62021CC0558
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
JULIANE KOKOTT
od 20. travnja 2023. (
1
)
Predmet C‑558/21 P
Global Silicones Council i dr.
protiv
Europske komisije
„Žalba – Uredba (EZ) br. 1907/2006 (REACH) – Izmjena Priloga XVII. Uredbi (EZ) br. 1907/2006 o ograničenju proizvodnje, stavljanja na tržište i uporabe određenih opasnih tvari, smjesa i proizvoda – Ograničenje uporabe oktametilciklotetrasiloksana (‚D4’) i dekametilciklopentasiloksana (‚D5’) – Postojane, bioakumulativne i toksične tvari – Vrlo postojane i vrlo bioakumulativne tvari – Neprihvatljivi rizici – Obrazloženje”
I. Uvod
1.
Uredbom REACH (
2
) Komisiji se omogućuje da ograniči proizvodnju, uporabu ili stavljanje na tržište tvari ako te djelatnosti predstavljaju neprihvatljiv rizik za zdravlje ljudi ili okoliš.
2.
Postoje posebni rizici, među ostalim, od postojanih, bioakumulativnih i toksičnih tvari („PBT”) ili vrlo postojanih i vrlo bioakumulativnih tvari („vPvB” za „very persistant and very bioaccumulative”) (
3
). Takve tvari razgrađuju se isključivo vrlo sporo ili se uopće ne razgrađuju i mogu se nakupljati u okolišu. Učinci takvog nakupljanja ne mogu se dugoročno predvidjeti. Isto tako, u praksi je teško preokrenuti proces takvog nakupljanja s obzirom na to da prestanak ispuštanja tvari ne dovodi nužno do smanjenja koncentracije tvari u okolišu. Osim toga, PBT ili vPvB tvari mogu onečistiti udaljena područja koja bi trebalo zaštititi od daljnjeg onečišćenja opasnim tvarima koje nastaju ljudskom aktivnošću (
4
).
3.
Pobijanom uredbom (
5
) Komisija zabranjuje uporabu spornih tvari, oktametilciklotetrasiloksana („D4”) i dekametilciklopentasiloksana („D5”) u kozmetičkim proizvodima koji se ispiru jer je D4 PBT/vPvB tvar, a D5 je vPvB tvar.
4.
Nakon što je Opći sud odbio tužbu protiv pobijane uredbe, predmetnom žalbom osobito se postavljaju pitanja je li Komisija trebala sâma utvrditi postojanje neprihvatljivih rizika od spornih tvari, na koji način treba primijeniti koncept neprihvatljivih rizika i je li zabrana dovoljno obrazložena. Osim toga, riječ je o razvrstavanju spornih tvari kao PBT/vPvB odnosno vPvB, ali to pitanje razmatram samo u mišljenju iznesenom u predmetu C‑559/21 P, Global Silicones/ECHA, koji je istodobno u tijeku.
II. Pravni okvir
5.
Uredbom REACH Komisija se ovlašćuje za ograničavanje proizvodnje, uporabe ili stavljanja na tržište tvari (glava VIII.).
6.
Članak 68. stavak 1. Uredbe REACH pravna je osnova za određivanje ograničenja:
„Ako iz proizvodnje, uporabe ili stavljanja na tržište tvari proizlazi neprihvatljiv rizik za zdravlje ljudi ili okoliš koji treba urediti na razini Zajednice, Prilog XVII. se izmjenjuje u skladu s postupkom iz članka 133. stavka 4. donošenjem novih ograničenja ili izmjenama postojećih ograničenja iz Priloga XVII. u pogledu proizvodnje, uporabe odnosno stavljanja na tržište tvari pojedinačno, u pripravcima ili proizvodima na temelju postupka iz članaka od 69. do 73. Kod ovakvih odluka uzima se u obzir socioekonomski učinak ograničenja i raspoloživost alternativa.
[…]”
7.
Člankom 69. Uredbe REACH uređuje se pokretanje postupka određivanja ograničenja. Stavak 4. postupak koji pokreće država članica:
„Ako država članica smatra da proizvodnja, stavljanje na tržište ili uporaba tvari pojedinačno, u pripravku ili proizvodu predstavlja rizik za zdravlje ljudi ili okoliš koji nije podvrgnut odgovarajućoj kontroli i koji je potrebno urediti, ona obavješćuje Agenciju o svom prijedlogu da izradi dosje u skladu sa zahtjevima odgovarajućih odjeljaka Priloga XV.”
8.
Osim toga, člankom 69. Uredbe REACH predviđa se sudjelovanje javnosti, a na temelju članaka 70. do 72. te uredbe potrebno je pribaviti mišljenja Odbora za procjenu rizika i Odbora za socioekonomsku analizu.
9.
Člankom 73. stavkom 1. Uredbe REACH uređuje se uvođenje ograničenja:
„Ako su ispunjeni uvjeti iz članka 68., Komisija izrađuje nacrt izmjene Priloga XVII. […].
Ako nacrt izmjene odstupa od izvornog prijedloga ili ako u njemu nisu uzeta u obzir mišljenja Agencije, Komisija prilaže detaljno objašnjenje razloga tih odstupanja.”
10.
U skladu s člankom 73. stavkom 2. i člankom 133. Uredbe REACH, konačna odluka donosi se u postupku komitologije uz sudjelovanje država članica.
11.
Prilogom I. Uredbi REACH uređuju se opći zahtjevi u pogledu procjene kemijske sigurnosti i izvješća o kemijskoj sigurnosti. U točki 4.0.1. opisuje se postupanje s tvarima PBT i vPvB:
„Cilj procjene svojstava PBT i vPvB je odrediti ispunjava li tvar kriterije iz Priloga XIII. i, ako ispunjava, opisati potencijalne emisije tvari. Procjena opasnosti u skladu s odjeljcima 1. i 3. ovog Priloga koje se odnosi na sve dugotrajne učinke i procjena dugotrajne izloženosti ljudi i okoliša u skladu s odjeljkom 5. (procjena izloženosti) 2. korakom (procjena izloženosti), ne može se provesti s dovoljnom pouzdanošću za tvari koje ispunjavaju kriterije PBT i vPvB iz Priloga XIII. Stoga je potrebno izraditi zasebnu procjenu svojstava PBT i vPvB.”
12.
Točkom 6.5. Priloga I. Uredbi REACH uređuje se, među ostalim, upravljanje rizicima povezanima s tvarima PBT/vPvB:
„[…]
Ako tvar zadovoljava kriterije PBT i vPvB, pri provedbi mjera upravljanja rizikom na vlastitoj lokaciji koje smanjuju izloženost ljudi i okoliša i emisije tijekom čitavog životnog ciklusa tvari koji proizlazi iz proizvodnje i identificiranih uporaba kao i u preporukama za provedbu tih mjera za daljnje korisnike, proizvođač odnosno uvoznik koristi informacije dobivene u skladu s 2. korakom iz odjeljka 5.”
