62016CC0256
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
M. CAMPOSA SÁNCHEZ-BORDONE,
predstavljeni 20. julija 2017 (
1
)
Zadeva C‑256/16
Deichmann SE
proti
Hauptzollamt Duisburg
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe_ki ga je vložilo Finanzgericht Düsseldorf (finančno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija))
„Predhodno odločanje – Damping – Zahtevek za povračilo uvoznih dajatev, plačanih na podlagi uredbe, ki je bila razglašena za neveljavno – Izvedbena uredba (EU) 2016/223 – Uredba, sprejeta za izvršitev sodbe Splošnega sodišča – Veljavnost“
1.
Spor, zaradi katerega je bil podan ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, se nanaša na posledice razveljavitve uredbe, s katero so bile naložene protidampinške dajatve. Sodišče ima priložnost, da z odgovorom na vprašanje nacionalnega sodišča pojasni okvire svoje sodne prakse glede obsega sodb, s katerimi se razveljavijo akti institucij Unije.
2.
V obravnavanem primeru je bilo vprašanje zastavljeno v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe glede veljavnosti Izvedbene uredbe (EU) 2016/223 (
2
), s katero je Komisija začela izvajati vse, kar je potrebno za odpravo nezakonitosti, ki jih je Sodišče ugotovilo v eni od prejšnjih sodb (
3
), s katero je nekatere protidampinške uredbe razglasilo za nične.
3.
Ti uredbi, ki sta bili potem razglašeni za nični, sta bili podlaga za odločbe o določitvi protidampinških dajatev, naslovljene na družbo Deichmann SE, (
4
) ki v Evropsko unijo uvaža obutev s Kitajske in iz Vietnama in ki je zaradi te razglasitve ničnosti zahtevala povračilo plačanih zneskov.
4.
Sodišče, ki odloča o vsebini, sprašuje Sodišče, ali je Izvedbena uredba 2016/223 veljavna, saj, če bi bilo sicer treba družbi Deichmann povrniti, kar je plačala iz tega naslova.
5.
Predmet razprave je po eni strani pristojnost institucij Unije, da nadaljujejo postopek, po koncu katerega se bodo lahko zahtevale protidampinške dajatve za nadomestitev tistih, ki so bile razglašene za nične, in po drugi strani pravica posameznikov do stabilnosti utrjenih položajev ter do učinkovitega varstva njihovega pravnega položaja.
I. Pravni okvir
A.
Pogodba o delovanju Evropske unije
6.
Člen 263 PDEU določa:
„[…]
Fizične ali pravne osebe lahko pod pogoji iz prvega in drugega odstavka vložijo tožbe zoper nanje naslovljene akte ali zoper akte, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo, in zoper predpise, ki se nanje neposredno nanašajo, a ne potrebujejo izvedbenih ukrepov.
[…]
Postopki iz tega člena se glede na posamezni primer sprožijo v dveh mesecih od objave akta ali njegovega uradnega obvestila tožniku, če tega ni bilo, pa od dneva, ko je zanj izvedel.“
7.
Člen 266 PDEU določa:
„Institucija, organ, urad ali agencija, katere akt je bil razglašen za ničnega ali ki je z opustitvijo ukrepanja kršila Pogodbi, mora sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe Sodišča Evropske unije.
[…]“
B.
Uredba (EGS) št. 2913/92 (
5
)
8.
Člen 221 določa:
„[…]
3.   Dolžniku sporočila ni več mogoče posredovati po poteku roka treh let od dneva nastanka carinskega dolga. Ta rok se odloži z dnem, ko je vložena pritožba v smislu člena 243[,] za toliko časa, kolikor traja pritožbeni postopek.[ (
6
)]
[…]“
9.
Člen 236 določa:
„1.   Uvozne ali izvozne dajatve se povrnejo, kolikor se ugotovi, da v trenutku plačila znesek teh dajatev ni bil zakonsko dolgovan ali da je bil vknjižen v nasprotju s členom 220(2).
[…]
2.   Povračilo ali odpust uvoznih ali izvoznih dajatev se odobri na podlagi zahtevka, vloženega pri pristojnem carinskem uradu pred potekom roka treh let, ki se šteje od dneva posredovanja sporočila teh dajatev dolžniku.
[…]“
C.
Uredba (ES) št. 1225/2009 (
7
)
10.
Člen 10 (naslovljen „Retroaktivnost“) določa:
„1.   Začasni ukrepi in dokončne protidampinške dajatve se uporabijo samo za izdelke, ki vstopajo v prosti promet od trenutka, ko prične veljati odločitev, sprejeta v skladu s členi 7(1) ali 9(4), kar je odvisno od konkretnega primera, pri čemer veljajo izjeme, določene v tej uredbi.
[…]“
11.
Člen 14 (naslovljen „Splošne določbe“) določa:
„1.   Začasne ali dokončne protidampinške dajatve uvede uredba, pobirajo pa jih države članice v obliki, po določeni stopnji in v skladu z drugimi kriteriji, določenimi v uredbi, ki uvaja takšne dajatve. Take dajatve se tudi pobirajo neodvisno od carin, davkov in drugih dajatev, ki se običajno plačujejo pri uvozu. Noben izdelek ne sme biti hkrati predmet protidampinških in izravnalnih dajatev, če sta obe vrsti dajatev namenjeni reševanju ene in iste situacije, ki izhaja iz dampinga ali iz izvoznega subvencioniranja.
[…]“
12.
Člen 23 (naslovljen „Razveljavitev“) določa:
„Uredba (ES) št. 384/96 se razveljavi.
Vendar preklic Uredbe (ES) št. 384/96 ne posega v veljavnost postopkov, ki so se začeli na njeni osnovi.
Sklicevanja na razveljavljeno uredbo, se štejejo kot sklicevanja na to uredbo in se berejo v skladu s korelacijsko tabelo iz Priloge II.“
II. Dejansko stanje
13.
Na podlagi Uredbe (ES) št. 1472/2006 (
8
) in Izvedbene uredbe (EU) št. 1294/2009 (
9
) je Hauptzollamt Duisborg (glavni carinski urad v Duisburgu, Nemčija) 10. maja 2010 na družbo Deichmann naslovil odločbo o naložitvi protidampinških dajatev v znesku 11.181,92 EUR.
14.
Ta odločba o naložitvi se je nanašala na šest uvozov obutve iz Ljudske republike Kitajske in Vietnama, ki jih je družba Deichmann aprila 2010 prijavila za sprostitev v prosti promet.
15.
Dobavitelj in proizvajalec obutve, uvožene iz Kitajske, je bila družba Chengdu Sunshine Shoes Co. Ltd., obutve, uvožene iz Vietnama, pa družba Tripos Enterprises Inc. Obe družbi sta julija 2005 na podlagi upoštevnih dokumentov vložili zahtevek za tržnogospodarsko obravnavo (v nadaljevanju: TGO) v skladu s členom 2(7)(b) in (c) Uredbe (ES) št. 384/96. (
10
)
16.
Sodišče je s sodbama Zhejiang Aokang Shoes Co. Ltd in Brosmann Footwear (
11
) Uredbo št. 1472/2006 razglasilo za nično.
17.
Družba Deichmann je z izrecnim sklicevanjem na sodbo Brosmann (
12
)12. junija 2012 pri glavnem carinskem uradu zahtevala vračilo protidampinške dajatve, katere plačilo se je od nje zahtevalo, zahteva pa je bila 15. novembra 2013 zavrnjena.
18.
Sodišče je pozneje izdalo sodbo C & J Clarck International in Puma (
13
) s katero je Uredbo št. 1472/2006 in Izvedbeno uredbo št. 1294/2009 razglasilo za nični. (
14
)
19.
Komisija je za izvršitev te sodbe sprejela Izvedbeno uredbo 2016/223, s katero je začela postopek za individualno obravnavo zahtevkov za TGO in IO, ki so bili vloženi. Komisija je tako želela akta, ki sta bila razglašena za nična, nadomestiti z drugimi novejšimi akti, ki bi bili brez nezakonitosti, ki jih je ugotovilo Sodišče, s čimer bi postopek nadaljevala od točke, na kateri so te nezakonitosti nastale.
20.
Komisija je hkrati menila, da bi bilo treba nacionalnim carinskim organom zapovedati, naj ne povrnejo dajatev, dokler postopek ni končan.
21.
Komisija je poleg tega odločila, da zaradi učinkovite porabe sredstev ne bo upoštevala vseh zahtevkov za TGO in IO, temveč samo tiste, ki se nanašajo na izvoznike, ki so dobavljali obutev izvozniku, če je zadnjenavedeni zahteval vračilo neupravičeno prejetih zneskov, s tem da se je opiral na razglasitev ničnosti uredb, s katerima so bile uvedene protidampinške dajatve. V ta namen je nacionalne carinske organe pozvala, naj ji predložijo te zahtevke in upravne dokumente za določitev teh primerov.
