62023CJ0753
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (десети състав)
27 февруари 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Временна закрила в случай на масово навлизане на разселени лица — Директива 2001/55/ЕО — Членове 8 и 11 — Решение за изпълнение (ЕС) 2022/382 — Последователни молби за издаване на разрешение за пребиваване с цел предоставяне на временна закрила в няколко държави членки — Разглеждане на последващата молба — Право на ефективни правни средства за защита“
По дело C‑753/23 [Krasiliva] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Nejvyšší správní soud (Върховен административен съд, Чешка република) с акт от 30 ноември 2023 г., постъпил в Съда на 7 декември 2023 г., в рамките на производство по дело
A. N.
срещу
Ministerstvo vnitra,
СЪДЪТ (десети състав),
състоящ се от: D. Gratsias, председател на състава, I. Jarukaitis, председател на четвърти състав, и Z. Csehi (докладчик), съдия,
генерален адвокат: M. Szpunar,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за чешкото правителство, от M. Smolek, A. Edelmannová и J. Vláčil, в качеството на представители,
–
за гръцкото правителство, от G. Karipsiadis и T. Papadopoulou, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от A. Azéma, A. Katsimerou и M. Salyková, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 8, параграф 1 и член 11 от Директива 2001/55/ЕО на Съвета от 20 юли 2001 година относно минималните стандарти за предоставяне на временна закрила в случай на масово навлизане на разселени лица и за мерките за поддържане на баланса между държавите членки в полагането на усилия за прием на такива лица и понасяне на последиците от този прием (ОВ L 212, 2001 г., стр. 12; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 179) и на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между украинската гражданка A. N. и Ministerstvo vnitra (Министерство на вътрешните работи на Чешката република) по повод на издаването на разрешение за пребиваване в рамките на временната закрила, предвидена в Директива 2001/55.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2001/55
3
Член 1 от Директива 2001/55 гласи:
„Целта на настоящата директива е да определи минималните стандарти за предоставяне на временна закрила в случай на масово навлизане на разселени лица от трети страни, които не са в състояние да се върнат в страната по произход, и за поддържане на баланса между държавите членки в полаганите от тях усилия за прием на такива лица и понасяне на последиците от този прием“.
4
Член 5, параграфи 1—3 от тази директива предвижда:
„1.   Съществуването на масово навлизане на разселени лица се удостоверява с решение на Съвета [на Европейския съюз, прието] с квалифицирано мнозинство въз основа на предложение, направено от [Европейската комисия], която разглежда всяко искане, направено от държава членка за отправяне на предложение пред Съвета.
2.   Предложението на Комисията съдържа минимум следното:
а)
описание на различните групи от лица, по отношение на които се прилага режимът на временна закрила;
б)
датата, от която временната закрила влиза в сила;
в)
преценка на мащаба на придвижване на разселените лица.
3.   Решението на Съвета въвежда временна закрила за разселените лица, за които то се отнася, във всички държави членки в съответствие с разпоредбите на настоящата директива. Това решение следва да съдържа минимум следното:
а)
уточняване на специфичните групи от лица, по отношение на които се прилага режимът на временна закрила;
б)
датата, от която временната закрила влиза в сила;
в)
информация, получена от държавите членки за възможностите им за прием;
г)
информация от Комисията, [Върховния комисар на ООН за бежанците (ВКБООН)], както и от други международни организации, имащи отношение по въпроса“.
5
Текстът на член 8 от посочената директива е следният:
„1.   Държавите членки приемат мерките, необходими за предоставяне на лицата, ползващи се с временна закрила, на разрешения за пребиваване за целия срок на закрилата. За тази цел се издават документи или други подобни свидетелства.
2.   Независимо от продължителността на срока на валидност на разрешението за пребиваване, посочено в параграф 1, статутът, предоставен от държавите членки на лицата, ползващи се с временна закрила, не може да бъде по-малко благоприятен от така определения в членове 9—16.
