbo, in na dan, ko je navedeno conseil des prud’hommes (delovno sodišče) odločilo, še vedno član Unije, to na dan, ko je odločilo cour d’appel de Versailles (višje sodišče v Versaillesu), ni bilo več tako.
30      V teh okoliščinah se predložitveno sodišče sprašuje, ali se je pravo Unije uporabljalo na dan, ko je odločilo cour d’appel de Versailles (višje sodišče v Versaillesu), saj je pravo Unije na ta dan, to je po datumu izstopa Združenega kraljestva iz Unije, v pravnem redu Združenega kraljestva prenehalo učinkovati. Poleg tega se sprašuje, ali je Sporazum o izstopu retroaktivno postavil pod vprašaj uporabo prava Unije za spore, ki so nastali pred koncem prehodnega obdobja, in torej obveznost sodišča države članice, da pravo Združenega kraljestva, ki se uporablja za te spore, razlaga v skladu s pravom Unije. V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja dve hipotezi: bodisi bi se lahko štelo, da je bil del prava Unije po koncu prehodnega obdobja ohranjen v pravu Združenega kraljestva, vendar ni več obveznosti razlage tega prava v skladu s pravom Unije; bodisi bi se lahko štelo, da mora sodišče, pred katerim poteka postopek, ker so dejstva iz postopka v glavni stvari nastala pred koncem prehodnega obdobja in ker je bil zadevni postopek začet pred koncem tega obdobja, zakonodajo Združenega kraljestva, s katero je bila prenesena Direktiva 2006/54, in sicer zakon o enakosti iz leta 2010, razlagati v skladu s pravom Unije, tudi če odloča po koncu prehodnega obdobja.
31      Na drugem mestu, predložitveno sodišče navaja, da se v sporu o glavni stvari postavlja vprašanje, ali se načelo razlage nacionalnega prava v skladu s pravom Unije, ki velja za sodišče države članice, uporablja tudi, kadar mora to sodišče uporabiti pravo druge države članice. Opozarja, da se v skladu s sodno prakso Sodišča z načelom vzajemnega zaupanja od vsake države članice zahteva, da razen v izjemnih okoliščinah šteje, da vse druge države članice spoštujejo pravo Unije in zlasti temeljne pravice, priznane s tem pravom (mnenje 2/13 (Pristop Unije k EKČP) z dne 18. decembra 2024, EU:C:2014:2454, točka 191). Vendar naj bi iz te sodne prakse prav tako izhajalo, da mora ob uporabi nacionalnega prava, pri čemer gre lahko za določbe, ki so starejše ali novejše od direktive, nacionalno sodišče, ki mora podati njegovo razlago, to v največji možni meri storiti glede na besedilo in namen te direktive, da bi se dosegel rezultat, ki je z njo določen, in tako zagotoviti skladnost s členom 288 PDEU (sodba z dne 13. novembra 1990, Marleasing, C‑106/89, EU:C:1990:395, točka 8).
32      Predložitveno sodišče meni, da ni mogoče izključiti, da enako velja, če bi moralo isto sodišče uporabiti pravo druge države članice. Sodna praksa Sodišča, v skladu s katero mora sodišče, ki odloča o sporu, uporabiti zakonodajo države, katere sodišča so navedena v dogovoru o pristojnosti, pri čemer mora to zakonodajo razlagati v skladu s pravom Unije, zlasti z neko direktivo, naj bi potrjevala tak pristop (sodbi z dne 18. novembra 2020, DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, točka 51, in z dne 8. decembra 2022, Luxury Trust Automobil, C‑247/21, EU:C:2022:966, točka 67). Vendar naj se Sodišče še ne bi izrecno izreklo o takem vprašanju.
33      Na tretjem mestu, predložitveno sodišče želi izvedeti, ali je dolžnost sodišča države članice, ki uporablja pravo druge države članice in ki ugotovi, da ne more podati njegove razlage v skladu s pravom Unije, enaka dolžnosti, ki jo izvaja, ko uporablja lastno nacionalno pravo, in ali je glede na okoliščine zaradi načela prepovedi diskriminacije, določenega v členu 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in konkretiziranega v Direktivi 2006/54, to sodišče lahko tudi v sporu med posamezniki primorano ne uporabiti tega prava.
34      V teh okoliščinah je Cour de cassation (kasacijsko sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali je treba [Sporazum o izstopu] razlagati tako, da mora sodišče, ki odloča po koncu [prehodnega obdobja], če so dejstva nastala in/ali je bil postopek sprožen pred tem datumom, šteti zakonodajo Združenega kraljestva, s katero je bil prenesen člen 19 [Direktive 2006/54], za zakonodajo države članice, s katero je prenesena direktiva?
2.      Ali je treba člen 288 [PDEU] razlagati tako, da mora […] sodišče [države članice], ki odloča o sporu med posamezniki in mora uporabiti pravo druge države članice, podati – ne da bi načelo vzajemnega zaupanja to preprečevalo – tako razlago določb tega prava, ki je v skladu z direktivo?
