Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. SZPUNAR
представено на 2 октомври 2025
година(1)
Дело C‑496/24
Stichting Onderhandelingen Thuiskopievergoeding,
Stichting de Thuiskopie
срещу
HP Nederland BV,
Dell BV,
Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers
(Преюдициално запитване, отправено от Hoge Raad der Nederlanden (Върховен съд на Нидерландия)
„ Преюдициално запитване — Сближаване на законодателствата — Интелектуална собственост — Авторско право и сродни права — Директива 2001/29/ЕО — Член 2 — Право на възпроизвеждане — Член 3 — Право на публично разгласяване на произведения — Член 5, параграф 2, буква б) и член 5, параграф 5 — Изключения и ограничения — Възпроизвеждане за лично ползване — Справедливо обезщетение — Публично разгласяване на произведения в интернет — Платена услуга за стрийминг — Копия за ползване без достъп до мрежата“
Въведение
1.        Сред многобройните изключения от изключителните права на авторите авторското право на Съюза предвижда по-специално изключение, което позволява на физическите лица да възпроизвеждат без разрешение произведенията за лично ползване. За да компенсира авторите за загубите, произтичащи от това изключение и причинени от освобождаването на ползвателите от задължението да придобият няколко екземпляра от произведенията, правото на Съюза предвижда заплащането на обезщетение на това основание. В практиката на държавите членки това обезщетение най-често се финансира от така наречената „такса за копиране за лично ползване“, събирана от производителите или вносителите на носители за запаметяване и устройства, които могат да бъдат използвани от физически лица за възпроизвеждане на закриляни произведения. След това тази такса се прехвърля върху купувачите на тези устройства и носители, така че крайната финансова тежест на обезщетението за посоченото изключение по принцип се понася от ползващите се от него лица. Съдът приема, че подобен режим е съвместим с правото на Съюза(2).
2.        Таксата за копиране за лично ползване, чието събиране и плащане под формата на обезщетение са отговорност на определените от държавите членки организации, представлява значителен и стабилен източник на приходи за авторите. Следователно се прави опит да се разшири обхватът на разглежданото изключение, а оттам и източниците на приходи от таксата за копиране за лично ползване, отвъд рамката, произтичаща от релевантните законови разпоредби, както и от целите и мотивите за нейното въвеждане, в съответствие с популярната пословица, че за човек с чук всяко нещо е пирон. Именно на тази илюзия, изглежда, са се поддали институциите, натоварени със събирането на таксата в Нидерландия, приемайки, че услугата по предоставяне на разположение на копия на произведения за ползване без достъп до мрежата, предоставена от доставчиците на услуги за стрийминг по заявка(3), се облага с тази такса и следователно попада в обхвата на разглежданото изключение.
3.        Следва обаче да се има предвид, че обезщетението въз основа на изключението за копиране за лично ползване не е самоцел. То цели да компенсира загубите в случаи, в които прилагането на това изключение е допустимо и обосновано или дори необходимо. За сметка на това то няма за цел да замести обикновените договорни механизми, когато авторите могат да упражняват изключителните си права и по този начин да извличат приходи от използването на произведенията, макар според тях тези приходи да не са достатъчно високи. По настоящото дело Съдът ще има възможност да уточни границите на прилагането на посоченото изключение с оглед на предходната си практика по сходни положения.
Правна уредба
Правото на Съюза
4.        Членове 2, 3, 5
и 6 от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество(4) гласят:
„Член 2
Държавите членки предвиждат изключителното право да разрешават или забраняват пряко или непряко, временно или постоянно възпроизвеждане по какъвто и да е начин и под каквато и да е форма, изцяло или частично:
а)      за авторите — на техните произведения;
[…]
Член 3
1.      Държавите членки предоставят на авторите изключително право да разрешават или забраняват публичното разгласяване на техни произведения по жичен или безжичен път, включително предоставяне на публично разположение на техни произведения по такъв начин, че всеки може да има достъп до тях от място и във време, самостоятелно избрани от него.
