SODBA SODIŠČAz dne 13. decembra 1979(*)„Prepoved zasaditve novih nasadov vinogradov“V zadevi 44/79_katere
predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je na Sodišče
naslovilo Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstrasse (upravno
sodišče) na podlagi člena 177 Pogodbe EGS, v postopkuLiselotte Hauer, stanujoča v Bad Dürkheimu_protiLand Rheinland-Pfalz (dežela Porenje – Pfalško)_glede
razlage člena 2 Uredbe Sveta (EGS) št. 1162/76 z dne 17. maja 1976 o
ukrepih, namenjenih za prilagoditev vinogradniškega potenciala tržnim
zahtevam, spremenjene z Uredbo Sveta (EGS) št. 2776/78 z dne 23.
novembra 1978, ob upoštevanju člena 1 Gesetz ueber Massnahmen auf dem
Gebiete der Weinwirtschaft – Weinwirtschaftsgesetz (nemški zakon o
ukrepih na področju vinogradništva)_SODIŠČE_v
sestavi H. Kutscher, predsednik, A. O’Keeffe in A. Touffait,
predsednika senatov, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore, A. J.
Mackenzie Stuart, G. Bosco, T. Koopmans in O. Due, sodniki_generalni pravobranilec: F. Capotorti_sodni tajnik: A. Van Houtteizreka naslednjoSodbo Pravno stanje1        S
sklepom z dne 14. decembra 1978, ki ga je Sodišče prejelo 20. marca
1979, je Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstrasse Sodišču na
podlagi člena 177 Pogodbe EGS predložilo vprašanji za predhodno
odločanje glede razlage člena 2 Uredbe Sveta (EGS) št. 1162/76 z dne 17.
maja 1976 o ukrepih za prilagoditev vinogradniškega potenciala tržnim
zahtevam (UL L 135, str. 32), spremenjene z Uredbo Sveta (EGS) št.
2776/78 z dne 23. novembra 1978 (UL L 333, str. 1).2        Iz
spisa v tej zadevi izhaja, da je tožeča stranka 6. junija 1975 v
postopku v glavni stvari pri pristojnem upravnem organu dežele Porenje –
Pfalško zahtevala, naj se ji izda dovoljenje za to, da zasadi nasad
vinske trte na zemljišču, ki je v njeni lasti, na območju Bad Durkheima.
To dovoljenje je bilo sprva zavrnjeno zato, ker v skladu z določili
nemške zakonodaje, ki velja na tem področju, in sicer zakonom glede
vinske industrije (Weinwirtschaftsgesetz) z dne 10. marca 1977, omenjeno
zemljišče ni primerno za gojenje vinske trte. Zadevna oseba je 22.
januarja 1976 vložila pritožbo proti tej odločitvi. Medtem ko je
pristojni upravni organ obravnaval navedeno pritožbo, je bila sprejeta
Uredba št. 1162/76 z dne 17. maja 1976, katere člen 2 za tri leta
prepoveduje sajenje vinske trte. Upravni organ je 21. oktobra
istega leta zavrnil pritožbo, za kar je navedel dva razloga: na eni
strani neprimernost zemljišča in na drugi strani prepoved sajenja, pri
čemer se je skliceval na navedeno uredbo Skupnosti.3        Zadevna
oseba je vložila tožbo pri Verwaltungsgericht. Na podlagi izvedenskih
poročil o vrstah grozdja, ki ga gojijo na istem področju, in ob
upoštevanju dogovora, sklenjenega s številnimi drugimi lastniki
zemljišč, ki so tik ob zemljišču prosilke, je upravni organ priznal, da
se lahko zemljišče tožeče stranke šteje za primerno za gojenje vinske
trte glede na minimalne zahteve, ki jih določa nacionalna zakonodaja.
