Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
TAMARE ĆAPETA
od 16. travnja 2026.(1)
Predmet C-23/25 [Sutuska](i)
AS
protiv
Bank Millennium S.A.
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Okręgowy w Warszawie (Okružni sud u Varšavi, Poljska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Direktiva 93/13/EEZ – Članak 6. stavak 1. – Članak 7. stavak 1. – Učinci utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe – Ništavost ugovora – Ugovori o osiguranju sklopljeni kao kolateral za nevaljan ugovor o kreditu – Mogućnost isticanja tražbina koje prekoračuju povrat iznosa dogovorenih u ugovoru i plaćanje zateznih kamata – Pravo potrošača na povrat premija osiguranja – Police osiguranja koje pokrivaju rizike vjerovnika ili rizike korisnika kredita – Proporcionalnost”
I.      Uvod
1.        Ovaj se predmet odnosi na posljedice poništenja potrošačkog ugovora koji je sadržavao nepoštene odredbe u smislu Direktive o nepoštenim odredbama(2).
2.        Sąd Okręgowy w Warszawie (Okružni sud u Varšavi, Poljska), sud koji je uputio zahtjev, presudio je da je ugovor o hipotekarnom kreditu koji su sklopili potrošač i banka ništav jer je utvrdio da je taj ugovor sadržavao nepoštene odredbe. Taj sud sada treba odlučiti je li banka dužna vratiti potrošaču iznose plaćene u pogledu niza polica osiguranja čije je ugovaranje banka tražila od potrošača kad je taj ugovor sklopljen.
II.    Okolnosti spora, prethodno pitanje i postupak pred Sudom
3.        Osoba AS, koja je korisnik kredita odnosno tužiteljica iz glavnog postupka, sklopila je 14. ožujka 2007. s Bankom Millennium, tuženikom iz glavnog postupka, ugovor o dugoročnom hipotekarnom kreditu indeksiran u švicarskim francima.
4.        Ugovor je sadržavao odredbu kojom se određivalo da obroke kredita treba otplaćivati u poljskim zlotima (PLN) nakon konverzije na temelju prodajnog tečaja švicarskog franka u skladu s tečajnom listom koju banka primjenjuje na dan otplate. Sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da je valutna klauzula nepoštena te je stoga djelomičnom presudom od 16. siječnja 2025. proglasio cijeli ugovor ništavim. Na temelju nacionalnog prava, nevaljanost ugovora zahtijeva da ugovorne stranke vrate sve koristi koje su primile na temelju tog ugovora.
5.        Osim povrata obroka kredita, AS traži 15 108,15 PLN (otprilike 3573 eura), koliko iznose premije plaćene na temelju četiriju polica osiguranja sklopljenih u vezi s ugovorom o kreditu.
6.        U skladu s odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, te su police obuhvaćale (i.) osiguranje niskog vlastitog doprinosa (loan to value, LTV)(3), (ii.) prijelazno osiguranje(4), (iii.) osiguranje imovine i (iv.) životno osiguranje.
7.        Sud koji je uputio zahtjev navodi da u postupku pred njim nije sporno da banka treba korisniku kredita vratiti iznos premija koje je platio za osiguranje koje pokriva njezin rizik, odnosno premije na temelju polica osiguranja niskog vlastitog doprinosa i prijelaznog osiguranja.
8.        Međutim, sporno je mogu li se korisniku kredita vratiti premije plaćene za osiguranje koje pokriva njegove rizike, odnosno premije na temelju polica osiguranja imovine i životnog osiguranja.
9.        Kao što to sud koji je uputio zahtjev objašnjava, prema prevladavajućem stajalištu u nacionalnoj sudskoj praksi, banka ne mora korisniku kredita vratiti premije za potonje vrste osiguranja jer ti ugovori nisu neodvojivo povezani s ugovorom o kreditu, čak i ako su banci ustupljena prava koja proizlaze iz tih polica. Sud koji je uputio zahtjev smatra da korisnik kredita (osiguranje imovine) i njegovi nasljednici (životno osiguranje) ostaju stvarni korisnici prava koja proizlaze iz tih polica jer se, ako osigurani iznos prekoračuje dug prema banci, višak može izravno platiti korisniku kredita kad je riječ o osiguranju imovine ili drugim korisnicima kad je riječ o životnom osiguranju.
