62015CC0348
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
JULIANE KOKOTT,
predstavljeni 8. septembra 2016 (
1
)
Zadeva C‑348/15
Stadt Wiener Neustadt
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,
ki ga je vložilo Verwaltungsgerichtshof (upravno sodišče) Avstrija))
„Okoljska politika — Direktiva 85/337/EGS v različici Direktive 97/11/ES — Presoja vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje — Področje uporabe — Predpis države članice o ohranitvi pravnomočnega soglasja v veljavi kljub neizvedbi presoje vplivov na okolje — Pravna varnost in varstvo legitimnih pričakovanj“
I – Uvod
1.
Več postopkov, ki zadevajo Avstrijo, je pokazalo, da je imela ta država članica, vsaj v preteklosti, velike težave pri uporabi Direktive (
2
) PVO. (
3
) Obstaja nevarnost, da se je veliko projektov, ki bi morali biti v skladu s to direktivo predmet presoje vplivov na okolje, izvedlo brez takšne presoje.
2.
Obravnavani postopek za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na predpis, ki ureja posledice takšne kršitve Direktive PVO. V skladu z navedenim predpisom se šteje, da je k projektu dano soglasje kot skladnemu z avstrijskimi nacionalnimi predpisi, če so od izdaje soglasja, ki je bilo izdano v nasprotju s temi določbami, potekla tri leta. Ta rok hkrati pristojnim organom omejuje pravico do razveljavitve soglasja, ki je bilo izdano v nasprotju z avstrijskimi predpisi.
3.
Zaradi tega je treba pojasniti, ali je takšna fikcija zakonite izdaje soglasja v skladu s pravom Unije. Odločitev Sodišča bo lahko imela pomembne praktične posledice za Avstrijo, pa tudi za druge države članice.
II – Pravni okvir
A – Pravo Unije
4.
Predlog za sprejetje prehodne odločbe se nanaša na izjemo od obveznosti izvedbe presoje vplivov na okolje, ki je bila sprva urejena v členu 1(5) (
4
), pozneje pa v členu 1(4) (
5
) Direktive PVO:
„Ta direktiva se ne uporablja za projekte, katerih podrobnosti so sprejete s posebnim predpisom nacionalne zakonodaje, ker se cilji te direktive, vključno z zagotavljanjem informacij, dosegajo z zakonodajnim postopkom.“
5.
Z manjšimi spremembami najdemo to določbo zdaj v členu 2(5) Direktive PVO.
6.
Poleg tega je treba opozoriti na temeljno obveznost iz člena 2(1) Direktive PVO, ki je nove različice Direktive ne spreminjajo:
„Države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev, da so pred izdajo soglasja projekti, ki bodo verjetno pomembno vplivali na okolje, med drugim zaradi svoje narave, velikosti ali lokacije, predmet zahteve za izdajo soglasja za izvedbo in presojo njihovih vplivov […]“
B – Avstrijsko pravo
7.
V obravnavanem primeru sta pomembni dve določbi avstrijskega zakona o presoji vplivov na okolje iz leta 2000 (Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz, v nadaljevanju: UVP‑G 2000) v različici, ki se uporablja v pritožbenem postopku iz leta 2009. Člen 3(6) vsebuje rok za razveljavitev soglasij, ki so bila izdana brez izvedbe presoje vplivov na okolje:
„Pred izvedbo presoje vplivov na okolje ali presoje posameznega primera za projekte, ki so predmet presoje na podlagi odstavkov 1, 2 ali 4, soglasja ni mogoče izdati, odločbe, ki so bile izdane v skladu z upravnimi predpisi pred koncem presoje vplivov na okolje, pa so brez pravnega učinka. Soglasja, ki so bila izdana v nasprotju s to določbo, lahko pristojni organ na podlagi člena 39(3) v roku treh let razglasi za nična.“
8.
Člen 46(20), točka 4, UVP‑G 2000 vsebuje fikcijo izdaje soglasja za starejše projekte, ki se navezuje na člen 3(6):
„Za projekte, za katere so bila izdana soglasja, ki jih ob uveljavitvi zveznega zakona BGBl. I, 87/2009 ni več mogoče razglasiti za nična na podlagi člena 3(6), se šteje, da je bilo izdano soglasje na podlagi tega zveznega zakona.“
III – Dejansko stanje in predlog za sprejetje predhodne odločbe
9.