3.      Če sodišče države članice meni, da ni mogoče podati take skladne razlage, ali ne sme – kot bi storilo pri svojem lastnem nacionalnem pravu – uporabiti […] prava [te druge države članice], kadar gre za splošno načelo prava Unije ali določbo primarnega prava, konkretizirano z direktivo?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Dopustnost
35      Družba CACIB in Komisija se sklicujeta na nedopustnost vprašanj, ki jih je postavilo predložitveno sodišče.
36      Trdita, da je iz besedila člena 136 zakona o enakosti iz leta 2010 razvidno, da ta člen vsebuje pravilo o ureditvi dokaznega bremena, ki je enako pravilu iz člena 19 Direktive 2006/54. Tako naj bi bil navedeni člen 136 v skladu s pravom Unije. Poleg tega menita, da se vprašanje, o katerem mora odločiti predložitveno sodišče, ne nanaša na razlago tega člena 136 glede na pravo Unije, ampak le na način, kako sta sodišči, ki sta ugotavljali dejansko stanje, presodili dejanske okoliščine, na katere se je sklicevala tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, za sklepanje na obstoj diskriminacije.
37      Družba CACIB trdi, da, prvič, predložitveno sodišče nikakor ni predložilo dejanskih podatkov, ki jih je cour d’appel de Versailles (višje sodišče v Versaillesu) upoštevalo ali zavrnilo, niti nobenega podatka v zvezi z obrazložitvijo ali analizo tega sodišča, in da ne pojasnjuje dovolj koristnosti postavljenih vprašanj za rešitev spora o glavni stvari. Zato naj bi bilo treba ta vprašanja zavreči kot nedopustna, ker naj bi bila splošna in hipotetična. Drugič, v skladu s sodno prakso predložitvenega sodišča naj to ne bi bilo pristojno za nadzor nad tem, ali višja sodišča spoštujejo razlago in uporabo tujega zakona, saj naj bi bilo tako vprašanje dejansko vprašanje, nad katerim predložitveno sodišče kot pritožbeno sodišče ne izvaja nadzora. Tretjič, predložitveno sodišče naj ne bi bilo pristojno za vložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču po koncu prehodnega obdobja.
38      V skladu z ustaljeno sodno prakso je v okviru postopka, uvedenega s členom 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Zato Sodišče, kadar se zastavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma mora odločiti (sodbi z dne 21. aprila 1988, Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, točka 8, in z dne 24. julija 2023, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, točka 61 in navedena sodna praksa).
39      Vendar je iz samega besedila člena 267 PDEU razvidno, da se zahteva, da je treba sprejeti predhodno odločbo, za katero je zaprošeno, da se predložitvenemu sodišču omogoči izreči sodbo v zadevi, v kateri odloča. Tako lahko Sodišče zavrne odločanje o vprašanju za predhodno odločanje nacionalnega sodišča, če je očitno, da zahtevana razlaga pravila Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodba z dne 16. maja 2024, INSS (Dopust matere iz enostarševske družine), C‑673/22, EU:C:2024:407, točke 22, 23 in 25 ter navedena sodna praksa).
40      Poleg tega v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči nujnost razlage prava Unije, ki je koristna za nacionalno sodišče, zahteva, da to sodišče natančno upošteva zahteve v zvezi z vsebino predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki so izrecno navedene v členu 94 Poslovnika Sodišča. Natančneje, nujno je, da predložitvena odločba, kot je določeno v členu 94(c) Poslovnika, vsebuje razloge, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom glede razlage nekaterih določb prava Unije, in pojasnitev zveze, ki po mnenju predložitvenega sodišča obstaja med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki jo je treba uporabiti v sporu o glavni stvari (glej v tem smislu sodbo z dne 28. novembra 2023, Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, točki 44 in 46 ter navedena sodna praksa).
41      V obravnavanem primeru je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da se predložitveno sodišče v okviru spora, ki mu je predložen, sprašuje o vplivu izstopa Združenega kraljestva iz Unije na dolžnost sodišča države članice, ki mora uporabiti pravo Združenega kraljestva, s katerim je bila prenesena direktiva, v sodnem postopku, ki se je začel pred koncem prehodnega obdobja, če mora sodišče, ki o zadevi odloča, odločiti po koncu tega obdobja. Predložitveno sodišče poleg tega navaja, da se v sporu o glavni stvari postavlja vprašanje, ali se načelo razlage nacionalnega prava v skladu s pravom Unije, ki velja za sodišče države članice, uporablja, kadar mora to sodišče uporabiti pravo druge države članice.
42      Na prvem mestu, kar zadeva trditev družbe CACIB, da predložitveno sodišče ni pristojno, da po koncu prehodnega obdobja pri Sodišču vloži predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanaša na skladno razlago prava Združenega kraljestva, s katerim je direktiva prenesena v njegov notranji pravni red, zadostuje navesti, da se vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, nanašajo na razlago prava Unije, vključno s Sporazumom o izstopu, ki je del tega prava. Zato je bilo predložitveno sodišče, ki je sodišče države članice, ki odloča na zadnji stopnji, v skladu s členom 267 PDEU pristojno in načeloma zavezano pri Sodišču vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe. Člen 86(2) Sporazuma o izstopu Sodišču podeljuje pristojnost, potrebno za predhodno odločanje o predlogih, ki so jih sodišča Združenega kraljestva vložila pred koncem prehodnega obdobja, ker se po izstopu te države iz Unije člen 267 PDEU za njegova sodišča ne uporablja več. Navedenega člena 86(2) ni mogoče razlagati tako, da nasprotuje možnosti ali, odvisno od primera, obveznosti sodišč držav članic, da pri Sodišču vložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe zaradi razlage prava Unije v zadevah, ki so povezane z Združenim kraljestvom.