Zaradi tega je bil organ pripravljen izdati dovoljenje takoj, ko se
izteče prepoved zasaditve novih nasadov vinske trte, ki jo je sprejela
Skupnost. Torej se spor med strankama zdaj nanaša le še na vprašanja
glede prava Skupnosti.4        Tožeča
stranka v postopku v glavni stvari meni, da bi moralo biti dovoljenje,
za katero je zaprosila, izdano, ker je bila zahteva vložena veliko prej,
preden je začela veljati Uredba št. 1162/76, in zato njena določila za
to zahtevo ne morejo veljati. Tudi ob predpostavki, da ta uredba velja
za zahteve, ki so bile vložene, preden je začela veljati, se na njena
določila po mnenju tožeče stranke ni mogoče sklicevati v njeno škodo,
saj kršijo njeno lastninsko pravico in pravico do svobodnega opravljanja
poklica, ki ju zagotavljata člena 12 in 14 Grundgesetza (temeljni zakon
Zvezne republike Nemčije).5        Da
bi Verwaltungsgericht lahko razsodilo v tem sporu, je postavilo ti
vprašanji: 1.      Ali
je treba Uredbo Sveta (EGS) št. 1162/76 z dne 17. maja 1976,
spremenjeno z Uredbo Sveta (EGS) št. 2776/78 z dne 23. novembra 1978
razlagati tako, da njen člen 2(1) velja tudi za tiste zahteve za izdajo
dovoljenja za zasaditev novih vinskih trt kot vinogradov, ki so bile
vložene, preden je začela veljati omenjena uredba?2.      Če
je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 2(1)
omenjene uredbe razlagati tako, da prepoved, ki jo določa glede
izdajanja dovoljenj za zasaditev novih vinskih trt – ne glede na
oprostitve, ki jih določa člen 2(2) uredbe – velja na splošno, torej ne
glede na vprašanje o (ne)primernosti zemljišča, urejeno v
členu 1(1), drugi stavek, in (2) Weinwirtschaftsgesetza (nemški
zakon o ukrepih, ki veljajo v vinski industriji)?  Prvo vprašanje (časovna veljavnost Uredbe št. 1162/76) 6        Tožeča
stranka v postopku v glavni stvari trdi, da bi moralo biti njeni
zahtevi, ki jo je pristojnemu upravnemu organu predložila 6. junija
1975, v normalnem spletu okoliščin ugodeno pred uveljavitvijo uredbe
Skupnosti, če bi upravni postopek potekal tako, kot je običajno, in bi
upravni organ brez zamude ugotovil, da je njeno zemljišče v skladu z
nacionalno zakonodajo primerno za gojenje vinske trte. Trdi, da je ta
položaj treba upoštevati pri ugotavljanju časovne veljavnosti uredbe
Skupnosti, še zlasti zaradi tega, ker pridelek zadevnega vinograda ne bi
imel pomembnejšega vpliva na pogoje na trgu ob upoštevanju časa, ki
preteče med zasaditvijo vinograda in ko ta prvič obrodi.7        S
trditvami, ki jih je navedla tožeča stranka v postopku v glavni stvari,
se ni mogoče strinjati. Res je, da člen 2(1), pododstavek 2, Uredbe št.
1162/76 izrecno določa, da države članice ne bodo več izdajale
dovoljenj za nove nasade „od dne, ko začne veljati ta uredba“. Ker se
nanaša na izdajo dovoljenja, to določilo izključuje možnost upoštevanja
trenutka, v katerem je bila zahteva vložena. Njen namen je zagotoviti
takojšnje učinkovanje uredbe, in sicer da se za obdobje prepovedi na
podlagi člena 4 iste uredbe ustavi izvrševanje pravic do zasaditve ali
ponovne zasaditve, pridobljenih, preden je uredba začela veljati.8        Kot
navaja šesta uvodna izjava preambule glede zadnjenavedenega določila,
je prepoved zasaditve novih nasadov pogojena z „nespornim javnim
interesom“, v skladu s katerim je treba ustaviti prekomerno proizvodnjo
vina v Skupnosti, da bi tako ponovno vzpostavili ravnotežje na trgu in
preprečili ustvarjanje strukturnih presežkov. Tako je namen Uredbe št.