[…]
Член 5
[…]
2.      Държавите членки могат да предвидят изключения или ограничения от правото на възпроизвеждане, предвидено в член 2, в следните случаи:
[…]
б)      по отношение на възпроизвеждане върху какъвто и да е носител, извършвано от физическо лице за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер, при условие че притежателите на права получават справедливо обезщетение, което отчита прилагането или неприлагането на технически мерки, посочени в член 6 по отношение на съответните произведения или обект;
[…]
5.      Изключенията и ограниченията, предвидени в параграфи 1, 2, 3 и 4, се прилагат само в някои специални случаи, които не засягат нормалното използване на произведението или друг закрилян обект, и не засягат неоправдано законните интереси на притежателя на права.
Член 6
[…]
3.      За целите на настоящата директива изразът „технологична мярка“ означава технология, устройство или компонент, който в нормалния ход на работата си е предназначен да предотврати или ограничи действия по отношение на произведения или други обекти, защитени от закона, които не са разрешени от притежателя на авторско право или право, сродно на авторското право, както предвижда законът, или на правото sui generis, предвидено в глава III от Директива 96/9/ЕО. Технологичните мерки се считат за „ефективни“, когато закриляно произведение или друг закрилян от закона обект е контролиран от титулярите на права чрез прилагането на контрол на достъпа или защитен процес като кодиране, замъгляване или друго преобразуване на произведението или на друг обект, закрилян от закона или механизъм за контрол върху копието, който постига целта за защита“.
Нидерландското право
5.        Директива 2001/29 е транспонирана в нидерландското право с Auteurswet 1912 (Закон за авторското право от 1912 г.). Изключението за копиране за лично ползване е предвидено в член 16c от този закон. Параграф 2 от този член предвижда на носителите на права да се заплаща справедливо обезщетение, финансирано от таксата, събирана от вносителите и производителите на устройства и носители за запаметяване, които могат да бъдат използвани за възпроизвеждане за лично ползване. Съгласно членове 16d и 16e от посочения закон Stichting de Thuiskopie (наричано по-нататък „SdT“) следва да събира тази такса, докато нейната основа и размер се определят от Stichting Onderhandelingen Thuiskopievergoeding, фондация по нидерландското право (наричана по-нататък „SONT“), в която са представени сдружения на носителите на авторски права, както и лицата, задължени да плащат посочената такса. Ставките на таксата за копиране за лично ползване за периода 2018—2020 г., определени от SONT, посочват по-специално, като „източници за включване“, „платена услуга за стрийминг“.
Фактите, производството и преюдициалните въпроси
6.        HP Nederland B.V. и Dell B.V. са длъжни да плащат такса за копиране за лично ползване. Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers представлява всички платци на тази такса. Тези субекти сезират Rechtbank Den Haag (Първоинстанционен съд Хага, Нидерландия) с иск срещу SdT и SONT, с цел да се установи, че таксата за копиране за лично ползване не обхваща услугата по предоставяне на разположение на копия за ползване без достъп до мрежата (offline streaming copies), която се предоставя във връзка с услугата
за стрийминг на музикални или аудио-визуални произведения по заявка чрез интернет.
7.        Според фактическите констатации на запитващата юрисдикция такава услуга се състои в това, че абонат на услуга за стрийминг по заявка може да избере в каталога на наличните произведения някои от тях, за да ги използва без достъп до мрежата (в режим, наречен „офлайн“). След това доставчикът на услуги
създава копия на избраните произведения в определена част от кеш паметта на устройството или устройствата на абоната, която му е предоставена на разположение за тази цел. Копието е криптирано по такъв начин, че абонатът по принцип може да използва произведението само чрез приложението на доставчика на услуги, но не може да разполага с това копие, т.е. не може да създава други копия, да го изменя или да го прехвърля произволно на друго устройство или носител. След изтичането на срока, за който копието е предоставено на разположение, и във всички случаи в края на предоставянето на основната услуга (streaming), копието се отстранява от устройството. Освен това доставчикът на услуги може да го изтрие в случаите, посочени в условията за ползване на услугата.
8.        С решение от 18 септември 2019 г. Rechtbank Den Haag (Първоинстанционен съд Хага) отхвърля иска. Това решение обаче е отменено с решение от 22 март 2022 г. на Gerechtshof Den Haag (Апелативен съд Хага, Нидерландия).