A.S.A. Abfall Service AG (v nadaljevanju: ASA Abfall) na lokaciji v Wiener Neustadt upravlja kemično-fizikalno napravo za obdelavo nevarnih odpadkov, prenosno postajo za odpadke in napravo za predelavo nadomestnega goriva, pri čemer je le zadnjenavedena predmet tega postopka.
10.
V skladu s predlogom za sprejetje predhodne odločbe se v tej napravi v več korakih drobijo pretežno odpadki iz plastike, dokler ni na razpolago industrijsko zamenljivo nadomestno gorivo, ki se uporablja pretežno za proizvodnjo cementa; v napravi se tako izvaja fizikalna obdelava nenevarnih odpadkov.
11.
Za napravo so bila izdana posamezna soglasja na podlagi materialnih predpisov, in sicer obratovalna dovoljenja, ki jih je izdal župan Stadt Wiener Neustadt v letih 1986 in 1993; takrat je bilo izdano soglasje za predelavo 9990 ton na leto. 10. decembra 2002 je ministrski predsednik Spodnje Avstrije na podlagi predpisov s področja ravnanja z odpadki izdal soglasje za razširitev naprave za predelavo največ 34.000 ton na leto. Ta odločba ne določa največje količine odpadkov v tonah na dan. Soglasje na podlagi UVP‑G 2000, ki v Avstriji ureja presojo vplivov na okolje, za to napravo ni bilo izdano.
12.
V skladu z ugotovitvami nacionalnega postopka naj bi se povečanje zmogljivosti doseglo z izgradnjo obstoječe linije in izgradnjo nadaljnje linije za predelavo. Trenutno se proizvaja od 17.000 do 21.000 ton na leto, s čimer zmogljivost, za katero je bilo izdano soglasje, ni presežena. Navedeno je posledica tega, da druga linija za predelavo, h kateri je bilo s to odločbo izdano soglasje, doslej še ni bila realizirana.
13.
19. avgusta 2009 pravnomočni odločbi z dne 10. decembra 2002 (ob uveljavitvi novele UVP‑G 2009) ni več grozila razglasitev ničnosti na podlagi člena 3(6) UVP‑G 2000. V skladu s to določbo se namreč lahko materialnopravna soglasja za projekte, za katere velja obveznost izvedbe PVO, ki so bila izdana namesto soglasja na podlagi UVP‑G 2000, v roku treh let razglasijo za nična.
14.
Mediator za okolje (Umweltanwalt) Spodnje Avstrije je z dopisom z dne 30. aprila 2014 predlagal, naj deželna vlada Spodnje Avstrije ugotovi, da naprave, dejavnosti in ukrepi ASA Abfall na lokaciji v Wiener Neustadt posamično ali skupaj izpolnjujejo pogoje iz UVP‑G 2000, zaradi česar je podana obveznost izvedbe presoje vplivov na okolje.
15.
Deželna vlada Spodnje Avstrije je z odločbo z dne 27. junija 2014 ugotovila, da za napravo za predelavo nadomestnega goriva ne velja obveznost izvedbe presoje vplivov na okolje. To je med drugim utemeljila s členom 46(20), točka 4, UVP‑G 2000, po katerem se v primeru starih naprav po poteku triletnega roka iz člena 3(6) UVP‑G 2000 šteje, da je bilo izdano soglasje na podlagi UVP‑G 2000.
16.
Stadt Wiener Neustadt je zoper to odločbo vložilo pritožbo. Po tem, ko je bila ta na prvi stopnji zavrnjena, je Stadt Wiener Neustadt vložilo revizijo pri Verwaltungsgerichtshof. To Sodišču postavlja naslednje vprašanje:
„Ali pravo Unije, zlasti nova Direktiva PVO, zlasti njen člen 1(4), oziroma prejšnja različica te direktive, zlasti njen člen 1(5), nasprotujeta nacionalni zakonodaji, ki projekte, za katere je veljala obveznost izvedbe PVO, za katere pa ni bilo izdano soglasje na podlagi nacionalnega zakona o presoji vplivov na okolje (Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz), temveč zgolj soglasja na podlagi posameznih materialnih zakonov (npr. avstrijski zakon o ravnanju z odpadki; Abfallwirtschaftsgesetz), ki jih od 19. avgusta 2009 (z uveljavitvijo novele UVP‑G 2009) zaradi črtanja v nacionalnem pravu (člen 3(6) UVP‑G 2000) predvidenega triletnega roka ni več mogoče razglasiti za nična, šteje za odobrene na podlagi UVP‑G 2000, ali pa je takšna ureditev v skladu z načeloma pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj na podlagi prava Unije?“
17.