1162/76 takoj preprečiti kakršno koli širitev obstoječih vinogradov.
Zato ni mogoče dovoliti izjeme v korist zahteve, ki je bila vložena,
preden je uredba začela veljati.9        Zato
se mora odgovor na prvo vprašanje glasiti, da je treba Uredbo Sveta
št. 1162/76 z dne 17. maja 1976, spremenjeno z Uredbo Sveta (EGS)
št. 2776/78 z dne 23. novembra 1978, razlagati tako, da njen člen
2(1) velja tudi za zahteve za izdajo dovoljenja za zasaditev novih
vinskih trt, ki so bile vložene, preden je uredba začela veljati. Drugo vprašanje (veljavnost ratione materiae Uredbe št. 1162/76) 10      Verwaltungsgericht
v drugem vprašanju Sodišče naproša, naj razsodi, ali prepoved izdajanja
dovoljenje za zasaditev novih nasadov, določena v členu 2(1) Uredbe št.
1162/76, velja na splošno, torej tudi za zemljišča, ki so opredeljena
kot primerna za gojenje vinske trte v skladu z merili v nacionalni
zakonodaji.11      V
tem pogledu besedilo uredbe ni dvoumno, saj člen 2 prepoveduje
„vsakršno novo zasaditev“ brez razlikovanja glede na kakovost zadevnih
zemljišč. Iz besedila in iz navedenih ciljev Uredbe št. 1162/76 je
razvidno, da prepoved velja za vse nove nasade, ne glede na vrsto
zemljišča in njegovo razvrstitev v skladu z nacionalno zakonodajo. Kot
izhaja predvsem iz druge uvodne izjave v preambuli, je cilj uredbe
ustaviti presežke, ki nastajajo v evropski proizvodnji vina, in ponovno
vzpostaviti ravnotežje na trgu, dolgoročno in kratkoročno. Le člen 2(2)
uredbe predvideva izjeme od splošne prepovedi, določene v odstavku 1
istega člena, vendar ni sporno, da nobena od teh izjem v tem primeru ne
velja.12      Zato
mora biti odgovor na drugo vprašanje tak, da je treba člen 2(1) Uredbe
št. 1162/76 razlagati tako, da prepoved izdajanja dovoljenj za
zasaditev novih nasadov – ne glede na oprostitve, ki jih določa člen
2(2) Uredbe – velja na splošno, torej ne glede na vprašanje o
(ne)primernosti zemljišča za gojenje vinske trte v skladu z določili
nacionalne zakonodaje. Zagotavljanje temeljnih pravic v pravnem redu Skupnosti13      Verwaltungsgericht
v predložitveni odločbi navaja, da bi lahko bilo, če je treba Uredbo
št. 1162/76 razlagati tako, da razglaša splošno prepoved, ki vključuje
zemljišča, primerna za gojenje vinske trte, to določilo treba šteti za
neveljavno v Zvezni republiki Nemčiji zaradi dvomov, ki obstajajo glede
njegove združljivosti s temeljnimi pravicami, ki jih zagotavljata člena
12 in 14 Grundgesetza, od katerih se prvi nanaša na lastninsko pravico
in drugi na pravico do svobodnega opravljanja poklica.14      Kot
je Sodišče že razsodilo v sodbi z dne 17. decembra 1970 v zadevi
Internationale Handelsgesellschaft (Recueil 1970, str. 1125), je o
vprašanju morebitne kršitve temeljnih pravic z aktom institucije
Skupnosti mogoče soditi le ob upoštevanju prava Skupnosti. Uvedba
posebnih meril za presojo, ki izhaja iz zakonodaje ali ustavne ureditve
posamezne države članice, bi ogrozila materialno enotnost in
učinkovitost prava Skupnosti in bi neizogibno vodila v neenotnost
skupnega trga ter ogrozila kohezijo Skupnosti.15      Sodišče je v zgoraj navedeni sodbi in v poznejši sodbi z dne 14. maja 1974 v zadevi Nold (Recueil
1974, str. 491) tudi poudarilo, da so temeljne pravice sestavni del
