62017TJ0466_RES
Predmet T-466/17
Printeos, SA i dr.
protiv
Europske komisije
Presuda Općeg suda (treće prošireno vijeće) od 24. rujna 2019.
„Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište standardnih/kataloških omotnica i posebnih ispisanih omotnica – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU-a – Djelomično poništenje zbog povrede obveze obrazlaganja – Odluka o izmjeni – Postupak nagodbe – Novčane kazne – Osnovni iznos – Iznimna prilagodba – Granica od 10 % ukupnog prihoda – Članak 23. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 1/2003 – Načelo ne bis in idem – Pravna sigurnost – Legitimna očekivanja – Jednako postupanje – Kumuliranje sankcija – Proporcionalnost – Pravičnost – Neograničena nadležnost”
Tužba za poništenje – Poništavajuća presuda – Učinci – Obveza usvajanja provedbenih mjera – Doseg – Odluka koju je Komisija donijela na kraju postupka nagodbe kojom se utvrđuje povreda pravila o tržišnom natjecanju – Poništenje zbog nedostatnog obrazloženja – Djelomično poništenje za stranu koja izriče novčanu kaznu – Donošenje nove odluke kojom se izriče novčana kazna u istom iznosu – Načelo "ne bis in idem" – Neprimjenjivost – Povreda načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja – Nepostojanje
(čl. 101. i 266. st. 1. UFEU-a; Sporazum o EGP-u, čl. 53.; Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 50.)
(t. 56.-69.)
Tržišno natjecanje – Novčane kazne – Iznos – Određivanje – Određivanje osnovnog iznosa – Novčana kazna izrečena na kraju postupka nagodbe – Neprimjena metodologije predviđene Smjernicama – Povreda načela jednakog postupanja – Nepostojanje
(čl. 101. st. 1. UFEU-a; Uredba Vijeća br. 1/2003, čl. 23. st. 2.; Obavijest Komisije 2006/C 210/02, t. 13. i 37.)
(t. 91.-95., 98., 99., 103.-135.)
Tržišno natjecanje – Novčane kazne – Iznos – Određivanje – Određivanje osnovnog iznosa – Novčana kazna izrečena na kraju postupka nagodbe – Neprimjena metodologije predviđene Smjernicama – Povreda načela jednakog postupanja – Nemogućnost pozivanja na nezakonitost počinjenu u korist trećih
(čl. 101. st. 1. UFEU-a; Uredba Vijeća br. 1/2003, čl. 23. st. 2.; Obavijest Komisije 2006/C 210/02, t. 13. i 37.)
(t. 91.-95., 98., 99., 136.-146.)
Tržišno natjecanje – Novčane kazne – Iznos – Određivanje – Najviši iznos – Primjena najvišeg iznosa na sve sankcionirane poduzetnike koji su sudjelovali u istoj povredi – Povreda načela jednakog postupanja – Nepostojanje
(Uredba Vijeća br. 1/2003, čl. 23. st. 2. i 3.)
(t. 96., 97., 101., 102.)
Tržišno natjecanje – Novčane kazne – Iznos – Određivanje – Neuzimanje u obzir novčane kazne koju je izreklo nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje – Državno područje, protutržišna ponašanja i različita vremenska razdoblja – Povreda načela pravičnosti – Nepostojanje
(čl. 101. UFEU-a; Sporazum o EGP-u, čl. 53.)
(t. 152.-158.)
Kratak prikaz
Svojom presudom u Predmetu Printeos i dr./Komisija (T-466/17) od 24. rujna 2019. Opći sud je odbio tužbe više društava koja se bave prodajom standardnih kataloških omotnica i posebnih ispisanih omotnica (u daljnjem tekstu: tužitelji), kojom se najprije zahtijeva djelomično poništenje odluke Komisije (
1
) kojom im se izriče novčana kazna zbog povrede članka 101. UFEU-a (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). Do povrede je došlo putem sporazuma ili usklađenih djelovanja između tužitelja i drugih četiriju skupina poduzetnika na državnim područjima više europskih zemalja.
Pobijana odluka donesena je nakon djelomičnog poništenja (
2
), zbog nedostatnog obrazloženja, ranije odluke Komisije (
3
), kojom se tužiteljima izriče novčana kazna od 4729000 eura, a koja je donesena u skladu s postupkom nagodbe (u daljnjem tekstu: prvotna odluka). Nakon te presude, Komisija je donijela pobijanu odluku o izmjeni prvotne odluke i izricanju novčane kazne u istom iznosu.