22.
Družba Deichmann je pred predložitvenim sodiščem trdila, da je bila Izvedbena uredba 2016/223 neveljavna, ker na podlagi člena 14(1) osnovne protidampinške uredbe iz leta 1996 Komisija nacionalnim carinskim organom in uvoznikom, ki zahtevajo vračilo, ni mogla naložiti naknadnih obveznosti.
23.
Poleg tega je trdila, da je bil kršen člen 266 PDEU, zato ker se je Izvedbena uredba 2016/223 nanašala le na proizvajalce izvoznike, ki so zahtevali TGO ali IO, in da odločba ni bila sprejeta v roku iz člena 2(7)(c) osnovne protidampinške uredbe iz leta 1996. Člen 266 PDEU je bil poleg tega kršen z izvajanjem samostojnega postopka pregleda, čeprav se je protidampinški ukrep že iztekel.
24.
Finančno sodišče v Düsseldorfu dvomi o veljavnosti Izvedbene uredbe 2016/223. Prva skupina tožbenih razlogov se formalno nanaša na pravno podlago, ki jo je Komisija uporabila za pripravo te uredbe:
–
predložitveno sodišče na podlagi člena 23, drugi odstavek, osnovne protidampinške uredbe iz leta 2009 meni, da ni treba uporabiti te uredbe, temveč osnovno protidampinško uredbo iz leta 1996, tako da je sprejetje Izvedbene uredbe 2016/223 v pristojnosti Sveta, in ne Komisije;
–
iz člena 14 osnovne protidampinške uredbe iz leta 1996 ne izhaja nikakršna pristojnost za pripravo uredbe za ponovno uvedbo protidampinške dajatve.
25.
Druga skupina tožbenih razlogov se nanaša na ustreznost Izvedbene uredbe 2016/223 za odreditev nacionalnim carinskim organom, da s svojo odločitvijo o zahtevkih za vračilo protidampinške dajatve počakajo, dokler Komisija ne odloči o zahtevkih za TGO in IO. Člen 236(1) carinskega zakonika se nanaša na vprašanje, ali je bil znesek uvoznih dajatev ob plačilu dejansko dolgovan, to presojo pa morajo opraviti carinski organi. Komisija naj bi s poseganjem v ta postopek odločanja kršila člen 5 PEU.
26.
Na tretjem mestu predložitveno sodišče navaja več trditev v zvezi s členom 266 PDEU ter s pooblastili Komisije za nadomestitev aktov, ki so bili razglašeni za nične, z novimi akti, v katerih se odpravi nezakonitosti, ki jih je ugotovilo Sodišče. Predložitveno sodišče Komisiji očita, da je želela protidampinškim dajatvam dati retroaktivni učinek od datuma sprejetja uredb, ki sta bili razglašeni za nični, čeprav je protidampinški ukrep prenehal veljati 31. marca 2011.
27.
Člen 10 osnovne protidampinške uredbe iz leta 1996 naj ne bi dovoljeval ponovne uvedbe protidampinške dajatve. Poleg tega je zaradi pravne varnosti nemogoča naknadna izterjava, ki je s členom 221(3), prvi stavek, Carinskega zakonika prepovedana.
28.
Nazadnje, predložitveno sodišče navaja praktične razloge, ki izhajajo iz pretečenega časa (ki naj bi preprečevali določitev novih protidampinških dajatev), in težave, povezane s posredovanjem dokumentov in informacij s strani izvoznika po izteku tega časa, kar bi lahko ogrozilo pravico do obrambe. Sprašuje se, ali postopek, ki ga je pripravila Komisija, ne pomeni zlorabe pooblastil in kaže na druge alternative, ki bi bile po njegovem mnenju lahko primernejše.
29.
Na podlagi teh trditev je Finanzgericht Düsseldorf (finančno sodišče v Düsseldorfu) Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
Ali je Izvedbena uredba Komisije (EU) 2016/223 z dne 17. februarja 2016 o uvedbi postopka za oceno nekaterih zahtevkov za tržnogospodarsko obravnavo ter individualno obravnavo kitajskih in vietnamskih proizvajalcev izvoznikov ter izvajanju sodbe Sodišča v združenih zadevah C‑659/13 in C‑34/14 veljavna?
III. Postopek pred Sodiščem
30.
Predložitvena odločba je v sodno tajništvo Sodišča prispela 9. maja 2016.
31.
Pisna stališča sta predložili družba Deichmann in Evropska komisija, ki sta se udeležili obravnave, ki je potekala 11. maja 2017.
IV. Povzetek stališč strank
A.
Dopustnost vprašanja za predhodno odločanje
32.
Komisija meni, da je treba vprašanje za predhodno odločanje razglasiti za nedopustno v skladu s sodno prakso Sodišča, na podlagi katere oseba, ki bi nedvomno lahko vložila neposredno tožbo zoper akt Unije, vendar je čakala na iztek imperativnega roka, določenega v členu 263 PDEU, ne more izpodbijati zakonitosti tega akta pred nacionalnimi sodišči.
33.
Komisija meni, da je imela družba Deichmann v obravnavanem primeru pravico od Splošnega sodišča zahtevati razglasitev ničnosti sporne uredbe, saj se je ta nanjo neposredno nanašala in ni vsebovala izvedbenih ukrepov v smislu člena 263(4) PDEU. Ker v predpisanem roku ni vložila tožbe, ne more zahtevati razglasitve ničnosti uredbe pred nacionalnim sodiščem. Ni pomembno, da je bila ta uredba potrjena po tem, ko je družba Deichmann pri nacionalnem sodišču vložila pritožbo.
34.
Družba Deichmann je na obravnavi te očitke zavrnila, ker je menila, da ni imela pravice neposredno izpodbijati sporno uredbo, ker se ta nanjo ni neposredno nanašala. Poleg tega je ta določba zahtevala izvedbene ukrepe tako na nacionalni kot na ravni Unije.
B.
Vsebinska presoja
35.
Družba Deichmann, ki se sklicuje na člen 5 PEU, trdi, da je bilo kršeno načelo prenosa pristojnosti, določeno s PDEU. Po njenem mnenju bi bilo treba, ker sta bili uredbi, ki ju je Sodišče razglasilo za nični, potrjeni, ko je veljala osnovna protidampinška uredba iz leta 1996, uporabljati to zadnjenavedeno uredbo. Člen 23 osnovne protidampinške uredbe iz leta 2009 namreč določa prehodno ureditev, s katero se zagovarja ta ideja. Po njenem mnenju je posledica tega to, da je v skladu s členom 9(4) osnovne protidampinške uredbe iz leta 1996 pristojen Svet, in ne Komisija.
36.
Družba Deichmann s sklicevanjem na člen 14 osnovne protidampinške uredbe iz leta 2009, ki je izrecno naveden v Izvedbeni uredbi 2016/223, zavrača trditev, da ta člen dovoljuje sprejetje uredbe za izvajanje sodbe.
37.
Če bi se štelo, da ga je mogoče uporabiti, člen 14(1) omogoča zgolj to, da institucije Unije uvedejo začasne ali dokončne protidampinške dajatve, ki jih države članice prejmejo pod pogoji, ki so opredeljeni z osnovno protidampinško uredbo iz leta 2009. Sporna uredba ne uvaja protidampinške dajatve in ne določa meril za njeno pobiranje, ampak se omejuje na ureditev povračila že plačanih protidampinških dajatev (določeno s členom 236 carinskega zakonika), kar je v pristojnosti držav članic.
38.
Družba Deichmann meni, da člen 266 PDEU prav tako ne more biti temelj sporne uredbe. Najprej se je na to sklicevala v navedbah iz predložitvene odločbe, nato pa je navedla, da v izvedbenem aktu ne sme priti do enakih nezakonitosti kot v aktu, ki je bil razglašen za ničen. V obravnavanem primeru, v nasprotju s sodbo C & J Clarck International in Puma (
15
), se Izvedbena uredba 2016/223 omejuje zgolj na preverjanje omejenega števila zahtevkov za TGO in IO, s čimer ponavlja enake nezakonitosti, kot so bile tiste, ki so bile ugotovljene v navedeni sodbi.
39.
Družba Deichmann trdi, da je možnost ponovnega začetka protidampinškega postopka omejena na primere, v katerih postopek še ni bil končan, oziroma za katere rok še ni potekel. Ker je v obravnavani zadevi ta rok potekel 31. marca 2011, postopka ni bilo mogoče nadaljevati brez kršitve načel retroaktivnosti in pravne varnosti (člen 10 osnovnih protidampinških uredb iz leta 1996 in 2009) ter pravila o zastaranju, ki je določeno v členu 221(3) carinskega zakonika.
40.