10.      Kao što to objašnjava sud koji je uputio zahtjev, to se tumačenje temelji na činjenici da se ugovorom o kreditu korisnika kredita samo obvezuje da osigura ugovor, ali se ne nalaže obveza plaćanja premija osiguranja. Ta obveza proizlazi iz samih ugovora o osiguranju i relevantnih odredbi Ustawe – Kodeks cywilny (Zakon o Građanskom zakoniku) od 23. travnja 1964. (Dz. U. br. 16, poz. 93.), u verziji primjenjivoj na spor u glavnom postupku, kojima se uređuju police osiguranja imovine i životnog osiguranja. Stoga ugovor o kreditu, ugovor o osiguranju imovine i ugovor o životnom osiguranju predstavljaju neovisne pravne odnose. Proglašavanje ugovora o kreditu ništavim ne čini nevaljanima ugovore o osiguranju, nego time samo postaju neučinkoviti zaštitni mehanizmi povezani s njima, odnosno ustupanje tražbine osiguranja imovine banci i određivanje banke kao korisnika osiguranog iznosa na temelju police životnog osiguranja. Korisnik kredita stoga i dalje ima pravo na naknadu na temelju police osiguranja imovine, a njegovi nasljednici zadržavaju bilo kakvu korist koja može proizići iz police životnog osiguranja.
11.      Sud koji je uputio zahtjev nadalje tvrdi da bi, kad bi se ugovor o osiguranju imovine proglasio nevaljanim, korisnik kredita bio neosiguran od dana na koji je ugovoren kredit, a taj činjenični scenarij sudovi nastoje izbjeći. Nadalje, s obzirom na to da su stvarni korisnici premija korisnik kredita i njegovi nasljednici, bilo kakvu tražbinu za povrat tih premija treba istaknuti izravno u odnosu na društvo za osiguranje, a ne u odnosu na banku. U tom kontekstu, banka djeluje samo kao posrednik te prikuplja premije od korisnika kredita i prosljeđuje ih osiguravatelju a da za to ne prima nikakvu naknadu. To se razlikuje od osiguranja rizika banke (police prijelaznog osiguranja i osiguranja niskog vlastitog doprinosa), u okviru kojeg je banka ugovaratelj osiguranja i jedini korisnik, zbog čega je povrat tih premija zasebno pitanje.
12.      Unatoč prevladavajućem tumačenju nacionalnog prava u nacionalnoj sudskoj praksi, sud koji je uputio zahtjev ipak ima dvojbe u pogledu toga je li odbijanje prava potrošaču da traži povrat premija o kojima je riječ, slijedom odluke kojom se utvrđuje nevaljanost ugovora o kreditu, protivno članku 6. stavku 1. i članku 7. stavku 1. Direktive o nepoštenim odredbama.
13.      Sud koji je uputio zahtjev navodi da, prema sudskoj praksi Suda, za ugovornu odredbu koja je proglašena nepoštenom valja smatrati, u načelu, kao da nikada nije postojala, tako da ne može imati učinak u odnosu na potrošača(5).
14.      Prema tome, sud koji je uputio zahtjev želi doznati mora li nevaljanost ugovora o kreditu dovesti i do povrata premija osiguranja povezanih s tim ugovorom. Taj sud iznosi dvojbe u pogledu proporcionalnosti takvog rješenja. Prema njegovu mišljenju, prikladnije bi tumačenje bilo da nevaljanost ugovora o kreditu ne dovodi do ništavosti samih ugovora o osiguranju, nego time samo postaju neučinkoviti zaštitni mehanizmi povezani s njima (ustupanje tražbine osiguranja imovine i određivanje banke kao korisnika iznosa životnog osiguranja).
15.      Budući da sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe u pogledu pravilnog tumačenja prethodno navedenih odredbi Direktive o nepoštenim odredbama, odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li, u kontekstu proglašenja nevaljanim u cijelosti ugovora o kreditu koji je banka sklopila s potrošačem i s obzirom na to da je ugovor sadržavao nepoštene odredbe bez kojih nije mogao nastaviti vrijediti, članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. [Direktive o nepoštenim odredbama] te načela djelotvornosti i proporcionalnosti tumačiti na način da im se protivi sudsko tumačenje nacionalnih odredbi prema kojem:
–        je banka dužna vratiti potrošaču protuvrijednost troškova koje je platio potrošač za osiguranje od rizika banke, kao što su osiguranje niskog vlastitog doprinosa i prijelazno osiguranje, koja su predstavljala osiguranje otplate kredita,
–        banka nije dužna vratiti potrošaču protuvrijednost troškova koje je platio potrošač za osiguranje od rizika potrošača, kao što su osiguranje imovine i životno osiguranje, koja su predstavljala osiguranje otplate kredita?”
16.      Pisana očitovanja Sudu podnijeli su AS, Bank Millennium, poljska i portugalska vlada te Europska komisija.
17.      Na raspravi održanoj 22. siječnja 2026. Bank Millenium, poljska vlada i Komisija iznijeli su usmena očitovanja.
III. Analiza
18.      Ovaj se predmet nastavlja na dugi niz odluka kojima je Sud tumačio učinke proglašenja nevaljanosti ugovora o kreditu indeksiranih u švicarskim francima na temelju Direktive o nepoštenim odredbama.
19.      Međutim, u ovom zahtjevu za prethodnu odluku javlja se novo pitanje o učincima koje proglašenje nevaljanosti ugovora o hipotekarnom kreditu ima na različite ugovore o osiguranju povezane s tim ugovorom o kreditu, o kojem se još nije odlučivalo u sudskoj praksi Suda.