43      Na drugem mestu, ugotoviti je treba, da predložitveno sodišče ni navedlo, kot se to zahteva s členom 94(c) Poslovnika, razlogov, zaradi katerih meni, da ni mogoče podati razlage zakona o enakosti iz leta 2010 v skladu s pravom Unije, in zato, zakaj je odgovor na to vprašanje potreben za izdajo sodbe v zadevi, o kateri odloča.
44      V teh okoliščinah Sodišče v zvezi s tretjim vprašanjem, ki se nanaša na ta primer, nima na voljo elementov, potrebnih za to, da bi predložitvenemu sodišču dalo koristen odgovor. To vprašanje je treba torej razglasiti za nedopustno.
45      Na tretjem mestu, predložitveno sodišče želi s prvim in drugim vprašanjem v bistvu ugotoviti, ali je Sporazum o izstopu postavil pod vprašaj uporabo prava Unije za spor, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, in če ni tako, ali mora sodišče države članice pravo druge države članice ali države, ki je izenačena z državo članico, ki se uporablja za spor, o katerem odloča, razlagati v skladu s pravom Unije.
46      Po eni strani se zdi odgovor na prvo vprašanje, ki se nanaša na uporabo prava Unije, nujen za to, da se predložitvenemu sodišču omogoči, da izda sodbo v zadevi, o kateri odloča. V teh okoliščinah se ugovor, ki se nanaša na neuporabo tega prava, ne nanaša na dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe, ampak na vsebino postavljenega vprašanja.
47      Po drugi strani trditev družbe CACIB, da naj to sodišče v skladu s svojo sodno prakso ne bi bilo pristojno za nadzor nad tem, ali pritožbena sodišča spoštujejo razlago in uporabo tujega prava, ne more vplivati na dopustnost drugega vprašanja, ker se ta trditev nanaša na razlago nacionalnega prava, za katero je izključno pristojno navedeno sodišče.
48      Zato sta prvo in drugo vprašanje dopustni.
Vsebinska presoja
Prvo vprašanje
49      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 50(3) PEU v povezavi s členoma 126 in 127 Sporazuma o izstopu razlagati tako, da je ta sporazum postavil pod vprašaj uporabo člena 19 Direktive 2006/54 za spor, ki je bil na dan izteka prehodnega obdobja v teku in ki se nanaša na zatrjevana dejanja diskriminacije, do katerih naj bi prišlo pred tem datumom v okviru izvajanja pogodbe o zaposlitvi, ki jo ureja pravo Združenega kraljestva.
50      Opozoriti je treba, da se v skladu s členom 50(3) PDEU Pogodbi za državo, ki izstopi iz Unije, prenehata uporabljati z dnem začetka veljavnosti sporazuma o izstopu, sicer pa dve leti po uradnem obvestilu o nameri za izstop, razen če Evropski svet po dogovoru z zadevno državo članico soglasno ne sklene, da se to obdobje podaljša.
51      Tako sta se Pogodbi v skladu s členom 50(3) PEU prenehali uporabljati za Združeno kraljestvo na dan začetka veljavnosti Sporazuma o izstopu 1. februarja 2020, tako da ta država od tega dneva ni več država članica (sodba z dne 9. junija 2022, Préfet du Gers in Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, točka 55 in navedena sodna praksa).
52      Vendar je v skladu s sedmim odstavkom preambule Sporazuma o izstopu cilj tega sporazuma zagotoviti urejen izstop z različnimi določbami o ločitvi, katerih namen je preprečiti motnje ter zagotoviti pravno varnost državljanom, gospodarskim subjektom ter sodnim in upravnim organom v Uniji in Združenem kraljestvu.
53      V zvezi s tem Sporazum o izstopu izrecno določa podaljšanje uporabe prava Unije v Združenem kraljestvu z nekaj izjemami do 31. decembra 2020, to je do konca prehodnega obdobja. V osmem odstavku preambule Sporazuma o izstopu je namreč navedeno, da je v interesu Unije in Združenega kraljestva, da določita prehodno obdobje, v katerem bi se moralo pravo Unije, vključno z mednarodnimi sporazumi, uporabljati za Združeno kraljestvo in v njem, in načeloma z enakim učinkom, kar zadeva države članice, da bi se preprečile motnje v obdobju pogajanj o sporazumih o prihodnjih odnosih.
54      V skladu s členom 126 Sporazuma o izstopu je prehodno obdobje, ki ga ureja četrti del tega sporazuma, potekalo med datumom začetka veljavnosti navedenega sporazuma, to je 1. februarjem 2020, in 31. decembrom 2020. Člen 127(1) tega sporazuma natančneje določa, da se v tem obdobju, če ni določeno drugače, za Združeno kraljestvo in v njem uporablja pravo Unije. Člen 127(3) Sporazuma o izstopu poleg tega določa, da ima v navedenem obdobju pravo Unije, ki se uporablja na podlagi tega odstavka 1, enake pravne učinke v zvezi z Združenim kraljestvom in v njem kot v Uniji in njenih državah članicah ter se razlaga in uporablja v skladu z enakimi metodami in splošnimi načeli, kot se uporabljajo v Uniji. Prav tako člen 127(6) navedenega sporazuma določa, da se, če s Sporazumom ni določeno drugače, v tem obdobju vsa sklicevanja na države članice v pravu Unije, ki se uporablja na podlagi odstavka 1, med drugim tudi kot ga izvajajo in uporabljajo države članice, razumejo, kot da vključujejo Združeno kraljestvo.