Opći sud je presudio, kao prvo, da Komisija može, kada se poništenje pobijanog akta Unije temelji na postupovnom nedostatku, kao što je nedostatno obrazloženje, te sud Unije nije iskoristio svoju neograničenu nadležnost kako bi preinačio izrečenu novčanu kaznu, donijeti novu odluku kojom se izriče novčana kazna u odnosu na tužitelje, bez iznošenja prigovora na tužbeni razlog koji se temelji na povredi načelâ pravne sigurnosti, zaštite legitimnih očekivanja i ne bis in idem. U tom pogledu, Opći sud je pojasnio da primjena načela ne bis in idem pretpostavlja da je donesena odluka o pitanju je li doista počinjeno djelo ili da je proveden nadzor zakonitosti njegove ocjene. Stoga, načelo ne bis in idem samo po sebi nije protivno nastavku progona koji se odnosi na isto protutržišno ponašanje ako je prva odluka poništena zbog formalnih razloga, a da se pritom nije odlučilo o meritumu činjenica koje se stavljaju na teret, s obzirom na to da odluka o poništenju ne znači „oslobođenje” u smislu koji se tom izrazu daje u području kaznenog progona. Opći sud je smatrao da je taj pristup valjan i u slučaju kad je odluka kojom se izriče novčana kazna poništena zbog nedostatnog obrazloženja, ako je ta odluka donesena u skladu s postupkom nagodbe.
Kad je riječ, kao drugo, o povredi načela jednakog postupanja pri utvrđivanju iznosa novčane kazne, Opći sud je smatrao da, u svrhu nadzora poštovanja tog načela, valja razlikovati, s jedne strane, obvezno ravnopravno utvrđivanje osnovnog iznosa novčanih kazni koje treba izreći predmetnim poduzetnicima i, s druge strane, primjenu granice od 10 % na navedene poduzetnike na temelju članka 23. stavka 2. drugog podstavka Uredbe br. 1/2003 (
4
), koja može biti različita ovisno o njihovim ukupnim prihodima. Naime, iako Komisija može valjano odabrati metodu izračuna osnovnog iznosa koja se temelji na vrijednosti prihoda od prodaje ostvarenog tijekom cijele godine obuhvaćene povredom kako bi utvrdila ekonomsku važnost povrede i relativnu težinu svakog poduzetnika koji je u njoj sudjelovao, ona je u tom kontekstu dužna poštovati načelo jednakog postupanja. Suprotno tomu, primjena granice od 10 % radi utvrđivanja konačnog iznosa novčanih kazni u načelu ne ovisi ni o toj ekonomskoj važnosti povrede, ni o relativnoj težini svakog uključenog poduzetnika, ni o težini ili trajanju navedene povrede koju je taj poduzetnik počinio, nego je isključivo automatske prirode koja je povezana samo s njegovim ukupnim prihodom, na način da je spomenuta primjena ipso facto u skladu s načelom jednakog postupanja.
Međutim, Opći sud je smatrao pogrešnom analizu Komisije prema kojoj rezultat primjene granice od 10 % u toj međufazi izračuna novčanih kazni koje treba izreći dovodi ipso facto do posljedica koje su u skladu s načelom jednakog postupanja. U tom pogledu, Opći sud je istaknuo da je, tim pristupom, koji nije obuhvaćen područjem primjene članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, Komisija iskoristila svoju diskrecijsku ovlast na temelju točke 37. Smjernica, za izračun novčanih kazni primjenom članka 23. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 1/2003 (
5
). Nakon završetka ispitivanja prilagodbe osnovnih iznosa novčanih kazni provedenog primjenom tog pristupa u pogledu različitih skupina poduzetnika koji su adresati pobijane odluke, Opći sud je smatrao da je jedna od tih grupa, objektivno neopravdano, stavljena u povoljniji položaj. S obzirom na to, Opći sud je smatrao da se tužitelji u svoju korist ne mogu pozvati na nezakonitost koja proizlazi iz nejednakog postupanja.
Kad je riječ o usporednoj primjeni članka 101. UFEU-a i nacionalnog prava tržišnog natjecanja, u ovom slučaju u vezi s učincima ponašanja tužitelja na španjolskom području, što je predmet trećeg tužbenog razloga koji se temelji na povredi načela pravičnosti, Opći sud je najprije utvrdio da se pobijana odluka nije odnosila na to područje i da je španjolsko tijelo nadležno za tržišno natjecanje sankcioniralo ponašanja do kojih je došlo u različitom razdoblju. Opći sud je zaključio da je, u tim okolnostima, kako bi kažnjavanje protutržišnog ponašanja tužiteljâ bilo potpuno i dovoljno odvraćajuće, upravo potrebno uzeti u obzir sve njegove učinke na različitim područjima, uključujući vremenske, tako da se Komisiji ne može prigovoriti da zbog tih razloga nije smanjila novčanu kaznu koja je tužiteljima izrečena u prvotnoj i pobijanoj odluci.
(
1
)	Odluka Komisije C(2017) 4112 final od 16. lipnja 2017. o izmjeni Odluke C(2014) 9295 final od 10. prosinca 2014. u vezi s postupkom na temelju članka 101. [UFEU-a] i članka 53. Sporazuma o EGP-u (AT.39780 – Omotnice).
(
2
)	Presuda Općeg suda od 13. prosinca 2016., Printeos i dr./Komisija (T-95/15, EU:T:2016:722).
(
3
)	Odluka Komisije C(2014) 9295 final od 10. prosinca 2014. u vezi s postupkom na temelju članka 101. [UFEU-a] i članka 53. Sporazuma o EGP-u (AT.39780 – Omotnice).
(
4
)	Uredba Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU-a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.)
(
5
)	SL 2006., C 210., str. 2.