62015TO0207_RO
Părţi
Dizpozitiv
Părţi
În cauza T‑207/15 R,
National Iranian Tanker Company,
cu sediul în Teheran (Iran), reprezentată de T. de la Mare, QC, de M. Lester și de J. Pobjoy, barristers, precum și de R. Chandrasekera, de S. Ashley și de C. Murphy, solicitors,
reclamantă,
împotriva
Consiliului Uniunii Europene, reprezentat de N. Rouam și de M. Bishop, în calitate de agenți,
pârât,
având ca obiect o cerere de suspendare a executării Deciziei (PESC) 2015/236 a Consiliului din 12 februarie 2015 de modificare a Deciziei 2010/413/PESC privind adoptarea de măsuri restrictive împotriva Iranului (JO L 39, p. 18) și a Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2015/230 al Consiliului din 12 februarie 2015 privind punerea în aplicare a Regulamentului (UE) nr. 267/2012 privind măsuri restrictive împotriva Iranului (JO L 39, p. 3), în măsura în care aceste acte o privesc pe reclamantă,
PREȘEDINTELE TRIBUNALULUI
dă prezenta
Ordonanță (1)
Istoricul cauzei
1. Prezenta cauză se înscrie în cadrul măsurilor restrictive instituite pentru a face presiuni asupra Republicii Islamice Iran să pună capăt activităților nucleare care prezintă risc de proliferare și dezvoltării vectorilor de transport de arme nucleare.
[ omissis ]
7. Reclamanta, National Iranian Tanker Company, o societate iraniană specializată în transportul de țiței și de gaze naturale care exploatează o importantă flotă de petroliere, a adresat Uniunii mai multe scrisori pentru a face cunoscute preocupările cu privire la repercusiunile asupra flotei sale ale măsurilor restrictive adoptate împotriva Republicii Islamice Iran. În acest context, ea a negat orice legătură cu programul nuclear iranian și a precizat că fusese privatizată încă din anul 2000.
8. Cu toate acestea, la 15 octombrie 2012, Consiliul a inclus în mod efectiv numele reclamantei pe lista persoanelor și a entităților care fac obiectul unor măsuri restrictive.
9. Astfel, pe de o parte, Consiliul a adoptat Decizia 2012/635/PESC din 15 octombrie 2012 de modificare a Deciziei 2010/413 (JO L 282, p. 58). Potrivit considerentului (16) al Deciziei 2012/635, trebuie supuse unor măsuri restrictive, printre altele, entitățile aflate în proprietatea statului iranian care desfășoară activități în sectorul petrolului și gazelor naturale, deoarece acestea reprezintă o sursă semnificativă de venituri pentru guvernul iranian. În consecință, articolul 1 punctul 8 litera (a) din Decizia 2012/635 a modificat articolul 20 alineatul (1) litera (c) din Decizia 2010/413 în sensul că fac obiectul unor măsuri restrictive „alte persoane și entități care nu intră sub incidența anexei I, care acordă sprijin guvernului Iranului și entităților deținute sau controlate de acesta ori persoanele și entitățile asociate acestora, astfel cum sunt enumerate în anexa II”. Articolul 2 din Decizia 2012/635 a inclus denumirea reclamantei în anexa II la Decizia 2010/413, care conține lista de nume de „[p]ersoane și entități implicate în activitățile nucleare sau privind rachete balistice și [de] persoane și entități care acordă sprijin guvernului Iranului”.
10. Pe de altă parte, Consiliul a adoptat Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 945/2012 al Consiliului din 15 octombrie 2012 privind punerea în aplicare a Regulamentului nr. 267/2012 (JO L 282, p. 16). Articolul 1 din Regulamentul nr. 945/2012 a inclus denumirea reclamantei în anexa IX la Regulamentul nr. 267/2012, care conține lista de nume de „[p]ersoane și entități implicate în activități nucleare sau privind rachete balistice și [de] persoane și entități care acordă sprijin guvernului Iranului”.
11. Denumirea reclamantei a fost inclusă pe listele menționate mai sus pentru următoarele motive, identice în ambele cazuri: „Companie controlată efectiv de Guvernul Iranului. Oferă sprijin financiar Guvernului Iranului prin intermediul acționarilor săi care păstrează legături cu guvernul.”
12. Decizia 2012/635 și Regulamentul nr. 945/2012 au fost comunicate reclamantei prin scrisoarea din 16 octombrie 2012.
13. La 27 decembrie 2012, reclamanta a sesizat Tribunalul cu o acțiune având ca obiect anularea celor două acte, în măsura în care o priveau pe aceasta.
14. Prin Hotărârea din 3 iulie 2014, National Iranian Tanker Company/Consiliul (T‑565/12, Rep., denumită în continuare „Hotărârea NITC”, EU:T:2014:608), Tribunalul a admis motivul întemeiat pe o eroare vădită de apreciere săvârșită de Consiliu prin includerea denumirii reclamantei pe listele sus‑menționate. În consecință, a admis acțiunea și a anulat Decizia 2012/635 și Regulamentul nr. 945/2012, în măsura în care aceste acte o priveau pe reclamantă.