3.   В случай на необходимост държавите членки предоставят на лицата, които се приемат на тяхната територия, за целите на временната закрила, всички условия за снабдяване с визи, включително транзитни визи. Формалностите трябва да бъдат сведени до минимум поради спешността на ситуацията. Визите следва да бъдат издавани безплатно или тяхната стойност да бъде сведена до минимум“.
6
Член 11 от същата директива предвижда:
„Държава членка връща обратно на територията си лице, ползващо се с временна закрила, ако това лице пребивава или се опитва да влезе на територията на друга държава членка без разрешение по време на периода, за който се отнася решението на Съвета, посочено в член 5. Държавите членки могат на основата на двустранно споразумение да вземат решение за неприлагане на настоящия член“.
7
Член 28 от Директива 2001/55 предвижда случаите, в които държавите членки могат да изключат възможността лицата, за които се отнася тази директива, да се ползват с временна закрила по смисъла на последната.
8
Съгласно член 29 от посочената директива:
„Лицата, които са били изключени от режима на временна закрила или събиране на семейства от държава членка, имат право на обжалване в съответната държава членка“.
Решение за изпълнение (ЕС) 2022/382
9
Решение за изпълнение (ЕС) 2022/382 на Съвета от 4 март 2022 година за установяване на съществуването на масово навлизане на разселени лица от Украйна по смисъла на член 5 от Директива 2001/55/ЕО и за въвеждане на временна закрила (ОВ L 71, 2022 г., стр. 1) гласи в съображения 15 и 16:
„(15)
„Отбелязва се, че държавите членки са се споразумели в изявление, че няма да прилагат член 11 от Директива [2001/55].
(16)
Временната закрила е ней-подходящият инструмент в настоящата ситуация. Като се има предвид извънредната и изключителна ситуация, включително военното нашествие в Украйна, извършено от Руската федерация, и мащабът на масовото навлизане на разселени лица, временната закрила следва да им позволи да се ползват в целия [Европейски съюз] от хармонизирани права, които предлагат адекватно равнище на закрила. Въвеждането на временна закрила се очаква да бъде от полза и за държавите членки, тъй като правата, придружаващи временната закрила, ограничават необходимостта за тези разселени лица незабавно да търсят международна закрила, и по този начин - риска от претоварване на системите им за убежище, като свеждат до минимум формалностите поради спешността на ситуацията. Освен това украинските граждани, в качеството си на пътуващи, освободени от изискването за виза, имат право да се движат свободно в рамките на Съюза, след като са били допуснати на територията за срок от 90 дни. Въз основа на това те могат да избират държавата членка, в която искат да се ползват от правата, свързани с временната закрила, и да се присъединят към семейството и приятелите си в рамките на значителните мрежи на диаспората, които понастоящем съществуват в целия Съюз. Това на практика ще улесни баланса между държавите членки в усилията, като по този начин ще се намали натискът върху националните системи за приемане. След като държава членка е издала разрешение за пребиваване в съответствие с Директива [2001/55], лицето, ползващо се с временна закрила, което има право да пътува в рамките на Съюза в продължение на 90 дни в рамките на 180‑дневен период, следва да може да се възползва от правата, произтичащи от временната закрила, само в държавата членка, която е издала разрешението за пребиваване. Това следва да не засяга възможността държава членка да реши да издаде по всяко време разрешение за пребиваване на лица, ползващи се с временна закрила съгласно настоящото решение“.
10
Член 1 от това решение за изпълнение предвижда:
„Установява се съществуването на масово навлизане в Съюза на разселени лица, които е трябвало да напуснат Украйна вследствие на въоръжен конфликт“.
11
Съгласно член 2, параграф 1, буква а) от посоченото решение за изпълнение:
„Настоящото решение се прилага за следните категории лица, разселени от Украйна на или след 24 февруари 2022 г., вследствие на военното нашествие на руските въоръжени сили, започнало на тази дата:
а)
украински граждани, пребиваващи в Украйна преди 24 февруари 2022 г.“.
