62021CC0551
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
JULIANE KOKOTT
od 13. srpnja 2023. (
1
)
Predmet C‑551/21
Europska komisija
protiv
Vijeća Europske unije
„Tužba za poništenje – Odluka (EU) 2021/1117 – Protokol o provedbi uz Sporazum o partnerstvu u području ribarstva između Gabonske Republike i Europske zajednice (2021.–2026.) – Potpisivanje u ime Europske unije i privremena primjena – Ovlast za potpisivanje – Odobrenje predsjednika Vijeća – Potpisivanje putem stalnog predstavnika Portugalske Republike i predsjednika Odbora stalnih predstavnika vlada država članica (Coreper) – Članak 13. stavak 2. i članak 17. stavak 1. šesta rečenica UEU‑a – Članak 218. stavci 2. i 5. te članci 220. i 221. UFEU‑a – Ovlast Komisije za vanjsko predstavljanje Unije – Nadležnost Vijeća za sklapanje međunarodnih ugovora – Načelo lojalne suradnje između institucija Unije – Članci 296. i 297. UFEU‑a – Obveza obrazlaganja – Objavljivanje odluke o davanju odobrenja”
Sadržaj
I. Uvod
II. Pravni okvir
A. Dvije bečke konvencije
B. Pravo Unije
1. UEU
2. UFEU
III. Okolnosti spora
IV. Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
V. Ocjena
A. Dopuštenost
B. Meritum
1. Prvi tužbeni razlog
a) Nerazjašnjen odnos članka 17. UEU‑a i članka 218. UFEU‑a
b) Članak 17. stavak 1. šesta rečenica UEU‑a – pojam „vanjsko predstavljanje Unije”
1) Tumačenje s obzirom na međunarodno pravo
2) Tumačenje s obzirom na članke 220. i 221. UFEU‑a
3) Međuzaključak
c) Članak 218. stavci 2. i 5. UFEU‑a – odobrenje Vijeća za potpisivanje
1) Argumentacija stranaka u postupku
2) Ocjena
d) Međuzaključak
2. Drugi tužbeni razlog
VI. Troškovi
VII. Zaključak
I. Uvod
1.
Ovom tužbom na temelju članka 263. UFEU‑a Europska komisija zahtijeva poništenje članka 2. Odluke Vijeća (EU) 2021/1117 od 28. lipnja 2021. o potpisivanju, u ime Europske unije, i privremenoj primjeni Protokola o provedbi uz Sporazum o partnerstvu u području ribarstva između Gabonske Republike i Europske zajednice (2021. – 2026.) (
2
) (u daljnjem tekstu: sporna odluka). Prema toj odluci predsjednik Vijeća ovlašćuje se da odredi jednu ili više osoba ovlaštenih za potpisivanje Protokola u ime Unije. Ona nadalje zahtijeva poništenje odobrenja stalnom predstavniku Portugalske Republike i predsjedniku Odbora stalnih predstavnika vlada država članica (Coreper) koje se zasniva na toj odluci i koje je dao predsjednik Vijeća za potpisivanje tog Protokola u ime Unije (u daljnjem tekstu: sporno odobrenje).
2.
Komisija prigovara, u biti, da je Vijeće prekoračilo svoju nadležnost i time utjecalo na njezinu ovlast vanjskog predstavljanja Unije u skladu s člankom 17. stavkom 1. šestom rečenicom UEU‑a. Članak 218. stavak 5. UFEU‑a ovlašćuje ga samo da odlukom odobri potpisivanje sporazuma i, prema potrebi, njegovu privremenu primjenu prije stupanja na snagu, no ne i da naloži potpisivanje putem predstavnika. To spada prije u nadležnost Komisije.
3.
Ta su pitanja još uvijek nerazjašnjena u sudskoj praksi Suda. Ona se odnose na očuvanje institucionalne ravnoteže unutar Unije u kontekstu postupka za sklapanje međunarodnih sporazuma s trećim zemljama ili međunarodnim organizacijama, kako postoji od stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona. Doduše, sporna praksa Vijeća postojala je već davno prije. Komisija je, međutim, prvi put osporava ovom tužbom, osobito uz obrazloženje da se pravna situacija promijenila Ugovorom iz Lisabona. Razjašnjenje nadležnosti od temeljne je važnosti ne samo unutar institucionalne strukture Unije nego i s gledišta trećih zemalja i međunarodnih organizacija.
II. Pravni okvir
A. Dvije bečke konvencije
4.
Članak 7. Bečke konvencije od 23. svibnja 1969. o pravu međunarodnih ugovora (
3
) (u daljnjem tekstu: Bečka konvencija o pravu međunarodnih ugovora), pod naslovom „Punomoć”, uređuje sljedeće:
„1.   Smatra se da neka osoba zastupa državu glede usvajanja ili utvrđivanja vjerodostojnosti teksta ugovora ili glede izražavanja pristanka te države da bude vezana ugovorom:
(a)
ako podnese odgovarajuću punomoć, ili
(b)
ako iz prakse zainteresiranih država ili iz drugih okolnosti proistječe da su namjeravale smatrati da glede toga ta osoba zastupa državu i da ne zahtijevaju podnošenje punomoći.