15. În ceea ce privește efectele în timp ale Hotărârii NITC, punctul 14 de mai sus (EU:T:2014:608), Tribunalul a statuat că anularea cu efect imediat a actelor în cauză ar permite reclamantei să transfere toate activele sau o parte dintre acestea în afara Uniunii, fără ca Consiliul să poată remedia, dacă este cazul, în timp util neregularitățile constatate, așa încât ar exista riscul de a se aduce o atingere serioasă și ireversibilă eficacității oricărei înghețări a fondurilor susceptibile să fie decisă în viitor de Consiliu în privința reclamantei. Astfel, potrivit Tribunalului, o nouă includere a acesteia din urmă nu poate fi exclusă din start, Consiliul având posibilitatea, în cadrul unei noi examinări, de a include din nou denumirea reclamantei pe liste pe baza unor motive întemeiate corespunzător cerințelor legale.
16. În consecință, Hotărârea NITC, punctul 14 de mai sus (EU:T:2014:608), a menținut efectele Deciziei 2012/635 și ale Regulamentului nr. 945/2012 în ceea ce o privește pe reclamantă până la data expirării termenului de recurs prevăzut la articolul 56 primul paragraf din statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene sau, în cazul introducerii unui recurs în acest termen, până la data respingerii recursului.
17. Consiliul nu a formulat recurs împotriva Hotărârii NITC, punctul 14 de mai sus (EU:T:2014:608).
18. În schimb, după ce a informat reclamanta prin scrisoarea din 23 octombrie 2014 că intenționează să includă din nou denumirea acesteia pe listele sus‑menționate și după un schimb de scrisori între părți, Consiliul a adoptat, la 12 februarie 2015, Decizia (PESC) 2015/236 de modificare a Deciziei 2010/413 (JO L 39, p. 18) și Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2015/230 privind punerea în aplicare a Regulamentului (UE) nr. 267/2012 privind măsuri restrictive împotriva Iranului (JO L 39, p. 3), prin care denumirea reclamantei a fost inclusă din nou pe listele persoanelor și entităților cărora li se aplică măsuri restrictive (denumite în continuare „actele atacate”).
19. Această nouă includere a reclamantei a fost întemeiată pe următoarele motive, identice în ambele cazuri:
„[Reclamanta] acordă sprijin financiar guvernului Iranului, prin intermediul acționarilor săi Iranian State Retirement Fund, Iranian Social Security Organization și Oil Industry Employees Retirement and Savings Fund, care sunt entități controlate de stat. În plus, [reclamanta] este unul dintre cei mai mari operatori de tancuri petroliere din lume și unul dintre principalii transportatori de țiței din Iran. Prin urmare, [reclamanta] acordă sprijin logistic Guvernului Iranului, prin transportul de petrol iranian.”
20. Prin scrisoarea din 16 februarie 2015, Consiliul a transmis reclamantei copii ale actelor atacate.
Procedura și concluziile părților
21. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 24 aprilie 2015, reclamanta a introdus o acțiune având ca obiect anularea, în ceea ce o privește, a actelor atacate și, în subsidiar, declararea ca fiind inaplicabile în privința sa a articolului 20 alineatul (1) litera (c) din Decizia 2010/413, cu modificările ulterioare, și a articolului 23 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 267/2012, cu modificările ulterioare, prin intermediul unei excepții de nelegalitate întemeiate pe articolul 277 TFUE. În susținerea acțiunii formulate, ea arată în esență că, prin faptul că a sancționat‑o din nou pe baza acelorași imputări precum cele care au fost criticate în Hotărârea NITC, punctul 14 de mai sus (EU:T:2014:608), Consiliul a lipsit‑o de dreptul la o cale de atac efectivă, în sensul articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, încălcând în același timp autoritatea de lucru judecat și principiul securității juridice. În plus, Consiliul ar fi comis erori vădite de apreciere și ar fi încălcat dreptul la apărare al reclamantei, precum și dreptul său fundamental de proprietate.
22. Prin act separat, depus la grefa Tribunalului în aceeași zi, reclamanta a introdus prezenta cerere de măsuri provizorii, în cadrul căreia solicită, în esență, președintelui Tribunalului:
– suspendarea executării actelor atacate, în ceea ce o privește, până la pronunțarea hotărârii Tribunalului cu privire la acțiunea principală;
– obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
[ omissis ]
În drept
[ omissis ]
Cu privire la fumus boni iuris
[ omissis ]
39. În această privință, trebuie subliniat că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, amintită de Consiliu, atunci când un act adoptat de o instituție a Uniunii a fost anulat pentru vicii de formă sau de fond, această instituție este îndreptățită să adopte din nou un act identic, cu respectarea de această dată a condițiilor de formă și cu asigurarea faptului ca acest nou act să nu fie afectat de același viciu de fond (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 octombrie 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Consiliul, T‑256/07, Rep., EU:T:2008:461, punctele 65 și 75 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 13 decembrie 2012, Grecia/Comisia, T‑588/10, EU:T:2012:688, punctele 476 și 478).
40. În plus, în ceea ce privește în special speța de față, după ce a amintit că motivele includerii inițiale a denumirii reclamantei pe listele în cauză nu erau susținute de probe suficiente, Tribunalul a avut grijă să arate, la punctul 77 din Hotărârea NITC, punctul 14 de mai sus (EU:T:2014:608), că Consiliul are posibilitatea de a include din nou denumirea reclamantei pe liste pe baza unor motive întemeiate corespunzător cerințelor legale.
