62021CJ0568_RES
Predmet C-568/21
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
protiv
E.,
S.,
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Raad van State)
Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. rujna 2023.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Dablinski sustav – Uredba (EU) br. 604/2013 – Kriteriji i mehanizmi za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Odgovornost države članice koja je izdala dokument o boravku podnositelju zahtjeva – Članak 2. točka (l) – Pojam ‚dokument o boravku’ – Diplomatska iskaznica koju je izdala država članica – Bečka konvencija o diplomatskim odnosima”
Granična kontrola, azil i useljavanje – Politika azila – Kriteriji i mehanizmi za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Uredba br. 604/2013 – Pojam dokumenta o boravku – Diplomatska iskaznica izdana na temelju Bečke konvencije iz 1961. o diplomatskim odnosima – Uključenost
(Uredba br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća, uv. izj. 4. i 5., čl. 2. točka (l) i članci 12. do 14.)
(t. 35.-37., 44.-48., 53. i izreka)
Kratak prikaz
Državljanin treće zemlje radio je u veleposlanstvu svoje države porijekla u državi članici X. Stanovao je na njezinu državnom području zajedno sa svojom suprugom i njihovom djecom. Tijekom tog boravka ministarstvo vanjskih poslova te države članice obitelji je izdalo diplomatske iskaznice u skladu s Bečkom konvencijom o diplomatskim odnosima (
1
). Obitelj je nakon nekoliko godina napustila državu članicu X te je podnijela zahtjeve za međunarodnu zaštitu u Nizozemskoj.
U siječnju 2020. nadležno nizozemsko tijelo odbilo je ispitati zahtjeve za međunarodnu zaštitu tužitelja iz glavnog postupka, smatrajući da je na temelju članka 12. stavka 1. Uredbe Dublin III (
2
) za njihovo ispitivanje nadležna država članica X. Ono tvrdi naime, da diplomatske iskaznice koje su izdala tijela navedene države članice predstavljaju dokumente o boravku u smislu članka 2. točke (l) te uredbe, koji mogu uzrokovati nadležnost te države članice za ispitivanje zahtjeva.
U ožujku 2020. rechtbank Den Haag (Sud u Haagu, Nizozemska) kojem su se obratili tužitelji iz glavnog postupka, usvojio je njihove tužbe jer je smatrao da se diplomatske iskaznice koje su izdala tijela države članice X ne mogu smatrati dozvolom boravka, jer su tužitelji na temelju Bečke konvencije već imali pravo boravka u toj državi članici, neovisno o izdavanju diplomatskih iskaznica.
Nizozemsko nadležno tijelo podnijelo je protiv te presude žalbu Raadu van State (Državno vijeće, Nizozemska). Kako bi utvrdilo državu članicu nadležnu za ispitivanje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koje su podnijeli tužitelji iz glavnog postupka, taj je sud uputio Sudu pitanje predstavlja li diplomatska iskaznica koju je država članica izdala na temelju Bečke konvencije „dokument o boravku” u smislu članka 2. točke (l) Uredbe Dublin III. Svojom presudom Sud na to pitanje odgovara potvrdno.
Ocjena Suda
Kako bi došao do tog zaključka, Sud kao prvo pojašnjava da je izraz „svako odobrenje” koji se koristi u članku 2. točki (l) Uredbe Dublin III široko koncipiran. Definicija u navedenoj odredbi pojma „dokument o boravku” ne upućuje na konstitutivni ili deklaratorni karakter odobrenja, niti izrijekom ne isključuje diplomatske iskaznice izdane na temelju Bečke konvencije.
Kao drugo, što se tiče konteksta te odredbe, Sud ističe da pojam „dokument o boravku” predstavlja jedan od odlučujućih kriterija za primjenu članka 12. Uredbe Dublin III. Naime, u skladu s člankom 12. stavkom 1. te uredbe, kada podnositelj zahtjeva posjeduje važeći dokument o boravku, za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu odgovorna je država članica koja ga je izdala. No, primjena različitih kriterija za utvrđivanje odgovorne države članice navedenih u člancima 12. do 14. Uredbe Dublin III u načelu treba omogućiti da se državi članci od koje potječe ulazak ili boravak državljanina treće zemlje na području država članica dodijeli odgovornost za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je taj državljanin podnio, i to uzimajući u obzir ulogu koju je ta država članica imala u prisutnosti tog državljanina na području država članica. U tom pogledu Sud ističe da se u okviru Bečke konvencije državi primateljici priznaju određena prava u pogledu prihvaćanja osoba na njezino državno područje u svojstvu članova diplomatskog osoblja misije, kao što su mogućnost da se osoba proglasi personom
non grata ili neprihvatljivom, da se odbije predmetnu osobu priznati članom misije (
3
), ili pak da se određenu osobu odbije priznati šefom misije (
4
). U tim okolnostima, izdavanje diplomatske iskaznice nekoj osobi od strane države članice pokazuje da je potonja prihvatila boravak te osobe na svojem državnom području u svojstvu člana diplomatske misije, i na taj način dokazuje ulogu koju je ta država članica imala za prisutnost navedene osobe na državnom području država članica.
Kao treće, što se tiče cilja koji se ostvaruje Uredbom Dublin III, u njezinim se uvodnim izjavama 4. i 5. ističe važnost jasnog i provedivog načina za određivanje odgovorne države članice, koji se temelji na objektivnim i poštenim kriterijima i za države članice i za predmetne osobe, i koji omogućuje brzo određivanje te države članice. No, uzimanje u obzir izdavanja diplomatske iskaznice doprinosi tom cilju brzog rješavanja i tako omogućuje da se izbjegne opasnost da državljani trećih zemalja biraju državu članicu u kojoj podnose zahtjev za međunarodnu zaštitu.
(
1
)	Bečka konvencija o diplomatskim odnosima, koja je sklopljena u Beču 18. travnja 1961. i stupila na snagu 24. travnja 1964. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 500., str. 95., u daljnjem tekstu: Bečka konvencija).
(
2
)	Uredba (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108.; u daljnjem tekstu: Uredba Dublin III). U skladu s člankom 12. stavkom 1. te uredbe: „Kada podnositelj zahtjeva posjeduje važeći dokument o boravku, za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu odgovorna je država članica koja je izdala dokument”.
(
3
)	Vidjeti članak 9. Bečke konvencije.
(
4
)	Vidjeti članak 4. Bečke konvencije.