13.
Prilog XV. Uredbi REACH sadržava zahtjeve u pogledu dosjea kojima se predlaže ograničenje. Već se u uvodu upućuje na Prilog I.:
„Za metodologiju i oblik dosjea u skladu s ovim Prilogom koriste se odgovarajući dijelovi Priloga I.”
14.
Dodatno upućivanje na Prilog I. navodi se u pododjeljku točki 3. Priloga XV. Uredbi REACH:
„Informacije o opasnosti i riziku
Opisuju se rizici zbog kojih se predlaže ograničenje na temelju procjene opasnosti i rizika u skladu s odgovarajućim dijelovima Priloga I. te se dokumentiraju u dijelu B obrasca utvrđenog za izvješće o kemijskoj sigurnosti u tom Prilogu.
Pružaju se dokazi da provedene mjere upravljanja rizikom (uključujući one koje su navedene u registraciji na temelju članka 10. do 14.) nisu dostatne.”
III. Činjenično stanje i postupak
15.
Ujedinjena Kraljevina je 17. travnja 2015. Europskoj agenciji za kemikalije (ECHA) dostavila dosje u skladu s Prilogom XV. Uredbi REACH u kojem je predložila ograničavanje uporabe spornih tvari u kozmetičkim proizvodima koji se u uobičajenim uvjetima upotrebe ispiru vodom nakon primjene. Smatrala je da je to nužno kako bi se spriječilo da sporne tvari dospiju u otpadne vode.
16.
ECHA‑in Odbor za procjenu rizika donio je 10. ožujka 2016. mišljenje u kojem je naveo da D4 ispunjava kriterije koji se odnose na tvari PBT i vPvB te da D5 ispunjava kriterije u pogledu vPvB tvari. Odbor je potvrdio rizike povezane s dospijećem tih tvari u vodu. Također je zaključio da je predloženo ograničenje ciljana i prikladna mjera na razini Unije čiji je cilj svesti na najmanju moguću mjeru ispuštanja spornih tvari iz proizvoda koji se ispiru.
17.
Odbor za socioekonomsku analizu 9. lipnja 2016. dostavio je ECHA‑i svoje mišljenje i utvrdio da je predloženo ograničenje s obzirom na njegove socioekonomske prednosti i nedostatke najprikladnija mjera za smanjenje ispuštanja spornih tvari u otpadne vode.
18.
Pobijanom uredbom od 10. siječnja 2018. Komisija je izmijenila Prilog XVII. Uredbi REACH na način da se nakon 31. siječnja 2020. sporne tvari ne mogu stavljati na tržište u kozmetičkim proizvodima koji se ispiru u koncentraciji jednakoj ili većoj od 0,1 % masenog udjela (
6
). Njome se pojašnjava da se „kozmetički proizvodi koji se ispiru” odnose na proizvode koji se u uobičajenim uvjetima upotrebe ispiru vodom nakon primjene.
19.
U skladu s uvodnom izjavom 8. pobijane uredbe, to ograničenje uporabe dviju tvari temelji se na opasnim svojstvima D4 kao PBT tvari i vPvB te D5 kao vPvB tvari. Stoga prisutnost spornih tvari u određenim kozmetičkim proizvodima koji ispiru vodom nakon primjene predstavlja rizik za okoliš.
20.
U uvodnoj izjavi 9. navodi se područje primjene ograničenja:
„[…] U kozmetičkim proizvodima čija namjena podrazumijeva produljeni kontakt s kožom, kosom ili sluznicom, D4 i D5 nakon primjene s vremenom ishlape i svi se ostaci isperu tijekom uobičajenog ispiranja. Ti proizvodi nisu obuhvaćeni dosjeom iz Priloga XV. s obzirom na to da nisu predstavljali glavni izvor rizika za okoliš od D4 i D5 te RAC [(Odbor za procjenu rizika)] stoga još nije ocijenio rizik koji oni mogu predstavljati za okoliš. Stoga bi se ograničenje trebalo primjenjivati samo na kozmetičke proizvode koji se ispiru te koji se, u uobičajenim uvjetima upotrebe, uklanjaju vodom ubrzo nakon primjene jer se u takvim okolnostima D4 i D5 ispuštaju u vodeni okoliš prije hlapljenja.”
21.
Prvožalitelj Global Silicones Council zastupa poduzetnike koji proizvode i prodaju silikonske proizvode na svjetskoj razini. Ostali žalitelji, Wacker Chemie AG, Momentive Performance Materials GmbH, Shin‑Etsu Silicones Europe BV i Elkem Silicones France SAS, društva su sa sjedištem u Europskoj uniji koja proizvode, prodaju i isporučuju silikonske proizvode, među ostalim, D4 i D5.
22.
Podnijeli su tužbu protiv pobijane uredbe, koju je Opći sud odbio pobijanom presudom od 30. lipnja 2021.u predmetu Global Silicones Council i dr./Komisija (T‑226/18, neobjavljena, EU:T:2021:403).
23.
Žalitelji su 8. rujna 2021. podnijeli predmetnu žalbu. Od Suda zahtijevaju da:
1.
ukine pobijanu presudu,
2.
poništi pobijanu uredbu ili, podredno, vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje, i
3.
naloži Komisiji snošenje troškova, uključujući troškove postupka pred Općim sudom.
24.
American Chemicals Council (ACC) bio je intervenijent u postupku pred Općim sudom u potporu zahtjevima žaliteljâ.
25.
Europska komisija osporava žalbu i od Suda zahtijeva da:
1.
odbije žalbu i
2.
naloži žaliteljima snošenje troškova.
26.
Njemačka i ECHA bile su intervenijenti u potporu Komisiji u postupku pred Općim sudom. Podupiru Komisiju i od Suda zahtijevaju da žaliteljima naloži snošenje troškova. Ostali intervenijenti u potporu Komisiji pred Općim sudom nisu sudjelovali u žalbenom postupku.
27.
Stranke su podnijele pisana očitovanja. Sud je odustao od održavanja rasprave jer mu na temelju pisanog dijela postupka nisu potrebne nikakve dodatne informacije.
IV. Pravna ocjena
28.
U prilog svojoj žalbi žalitelji i ACC ističu pet žalbenih razloga.
29.
Četvrti i peti žalbeni razlog odnose se na utvrđivanje bioakumulativnih svojstava D4 i D5. U velikoj mjeri odnose se na žalbene razloge koje su žalitelji i ACC istaknuli u predmetu C‑559/21 P, Global Silicones Council/ECHA te ih treba odbiti na temelju razmatranja koja sam 20. travnja 2023. iznijela u mišljenju u tom predmetu. Stoga se u ovom mišljenju neću dodatno osvrnuti na te žalbene razloge.