Stadt Wiener Neustadt, A.S.A. Abfall Service AG in Evropska komisija so podali pisna stališča.
IV – Pravna presoja
18.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na vprašanje, ali je združljivo z Direktivo PVO, če se v primeru neizvedbe zahtevane presoje vplivov na okolje vzpostavi zakonska fikcija, da je bil projekt odobren v skladu s predpisi, s katerimi je bila v nacionalni red prenesena Direktiva PVO.
19.
Vprašanje, ali bi morala biti za sporno napravo za predelavo odpadkov izvedena presoja vplivov na okolje (
6
), ali pa so zahteve za takšno presojo vplivov že bile izpolnjene v katerem drugem postopku, (
7
) niso predmet predloga za sprejetje predhodne odločbe.
20.
Za odgovor na to vprašanje je treba najprej določiti upoštevno različico Direktive PVO (k temu pod A), nato temeljno obveznost izvedbe presoje vplivov na okolje (k temu pod B), nato je treba preučiti v okviru vprašanja izrecno navedeno določbo o odobritvi projektov na podlagi zakonskih aktov, prej člen 1(4) oziroma (5), danes člen 2(5) Direktive PVO (k temu pod C), in končno načelo učinkovitosti, ki je pomembno za praktično izvajanje obveznosti na podlagi prava Unije (k temu pod D).
A – Upoštevna različica Direktive PVO
21.
Ugotovitveni zahtevek, ki je predmet spora, je bil sicer vložen leta 2014, dokončna odločitev pa ne bi smela biti sprejeta pred letom 2017. Obveznost izvedbe presoje vplivov na okolje se kljub temu presoja na podlagi določb, ki so se uporabile pri izdaji soglasja. Tako je upoštevno samo soglasje k povečanju zmogljivosti z dne 10. decembra 2002, ker so bila preostala soglasja izdana pred pristopom Avstrije k Uniji.
22.
10. decembra 2002 je veljala Direktiva 85/337, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/11. Na podlagi člena 3(2) zadnjenavedene direktive so se njene spremembe uporabljale za zahtevke za izdajo soglasja, ki so bili vloženi po 14. marcu 1999.
23.
Ker je ASA Abfall 17. junija 2002 vložila zahtevo za izdajo soglasja z dne 10. decembra 2002, (
8
) se uporablja Direktiva 85/337, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/11.
B – Obveznost izvedbe presoje
24.
Pri odgovoru na vprašanje za predhodno odločanje je treba izhajati iz člena 2(1) Direktive PVO. V skladu z navedeno določbo države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev, da se pred izdajo soglasja za izvedbo presodijo vplivi projektov, ki bodo, med drugim zaradi svoje narave, velikosti ali lokacije, verjetno pomembno vplivali na okolje.
25.
Sodišče je zato že odločilo, da je naloga pristojnih organov države članice, da v okviru svojih pristojnosti sprejmejo vse potrebne splošne ali posebne ukrepe za izvedbo presoje, ali lahko imajo projekti pomembne vplive na okolje, in če je odgovor pritrdilen, da se ti učinki proučijo. Omejeni z načelom procesne avtonomije držav članic so takšni ukrepi na primer odvzem ali razveljavitev že izdanega soglasja za izvedbo presoje vplivov spornega projekta na okolje v smislu Direktive PVO. (
9
)
26.
V avstrijskem pravu predvidena fikcija izdaje soglasja bi lahko imela za posledico, da projekti, za katere je bilo izdano soglasje v nasprotju z Direktivo PVO, niso predmet presoje. Zaradi tega je treba proučiti, ali je mogoče zakonsko fikcijo utemeljiti z izjemami od obveznosti izvedbe presoje.
C – Izjeme od obveznosti izvedbe presoje
27.
Kot izhaja že iz predloga za sprejetje predhodne odločbe in kot poudarjata Stadt Wiener Neustadt in Komisija, zakonske fikcije izdaje soglasja k neznanemu številu projektov, za katere je treba izvesti presojo vplivov na okolje, ni mogoče utemeljiti z izjemo od odobritve posameznih projektov z zakonskim aktom, ki je bila v tistem času urejena v členu 1(5) Direktive PVO (pozneje člen 1(4), danes po spremembah člen 2(5)).
28.