41. Consiliul concluzionează de aici, în esență, că era îndreptățit să se întemeieze, în speță, pe documente cu dată anterioară includerii inițiale a reclamantei, chiar dacă nu a prezentat aceste documente pentru a justifica includerea inițială, și să utilizeze respectivele documente „vechi” în vederea susținerii noilor motive de includere, precum „sprijinul logistic” acordat guvernului Iranului, având în vedere că a acționat în acest mod tocmai pentru a răspunde criticilor care figurează în Hotărârea NITC, punctul 14 de mai sus (EU:T:2014:608), și că a furnizat noi probe care dovedesc că reclamanta acorda în mod efectiv un „sprijin logistic” guvernului amintit.
42. În schimb, reclamanta apreciază că, cu riscul de a încălca dreptul său fundamental la o cale de atac efectivă, Consiliul nu putea, în speță, nici să propună motive de includere pe care le‑ar fi putut invoca deja cu ocazia includerii inițiale în octombrie 2012, nici să prezinte probe care erau deja la dispoziția sa la data acestei includeri, având în vedere că, în opinia sa, susținerile de fapt pe care se sprijină actele atacate sunt identice, în esență, cu cele pe care s‑a întemeiat includerea sa inițială și care au fost criticate în Hotărârea NITC, punctul 14 de mai sus (EU:T:2014:608).
43. Judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii consideră că dezbaterea purtată de părți arată existența unei controverse juridice cu privire la domeniul de aplicare al articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale și al articolului 13 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, care consacră, ambele, dreptul la o cale de atac efectivă, cu alte cuvinte la protecție jurisdicțională efectivă „atât în fapt, cât și în drept” (Hotărârea Curții EDO Ramadhi și alții împotriva Albaniei din 13 noiembrie 2007, § 48). Este vorba să se stabilească dacă Consiliul este autorizat, având în vedere acest drept la o cale de atac efectivă, să invoce jurisprudența citată la punctele 39 și 40 de mai sus pentru a remedia constatările de nelegalitate care au motivat anularea unei măsuri restrictive, prin adoptarea unei noi măsuri care are același efect practic precum cea anterioară, și aceasta într‑un context factual care nu s‑a schimbat în esență.
44. Caracterul sensibil al acestei probleme constă în special în faptul că măsurile restrictive adoptate de Consiliu sub forma unui regulament beneficiază de efectul protector conferit de articolul 60 al doilea paragraf din Statutul Curții, în sensul că anularea unui astfel de regulament intră în vigoare numai după expirarea termenului de recurs sau, în cazul în care în acest termen s‑a introdus un recurs, după respingerea acestuia de Curte (a se vedea punctele 55‑57 de mai jos). În consecință, în cazul în care ar putea să acționeze efectiv în modul descris la punctul 43 de mai sus, Consiliul ar fi în măsură – în pofida anulării, pentru nelegalitatea motivelor privind includerea în cauză sau pentru lipsa unor probe suficiente, a fiecăruia dintre regulamentele sale succesive de instituire a unor măsuri restrictive în privința aceleiași întreprinderi – să mențină în vigoare, prin introducerea sistematică a unor recursuri, o serie neîntreruptă de astfel de măsuri, iar aceasta chiar fără să se fi schimbat în esență contextul factual aflat la baza măsurilor și a anulărilor respective.
45. Prin urmare, se pune problema dacă respectarea dreptului fundamental la o cale de atac efectivă nu impune introducerea unui element de decădere în seria procedurilor judiciare susceptibile de a fi inițiate de aceeași întreprindere, ceea ce ar obliga Consiliul să prezinte în primul său dosar privind măsurile restrictive toate motivele de includere și probele în acuzare pe care le‑ar putea obține ușor la data constituirii dosarului, ceea ce l‑ar împiedica să se servească de acestea în cazul în care Tribunalul ar critica motivele și probele respective, pentru a justifica o nouă includere pe liste a întreprinderii. Acest lucru ar avea drept consecință că o astfel de nouă includere nu ar putea fi avută în vedere decât în cazul apariției unor fapte sau a unor elemente de probă noi și relevante, în timp ce Consiliul ar avea interdicția să se servească, cu ocazia unor noi includeri viitoare, de elemente pe care, desigur, nu le‑a invocat încă, dar care erau deja pregătite pentru a fi invocate la data primei includeri.
46. Prezenta cauză pare să ilustreze necesitatea introducerii unui astfel de element de decădere: activitatea economică a reclamantei care constă în transportul petrolului iranian nu s‑a schimbat între luna octombrie 2012, data includerii sale inițiale, și data adoptării actelor atacate în speță. În consecință, este evident că este vorba de un serviciu logistic furnizat clienților care au comandat acest transport. Or, nu reiese din dosar că Consiliul ar fi fost împiedicat să întemeieze includerea inițială deja pe motivul referitor la un „sprijin logistic”. Situația este aceeași în ceea ce privește compunerea acționariatului reclamantei, care nu pare să se fi modificat între 2012 și 2015. Consiliul, care a expus structura exactă a acestuia în cursul procesului în care s‑a pronunțat Hotărârea NITC, punctul 14 de mai sus (EU:T:2014:608, punctul 51), nu a susținut că motivul referitor la un „sprijin financiar” întemeiat pe acest acționariat nu ar fi fost disponibil cu ocazia includerii inițiale a reclamantei în octombrie 2012. În ceea ce privește probele în susținerea actelor atacate, Consiliul nu a menționat în concret decât cinci documente în observațiile sale (nota de subsol 28). Or, patru dintre aceste documente sunt anterioare lunii octombrie 2012, în timp ce singurul document ulterior (februarie 2014) nu pare să fie de o noutate relevantă în măsura în care evocă rolul reclamantei în c alitate de transportator de petrol iranian și importanța acestui rol pentru economia iraniană, ceea ce nimeni nu contestă.