Družba Deichmann na podlagi člena 236 carinskega zakonika trdi, da je treba zahteve za vračilo neupravičeno plačanih zneskov obravnavati v najkrajšem možnem roku. Vendar pa ta člen nikakor ne pooblašča Komisije, da določi rok za prenehanje vračila.
41.
Komisija naj bi s tem, ko je prenehala uporabljati člen 236 carinskega zakonika, zaradi česar je zamujala pri plačilu protidampinških dajatev, kršila načelo sorazmernosti, s tem ko ni spoštovala omejitev, ki so določene s sodbo C & J Clarck International in Puma (
16
). Poleg tega sprejeti ukrep ni manj omejevalen ukrep, ker povračilo evropskim uvoznikom pogojuje s preučitvijo zahtevkov za TGO in IO, ki so jih vložili kitajski izvozniki. Vendar pa zadnjenavedeni ne morejo ustrezno sodelovati, saj so te zahtevke vložili pred več kot desetimi leti in jih torej rezultat teh zahtevkov ne zanima več, saj ne vpliva več na njihove dajatve.
42.
Družba Deichmann nazadnje navaja uporabo, po analogiji, člena 54 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in trdi, da je Komisija zlorabila pooblastila.
43.
Komisija meni, da se uporablja osnovna protidampinška uredba iz leta 2009, in ne tista iz leta 1996. Priznava, da so v različnih jezikovnih različicah razlike, vendar meni, da jih je treba zaradi cilja kodifikacije, ki se uresničuje z osnovno protidampinško uredbo iz leta 2009, razlagati v korist uporabe zadnjenavedene uredbe.
44.
Komisija zagovarja izbiro člena 14 osnovne protidampinške uredbe iz leta 2009 kot pravnega temelja za sporno uredbo, ker meni, da protidampinške dajatve ne pomenijo pravic do uvoza, ki ustvarjajo carinski dolg. Šlo naj bi za posebne ukrepe, za katere naj se zakonodaja Unije ne bi uporabljala avtomatično, temveč zgolj, kadar bi Svet in Komisija, za vsak primer posebej, sprejela to odločitev ob odobritvi uredbe o uvedbi protidampinških dajatev.
45.
V obravnavanem primeru naj bi se Svet odločil, da se bo carinski zakonik uporabljal za pobiranje protidampinških dajatev, naloženih s končno in izvedbeno uredbo. Vendar pa naj nič ne bi preprečevalo, da se člen 14 po potrebi obratno uporablja za izključitev uporabe carinskega zakonika in posledično pristojnosti nacionalnih organov, določene v njem.
46.
Komisija meni, da so navodila nacionalnim organom (da bi ti ustavili postopek vračila in sporočili nekatere informacije) veljavna. Čeprav odstopajo od določb člena 236 carinskega zakonika, pa naj bi bila ta navodila zajeta s pristojnostjo, ki je Komisiji dodeljena s členom 14(1) osnovne protidampinške uredbe iz leta 2009, da določi ne le obliko in stopnjo teh pristojbin, temveč tudi „druge elemente“, ki jih morajo države članice porabiti za njihovo pobiranje.
47.
Komisija meni, da so bila ta navodila ustrezna, ker naj sodba C & J Clarck International in Puma (
17
) ne bi vplivala na obstoj samega dolga, temveč samo na stopnjo, ki se uporabi za njegov izračun. V teh okoliščinah morebitno vračilo ne bi vplivalo na celoten že plačani dolg, temveč samo na dolg, ki izhaja iz uporabe stopnje obdavčitve po preučitvi vsakega zahtevka za pridobitev TGO ali IO. Razumljivo je, da Komisija to preučitev opravi pred tem, ko nacionalni organi izvedejo vračilo.
48.
Komisija trdi, da člen 266 PDEU ne nasprotuje nadaljevanju postopka. Na podlagi sodne prakse Sodišča je odločitev za to nadaljevanje mogoča po razglasitvi ničnosti ali razveljavitvi akta Unije, tudi če ni posebnega pravnega temelja. (
18
) Poleg tega rok za zastaranje (tri leta), ki je določen v členu 221(3) carinskega zakonika, ni potekel, ker je bil začasno prekinjen in ker bi se mu bilo v vsakem primeru mogoče izogniti z uporabo člena 14(1) osnovne protidampinške uredbe iz leta 2009.
49.
Navedena ponovna uvedba naj ne bi imela retroaktivnega učinka, ker bi bilo treba – ker zahtevki za TGO in IO niso bili preučeni – šteti, da dolg uvoznikov, kakršna je družba Deichmann, ni bil dokončno ugotovljen. Tudi če bi dopustili ta retroaktivni učinek, bi bila ponovna uvedba dopustna, če bi bila spoštovana legitimna pričakovanja zadevnih oseb. (
19
) Uvoznik, kakršen je družba Deichmann, se ne more sklicevati na varstvo zaupanja v pravo, če Komisija ni končala postopka z dokončnim aktom.
V. Presoja
A.
Dopustnost vprašanja za predhodno odločanje
50.
V okoliščinah, ki jih navaja Komisija, sta s sodno prakso Sodišča (
20
) za nedopustnost vprašanja za predhodno odločanje določena dva pogoja: (i) da gre za fizično ali pravno osebo, ki bi nedvomno lahko vložila direktno tožbo, vendar je zamudila za to določene prekluzivne roke, določene s členom 263 PDEU; in (ii) v določbi, katere zakonitost se izpodbija, ne smejo biti določeni izvedbeni ukrepi v smislu člena 263(4) PDEU.
51.
Na dialektični ravni se lahko vprašamo, ali se Izvedbena uredba št. 2016/223 glede na vsebino njenega člena 1(1) neposredno nanaša na družbo Deichmann. Čeprav so naslovniki te uredbe nacionalni carinski organi, bi ta uredba lahko neposredno vplivala na pravni položaj tistih, ki bi, kot družba Deichmann, zahtevali vračilo protidampinških dajatev na podlagi člena 236 carinskega zakonika. Izvedbena uredba 2016/223 naj bi jim neposredno preprečevala vračilo pobranih protidampinških dajatev (člen 1(2) in (3)).
52.
Vendar pa kljub temu ne verjamem, da bi se bilo treba izreči o procesnem upravičenju družbe Deichmann, glede na to, da že samo besedilo člena 1(2) Izvedbene uredbe 2016/223 kaže, da naj bi ta zahtevala izvedbene ukrepe. Do ponovne uvedbe ustrezne dajatve pride šele po preučitvi in oceni zahtevkov za TGO in IO, ki so jih vložili proizvajalci izvozniki, in sicer na podlagi (nove) uredbe.
53.
Povedano drugače, Izvedbena uredba 2016/223 je dejansko predhodnica poznejših uredb, v katerih je treba oceniti več zahtevkov za TGO in IO, ki so jih vložili proizvajalci izvozniki. (
21
) Ker ta uredba torej zahteva izvedbene ukrepe v smislu člena 263(4) PDEU, pogoji za presojo, da je vprašanje za predhodno odločanje nedopustno, niso izpolnjeni.
54.
Dodati je treba, da je bila Izvedbena uredba 2016/223 sprejeta takrat, ko je bila obravnavana tožba družbe Deichmann. (
22
) Dvomi sodnega organa, zaradi katerih je bil vložen predlog za sprejetje predhodne odločbe, so nastali ravno med postopkom o pravici družbe Deichmann do povračila. Glede na napredek njenega spora ob objavi te uredbe, bi družba Deichmann torej lahko razumno verjela, da ji te ne bi bilo treba izpodbijati pred Splošnih sodiščem.
55.
Ugovor nedopustnosti, ki ga podaja Komisija, je treba zato zavrniti.
B.
Vsebinska presoja
56.
Za dobro razumevanje zadevnih vprašanj bom kratko spomnil na okvir zahtevka za vračilo protidampinških dajatev, ki ga je vložila družba Deichmann.
57.
Sodišče je v več sodbah (
23
) ugotovilo ničnost Uredbe št. 1472/2006 in Izvedbene uredbe št. 1294/2009, ker Komisija ni posebej preučila vsakega od zahtevkov za TGO in IO. Komisija naj bi namesto tega ustvarila vzorec, ki ga je – za določitev, na tej podlagi, protidampinških dajatev, ki jih je treba plačati – razširila na vse primere.
58.
V zvezi z obravnavano zadevo je Komisija po sodbi C & J Clark International in Puma (
24
) pripravila postopek za preučitev vložitve zahtevkov za TGO in TI za proizvajalce izvoznike, ki niso bili vključeni v vzorec, in če je bila vložena takšna zahteva, za preučitev v izvedbeni uredbi, s katero bi bila, če bi bilo to primerno, ustrezna dajatev ponovno uvedena.
59.