Чешкото право
Закон № 221/2003 за временната закрила на чужденците
12
Директива 2001/55 е транспонирана в чешкото право със Zákon č. 221/2003 Sb., o dočasné ochraně cizinců (Закон № 221/2003 за временната закрила на чужденците).
13
Член 1 от този закон е озаглавен „Предмет“ и предвижда:
„1.   Този закон урежда:
а)
условията за влизане и пребиваване на чуждестранни граждани на територията на Чешката република (наричана по-нататък „територията“) с цел предоставяне на временна закрила, както и за напускане на територията;
б)
процедурата за предоставяне или отнемане на право на пребиваване с цел предоставяне на временна закрила на територията (наричано по-нататък „правото на пребиваване с цел временна закрила“);
[…]“.
Законът „Украйна“
14
Член 2 от Zákon č. 65/2022 Sb., o některých opatřeních v souvislosti s ozbrojeným konfliktem na území Ukrajiny vyvolaným invazi vojsk Ruské federace (Закон № 65/2022 за някои мерки, свързани с въоръжения конфликт на територията на Украйна, предизвикан от нахлуването на войските на Руската федерация), в редакцията си, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „законът „Украйна“), гласи, че „временна закрила“ означава правото на пребиваване на територията на Чешката република съгласно Закон [№ 221/2003] за временната закрила на чужденците […]“.
15
Член 4 от закона „Украйна“ е озаглавен „Процедура в областта на временната закрила“ и предвижда в параграф 3:
„Предоставянето на временна закрила съгласно настоящия закон се урежда от Закон [№ 221/2003] за временната закрила на чужденците, освен ако в настоящия закон е предвидено друго“.
16
Съгласно член 5, параграфи 1 и 2 от закона „Украйна“:
„1.   Молбата за временна закрила е недопустима, ако:
а)
не е подадена лично;
б)
е подадена от чуждестранен гражданин, който не е посочен в член 3;
в)
е подадена от чуждестранен гражданин, който е поискал временна или международна закрила в друга държава — членка на Съюза;
г)
е подадена от чуждестранен гражданин, който се е ползвал с временна или международна закрила в друга държава — членка на Съюза; или
д)
е подадена от чуждестранен гражданин, който е гражданин на Съюза или на държава, обвързана по сключен със Съюза международен договор, който предоставя на същия гражданин право на свободно движение, равностойно на това на гражданите на Съюза или още на държава, обвързана по Споразумението за Европейското икономическо пространство [от 2 май 1992 г. (ОВ L 1, 1994 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 53, стр. 4)].
2.   При недопустимост молбата на чуждестранния гражданин се отхвърля от Министерството на вътрешните работи или от полицията на Чешката република, като му се съобщава основанието за недопустимост, и отхвърлянето не подлежи на съдебен контрол“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
17
На 15 юли 2022 г. украинската гражданка A.N. влиза на територията на Съюза. На 19 юли 2022 г. тя подава молба за предоставяне на временна закрила в Германия. Два месеца по-късно, на 20 септември 2022 г., тя подава подобна молба в Чешката република. Последната молба е отхвърлена от Министерството на вътрешните работи като недопустима, по-специално с мотива, че A. N. е поискала или получила временна закрила в друга държава членка.
18
A. N. подава жалба срещу това решение за отхвърляне на молбата ѝ пред Městský soud v Praze (Районен съд Прага, Чешка република). Последният приема, на първо място, че е компетентен да разгледа тази жалба, независимо от факта че приложимата национална правна уредба изключва възможността за съдебен контрол на решението за отхвърляне на молба за предоставяне на временна закрила, поради недопустимостта на такъв контрол. Той приема, че правото на такава жалба произтича от член 29 от Директива 2001/55 с оглед на член 47 от Хартата.