2.   Na temelju svojih funkcija i bez obveze da podnesu punomoći, smatra se da svoje države zastupaju:
(a)
državni glavari, šefovi vlada i ministri vanjskih poslova glede svih čina koji se odnose na sklapanje ugovora;
(b)
šefovi diplomatskih misija glede usvajanja teksta ugovora između države koja akreditira i države u kojoj su akreditirani;
(c)
akreditirani predstavnici država na međunarodnoj konferenciji ili u međunarodnoj organizaciji, ili u nekom njezinom organu, glede usvajanja teksta ugovora na toj konferenciji, u toj organizaciji ili u tom organu.”
5.
Članak 10. Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora, naslovljen „Utvrđivanje vjerodostojnosti teksta”, određuje:
„Da je tekst ugovora vjerodostojan i konačan utvrđuje se:
(a)
prema postupku koji je u tom tekstu predviđen ili o kojem su se države koje su sudjelovale u njegovu sastavljanju sporazumjele ili,
(b)
u nedostatku takvoga postupka, potpisom, potpisom ad referendum ili parafom predstavnika tih država teksta ugovora ili završnog akta konferencije u kojem je taj tekst sadr[ž]an.”
6.
Članak 11. Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora, naslovljen „Načini izražavanja pristanka držav[e] da bude vezana ugovorom”, glasi:
„Pristanak države da bude vezana ugovorom može biti izražen potpisivanjem, razmjenom isprava koje čine ugovor, ratifikacijom, prihvatom, odobrenjem ili pristupom, ili na bilo koji drugi ugovoreni način.”
7.
Bečka konvencija o pravu međunarodnih ugovora primjenjuje se samo na ugovore između država. Bečka konvencija od 21. ožujka 1986. o pravu međunarodnih ugovora između država i međunarodnih organizacija ili između međunarodnih organizacija, koja nije stupila na snagu (u daljnjem tekstu: Bečka konvencija o pravu međunarodnih ugovora međunarodnih organizacija) sadržava u člancima 10. i 11. vrlo slična pravila o utvrđivanju vjerodostojnosti teksta i sklapanju ugovorâ. Međutim, u svojem članku 7. ne predviđa za međunarodne organizacije ovlast zastupanja na temelju funkcija.
B. Pravo Unije
1.
UEU
8.
Članak 13. stavak 2. UEU‑a glasi:
„Svaka institucija djeluje u granicama ovlasti koje su joj dodijeljene u Ugovorima i u skladu s njima određenim postupcima, uvjetima i ciljevima. Institucije međusobno održavaju lojalnu suradnju.”
9.
Članak 15. stavak 6. drugi podstavak UEU‑a određuje:
„Predsjednik Europskog vijeća, na svojoj razini i u tom svojstvu, osigurava vanjsko predstavljanje Unije kada je riječ o pitanjima koja se odnose na njezinu zajedničku vanjsku i sigurnosnu politiku, ne dovodeći u pitanje ovlasti Visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku.”
10.
Člankom 17. stavkom 1. UEU‑a predviđeno je među ostalim:
„[…] Osim u slučaju zajedničke vanjske i sigurnosne politike i u drugim slučajevima predviđenima u Ugovorima, [Komisija] osigurava vanjsko predstavljanje Unije. […]”
11.
Članak 27. stavak 2. UEU‑a glasi:
„Visoki predstavnik predstavlja Uniju u pitanjima koja se odnose na zajedničku vanjsku i sigurnosnu politiku. On u ime Unije vodi politički dijalog s trećima i izražava stajalište Unije u međunarodnim organizacijama i na međunarodnim konferencijama.”
2.
UFEU
12.
Člankom 218. UFEU‑a predviđeno je, među ostalim, sljedeće:
„1.   Ne dovodeći u pitanje posebne odredbe utvrđene u članku 207., pregovori o sporazumima između Unije i trećih zemalja ili međunarodnih organizacija i njihovo sklapanje provode se u skladu sa sljedećim postupkom.
2.   Vijeće odobrava otvaranje pregovora, donosi pregovaračke smjernice, odobrava potpisivanje sporazuma i sklapa ih.
3.   Komisija ili Visoki predstavnik Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku, kada se predviđeni sporazum odnosi isključivo ili poglavito na zajedničku vanjsku i sigurnosnu politiku, daje preporuke Vijeću koje donosi odluku kojom se odobrava otvaranje pregovora i kojom se, ovisno o predmetu predviđenog sporazuma, imenuje pregovarač Unije ili voditelj pregovaračkog tima Unije.
4.   Vijeće može pregovaraču uputiti smjernice i odrediti poseban odbor u savjetovanju s kojim se pregovori moraju voditi.
5.   Vijeće na prijedlog pregovarača donosi odluku kojom se odobrava potpisivanje sporazuma i, prema potrebi, njegova privremena primjena prije stupanja na snagu.
6.   Vijeće na prijedlog pregovarača donosi odluku o sklapanju sporazuma.
Osim kada se sporazumi odnose isključivo na zajedničku vanjsku i sigurnosnu politiku, Vijeće donosi odluku o sklapanju sporazuma:
(a)
uz prethodnu suglasnost Europskog parlamenta u sljedećim slučajevima:
[…]
(b)
nakon savjetovanja s Europskim parlamentom u ostalim slučajevima […]
7.   Pri sklapanju sporazuma Vijeće može, odstupajući od stavaka 5., 6. i 9., ovlastiti pregovarača da odobri izmjene sporazuma u ime Unije ako je njime predviđeno da se one usvajaju pojednostavnjenim postupkom ili ako ih usvaja tijelo osnovano sporazumom. Vijeće za takvo ovlaštenje može postaviti posebne uvjete.