splošnih pravnih načel, katerih spoštovanje zagotavlja; da se pri
zagotavljanju varovanja teh pravic Sodišče zgleduje pri ustavnih
tradicijah, ki so skupne državam članicam, tako da v Skupnosti niso
dovoljeni ukrepi, ki niso združljivi s temeljnimi pravicami, ki jih
priznavajo ustave teh držav; da lahko mednarodni instrumenti za varstvo
človekovih pravic, pri katerih so države članice sodelovale ali so k
njim pristopile, ponujajo smernice, ki jih je treba upoštevati v okviru
prava Skupnosti. Ta koncept je bil pozneje priznan v skupni deklaraciji
Skupščine, Sveta in Komisije z dne 5. aprila 1977, ki se, potem ko
navaja sodno prakso Sodišča, sklicuje po eni strani na pravice, ki jih
zagotavljajo ustave držav članic, in po drugi strani na Evropsko
konvencijo za zaščito človekovih pravic in temeljnih svoboščin z dne 4.
novembra 1950 (UL 1977, C 103, str. 1).16      V
teh okoliščinah je treba dvome, na katere opozarja Verwaltungsgericht,
glede združljivosti določil Uredbe št. 1162/76 s pravili o varovanju
temeljnih pravic, razumeti kot dvome o veljavnosti uredbe z vidika prava
Skupnosti. V zvezi s tem je treba razlikovati med morebitno kršitvijo
lastninske pravice in morebitnim omejevanjem svobode opravljanja
poklica. Vprašanje glede lastninske pravice 17      Lastninska
pravica je v pravnem redu Skupnosti zagotovljena v skladu s koncepti,
ki so skupni ustavam držav članic, in se kažejo tudi v prvem protokolu k
Evropski konvenciji o varovanju človekovih pravic.18      Člen 1 tega protokola določa:„Vsaka
fizična ali pravna oseba ima pravico do mirnega uživanja svoje
lastnine. Nikomur ni dovoljeno odvzeti pravic do njegove lastnine, razen
če je to v javnem interesu in v skladu s pogoji, ki jih predvidevajo
zakon in splošna načela mednarodne zakonodaje.Zgoraj
navedeni predpisi pa nikakor ne smejo omejevati pravice države, da
sprejme take zakone, ki se ji zdijo potrebni za nadzorovanje uporabe
lastnine v skladu s splošnim interesom ali z namenom, da bi zagotovila
plačevanje davkov ali drugih prispevkov oziroma kazni.“19      To
določilo po tem, ko razglaša pravico do mirnega uživanja svoje
lastnine, predvideva dva načina mogočega kršenja lastninske pravice,
glede na to, ali je kršitev v tem, da lastniku pravico odvzame oziroma
mu omeji njeno izvrševanje. V tem primeru ni sporno, da prepovedi novih
zasaditev vinske trte ni mogoče šteti za akt, ki lastniku odvzema
lastnino, saj lahko ta še vedno povsem svobodno razpolaga z njo ali jo
uporabi za druge namene, ki niso prepovedani. Po drugi strani ta
prepoved nedvomno omejuje uporabo lastnine. S tega vidika drugi odstavek
člena 1 protokola vsebuje pomembno navedbo, saj priznava pravico
države, „da sprejme take zakone, ki se ji zdijo potrebni za nadzorovanje
uporabe lastnine v skladu s splošnim interesom“. Protokol tako načeloma
sprejema zakonitost omejitev uporabe lastnine, pri čemer hkrati omejuje
te omejitve do tiste mere, do katere država meni, da so „potrebne“ za
varovanje „splošnih interesov“. Vendar to določilo ne daje dovolj
natančnega odgovora na vprašanje, ki ga je predložilo sodišče
Verwaltungsgericht.20      Zato
je treba, preden je mogoče odgovoriti na to vprašanje, preučiti tudi
elemente, ki izhajajo iz ustavnih pravil in prakse devetih držav članic.