20.      Tužiteljica iz glavnog postupka tvrdi da sve premije osiguranja koje je potrošač platio prilikom izvršenja ugovora o kreditu koji je naknadno proglašen ništavim jer je sadržavao nepoštenu odredbu treba vratiti zato što je njihovo plaćanje povezano s nevaljanim ugovorom o kreditu i stoga je neosnovano.
21.      Suprotno tomu, Bank Millenium, poljska i portugalska vlada te Komisija tvrde da, za razliku od polica osiguranja niskog vlastitog doprinosa i prijelaznog osiguranja, obveza korisnika kredita da plaća premije osiguranja imovine i životnog osiguranja ne proizlazi iz odredbi ugovora o kreditu, nego iz teksta samih ugovora o osiguranju. Slijedom toga, nevaljanost ugovora o kreditu ne bi dovela do nevaljanosti ugovorâ o osiguranju imovine i životnom osiguranju, nego samo do neučinkovitosti ustupanja banci tražbina koje proizlaze iz tih ugovora.
22.      U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev u biti traži od Suda da potvrdi je li na temelju Direktive o nepoštenim odredbama dopušteno tumačenje nacionalnog prava kojim se korisniku kredita omogućuje da traži povrat premija plaćenih za osiguranje niskog vlastitog doprinosa i prijelazno osiguranje, ali ne i premija plaćenih za osiguranje imovine i životno osiguranje.
23.      Kako bih odgovorila na to pitanje, najprije ću ukratko podsjetiti na relevantnu sudsku praksu (dio A), a zatim ću iznijeti svoje stajalište o ovoj konkretnoj situaciji (dio B).
A.      Relevantna sudska praksa Suda
24.      Kao što se to izričito navodi u članku 6. stavku 1. Direktive o nepoštenim odredbama i dodatno pojašnjava u sudskoj praksi Suda, kad sud utvrdi da je odredba upotrijebljena u potrošačkom ugovoru nepoštena, ona ne može biti obvezujuća za potrošača(6).
25.      Iako je u načelu zadaća država članica da utvrde pravne učinke utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe(7), Sud je jasno naveo da su nacionalni sudovi obvezni ukloniti tu nepoštenu odredbu iz ugovora i ne mogu je zamijeniti ni tumačenjem izjava volje ugovornih strana kako bi se izbjeglo utvrđenje ništavosti ugovora ni dispozitivnom odredbom nacionalnog prava(8). Zbog tog razloga, u slučaju da ugovor ne može nastaviti važiti bez nepoštene odredbe, nacionalni sudovi dužni su utvrditi da je ugovor ništav u cijelosti. Upravo se to dogodilo u ovom slučaju, s obzirom na to da je sud koji je uputio zahtjev utvrdio da ugovor ne može nastaviti važiti bez nepoštene odredbe te ga je stoga proglasio ništavim u cijelosti. To utvrđenje nacionalnog suda nije se osporavalo.
26.      Osim toga, iako se pravne posljedice utvrđenja prema kojem je ugovor ništav u načelu također uređuju nacionalnim pravom, te posljedice trebaju biti u skladu s pravom Unije i, konkretno, s ciljevima koji se nastoje postići Direktivom o nepoštenim odredbama(9).
27.      U tom je pogledu Sud odlučio da nacionalno pravo kojim se prenosi ta direktiva treba, među ostalim, olakšavati postizanje dvaju ciljeva.
28.      Kao prvo, nacionalno pravo treba omogućiti ponovno uspostavljanje činjenične i pravne situacije u kojoj bi potrošač bio da nepoštena odredba nije postojala, među ostalim, uspostavljanjem prava na povrat koristi koje je prodavatelj robe odnosno pružatelj usluge neosnovano stekao na potrošačevu štetu na temelju nepoštene odredbe(10). Sličan restitucijski učinak valja priznati kada nepoštenost odredbi ugovora sklopljenog između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluge ne dovodi samo do ništavosti tih odredbi nego i do nevaljanosti ugovora u cijelosti(11).
29.      Kao drugo, nacionalnim se pravom ne smije ugroziti odvraćajući učinak koji se nastoji postići Direktivom o nepoštenim odredbama. Taj je cilj općenitije prirode te se njime nastoji spriječiti prodavatelje robe ili pružatelje usluga da koriste nepoštene odredbe u ugovorima koje sklapaju s potrošačima(12).
30.      U presudi Bank M., na koju se pozivaju stranke ovog postupka, Sud je sažeo tu sudsku praksu na sljedeći način: „usklađenost s pravom Unije nacionalnih pravila kojima se uređuju praktične posljedice ništavosti ugovora o hipotekarnom kreditu zbog postojanja nepoštenih odredbi ovisi o pitanju omogućuje li se tim pravilima, s jedne strane, ponovno uspostavljanje činjenične i pravne situacije potrošača u kojoj bi on bio da taj ugovor nije postojao i, s druge strane, da ona ne ugrožavaju odvraćajući učinak koji se nastoji postići [Direktivom o nepoštenim odredbama]”(13).