19
На второ място, той констатира, от една страна, че макар A. N. да е подала молба за предоставяне на временна закрила в Германия, до настоящия момент такава не ѝ е предоставена, и от друга страна, че Директива 2001/55 не предвижда, че подобна молба може да бъде отхвърлена с мотива, че преди това е подадена молба за предоставяне на временна закрила в друга държава членка. Всъщност основанията за изключване на възможността дадено лице да се ползва с временната закрила били предвидени изчерпателно в член 28 от Директива 2001/55, поради което разглежданата в главното производство национална правна уредба не била в съответствие с правото на Съюза. По тези съображения Městský soud v Praze (Районен съд Прага) уважава жалбата на A. N., отменя решението на Министерството на вътрешните работи и връща преписката на това министерство.
20
Министерството на вътрешните работи подава касационна жалба срещу това решение пред запитващата юрисдикция Nejvyšší správní soud (Върховен административен съд, Чешка република). То поддържа, че когато дадено лице е поискало да му бъде предоставена временна закрила в държава членка, тази държава членка следва да се произнесе по това искане. Всъщност не било възможно тази закрила да се ползва в няколко държави членки. Според Министерството на вътрешните работи разглежданото в главното производство положение не попада в приложното поле на член 28 от Директива 2001/55. Разпоредбата от националното право, която предвижда недопустимост на молба като тази на A. N., се прилагала за положения, които не се уреждали от тази директива.
21
При тези обстоятелства Nejvyšší správní soud (Върховен административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Допуска ли член 8, параграф 1 от Директива [2001/2001], включително предвид споразумението между държавите членки за неприлагане на член 11 от нея, разпоредба от националното право, съгласно която молба за издаване на разрешение за пребиваване с цел предоставяне на временна закрила е недопустима, ако чужденецът е подал молба за издаване на разрешение за пребиваване в друга държава членка или ако вече му е издадено разрешение за пребиваване в друга държава членка?
2)
Има ли право лице, което се ползва с временна закрила по Директива [2001/2001], на ефективно правно средство за защита пред съд на основание член 47 от [Хартата], ако държава членка не му издаде разрешение за пребиваване по смисъла на член 8, параграф 1 от Директива 2001/55/ЕО на Съвета?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
22
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 8, параграф 1 от Директива 2001/55 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която посоченото в тази разпоредба предоставяне на разрешение за пребиваване се отказва на лице, ползващо се с временната закрила, посочена в Решение за изпълнение 2022/382, когато това лице вече е поискало такова разрешение за пребиваване в друга държава членка. Освен това в този контекст тя иска да се установи обхватът на споразумението на държавите членки, сключено в рамките на приемането на Решение за изпълнение 2022/382, да не се прилага член 11 от Директива 2001/55.
23
Съгласно член 8, параграф 1 от Директива 2001/55 държавите членки приемат мерките, необходими за предоставяне на лицата, ползващи се с временна закрила, на разрешения за пребиваване за целия срок на закрилата. Същата разпоредба предвижда и че за тази цел се издават документи или други подобни свидетелства.
24
Както е видно от член 1 от Директива 2001/55, нейната цел е да определи минималните стандарти за предоставяне на временна закрила в случай на масово навлизане на разселени лица от трети страни, които не са в състояние да се върнат в страната по произход, и за поддържане на баланса между държавите членки в полаганите от тях усилия за прием на такива лица и понасяне на последиците от този прием (решение от 19 декември 2024 г., Kaduna, C‑244/24 и C‑290/24, EU:C:2024:1038, т. 81).
25
Съгласно член 5 от Директива 2001/55 съществуването на масово навлизане на разселени лица се удостоверява с решение на Съвета, прието с квалифицирано мнозинство въз основа на предложение, направено от Комисията. Това решение се основава по-специално на разглеждане на положението и мащаба на движението на разселените лица, както и на преценка на целесъобразността от създаване на режим за временна закрила, вземайки предвид потенциалната спешна помощ и действията на място или съответно непригодността на такава мярка. Посоченото решение води до прилагане на временната закрила във всички държави членки по отношение на конкретни групи лица, описани в същото решение, считано от определената в него дата (решение от 19 декември 2024 г., Kaduna, C‑244/24 и C‑290/24, EU:C:2024:1038, т. 83).