Този съд всъщност приема, че в хипотезата на услуга за предоставяне на разположение на копия за ползване без достъп до мрежата като описаната в точка 7 от настоящото заключение не е налице възпроизвеждане за лично ползване по смисъла на член 16c от Закона за авторското право и член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29. SdT и SONT подават касационна жалба срещу това решение пред запитващата юрисдикция.
9.        При тези условия Hoge Raad der Nederlanden (Върховен съд на Нидерландия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1.      Може ли възпроизвеждане с описаните в [точка 7 от настоящото заключение] характеристики (offline streaming copy — офлайн копие на стрийминг съдържание), включително като се вземе предвид проверката на три етапа (член 5, параграф 5 от [Директива 2001/29]), да се счита за възпроизвеждане, „извършвано от физическо лице за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер“ по смисъла на член 5, параграф 2, буква б) от тази директива?
2.      Допускат ли целите на Директива [2001/29], включително целите за високо равнище на закрила на авторите, за справедлив баланс между интересите на носителя на правата и интересите на ползвателя, както и за съгласувано и технически неутрално прилагане на изключенията и ограниченията от държавите членки, национална правна уредба, съгласно която изключението за копиране за лично ползване не обхваща и създаването на офлайн копия на стрийминг съдържание?
3.      От значение ли е за отговора на единия от двата или и на двата предходни въпроса дали носителите на права получават възнаграждение за всяко създадено офлайн копие на стрийминг съдържание, или получават възнаграждение, което се основава на това колко пъти ползвателят на стрийминг услугата възпроизвежда офлайн копието на стрийминг съдържание?“.
10.      Актът за преюдициално запитване постъпва в Съда на 17 юли 2024 г. Писмени становища представят страните в главното производство, френското правителство и Европейската комисия. Същите страни са представлявани в съдебното заседание, проведено на 19 юни 2025 г.
Анализ
11.      Запитващата юрисдикция формулира три преюдициални въпроса, но те се отнасят до една и съща проблематика и поради това предлагам да бъдат разгледани заедно. Тази юрисдикция иска по същество да се установи дали член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 трябва да се тълкува в смисъл, че абонат на услуга за предоставяне на разположение онлайн на закриляни произведения по заявка възпроизвежда тези произведения за лично ползване по смисъла на тази разпоредба, когато ползва допълнителна услуга за предоставяне на разположение на произведения за ползване без достъп до мрежата, при която тези произведения се записват в паметта на устройството на абоната, като доставчикът на услуги
запазва посредством технически мерки по смисъла на член 6 от посочената директива пълен контрол върху местонахождението, копирането и изтриването на тези произведения, а абонатът може да ги ползва (слуша или гледа) на съответното устройство
само през периода на предоставяне. Ще предложа на този въпрос да се отговори чрез тълкуване на член 3 от посочената директива.
12.      Моят анализ се основава на предпоставката, че са изпълнени двете условия за прилагане на изключението по член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, които не изглеждат спорни в главното производство, а именно че въпросният абонат е физическо лице и че ползва въпросната услуга за лични цели.
13.      Безспорно е също така, че абонатът не извършва сам възпроизвеждането на произведението, а че това възпроизвеждане се извършва по искане на абоната от доставчика на услуги. Въпреки това Съдът допуска в такава ситуация да се приложи изключението, съдържащо се в член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, като приема, че съдържащият се в тази разпоредба израз „възпроизвеждане
[…], извършвано
от физическо лице“ обхваща и използването от това физическо лице на услугите на трето лице(5).
14.      Въпреки това физическото лице може да се възползва от въпросното изключение само при условие че преди това е имало достъп до произведението във формата, която представлява източник на възпроизвеждането(6), и че този достъп е законен, т.е. е придобит със съгласието на носителите на авторски права(7). За сметка на това, когато физическо лице получи достъп до произведението едва след възпроизвеждането му, това възпроизвеждане не може да се счита за извършено от това физическо лице по смисъла на член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29. Всъщност то се извършва от лицето, което предоставя достъп до произведението, и ако е извършено от разстояние, в нематериализирана форма и извън личния кръг на лицето, което предоставя достъпа, представлява публично разгласяване на произведението по смисъла на член 3 от тази директива(8).