[…]
10.   Europski se parlament odmah i u potpunosti izvješćuje o svim fazama tog postupka.
11.   Država članica, Europski parlament, Vijeće ili Komisija mogu pribaviti mišljenje Suda o tome je li predviđeni sporazum u skladu s Ugovorima. Ako je mišljenje Suda negativno, predviđeni sporazum može stupiti na snagu samo ako se izmijeni ili ako se revidiraju Ugovori.”
13.
Članak 220. UFEU‑a glasi:
„1.   Unija uspostavlja odgovarajuće oblike suradnje s tijelima Ujedinjenih naroda i njihovim specijaliziranim agencijama, Vijećem Europe, Organizacijom za sigurnost i suradnju u Europi i Organizacijom za gospodarsku suradnju i razvoj.
Unija također, ako je to primjereno, održava takve odnose s drugim međunarodnim organizacijama.
2.   Visoki predstavnik Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku i Komisija provode ovaj članak.”
14.
Člankom 221. UFEU‑a predviđeno je:
„1.   Uniju u trećim zemljama i pri međunarodnim organizacijama zastupaju delegacije Unije.
2.   Delegacije Unije pod vodstvom su Visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku. One djeluju u bliskoj suradnji s diplomatskim i konzularnim misijama država članica.”
III. Okolnosti spora
15.
Na prijedlog Komisije Vijeće ju je 22. listopada 2015. ovlastilo da u ime Europske unije otvori s Gabonskom Republikom pregovore o sklapanju novog Protokola o provedbi uz Sporazum o partnerstvu u području ribarstva između Gabonske Republike i Europske zajednice (2021. – 2026.) (u daljnjem tekstu: „Protokol”). Taj je sporazum sklopljen 2007. i njime su ribarima iz Zajednice odobrene ribolovne mogućnosti u teritorijalnim vodama Gabonske Republike (
4
).
16.
Nakon uspješnog zaključenja tih pregovora Protokol je parafiran 10. veljače 2021.
17.
Komisija je 19. svibnja 2021. podnijela Vijeću svoj prijedlog odluke o potpisivanju Protokola u ime Unije i o njegovoj privremenoj primjeni.
18.
Članak 2. prijedloga odluke glasi kako slijedi:
„Glavno tajništvo Vijeća izdaje dokumente potrebne za opunomoćivanje za potpisivanje Protokola, podložno njegovu sklapanju, od strane osobe koju imenuje Komisija.”
19.
Vijeće je odbilo izričaj predložen u članku 2. prijedloga odluke i potom donijelo spornu odluku.
20.
Sporna odluka glasi kako slijedi:
„Članak 1.
Odobrava se potpisivanje u ime Unije Protokola […] podložno [njegovu] sklapanju […].
Članak 2.
Predsjednik Vijeća ovlašćuje se da odredi jednu ili više osoba ovlaštenih za potpisivanje Protokola u ime Unije.
Članak 3.
Protokol se privremeno primjenjuje od datuma njegova potpisivanja […] do završetka postupaka potrebnih za njegovo stupanje na snagu.”
21.
Spornim odobrenjem od 28. lipnja 2021. predsjednik Vijeća dao je punomoć Nunu Britu, stalnom predstavniku Portugalske Republike pri Uniji i predsjedniku Odbora stalnih predstavnika vlada država članica (Coreper), te ga je ovlastio isključivo za to da potpiše Protokol u ime Unije.
22.
Dana 30. lipnja 2021. dokumentom ST 10307/21 Glavno tajništvo Vijeća obavijestilo je Komisiju i države članice o tome da je došlo do potpisivanja Protokola i da će se u skladu sa svojim člankom 24. primjenjivati od 29. lipnja 2021.
IV. Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
23.
Aktom koji je zaprimljen u tajništvu Suda 7. rujna 2021. Komisija je podnijela ovu tužbu za poništenje.
24.
Komisija zahtijeva da se:
–
poništi članak 2. sporne odluke;
–
poništi sporno odobrenje;
–
naloži Vijeću snošenje troškova.
25.
Vijeće zahtijeva da se:
–
tužba odbaci kao nedopuštena;
–
podredno, tužba odbije kao neosnovana;
–
Komisiji naloži snošenje troškova;
–
podredno, u slučaju da Sud prihvati zahtjeve za poništenje, odredi u skladu s člankom 264. stavkom 2. UFEU‑a da se učinci sporne odluke i spornog odobrenja moraju smatrati konačnima.
26.
Rješenjem od 26. siječnja 2022. predsjednik Suda dopustio je Češkoj Republici, Francuskoj Republici, Mađarskoj, Kraljevini Nizozemskoj i Portugalskoj Republici da interveniraju u potporu zahtjevima Vijeća.
27.
Rješenjem od 3. ožujka 2022. predsjednik Suda dopustio je Visokom predstavniku Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku (u daljnjem tekstu: Visoki predstavnik) da intervenira u potporu zahtjevima Komisije.
28.
Komisija, Visoki predstavnik, Vijeće, Češka, Francuska i Portugal očitovali su se u pisanom obliku i sudjelovali su na raspravi od 8. ožujka 2023. Mađarska i Nizozemska očitovali su se samo u pisanom obliku.
V. Ocjena
29.
Vijeće osporava dopuštenost i osnovanost tužbe za poništenje.
A. Dopuštenost
30.
Vijeće, koje podupiru Mađarska, Nizozemska i Portugal, obrazlaže nedopuštenost tužbe za poništenje u bitnome time da se pobijano odobrenje u članku 2. ne može odvojiti od ostatka sporne odluke. Njegovim se poništenjem može izmijeniti bit te odluke.