30.
Nasuprot tomu, prva tri žalbena razloga istaknuta u ovom predmetu odnose se na to da je Opći sud potvrdio Komisijino stajalište prema kojem ispuštanje spornih tvari predstavlja rizik koji opravdava ograničenje uporabe predmetne tvari u kozmetičkim proizvodima koji se ispiru.
31.
U tom pogledu žalitelji prije svega formalno osporavaju to što Komisija sâma nije utvrdila da je ograničenje nužno radi otklanjanja neprihvatljivog rizika, nego da se uglavnom oslanja na ocjene provedene u okviru predsudskog postupka (o tome u odjeljku B ovog mišljenja). U pogledu merituma, osporavaju pojedinosti procjene tog rizika (o tome u odjeljku C ovog mišljenja). Kako bih ispitala te žalbene razloge, najprije ću izložiti pravni kriterij koji treba poštovati prilikom primjene relevantne odredbe, odnosno članka 68. stavka 1. Uredbe REACH (o tome u odjeljku A ovog mišljenja).
A.
Pravni kriterij
32.
U skladu s člankom 68. stavkom 1. Uredbe REACH, Komisija utvrđuje ograničenja ako iz proizvodnje, uporabe ili stavljanja na tržište tvari proizlazi neprihvatljiv
rizik za zdravlje ljudi ili za okoliš.
33.
Kako bi procijenila je li rizik neprihvatljiv, Komisija mora primijeniti načelo proporcionalnosti. Time se osigurava da se ograničenjem poštuju temeljna prava. Zaštitne mjere, poput spornog ograničenja, mogu se donijeti ako su nužne i ako odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba. Pritom, ako postoji izbor između više (jednako (
7
)) prikladnih mjera, potrebno je odabrati onu koja je najmanje ograničavajuća; osim toga, nametnuta ograničenja ne smiju biti nerazmjerna ciljevima o kojima je riječ (
8
).
34.
Poseban je cilj članka 68. stavka 1. Uredbe REACH smanjiti ili spriječiti rizike povezane s proizvodnjom, uporabom ili stavljanjem tvari na tržište. Ograničenje doneseno na temelju te odredbe mora, kao prvo, biti prikladno za postizanje tog cilja i, kao drugo, biti u tu svrhu nužno, to jest predstavljati najmanje ograničavajuće sredstvo.
35.
Kao treće, ograničenja povezana s tim ograničenjem moraju biti proporcionalna cilju smanjenja ili sprečavanja rizika o kojem je riječ.
36.
Zakonodavac je taj odnos konkretizirao u članku 68. stavku 1. Uredbe REACH pojmom „neprihvatljiv rizik”. Kako bi bio „neprihvatljiv” i kako bi se moglo opravdati ograničenje, rizik mora biti ozbiljan. Mogući su i „prihvatljivi” rizici koji se ne mogu suzbiti ograničenjem. Međutim, iz članaka 35. i 37. Povelje, članka 114. stavka 3. UFEU‑a te članka 1. stavka 1. i uvodne izjave 1. Uredbe REACH proizlazi da treba težiti visokoj razini zaštite zdravlja ljudi i okoliša. To se mora poštovati i pri donošenju odluke o ograničenjima.
37.
U tom pogledu, konkretno utvrđivanje razine rizika koja se smatra prihvatljivom za društvo provode institucije koje donose političke odluke. Naime, prihvatljiv rizik ne određuje se samo na temelju prirodnoznanstvenih razmatranja u užem smislu, nego se u obzir uzimaju i društveni čimbenici. (
9
) Člankom 68. stavkom 1. Uredbe REACH Komisiji se dodjeljuje ta zadaća prilikom donošenja ograničenja, a provodi je u okviru postupka komitologije uz sudjelovanje država članica.
38.
Budući da je ocjena neprihvatljivosti rizika znanstveno i tehnički vrlo složeno pitanje koje usto zahtijeva političko odvagivanje, Komisija raspolaže širokom marginom prosudbe. Sudovi Unije mogu nadzirati takve mjere isključivo u slučaju očite pogreške u ocjeni ili očitog prekoračenja granica margine prosudbe. Naime, u tim okolnostima sudovi Unije ne mogu svojom ocjenom znanstvenih i tehničkih činjenica nadomjestiti ocjenu tijela kojima je zakonodavac jedinima povjerio tu zadaću. (
10
)
39.
Međutim, u slučajevima u kojima tijela Unije imaju takvu diskrecijsku ovlast, poštovanje jamstava dodijeljenih pravnim poretkom Unije u upravnim je postupcima od temeljne važnosti. Ta jamstva uključuju, među ostalim, pravo na dostatno obrazloženje odluke. Samo tako Sud može provjeriti jesu li ostvareni činjenični i pravni elementi o kojima ovisi izvršavanje diskrecijske ovlasti (
11
).
B.
Formalna „teza o razdvajanju”
40.
Prvim dijelom prvog žalbenog razloga i drugim žalbenim razlogom žalitelji i ACC ističu formalne prigovore.
41.
Naime, u obrazloženju pobijane uredbe Komisija nije navela smatra li i zašto smatra da predmetna uporaba spornih tvari predstavlja neprihvatljiv
rizik. Naprotiv, u uvodnoj izjavi 8. pobijane uredbe samo je utvrdila da prisutnost spornih tvari u određenim kozmetičkim proizvodima koji se ispiru vodom nakon primjene predstavlja rizik za okoliš. Taj rizik proizlazi iz činjenice da je D4 PBT i vPvB tvar te da je D5 vPvB tvar.
42.
Iako se detaljnije ocjene i utvrđenja nalaze u mišljenjima koja su tijekom predsudskog postupka podnijeli Ujedinjena Kraljevina i ECHA‑ini odbori za procjenu rizika i za socioekonomsku analizu, ona nisu valjana za žalitelje i ACC. Ukratko, taj se argument može nazvati „tezom o razdvajanju”.
43.
U nastavku ću, kao prvo, osporiti tu tezu o razdvajanju, a potom ću ispitati obrazloženje pobijane uredbe.
1. Prvi dio prvog žalbenog razloga – uzimanje u obzir predsudskog postupka
44.
Prvim dijelom prvog žalbenog razloga žalitelji i ACC osporavaju utvrđenja Općeg suda u točkama 192. i 217. pobijane presude, kojima se tvrdi da Komisija može prešutno preuzeti ocjene i utvrđenja iz predsudskog postupka, što je i učinila u predmetnom slučaju.
45.