15.      Именно такъв е случаят с услугата, описана в точка 7 от настоящото заключение, тъй като абонатът получава достъп до копие за ползване без достъп до мрежата (offline streaming copy) след създаването на това копие. В това отношение е без значение, че той може освен това да има достъп до същите произведения чрез стрийминг, тъй като този стрийминг не е източник на възпроизвеждането и действителното използване на достъпа
до конкретни произведения чрез стрийминг не е условие за получаването на техни копия за ползване без достъп до мрежата(9).
16.      Ето защо не намирам за убедителен довода на SdT и SONT, че достъпът на абонатите до произведенията чрез стрийминг е достатъчен, за да се приеме, че предоставянето на разположение на копия за ползване без достъп до мрежата попада в обхвата на изключението, предвидено в член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29. Вярно е, че от търговска гледна точка услугата за предоставяне на разположение на копия без достъп до мрежата е допълнителна услуга и е свързана с основната услуга за стрийминг, тъй като само абонатите на последната могат да се ползват от първата, като и двете обхващат един и същ каталог на произведения. От техническа гледна точка обаче става въпрос за отделна и независима услуга(10). С други думи, става въпрос за два възможни начина за достъп до едни и същи произведения, но те са независими и единият не представлява възпроизвеждане на другия. От гледна точка на авторското право тези две услуги представляват отделни действия по използване на произведения, още повече че условията за използване на произведенията са съществено различни в двата случая. Всъщност услугата за стрийминг изисква постоянен достъп до достатъчно бърза интернет връзка и често е предмет и на географски ограничения (geoblocking). Тези два недостатъка обаче не възникват в случай на копие за ползване без достъп до мрежата.
17.      Следователно положението е аналогично на разглежданото по делото, по което е постановено решение VCAST. Възпроизвеждането в рамките на тази услуга не може да се счита за извършено от физически лица (абонати) по смисъла на член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, а отговорността за него трябва да се носи от доставчика на услуги, който по този начин предоставя произведенията на разположение на абонатите си. Следователно това възпроизвеждане е част от действието по предоставяне на публично
разположение
на тези произведения, така че всеки може да има достъп до тях от място и във време, самостоятелно избрани от него по смисъла на член 3 от тази директива, и това действие се извършва от доставчика на услуги.
18.      В това отношение е ирелевантен доводът на SdT и SONT, както и на френското правителство, че копие, предназначено да бъде
ползвано без достъп до мрежата, представлява възпроизвеждане, извършено от физическо лице по смисъла на член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, тъй като именно абонатът е този, който инициира създаването на копието. Предоставянето на публично разположение на произведения по такъв начин, че всеки може да има достъп до тях от място и във време, самостоятелно избрани от него, както е посочено в член 3 от тази директива, се извършва по искане на ползвателя. Следователно последният трябва да инициира процеса на предоставяне на разположение, като изрази това искане, в случая — създаването на копие за ползване без достъп до мрежата. Това обаче не означава, че всяко предоставяне на разположение на копие от произведение по искане на ползвател автоматично се превръща във възпроизвеждане, извършено от физическо лице за негово лично ползване, попадащо в обхвата на член 5, параграф 2, буква б) от посочената директива. Всъщност подобно тълкуване би лишило от смисъл голяма част от правилото, съдържащо се в член 3 от същата директива.
19.      Съществуват обаче две важни разлики между настоящото дело и делото, по което е постановено решение VCAST. Първо, ако разглежданата по последното дело дейност е извършена без разрешението на носителите на авторски права, в настоящия случай няма данни за такъв незаконен характер на услугата по предоставяне на разположение на копия за ползване без достъп до мрежата. Второ, за разлика от делото, по което е постановено решение VCAST, в случая не става въпрос за първоначално и вторично
разгласяване от два различни субекта. Както разгласяването на произведения под формата на стрийминг, така и предоставянето им на разположение под формата на копия за ползване без достъп до мрежата се извършват от един и същ субект и са първоначални по своя характер — цифровите произведения се предават директно от сървъра на доставчика на услуги до устройството на абоната. Ето защо практиката на Съда, съгласно която разгласяването на защитени с авторско право произведения се счита за публично, когато е насочено към „нова“ публика или е извършено в определена техническа форма, не е приложима в случая(11). Всъщност този принцип се прилага само за вторичното разгласяване на произведения, които вече са предоставени на публично разположение от трето лице(12).