Ena od prvih ugotovitev je, da ta pravila in prakse zakonodajalcu
dovoljujejo, da sprejema predpise glede uporabe zasebne lastnine v
splošnem interesu. V ta namen se nekatere ustave sklicujejo na
obveznosti, ki so inherentne lastnini (Grundgesetz, člen 14(2), prvi
stavek), na njeno socialno funkcijo (italijanska ustava, člen 42(2)), na
podrejenost njenega uživanja zahtevam splošne koristi (Grundgesetz,
člen 14(2), drugi stavek, in irska ustava, člen 43.2.2) ali na
socialno pravičnost (irska ustava, člen 43.2.1). V vseh državah članicah
se je ta socialna funkcija lastninske pravice uresničila v številnih
zakonodajnih aktih. V vseh državah članicah obstaja zakonodaja o
kmetijstvu in gozdarstvu, vodni ureditvi, varovanju okolja in
urbanističnem in prostorskem urejanju, ki nalaga omejitve, včasih
precejšne, glede uporabe nepremičnin.21      Vse
države proizvajalke vina v Skupnosti imajo zavezujočo zakonodajo,
čeprav se glede sajenja vinske trte, izbire sort in načinov pridelave
razlikujejo po strogosti. V nobeni od zadevnih držav ta določila
načeloma ne štejejo za nezdružljiva s spoštovanjem lastninske pravice.22      Zaradi
tega je mogoče trditi, upoštevajoč ustavne koncepte, ki so skupni vsem
državam članicam, in ustaljene zakonodajne prakse na najrazličnejših
področjih, da dejstva, da Uredba št. 1162/76 določa omejitve za
zasaditev novih nasadov vinske trte, načeloma ni mogoče izpodbijati. Gre
za tako vrsto omejitve, ki je znana in sprejemljiva kot legitimna v
enakih ali podobnih oblikah v ustavnih ureditvah v vseh državah
članicah.23      Vendar
ta ugotovitev ne reši v celoti problema, ki ga je izpostavilo
Verwaltungsgericht. Tudi če načeloma ni mogoče izpodbijati, da ima
Skupnost možnost omejiti uživanje lastninske pravice v okviru skupne
ureditve trga in za namene strukturne politike, je še vedno treba
preučiti, ali omejitve, ki jih uvajajo sporna določila, dejansko
pomenijo cilje splošnega interesa Skupnosti oziroma ali glede na
zastavljeni cilj ne pomenijo nesorazmerno in nedopustno vmešavanje v
pravice lastnika, s čimer kršijo bistvo lastninske pravice. Tak je
pravzaprav tudi očitek tožeče stranke v postopku v glavni stvari, ki
meni, da bi le izvajanje politike kakovosti dovoljevalo zakonodajnim
organom omejiti uživanje vinogradniške lastnine, kar bi pomenilo, da ima
ta nedotakljivo pravico od takrat, ko se ugotovi, da je njeno zemljišče
primerno za gojenje vinske trte. Zato je treba ugotoviti, kakšen je
cilj sporne uredbe, ter presoditi, ali je razmerje med ukrepi, ki jih
določa uredba, in ciljem, ki ga želi v tem primeru izpolniti Skupnost,
razumno.24      Določila
Uredbe št. 1162/76 je treba upoštevati v kontekstu skupne organizacije
trga vina, ki je tesno povezana s strukturno politiko Skupnosti na
zadevnem področju. Cilji te politike so navedeni v Uredbi (EGS) št.