Žalitelji i ACC smatraju da se rezultati predsudskog postupka moraju strogo razdvojiti od ocjene koju Komisija mora provesti prilikom određivanja ograničenja. Naime, navode da se člankom 68. stavkom 1. Uredbe REACH ovlašćuje samo Komisija da uvede ograničenje, a to je najveće zadiranje predviđeno tom uredbom. Osim toga, ističu da se samo u toj odredbi upotrebljava pojam neprihvatljivog rizika, dok se on ne navodi u odredbama koje se odnose na predsudski postupak.
46.
Međutim, taj argument nije uvjerljiv. Naime, utvrđenja Općeg suda u skladu su s člankom 73. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe REACH. U skladu s tom odredbom, Komisija mora pružiti detaljno objašnjenje razloga ako njezin nacrt ograničenja odstupa od prvotnog prijedloga (države članice ili ECHA‑e) ili ako se njime ne uzimaju u obzir mišljenja ECHA‑e. Iz toga a contrario proizlazi da Komisija nije dužna pružiti detaljno obrazloženje ako je ograničenje u skladu s prvotnim prijedlogom i mišljenjima. Opći sud pravilno upućuje na tu odredbu u točki 213. pobijane presude.
47.
U svakom slučaju, strogo razdvajanje Komisijine ocjene od predsudskog postupka u praksi nije realistično. Komisija donosi odluku u skladu s postupkom komitologije uz sudjelovanje država članica. Također, u skladu s člankom 85. Uredbe REACH, države članice usko su uključene u sastav i rad odbora koji odlučuju tijekom predsudskog postupka.
48.
Osim toga, kao što to Opći sud ističe u točki 188. i sljedećima pobijane presude, cilj očitovanja iznesenih tijekom predsudskog postupka jest dokazati (ili opovrgnuti) neprihvatljiv rizik. Naime, taj se rizik primjenjivim odredbama opisuje drugim riječima.
49.
Tako je postupak koji država članica pokreće na temelju članka 69. stavka 4. Uredbe REACH već uvjetovan time da proizvodnja, stavljanje na tržište ili uporaba tvari uzrokuje, prema mišljenju te države članice, rizik koji nije podvrgnut odgovarajućoj kontroli i koji je potrebno urediti. Sve dok je to slučaj, rizik je neprihvatljiv. Čim ga se na odgovarajući način kontrolira, prihvatljiv je.
50.
Točno je da je Opći sud u točki 199. pobijane presude utvrdio da neprihvatljiv rizik nije istovjetan riziku koji nije podvrgnut odgovarajućoj kontroli i koji je potrebno urediti. Međutim, suprotno onomu što tvrde žalitelji, to nije proturječno točkama 192. i 217., u kojima Opći sud priznaje da je Komisija prilikom ocjene neprihvatljivosti rizika preuzela utvrđenja iznesena tijekom predsudskog postupka. Naime, u kontekstu točaka 198. i 199., navedenim se utvrđenjem u točki 199. prije svega želi istaknuti da se procjena rizika i produbljuje tijekom postupka, osobito ona koju provode ECHA‑ini odbori, što Njemačka potvrđuje upućivanjima na nastanak predmetnog propisa.
51.
To također proizlazi iz pažljivog razmatranja predsudskog postupka.
52.
U dosjeu koji najprije treba izraditi država članica mora u skladu s točkom 3. odjeljka II. Priloga XV. Uredbi REACH dokazati nedostatnost postojećih mjera upravljanja rizikom i opravdati predloženo ograničenje, osobito u pogledu potrebe za djelovanjem na razini Unije. Također mora opravdati da je ograničenje primjereno za smanjenje rizika na prihvatljivu razinu u razumnom roku i razmjerno riziku. To nužno znači da se dosje mora temeljiti barem na jednom dosad neprihvatljivom riziku.
53.
Nakon što država članica priopći sve te elemente, odbori za procjenu rizika (članak 70. Uredbe REACH) i za socioekonomsku analizu (članak 71.) iznose mišljenje o prijedlogu i njegovu obrazloženju, uzimajući u obzir sudjelovanje javnosti u odlučivanju. Pritom u okviru svojih nadležnosti detaljno ocjenjuju, s jedne strane, rizik i, s druge strane, socioekonomske učinke predloženih ograničenja.
54.
Stoga je u točki 217. pobijane presude Opći sud samo naveo da Komisija nije dužna sâma izričito utvrditi postojanje neprihvatljivog rizika prilikom donošenja ograničenja preuzimanjem ocjena iz predsudskog postupka kojima se već dokazuje taj rizik. Komisija je tijekom sudskog postupka izričito potvrdila da se pobijana uredba temelji na tom pristupu.
55.
Osim toga, zbog te povezanosti predsudskog postupka i Komisijine odluke valja odbiti argument prema kojem se procjena neprihvatljivog rizika ne može temeljiti na Prilogu I. Uredbi REACH. Naime, taj se argument također temelji na navodnom razdvajanju predsudskog postupka od Komisijine ocjene. Tijekom predsudskog postupka nije osporena primjenjivost Priloga I.
56.
Tezu o razdvajanju koju zagovaraju žalitelji i ACC u prvom dijelu prvog žalbenog razloga stoga valja odbiti. Štoviše, rezultate predsudskog postupka treba uzeti u obzir kako u okviru ispitivanja potpunosti obrazloženja pobijane uredbe tako i u okviru ocjene tog obrazloženja ako ih, kao u predmetnom slučaju, Komisija preuzme.
2. Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na nedostatnom obrazloženju pobijane uredbe
57.
Oslanjajući se na tezu o razdvajanju, žalitelji i ACC drugim žalbenim razlogom ističu da je Opći sud u točki 337. pobijane presude pogrešno smatrao da je obrazloženje pobijane uredbe dostatno.
58.
Međutim, obrazloženje ne proizlazi samo iz teksta akta nego i njegova konteksta te svih pravnih pravila kojima se uređuje predmetno područje (
12
). U predmetnom slučaju stajališta proizišla iz predsudskog postupka, koja je Komisija preuzela osobito pridonose obrazloženju. Žalitelji su bili upoznati s njima; o njima su se čak mogli očitovati tijekom predsudskog postupka. Stoga se ni taj žalbeni razlog ne može prihvatiti.
59.
Točno je da je poželjno da obrazloženje pobijane uredbe u cijelosti ili barem u bitnome proizlazi iz njezinih uvodnih izjava. Time bi Komisija mogla ne samo olakšati preispitivanje Uredbe nego i izbjeći opasnost od nesporazumâ. Međutim, obrazloženje pobijane uredbe moguće je utvrditi uzimajući u obzir očitovanja iznesena tijekom predsudskog postupka.
60.