31.
Komisija, koju podupire Visoki predstavnik, osporava navedeno.
32.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, djelomično poništenje akta Unije moguće je samo kad su elementi čije se poništenje zahtijeva odvojivi od ostatka akta. To je slučaj samo ako se djelomičnim poništenjem ne dira u smisao ili bit tog akta. Glede provjere odvojivosti pobijanih odredaba, ona se sastoji u ispitivanju dosega tih odredaba. To je jedini način da se ocijeni bi li njihovo poništenje izmijenilo smisao i bit pobijanog akta. Pri tome se radi o objektivnoj ocjeni koja ne ovisi o (subjektivnoj) političkoj volji institucije koja je donijela taj akt (
5
).
33.
U članku 1. sporne odluke Vijeće odobrava potpisivanje Protokola i u njezinu članku 3. određuje da se on primjenjuje privremeno. Njegov članak 2. ovlašćuje predsjednika Vijeća da odredi osobu ovlaštenu za potpisivanje Protokola.
34.
Iz pravila u člancima 1. i 3. sporne odluke može se tako razabrati (politička) odluka Vijeća da se Protokol koji je Komisija ispregovarala odobri s obzirom na njegov sadržaj i da on privremeno stupi na snagu. Odobrenje predviđeno u članku 2. te odluke za određivanje osobe koja treba biti opunomoćena za potpisivanje Protokola tiče se, s druge strane, načina na koji se stvorena (vanjskopolitička) volja Unije u odnosu na Gabonsku Republiku treba izraziti i provesti. S objektivnog se gledišta ne može zaključiti da je pravno pitanje tko treba biti kao predstavnik Unije opunomoćen potpisati Protokol moglo utjecati na odluku Vijeća hoće li ono potpisivanjem odobriti Protokol i naložiti njegovu privremenu primjenu.
35.
Također bi bilo zamislivo da odobrenje i davanje punomoći za potpisivanje uslijedi kasnije u zasebnom aktu. To pokazuje da pravila u člancima 1. i 3. sporne odluke mogu postojati i bez njezina članka 2.
36.
Stoga, moguće poništenje članka 2. ne bi članke 1. i 3. sporne odluke lišilo njihova normativnog sadržaja niti bi izmijenilo taj sadržaj. Tim manje bi se na taj način izmijenio smisao ili bit te odluke.
37.
Stoga je članak 2. sporne odluke odvojiv od njezina ostataka i može biti predmetom tužbe.
38.
U tom je pogledu nebitna okolnost da je članak 2. sporne odluke već proveden i da je Protokol potpisan na međunarodnopravno obvezujući način. Naime, spor nije riješen zbog konkretnog rizika od ponavljanja. S obzirom na pravno mišljenje koje Vijeće zastupa, nema sumnje u to da će ono i ubuduće donositi akte usporedive s člankom 2. sporne odluke (
6
).
39.
U konačnici valja odbiti tvrdnju Vijeća koju podupire Mađarska i prema kojoj je Komisija u tužbi utvrdila i priložila samo informativni dopis Glavnog tajništva Vijeća od 30. lipnja 2021., ali ne i sporno odobrenje od 28. lipnja 2021. To odobrenje nije obavljeno niti je bilo priloženo tom informativnom dopisu. Umjesto toga, ono je dostavljeno Komisiji tek u pisanom postupku kao prilog odgovoru na tužbu Vijeća.
40.
Slijedom toga, prigovor nedopuštenosti koji je Vijeće istaknulo treba odbiti.
B. Meritum
41.
Komisija ističe dva razloga u potporu svojoj tužbi. Kao prvo, Vijeće je zadrlo u njezine nadležnosti (vidjeti u nastavku odjeljak 1.) i, kao drugo, povrijedilo svoje obveze obrazlaganja i objavljivanja sporne odluke (vidjeti u nastavku odjeljak 2.).
1.
Prvi tužbeni razlog
42.
Prvi tužbeni razlog sastoji se od dvaju dijelova, to jest povrede nadležnosti Komisije (članak 17. stavak 1. šesta rečenica UEU‑a u vezi s člankom 13. stavcima 1. i 2. UEU‑a) (prvi dio) i načela lojalne suradnje (članak 4. stavak 3. UEU‑a) (drugi dio). Oba ću dijela obraditi zajedno.
a)
Nerazjašnjen odnos članka 17. UEU‑a i članka 218. UFEU‑a
43.
Pravilo u članku 2. sporne odluke predstavlja povredu Ugovorâ u smislu članka 263. stavka 2. UFEU‑a samo ako je u skladu s člankom 218. stavcima 2. i 5. UFEU‑a u vezi s člankom 17. stavkom 1. šestom rečenicom UEU‑a Vijeće moralo prepustiti Komisiji da odredi predstavnika u svrhu potpisivanja Protokola. Prema članku 218. UFEU‑a Vijeće ima ključne nadležnosti u okviru postupka za sklapanje međunarodnih sporazuma (
7
). Prema članku 17. stavku 1. šestoj rečenici UEU‑a Komisija izvršava nadležnost vanjskog predstavljanja Unije podložno drugim pravilima Ugovora.
44.
Stoga pitanje odlučujuće za spor jest to spada li ovlast za određivanje osobe koja je ovlaštena potpisivati međunarodne sporazume u ime Unije u nadležnost Komisije za osiguravanje vanjskog predstavljanja Unije u smislu članka 17. stavka 1. šeste rečenice UEU‑a ili pak u nadležnosti Vijeća prilikom sklapanja takvih sporazuma prema članku 218. UFEU‑a.