47. Trebuie adăugat că Hotărârea NITC, punctul 14 de mai sus (EU:T:2014:608), prin care s‑a anulat includerea inițială a reclamantei, a dobândit autoritate de lucru judecat. Or, este adevărat că autoritatea de lucru judecat nu privește decât punctele de fapt și de drept care au fost soluționate în mod efectiv și necesar prin decizia judiciară în cauză și nu poate fi invocată decât atunci când acțiunea în care s‑a pronunțat această decizie a avut aceleași părți, același obiect și a fost întemeiată pe aceeași cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 februarie 2015, Walton/Comisia, T‑261/14 P, RepFP, EU:T:2015:110, punctele 35 și 36 și jurisprudența). Prin urmare, nu este posibil ca reclamanta să invoce, în privința actelor atacate, autoritatea Hotărârii NITC, în sensul strict al termenului, dat fiind că aceste acte privesc o altă perioadă a activității economice a reclamantei decât cea care face obiectul actelor care au fost anulate prin această hotărâre. Cu toate acestea, nu poate fi trecut cu vederea că respectiva activitate a reclamantei care constă în transportul petrolului iranian a rămas neschimbată în esență și că diferența privind perioadele de activitate vizate este rezultatul reincluderii sale pe liste, efectuată de Consiliu pe o bază factuală de asemenea neschimbată în esență. În consecință, s‑ar putea considera că, în speță, aplicarea conceptului de autoritate de lucru judecat nu este exclusă decât ca urmare a acțiunii Consiliului constând în prelungirea artificială a măsurilor restrictive impuse reclamantei, prin invocarea în prezent a unor elemente care ar fi putut fi invocate cu ocazia includerii inițiale a acesteia. Or, o astfel de abordare, chiar dacă nu este considerată incompatibilă cu conceptul de autoritate de lucru judecat, ar putea, în orice caz, să contribuie la o încălcare a dreptului reclamantei la o cale de atac efectivă.
48. Rezultă că jurisprudența citată la punctele 39 și 40 de mai sus ar putea necesita, sub aspectul dreptului la o cale de atac efectivă, o interpretare restrictivă în sensul indicat la punctul 45 de mai sus.
49. Cu toate acestea, s‑ar putea obiecta împotriva unei asemenea interpretări restrictive că domeniul de aplicare al dreptului la o cale de atac efectivă, recunoscut unei întreprinderi împotriva căreia se iau măsuri restrictive, nu trebuie să fie limitat în mod nejustificat numai la acțiunea în anulare însoțită de o cerere de suspendare a executării, în condițiile în care această întreprindere are posibilitatea de a invoca nelegalitatea măsurilor impuse în cadrul unei acțiuni în despăgubire având ca obiect obținerea reparării de către Consiliu a prejudiciilor suferite din cauza acestei nelegalități. Astfel, într‑un alt context, cel al contenciosului privind contractele de achiziții publice, instanța Uniunii a considerat că dreptul ofertantului respins la o cale de atac efectivă trebuie considerat ca fiind respectat, chiar dacă acesta nu era în măsură să se opună în mod valabil pierderii contractului de achiziții publice în cauză prin introducerea unei acțiuni în anulare însoțită de o cerere de măsuri provizorii, din moment ce avea posibilitatea de a obține daune interese prin introducerea unei acțiuni în despăgubire [a se vedea în acest sens Ordonanța din 23 aprilie 2015, Comisia/Vanbreda Risk & Benefits, C‑35/15 P(R), Rep., EU:C:2015:275, punctele 34, 35 și 38]. Judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii apreciază că este de competența instanței de fond să examineze, dacă este cazul, dacă există motive obligatorii care să excludă extinderea acestei jurisprudențe la contenciosul privind măsurile restrictive.
50. Rezultă din toate cele de mai sus că este necesar să se concluzioneze că există o controversă juridică importantă a cărei soluționare nu este evidentă de la bun început și care necesită, prin urmare, o examinare aprofundată, care trebuie să facă obiectul procedurii pe fond, astfel încât, la prima vedere, acțiunea nu pare neîntemeiată (a se vedea în acest sens Ordonanța Comisia/Pilkington Group, EU:C:2013:558, punctul 67 și jurisprudența citată).