20.      Ето защо споделям становището на Комисията, че разглежданото в главното производство положение не следва да се разглежда в светлината на член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, а в светлината на член 3 от нея.
21.      Съществуват редица допълнителни доводи в подкрепа на такова тълкуване.
22.      На първо място, изразеното от SdT и SONT в съдебното заседание становище, че за прилагането на член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 не се изисква загуба на контрол от страна на носителите на права върху използването на произведенията, не е правилно. Загубата на контрол е присъща характеристика на изключението от авторското право, тъй като изключението се състои в това, че ползвателите могат да извършват действия, които обикновено попадат в обхвата на монопола на автора, без съгласието на носителите на права и следователно извън техния контрол. Изключението, предвидено в посочената разпоредба, дава право на физическите лица да възпроизвеждат произведения за лично ползване. От една страна, възпроизвеждането по силата на това изключение по дефиниция се извършва извън контрола на носителите на права. От друга страна, ползвателите трябва технически да могат да осъществят това възпроизвеждане, т.е. те трябва да имат (законно, както подчертава Съдът) достъп до произведението под форма, която позволява копирането му.
23.      Това не се отнася за настоящия случай. Благодарение на използваните технологични средства доставчиците на услуги за стрийминг, действащи от името на носителите на права в качеството им на лицензополучатели, запазват контрола върху възпроизвеждането на произведенията, предоставени на разположение под формата на копия за ползване без достъп до мрежата. Всъщност тези копия се правят от доставчика на услуги и се съхраняват на устройството на ползвателя при точно определени и ефективно контролирани условия. Следователно технологичните мерки не служат, както твърдят SdT, SONT и френското правителство, да попречат на ползвателите да надхвърлят границите на изключението по член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, а за да им попречат сами да се възползват от това изключение, като възпроизвеждат произведения без съгласието на носителите на права. Следователно не става въпрос за прилагане на изключението за авторските права, а за нормалното използване на тези права.
24.      Напълно погрешно е и становището на SdT и SONT, че съгласието на носителите на права за създаване на копия за ползване без достъп до мрежата няма правна сила и че те
нямат право да събират такси на това основание, тъй като създаването на тези копия е обхванато от изключението, съдържащо се в член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, в резултат на което на
субектите на авторско право
се полага предвиденото в тази разпоредба справедливо обезщетение.
25.      Всъщност тези страни в самото начало предполагат, че създаването на копия за ползване без достъп до мрежата попада в обхвата на посоченото изключение, и въз основа на тази предпоставка заключават, че възможностите за действие на носителите на авторски права са ограничени от това изключение. Източникът, от който е създадено копието за ползване без достъп до мрежата, обаче се притежава не от ползвателите, а от лицензополучателя на носителите на авторското право, така че ползвателите не могат да правят възпроизвеждане въз основа на посоченото изключение и трябва да поискат достъп до копието от лицензополучателя, който на това основание може да поиска такса на това основание.
26.      За разлика от това решенията, на които се позовават SdT и SONT(13), не се отнасят до определянето на обхвата на изключението, съдържащо се в член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, а до начина на изчисляване на предвиденото в него справедливо обезщетение. Следователно те се основават на имплицитната предпоставка, че условията за прилагане на това изключение са изпълнени, и именно в този контекст Съдът приема, че евентуалното съгласие на носителите на права не засяга правото на справедливо обезщетение. Всъщност, както отбелязва Съдът, „ако притежател на права разреши на физическо лице да използва [файлове, съдържащи закриляни произведения], като му предоставя същите, обикновената възможност да се ползват тези файлове с цел възпроизвеждане на закриляните произведения оправдава прилагането на възнаграждението за копиране за лично ползване“(14). За разлика от това в настоящия случай сме изправени пред ситуация, при която носителят на права или неговият лицензополучател предоставя на разположение на физически лица файлове, съдържащи закриляни произведения, но тези лица нямат възможност да използват тези файлове за възпроизвеждане на произведенията, поради което прилагането на таксата за копиране за лично ползване не е оправдано.