Pobijanom uredbom ne ograničavaju se općenito proizvodnja, uporaba i stavljanje na tržište spornih tvari. Nasuprot tomu, njome se zabranjuje stavljanje tih tvari na tržište u kozmetičkim proizvodima koji se u uobičajenim uvjetima upotrebe ispiru vodom nakon primjene.
61.
Konkretno, iz devete uvodne izjave proizlazi da je izravni cilj tog ograničenja ublažiti ispuštanje spornih tvari u vodeni okoliš. To je glavni izvor rizika za okoliš povezanih s tim tvarima. Mišljenje Odbora za procjenu rizika upućuje na isti zaključak (
13
).
62.
Odbori za procjenu rizika i socioekonomsku analizu u svojim mišljenjima razmatraju prikladnost zabrane utvrđene spornom uporabom za postizanje tog cilja i navode da bi druge mjere bile manje učinkovite.
63.
Što se tiče odnosa između cilja zabrane i obveza koje iz nje proizlaze, točno je da su izjave dane tijekom predsudskog postupka o važnosti rizikâ za okoliš proturječne. Međutim, te proturječnosti ne utječu na sadržaj pobijane uredbe.
64.
Ta se uredba temelji na utvrđenju da se učinci PBT i vPvB tvari na okoliš i, u konačnici, na ljude ne mogu predvidjeti jer se te tvari mogu neprekidno nakupljati (
14
).
65.
Ujedinjena Kraljevina stoga je, s jedne strane, u svojem dosjeu u kojem se navode razlozi prijedloga za ograničenje uzela u obzir napomenu o „neprihvatljivom riziku” od svakog ispuštanja spornih tvari, (
15
) ali je, s druge strane, smatrala da je ispuštanje u zrak neškodljivo jer valja smatrati da te tvari u njemu ostaju sve dok se ne razgrade (
16
).
66.
Isto tako, Odbor za procjenu rizika u načelu zahtijeva da se svako ispuštanje spornih tvari svede na najmanju moguću mjeru (
17
) te se čak protivi tomu da se ispuštanje u zrak smatra neškodljivim. Štoviše, nedavna studija sadržava elemente koji upućuju na to da ispuštanje u zrak također podrazumijeva rizik od taloženja u vodi ili tlu (
18
).
67.
Unatoč svojim opširnim tvrdnjama o rizicima koje predstavljaju sporne tvari, i Ujedinjena Kraljevina i Odbor za procjenu rizika predložili su samo zabranu određenu pobijanom uredbom, čiji je jedini cilj sprečavanje ispuštanja u vodu. Odbor je samo naglasio da bi prilikom budućeg preispitivanja ograničenja trebalo dodatno ispitati rizik od ispuštanja u zrak (
19
).
68.
Iz toga slijedi da se prijedlog zabrane koji je predložila Ujedinjena Kraljevina i odobrenje Odbora za procjenu rizika mogu objasniti isključivo činjenicom da se u slučaju ispuštanja u vodu može predvidjeti da se sporne tvari neće u potpunosti razgraditi, nego da se barem djelomično nakupljaju u okolišu.
69.
Naposljetku, Ujedinjena Kraljevina i Odbor za socioekonomsku analizu razmotrili su odnos između prednosti i negativnih posljedica koje proizlaze iz predloženog ograničenja. Taj se odbor nije složio ni sa svim ocjenama Ujedinjene Kraljevine, osobito u pogledu procjene financijskih prednosti ograničenja, ali je ipak zaključio, kao i ta bivša država članica, da prednosti znatno nadilaze nedostatke.
70.
Budući da je pobijanom uredbom Komisija slijedila prijedlog Ujedinjene Kraljevine, koji su potvrdili odbori, valja smatrati da je osobito iz usporedbe prednosti i nedostataka zabrane zaključila da je rizik s kojim se suočava neprihvatljiv. Uostalom, tako tumačim i utvrđenje Suda u točki 187. pobijane presude.
3. Međuzaključak
71.
Formalni prigovori u vezi s načinom na koji je Opći sud razmotrio obrazloženje pobijane uredbe stoga nisu osnovani.
C.
Prigovori u pogledu merituma pobijane uredbe
72.
Drugi dio prvog žalbenog razloga i treći žalbeni razlog odnose se na meritorne prigovore protiv pobijane uredbe. Tiču se u biti prvog stadija ispitivanja proporcionalnosti koje se zahtijeva člankom 68. stavkom 1. Uredbe REACH, odnosno procjene rizika. Međutim, temelje se na prekomjernim pravnim zahtjevima kao i na pogrešnom tumačenju pobijane presude i pobijane uredbe.
1. Drugi dio prvog žalbenog razloga – razina neprihvatljivog rizika
73.
Drugim dijelom prvog žalbenog razloga žalitelji ističu da je Opći sud u točki 202. pobijane presude pogrešno utvrdio da Komisija ili očitovanja iznesena tijekom predsudskog postupka nisu odredili kritičnu razinu vjerojatnosti štetnih učinaka koji nisu prihvatljivi za društvo. Drugim riječima, tvrde da Komisija nije utvrdila granicu između prihvatljivog i neprihvatljivog rizika.
74.
Međutim, Komisija nije bila dužna to utvrditi.
75.
Budući da se rizici koje predstavljaju sporne tvari temelje na njihovim svojstvima kao PBT odnosno vPvB tvarima, iz točke 4.0.1. Priloga I. Uredbi REACH proizlazi da se ne treba utvrditi prihvatljiv rizik, kao što je to Opći sud naveo u točkama 190., 191. i 202. pobijane presude.
76.
U točki 4.0.1. Priloga I. Uredbi REACH pojašnjava se da se utvrđivanje štetnih učinaka na ljude i okoliš te procjena dugoročne izloženosti PBT odnosno vPvB tvarima ne mogu provesti s dovoljnom pouzdanošću. Stoga se u okviru procjene kemijske sigurnosti i izvješća o kemijskoj sigurnosti isključivo s obzirom na kriterije iz Priloga XIII. ispituje je li riječ o PBT odnosno vPvB tvarima, a zatim treba opisati ispuštanje tih tvari.
77.
Razlog takvog uređenja proizlazi iz toga što se takve tvari mogu nakupljati. Utvrđivanje prihvatljivog rizika od PBT odnosno vPvB tvari stoga nije moguće temeljiti ni na određenim graničnim vrijednostima ispuštanja.
78.
Što se tiče dijela u kojem se žalitelji protive metodologiji znanstvene organizacije za kvantitativno utvrđivanje rizika povezanih s PBT odnosno vPvB tvarima, ta metoda može biti znanstveno prihvatljiva. Međutim, na njoj se ne temelje primjenjive odredbe Uredbe REACH. U njima se navodi da se zbog rizika od nakupljanja tih tvari zabranjuje određivanje količine koja se može ispustiti bez opasnosti.
79.