Za uporabo te izjeme mora biti namreč po eni strani projekt odobren s posebnim zakonskim aktom; po drugi strani pa je Sodišče odločilo, da se morajo cilji te direktive, vključno z zagotavljanjem informacij, dosegati z zakonodajnim postopkom. (
10
) Zadnjenavedeno je sicer že izhajalo iz člena 1(4) oziroma (5) prejšnjih različic direktive, jasno pa je določeno v najnovejši različici te določbe, in sicer v členu 2(5) danes veljavne Direktive PVO.
29.
V Avstriji zakonsko vzpostavljena fikcija izdaje soglasja k projektom pa je bila sprejeta, ne da bi bili zadevni projekti ali njihovi vplivi na okolje dejansko sploh znani, kaj šele predmet presoje. V skladu z navedenim torej ne gre za poseben zakonski akt, ki je odobril posebne projekte, niti niso bili cilji Direktive PVO doseženi z zakonodajnim postopkom.
30.
Vendar tega ni mogoče razumeti v tem smislu, da bi bila izjema za odobritev projektov z zakonskimi akti v nasprotju z zakonsko fikcijo izdaje soglasja. Ta določba namreč ne vsebuje zgolj določbe o zakonski fikciji izdaje soglasja k projektom, ki bi morali biti predmet presoje vplivov na okolje.
31.
Izpostaviti je treba tudi, da velja enako za preostale izjeme na podlagi Direktive PVO: sicer niso odločilne, prav tako pa ne vsebujejo določb o zakonski fikciji izdaje soglasij.
D – Načelo učinkovitosti
32.
Vendar je treba spomniti, da je že (
11
) omenjena obveznost odvzema ali razveljavitve soglasij, izdanih brez izvedbe presoje vplivov na okolje, omejena z načelom procesne avtonomije držav članic. (
12
)
33.
Na podlagi tega načela so posebnosti postopka, ki niso predmet prava Unije, stvar nacionalne zakonodaje vsake države članice. Ne smejo pa biti manj ugodne od tistih, ki veljajo za podobna nacionalna dejanska stanja (načelo enakovrednosti), in ne smejo biti urejene tako, da je dejansko onemogočeno oziroma čezmerno oteženo uveljavljanje pravic, ki jih daje pravni red Skupnosti (načelo učinkovitosti). (
13
)
34.
Kršitev načela enakovrednosti v obravnavanem primeru ni podana.
1. Poznejša legalizacija (odprava) kršitev
35.
Kar zadeva načelo učinkovitosti, pravo Unije ne more preprečiti, da je z veljavnimi nacionalnimi pravili v nekaterih primerih dovoljeno legalizirati ravnanja in akte, s katerimi se kršijo ta pravila. Vendar mora za tako možnost veljati pogoj, da je zadevnim osebam onemogočeno, da bi obšle pravila Unije ali jih ne bi uporabile, in da mora ta možnost ostati izjema. (
14
)
36.
Ne da bi bilo treba podrobneje preučiti, v katerih „primerih“ je legalizacija upravičena oziroma ali obstaja nevarnost zaobidenja, lahko ugotovimo, da v avstrijskem pravu vzpostavljena fikcija izdaje soglasja ni izjema.
37.
Fikcija sicer zadeva načeloma omejen krog projektov, in sicer projekte, za katere so bila izdana soglasja pred več kot tremi leti pred uveljavitvijo določbe o fikciji. Za katere projekte, ki so bili odobreni brez izvedbe obvezne presoje vplivov na okolje, ta določba dejansko velja, pa ni jasno. Za pojasnitev tega vprašanja bi morali preučiti vse projekte, za katere so bila v Avstriji v spornem obdobju izdana soglasja in ki bi lahko spadali na področje uporabe Direktive PVO, vendar niso bili predmet presoje vplivov na okolje.
38.
Sodišče je pred kratkim v zvezi z Direktivo o presoji vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje, (
15
) ki je po vsebini podobna Direktivi PVO, poudarilo, da celo le začasna veljavnost načrtov in programov, ki so bili izdani v nasprotju s prvonavedeno direktivo, vsekakor zahteva presojo vsakega posameznega primera in je predmet nadaljnjih strogih pogojev. (
16
) Zaradi zakonske ureditve fikcije izdanega soglasja v avstrijskem pravu pa ni mogoče izhajati iz izvedbe presoje posameznega primera.
2. Dopustnost rokov
39.