26
На основание член 5 от Директива 2001/55 на 4 март 2022 г. Съветът приема Решение за изпълнение 2022/382 за установяване на съществуването на масово навлизане на разселени лица от Украйна. Следователно влизането в сила на това решение за изпълнение на тази дата е довело, считано от същата дата, до прилагането на задължителната временна закрила в полза на категориите лица, определени в член 2 от посоченото решение за изпълнение, и по-специално в полза на украинските граждани, пребиваващи в Украйна преди 24 февруари 2022 г. (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2024 г., Kaduna, C‑244/24 и C‑290/24, EU:C:2024:1038, т. 84).
27
Освен това от съображение 16 от Решение за изпълнение 2022/382 е видно, че украинските граждани, в качеството си на пътуващи, освободени от изискването за виза, имат право да се движат свободно в рамките на Съюза за срок от 90 дни, след като са били допуснати на неговата територия, и могат да избират държавата членка, в която искат да се ползват от правата, свързани с временната закрила.
28
С оглед на изложените по-горе съображения следва да се констатира, че лицата, попадащи в категориите, посочени в член 2 от Решение за изпълнение 2022/382, имат право да се обърнат към органите на избрана от тях държава членка, за да получат разрешение за пребиваване по член 8, параграф 1 от Директива 2001/55.
29
От това следва, че когато лице, ползващо се с временна закрила, е поискало разрешение за пребиваване в една държава членка на основание член 8, параграф 1 от Директива 2001/55, но все още не го е получило, и впоследствие отиде в друга държава членка и подаде в нея подобна молба, последната държава членка не може да отхвърли последната молба като недопустима само поради това че молбата вече е била подадена в първата държава членка. Ето защо последната държава членка трябва да разгледа основателността на представената пред нея молба.
30
Органите на държава членка обаче могат при разглеждането на такава молба да проверят дали лицата, които искат разрешение за пребиваване по член 8, параграф 1 от Директива 2001/55, спадат към категориите лица, посочени в член 2 от Решение за изпълнение 2022/382, и се ползват от временна закрила и дали вече са получили разрешение за пребиваване в друга държава членка.
31
Освен това, като се има предвид, че запитващата юрисдикция иска да се установи и какво е значението за отговора, който следва да се даде на първия въпрос, на декларацията на държавите членки, припомнена в съображение 15 от Решение за изпълнение 2022/382, да не се прилага член 11 от Директива 2001/55, следва да се отбележи, че съгласно този член държава членка връща обратно на територията си лице, ползващо се с временна закрила, ако това лице пребивава или се опитва да влезе на територията на друга държава членка без разрешение по време на периода, обхванат от временната закрила.
32
Както обаче следва от декларацията на държавите членки, посочена в предходната точка от настоящото решение, този член не се прилага за лицата, ползващи се с временна закрила, които попадат в приложното поле на Решение за изпълнение 2022/382. Впрочем от съображение 16 от Решение за изпълнение 2022/382 е видно, че украинските граждани, в качеството си на пътуващи, освободени от изискването за виза, имат право да се движат свободно в рамките на Съюза за срок от 90 дни, след като са били допуснати на неговата територия, за да могат по-специално да избират държавата членка, в която искат да се ползват от правата, свързани с временната закрила. Същият член обаче не е релевантен за отговора на първия въпрос.
33
С оглед на изложените по-горе съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 8, параграф 1 от Директива 2001/55 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която предоставянето на разрешение за пребиваване се отказва на лице, ползващо се с временната закрила, посочена в Решение за изпълнение 2022/382, когато това лице вече е поискало, но все още не е получило, такова разрешение за пребиваване в друга държава членка.
По втория въпрос
34
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 8, параграф 1 от Директива 2001/55 във връзка с член 47 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че лице, ползващо се с временна закрила съгласно тази директива, има право на ефективни правни средства за защита пред съд срещу решение, с което се отхвърля като недопустима молба за предоставяне на разрешение за пребиваване по смисъла на посочения член 8.