Žalitelji i ACC također temelje obvezu utvrđivanja prihvatljivog rizika na presudi Općeg suda u predmetu Pfizer, prema kojoj mjere opreza podrazumijevaju utvrđivanje razine zaštite koju nadležna tijela smatraju primjerenom za društvo. U skladu s tom razinom zaštite, ta bi tijela tada trebala utvrditi razinu rizika koja im se ne čini prihvatljivom za to društvo i zbog koje su u slučaju njezina prekoračenja potrebne preventivne mjere unatoč postojećoj znanstvenoj dvojbenosti. U tom je pogledu razina rizika kritična razina vjerojatnosti štetnih učinaka i ozbiljnosti tih potencijalnih učinaka (
20
).
80.
Međutim, već presuda Suda u predmetu Toolex, koju je Opći sud naveo u presudi Pfizer, pokazuje da nije u svim slučajevima potrebno točno utvrditi granicu između prihvatljivih i neprihvatljivih rizika. Naime, Sud je u toj presudi priznao da je, s obzirom na poteškoće pri utvrđivanju kritične razine ozbiljne opasnosti, načelna zabrana uporabe predmetne tvari bila opravdana (
21
).
81.
Stoga iz ustaljene sudske prakse Suda koja se odnosi na načelo opreznosti proizlazi samo da mjere opreza pretpostavljaju, kao prvo, identifikaciju mogućih negativnih posljedica i, kao drugo, sveobuhvatnu procjenu tog rizika na temelju najpouzdanijih znanstvenih podataka i najnovijih rezultata međunarodnih istraživanja (
22
). Nasuprot tomu, Sud ne zahtijeva da se točno odredi granica rizika koji je još uvijek prihvatljiv.
82.
To je logično jer je ta granica često obuhvaćena znanstvenom dvojbom, koja bi se trebala otkloniti mjerama opreza. Osim toga, može postojati nekoliko tvari koje predstavljaju iste rizike, ali imaju različite bitne prednosti. U takvim se slučajevima isti rizik može smatrati prihvatljivim u pogledu tvari koja je vrlo povoljna, a neprihvatljivim u pogledu one manje povoljne.
83.
Prema tome, čak ni zbog općih razmatranja, Komisija nije bila dužna precizno utvrditi mjeru u kojoj bi opasnost od ispuštanja spornih tvari mogla biti prihvatljiva.
84.
Drugi dio prvog žalbenog razloga stoga je također neosnovan.
2. Treći žalbeni razlog – emisije kao naznaka rizika
85.
Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelji i ACC osporavaju, među ostalim, točku 196. pobijane presude. Riječ je o tome da su Ujedinjena Kraljevina, u svojem dosjeu sastavljenom u skladu s Prilogom XV., i Odbor za procjenu rizika zaključili da se rizici povezani sa spornim tvarima ne mogu pouzdano kvantificirati, nego da se njihove emisije mogu upućivati na rizik. Opći sud smatra da ne postoji očita pogreška u ocjeni koja bi mogla dovesti u pitanje pobijanu uredbu.
86.
Nasuprot tomu, žalitelji i ACC smatraju da se člankom 68. stavkom 1. Uredbe REACH u vezi s prilozima XV. i I. toj uredbi ne dopušta da se svako ispuštanje PBT odnosno vPvB tvari smatra neprihvatljivim rizikom. Tvrde da bi bilo protivno prethodnoj sudskoj praksi Općeg suda da se mjere opreza temelje na isključenju bilo kojeg rizika („nulti rizik”) (
23
). Osim toga, navode da u okviru upravljanja rizicima nije dovoljno utvrditi rizik, nego tijela koja su politički odgovorna moraju, kao drugo, utvrditi koju razinu zaštite treba postići, odnosno koji je rizik još uvijek prihvatljiv.
a) Razina zaštite
87.
Što se tiče argumenta koji se odnosi na utvrđivanje razine zaštite, valja uputiti na prethodno navedeno ispitivanje drugog dijela prvog žalbenog razloga. Iz njega proizlazi da nije u svakom slučaju potrebno utvrditi granicu između prihvatljivih i neprihvatljivih rizika. Naprotiv, Komisija može određeni rizik smatrati neprihvatljivim, a da ne utvrdi u kojoj bi mjeri ispuštanje predmetne tvari predstavljalo prihvatljiv rizik.
b) Ispuštanje kao naznaka rizika
88.
Točno je, međutim, da iz površne analize mišljenja Odbora za procjenu rizika i dosjea koji je Ujedinjena Kraljevina podnijela u skladu s Prilogom XV. Uredbi REACH proizlazi dojam da se ograničenje temelji isključivo na potrebi sprečavanja ispuštanja PBT odnosno vPvB tvari.
89.
Ipak, Uredbom REACH ne zahtijeva se sprečavanje svakog ispuštanja takvih tvari. Konkretno, u točki 6.5. Priloga I. predviđa se da proizvođači i uvoznici PBT odnosno vPvB tvari poduzimaju mjere za upravljanje rizicima, čiji je jedini cilj smanjiti ispuštanje na najmanju moguću mjeru, ali ga ne moraju onemogućiti.
90.
Osim toga, prednosti određenih uporaba PBT odnosno vPvB tvari mogu biti toliko velike da se njima jasno nadmašuje rizik od ispuštanja i da ograničenje zbog toga nije opravdano. To se posebno očekuje ako se rizične tvari ne mogu zamijeniti onima manje rizičnima u slučaju znatne uporabe.
91.
Međutim, argumentacija žalitelja u tom pogledu proizlazi iz pogrešnog tumačenja pobijane presude i pobijane uredbe. Naime, normativni sadržaj pobijane uredbe i prethodno izložena rekonstrukcija njezina obrazloženja upućuju na to da se ona ne temelji na razmatranju prema kojem svako ispuštanje PBT odnosno vPvB tvari zahtijeva ograničenje. Naprotiv, ograničenje je obrazloženo činjenicom da je cilj ograničenja spriječiti ispuštanje spornih tvari u vodeni okoliš zbog njihove uporabe u kozmetičkim proizvodima koji se ispiru. Na to također upućuje Opći sud u točkama 194. i 195. pobijane presude, što žalitelji i ACC ne osporavaju.
c) „Nulti rizik”
92.
Prema tome, bespredmetan je i argument žaliteljâ i ACC‑a prema kojem Komisija želi isključiti svaki rizik ili zahtijeva dokaz o nepostojanju rizika. Naprotiv, pobijana uredba osporava postojanje posebne opasnosti, odnosno one od ispuštanja spornih tvari u vodeni okoliš.
93.