31.      Kad je riječ o ponovnom uspostavljanju činjenične i pravne situacije u kojoj bi potrošač bio da ugovor nije sadržavao nepoštenu odredbu, iz sudske prakse jasno proizlazi da potrošači moraju imati pravo barem na povrat mjesečnih obroka i troškova plaćenih na ime ispunjenja ugovora te plaćanje svih zateznih kamata po zakonskoj stopi računajući od poziva na plaćanje(14). Nadalje, u presudi Bank M. Sud je općenito odlučio da potraživanja koja premašuju povrat mjesečnih obroka i troškova plaćenih na ime ispunjenja tog ugovora ne ugrožavaju dva cilja Direktive o nepoštenim odredbama(15). Međutim, Sud još nije odlučivao o pravu potrošača da traži povrat plaćanja izvršenih na temelju polica osiguranja povezanih s ugovorom o hipotekarnom kreditu.
32.      Prema mojem mišljenju, kad bi se prihvatili zahtjevi za povrat plaćanja povezanih sa svim četirima vrstama osiguranja o kojima je riječ u ovom predmetu, to ne bi ugrozilo cilj ponovnog uspostavljanja situacije u kojoj je korisnik kredita bio prije sklapanja ugovora koji je proglašen ništavim ni odvraćajući učinak koji se nastoji postići Direktivom o nepoštenim odredbama, nego bi pridonijelo njihovu ostvarivanju.
33.      Međutim, Sud je odlučio i da nacionalni sudovi, kad ocjenjuju svoje nacionalno pravo, trebaju uzeti u obzir načelo proporcionalnosti. To znači da, čak i ako je točno da povrat plaćanja za sve četiri vrste osiguranja može pridonijeti ostvarivanju ciljeva Direktive o nepoštenim odredbama, nacionalno pravo ne smije premašiti ono što je nužno za postizanje tih ciljeva(16).
34.      S obzirom na prethodno navedeno, sud koji je uputio zahtjev u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku pojašnjava da bi moglo biti neproporcionalno dopustiti potrošačima da traže povrat plaćenih iznosa povezanih s osiguranjem imovine i životnim osiguranjem. Takav bi argument išao u prilog potvrđivanju prevladavajuće nacionalne sudske prakse, kojoj se protivi to da korisnik kredita traži povrat premija plaćenih na temelju polica osiguranja imovine i životnog osiguranja, čak i kad je ugovaranje tih polica predstavljalo uvjet ugovora o kreditu koji je proglašen ništavim jer je sadržavao nepoštenu odredbu. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, prikladnije bi tumačenje moglo biti da nevaljanost ugovora o kreditu ne dovodi do ništavosti samih ugovora o osiguranju, nego time samo postaju neučinkoviti zaštitni mehanizmi povezani s njima (odnosno ustupanje tražbine osiguranja imovine i određivanje banke kao korisnika iznosa životnog osiguranja). Takvim tumačenjem korisnik kredita ostao bi pokriven na temelju obiju polica osiguranja te stoga ne bi mogao tražiti povrat premija plaćenih za te police.
B.      Ocjena ovog predmeta
35.      Iz prethodno navedene sudske prakse Suda izvodi se zaključak prema kojem je banka u načelu dužna vratiti sva plaćanja koja je izvršio korisnik kredita i koja su povezana s ugovorom koji je naknadno proglašen ništavim jer je sadržavao nepoštene odredbe.
36.      Kao što je to prethodno navedeno, čini se da su plaćanja koja je korisnik kredita izvršio za prve dvije vrste osiguranja, odnosno za osiguranje niskog vlastitog doprinosa i prijelazno osiguranje, neodvojivo povezana sa samim ugovorom o kreditu.
37.      U skladu s odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, čini se da nije sporno da banka treba potrošaču vratiti premije plaćene za dvije police koje pokrivaju rizike banke. Naime, može se reći da su te police neodvojivo povezane s ugovorom koji je proglašen nevaljanim jer ne bi postojale bez ugovora o hipotekarnom kreditu, a ugovaratelj osiguranja je banka, a ne korisnik kredita, te je banka jedini korisnik u slučaju bilo kakvih isplata.
38.      S obzirom na to, ne postoji razlog zbog kojeg se Sud ne bi trebao složiti sa sudom koji je uputio zahtjev te bi u tom smislu trebao odgovoriti na prvi dio upućenog pitanja.
39.      Prema tome, jedina dva plaćanja koja treba dodatno ocijeniti jesu premije plaćene za police osiguranja imovine i životnog osiguranja, u odnosu na koje se čini da se prevladavajućom nacionalnom sudskom praksom odbija korisniku kredita pravo na traženje povrata.