Izvedbena uredba 2016/223, katere veljavnost je predmet vprašanja predložitvenega sodišča, pomeni prvo fazo tega postopka. Gre za predpis, za katerega je značilna jedrnatost in ki vsebuje zgolj dva člena (v drugem je naveden le datum začetka njene veljavnosti).
60.
Člen 1 je namenjen nacionalnim carinskim organom, ki odločajo o zahtevi za vračilo – če je proizvajalec izvoznik, ki ga ni v vzorcu, prav tako vložil zahtevo za TGO ali IO – in jim nalaga, naj jo posredujejo Komisiji. (
25
) Nacionalni carinski organi ne morejo odločati o tej zahtevi (zato morajo začasno prekiniti postopek o vračilu), dokler Komisija ne objavi izvedbene uredbe o ponovni uvedbi protidampinških dajatev.
61.
Ker mora biti preizkus veljavnosti akta Unije v okviru predloga za sprejetje predhodne odločitve omejen na razloge, ki jih navede predložitveno sodišče, ne da bi bilo treba ta preizkus razširiti na druge razloge, (
26
) bom v naslednjih točkah preučil dvome, ki jih je predložitveno sodišče navedlo v predložitveni odločbi in ki se nanašajo na: (i) pravno podlago, na katero se Komisija opira za sprejetje Izvedbene uredbe 2016/223; (
27
) (ii) pristojnost Komisije za uvedbo protidampinških postopkov; (
28
) (iii) možnost zmanjšanja takojšnje učinkovitosti člena 236 carinskega zakonika; (
29
) (iv) obseg ponovne uvedbe postopka in časovne učinke nove uredbe (
30
) ter (v) posebnosti ponovno uvedenega postopka ter ugotovitev dejstev, ki so odločilna za njegovo končanje (
31
).
1.
Pravna podlaga
62.
V skladu s členom 236 carinskega zakonika, če je uredba, s katero je uvedena protidampinška dajatev, razglašena za nično, je treba načeloma povrniti zneske, ki so bili pobrani na podlagi navedene uredbe. Potem ko ni več pravnega temelja njihove zapadlosti, ti zneski postanejo neupravičeno plačani od trenutka njihovega plačila.
63.
Spor je nastal, ker je Komisija v Izvedbeni uredbi 2016/223 ponovno navedla nekatere pogoje za uporabo člena 236 carinskega zakonika.
64.
Ta zadeva je nekoliko podobna zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 18. januarja 2017, Wortmann (
32
). Razprava se je nanašala na uporabo člena 241 carinskega zakonika, s katerim je omejen prejem obresti v primeru vračila neupravičeno pobranih protidampinških dajatev. Zdajšnja problematika je povezana z možnostjo, da Komisija določi obdobje mirovanja, med katerim nacionalni organi ne uporabijo člena 236 tega zakonika, dokler Komisija ne odloči o vloženih zahtevkih za TGO in IO. Skupno obema zadevama je, da obstajajo prejšnje sodbe Sodišča o razglasitvi ničnosti uredbe o uvedbi protidampinških dajatev.
65.
V sklepnih predlogih, predstavljenih v zadevi Wortmann (
33
), sem navedel mehanizem odmere protidampinških dajatev, ki se v bistvenem opira na strukturo odmere tarifnih dajatev. (
34
) Določbe carinskega zakonika, ki se nanašajo na povračilo neupravičeno pobranih dajatev, so povezane s tem, kar sem opredelil kot „običajni“ položaji, ki se nanašajo na primere, v katerih je pri določitvi dolga prišlo do napak, ki vplivajo na posamezne elemente carinskega dolga. To pa ne velja za primere, v katerih je vračilo zneskov, ki so jih uvozniki neupravičeno plačali, posledica razglasitve ničnosti uredbe, s katero je bila uvedena protidampinška dajatev.
66.
Institucije Unije imajo na voljo več možnosti, ko se morajo soočiti z razglasitvijo ničnosti njihovih aktov, in sicer glede na vsebino sodbe in obseg njihovih pristojnosti.
67.
Prvič, preveriti morajo, ali je s sodbo razglašena absolutna ničnost akta ali pa je, nasprotno, dejanje ali opustitev institucije še treba odpraviti. V zadnjenavedenem primeru pristojnosti institucije običajno zajemajo zakonsko prilagoditev ravnanja v skladu z vsebino sodbe. Možna bo torej ponovna uvedba postopka ali od začetka ali od trenutka, v katerem je nastala ugotovljena nezakonitost.
68.
Sodišče se je s temi problemi na področju protidampinških dajatev srečalo v sodbi z dne 28. januarja 2016, CM Eurologistik in GLS (
35
), katere upoštevnost za obravnavano zadevo se mi zdi nesporna. Ta zadeva se je nanašala zlasti na vprašanje, ali je bilo kljub neobstoju pravil v osnovni protidampinški uredbi mogoče ponovno uvesti postopek, če je bila sporna določba po predlogu za sprejetje predhodne odločbe razglašena za nično.
69.
Sodišče je ugotovilo, da je bila obveznost, ki je bila s členom 266 PDEU naložena po sodbi o razglasitvi ničnosti, po analogiji veljavna v teh primerih: „[…] je pravna posledica njegove odločitve, da zadevnim institucijam naloži, naj sprejmejo nujne ukrepe za [odpravo] ugotovljene nezakonitosti […]“. In natančneje, „[…] izpolnitev te obveznosti morajo zadevne institucije spoštovati ne samo izrek sodbe, s katero se razglasi ničnost ali ugotovi neveljavnost, ampak tudi obrazložitev, zakaj je prišlo do tega izreka, ki pomeni zanj potrebno podlago […]“. (
36
)
70.
Sodišče je poleg tega v tej zadevi ugotovilo (kot tudi v sodbah o razglasitvi ničnosti, zaradi katerih je prišlo do tega postopka) nezakonitost, ki ni povzročila ničnosti celotnega postopka. Dodalo je, da lahko institucije „[…] za sprejetje akta, ki bi nadomestil prejšnji akt, ki je bil razglašen za ničen ali je bilo zanj ugotovljeno, da je neveljaven, obnovijo postopek na stopnji, na kateri je prišlo do te nepravilnosti.“ (
37
) V tem smislu je Sodišče ugotovilo, da „[…] razglasitev ničnosti akta Unije ne vpliva nujno na njegove pripravljalne akte […]“. (
38
)
71.
Sodišče je v sodbi z dne 28. januarja 2016, CM Eurologistik in GLS, C‑283/14 in C‑284/14, EU:C:2016:57, poudarilo, da „ni potrebno, da bi bila možnost obnove postopka izrecno predvidena v predpisih, ki se uporabijo, da bi jo institucije, ki so sprejele akt, ki je bil razglašen za ničen ali za katerega je bilo ugotovljeno, da je neveljaven, lahko uporabile. Poleg tega je Sodišče že lahko ugotovilo, ne da bi se sklicevalo na posebno pravno podlago, da institucije imajo tako možnost po tem, ko je bila s sodbo uredba o uvedbi protidampinških dajatev razglašena za nično (glej v tem smislu sodbo Industrie des poudres sphériques/Svet, C‑458/98 P, EU:C:2000:531, točki 82 in 94)“. (
39
)
72.
Ker osnovna uredba ne omogoča nadaljevanja postopka po tem, ko je bila protidampinška uredba razglašena za nično, torej ne more povzročiti neveljavnosti uredbe, ki bo sprejeta zaradi izvršitve sodbe. (
40
)
73.
Komisija je v skladu s temi pojasnili po eni strani pristojna, da ravna na način, da obnovi zakonitost z izvršitvijo sodbe o razglasitvi ničnosti; po drugi strani mora v skladu s členom 266 PDEU svoja dejanja prilagoditi vsebini te sodbe.
74.
Natančneje, sklicevanje na člen 14 osnovne protidampinške uredbe iz leta 2009 naj ne bi bilo nujno, saj je resnični pravni temelj nadaljevanja postopka v pristojnosti oziroma obveznost Komisije, ki mora, ponovno opozarjam, obnoviti zakonitost v skladu s sodbo in s podlago predhodne odločbe, s katero sta bili protidampinški uredbi razglašeni za nični.
75.
Menim, da ni treba šteti, da je bila ta sodna praksa ovržena s sodbo z dne 14. junija 2016, Komisija/McBride in drugi (
41
), izrečena v okoliščinah, ko je bila uredba, ki je bila temelj akta, ki je bil razglašen za ničen, razveljavljena, ne da bi bila nadomeščena z novo uredbo.
76.