816/70 z dne 28. aprila 1970 o dodatnih določilih za skupno organizacijo
trga vina (UL L 99, str. 1), ki je podlaga za sporno uredbo, in v
Uredbi št. 337/79 z dne 5. februarja 1979 o skupni ureditvi trga
vina (UL L 54, str. 1), ki kodificira vsa zakonska določila, ki urejajo
skupno ureditev trga. Naslov III te uredbe, ki določa „pravila za
proizvodnjo in kontroliranje nasadov“, zdaj pomeni pravni okvir na tem
področju. Drugi dejavnik, na podlagi katerega je mogoče prepoznati
politiko, ki jo Skupnost uveljavlja na tem področju, je Resolucija Sveta
z dne 21. aprila 1975 glede novih smernic za uravnavanje trga namiznih
vin (UL C 90, str. 1).25      Gledano
v celoti, iz teh aktov izhaja, da je politika, ki jo je sprejela in
delno tudi izvedla Skupnost, sestavljena iz skupne organizacije trga v
povezavi s strukturnimi izboljšavami v sektorju proizvodnje vina. V
okviru smernic, ki jih določa člen 39 Pogodbe EGS, ima ta dva cilja, po
eni strani namreč želi vzpostaviti trajno ravnotežje na trgu vina s
cenami, ki bodo dobičkonosne za proizvajalce in ugodne za potrošnike, in
po drugi strani želi doseči izboljšanje kakovosti vin na trgu. Da bi
pravila Skupnosti, ki se nanašajo na trg vina, lahko izpolnila ta cilja
količinskega ravnotežja in izboljšanja kakovosti, določajo številne
ukrepe, ki veljajo za proizvodnjo in za trženje vina.26      S
tega vidika je treba zlasti navesti določila člena 17 Uredbe št.
816/70, ki so bila v bolj razdelani obliki povzeta v členu 31 Uredbe št.
337/79, ki določa, da morajo države članice pripraviti načrte za
zasaditev in proizvodnjo, usklajene v okvirom obveznega načrta
Skupnosti. Za namene izvajanja tega načrta se lahko sprejmejo ukrepi
glede zasaditev, ponovnih zasaditev, posekanja ali opustitev vinogradov.27      Uredba
št. 1162/76 je bila sprejeta prav v tem kontekstu. Iz njene preambule
in iz gospodarskih okoliščin, v katerih je bila sprejeta, za katere so
bili od letine leta 1974 značilni stalni presežki, je razvidno, da ta
uredba izpolnjuje dvojno funkcijo: po eni strani mora omogočiti takojšno
ustavitev nadaljnjega povečevanja presežkov in po drugi strani
ustanovam Skupnosti omogočiti potreben čas za izvajanje strukturne
politike, ki je oblikovana tako, da spodbuja visoko kakovost
proizvodnje, hkrati pa spoštuje individualne značilnosti in potrebe
različnih vinorodnih regij Skupnosti glede izbire vinorodnih zemljišč in
sort in ureja načine proizvodnje.28      Da
bi Svet izpolnil ta dvojni namen, je z Uredbo št. 1162/76 uvedel
splošno prepoved zasaditve novih nasadov – z izjemo nekaj strogo
določenih izjem – ne glede na kakovost zemljišča. Glede obsega tega
ukrepa je treba ugotoviti, da je Svet sprejel le začasni ukrep. Zasnovan
je tako, da se neposredno ukvarja s cikličnimi presežki in hkrati
pripravlja trajne strukturne ukrepe.29      Gledano
s tega vidika grajani ukrep ne ustvarja nikakršnih nepotrebnih omejitev
izvrševanja lastninske pravice. Dejansko obdelovanje novih vinogradov v
situaciji, za katero so značilni stalni presežki v proizvodnji, z
gospodarskega vidika ne bi imelo drugega učinka, kot je povečevanje
presežkov; poleg tega bi tako povečevanje na tej stopnji pomenilo
tveganje še zapletenejšega izvajanja strukturne politike na ravni
Skupnosti, glede na to, da bi taka politika temeljila na uporabi
strožjih meril, kot so zdaj določena v nacionalni zakonodaji glede
izbire zemljišč, primernih za vinogradništvo.30      Zato
je treba ugotoviti, da je omejitev uživanje lastnine zaradi prepovedi
zasaditve novih nasadov, ki jo je za določen čas uvedla Uredba št.