40.      Najprije je potrebno podsjetiti na to da se Direktivom o nepoštenim odredbama, koja predstavlja instrument minimalnog usklađivanja(17), državama članicama prepušta da donesu detaljna pravila za zaštitu potrošača od nepoštenih odredbi u potrošačkim ugovorima. U tom smislu, države članice imaju marginu prosudbe i mogu primijeniti različita pravna rješenja kako bi se osiguralo ponovno uspostavljanje situacije u kojoj bi korisnik kredita bio da nepoštena odredba nije postojala te koja služe odvraćanju prodavatelja robe ili pružatelja usluga od uključivanja nepoštenih odredbi u potrošačke ugovore. Direktivom o nepoštenim odredbama samo se zahtijeva da su ispunjena barem ta dva cilja.
41.      U tom smislu, nacionalni je sud, a ne Sud, u najboljem položaju utvrditi jesu li pravila nacionalnog prava, ocijenjena u kontekstu cijelog njegova pravnog poretka, prikladna i potrebna za ispunjavanje ciljeva Direktive o nepoštenim odredbama.
42.      Prema tome, Sud može nacionalnom sudu samo pružiti smjernice u pogledu toga što treba uzeti u obzir prilikom provođenja takve ocjene.
43.      Stoga, za potrebe ovog predmeta, predlažem neke elemente koje bi sud koji je uputio zahtjev mogao uzeti u obzir prilikom odlučivanja o tome je li potrebno utvrditi tumačenje koje je drukčije od prevladavajućeg tumačenja nacionalnog prava, prema kojem tužiteljica iz glavnog postupka ne bi imala pravo tražiti povrat premija plaćenih na temelju polica osiguranja imovine i životnog osiguranja, čak i kad je ugovaranje tih polica predstavljalo uvjet ugovora o hipotekarnom kreditu koji je proglašen ništavim jer je sadržavao nepoštenu odredbu.
44.      Te dvije police osiguranja, s jedne strane, pokrivaju određene rizike banke koji nastaju ako je imovina pod hipotekom oštećena ili ako korisnik kredita premine, ali, s druge strane, pokrivaju i određene rizike koje korisnik kredita snosi neovisno o kreditu. Svi sudionici na raspravi, kao i sud koji je uputio zahtjev(18), tvrde da te police osiguranja imaju tu dvojaku svrhu.
45.      Zbog dvojake funkcije tih dviju polica osiguranja, za plaćanja izvršena na temelju njih moglo bi se smatrati da su neodvojivo povezana s ugovorom o hipotekarnom kreditu ili da su neovisna o tom ugovoru.
46.      S jedne strane, moglo bi se tvrditi da je korisnik kredita ugovorio te police osiguranja samo zato što su one predstavljale uvjete za odobrenje kredita(19). U okviru takvog tumačenja, povrat plaćanja izvršenih na temelju tih polica mogao bi se smatrati potrebnim kako bi se ponovno uspostavila situacija u kojoj je korisnik kredita bio prije sklapanja ugovora jer prije sklapanja ugovora o kreditu
nije imao obvezu izvršiti takva plaćanja.
47.      Nadalje, kad bi se zahtijevao povrat plaćanja na temelju tih polica osiguranja, koje su bile povezane s ugovorom o kreditu za koji je utvrđeno da je sadržavao nepoštene odredbe, time bi se mogao čak ojačati odvraćajući učinak koji se nastoji postići Direktivom o nepoštenim odredbama.
48.      Ti argumenti idu u prilog utvrđenju prema kojem potrošači imaju pravo tražiti povrat premija plaćenih na temelju tih polica.
49.      S druge strane, sudskom praksom Suda u načelu se zahtijeva „povrat koristi koje je prodavatelj robe odnosno pružatelj usluge neosnovano stekao na potrošačevu štetu na temelju […] nepoštene odredbe”(20).
50.      Zbog toga što se premije o kojima je riječ u ovom predmetu odnose na police životnog osiguranja i osiguranja imovine, koje obje idu u korist potrošača, one same po sebi ne idu na štetu potrošača. Kao prvo i kao što je to potvrđeno na raspravi, AS mogla je slobodno odabrati društvo za osiguranje kod kojeg je ugovorila police. Kao drugo, u glavnom postupku nije se osporavalo da su se police osiguranja uredno izvršavale; osiguravatelj je pružio djelotvorno jamstvo za imovinu i osobu potrošača, pri čemu su pokriveni rizici za slučaj požara, poplave, smrti, invaliditeta i drugi. Te koristi nisu bile samo hipotetske. Čak i da ne dođe do osiguranog slučaja, osiguravatelj je snosio rizik u svojoj bilanci, održavao potrebne rezerve i snosio stvarne troškove reosiguranja kojim se pokriva njegova potencijalna izloženost. Tijekom trajanja tih polica, osiguravatelj je ostao izložen riziku te je pritom potrošaču pružao kontinuiranu zaštitu i neposrednu financijsku sigurnost. S obzirom na to da su premije predstavljale legitimnu protučinidbu za preuzete rizike, njihovo plaćanje predstavlja naknadu za uslugu koja je stvarno pružena i za koju je utvrđena ekonomski opravdana cijena.