55      Na prvem mestu, navesti je treba, da Sporazum o izstopu ne vsebuje splošne določbe, ki bi urejala vprašanje uporabe prava Unije za spore, ki ob koncu prehodnega obdobja potekajo v zvezi s pogodbenimi razmerji, ki so nastala pred tem datumom.
56      Vendar Sporazum o izstopu izrecno priznava, da se pravo Unije lahko uporablja tudi po koncu prehodnega obdobja za nekatera pogodbena razmerja in nekatere spore. Člen 185, četrti odstavek, Sporazuma o izstopu namreč določa, da se od konca prehodnega obdobja uporabljata po eni strani njegov drugi in tretji del – ki zajemata člene od 9 do 125 tega sporazuma – razen člena 19, člena 34(1), člena 44 in člena 96(1) navedenega sporazuma, in po drugi strani ne samo naslov I šestega dela tega sporazuma, ki vsebuje člene od 158 do 163, ampak tudi členi od 169 do 181, ki so pod naslovom III istega dela.
57      Tretji del Sporazuma o izstopu, naslovljen „Določbe o ločitvi“, med drugim v naslovu VI, to je „Pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah v teku“, določa, da se po koncu prehodnega obdobja nekatera pravila prava Unije še naprej uporabljajo za spore, ki so nastali pred koncem tega obdobja in po koncu navedenega obdobja še potekajo.
58      To zlasti velja, kot je določeno v členu 66 Sporazuma o izstopu, za Uredbo Rim I, ki se za Združeno kraljestvo še naprej uporablja za pogodbe, sklenjene pred koncem prehodnega obdobja, in za Uredbo št. 864/2007 za škodne dogodke, ki so nastali pred tem datumom.
59      Poleg tega člen 67 Sporazuma o izstopu določa, da se nekatere določbe prava Unije o sodni pristojnosti in o izvrševanju sodb še naprej uporabljajo za sodne postopke, ki so se začeli pred koncem prehodnega obdobja. Tako so lahko sodišča držav članic primorana priznati pristojnost sodišč Združenega kraljestva in države članice morajo načeloma nekatere sodbe zadnjenavedenih sodišč izvršiti.
60      Zato iz splošne sistematike Sporazuma o izstopu izhaja, da sta stranki tega sporazuma želeli ohraniti stabilnost pravnih položajev, ki so obstajali pred koncem prehodnega obdobja, v skladu z načelom pravne varnosti.
61      V zvezi s tem, kot izhaja iz drugega in enajstega odstavka preambule Sporazuma o izstopu, je bil ta sporazum sicer sklenjen za določitev podrobnosti izstopa Združenega kraljestva med drugim iz Unije „ob upoštevanju okvira za njune prihodnje odnose“ in to tako, da se „v celoti upošteva[] avtonomij[a] zadevnih pravnih redov Unije in Združenega kraljestva ter status Združenega kraljestva kot tretje države“, saj se pravo Unije, vključno z njegovimi splošnimi načeli in zlasti načelom pravne varnosti, za to državo po prehodnem obdobju načeloma ne uporablja več. Vendar je treba opozoriti, da je pravna podlaga navedenega sporazuma člen 50 PEU, ki v odstavku 2 Uniji podeljuje pristojnost za pogajanje in sklenitev sporazuma, ki določa podrobnosti izstopa, katerih namen je ureditev vseh vprašanj v zvezi z ločitvijo med Unijo in državo, ki iz nje izstopa, na vseh upoštevnih področjih Pogodb (glej v tem smislu sodbo z dne 16. novembra 2021, Governor of Cloverhill Prison in drugi, C‑479/21 PPU, EU:C:2021:929, točki 48 in 50). V teh okoliščinah je treba šteti, da sta ti stranki s tem sporazumom zato nameravali izvajati med drugim načelo pravne varnosti, kot je del prava Unije.
62      Tako je treba Sporazum o izstopu razlagati glede na načelo pravne varnosti, katerega spoštovanje se želi z njim zagotoviti.
63      V skladu z ustaljeno sodno prakso pa načelo pravne varnosti, katerega korelat je načelo varstva legitimnih pričakovanj, po eni strani zahteva, da so pravna pravila jasna in natančna ter po drugi strani, da je njihova uporaba za pravne subjekte predvidljiva, zlasti kadar imajo lahko neugodne posledice za posameznike in podjetja (glej v tem smislu sodbi z dne 2. decembra 2009, Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, točka 47, in z dne 5. septembra 2024, Novo Banco in drugi, od C‑498/22 do C‑500/22, EU:C:2024:686, točka 95).
64      Načelo pravne varnosti nasprotuje retroaktivni uporabi novega materialnopravnega pravila, to je za položaj, ki je nastal pred začetkom njegove veljavnosti, in zahteva, da je treba vsako dejansko stanje, če ni izrecno navedeno drugače, običajno presojati ob upoštevanju pravnih pravil, ki so veljavna tedaj (glej v tem smislu sodbo z dne 29. julija 2024, Twenty First Capital, C‑174/23, EU:C:2024:654, točka 59 in navedena sodna praksa).
65      Iz tega sledi, da na podlagi načela pravne varnosti, katerega spoštovanje se želi zagotoviti s Sporazumom o izstopu, tega sporazuma ob neobstoju izrecne določbe ni mogoče razlagati tako, da sta se Unija in Združeno kraljestvo dogovorila, da retroaktivno prenehata uporabljati skoraj celotno pravo Unije za pravna razmerja, ki so nastala s pogodbo, ki jo ureja pravo Združenega kraljestva in ki je bila sklenjena pred koncem prehodnega obdobja.