Res je sicer Sodišče v tej sodbi ugotovilo, da „obveznost ravnanja, ki izhaja iz člena 266 PDEU […] ni vir pristojnosti za Komisijo in ji ne omogoča, da se opre na pravno podlago, ki je bila medtem razveljavljena.“ (
42
) Vendar se ta zadeva razlikuje od obravnavane zadeve, ker predpisi o dodelitvi pristojnosti za sprejetje akta (z nadomestitvijo akta, ki je bil razglašen za ničen) niso več bili del pravnega reda Unije in institucija svoje pristojnosti delovati ni mogla opreti izključno na člen 266 PDEU. V obravnavanem primeru pa pravni temelj ni izginil, in kot bom navedel v nadaljevanju, je prišlo do spremembe pri dodelitvi pristojnosti Komisiji.
77.
Vsekakor menim, da navedba člena 14 osnovne protidampinške uredbe iz leta 2009 ni neumestna. Odstavek 1 tega člena določa, da so protidampinške dajatve naložene z uredbo, pobirajo pa jih države članice v obliki, po določeni stopnji in v skladu z drugimi kriteriji, določenimi v uredbi, ki uvaja takšne dajatve.
78.
Posebnost obravnavane zadeve je, da je Komisija ukrepala v dveh fazah. Najprej je potrdila Izvedbeno uredbo 2016/223, s katero od carinskih organov zahteva podatke o vloženih zahtevkih za vračilo ter jim nalaga, naj začasno prekinejo uporabo člena 236 carinskega zakonika. Nato je izdala izvedbene uredbe, v katerih je preučila zahtevke za TGO in IO proizvajalcev izvoznikov, ki niso bili vključeni v prvotnem vzorcu.
79.
Lahko bi razpravljali o vprašanju, ali pojem „drugi kriteriji“, ki je naveden v členu 14(1) osnovne protidampinške uredbe iz leta 2009, Komisiji omogoča, da sprejme vse ukrepe iz Izvedbene uredbe 2016/223. Vendar tudi če bi se eden od teh ukrepov izkazal za neustrezen in nesorazmeren, Komisija s sprejetjem izvedbene uredbe ne bi storila napake, ki bi povzročila njeno neveljavnost (zaradi neobstoja pravnega temelja).
80.
Ponovno se je treba vrniti na napako, ki je povzročila razglasitev ničnosti Uredbe št. 1472/2006, s katero so bile uvedene dokončne protidampinške dajatve v višini od 9,7 % do 16,5 % na uvoz obutve. Sodišče ni ugotovilo, da so bile te dajatve neveljavne, temveč da bi Komisija morala preučiti zahtevke tožečih strank za ugotovitev, da pogoji tržnega gospodarstva prevladujejo tudi za tožeče stranke. Šele po tej preučiti in tej ugotovitvi naj bi bilo za vsako od tožečih strank mogoče določiti, ali se zanjo uporablja prva (16,5 %) ali druga (9,7 %) stopnja.
81.
Nadaljevanje postopka po izdaji sodb o razglasitvi ničnosti je bilo torej tako dosledno kot obvezno, ker je bilo treba odgovoriti na vložene zahtevke s sprejetjem odločitve, ali je za nekatere primernejša uporaba nižje stopnje (9,7 %) namesto splošne stopnje (16,5 %), ki je bila zanje uporabljena. Pravni temelj za sprejetje te končne odločbe je bil dejansko enak kot tisti, ki je bil v določenem trenutku (leta 2006) temelj uvedbe dokončnih protidampinških dajatev.
82.
Izvedbena uredba 2016/223 je zgolj instrument za dosego cilja enkrat za vselej odmeriti zadevne protidampinške dajatve. Temeljila je na merilih učinkovitosti, njen namen pa je bil preprečitev nepotrebnih preučitev zahtevkov za TGO in IO z začasno prekinitvijo vračil zneskov, katerih zakonitost bo odvisna od izvedbe teh preučitev.
2.
Pristojnost Komisije
83.
V predložitveni odločbi je izražen dvom o pristojnosti Komisije za sprejetje Izvedbene uredbe 2016/223, ker je bil v času, ko je Sodišče protidampinški uredbi razglasilo za nični, za to pristojen Svet. (
43
)
84.
Na področju protidampinških dajatev se je Sodišče sklicevalo na ravnanje institucij v mejah njihovih pristojnosti v sodbi Komisija/McBride in drugi (
44
), v kateri lahko poudarimo ta odlomek:
–
„[…] je treba zaradi spoštovanja načel, ki urejajo časovno uporabo prava, in zahtev glede načel pravne varnosti in zaupanja v pravo sicer uporabiti materialnopravna pravila, ki veljajo na datum zadevnega dejanskega stanja, tudi če ta pravila na datum, ko je institucija sprejela akt, ne veljajo več, vendar pa mora določba, ki je pravna podlaga akta in s katero je institucija Unije pooblaščena za sprejetje zadevnega akta, veljati na datum sprejetja tega akta. Tudi postopek sprejetja tega akta mora biti v skladu s pravili, ki veljajo na datum tega sprejetja.“ (
45
)
–
„Navedena sodna praksa[ (
46
)] namreč omogoča […], da se po postopkovnih pravilih, ki veljajo na datum, ko je zadevni akt sprejet, uporabijo materialnopravna pravila, ki so veljala na datum dejanskega stanja obravnavanega primera, če je pravna podlaga, s katero je institucija pooblaščena za ravnanje, v veljavi na dan sprejetja zadevnega akta.“ (
47
)
85.
Z osnovno protidampinško uredbo iz leta 1996 je bila pristojnost za sprejetje uredbe o uvedbi končne protidampinške dajatve dodeljena Svetu (člen 9(4)), prav tako kot z osnovno protidampinško uredbo iz leta 2009 (člen 9(4)).
86.
Vendar pa je bila ta dodelitev pristojnosti spremenjena z Uredbo (EU) št. 37/2014, (
48
) s katero je bila, poleg drugih ukrepov, ta dodeljena Komisiji. Čeprav člen 3 Uredbe št. 37/2014 določa vrsto primerov, v katerih se ne uporablja (
49
), pa v obravnavanem primeru ne gre za nobenega od njih, ker se je postopek obnove začel po začetku njene veljavnosti. Zato je bila na dan priprave in sprejetja Izvedbene uredbe 2016/223 v skladu s sodno prakso, navedeno v prejšnji točki, institucija, pristojna za sprejetje akta za odpravo nezakonitosti, Komisija.
87.
Kot sem že navedel, v obravnavani zadevi okoliščine niso enake tistim, ki so bile preučene v sodbi Komisija/McBride in drugi, (
50
) temveč gre, nasprotno, za spremembo pri dodelitvi pristojnosti Komisiji, ki mora uporabiti upoštevna materialnopravna in postopkovna pravila, ki so veljala v času nastanka dejstev ter sprejetja akta. (
51
)
3.
Začasna prekinitev učinkovitosti člena 236 carinskega zakonika
88.
Člen 236 carinskega zakonika ne določa začasne prekinitve postopkov vračila carinskih prihodkov, ki so bili razglašeni za neupravičene. Kljub temu menim, da se dobesedno razlago te določbe lahko prilagodi, če gre za vprašanje povračil, določenih s (prejšnjo) sodbo Sodišča.
89.
Praktične učinke Izvedbene uredbe 2016/223 občutijo, prvič, nacionalni carinski organi, in drugič, uvozniki, ki želijo pridobiti vračilo pobranih protidampinških dajatev.
90.
Kar zadeva carinske organe držav članic (od katerih – se zdi – nobeden ni izpodbijal Izvedbene uredbe 2016/223 zaradi poseganja v njihove pristojnosti), ni mogoče spregledati, da protidampinške dajatve spadajo v lastna sredstva Unije. (
52
) Kot sem navedel v sklepnih predlogih v zadevi Wortmann (
53
), „[u]pravljanje z lastnimi sredstvi […] poteka v skladu s shemo, po kateri so uprave držav članic odgovorne za njihovo obračunavanje in pobiranje, prejemki pa se nato razdelijo z Unijo. Država torej deluje kot orodje institucij Evropske unije. Zaradi te okoliščine so nacionalni organi posebej povezani s sodbo o razglasitvi ničnosti protidampinške uredbe, postulat, naj sodišče upošteva sodno prakso Sodišča, sprejeto na tem področju, ter merila za izvršitev, ki izhajajo iz člena 266 PDEU, pa je okrepljen.“
91.
V tem okviru, v katerem se prepletajo področja pristojnosti javnih organov, ki sodelujejo v postopku določitve, upravljanja in pobiranja protidampinških dajatev, bi težko izključil, da dejanja, ki jih je Komisija opravila po sodbi o razglasitvi ničnosti (ali predhodni odločbi o neveljavnosti) protidampinške uredbe, ne bi mogla vplivati na ravnanje nacionalnih carinskih organov.
92.