45.
Odgovor na to pitanje ne proizlazi izričito iz ovih pravno jednakovrijednih odredbi Ugovora (
8
), nego se mora utvrditi tumačenjem. U središtu tog tumačenja nalazi se odnos između odredbi u članku 218. stavcima 2. i 5. UFEU‑a, s jedne strane, i odredbi u članku 17. stavku 1. šestoj rečenici UEU‑a, s druge strane. Taj odnos nije do sada još razjašnjen u sudskoj praksi.
46.
U vezi s člankom 17. stavkom 1. šestom rečenicom UEU‑a Sud je samo utvrdio da ovlast Komisije za vanjsko predstavljanje istu ne ovlašćuje da potpiše neobvezujuću dopunu sporazuma, čak i ako i ona odražava stajalište ili politiku Unije koju je Vijeće već utvrdilo. Umjesto toga Komisiji je potrebno prethodno odobrenje Vijeća (
9
). S druge strane nije odlučeno o ovdje spornom pitanju je li Komisija nakon odobrenja Vijeća za potpisivanje općenito ovlaštena potpisati obvezujući sporazum s trećom zemljom ili odrediti osobu koja je za to ovlaštena.
47.
Ovdje se mora osobito provjeriti može li se iz članka 17. stavka 1. šeste rečenice UEU‑a zaključiti da je Komisija – kao što to ona tvrdi – isključivo nadležna za to da odredi osobu opunomoćenu za potpisivanje međunarodnih sporazuma poput spornog Protokola. U tu ću svrhu najprije ispitati značenje pojma „vanjsko predstavljanje Unije”, osobito uzimajući u obzir međunarodno pravo (vidjeti odjeljak (b)). Nastavno na to rasvijetlit ću odnos između članka 17. stavka 1. šeste rečenice UEU‑a, s jedne strane, i članka 218. stavaka 2. i 5. UFEU‑a, s druge strane, uzimajući u obzir ciljeve tih odredaba (vidjeti odjeljak (c)).
b)
Članak 17. stavak 1. šesta rečenica UEU‑a – pojam „vanjsko predstavljanje Unije”
48.
Pravo Unije ne definira što valja razumjeti pod pojmom „vanjsko predstavljanje Unije”. Osobito nije izrijekom uređeno uključuje li predstavljanje i potpisivanje međunarodnih sporazuma.
49.
Iz povijesti nastanka članka 17. stavka 1. šeste rečenice UEU‑a također ne proizlazi uporište za to da su nadležnosti prilikom sklapanja međunarodnih sporazuma autori Ugovorâ željeli proširiti u korist Komisije odnosno ograničiti ih na štetu Vijeća. Za to nedostaju značajni materijali. Istovjetna odredba o nadležnosti već je bila sadržana u članku I‑26 stavku 1. Ugovora o Ustavu za Europu (
10
), pri čemu materijali ne pružaju informacije o razlozima ili ciljevima za njezino uvođenje ili o njezinu normativnom sadržaju.
50.
Zastupanje u pravnom smislu uobičajeno obilježava, doduše, to da je zastupani opunomoćio zastupnika za poduzimanje određenih radnji (
11
). To posebno uključuje očitovanja volje. Potpisivanje međunarodnog sporazuma jest prima facie takvo očitovanje volje.
1) Tumačenje s obzirom na međunarodno pravo
51.
To shvaćanje potvrđuju članci 10. i 11. Bečke konvencije o međunarodnim ugovorima i Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora međunarodnih organizacija. Iz tih odredbi valja zaključiti da se potpisivanjem takvog sporazuma može utvrditi njegov konačni tekst ili izraziti suglasnost da se veže njime. Potpisivanjem se tako u obama slučajevima daje očitovanje volje koje je obično obuhvaćeno ovlašću zastupanja.
52.
Dok se prvonavedena Bečka konvencija primjenjuje samo na ugovore između država, Unija je potpisala drugonavedenu konvenciju, ali ona nije stupila na snagu. Obje konvencije su, međutim, uvelike izraz međunarodnog običajnog prava. Stoga se njihove odredbe mogu upotrijebiti kao nadahnuće prilikom tumačenja prava Unije (
12
).
53.
Na temelju toga Komisija i Visoki predstavnik zastupaju čak stajalište da iz obiju bečkih konvencija proizlazi uporište za to da se Komisijina ovlast za predstavljanje, na temelju koje ona može potpisivati međunarodne sporazume, neposredno zasniva na članku 17. stavku 1. šestoj rečenici UEU‑a.
54.
Pitanje je li predstavnik države ovlašten u odnosu na druge države dati očitovanje volje uređeno je u objema bečkim konvencijama. U njima se s obzirom na obje funkcije potpisivanja navedene u člancima 10. i 11. razlikuje između, s jedne strane, opunomoćenih osoba ili osoba ovlaštenih za predstavljanje te, s druge strane, osoba koje se na temelju funkcije smatraju predstavnicima svoje države. Opunomoćena osoba mora podnijeti „odgovarajuću punomoć” ili ovlast za predstavljanje države mora proistjecati iz prakse zainteresiranih država ili drugih okolnosti (
13
). Određeni nositelji dužnosti, kao što su državni glavari, šefovi vlada i ministri vanjskih poslova, također se smatraju predstavnicima svoje države na temelju funkcija (
14
).