Cu privire la evaluarea comparativă a intereselor
[ omissis ]
52. În ceea ce privește contenciosul privind măsurile restrictive, s‑a statuat în mod repetat că suspendarea executării măsurilor restrictive ar putea fi de natură să împiedice deplina eficacitate a acestora în cazul respingerii acțiunii principale și, prin urmare, să facă imposibilă răsturnarea situației. Astfel, o asemenea suspendare ar permite entității care face obiectul acestor măsuri să își retragă imediat fondurile deținute la băncile obligate să asigure înghețarea acestora și să își golească conturile bancare înainte de pronunțarea hotărârii pe fond. Prin urmare, ar fi posibil ca entitatea în cauză să eludeze finalitatea măsurilor restrictive adoptate împotriva sa pentru a face presiuni asupra Republicii Islamice Iran în scopul ca aceasta din urmă să pună capăt activităților nucleare, deși măsurile provizorii solicitate judecătorului delegat cu luarea măsurilor provizorii nu trebuie să neutralizeze în avans consecințele deciziei care urmează să fie pronunțată ulterior în procedura principală [a se vedea în acest sens Ordonanța din 14 iunie 2012, Qualitest FZE/Consiliul, C‑644/11 P(R), EU:C:2012:354, punctele 73-77, și Ordonanța Iranian Offshore Engineering & Construction/Consiliul, EU:T:2013:118, punctul 34 și jurisprudența citată].
53. În speță, trebuie să se constate că, drept urmare a faptului că nu a formulat recurs împotriva Hotărârii NITC, punctul 14 de mai sus (EU:T:2014:608), Consiliul a permis el însuși reclamantei să beneficieze pe deplin de efectele anulării, prin hotărârea menționată, a măsurilor restrictive care i‑au fost impuse la 15 octombrie 2012 (a se vedea punctele 9 și 10 de mai sus), dispunând în mod liber de bunurile sale, între jumătatea lunii septembrie 2014 și jumătatea lunii februarie 2015, în urma deblocării conturilor sale bancare. În consecință, având în vedere această situație de fapt, Consiliul nu poate invoca nicidecum riscul eludării finalității măsurilor restrictive adoptate.
54. Cu toate acestea, acest raționament nu este valabil decât pentru vechile măsuri restrictive pe care Consiliul le‑a adoptat la 15 octombrie 2012. În schimb, în ceea ce privește noile măsuri restrictive impuse reclamantei prin actele atacate, nu se poate exclude de la bun început ca instanța de fond, refuzând să rețină interpretarea restrictivă menționată la punctul 48 de mai sus, să respingă acțiunea în anulare formulată de reclamantă. În aceste împrejurări, ar trebui să se țină seama, din nou, de finalitatea acestor măsuri și să se evite ca reclamanta să poată efectua imediat retragerea fondurilor pe care le‑ar fi acumulat eventual în conturile sale bancare în cele cinci luni în care nu au existat măsuri restrictive.
55. În orice caz, potrivit unei jurisprudențe consacrate, regulamentele prin care s‑au adoptat măsuri restrictive, precum Regulamentul nr. 2015/230 (a se vedea punctul 18 de mai sus), se aseamănă, în același timp, atât cu actele cu caracter general în măsura în care interzic unei categorii de destinatari determinați în mod general și abstract să pună fonduri la dispoziția persoanelor și a entităților menționate în anexele la acestea, cât și cu o serie de decizii individuale cu privire la persoanele și la entitățile respective (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 septembrie 2008, Kadi și Al Barakaat International Foundation/Consiliul și Comisia, C‑402/05 P și C‑415/05 P, Rep., EU:C:2008:461, punctele 241-243, Hotărârea din 16 noiembrie 2011, Bank Melli Iran/Consiliul, C‑548/09 P, Rep., EU:C:2011:735, punctul 45, și Hotărârea din 23 aprilie 2013, Gbagbo și alții/Consiliul, C‑478/11 P‑C‑482/11 P, Rep., EU:C:2013:258, punctul 56). Această interdicție privind punerea la dispoziție se adresează, astfel, tuturor celor care pot deține în fapt fondurile în discuție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 ianuarie 2015, Bank Tejarat/Consiliul, T‑176/12, EU:T:2015:43, punctul 68). Faptul că actul în cauză trebuie să fie notificat în mod individual entităților ale căror fonduri vor fi înghețate nu afectează aplicabilitatea generală față de toate persoanele care ar putea fi în posesia acestor fonduri (a se vedea Concluziile avocatului general Sharpston prezentate în cauzele Consiliul/Bank Mellat, C‑176/13 P, Rep., EU:C:2015:130, și Consiliul/Bank Saderat Iran, C‑200/13 P, Rep., EU:C:2015:134, punctul 177).
56. Or, astfel cum s‑a arătat deja la punctul 44 de mai sus, în ceea ce privește efectele în timp ale anulării unui regulament prin care se adoptă măsuri restrictive, articolul 60 al doilea paragraf din Statutul Curții prevede că deciziile Tribunalului prin care se anulează un asemenea act intră în vigoare numai după expirarea termenului de recurs sau, în cazul în care în acest termen s‑a introdus un recurs, după respingerea acestuia de Curte. Această menținere a validității unor astfel de măsuri, care este justificată prin necesitatea de a acorda Consiliului posibilitatea de a remedia încălcările constatate, adoptând noi măsuri, a fost extinsă în mod sistematic la deciziile care impun măsuri restrictive, în temeiul articolului 264 al doilea paragraf TFUE, care autorizează Tribunalul să indice care sunt efectele actului anulat care trebuie considerate ca fiind irevocabile, motiv întemeiat pe faptul că existența unei diferențe între data de la care produce efecte anularea unui regulament care impune o anumită măsură restrictivă și data de la care produce efecte anularea unei decizii care impune o măsură identică ar putea aduce o atingere gravă securității juridice (a se vedea în acest sens Ordonanța Iranian Offshore Engineering & Construction/Consiliul, punctul 51 de mai sus, EU:T:2013:118, punctele 37 și 38 și jurisprudența citată).