Osim toga, upućivanje na prethodnu sudsku praksu Općeg suda o nultom riziku također se temelji na pogrešnom tumačenju. Preventivna mjera ili, nasuprot tomu, njezino ukidanje ili ublažavanje ne mogu se prema mišljenju Općeg suda uvjetovati dokazom nepostojanja bilo kojeg rizika. Takav se dokaz obično ne može sa znanstvenog stajališta dokazati jer u praksi ne postoji „nulti rizik” (
24
).
94.
Međutim, suprotno tvrdnjama žaliteljâ i ACC‑a, to ne znači da je potpuno isključenje određenog rizika nezakonito. Naprotiv, riječ je o tome da se preventivnim mjerama ne može opravdati određeni rizik samo zbog toga što nije u potpunosti znanstveno isključen. U skladu s navedenim, Sud stalno naglašava da se procjena rizika ne može prema načelu opreznosti temeljiti na čisto hipotetskim prosudbama (
25
). To uključuje puke znanstvene pretpostavke koje još nisu provjerene (
26
). Nasuprot tomu, čak i u slučaju znanstvene dvojbe, znanstveno utemeljena zabrinutost udovoljava zahtjevima tog načela (
27
).
95.
Međutim, rizik od nakupljanja PBT odnosno vPvB tvari nije hipotetski, nego znanstveno utvrđen.
96.
Iz toga slijedi da treći žalbeni razlog također treba odbiti.
3. Međuzaključak
97.
Stoga se ni prigovori koje su u pogledu merituma iznijeli žalitelji i ACC ne mogu prihvatiti.
D.
Zaključna napomena – neprihvatljivost rizika
98.
Svi prigovori koji su dosad razmotreni moguće se temelje na uvjerenju žaliteljâ i ACC‑a da je Opći sud pogrešno smatrao, osobito u točkama 204. i 205. pobijane presude, da je Komisija na temelju predsudskog postupka zaključila da je rizik od ispuštanja spornih tvari u vodeni okoliš povezan s uporabom kozmetičkih proizvoda koji se ispiru neprihvatljiv.
99.
Međutim, to je uvjerenje prouzročeno činjenicom da žalitelji i ACC uzimaju u obzir samo određene točke obrazloženja pobijane uredbe, zanemarujući pritom cjelokupni kontekst.
100.
U tom pogledu valja ponovno podsjetiti na to da se pobijana uredba odnosi samo na određeni rizik povezan s uporabom spornih tvari, to jest rizik ispuštanja u vodeni okoliš.
101.
Nasuprot tomu, uporabe koje nisu povezane s ispuštanjem uopće nisu bile predmet postupka. Iako je razmotrena, uporaba u kozmetičkim proizvodima koji nisu namijenjeni ispiranju nakon kraćeg vremena nije obuhvaćena pobijanom uredbom. Naime, prema postojećim spoznajama, ta uporaba dovodi u biti do ispuštanja u zrak, a u manjoj mjeri i u vodeni okoliš.
102.
Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 9. pobijane uredbe, Komisija je smatrala da je ispuštanje u vodeni okoliš „glavni izvor rizika za okoliš”, a te rizike stoga prešutno neprihvatljivima. Razlog te ocjene proizlazi iz toga što se sporne tvari pri tome mogu nakupljati u okolišu, zbog čega se smatraju vrlo bioakumulativnima.
103.
Tu njihovu kvalifikaciju kao vrlo bioakumulativne tvari žalitelji i ACC dovode u pitanje u okviru četvrtog i petog žalbenog razloga. Zbog razloga koje ću iznijeti u svojem mišljenju od 20. travnja 2023. u predmetu C‑559/21 P, Global Silicones Council/ECHA, smatram da ti žalbeni razlozi nisu osnovani.
104.
Međutim, u tom pogledu postavlja se pitanje temelji li se ocjena o neprihvatljivosti rizika od nakupljanja na očitoj pogrešci. Budući da žalitelji u tom pogledu ne ističu konkretne prigovore, valja samo podsjetiti na dva aspekta.
105.
Kao prvo, Komisija prilikom ocjene tog pitanja raspolaže širokom marginom prosudbe, koju sudovi Unije mogu nadzirati samo u slučaju očite pogreške (
28
).
106.
Kao drugo, proporcionalnost mjere podrobno je ispitana tijekom predsudskog postupka. Konkretno, Odbor za socioekonomsku analizu utvrdio je da prednosti zabrane uvelike nadilaze njegove nedostatke (
29
), a to žalitelji ni ACC ne dovode u pitanje.
107.
Stoga nije razvidna očita pogreška u ocjeni. Slijedom toga, ako bi se žalba tumačila na način da sadržava eventualne prigovore navedene u ovom odjeljku, žalbu bi također trebalo odbiti.
V. Troškovi
108.
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
109.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
110.
Budući da je Komisija podnijela zahtjev da se žaliteljima naloži snošenje troškova i da oni nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti snošenje troškova.
111.
U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, valja odlučiti da će Njemačka i ECHA, intervenijenti u prvostupanjskom postupku, snositi vlastite troškove (
30
).
112.
Osim toga, iz članka 184. stavka 4. Poslovnika proizlazi da Sud može odlučiti da stranka koja je intervenirala u prvom stupnju, a nije sâma podnijela žalbu, nego je sudjelovala u pisanom ili usmenom dijelu postupka pred Sudom, snosi vlastite troškove. Budući da je ACC sudjelovao u postupku i da nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje vlastitih troškova (
31
).
VI. Zaključak
113.
Stoga predlažem Sudu da odluči kako slijedi:
1.
Žalba se odbija.
2.
Global Silicones Council i drugi žalitelji snose vlastite troškove i troškove koji su zbog žalbe nastali Europskoj komisiji.
3.
Savezna Republika Njemačka, Europska agencija za kemikalije i American Chemistry Council, Inc. (ACC) snose vlastite troškove.
(
1
)	Izvorni jezik: njemački
(
2
)	Uredba (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ (SL 2006., L 396, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 3. i ispravak SL 2017., L 135, str. 46.); mjerodavna je verzija Uredbe Komisije (EU) 2017/1510 od 30. kolovoza 2017. (SL 2017., L 224, str. 110.).
(
3
)	Uvodna izjava 3. Uredbe Komisije (EU) br. 253/2011 od 15. ožujka 2011. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 1907/2006 s obzirom na Prilog XIII. (SL 2011., L 69, str. 7) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 286.)
(
4
)	ECHA, Guidance on Information Requirements and Chemical Safety Assessment, PBT Assessment (Chapter R.11) (28/06/2017), str. 11.
(
5
)	Uredba Komisije (EU) 2018/35 оd 10. siječnja 2018. o izmjeni Priloga XVII. Uredbi (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) u pogledu oktametilciklotrasiloksana (D4) i deskametilciklopentasiloksana (D5) (SL 2018., L 6, str. 45.)