51.      Prema tome, bilo kakav zahtjev za povrat tih premija nije samo učinjen post festum, nego ga je teško i procijeniti u kontekstu takvog nedvojbenog pružanja usluga. Naime, moglo bi se tvrditi da bi povrat u okolnostima kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku, koji se odnosi na police osiguranja imovine i životnog osiguranja, prekoračivao puko ponovno uspostavljanje situacije u kojoj bi potrošač bio da nepoštena odredba nije postojala jer bi se time, naime, potrošaču dalo besplatno pokriće osiguranjem bez ikakva osobnog troška.
52.      Točno je da se člankom 169. UFEU-a i člankom 38. Povelje Europske unije o temeljnim pravima u politikama Unije zahtijeva da potrošačima treba pružiti visoku razinu zaštite jer su oni u slabijem položaju u odnosu na prodavatelje robe ili pružatelje usluga, s obzirom na to da ih treba smatrati manje informiranima, ekonomski slabijima i pravno manje iskusnima u odnosu na njihove suugovaratelje(21). Međutim, jednako je točno da se u sudskoj praksi Suda priznaje da zaštita potrošača nije apsolutna(22).
53.      U tom pogledu, iako su police osiguranja imovine i životnog osiguranja o kojima je riječ korisne i za banku(23), te koristi ne proizlaze iz same nepoštene odredbe. U tom je smislu važno naglasiti da cilj Direktive o nepoštenim odredbama nije poništiti ugovorne aranžmane koji sadržavaju nepoštene odredbe, nego postići ravnotežu između prava i obveza ugovornih strana, čime se uspostavlja jednakost između njih(24).
54.      Slijedom toga, nacionalna pravila čiji je cilj ponovno uspostaviti situaciju u kojoj bi potrošač bio da nepoštena odredba nije postojala ne smiju prekoračiti ono što je nužno kako bi se postigao taj glavni cilj Direktive o nepoštenim odredbama stavljanjem neproporcionalnog tereta na banke. Kad bi se ravnoteža previše pomaknula na jednu stranu, to bi moglo ugroziti stabilnost financijskog tržišta, a taj bi ishod bio protivan ciljevima Direktive o nepoštenim odredbama.
55.      U tom pogledu, Sud je priznao da su ciljevi osiguranja stabilnosti bankovnog i financijskog sustava kao i izbjegavanja sistemskog rizika ciljevi u općem interesu koje Unija slijedi(25).
56.      Ti su ciljevi u općem interesu te su ustavno utemeljeni na zadaći održavanja stabilnosti financijskog sustava koja je na temelju članka 127. stavka 5. UFEU-a povjerena Europskom sustavu središnjih banaka (ESSB), kao i na potrebi očuvanja stabilnosti ekonomske i monetarne unije koja se utvrđuje člankom 3. stavkom 4. UEU-a.
57.      Valja istaknuti da su bonitetni zahtjevi utvrđeni na razini Unije na temelju članka 114. UFEU-a (unutarnje tržište) u Uredbi o kapitalnim zahtjevima(26) i na temelju članka 63. stavka 1. UFEU-a (slobodno kretanje kapitala) u Direktivi o kapitalnim zahtjevima(27). Ti se zahtjevi primjenjuju na sve države članice i prekoračuju granice europodručja.
58.      Ti su zahtjevi ojačani raznim aktima sekundarnog prava Unije koji se odnose na zaštitu potrošača, kao što je to Direktiva 2014/17/EU, koja se odnosi na hipotekarne kredite(28).
59.      Iako se primjenjivim pravom Unije ne zahtijeva ugovaranje polica osiguranja imovine i životnog osiguranja kad je riječ o odobravanju hipotekarnih kredita, tim se policama nastoji osigurati da banka postupa u skladu s ključnim bonitetnim zahtjevima i regulatornim standardima. U glavnom postupku nije sporno da zahtjev koji banka nalaže korisnicima kredita da ugovore takve police osiguranja sam po sebi nije nepošten ili zakonski nevaljan.
60.      U konačnici, provedba takvih zaštitnih mjera služi i privatnim interesima banke i korisnika kredita, kao i širem interesu javnosti. Tim se mjerama štiti korisnika kredita od nepredviđenih okolnosti i banku od neispunjavanja obveza te se time njima održava stabilnost bankovnog i financijskog sustava, što predstavlja cilj Unije u općem interesu.
61.      Korisniku kredita mogu nastati nebrojeni troškovi povezani sa sklapanjem ugovora koji je zatim proglašen nevaljanim(29). U tom se pogledu u nacionalnom pravu mogu razgraničiti troškovi koji se moraju vratiti potrošaču i troškovi koji se ne vraćaju automatski nakon što se ugovor o hipotekarnom kreditu proglasi nevaljanim jer je sadržavao nepoštenu odredbu(30).