Tako zahteva po vračilu neupravično plačanih protidampinških dajatev kot njihova predhodna odmera temeljita na določitvi teh dajatev, ki jo v določenem trenutku opravi Komisija. Dejstvo, da so bile neupravičeno plačane, je neločljivo povezano z neobstojem pravnega temelja, torej z neveljavnostjo ali posamičnega akta, s katerim so bile dajatve odmerjene, ali predpisa, na podlagi katerega so bile določene. Predmet tega postopka je ta drugi primer.
93.
Res je v sodni praksi Sodišča (
54
) določeno nesporno načelo, v skladu s katerim je davčni zavezanec, ki je neupravičeno plačal zneske, katerih plačilo se je zahtevalo s kršitvijo prava Unije, upravičen zahtevati njihovo povračilo.
94.
V obravnavani zadevi je treba opredelitev pojma „neupravičeno plačan“ povezati z ugotovitvijo in obrazložitvijo sodbe, s katero sta bili Uredba št. 1472/2006 in Izvedbena uredba št. 1294/2009 razglašeni za nični. Čeprav, kot sem že navedel, je do te razglasitve ničnosti prišlo, ker je Komisija uvedla protidampinško dajatev brez individualne preučitve zahtevkov za TGO in IO proizvajalcev izvoznikov (preučila je le omejen vzorec teh subjektov), pa je do kršitve prišlo v določenem trenutku postopka in jo je bilo v skladu s prej navedeno sodno prakso mogoče odpraviti.
95.
Zato je načeloma ponovna uvedba postopka ob nastanku nezakonitosti, kot je to storila Komisija, legitimna. Ali je Komisija kršila člen 236 carinskega zakonika s tem, da je nacionalnim organom naložila čakalno dobo zaradi preučitve, ali bi bilo treba povrniti neupravičeno plačane zneske?
96.
Po mojem mnenju ne. Glede na besedilo sodbe, s katero sta bili uredbi razglašeni za nični, dejansko ni znano, ali so bili plačani zneski „neupravičeno plačani“. Sodišče se je izreklo o postopku pred odločbo, ne pa o njeni vsebini (torej o znesku odmerjenih protidampinških dajatev).
97.
Za odpravo dvomov v zvezi z vsebino, ki še niso bili razrešeni, mora Komisija nadaljevati postopek od točke, na kateri je nastala nezakonitost, ter preučiti zahtevke za TGO in IO vsakega izvoznika. Menim, da je razumno, da nacionalni organi, dokler ta postopek še poteka, začasno sprejetje svoje odločbe odložijo do izdaje odločbe Komisije. Do takrat ne morejo zagotovo vedeti, ali je bila pobrana protidampinška dajatev plačana neupravičeno in v kakšnem obsegu. (
55
)
98.
Z vidika uvoznikov, ki zahtevajo vračilo, je sicer res, da bodo, dokler Komisija ne konča postopka, ti brez zahtevanega denarja. Vendar, kot je ugotovilo Sodišče, (
56
)„[č]e se uvozne dajatve, vključno s protidampinškimi dajatvami, povrnejo z obrazložitvijo, da so bile pobrane v nasprotju s pravom Unije, kar mora preveriti nacionalno sodišče, obstaja obveznost držav članic, ki izhaja iz prava Unije, da subjektom, ki imajo pravico do povračila, plača pripadajoče obresti, ki tečejo od dneva, ko so ti subjekti plačali povrnjene dajatve“.
99.
Zato začasna odložitev sprejetja odločbe uvozniku ne povzroči nobene dejanske škode, ker – če se pozneje presodi, da so bile uvozne dajatve „pobrane v nasprotju s pravom Unije“ – bo treba vračilu prišteti znesek obresti od dneva plačila do njihovega vračila, s čimer se kompenzira kakršna koli zamuda.
100.
Nazadnje, glede načela sorazmernosti menim, da to z odločbo o začasni prekinitvi postopka, da se omogoči vračilo, ni kršeno. V nasprotnem bi bilo mogoče povrniti nekatere zneske ter – če je to primerno – jih potem, po preučitvi zahtevkov za TGO in IO, ponovno zahtevati. Naj ponovno navedem, da se mi zdi primerneje ohraniti status quo, ker je (morebitno) celotno povračilo škode, nastale zato, ker do sprejetja odločbe s strani Komisije denar ni bil na voljo, zagotovljeno z nastankom obresti.
4.
Obseg preučitve zahtevkov za TGO in IO ter časovna veljavnost Izvedbene uredbe 2016/223
101.
Komisiji se očita, da je v Izvedbeni uredbi 2016/223 preučitev zahtevkov za TGO in IO omejila na nekatere proizvajalce izvoznike in ne na vse, kar bi lahko pomenilo kršitev izvrševane sodbe.
102.
S to trditvijo se ne strinjam. Komisija ravna v skladu z razumnimi praktičnimi razlogi, s tem da preiskavo uvede samo na podlagi zahteve, katere vsebina bi lahko vlivala na uvoznike, ki so zahtevali povračilo protidampinških dajatev. V konkretnem primeru, na katerega se nanaša vprašanje za predhodno odločanje, bi bil ugovor upošteven le, če bi Izvedbena uredba 2016/223 preprečevala vključitev – v presojo zahtevkov za TGO in IO – izvoznikov obutve, ki jo kupi družba Deichmann, za kar ne gre v obravnavani zadevi.
103.
Ali se z Izvedbeno uredbo 2016/223 kršita načeli pravne varnosti in prepovedi retroaktivnosti (ki sta temelj tako člena 10 osnovne protidampinške uredbe iz leta 1996 kot člena 10 osnovne protidampinške uredbe iz leta 2009) ali pravila o zastaranju, ki je določeno v členu 221(3) carinskega zakonika? (
57
)
104.
Menim, da ne. Kot sem že opozoril, Sodišče v sodni praksi priznava, da institucije ponovno uvedejo postopek, na katerega je vplivala razglasitev ničnosti, pod pogojem, da uporabijo predpise, ki so veljali ob nastanku dejstev, da spoštujejo postopek priprave, ki velja ob sprejetju novega akta, in da je institucija takrat pristojna.
105.
Retroaktivnost naj bi pomenila, da se poznejši predpis uporablja za že utrjen pravni položaj. To ni tako ravno zato, ker se uporabljajo predpisi, ki veljajo v času nastanka dejstev, odmerjene protidampinške dajatve pa se ne spreminjajo. Edino vprašanje ostaja, ali je treba upoštevna izplačila v skladu s temi predpisi prilagoditi eni (splošna stopnja) ali drugi (znižana stopnja) stopnji obdavčitve glede na status izvoznika, ki je zahteval TGO ali IO. Končni rezultat bo izražen v obliki ostanka, ki, če je za uvoznika ugoden, bo temu dal pravico do povračila brez izgube vrednosti, saj bo to povečano za ustrezne obresti od dneva izvedbe neupravičenega plačila.
106.
Kar zadeva zastaranje, so pogoji enaki tistim, ki so bili navedeni ob preučitvi možnosti uporabe člena 236 carinskega zakonika v okviru izvrševanja sodbe. Od trenutka začetka razprave o veljavnosti uredb, na katere se je opirala določitev protidampinške dajatve, je nastal položaj odloga. Odmere, ki so se uporabljale, so bile predmet sodbe, ki jo je bilo treba izdati. Po izdaji te sodbe njena vsebina vpliva na vse te položaje, ki so bili do takrat začasni in ki jih je treba ponovno preučiti tako, da so v skladu z navedeno sodbo.
107.
Ta začasnost uravnoteženo deluje obojestransko. Uvozniki se skušajo za omejitev izvajanja pristojnosti Komisije in nacionalnih organov na tam navedeno obdobje treh let sklicevati na člen 221(3) carinskega zakonika. Vendar pa bi, če bi bilo treba sprejeti njihovo trditev, kot trdi družba Deichmann, bilo prav tako mogoče trditi, da bi potek časa povzročil zastaranje njihove pravice do zahtevanja vračila neupravičeno plačanih zneskov, saj je triletni rok, ki ga določa člen 236(2) istega carinskega zakonika, potekel. Avtomatična uporaba rokov, brez upoštevanja odložitvenih učinkov, ki jih imajo nanje sodni in upravni postopki, ki iz njih izhajajo, bi sodbam odvzela učinek, saj bi zaradi pretečenega časa postale neizvršljive v vseh primerih, v katerih bi odločba po izteku tega roka postala dokončna.
108.
Res je sicer, kot je navedeno v predložitveni odločbi, Svet z izvedbenim sklepom z dne 18. marca 2014 (
58
) zavrnil predlog Komisije, naj sprejme izvedbeno uredbo zaradi izvrševanja sodbe Brosmann (
59
). Ta sklep je temeljil na členu 221(3) carinskega zakonika in zavrnitvi domnevno retroaktivne ponovne uvedbe.
109.