(
6
)	Uredbom Komisije (EU) 2019/831 od 22. svibnja 2019. o izmjeni priloga II., III. i V. Uredbi (EZ) br. 1223/2009 Europskog parlamenta i Vijeća o kozmetičkim proizvodima (SL 2019., L 137, str. 29.) u potpunosti je zabranjena uporaba D4 u kozmetičkim proizvodima.
(
7
)	Vidjeti presude od 23. prosinca 2015., Scotch Whisky Association i dr. (C‑333/14, EU:C:2015:845, t. 49.), od 26. rujna 2018., Van Gennip i dr. (C‑137/17, EU:C:2018:771, t. 64.), te od 26. travnja 2022., Poljska/Parlament i Vijeće (Uploadfilter) (C‑401/19, EU:C:2022:297, t. 83.).
(
8
)	Presude od 11. srpnja 1989., Schräder HS Kraftfutter (265/87, EU:C:1989:303, t. 21.), od 9. ožujka 2010., ERG i dr. (C‑379/08 i C‑380/08, EU:C:2010:127, t. 86.), te od 4. lipnja 2020., Mađarska/Komisija (C‑456/18 P, EU:C:2020:421, t. 41.)
(
9
)	Presuda od 6. svibnja 2021., Bayer CropScience i Bayer/Komisija (C‑499/18 P, EU:C:2021:367, t. 155.)
(
10
)	Presude od 15. listopada 2009.Enviro Tech (Europa) (C‑425/08, EU:C:2009:635, t. 47.), i od 21. srpnja 2011., Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504, t. 60.), te osobito u pogledu Uredbe REACH rješenja od 27. ožujka 2014., Polyelectrolyte Producers Group i dr./Komisija (C‑199/13 P, neobjavljeno, EU:C:2014:205, t. 26.), te od 22. svibnja 2014., Bilbaína de Alquitranes/ECHA (C‑287/13 P, neobjavljeno, EU:C:2014:599, t. 19.), i od 4. rujna 2014., Rütgers Germany i dr./ECHA (C‑290/13 P, neobjavljeno, EU:C:2014:2174, t. 25.).
(
11
)	Presude od 21. studenoga 1991.Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, t. 14.), i od 6. studenoga 2008., Nizozemska/Komisija (C‑405/07 P, EU:C:2008:613, t. 56.)
(
12
)	Presude od 25. listopada 1984., Interfacultair Instituut Electronenmicroscopie der Rijksuniversiteit te Groningen (185/83, EU:C:1984:331, t. 39.), od 12. srpnja 2005., Alliance for Natural Health i dr. (C‑154/04 i C‑155/04, EU:C:2005:449, t. 109.), te od 29. rujna 2022., ABLV Bank/SRB (C‑202/21 P, EU:C:2022:734, t. 193.)
(
13
)	Mišljenje Odbora za procjenu rizika od 10. ožujka 2016. (ECHA/RAC/RES‑O-0000001412 – 86 – 97/D, str. 6.)
(
14
)	Mišljenje Odbora za procjenu rizika od 10. ožujka 2016. (ECHA/RAC/RES‑O-0000001412 – 86 – 97/D, str. 19.)
(
15
)	Prilog XV., Izvješće o ograničenjima iz lipnja 2015. (str. 16. i sljedeće)
(
16
)	Prilog XV., Izvješće o ograničenjima iz lipnja 2015. (str. 20.)
(
17
)	Mišljenje Odbora za procjenu rizika od 10. ožujka 2016. (ECHA/RAC/RES‑O-0000001412 – 86 – 97/D, str. 6.)
(
18
)	Mišljenje Odbora za procjenu rizika od 10. ožujka 2016. (ECHA/RAC/RES‑O-0000001412 – 86 – 97/D, str. 9. i 10.)
(
19
)	Mišljenje Odbora za procjenu rizika od 10. ožujka 2016. (ECHA/RAC/RES‑O-0000001412 – 86 – 97/D, str. 26.)
(
20
)	Presuda Općeg suda od 11. rujna 2002., Pfizer Animal Health/Vijeće (T‑13/99, EU:T:2002:209, t. 151.)
(
21
)	Presuda od 11. srpnja 2000., Toolex (C‑473/98, EU:C:2000:379, t. 45.)
(
22
)	Presude od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska (C‑333/08, EU:C:2010:44, t. 92.), te od 1. listopada 2019., Blaise i dr. (C‑616/17, EU:C:2019:800, t. 46.)
(
23
)	Žalitelji se osobito pozivaju na presude Suda od 11. rujna 2002., Pfizer Animal Health/Vijeće (T‑13/99, EU:T:2002:209, t. 145. i 152.), te od 17. svibnja 2018.Bayer CropScience i dr./Komisija (T‑429/13 i T‑451/13, EU:T:2018:280, t. 116.).
(
24
)	Tako, među ostalim, i u presudi Općeg suda od 17. svibnja 2018., Bayer i dr./Komisija (T‑429/13 i T‑451/13, EU:T:2018:280, t. 116.).
(
25
)	Presude od 9. rujna 2003., Monsanto Agricoltura Italia i dr. (C‑236/01, EU:C:2003:431, t. 106.), od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska (C‑333/08, EU:C:2010:44, t. 91.) i od 19. siječnja 2017., Queisser Pharma (C‑282/15, EU:C:2017:26, t. 60.). Vidjeti također presudu Općeg suda od 11. rujna 2002., Pfizer Animal Health/Vijeće (T‑13/99, EU:T:2002:209, t. 145.).
(
26
)	Presude od 9. rujna 2003., Monsanto Agricoltura Italia i dr. (C‑236/01, EU:C:2003:431, t. 106.), od 8. rujna 2011., Monsanto i dr. (C‑58/10 do C‑68/10, EU:C:2011:553, t. 77.) te od 13. rujna 2017., Fidenato i dr. (C‑111/16, EU:C:2017:676, t. 51.)
(
27
)	Presuda od 22. prosinca 2010., Gowan Comércio Internacional e Serviços (C‑77/09, EU:C:2010:803, t. 78. i 79.)
(
28
)	Vidjeti točku 38. ovog mišljenja.
(
29
)	Vidjeti točku 69. ovog mišljenja.
(
30
)	Što se tiče Njemačke, presuda od 9. ožujka 2023., PlasticsEurope/ECHA (C‑119/21 P, EU:C:2023:180, t. 155.), a što se tiče ECHA‑e, presuda od 13. srpnja 2017., VECCO i dr./Komisija (C‑651/15 P, EU:C:2017:543, t. 50.).
(
31
)	Presuda od 6. svibnja 2021., Bayer CropScience i Bayer/Komisija (C‑499/18 P, EU:C:2021:367, t. 182. i 183.)