27.      Между другото, ще добавя, че Директива 2001/29 изрично не позволява на държавите членки да приемат разпоредби, които биха задължили носителите на права да се откажат от техническите гаранции в случай като настоящия. Всъщност, докато член 6, параграф 4, втора алинея от тази директива във връзка с член 6, параграф 4, първа алинея позволява на държавите членки да приемат разпоредби, защитаващи правото на ползвателите да се ползват от изключението, предвидено
в член 5, параграф 2, буква б) от посочената директива, член 6, параграф 4, четвърта алинея изключва тази възможност по отношение на произведения, предоставени на разположение на публиката по такъв начин, че отделните лица от публиката да имат достъп до тях от място и по време, индивидуално избрани от тях — ситуация като тази в настоящия случай. Поради това въвеждането от държава членка на изключение с обхват на приложение, какъвто се поддържа от SdT и SONT, би било в противоречие със задължението за защита на технологичните гаранции по член 6, параграф 1 от тази директива.
28.      Второ, член 5, параграф 5 от Директива 2001/29 изисква предвидените в тази директива изключения от изключителните права: 1) да се прилагат в някои специални случаи, 2) да не засягат нормалното използване на произведенията и 3) да не засягат
неоправдано законните интереси на притежателя на права. Това е така нареченият „тристепенен тест“, който води началото си от обвързващото Съюза международно право(15).
29.      Разширяването на изключението, предвидено в член 5, параграф 2, буква б) от тази директива, върху услугата за предоставяне на разположение на копия за ползване без достъп до мрежата според мен би било в противоречие с втория етап от посочения тест. Всъщност такава услуга представлява нормално използване на произведенията, от което носителите на авторски права могат да извлекат финансова изгода, тъй като става въпрос за използване,
независимо от предоставянето на разположение на произведенията чрез стрийминг. Включването на такова копие в посоченото изключение би затруднило това използване, тъй като би създало объркване за ползвателите и би поставило под въпрос основателността на събирането от носителите на права или от техните лицензополучатели на допълнителни такси за предоставянето на разположение на тези копия. Следователно член 5, параграф 5 от Директива 2001/29 не допуска разглежданата в случая услуга да попада в обхвата на въпросното изключение.
30.      На трето и последно място, самият текст на член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, изглежда, не допуска облагането на услугите за стрийминг с такса за копиране за лично ползване
по отношение на услугата за предоставяне на разположение на копия за ползване без достъп до мрежата. Тази разпоредба всъщност уточнява, че предвиденото в нея справедливо обезщетение, за чието финансиране е предназначена таксата за копиране за лично ползване, трябва да отчита прилагането на технологичните мерки, посочени в член 6 от същата директива. Що се отнася обаче до услугите за предоставяне на разположение на произведения, предоставяни при описаните в точка 7 от настоящото заключение условия, приложените технически мерки позволяват на носителите на права или на техните лицензополучатели да запазят пълен контрол върху възпроизвеждането на произведенията и следователно да не понасят загубите,
причинени от ползвателите, които правят копия за лично ползване. Следователно и в този случай няма основание за справедливо обезщетение.
31.      Целите на Директива 2001/29, посочени във втория преюдициален въпрос, като например високо равнище на закрила на авторските права, справедлив баланс между интересите на носителите на права и на ползвателите и последователно и технологично неутрално прилагане на изключенията от страна на държавите членки, също не са в противоречие с предложеното от мен тълкуване.
32.      Както посочих по-горе, чрез прилагането на технически мерки носителите на права или техните лицензополучатели имат пълен контрол върху предоставянето и използването на копия за ползване без достъп до мрежата и могат да получават приходи от тази форма на използване на произведения. Разширяване на обхвата на изключението, предвидено в член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, така че да обхване и тази форма на предоставяне, би било в пряко противоречие с техните интереси, а оттам и с високата степен на защита на авторското право, която се цели с тази директива.
33.      Не става въпрос и за засягане на законните интереси на ползвателите или за справедлив баланс между техните интереси и тези на носителите на авторски права. Изключението, предвидено в член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, служи за узаконяване на действията, които ползвателите извършват в частната сфера извън контрола на носителите на права. Предоставянето на разположение на копие без достъп до мрежата от доставчика на услугата за
стрийминг обаче се извършва в рамките на правоотношението между този доставчик и ползвателя, т.е. извън личната сфера на последния и под контрола на носителите на авторските права. Следователно ползвателите нямат законен интерес да получат такова копие в рамките на изключението от авторското право.