66      Poleg tega je treba ugotoviti, da v členu 50(3) PEU ni izrecno navedeno, da se pravo Unije ne uporablja več za predhodne položaje v zadevni državi po njenem izstopu iz Unije.
67      Tako razlago potrjuje člen 70(1) Dunajske konvencije, ki ureja prenehanje mednarodnih pogodb in ki, kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 58 sklepnih predlogov, kodificira običajno mednarodno pravo.
68      Čeprav namreč Dunajska konvencija ne zavezuje ne Unije ne vseh držav članic, nekatere njene določbe odražajo pravila običajnega mednarodnega prava, ki kot taka zavezujejo institucije Unije in so del pravnega reda Unije (glej v tem smislu sodbe z dne 16. junija 1998, Racke, C‑162/96, EU:C:1998:293, točke 24, 45 in 46; z dne 25. februarja 2010, Brita, C‑386/08, EU:C:2010:91, točka 42, in z dne 27. februarja 2018, Western Sahara Campaign UK, C‑266/16, EU:C:2018:118, točka 58).
69      Dunajska konvencija pa tako kot člen 50(3) PEU v svojem členu 70(1)(a) sicer določa, da prenehanje veljavnosti mednarodne pogodbe pogodbenice odvezuje obveznosti, da jo še naprej izvajajo, vendar je v točki (b) te določbe natančneje določeno, da tako prenehanje veljavnosti ne vpliva na nobeno pravico, obveznost ali katero koli pravno stanje pogodbenic, nastalo z izvajanjem mednarodne pogodbe pred prenehanjem njene veljavnosti. Člen 70(1) Dunajske konvencije poleg tega določa, da se ti načeli uporabljata, razen če mednarodna pogodba ne določa drugače ali se pogodbenice ne dogovorijo drugače.
70      V teh okoliščinah in ob upoštevanju temeljnega pomena načela pravne varnosti ob neobstoju izrecne določbe v Pogodbah in Sporazumu o izstopu ni mogoče šteti, da sta se Unija in Združeno kraljestvo dogovorila, da retroaktivno prenehata uporabljati pravo Unije za spor, ki je bil na dan izteka prehodnega obdobja v teku in ki se nanaša na zatrjevana dejanja diskriminacije, do katerih naj bi prišlo pred tem datumom v okviru izvajanja pogodbe o zaposlitvi, ki jo ureja pravo Združenega kraljestva.
71      Na drugem mestu, kar zadeva, natančneje, pravilo iz člena 19 Direktive 2006/54, je v uvodni izjavi 30 te direktive navedeno, da ima pomembno vlogo pri zagotavljanju učinkovitega uresničevanja načela enakega obravnavanja sprejetje pravil o dokaznem bremenu. Iz tega izhaja, da za ta člen 19(1) ni mogoče šteti, da določa zgolj postopkovno pravilo, ki bi se ob koncu prehodnega obdobja prenehalo uporabljati za Združeno kraljestvo. Pravilo iz navedenega člena 19(1) je prej materialnopravno pravilo, ki ureja delovno razmerje, nastalo s pogodbo, sklenjeno pred koncem prehodnega obdobja, tako da se to pravilo tudi po koncu tega obdobja še naprej uporablja za spore v zvezi s tem razmerjem.
72      Vsaka nasprotna razlaga bi povzročila resno omejitev obsega načela pravne varnosti in učinkovitega izvajanja načela enakega obravnavanja, ki je predmet Direktive 2006/54. Obseg varstva, ki se zagotavlja s to direktivo, bi bil namreč tedaj odvisen od naključne okoliščine, ali so bili postopki v zvezi s spori, ki se nanašajo na pravice in obveznosti, ustvarjene z navedeno direktivo, končani pred koncem prehodnega obdobja ali ne. Tako posameznik, ki je –
tako kot tožeča stranka iz postopka v glavni stvari –
tožbo vložil pri pristojnih sodiščih države članice pred koncem prehodnega obdobja in torej kadar ni nobenega dvoma o tem, da je treba pravo Združenega kraljestva razlagati v skladu s pravom Unije, zgolj zato, ker je zadevno nacionalno sodišče odločilo po koncu prehodnega obdobja, pred tem sodiščem ne bi mogel več uveljavljati pravic, ki so mu podeljene s pravom Unije.
73      Glede na vse zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 50(3) PEU v povezavi s členoma 126 in 127 Sporazuma o izstopu razlagati tako, da ta sporazum ni postavil pod vprašaj uporabe
člena 19 Direktive 2006/54 za spor, ki je bil na dan izteka prehodnega obdobja v teku in ki se nanaša na zatrjevana dejanja diskriminacije, do katerih naj bi prišlo pred tem datumom v okviru izvajanja pogodbe o zaposlitvi, ki jo ureja pravo Združenega kraljestva.
Drugo vprašanje
74      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 288 PDEU razlagati tako, da mora sodišče države članice, kadar razlaga in uporablja pravo druge države članice, s katerim se izvaja direktiva, tako kot pri razlagi in uporabi svojega prava spoštovati načelo razlage nacionalnega prava v skladu s pravom Unije.