62.      Zaključno, pitanje povrata dviju vrsta premija osiguranja ne podrazumijeva davanje prednosti jednom načelu pred drugim, nego uspostavljanje ravnoteže između različitih interesa.
63.      Pod uvjetom da se korisniku kredita vrate sva plaćanja koja je izvršio u korist banke i koja proizlaze iz nepoštene odredbe ugovora o hipotekarnom kreditu, ne smatram da se pravu Unije protivi tumačenje nacionalnog prava prema kojem korisnik kredita nema pravo tražiti povrat premija plaćenih na temelju polica osiguranja imovine i životnog osiguranja, čak i kad je ugovaranje tih polica predstavljalo uvjet ugovora o kreditu koji je proglašen ništavim jer je sadržavao nepoštenu odredbu.
IV.    Zaključak
64.      S obzirom na prethodno navedena razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Sąd Okręgowy w Warszawie (Okružni sud u Varšavi, Poljska) odgovori na sljedeći način:
U slučaju potpunog poništenja potrošačkog ugovora, članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima, u vezi s načelima djelotvornosti i proporcionalnosti,
treba tumačiti na način da im se ne protivi sudsko tumačenje nacionalnog prava prema kojem:
–        je banka dužna vratiti potrošaču protuvrijednost troškova koje je platio potrošač za osiguranje od rizika banke, kao što su osiguranje niskog vlastitog doprinosa i prijelazno osiguranje, koja su predstavljala osiguranje otplate kredita;
–        banka nije dužna vratiti potrošaču protuvrijednost troškova koje je platio potrošač za osiguranje od rizika potrošača, kao što su osiguranje imovine i životno osiguranje, koja su predstavljala osiguranje otplate kredita.
1      Izvorni jezik: engleski
i      Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
2      Direktiva Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravak SL 2024./90009, L; u daljnjem tekstu: Direktiva o nepoštenim odredbama)
3      Osiguranje niskog vlastitog doprinosa smanjuje rizik davatelja kredita u situaciji u kojoj iznos kredita odgovara većem dijelu (više od 80 %) vrijednosti nekretnine za koju se odobrava kredit. Što je veći omjer vrijednosti kredita i imovine, to je za davatelja kredita veći rizik kredita, zbog čega se od korisnika kredita može zatražiti da ugovori dodatno osiguranje.
4      Prijelazno osiguranje je kratkoročno osiguranje koje pokriva rizik banke tijekom prijelaznog razdoblja između isplate kredita i službenog zakonskog upisa hipoteke u zemljišne knjige.
5      Vidjeti u tom pogledu presudu od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr. (C‑154/15, C‑307/15 i C‑308/15, EU:C:2016:980, t. 61.).
6      Vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr. (C-154/15, C-307/15 i C-308/15, EU:C:2016:980, t. 53. do 57. i navedena sudska praksa).
7      Vidjeti u tom pogledu presude od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr. (C-154/15, C-307/15 i C-308/15, EU:C:2016:980, t. 66.) i od 15. lipnja 2023., Bank M. (Posljedice poništenja ugovora) (C-520/21, u daljnjem tekstu: presuda Bank M., EU:C:2023:478, t. 61.).
8      Vidjeti presudu od 8. rujna 2022., D. B. P. i dr. (Hipotekarni krediti u stranoj valuti) (C‑80/21 do C‑82/21, EU:C:2022:646, t. 68.). Naime, kao što to objašnjava nezavisna odvjetnica V. Trstenjak u točkama 86. do 88. svojeg mišljenja u predmetu Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:74), mogućnost da nacionalni sudovi izmjenom ili zamjenom nepoštene odredbe „isprave” ugovor koji sadržava tu odredbu „ne bi samo neutralizirala odvraćajući učinak članka 6. [Direktive o nepoštenim odredbama], nego bi imala i suprotan učinak” jer bi pružatelja usluga ili prodavatelja robe potaknula da „‚iskuša sreću’ i uključi u ugovor čim više nepoštenih odredbi u nadi da će nacionalni sud previdjeti većinu njih”.
9      Vidjeti u tom smislu presudu Bank M., t. 64.
10      Vidjeti presude od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr. (C-154/15, C-307/15 i C-308/15, EU:C:2016:980, t. 66.) i od 31. ožujka 2022., Lombard Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242, t. 50. do 55. i navedena sudska praksa).
11      Vidjeti u tom pogledu presudu Bank M., t. 66.
12      Vidjeti, primjerice, presudu Bank M., t. 67. i 68. Taj cilj proizlazi iz članka 7. Direktive o nepoštenim odredbama.
13      Presuda Bank M., t. 68.
14      Vidjeti presudu od 30. travnja 2025., AxFina Hungary (Održavanje ugovora na snazi) (C‑630/23, EU:C:2025:302, t. 77. i navedena sudska praksa). Sud je također priznao pravo potrošača da traži povrat troškova kao što su javnobilježnički i agencijski troškovi kad ti troškovi nastanu zbog nepoštene odredbe. Vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., Caixabank i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 i C‑259/19, EU:C:2020:578).