35
Съгласно постоянната съдебна практика признаването в конкретен случай на правото на ефективни правни средства за защита, закрепено в член 47 от Хартата, предполага изтъкващото го лице да се позовава на права или свободи, гарантирани от правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 29 юли 2024 г., protectus, C‑185/23, EU:C:2024:657, т. 71).
36
В това отношение, както следва по същество от точки 23—26 от настоящото решение, решението на Съвета, прието на основание член 5 от Директива 2001/55, води до прилагане на временната закрила във всички държави членки по отношение на конкретни групи лица, описани в същото решение. Съгласно член 8, параграф 1 от тази директива държавите членки са длъжни да приемат мерките, необходими за предоставяне на тези лица на разрешения за пребиваване за целия срок на закрилата и за тази цел да им издадат документи или други подобни свидетелства. Следователно правото на посочените лица да се ползват от разрешение за пребиваване и да получат съответни свидетелства в това отношение представлява право, гарантирано от правния ред на Съюза.
37
Следователно член 47 от Хартата изисква решението, с което на основание член 8, параграф 1 от Директива 2001/55 се отхвърля като недопустима молба за предоставяне на разрешение за пребиваване, подадена от лице, ползващо се с временна закрила по смисъла на тази директива, да подлежи на ефективно обжалване пред съд.
38
В този контекст следва да се припомни, че член 47 от Хартата препотвърждава принципа на ефективна съдебна защита. Впрочем този член е достатъчен сам по себе си и не се нуждае от уточняване с разпоредби от правото на Съюза или от националното право, за да породи за частноправните субекти право, на което като такова е възможно позоваване. Ето защо при член 8, параграф 1 от Директива 2001/55 не може да се подходи различно (вж. по аналогия решение от 4 октомври 2024 г., Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, C‑406/22, EU:C:2024:841, т. 86 и цитираната съдебна практика).
39
Впрочем това тълкуване по никакъв начин не се поставя под въпрос от факта, че член 29 от Директива 2001/55 изрично предвижда достъп до средства за съдебна защита в съответната държава членка само за лицата, които са били изключени от режима на временна закрила или събиране на семейства от държава членка. Всъщност, както следва от съображенията, изложени в точки 35—38 от настоящото решение, от този член не може да се направи извод a contrario, че само тези лица би трябвало да имат достъп до такива средства за защита.
40
С оглед на изложените по-горе съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 8, параграф 1 от Директива 2001/55 във връзка с член 47 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че лице, ползващо се с временна закрила съгласно тази директива, има право на ефективни правни средства за защита пред съд срещу решение, с което се отхвърля като недопустима молба за предоставяне на разрешение за пребиваване по смисъла на посочения член 8.
По съдебните разноски
41
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (десети състав) реши:
1)
Член 8, параграф 1 от Директива 2001/55/ЕО на Съвета от 20 юли 2001 година относно минималните стандарти за предоставяне на временна закрила в случай на масово навлизане на разселени лица и за мерките за поддържане на баланса между държавите членки в полагането на усилия за прием на такива лица и понасяне на последиците от този прием
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска национална правна уредба, съгласно която предоставянето на разрешение за пребиваване се отказва на лице, ползващо се с временната закрила, посочена в Решение за изпълнение (ЕС) 2022/382 на Съвета от 4 март 2022 година за установяване на съществуването на масово навлизане на разселени лица от Украйна по смисъла на член 5 от Директива 2001/55/ЕО и за въвеждане на временна закрила, когато това лице вече е поискало, но все още не е получило, такова разрешение за пребиваване в друга държава членка.
2)
Член 8, параграф 1 от Директива 2001/55 във връзка с член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз
трябва да се тълкува в смисъл, че
лице, ползващо се с временна закрила съгласно тази директива, има право на ефективни правни средства за защита пред съд срещу решение, с което се отхвърля като недопустима молба за предоставяне на разрешение за пребиваване по смисъла на посочения член 8.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: чешки.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.