Vendar pa kljub temu ne verjamem, da ta sklep Sveta zavezuje Komisijo, ker je ta pridobila pristojnost odločanja, saj se utemeljitev iz tistega časa razlikuje od zdajšnje utemeljitve. Kot izhaja iz uvodne izjave 10 Izvedbene uredbe 2016/223, je bil takrat odločilni element to, da so pristojni carinski organi povrnili carinske dajatve na podlagi člena 236 carinskega zakonika, medtem ko zdaj do tega povračila ni prišlo.
110.
To, da so sodni postopki v zvezi z veljavnostjo protidampinških uredb še v teku, preprečuje navajanje kršitve pravne varnosti. Spor je bil javen in je pomenil, da so bila izplačila odvisna od izida posameznega spora. (
60
)
5.
Postopek in dokazi za odločitev o zahtevkih za TGO in IO
111.
Predložitvena odločba sproža dvom o nekaterih vidikih, povezanih s postopkom presoje ter dokazovanjem zahtevkov za TGO in IO.
112.
Kljub temu menim, da gre za preuranjene trditve. Kot sem že navedel, je namen Izvedbene uredbe 2016/223 priprava (
61
) postopka preučitve zahtevkov za TGO in IO, ki prvotno niso bili preučeni. Razprava o načinu poteka tega postopka ter obstoj manjših ali večjih težav pri dokazovanju, glede na čas, ki je potekel po vložitvi teh zahtevkov, sta odvisna od morebitnega izpodbijanja poznejših izvedbenih uredb. (
62
)
113.
V zadnjenavedenih uredbah – ki so že bile objavljene (
63
) – je Komisija „ponovno uvedla“ končne protidampinške dajatve, potem ko je preučila zahtevke vsakega proizvajalca izvoznika, trditve prizadetih podjetij ter dokaze, ki so priloženi spisu. Na vprašanje, ali je Komisija za doseganje tega cilja ravnala v skladu s pravom, bo mogoče odgovoriti šele ob preučitvi vseh stopenj, ki so vodile do sprejetja teh novih izvedbenih uredb.
VI. Predlog
114.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanje Finanzgericht Düsseldorf (finančno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija) odgovori tako:
Preučitev vprašanja za predhodno odločanje ni razkrila nobenega elementa, ki bi lahko vplival na veljavnost Izvedbene uredbe Komisije (EU) 2016/223 z dne 17. februarja 2016 o uvedbi postopka za oceno nekaterih zahtevkov za tržnogospodarsko obravnavo ter individualno obravnavo kitajskih in vietnamskih proizvajalcev izvoznikov ter izvajanju sodbe Sodišča v združenih zadevah C‑659/13 in C‑34/14.
(
1
)	Jezik izvirnika: španščina.
(
2
)	Izvedbena uredba Komisije z dne 17. februarja 2016 o uvedbi postopka za oceno nekaterih zahtevkov za tržnogospodarsko obravnavo ter individualno obravnavo kitajskih in vietnamskih proizvajalcev izvoznikov ter izvajanju sodbe Sodišča v združenih zadevah C‑659/13 in C‑34/14 (UL 2016, L 41, str. 3).
(
3
)	Sodišče je s sodbo z dne 4. februarja 2016, C & J Clark International in Puma (C‑659/13 in C‑34/14, EU:C:2016:74), za nični razglasilo Uredbo (ES) št. 1472/2006 in Izvedbeno uredbo (EU) št. 1294/2009.
(
4
)	V nadaljevanju: Deichmann.
(
5
)	Uredba Sveta z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307; v nadaljevanju: Carinski zakonik).
(
6
)	Kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 10, str. 239).
(
7
)	Uredba Sveta z dne 30. novembra 2009 o zaščiti proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti (UL 2009, L 343, str. 51; v nadaljevanju: osnovna protidampinška uredba iz leta 2009).
(
8
)	Uredba Sveta z dne 5. oktobra 2006 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in o dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene na uvoz določene obutve z zgornjim delom iz usnja s poreklom iz Ljudske republike Kitajske in Vietnama (UL 2006, L 275, str. 1).
(
9
)	Izvedbena uredba Sveta z dne 22. decembra 2009 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve na uvoz določene obutve z zgornjim delom iz usnja s poreklom iz Vietnama in s poreklom iz Ljudske Republike Kitajske, kakor je bila razširjena na uvoz določene obutve z zgornjim delom iz usnja, poslane iz Posebne upravne regije Macao, ne glede na to, ali je deklarirana kot izdelek s poreklom iz Posebne upravne regije Macao ali ne, na osnovi pregleda zaradi izteka ukrepov na podlagi člena 11(2) Uredbe (ES) št. 384/96 (UL 2009, L 352, str. 1).
(
10
)	Uredba Sveta z dne 22. decembra 1995 o zaščiti proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti (UL 1996, L 56, str. 1), spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 905/98 z dne 27. aprila 1998 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 10, str. 111) ter Uredbo Sveta (ES) št. 2238/2000 z dne 9. oktobra 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 10, str. 116) (v nadaljevanju: osnovna protidampinška uredba iz leta 1996).
(
11
)	Sodbi z dne 2. februarja 2012, Brosmann Footwear (HK) in drugi/Svet (C‑249/10 P, EU:C:2012:53) in z dne 15. novembra 2012, Zhejiang Aokang Shoes/Svet (C‑247/10 P, neobjavljena, EU:C:2012:710). V nadaljevanju bo za sklicevanje na ti sodbi navedena zgolj sodba Brosmann.
(
12
)	Prav tam.
(
13
)	Sodba z dne 4. februarja 2016, C‑659/13 in C‑34/14, EU:C:2016:74.
(
14
)	Razglasitev ničnosti je bila utemeljena s tem, da Komisija ni obravnavala zahtevkov za tržnogospodarsko obravnavo niti za individualno obravnavo (v nadaljevanju: IO), ki so jih vložili proizvajalci izvozniki iz Kitajske in Vietnama, ki niso bili upoštevani v vzorcu, s čimer sta bila kršena člena 2(7)(b) in 9(5) Uredbe št. 384/96.
(
15
)	Sodba z dne 4. februarja 2016, C‑659/13 in C‑34/14, EU:C:2016:74.
(
16
)	Prav tam.
(
17
)	Sodba z dne 4. februarja 2016, C‑659/13 in C‑34/14, EU:C:2016:74.
(
18
)	Sodbi z dne 3. oktobra 2000, Industrie des poudres sphériques/Svet (C‑458/98 P, EU:C:2000:531), točki 82 in 94, in z dne 28. januarja 2016, CM Eurologistik in GLS (C‑283/14 in C‑284/14, EU:C:2016:57), točka 52.
(
19
)	Sodba z dne 9. januarja 1990, SAFA (C‑337/88, EU:C:1990:1), točka 13.
(
20
)	Sodbi z dne 14. marca 2017, A in drugi (C‑158/14, EU:C:2017:202, točka od 67 do 70), in z dne 5. marca 2015, Banco Privado Português ter Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151, točke od 28 do 30).
(
21
)	Pred Sodiščem se namreč obravnavata dva predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanašata na izvedbeni uredbi, s katerima je bil končan navedeni postopek (izvedbeni uredbi (EU) 2016/1395 in 2016/2257). Gre za zadevi C‑612/16, C & J Clark International, in C‑631/16, X BV/Inspecteur van de Belastingdienst/Douane kantoor Rotterdam Rijnmond. Oba postopka sta začasno ustavljena do izdaje sodbe v obravnavanem postopku. Poleg navedenih uredb sta bili sprejeti uredbi (EU) 2016/1647 in 2016/1731.
(
22
)	Zahteva za povračilo je bila vložena 12. junija 2012 in Izvedbena uredba (EU) 2016/223 je bila objavljena v Uradnem listu Evropske unije z dne 18. februarja 2016.
(
23
)	Sodbe z dne 15. novembra 2012, Zhejiang Aokang Shoes/Svet (C‑247/10 P, neobjavljena, EU:C:2012:710); z dne 2. februarja 2012, Brosmann Footwear (HK) in drugi/Svet (C‑249/10 P, EU:C:2012:53), ter z dne 4. februarja 2016, C & J Clark International in Puma (C‑659/13 in C‑34/14, EU:C:2016:74).
(
24
)	Sodba z dne 4. februarja 2016, C‑659/13 in C‑34/14, EU:C:2016:74.
(
25
)	Namen tega posredovanja je opredelitev proizvajalcev izvoznikov, katerih zahtevke za TGO in IO je treba preučiti zato, ker so povezani z zahtevki za vračilo, ki so jih vložili uvozniki.
(
26
)	Sodba z dne 28. januarja 2016, CM Eurologistik in GLS (C‑283/14 in C‑284/14, EU:C:2016:57, točka 46).
(
27
)	Predložitvena odločba, točke od 13 do 24.