Vendar navedeno ne pomeni, da je treba odvzeti ali razveljaviti vsa soglasja, ki bi potrebovala presojo in so bila izdana brez izvedbe presoje vplivov na okolje, da bi se tako omogočila izvedba presoje. V skladu z ustaljeno sodno prakso je določitev razumnih rokov za vložitev pravnih sredstev, ki bi sicer zaradi pravne varnosti zastarala in hkrati nudi varstvo posameznikom in organom, združljiva s pravom Unije. Ti roki namreč dejansko ne onemogočajo ali čezmerno otežujejo uveljavljanja pravic, ki so podeljene s pravnim redom Unije; (
17
) torej so združljivi z načelom učinkovitosti.
40.
Triletni rok za razveljavitev soglasja, ki je bilo izdano brez izvedbe zahtevane presoje vplivov na okolje, se zdi primeren, celo radodaren, če so zadevne osebe – kot to velja v sporu o glavni stvari za Stadt Wiener Neustadt – za soglasje vedele ali bi morale vedeti. (
18
)
41.
Direktiva PVO in načelo učinkovitosti tako v skladu z interesom pravne varnosti ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, po kateri pristojni organi soglasja k projektu, ki je bilo izdano v nasprotju s to direktivo, ne morejo več razglasiti za ničnega po poteku treh let od izdaje soglasja.
3. Še naprej obstoječe obveznosti na podlagi Direktive PVO
42.
Primeren rok za izpodbijanje soglasja pa ne pomeni, da se lahko šteje, da je bilo soglasje izdano v skladu z zahtevami Direktive PVO. To izhaja že iz tega, da Sodišče razlikuje med legalizacijo soglasja, ki je dopustna samo izjemoma, in razumnimi roki, ki ne štejejo za izjemo. To razlikovanje ima tudi praktične posledice, ker lahko v zvezi s spornim projektom, kljub navedenemu roku, Direktiva PVO določa nadaljnje obveznosti.
43.
Sodišče je obstoj takšnih obveznosti že ugotovilo v primeru, če bi se izkazalo, da so bila po začetku veljavnosti Direktive PVO v zvezi s projektom opravljena dela ali fizični posegi, ki bi jih bilo treba šteti za projekt v smislu navedene direktive, ne da bi bili njihovi vplivi na okolje v predhodni fazi postopka za izdajo soglasja predmet presoje vplivov. V tem primeru bi morali pristojni organi to upoštevati v fazi izdaje poznejšega soglasja in zagotoviti polni učinek te direktive ter poskrbeti, da bo taka presoja opravljena vsaj v tej fazi. (
19
)
44.
Pri napravi, ki je predmet spora, na primer ni izključeno, da je za izgradnjo na podlagi materialnih predpisov s področja ravnanja z odpadki odobrene druge linije za predelavo treba pridobiti še gradbeno dovoljenje. V takšnem postopku za izdajo soglasja bi bilo treba presojo vplivov na okolje, ki bi se morala izvesti že prej, izvesti naknadno.
45.
Niti pravna varnost niti zaupanje v pravnomočno soglasje ne nasprotujeta obveznosti naknadne izvedbe presoje vplivov na okolje.
46.
Presoja kot takšna ne določa vsebinskih pravil glede uravnoteženja vplivov na okolje z drugimi dejavniki niti ne prepoveduje izvedbe projektov, ki bi lahko imeli negativne vplive na okolje. (
20
) Sicer lahko upamo, da bo imela ugotovitev pomembnih vplivov na okolje za posledico izvedbo ustreznih ukrepov za njihovo preprečitev ali odstop od projekta. Če se to ne zgodi, pa se s presojo vplivov na okolje kljub temu uresničuje namen podajanja, zbiranja in razširjanja informacij o vplivih na okolje. (
21
)
47.
Za izvajalca projekta je breme predvsem strošek izvedbe presoje, vendar bi to breme moral sprejeti, tudi če bi se presoja izvedla v zahtevanem trenutku. Morebitna izognitev temu bremenu pa ne more prevladati nad interesom javnosti, na katero ta projekt vpliva, da prejme obsežne informacije o učinkih na okolje in da se lahko glede tega izjavi.
48.
V postopku v glavni stvari podana zahteva, naj se ugotovi, da bi moral biti projekt predmet presoje vplivov na okolje, bi lahko zahtevala poznejšo izvedbo zamujene presoje vplivov na okolje. Po takšni ugotovitvi namreč v zvezi s poznejšim postopkom za izdajo soglasja ni več upoštevno, ali bi morala biti dela v preteklosti predmet presoje, ki jo je treba izvesti naknadno.
49.
Vendar se zakonska fikcija izdanega soglasja v skladu z Direktivo PVO najbrž razume tako, da sporno soglasje ni zgolj pravnomočno, temveč da je tudi skladno z vsemi zahtevami Direktive.