–       Obveznost sodišč države članice, da pri uporabi prava druge države članice spoštujejo načelo razlage nacionalnega prava v skladu s pravom Unije
75      Opozoriti je treba, da so za pravo Unije značilni njegov izvor iz avtonomnega vira, ki sta Pogodbi, njegova primarnost glede na pravo držav članic ter neposredni učinek vrste določb, ki se uporabljajo za državljane teh držav članic in za njih same. S temi bistvenimi značilnostmi je nastala strukturirana mreža načel, pravil in vzajemno odvisnih pravnih razmerij, ki medsebojno zavezujejo Unijo in njene države članice ter države članice med seboj (sodbi z dne 6. marca 2018, Achmea, C‑284/16, EU:C:2018:158, točka 33, in z dne 24. junija 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, točka 52 in navedena sodna praksa).
76      Načelo primarnosti prava Unije določa prednost prava Unije pred pravom držav članic. To načelo zato vsem organom teh držav nalaga, da različnim predpisom Unije zagotovijo polni učinek, pri čemer pravo navedenih držav članic ne more vplivati na učinek, ki se tem različnim predpisom priznava na ozemlju teh držav (sodba z dne 24. junija 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, točki 53 in 54 ter navedena sodna praksa).
77      Načelo primarnosti zaradi zagotavljanja učinkovitosti vseh določb prava Unije med drugim sodiščem držav članic nalaga, da svoje nacionalno pravo kar najbolj razlagajo v skladu s pravom Unije (sodba z dne 24. junija 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, točka 57).
78      To načelo skladne razlage je neločljiv del sistema Pogodb, ker sodišču države članice omogoča, da v okviru svojih pristojnosti zagotovi polni učinek prava Unije, kadar odloča o sporu, ki mu je predložen (sodba z dne 24. junija 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, točka 55 in navedena sodna praksa).
79      V skladu z ustaljeno sodno prakso direktiva sama po sebi ne more ustvarjati obveznosti za posameznika in se torej nanjo kot tako proti njemu ni mogoče sklicevati (sodbi z dne 5. oktobra 2004, Pfeiffer in drugi, od C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, točka 108, in z dne 19. januarja 2010, Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, točka 46). Vendar obveznost držav članic, ki izhaja iz direktive, da dosežejo rezultat, ki ga ta določa, in dolžnost, da sprejmejo vse ustrezne ukrepe, splošne ali posebne, da bi zagotovile izpolnjevanje te obveznosti, velja za vse organe teh držav članic, vključno s sodnimi organi v okviru njihovih pristojnosti (glej v tem smislu sodbe z dne 10. aprila 1984, von Colson in Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, točka 26; z dne 5. oktobra 2004, Pfeiffer in drugi, od C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, točka 110, in z dne 19. januarja 2010, Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, točka 47).
80      Iz tega izhaja, da morajo sodišča držav članic pri uporabi svojega nacionalnega prava – med drugim določb ureditve, ki je bila posebej sprejeta za uresničitev zahtev direktive – to pravo razlagati kar najbolj glede na besedilo in namen te direktive, da bi se dosegla v njej določeni cilj in s tem skladnost s členom 288, tretji odstavek, PDEU (sodbi z dne 5. oktobra 2004, Pfeiffer in drugi, od C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, točka 113, in z dne 12. decembra 2024, Getin Holding in drugi, C‑118/23, EU:C:2024:1013, točka 75).
81      Sodišče je sicer razsodilo, da glede načela razlage nacionalnega prava v skladu s pravom Unije obstajajo nekatere omejitve. Tako je obveznost nacionalnega sodišča, da se pri razlagi in uporabi upoštevnih pravil nacionalnega prava sklicuje na vsebino direktive, omejena s splošnimi pravnimi načeli, zlasti z načeloma pravne varnosti in prepovedi retroaktivnosti, in ne more biti podlaga za razlago zadevnega nacionalnega prava contra legem (sodbi z dne 4. julija 2006, Adeneler in drugi, C‑212/04, EU:C:2006:443, točka 110, in z dne 5. junija 2025, Nuratau, C‑349/24, EU:C:2025:397, točka 45).
82      Vendar načelo razlage nacionalnega prava v skladu s pravom Unije zahteva, da sodišča držav članic ob upoštevanju celotnega nacionalnega prava in ob uporabi metod razlage, ki jih priznava to pravo, storijo vse, kar je v njihovi pristojnosti, da zagotovijo polni učinek zadevne direktive in dosežejo rešitev, ki je v skladu s ciljem te direktive (sodbi z dne 4. julija 2006, Adeneler in drugi, C‑212/04, EU:C:2006:443, točka 111, in z dne 5. junija 2025, Nuratau, C‑349/24, EU:C:2025:397, točka 46 in navedena sodna praksa).
83      Če taka skladna razlaga ni mogoča, morajo sodišča držav članic v okviru svojih pristojnosti zagotoviti pravno varstvo, ki za pravne subjekte izhaja iz prava Unije, in polni učinek tega prava, pri čemer po potrebi po uradni dolžnosti odločijo, da ne bodo uporabila nobene nacionalne določbe, ki je v nasprotju z določbo prava Unije, ki ima neposredni učinek v sporu, o katerem odločajo (glej v tem smislu sodbi z dne 24. junija 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, točka 61, in z dne 12. decembra 2024, Getin Holding in drugi, C‑118/23, EU:C:2024:1013, točka 76).
84      Kadar mora sodišče države članice, ki odloča o sporu med posamezniki, uporabiti zakonodajo druge države članice, s katero se izvaja direktiva, mora določbe te zakonodaje ob spoštovanju splošnih pravnih načel razlagati v skladu s pravom Unije.