55.
S druge strane, za međunarodne organizacije Bečkom konvencijom o pravu međunarodnih ugovora međunarodnih organizacija predviđeno je tek ovlaštenje ili odobrenje za zastupanje na temelju okolnosti, ali ne i ovlast zastupanja na temelju funkcija (
15
). Čini se da se u odnosu na međunarodne organizacije svjesno odustalo od uvođenja pravila o ovlasti zastupanja na temelju funkcija, kako bi se posebice uzele u obzir znatne razlike u njihovoj strukturi i pravilima o zastupanju (
16
).
56.
Okolnost da u slučaju međunarodnih organizacija nije predviđeno zastupanje na temelju funkcija ne ide u prilogu tomu da bi se u vanjskim odnosima Komisijina ovlast zastupanja mogla neposredno zasnivati na članku 17. stavku 1. šestoj rečenici UEU‑a.
57.
Iz prakse Unije i država također ne proizlazi Komisijina ovlast zastupanja u vanjskim odnosima (
17
). Stranke u postupku to su više puta potvrdile. Kao što to proizlazi iz dokumentacije koju je podnijelo Vijeće, od stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona ono je, naprotiv, zadržalo svoju ustaljenu praksu prema kojoj samo ono određuje predstavnika i to redovito stalnog predstavnika država članica koji predsjeda Vijećem (
18
) te ga ovlašćuje za potpisivanje međunarodnih sporazuma s trećim zemljama. Samo u pojedinačnim slučajevima Vijeće opunomoćuje u tu svrhu, pored jednog od svojih predstavnika, i člana ili pripadnika službi Komisije (
19
). Isto vrijedi i u području ZVSP‑a za Visokog predstavnika (
20
). Ta ustaljena praksa koja Ugovorima nije izrijekom uređena (vidjeti točku 71. i sljedeće ovog mišljenja) ne može, doduše, stvoriti niti presedan koji obvezuje institucije Unije i na temelju kojeg bi se isključilo zastupanje putem Komisije (
21
).
58.
U skladu s tim međunarodnopravnim shvaćanjem i tom ustaljenom praksom sporna odluka također polazi od toga da u vanjskim odnosima ne postoji Komisijina punomoć ili ovlast zastupanja niti da čak izvorno proizlazi iz članka 17. stavka 1. šeste rečenice UEU‑a, nego je Vijeće tek mora dati u skladu s člankom 218. stavcima 2. i 5. UFEU‑a. Shodno tomu se u skladu s člankom 2. te odluke „[p]redsjednik Vijeća ovlašćuje […] da odredi jednu ili više osoba ovlaštenih za potpisivanje Protokola u ime Unije”.
59.
Naposljetku, unošenje članka 17. stavka 1. šeste rečenice UEU‑a na temelju Ugovora iz Lisabona koji je stupio na snagu 1. prosinca 2009. ne može se u tom pogledu smatrati drugom okolnošću na kojoj se zasniva punomoć (
22
). Već je dvojbeno i to može li izmjena unutarnjeg prava ugovorne stranke biti takva okolnost. Tome se osobito protivi zamisao sadržana u članku 27. obiju konvencija da se ugovorna stranka ne može pozivati na odredbe svoga unutrašnjeg prava da bi opravdala neizvršavanje ugovora.
60.
Pitanje zahtijeva li članak 17. stavak 1. šesta rečenica UEU‑a da se Komisija ili osoba koju ona odredi ovlaste za potpisivanje tiče se tako samo unutarnjih odnosa Unije. Ono osobito ne utječe na to je li potpisivanje Protokola putem predstavnika kojeg je Vijeće opunomoćilo moglo proizvesti pravne učinke u odnosu na Gabonsku Republiku ili je bilo irelevantno zbog nedostatka ovlasti zastupanja (
23
).
61.
Stoga se suprotno stavu Komisije i Visokog predstavnika, na temelju međunarodnog prava, a osobito obiju bečkih konvencija, ne može saznati kako je ovlast za potpisivanje međunarodnih sporazuma raspodijeljena između Vijeća i Komisije.
2) Tumačenje s obzirom na članke 220. i 221. UFEU‑a
62.
Nadalje, članci 220. i 221. UFEU‑a mogli bi imati važnost za tumačenje članka 17. stavka 1. šeste rečenice UEU‑a. Naime, osobito se članak 221. stavak 1. UFEU‑a odnosi izrijekom na „zastupa[nje] Unije” od strane njezinih delegacija.
63.
Od Ugovora iz Lisabona odredbe u člancima 220. i 221. UFEU‑a na novi način uređuju, među ostalim, odnose Unije prema međunarodnim organizacijama i trećim zemljama, tako da te nadležnosti raspodjeljuju između Komisije i Visokog predstavnika. Iako potonji nije samostalna institucija Unije u smislu članka 13. stavka 1. UEU‑a, nego član Komisije, on posjeduje posebne, samostalne nadležnosti kao predstavnik Unije, osobito u okviru ZVSP‑a (članak 18. i članak 27. stavak 2. UEU‑a) (
24
).
64.
Unatoč upotrebi pojma „zastupanje” članci 220. i 221. UFEU‑a ne tiču se, doduše, zastupanja Unije u slučaju uspostavljanja međunarodnih sporazuma, a kamoli ovlasti za njihovo potpisivanje, nego samo njezina diplomatskog ili konzularnog zastupanja i suradnje s međunarodnim organizacijama.
65.