(
28
)	Prav tam, točki 19 in 32.
(
29
)	Prav tam, točke od 25 do 30.
(
30
)	Prav tam, točke od 31 do 37.
(
31
)	Prav tam, točke od 38 do 42.
(
32
)	Zadeva C‑365/15, EU:C:2017:19.
(
33
)	Sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Camposa Sánchez-Bordone v zadevi Wortmann (C‑365/15, EU:C:2016:663, točka 43).
(
34
)	V Uredbi št. 1472/2006 so bile določene kot odstotek carinske tarife. Korak, opravljen pred njihovo odmero, je bil ta, da se je na carinsko vrednost aplicirala ustrezna stopnja pri določitvi kvote. Ta tarifna kvota se je nato povečala za odstotek, ki ustreza protidampinški dajatvi (člen 1(3) Uredbe št. 1472/2006).
(
35
)	C‑283/14 in C‑284/14, EU:C:2016:57.
(
36
)	Prav tam, točki 48 in 49, ob sklicevanju na sodbo z dne 22. decembra 2008, Régie Networks (C‑333/07, EU:C:2008:764, točka 124 in navedena sodna praksa). V izvirniku ni v ležečem tisku.
(
37
)	Prav tam, točka 51.
(
38
)	Prav tam, točka 50.
(
39
)	Prav tam, točka 52.
(
40
)	Prav tam, točka 55.
(
41
)	C‑361/14 P, EU:C:2016:434.
(
42
)	Prav tam, točka 38.
(
43
)	V predložitveni odločbi je za utemeljitev uporabe osnovne protidampinške uredbe iz leta 1996 naveden člen 23 osnovne protidampinške uredbe iz leta 2009. Vendar pa je do prenosa pristojnosti prišlo ob poznejši spremembi, zaradi česar je sklicevanje na ta člen neupoštevno.
(
44
)	Sodba z dne 14. junija 2016, C‑361/14 P, EU:C:2016:434.
(
45
)	Prav tam, točka 40.
(
46
)	Gre za sodbi Splošnega sodišča z dne 25. oktobra 2007, SP in drugi/Komisija (T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 in T‑98/03, EU:T:2007:317), in z dne 29. marca 2011, ArcelorMittal Luxembourg/Komisija in Komisija/ArcelorMittal Luxembourg in drugi (C‑201/09 P in C‑216/09 P, EU:C:2011:190).
(
47
)	Sodba z dne 14. junija 2016, Komisija/McBride in drugi (C‑361/14 P, EU:C:2016:434, točka 45).
(
48
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. januarja 2014 o spremembi določenih uredb o skupni trgovinski politiki v zvezi s postopki za sprejetje določenih ukrepov (UL 2014, L 18, str. 1), ki je začela veljati 30 dni po objavi 21. januarja 2014.
(
49
)	Gre za „postopke za sprejetje ukrepov iz uredb, navedenih v Prilogi k tej uredbi (med katerimi je 1225/09), ki so se začeli ob začetku veljavnosti te uredbe ali pred njim, kadar: (a) je Komisija sprejela akt; (b) se na podlagi ene od uredb, navedenih v Prilogi, zahteva posvetovanje in se je takšno posvetovanje že začelo; ali (c) se za eno od uredb, navedenih v Prilogi, zahteva predlog in je Komisija sprejela takšen predlog“.
(
50
)	Sodba z dne 14. junija 2016, C‑361/14 P, EU:C:2016:434.
(
51
)	Prav tako je treba navesti točko 63 sodbe z dne 29. marca 2011, ArcelorMittal Luxembourg/Komisija in Komisija/ArcelorMittal Luxembourg in drugi (C‑201/09 P ter C‑216/09 P, EU:C:2011:190), v kateri je navedeno, da „je treba v skladu z načelom, ki je skupno pravnim sistemom držav članic, katerih izvor sega do rimskega prava – razen ob izrecni nasprotni volji zakonodajalca – ob spremembi zakonodaje zagotoviti kontinuiteto pravnih struktur […]“.
(
52
)	Splošni proračun Unije za leto 2016 (UL 2016, L 48, str. 1) v naslovu „Lastna sredstva“ (str. 36) vsebuje poglavje 12, ki se nanaša na „Carine in druge dajatve, določene na podlagi člena 2(1)(a) Sklepa 2007/436/ES, Euratom“ in ki skupaj z dajatvami po skupni carinski tarifi vsebuje druge dajatve, „ki so jih oziroma jih bodo določile institucije Evropske unije v zvezi s trgovino s tretjimi državami“.
(
53
)	Zadeva C‑365/15, EU:C:2016:663, točka 65.
(
54
)	Sodbe z dne 8. marca 2001, Metallgesellschaft in drugi (C‑397/98 in C‑410/98, EU:C:2001:134); z dne 12. decembra 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774); z dne 19. julija 2012, Littlewoods Retail in drugi (C‑591/10, EU:C:2012:478); z dne 27. septembra 2012, Zuckerfabrik Jülich in drugi (C‑113/10, C‑147/10 in C‑234/10, EU:C:2012:591), in z dne 18. aprila 2013, Irimie (C‑565/11, EU:C:2013:250).
(
55
)	Zdi se, da tudi samo predložitveno sodišče v točki 40 svoje odločbe nakazuje takšno rešitev, ker navaja, da za ponovno uvedbo protidampinške dajatve zadostuje preučiti zahtevke za TGO ali IO v skladu s členom 2(7)(c) Uredbe št. 384/96, ne da bi bila načeloma potrebna nova uredba, ker bo treba zgolj obravnavati različna vprašanja, ki jih ima Komisija na voljo.
(
56
)	Sodba z dne 18. januarja 2017, Wortmann, C‑365/15, EU:C:2017:19, izrek.
(
57
)	Družba Deichmann je na obravnavi vztrajala, da je pravica naložitve protidampinških dajatev zastarala 31. marca 2011. Vendar pa je treba upoštevati dejstvo, da se izplačila, ki so predmet preverjanj, nanašajo na uvoze pred tem datumom. Novi postopki določitve protidampinških dajatev niso bili uvedeni, pač pa, ker je bila podlaga za izračun prejšnjih izplačil (Uredba 1472/2006 in Izvedbena uredba 1294/2009) izpodbijana in razglašena za nično, so bila ta dejansko ponovno preučena za odpravo nezakonitosti, ki so bile ugotovljene v sodbi.
(
58
)	Izvedbeni sklep Sveta 2014/149/EU z dne 18. marca 2014 o zavrnitvi predloga izvedbene uredbe o ponovni uvedbi dokončne protidampinške dajatve in dokončnem pobiranju začasne dajatve na uvoz določene obutve z zgornjim delom iz usnja s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, ki jo proizvajajo podjetja Brosmann Footwear (HK) Ltd, Seasonable Footwear (Zhongshan) Ltd, Lung Pao Footwear (Guangzhou) Ltd, Risen Footwear (HK) Co Ltd in Zhejiang Aokang Shoes Co. Ltd (UL 2014, L 82, str. 27).
(
59
)	Sodba z dne 2. februarja 2012, Brosmann Footwear (HK) in drugi/Svet, C‑249/10 P, EU:C:2012:53.
(
60
)	Komisija je z obvestilom, objavljenim v Uradnem listu Evropske unije (UL 2013, C 295, str. 6), sporočila, da je sklenila obnoviti protidampinški postopek na točki, na kateri je prišlo do nezakonitosti, in proučiti, ali so za vložnike prevladovali pogoji tržnega gospodarstva za obdobje od 1. aprila 2004 do 31. marca 2005, ter je zainteresirane strani pozvala, naj se ji javijo.
(
61
)	Komisija je na obravnavi trdila, da je bila zahteva po informacijah, naslovljena na carinske organe, namenjena zgolj opredelitvi zadevnih proizvajalcev izvoznikov. Tako je bilo mogoče preučiti dokumente, ki jih je predložil vsak od njih v prvotnih zahtevkih za TGO in IO, z izogibanjem zamudam, do katerih bi prišlo, če bi pazili na primere, v katerih ni bilo zahteve za vračilo.
(
62
)	Tožba T‑154/17, ki jo je zoper Izvedbeno uredbo Komisije (EU) 2016/2257 z dne 14. decembra 2016 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in o dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene na uvoz določene obutve z zgornjim delom iz usnja s poreklom iz Ljudske republike Kitajske in ki so jo izdelale družbe Chengdu Sunshine Shoes Co. Ltd., Foshan Nanhai Shyang Yuu Footwear Ltd. in Fujian Sunshine Footwear Co. Ltd., ter izvrševanju sodbe, ki jo je Sodišče izdalo v združenih zadevah C‑659/13 in C‑34/14, je predmet postopka pred Splošnim sodiščem.
(
63
)	Glej opombo 21.