57. În consecință, în ipoteza în care Tribunalul, la sfârșitul procedurii principale, ar anula Regulamentul nr. 2015/230 cu efect suspensiv conform articolului 60 al doilea paragraf din Statutul Curții, ar anula și Decizia 2015/236 (a se vedea punctul 18 de mai sus), raportând, după toate probabilitățile, data de la care va produce efecte această anulare, în temeiul articolului 264 al doilea paragraf TFUE, la data de la care va produce efecte anularea Regulamentului nr. 2015/230. În orice caz, chiar dacă efectele în timp ale anulării Deciziei 2015/236 nu ar fi raportate la cele ale anulării Regulamentului nr. 2015/230, nu este mai puțin adevărat că măsurile restrictive adoptate în privința reclamantei în temeiul regulamentului menționat ar fi menținute în mod obligatoriu, în temeiul articolului 60 al doilea paragraf din Statutul Curții, dincolo de data pronunțării hotărârii de anulare, astfel încât numele reclamantei nu ar fi suprimat imediat, în niciun caz, pe baza acestei hotărâri.
58. Or, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că procedura privind măsurile provizorii are un caracter pur accesoriu în raport cu procedura principală pe care se grefează și nu urmărește decât să garanteze deplina eficacitate a viitoarei hotărâri pe fond (a se vedea Ordonanța din 16 noiembrie 2012, Akzo Nobel și alții/Comisia, T‑345/12 R, Rep., EU:T:2012:605, punctul 25 și jurisprudența citată, și Ordonanța din 16 iunie 2015, Alcogroup și Alcodis/Comisia, T‑274/15 R, EU:T:2015:389, punctul 20 și jurisprudența citată), iar orice măsură provizorie dispusă de judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii încetează în mod automat să producă efecte, în temeiul articolului 158 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, de la pronunțarea hotărârii prin care se finalizează judecata. Rezultă că interesul reclamantei de a i se acorda dezghețarea provizorie a fondurilor urmărește acordarea unui beneficiu pe care aceasta nu l‑ar putea obține nici chiar printr‑o hotărâre de anulare. Astfel, o asemenea hotărâre nu ar produce efectele practice dorite de reclamantă, și anume eliminarea denumirii sale de pe lista entităților ale căror fonduri sunt înghețate, decât la o dată ulterioară celei a pronunțării acestei hotărâri, în timp ce, la data respectivă, judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii în prima instanță va fi pierdut orice competență ratione temporis și, în orice caz, denumirea reclamantei ar putea fi menținută pe lista respectivă ca urmare a unei noi măsuri restrictive care ar înlocui, în termenul prevăzut la articolul 60 al doilea paragraf din Statutul Curții, măsurile anulate. În aceste împrejurări, interesul reclamantei de a obține, printr‑o cerere de măsuri provizorii, dezghețarea provizorie a fondurilor sale nu poate fi protejat de judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii (a se vedea în acest sens Ordonanța Iranian Offshore Engineering & Construction/Consiliul, punctul 51 de mai sus, EU:T:2013:118, punctul 40).
59. În consecință, evaluarea comparativă a diferitor interese în cauză nu este în favoarea reclamantei.
Cu privire la urgență
[ omissis ]
63. În speță, este necesar să se constate de la bun început că, astfel cum reiese din precizările furnizate de reclamantă în memoriul din 4 iunie 2015, prejudiciul pretins este de natură financiară. Cu toate acestea, deși reclamanta a furnizat, în acest memoriu, cifre referitoare la activitatea sa economică, ea nu a prezentat nici cea mai mică probă scrisă în susținerea acestor cifre.
[ omissis ]
66. În ceea ce privește caracterul ireparabil al acestui prejudiciu, rezultă dintr‑o jurisprudență consacrată că un prejudiciu de ordin financiar nu poate, cu excepția unor împrejurări extraordinare, să fie considerat ireparabil sau măcar cu greu reparabil, din moment ce poate face, în general, obiectul unei compensări financiare ulterioare. Într‑o astfel de situație, măsura provizorie solicitată nu se justifică decât dacă se constată că, în lipsa acestei măsuri, partea care o solicită s‑ar afla într‑o situație care i‑ar putea pune în pericol viabilitatea financiară înainte de intervenția deciziei care pune capăt procedurii principale sau dacă cotele sale de piață ar fi modificate în mod iremediabil și important având în vedere în special mărimea întreprinderii sale (a se vedea în acest sens Ordonanța Iranian Offshore Engineering & Construction/Consiliul, punctul 51 de mai sus, EU:T:2013:118, punctul 20 și jurisprudența citată).
67. În ceea ce privește situația din speță, s‑a constatat deja mai sus că reclamanta a pierdut, ca urmare a măsurilor restrictive adoptate în privința sa, ansamblul cotelor sale de piață în sectorul transportului maritim în Uniune. Cu toate acestea, pierderea respectivă este tocmai unul dintre obiectivele urmărite prin măsurile menționate și face mai degrabă dovada eficacității acestora. Din această perspectivă, o astfel de pierdere nu poate fi relevantă, în cadrul contenciosului privind măsurile restrictive, decât dacă se face dovada caracterului său iremediabil. Or, cu privire la acest aspect, reclamanta păstrează tăcerea. Ea nu a făcut dovada, printre altele, că obstacole de natură structurală sau juridică ar împiedica‑o să recucerească o parte importantă din cotele de piață pierdute. Prin urmare, prejudiciul invocat în acest temei nu poate fi considerat ireparabil [a se vedea în acest sens Ordonanța din 24 martie 2009, Cheminova și alții/Comisia, C‑60/08 P(R), EU:C:2009:181, punctul 64].