Međutim, to ne isključuje da se članak 17. stavak 1. šesta rečenica UEU‑a, također unesena Ugovorom iz Lisabona, i pojam „vanjsko predstavljanje Unije” sadržan u njoj šire shvate (točka 50. ovog mišljenja). Slično kao što je članak 27. stavak 2. UEU‑a u vezi s člancima 220. i 221. UFEU‑u Visokom predstavniku sveobuhvatno prenio vanjsko zastupanje u području ZVSP‑a, članak 17. stavak 1. šesta rečenica UEU‑a možda je proširila nadležnosti Komisije također i u vezi sa sklapanjem međunarodnih sporazuma.
3) Međuzaključak
66.
Stoga Komisijina ovlast zastupanja u vanjskim odnosima glede potpisivanja međunarodnih sporazuma u ime Unije ne nastaje ni na temelju teksta članka 17. stavka 1. šeste rečenice UEU‑a ni na temelju njezina tumačenja s obzirom na međunarodno pravo ili članke 220. i 221. UFEU‑a. No, nadležnost za potpisivanje je prima facie u unutarnjim odnosima Unije obuhvaćena pojmom „vanjsko predstavljanje Unije”.
c)
Članak 218. stavci 2. i 5. UFEU‑a – odobrenje Vijeća za potpisivanje
67.
Nadležnosti Komisije prema članku 17. stavku 1. šestoj rečenici UEU‑a postoje, doduše, samo podložno „drugim slučajevima predviđenima u Ugovorima”. Takvo bi ograničenje moglo proizići iz članka 218. stavaka 2. i 5. UFEU‑a te nadležnosti Vijeća koje su u njima predviđene radi sklapanja međunarodnih sporazuma.
1) Argumentacija stranaka u postupku
68.
Prema navodima Komisije i Visokog predstavnika, osobito iz teksta, strukture i svrhe članka 218. stavka 5. UFEU‑a proizlazi da ta odredba samo u unutarnjim odnosima Unije uređuje koja institucija, to jest, Vijeće, mora dati suglasnost za ispregovarani sporazum i njegovo potpisivanje. Međutim, pitanje tko potpisuje takav sporazum tiče se vanjskog predstavljanja Unije. Ono je uređeno u odredbi članka 17. stavka 1. šeste rečenice UEU‑a koja je posebna u tom pogledu te je izvan ZVSP‑a dodijeljeno Komisiji.
69.
Suprotno tomu, Vijeće tumači članak 218. stavak 5. UFEU‑a na način da on obuhvaća ne samo nadležnost za davanje odobrenja za potpisivanje, nego i za samo potpisivanje. Odluka o davanju odobrenja za potpisivanje čini pravnu cjelinu zajedno s odobrenjem za imenovanje osobe koja daje potpis. Stoga je članak 218. stavak 5. UFEU‑a sveobuhvatnija i posebna norma u odnosu na članak 17. stavak 1. šestu rečenicu UEU‑a.
70.
Radi davanja odgovora na pitanje koje je od ovih dvaju stajališta točno, članak 218. UFEU‑a tumačim s obzirom na njegov tekst i strukturu njegovih odredbi. Povijest nastanka tog članka beskorisna je za tumačenje (
25
).
2) Ocjena
71.
Prema sudskoj praksi Suda, u području sklapanja međunarodnih ugovora članak 218. UFEU‑a je autonomno i opće pravno pravilo, ustavnog značaja, s obzirom na to da institucijama Unije dodjeljuje određene ovlasti. S ciljem uspostavljanja ravnoteže između institucija, tom je odredbom predviđeno, ponajprije, da pregovore o sklapanju sporazuma između Unije i jedne ili više trećih država vodi Komisija, uz poštovanje direktiva za pregovore koje donosi Vijeće, potom sporazume sklapa Vijeće, uz prethodnu suglasnost Parlamenta ili nakon savjetovanja s njime. Međutim, ovlast sklapanja takvih sporazuma dodijeljena je Vijeću, osim ovlasti koje su u tom području priznate Komisiji (
26
).
72.
Potonja rezerva u korist nadležnosti Komisije izvorno je bila sadržana u članku 228. stavku 1. Ugovora o EEZ‑u (
27
) i poslije u članku 300. stavku 2. Ugovora o EZ‑u, ali nedostaje u članku 218. UFEU‑a. Naime, uvođenjem članka 17. stavka 1. šeste rečenice UEU‑a preokrenuo se odnos pravilo – iznimka. Naime, ovlasti Komisije u tom području sada postoje podložno drugim pravilima Ugovorâ, posebno članku 218. UFEU‑a.
73.
Člankom 218. stavkom 2. UFEU‑a predviđeno je u vidu općenitije odredbe, među ostalim, to da Vijeće „odobrava” potpisivanje sporazuma i sklapa ih. Potpisivanje ugovora moglo bi biti sadržano u pojmu sklapanja ugovora.
74.
Doduše, odobravanje potpisivanja posebno je uređeno u članku 218. stavku 5. UFEU‑a. U skladu s njime Vijeće donosi „[…] odluku kojom se odobrava potpisivanje sporazuma i, prema potrebi, njegova privremena primjena prije stupanja na snagu”. Nadalje, prema članku 218. stavku 6. UFEU‑a Vijeće donosi „odluku o sklapanju sporazuma”.
75.