34.      От друга страна, що се отнася до технологичната неутралност, противно на твърденията на SdT и SONT, услугата за стрийминг е технологично напълно различна от технологиите, на които се позовават тези страни в производството, като например CD и DVD дискове или радио- и телевизионно излъчване.
35.      При дисковете ползвателят заплаща еднократна цена, за която получава запис на ограничен брой произведения (обикновено няколко музикални произведения или аудио-визуално произведение) заедно с физически носител. Той може да използва тези произведения по какъвто и да е начин в личната си сфера, включително възпроизвеждане съгласно изключението в член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29. Радио- или телевизионното излъчване, от друга страна, е линейна услуга, при която радио- или телевизионният оператор е този, който определя кои произведения ще бъдат излъчени и по кое време, а радио- или телевизионните зрители могат евентуално да ги слушат или гледат по това време. Те могат също така да направят записване за лични цели, но само на тези произведения, които се излъчват, и само по време на излъчването и при условие че това е технически възможно.
36.      Обратно, разглежданата в настоящото дело услуга за стрийминг е услуга по заявка, предоставяна по интернет, при която срещу сравнително малка фиксирана цена(16) ползвателите могат да получат достъп по всяко време до много голям брой произведения. В рамките на тази услуга обаче няма възможност за записване на стрийминг съдържанието, тъй като подобна възможност би направила целия проект икономически нежизнеспособен — получателите на услугата биха могли бързо да копират интересуващите ги произведения и да прекратят абонамента. Следователно услугата за стрийминг по заявка не е функционално сравнима със CD или DVD или с радио- или телевизионното излъчване. И от гледна точка на авторското право става въпрос за напълно различни области на използване на произведения. Следователно принципът на технологична неутралност не изисква услугата за
стрийминг и другите две технологии да се третират еднакво.
37.      Също така проблемът, който изтъкват SdT и SONT, свързан с предполагаемото недостатъчно възнаграждение, плащано от лицензополучателите на носителите на права за това предоставяне на разположение или, в по-широк смисъл, за използването на произведения чрез стрийминг при поискване, не е основание за включване на услугата за предоставяне на разположение на копия за ползване без достъп до мрежата в изключението, съдържащо се в член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, и за предвиденото в него справедливо обезщетение. Както посочих във въведението към настоящото заключение, целта на това обезщетение е да се поправят вредите, които носителите на права понасят поради легализирането на дейности, извършвани от ползвателите в тяхната лична сфера, върху които те нямат контрол. Неговата цел обаче не е да замени нормалните механизми за използване на произведенията и възнаграждение на носителите на права за това. Ако това възнаграждение е недостатъчно, въз основа на член 18 и следващите от Директива (ЕС) 2019/790(17) държавите членки следва да предприемат подходящи мерки за решаване на проблема.
38.      С оглед на гореизложеното предлагам на преюдициалните въпроси да се отговори, че член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 трябва да се тълкува в смисъл, че абонат на услуга за предоставяне на разположение онлайн на закриляни произведения по заявка не възпроизвежда тези произведения за лично ползване по смисъла на тази разпоредба, когато се ползва от допълнителна услуга за предоставяне на разположение на произведения за ползване без достъп до мрежата, при която тези произведения се записват в паметта на устройството на абоната, като доставчикът на услуги запазва посредством технически мерки по смисъла на член 6 от посочената директива пълен контрол върху местонахождението, копирането и изтриването на тези произведения, а абонатът може да ги ползва (слуша или гледа) на съответното устройство само през периода на предоставяне;
член 3 от посочената директива трябва да се тълкува в смисъл, че това предоставяне на произведения представлява предоставяне от доставчика на услуги на публично разположение на произведения по такъв начин, че всеки може да има достъп до тях от място и във време, самостоятелно избрани от него по смисъла на тази разпоредба.
Заключение
39.      С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на поставените от Hoge Raad der Nederlanden (Върховен съд на Нидерландия) преюдициални въпроси да се отговори по следния начин:
„1)       Член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество
трябва да се тълкува в смисъл, че
абонат на услуга за предоставяне на разположение онлайн на закриляни произведения по заявка не възпроизвежда тези произведения за лично ползване по смисъла на тази разпоредба, когато се ползва от допълнителна услуга за предоставяне на разположение на произведения за ползване без достъп до мрежата, при която тези произведения се записват в паметта на устройството на абоната, като доставчикът на услуги запазва посредством технически мерки по смисъла на член 6 от посочената директива пълен контрол върху местонахождението, копирането и изтриването на тези произведения, а абонатът може да ги ползва (слуша или гледа) на съответното устройство само през периода на предоставяне.