85      Sodišče je v zvezi s tem že presodilo, da mora sodišče države članice, ki odloča o sporu, ki se nanaša na veljavnost dogovora o pristojnosti, ki se mora v skladu s členom 25(1) Uredbe št. 1215/2012 presojati glede na zakonodajo države, katere sodišča so določena v tem dogovorom, uporabiti to zakonodajo, in sicer tako, da jo razlaga v skladu s pravom Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 18. novembra 2020, DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, točka 51).
86      Poleg tega je Sodišče ugotovilo, da mora avstrijsko sodišče, ki odloča o sporu v zvezi z davkom na dodano vrednost (DDV), pravo, ki se uporabi za ta spor, ne glede na to, ali je to pravo države članice vmesnega pridobitelja ali države članice končnega pridobitelja, razlagati v skladu s pravom Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 8. decembra 2022, Luxury Trust Automobil, C‑247/21, EU:C:2022:966, točka 67).
87      Iz tega sledi, da morajo sodišča države članice, ki odločajo o sporu, v okviru spora, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, kadar morajo na podlagi pravil Rimske konvencije, ki jo je nadomestila Uredba Rim I, uporabiti pravo druge države članice, v zvezi s pravom te druge države članice spoštovati načelo razlage nacionalnega prava v skladu s pravom Unije.
88      Dodati je treba, da uporaba načela razlage nacionalnega prava v skladu s pravom Unije, ker je njegov namen zagotoviti skladnost odločb, ki jih izdajo organi in sodišča držav članic, s pravom Unije, prispeva k spoštovanju načela vzajemnega zaupanja med državami članicami, pri čemer je to načelo v pravu Unije temeljnega pomena (mnenje 2/13 (Pristop Unije k EKČP) z dne 18. decembra 2014, EU:C:2014:2454, točka 191).
89      S tem načelom vzajemnega zaupanja se od vsake države članice zahteva, da razen v izjemnih okoliščinah šteje, da vse druge države članice spoštujejo pravo Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2024, Tudmur, C‑185/24 in C‑189/24, EU:C:2024:1036, točka 31 in navedena sodna praksa). Iz tega sledi, da sodišče države članice, ki določbo prava druge države članice razlaga v skladu s pravom Unije, stori samo to, kar lahko v skladu z načelom vzajemnega zaupanja domneva, da bi storila sodišča te druge države članice, če bi morala razlagati isto določbo.
90      Zato je z načelom vzajemnega zaupanja sodiščem držav članic naložena dolžnost zaupanja v zvezi s pravilno uporabo prava Unije v drugih državah članicah. Natančneje, kadar ta sodišča v skladu s pravili Rimske konvencije, ki jo je nadomestila Uredba Rim I, v sporu v civilnih in gospodarskih zadevah uporabljajo pravo druge države članice, si v skladu z načeli, ki se uporabljajo za dolžnost sodišča, pred katerim poteka postopek, prizadevajo preučiti vsebino prava te druge države članice in razlago tega prava, ki so jo podala sodišča te druge države članice, ter morajo domnevati, da sta to pravo in ta razlaga v skladu s pravom Unije.
91      Tako se morajo sodišča države članice, če resno dvomijo o skladnosti ureditve druge države članice z direktivo, ki se z njo prenaša, prepričati o razlagi, ki jo je treba podati glede te ureditve, tako da po potrebi uporabijo mehanizme pravosodnega sodelovanja, zlasti mehanizme, ki omogočajo pridobitev informacij o tujem pravu, kot sta Evropska pravosodna mreža, ustanovljena s Skupnim ukrepom Sveta 98/428/PNZ z dne 29. junija 1998 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 91), ali Evropska konvencija o obvestilih o tujem pravu z dne 7. junija 1968 (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 720-II, št. 10346, str. 147).
92      Če dvomi ostanejo, imajo navedena sodišča tudi možnost ali celo – odvisno od primera – obveznost, da pri Sodišču vložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe. Sodišče je namreč ugotovilo, da lahko v primeru vprašanj, katerih namen je, da se sodišču države članice omogoči, da presodi združljivost določb druge države članice s pravom Unije, poda elemente razlage prava Unije, ki bodo temu sodišču omogočili rešitev pravnega vprašanja, o katerem odloča (glej v tem smislu sodbo z dne 23. novembra 1989, Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711, C‑150/88, EU:C:1989:594, točka 12 in navedena sodna praksa).
93      Iz teh preudarkov izhaja, da mora na podlagi načela vzajemnega zaupanja nadzor nad skladnostjo prava države članice s pravom Unije opraviti predvsem sodišče te države članice in, podredno, sodišča drugih držav članic, ki morajo po potrebi uporabiti zadevno nacionalno pravo v sporu, o katerem odločajo.
94      Kadar mora sodišče države članice na podlagi pravil Uredbe Rim I ali, kot v postopku v glavni stvari, Rimske konvencije v sporu, o katerem odloča, uporabiti pravo druge države članice, se mora prepričati o spoštovanju prava Unije in mora zato – tako kot sodišče te druge države članice –
zadevno nacionalno pravo uporabiti v skladu s pravom Unije in po potrebi ne uporabiti nobene določbe zadevnega nacionalnega prava, za katero ugotovi, da je ni mogoče tako skladno uporabiti.