68. Trebuie adăugat că reclamanta nu invocă o periclitare a viabilității sale financiare. Dimpotrivă, ea arată, în memoriul din 4 iunie 2015, că exercită în prezent activități comerciale constând în transportul petrolului iranian către China, India, Coreea de Sud, Taiwan și Turcia, că cifra sa de afaceri totală a fost de aproximativ 895 de milioane USD în anul 2013 și că, potrivit estimărilor sale, această cifră de afaceri va fi similară în anul în curs.
69. Reclamanta mai arată că i‑ar fi dificil să dovedească în avans prejudiciul direct imputabil actelor atacate, dat fiind că ar exista dificultăți tehnice pentru a distinge prejudiciul cauzat prin actele vechi sau prin regimurile de sancțiuni internaționale mai vaste de prejudiciul cauzat prin actele atacate. În opinia reclamantei, acest lucru ar necesita realizarea unor expertize tehnice detaliate care nu ar putea fi furnizate în avans pe baza unor previziuni. A impune furnizarea probelor respective în acest stadiu ar constitui un obstacol insurmontabil în calea obținerii unor măsuri provizorii. Astfel, prejudiciul cauzat reclamantei prin actele atacate ar fi cel puțin în parte ireparabil, din moment ce nu ar putea fi cuantificat în mod adecvat. În consecință, o acțiune în despăgubire nu ar oferi reclamantei o protecție jurisdicțională efectivă în sensul articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale.
70. În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, un prejudiciu de ordin financiar poate fi considerat ireparabil în cazul în care acest prejudiciu, deși se produce, nu poate fi cuantificat [Ordonanța Comisia/Pilkington Group, punctul 30 de mai sus, EU:C:2013:558, punctul 52, și Ordonanța EDF/Comisia, EU:C:2013:157, punctul 60 și jurisprudența citată].
71. Desigur, incertitudinea privind repararea unui prejudiciu financiar în cadrul unei eventuale acțiuni în despăgubire nu poate fi considerată, prin ea însăși, drept o împrejurare de natură să dovedească caracterul ireparabil al unui astfel de prejudiciu. Astfel, în etapa măsurilor provizorii, posibilitatea de a obține ulterior repararea unui prejudiciu de ordin pecuniar în cadrul unei eventuale acțiuni în despăgubire, care ar putea fi formulată în urma anulării actelor atacate, este în mod necesar nesigură. Or, procedura măsurilor provizorii nu are ca obiect să substituie o astfel de acțiune în despăgubire pentru a elimina această incertitudine, scopul acesteia fiind numai să garanteze deplina eficacitate a viitoarei hotărâri definitive care urmează să intervină în cadrul procedurii pe fond în care procedura măsurilor provizorii se inserează, și anume, în speță, o acțiune în anulare [a se vedea în acest sens Ordonanța Comisia/Pilkington Group, punctul 30 de mai sus, EU:C:2013:558, punctul 53, și Ordonanța din 14 decembrie 2011, Alcoa Trasformazioni/Comisia, C‑446/10 P(R), EU:C:2011:829, punctele 55-57].
72. În schimb, situația diferă atunci când rezultă în mod clar, chiar de la momentul aprecierii efectuate de judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii, că prejudiciul invocat, ținând seama de natura sa și de modul probabil de producere, nu va putea fi identificat și cuantificat în mod adecvat dacă se produce și că, în practică, o acțiune în despăgubire nu poate, în consecință, să permită repararea acestuia (Ordonanța Comisia/Pilkington Group, punctul 30 de mai sus, EU:C:2013:558, punctul 54).
73. În speță, nu rezultă că reclamanta este împiedicată să obțină, în cazul anulării actelor atacate, o reparare financiară a prejudiciului financiar care i‑ar fi fost cauzat prin aceste acte, prin formularea unei acțiuni în despăgubire împotriva Consiliului, în temeiul articolelor 268 TFUE și 340 TFUE, dat fiind că singura posibilitate de a putea formula o astfel de acțiune este suficientă pentru a atesta caracterul în principiu reparabil al prejudiciului financiar în cauză [a se vedea în acest sens Ordonanța din 14 decembrie 2001, Comisia/Euroalliages și alții, C‑404/01 P(R), Rec, EU:C:2001:710, punctele 70-75].
74. Astfel, judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii nu vede motivul pentru care reclamanta ar fi împiedicată să cuantifice în mod util prejudiciul financiar care i‑ar fi fost cauzat prin actele atacate prin cuantificarea veniturilor obținute din activitățile economice pe care le‑a exercitat în Uniune în cursul unui an reprezentativ, anterior impunerii primelor măsuri restrictive, și prin raportarea acestor venituri la cele realizate după adoptarea actelor atacate, având în vedere că, în ipoteza în care aceste venituri ar fi fost deja reduse la zero în anii anteriori adoptării actelor amintite, prejudiciul cauzat prin acestea din urmă ar consta în menținerea situației respective și, așadar, ar putea fi cuantificat printr‑o referință anuală medie.