2)      Член 3 от тази директива
трябва да се тълкува в смисъл, че
предоставянето на разположение на произведения за ползване без достъп до мрежата, посочено в точка 1, представлява предоставяне от доставчика на услуги на публично разположение на произведения по такъв начин, че всеки може да има достъп до тях от място и във време, самостоятелно избрани от него по смисъла на тази разпоредба“.
1      Език на оригиналния текст: полски.
2      Решение от 21 октомври 2010 г., Padawan (C‑467/08, EU:C:2010:620, т. 2 от диспозитива).
3      Тази услуга се състои в предоставяне на произведенията на разположение в интернет по такъв начин, че пакетите от данни, които представляват съдържащ произведение файл и са изпратени от доставчика на услуги, се съхраняват в кеш паметта на устройството на получателя на услугата и се възпроизвеждат, без да се чака целият файл да бъде съхранен и впоследствие заменен със следващите пакети. Това позволява незабавното използване на произведението, но изисква постоянен достъп до мрежата (ползвателят трябва винаги да бъде „онлайн“).
4      ОВ L 167, 2001 г., стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 230.
5      Вж. в този смисъл по-специално решение от 29 ноември 2017 г., VCAST (C‑265/16, наричано по-нататък „решение VCAST“, EU:C:2017:913, т. 35) (курсивът е мой).
6      Вж. в този смисъл решение VCAST (т. 39).
7      Решение от 10 април 2014 г., ACI Adam и др. (C‑435/12, EU:C:2014:254, т. 31).
8      Вж. в този смисъл решение VCAST (т. 40—52).
9      В това отношение за целите на настоящото дело е без значение, че съществуват технически възможности за записване на съдържание, предоставено чрез стрийминг. Всъщност това дело се отнася до услуга като описаната в точка 7 от настоящото заключение, при която копирането на произведение се извършва не от ползвателя чрез записване на стрийминг, а от доставчика на услуги чрез възпроизвеждане на произведението на устройството на ползвателя.
10      Например условията за ползване на услугата на Spotify Premium, която е типичен пример за услуга за
стрийминг по заявка, предвиждат възможността за изтегляне на копия за ползване без достъп до мрежата на 10 000 произведения на максимум пет устройства, като единственото изискване е свързване към мрежата поне веднъж на 30 дни, за да се провери валидността на абонамента. Следователно на практика това позволява пълна независимост от разгласяването на произведенията чрез стрийминг.
11      Вж. в този смисъл решение от 20 юни 2024 г., GEMA (C‑135/23, EU:C:2024:526, т. 43).
12      Вж. решения от 7 декември 2006 г., SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764, т. 40—42), и от 7 март 2013 г., ITV Broadcasting и др. (C‑607/11, EU:C:2013:147, т. 24—26, 37 и 38).
13      Решения от 27 юни 2013 г., VG Wort и др. (C‑457/11—C‑460/11, EU:C:2013:426),
и от 5 март 2015 г., Copydan Båndkopi (C‑463/12, EU:C:2015:144).
14      Решение от 5 март 2015 г., Copydan Båndkopi (C‑463/12, EU:C:2015:144, т. 64) (курсивът е мой).
15      Вж. член 10, параграф 2 от Договора на СОИС за авторското право, приет в Женева на 20 декември 1996 г. и одобрен от името на Европейската общност с Решение 2000/278/ЕО на Съвета от 16 март 2000 г. (ОВ L 89, 2000 г., стр. 6; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 20, стр. 212).
16      Например понастоящем индивидуалният месечен абонамент за Spotify Premium в Люксембург струва около 13 евро, т.е. по-малко от средната цена за CD.
17      Директива (ЕС) 2019/790 на Европейския парламент и на Съвета от 17 април 2019 година относно авторското право и сродните му права в цифровия единен пазар и за изменение на директиви 96/9/ЕО и 2001/29/ЕО (ОВ L 130, 2019 г., стр. 92).