95      Zgornji preudarki veljajo tudi, če bi moralo sodišče države članice, kot v sporu o glavni stvari, uporabiti zakonodajo Združenega kraljestva, s katero se izvaja člen 19 Direktive 2006/54, za spor, ki je potekal na dan konca prehodnega obdobja iz člena 126 Sporazuma o izstopu in ki se nanaša na zatrjevana dejanja diskriminacije, do katerih naj bi prišlo pred tem datumom v okviru izvajanja pogodbe o zaposlitvi, ki jo ureja pravo Združenega kraljestva in ki je bila sklenjena pred koncem prehodnega obdobja iz člena 126 Sporazuma o izstopu. Kot je namreč razvidno iz odgovora na prvo vprašanje, se ta člen 19 za ta spor še naprej uporablja tudi po koncu tega obdobja.
–       Nadzor nad tem, ali sodišča države članice spoštujejo načelo razlage nacionalnega prava v skladu s pravom Unije pri uporabi prava druge države članice
96      Iz predložitvene odločbe in pisnih stališč, predloženih Sodišču, je razvidno, da tožeča stranka iz postopka v glavni stvari v okviru kasacijske pritožbe, ki jo je vložila pri predložitvenem sodišču, glede sodbe cour d’appel de Versailles (višje sodišče v Versaillesu) očita, da ta vsebuje razlago prava Združenega kraljestva, ki se uporablja za spor o glavni stvari, ki ni v skladu s pravom Unije, zlasti z Direktivo 2006/54.
97      V skladu z ustaljeno sodno prakso predložitvenega sodišča, navedeno v predložitveni odločbi, pa „sodišča, ki ugotavljajo dejansko stanje, suvereno uporabljajo in razlagajo tujo zakonodajo“. Poleg tega je iz spisa, ki je na voljo Sodišču, razvidno, da je dolžnost kasacijskega sodišča omejena na nadzor nad napakami v obrazložitvi in izkrivljanjem tujega prava, tako da se omejuje na nadzor nad tem, ali so sodišča, ki so ugotavljala dejansko stanje, raziskala vsebino tega prava, ne sme pa grajati napak pri razlagi ali uporabi navedenega prava.
98      Francoska vlada je na obravnavi pred Sodiščem navedla, da čeprav predložitveno sodišče v skladu s svojo ustaljeno sodno prakso pravo druge države opredeljuje kot „pravno pravilo“, to pravo izenačuje z dejansko okoliščino, tako da je, kadar mu je v okviru kasacijske pritožbe predložen spor, ki se nanaša na to tuje pravo, njegov nadzor nad tem, ali so sodišča, ki so ugotavljala dejansko stanje, navedeno tuje pravo uporabila v skladu s pravom Unije, omejen.
99      Zato je očitno, da je, kadar predložitveno sodišče odloča o sporu med posamezniki, za katerega se uporablja pravo druge države članice ali države, ki je z njo izenačena, omejena tudi možnost, da se v okviru kasacijske pritožbe preveri, ali so sodišča, ki so ugotavljala dejansko stanje, to pravo uporabila v skladu s pravom Unije.
100    Kot je razvidno iz zgoraj navedenih preudarkov, je treba člen 288 PDEU razlagati tako, da mora sodišče države članice, kadar razlaga in uporablja pravo druge države članice, s katerim se izvaja direktiva, tako kot pri razlagi in uporabi svojega prava spoštovati načelo razlage nacionalnega prava v skladu s pravom Unije.
101    Vendar nadzora, ki ga opravi kasacijsko sodišče v odziv na pritožbeni razlog, ki se nanaša na to, da naj bi sodišče na nižji stopnji pravo druge države članice razlagalo v nasprotju z direktivo, ni mogoče omejiti zgolj z utemeljitvijo, da to sodišče praviloma tuje pravo šteje za dejansko okoliščino, sicer bi bila kršena obveznost, ki izhaja iz člena 288, tretji odstavek, PDEU, v skladu s katero morajo vsi organi držav članic, vključno s sodišči, doseči rezultat, določen z direktivo. Ta nadzor se mora nanašati na to, ali so sodišča na nižji stopnji spoštovala obveznost razlage v skladu z rezultatom, določenim z direktivo, ki – kot je razvidno iz točk 84 in 94 te sodbe – obstaja ne glede na to, ali je pravo, ki ga je treba razložiti, pravo sodišča, pred katerim poteka postopek, ali pravo druge države članice.
102    Glede na vse zgoraj navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 288 PDEU razlagati tako, da mora sodišče države članice, kadar razlaga in uporablja pravo druge države članice, s katerim se izvaja direktiva, tako kot pri razlagi in uporabi svojega prava spoštovati načelo razlage nacionalnega prava v skladu s pravom Unije.
Stroški
103    Ker je ta postopek za stranki iz postopka v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
1.      Člen 50(3) PEU v povezavi s členoma 126 in 127 Sporazuma o izstopu Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska iz Evropske unije in Evropske skupnosti za atomsko energijo, odobrenega s Sklepom Sveta (EU) 2020/135 z dne 30. januarja 2020, je treba razlagati tako, da
ta sporazum ni postavil pod vprašaj uporabe člena 19 Direktive 2006/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu za spor, ki je bil na dan izteka prehodnega obdobja iz tega člena 126 v teku in ki se nanaša na zatrjevana dejanja diskriminacije, do katerih naj bi prišlo pred tem datumom v okviru izvajanja pogodbe o zaposlitvi, ki jo ureja pravo Združenega kraljestva.
2.      Člen 288 PDEU je treba razlagati tako, da
mora sodišče države članice, kadar razlaga in uporablja pravo druge države članice, s katerim se izvaja direktiva, tako kot pri razlagi in uporabi svojega prava spoštovati načelo razlage nacionalnega prava v skladu s pravom Unije.
Podpisi
*      Jezik postopka: francoščina.