75. În acest context, trebuie amintit că reclamanta a furnizat ea însăși asemenea date cuantificate în memoriul din 4 iunie 2015. Astfel, ea a indicat veniturile brute obținute din activitățile sale în Uniune, și anume relațiile sale de afaceri cu cele mai mari companii petroliere din Uniune și cu comercianți din Uniune, pentru anii 2009-2013. Rezultă de aici că veniturile menționate s‑au redus în mod constant de la 500 de milioane USD (2009) la 160 de milioane USD (2010), la 100 de milioane USD (2011), la 40 de milioane USD (2012) și la 0 USD (2013).
76. Or, într‑un litigiu ulterior privind acordarea de despăgubiri, Tribunalul ar fi abilitat să calculeze, prin intermediul unei estimări abstracte, prejudiciul cauzat reclamantei prin actele atacate întemeindu‑se pe evoluția probabilă, potrivit mersului normal al lucrurilor, a cotelor de piață și a beneficiilor sale în cazul în care nu ar fi fost comise nelegalitățile reproșate Consiliului (a se vedea în acest sens Ordonanța din 5 iunie 2013, Rubinum/Comisia, T‑201/13 R, EU:T:2013:296, punctul 50). Astfel, în ceea ce privește cuantificarea unui prejudiciu, Tribunalul are dreptul suveran de apreciere a faptelor și dispune de o marjă de apreciere în privința metodei care trebuie reținută pentru a determina întinderea unei despăgubiri (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 februarie 2008, Comisia/Girardot, C‑348/06 P, Rep., EU:C:2008:107, punctele 72, 74 și 76). În speță, Tribunalul ar putea chiar să se limiteze la estimări pe baza unor valori statistice medii, dat fiind că reclamanta ar trebui să dovedească datele pe care s‑ar întemeia aceste estimări (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 aprilie 2010, BST/Comisia, T‑452/05, Rep., EU:T:2010:167, punctul 168 și jurisprudența citată).
77. În orice caz, pare că se poate concluziona din jurisprudența președintelui Curții că o întreprindere care face obiectul unor măsuri restrictive nu poate susține în mod valabil că suferă un prejudiciu financiar ireparabil, din moment ce poate invoca dispozițiile specifice ale regimului Uniunii privind înghețarea fondurilor sau a resurselor economice care abilitează autoritățile naționale competente să autorizeze, în mod derogatoriu, deblocarea anumitor fonduri înghețate, aceste dispoziții permițând acoperirea cheltuielilor și a nevoilor esențiale sau îndeplinirea obligațiilor contractuale asumate înainte ca înghețarea menționată să producă efecte [Ordonanța din 11 martie 2013, North Drilling/Consiliul, T‑552/12 R, EU:T:2013:120, punctul 21; a se vedea de asemenea în acest sens Ordonanța Qualitest FZE/Consiliul, punctul 52 de mai sus, EU:C:2012:354, punctele 41, 42 și 44, și Ordonanța din 25 octombrie 2012, Hassan/Consiliul, C‑168/12 P(R), EU:C:2012:674, punctul 39].
78. Astfel, aceste dispoziții derogatorii asigură un echilibru între, pe de o parte, obiectivul urmărit prin măsurile restrictive și care privește diminuarea riscului de proliferare nucleară în Iran și, pe de altă parte, necesitatea de a asigura supraviețuirea întreprinderii desemnate. În consecință, soluția care urmează a fi dată unei cereri de suspendare a executării unor măsuri restrictive depinde de aplicarea, în cazul concret, a respectivelor proc eduri derogatorii de autorizare în vederea deblocării anumitor fonduri înghețate (a se vedea în acest sens Ordonanța Qualitest FZE/Consiliul, punctul 52 de mai sus, EU:C:2012:354, punctele 45 și 66).
79. În speță, articolul 20 alineatele (3)-(4a), articolul 6 și articolul 7 din Decizia 2010/413, cu modificările ulterioare, și articolele 24-28b din Regulamentul nr. 267/2012, cu modificările ulterioare, prevăd un anumit număr de derogări care permit deblocarea fondurilor reclamantei în circumstanțe precise. Or, reclamata s‑a limitat să conteste relevanța acestor posibilități de derogare în speță, fără a se pronunța asupra jurisprudenței menționate mai sus a președintelui Curții. În special, ea nu a indicat dacă a prezentat autorităților naționale competente cereri având ca obiect obținerea autorizației de a utiliza fonduri înghețate sau dacă a întâmpinat dificultăți ori a avut de înfruntat refuzuri care nu i‑au permis obținerea unei astfel de autorizații din partea autorităților menționate.
80. În consecință, condiția privind urgența nu este îndeplinită.
81. Din ansamblul considerațiilor de mai sus rezultă că cererea de măsuri provizorii trebuie respinsă.
(1) .
(1)
–	Nu sunt reproduse decât punctele din prezenta ordonanță a căror publicare este considerată utilă de Tribunal.
Dizpozitiv
Pentru aceste motive,
PREȘEDINTELE TRIBUNALULUI
dispune:
1) Respinge cererea de măsuri provizorii.
2) Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.
Dată la Luxemburg, la 16 iulie 2015.