15      Presuda Bank M., t. 69. i 74.
16      Vidjeti u tom smislu presudu Bank M., t. 73.
17      To znači da države članice mogu donijeti i pravila kojima se potrošačima pruža viša razina zaštite od one koja se zahtijeva Direktivom. Vidjeti njezinu dvanaestu uvodnu izjavu te presude od 3. lipnja 2010., Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C-484/08, EU:C:2010:309, t. 28.) i od 18. siječnja 2024., Getin Noble Bank i dr. (Nadzor nepoštenih odredbi po službenoj dužnosti) (C-531/22, EU:C:2024:58, t. 68.).
18      Točka 5. odgovora suda koji je uputio zahtjev na pitanja Suda
19      Međutim, moguće je i da je korisnik kredita već imao ugovoreno osiguranje imovine za založenu imovinu ili životno osiguranje pa je samo ustupio banci svoje tražbine na temelju tih polica u iznosu koji odgovara vrijednosti kredita.
20      Presuda od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr. (C-154/15, C-307/15 i C-308/15, EU:C:2016:980, t. 66.), moje isticanje. Vidjeti i točku 28. ovog mišljenja.
21      Presuda od 7. studenoga 2019., Profi Credit Polska (C-419/18 i C-483/18, EU:C:2019:930, t. 46.)
22      Presude od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr. (C-154/15, C-307/15 i C-308/15, EU:C:2016:980, t. 68.) i od 13. ožujka 2025., Banco Santander (C-230/24, EU:C:2025:177, t. 30. i navedena sudska praksa)
23      Primjerice, ako potrošač ne ugovori osiguranje za imovinu pod hipotekom, banka bi morala ugovoriti takve police osiguranja o vlastitom trošku, što bi moglo dovesti do više cijene kredita koji nudi.
24      Vidjeti u tom smislu presudu od 23. studenoga 2023., Provident Polska (C‑321/22, EU:C:2023:911, t. 81. i 87. i navedena sudska praksa).
25      Vidjeti presudu od 16. srpnja 2020., Adusbef i dr. (C‑686/18, EU:C:2020:567, t. 92. i navedena sudska praksa). Konkretno, u kontekstu tumačenja Direktive o nepoštenim odredbama, vidjeti presudu od 8. svibnja 2025., Myszak (C‑324/23, EU:C:2025:324, t. 71. i navedena sudska praksa).
26      Uredba (EU) br. 575/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o bonitetnim zahtjevima za kreditne institucije i investicijska društva i o izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012 (SL 2013., L 176, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 13., str. 3. i ispravak SL 2017., L 20, str. 2.), kako je izmijenjena Delegiranom uredbom Komisije (EU) 2025/1496 od 12. lipnja 2025. o izmjeni Uredbe br. 575/2013 u pogledu datuma primjene kapitalnih zahtjeva za tržišni rizik (SL 2025./1496, L)
27      Direktiva 2013/36/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o pristupanju djelatnosti kreditnih institucija i bonitetnom nadzoru nad kreditnim institucijama i investicijskim društvima, izmjeni Direktive 2002/87/EZ te stavljanju izvan snage direktiva 2006/48/EZ i 2006/49/EZ (SL 2013., L 176, str. 338.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 14., str. 105. i ispravak SL 2017., L 20, str. 1.), kako je izmijenjena Direktivom (EU) 2024/1619 Europskog parlamenta i Vijeća od 31. svibnja 2024. o izmjeni Direktive 2013/36 u pogledu nadzornih ovlasti, sankcija, podružnica iz trećih zemalja i okolišnih, socijalnih i upravljačkih rizika (SL 2024./1619, L)
28      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 4. veljače 2014. o ugovorima o potrošačkim kreditima koji se odnose na stambene nekretnine i o izmjeni direktiva 2008/48/EZ i 2013/36 i Uredbe (EU) br. 1093/2010 (SL 2014., L 60, str. 34. i ispravci SL 2015., L 65, str. 22. i SL 2015., L 246, str. 11.). Vidjeti osobito njezin članak 12. stavak 4.
29      Oni mogu uključivati svakodnevne troškove kao što su cijena usluge taksija kojim se potrošač dovezao u banku kako bi potpisao ugovor ili troškovi prevođenja dokumenata koje je potrebno podnijeti na jeziku države u kojoj banka ima sjedište kako bi se podnio zahtjev za kredit.
30      Čak i kad bi se takve dodatne troškove moglo isključiti iz opsega prava na traženje povrata nakon proglašenja ugovora o kreditu nevaljanim jer je sadržavao nepoštenu odredbu, ne može se isključiti da se takvi troškovi mogu naplatiti u okviru tužbe za naknadu štete, pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti za dodjelu takve naknade štete.