50.
Posledično je zakonska fikcija, v skladu s katero se šteje, da je projekt odobren kot skladen z Direktivo PVO, če so od izdaje soglasja v nasprotju z Direktivo potekla tri leta, nezdružljiva z Direktivo in načelom učinkovitosti.
V – Predlog
51.
Sodišču zato predlagam, naj odloči:
1.
V interesu pravne varnosti Direktiva o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (85/337/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/11/ES, in načelo učinkovitosti ne nasprotujeta nacionalnemu predpisu, ki pristojnim organom ne omogoča, da soglasje k projektu, ki je bilo izdano v nasprotju s to direktivo, izrečejo za nično, če so od izdaje soglasja potekla tri leta.
2.
Zakonska fikcija, v skladu s katero se šteje, da je projekt odobren kot skladen z Direktivo 85/337, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/11, če so od izdaje soglasja v nasprotju z Direktivo potekla tri leta, je nezdružljiva z Direktivo in načelom učinkovitosti.
(
1
)	Jezik izvirnika: nemščina.
(
2
)	Danes Direktiva 2011/92/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (UL 2011, L 26, str. 1), nazadnje spremenjena z Direktivo 2014/52/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. aprila 2014 (UL 2014, L 124, str. 1).
(
3
)	Glej na primer sodbe z dne 14. marca 2013, Leth (C‑420/11, EU:C:2013:166), z dne 21. marca 2013, Salzburger Flughafen (C‑244/12, EU:C:2013:203), z dne 11. februarja 2015, Marktgemeinde Straßwalchen in drugi (C‑531/13, EU:C:2015:79), ter z dne 16. aprila 2015, Gruber (C‑570/13, EU:C:2015:231).
(
4
)	Direktiva Sveta z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (85/337/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 1, str. 248), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 97/11/ES z dne 3. marca 1997 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 3, str. 151).
(
5
)	Prvotna različica Direktive 2011/92.
(
6
)	Glej glede tega sodbo z dne 23. novembra 2006, Komisija/Italija (C‑486/04 [Massafra], EU:C:2006:732, točka 40 in naslednje).
(
7
)	Glej moje sklepne predloge v zadevi Gruber (C‑570/13, EU:C:2014:2374, točke od 55 do 59).
(
8
)	Str. 12 odločbe z dne 10. decembra 2002 (priloga k pisnemu stališču ASA Abfall).
(
9
)	Sodba z dne 7. januarja 2004, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, točka 65).
(
10
)	Sodba z dne 16. februarja 2012, Solvay in drugi (C‑182/10, EU:C:2012:82, točka 31 in navedena sodna praksa).
(
11
)	Glej zgoraj, točko 25.
(
12
)	Sodba z dne 7. januarja 2004, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, točka 65).
(
13
)	Glej na primer sodbi z dne 7. januarja 2004, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, točka 67), in z dne 6. oktobra 2015, Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, točki 26 in 27).
(
14
)	Sodbi z dne 3. julija 2008, Komisija/Irska (C‑215/06, EU:C:2008:380, točka 57), in z dne 15. januarja 2013, Križan in drugi (C‑416/10, EU:C:2013:8, točka 87).
(
15
)	Direktiva 2001/42/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. junija 2001 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 6, str. 157).
(
16
)	Sodba z dne 28. julija 2016, Association France Nature Environnement (C‑379/15, EU:C:2016:603, zlasti točka 43).
(
17
)	Sodbe z dne 16. decembra 1976, Rewe-Zentralfinanz in Rewe-Zentral (33/76, EU:C:1976:188, točka 5), z dne 17. novembra 1998, Aprile (C‑228/96, EU:C:1998:544, točka 19), z dne 30. junija 2011, Meilicke in drugi (C‑262/09, EU:C:2011:438, točka 56), in z dne 29. oktobra 2015, BBVA (C‑8/14, EU:C:2015:731, točka 28).
(
18
)	Glej moje sklepne predloge v zadevi Lesoochranárske zoskupenie VLK (C‑243/15, EU:C:2016:491, točka 108).
(
19
)	Sodba z dne 17. marca 2011, Brussels Hoofdstedelijk Gewest in drugi (C‑275/09, EU:C:2011:154, točka 37).
(
20
)	Sodba z dne 14. marca 2013, Leth (C‑420/11, EU:C:2013:166, točka 46).
(
21
)	Glej moje sklepne predloge, Leth (C‑420/11, EU:C:2012:701, točka 49 in naslednje).