1162/76, utemeljena s cilji splošnega interesa, ki jih izpolnjuje
Skupnost, in ne krši bistva lastninske pravice, kot je ta priznana in
zaščitena v okviru pravnega reda Skupnosti. Vprašanje svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti31      Tožeča
stranka v postopku v glavni stvari tudi meni, da prepoved zasaditve
novih nasadov, ki jo nalaga Uredba št. 1162/76, krši njene temeljne
pravice, ker je njen namen omejiti njeno svobodo do opravljanja poklica
vinogradnika.32      Kot
je Sodišče že presodilo v sodbi z dne 14. maja 1974 v zadevi Nold,
čeprav je res, da ustavni zakoni številnih držav članic jamčijo
spoštovanje svobode opravljanja poklicne dejavnosti, je na tako
zagotovljeno pravico treba gledati ob upoštevanju socialne funkcije
dejavnosti, ki jo ščiti, in ne gre za absolutno pravico. V tej zadevi je
treba ugotoviti, da izpodbijani ukrep Skupnosti na noben način ne
vpliva na dostop do poklica vinogradnika ali na svobodo opravljanja tega
poklica na zemljiščih, ki so trenutno namenjena gojenju vinske trte. V
obsegu, v katerem prepoved zasaditve novih nasadov zadeva svobodno
opravljanje poklica vinogradnika, je ta omejitev le posledica omejitve
uživanja lastninske pravice, pri čemer se obe omejitvi združita. Ob
predpostavki, da sploh obstaja, je omejitev svobodnega opravljanja
poklica vinogradnika upravičena z enakimi razlogi, ki upravičujejo
omejitev uživanja lastnine.33      Iz
navedenega izhaja, da preučitev Uredbe št. 1162/76 z vidika dvomov, ki
jih je izrazilo Verwaltungsgericht, ni pokazala nobenega takega
elementa, ki bi vplival na veljavnost te uredbe zaradi neskladja z
zahtevami, ki izhajajo iz varovanja temeljnih pravic v Skupnosti. StroškiStroški
vlade Zvezne republike Nemčije, Sveta in Komisije Evropskih skupnosti,
ki so Sodišču predložili stališča, se ne povrnejo.Ker
je ta postopek z vidika strank v postopku v glavni stvari le ena od
stopenj v postopku, ki ga obravnava Verwaltungsgericht Neustadt an der
Weinstrasse, to odloči o stroških.Iz teh razlogov je SODIŠČE v
odgovor na vprašanja, ki jih je predložilo Verwaltungsgericht Neustadt
an der Weinstrasse s sklepom z dne 14. decembra 1978, razsodilo:1)      Uredbo
Sveta (EGS) št. 1162/76 z dne 17. maja 1976 o ukrepih za prilagoditev
vinogradniškega potenciala tržnim zahtevam, spremenjeno z Uredbo Sveta
(EGS) št. 2776/78 z dne 23. novembra 1978, ki Uredbo št. 1162/76
spreminja drugič, je treba razlagati tako, da člen 2(1) velja tudi za
zahteve za izdajo dovoljenja za zasaditev novih nasadov, ki so bile
vložene, preden je ta uredba začela veljati.2)      Člen
2(1) Uredbe št. 1162/76 je treba razlagati tako, da prepoved, ki jo
določa glede izdajanja dovoljenje za zasaditev novih nasadov – ne glede
na izjeme, ki jih določa člen 2(2) uredbe – velja na splošno, ne glede
na vprašanje o (ne)primernosti zemljišča za gojenje vinske trte v skladu
z določili nacionalne zakonodaje.KutscherO´Keeffe      TouffaitMertens de WilmarsPescatore      Mackenzie Stuart      BoscoKoopmansDueRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. decembra 1979.Sodni tajnik       PredsednikA. Van Houtte       H. Kutscher* Jezik postopka: nemščina.