Članak 218. stavak 5. UFEU‑a mogao bi se shvatiti na način da Vijeće mora „odobriti” potpisivanje putem osobe koju je ovlastilo. To bi tumačenje slijedilo argument Vijeća da između odobrenja za potpisivanje koje se zahtijeva člankom 218. stavcima 2. i 5. UFEU‑a i određivanja osoba ovlaštenih za to postoji „pravno jedinstvo”.
76.
Osim toga, njime bi se u obzir uzela i „hibridna” narav Vijeća. Za razliku od ostalih institucija Unije, ono nije homogeno niti je strukturirano jasnom i trajnom hijerarhijom. Umjesto toga, ono se u skladu s člankom 16. stavkom 2. UEU‑a sastoji od po jednog predstavnika svake države članice na ministarskoj razini, koji smije preuzimati obveze u ime vlade dotične države članice i glasovati, ali ne zastupa Vijeće kao instituciju. Takvo zastupanje, kao u ovom slučaju, obično obavlja država članica koja predsjeda rotirajućim predsjedništvom Vijeća prema članku 16. stavku 9. UEU‑a (
28
). No, zbog nepostojanja općeg institucionalnog ovlaštenja za zastupanje, za njega je potrebna izričita odluka u konkretnom slučaju.
77.
Usto, tim se tumačenjem ne bi isključilo to da Vijeće opunomoći i drugu instituciju za potpisivanje međunarodnog ugovora, ako mu se to učini svrsishodnim; no, ono ne bi to bilo dužno učiniti. Kao što je to već spomenuto u točki 57. ovog mišljenja, to se povremeno događa u praksi.
78.
Međutim, to shvaćanje nema dostatno uporište ni u tekstu ni u strukturi odredbi članka 218. UFEU‑a.
79.
U članku 218. stavcima 2., 5. i 6. UFEU‑a razlikuju se, naime, nadležnost Vijeća za sklapanje sporazuma, s jedne strane, i davanje njegova odobrenja za njegovo potpisivanje, s druge strane. Stoga potpisivanje kao takvo ne može biti sastavni dio nadležnosti Vijeća za sklapanje međunarodnih sporazuma.
80.
Te odredbe ostavljaju, osim toga, otvorenim pitanje tko određuje osobu koja potpisuje međunarodni sporazum u ime Unije. Činjenica da Vijeće odlukom samo „odobrava” potpisivanje upućuje u tom pogledu na to da ono ni ne spada u njegovu vlastitu nadležnost niti da ono samo mora imenovati osobu koja je za to opunomoćena.
81.
U prilog tomu govori i tumačenje članka 218. stavaka 2. i 5. UFEU‑a s obzirom na članak 218. stavak 3. UFEU‑a, kako ga zagovaraju Komisija i Visoki predstavnik.
82.
Prema članku 218. stavku 3. UFEU‑a izvan ZVSP‑a Vijeće donosi na preporuku Komisije odluku kojom se odobrava otvaranje pregovora i kojom se imenuje pregovarač Unije ili voditelj pregovaračkog tima Unije. Kao što je to priznato u sudskoj praksi Suda (točka 68. ovog mišljenja), te osobe, koje su pripremile preporuke za predviđeni sporazum, dolaze u pravilu iz službi Komisije. Iz okolnosti da prema toj odredbi Vijeće određuje samo pregovarača ili voditelja pregovaračkog tima (iz redova Komisije), Komisija i Visoki predstavnik uvjerljivo zaključuju da u nedostatku odgovarajućeg pravila u članku 218. stavku 5. UFEU‑a ono ne može biti ovlašteno odrediti i osobe koje su opunomoćene za potpisivanje ugovora.
83.
Prevladavajući razlozi stoga idu u prilog tomu da se u tim slučajevima samo Komisija, u skladu s člankom 17. stavkom 1. šestom rečenicom UEU‑a, može ovlastiti da u okviru izvršavanja svoje nadležnosti vanjskog predstavljanja Unije potpiše međunarodni sporazum ili odredi osobu ovlaštenu za to.
84.
Zbog nepostojanja nadležnosti Vijeća iz članka 218. UFEU‑a da odredi osobu ovlaštenu za potpisivanje međunarodnog sporazuma, ta nadležnost spada, slijedom toga, u nadležnost Komisije prema članku 17. stavku 1. šestoj rečenici UEU‑a da osigurava vanjsko predstavljanje Unije.
d)
Međuzaključak
85.
Prvi tužbeni razlog mora se stoga prihvatiti, pri čemu nije potrebno ispitati ostale argumente Komisije i Visokog predstavnika, osobito u odnosu na navodnu povredu obveze lojalne suradnje prema članku 4. stavku 3. UEU‑a.
2.
Drugi tužbeni razlog
86.
U okviru drugog tužbenog razloga Komisija ističe povredu obveza obrazlaganja objavljivanja sporne odluke iz članka 296. stavka 2. i članka 297. UFEU‑a (prvi dio) i obveze lojalne suradnje među institucijama koja se ovdje zasniva na članku 13. stavku 2. drugoj rečenici UEU‑a (drugi dio).
87.
Taj je tužbeni razlog očito neosnovan u svojem prvom dijelu.
88.
S jedne strane, kako je to utvrđeno u točkama 33. i 34. ovog mišljenja, normativni sadržaj članaka 1. do 3. sporne odluke jasno proizlazi iz njihova teksta. S druge strane, odobrenje za potpisivanje ugovora s trećom zemljom, kao što to sama Komisija prešutno priznaje u replici, ne podliježe obvezi objavljivanja.
89.
Stoga se prvi dio drugog tužbenog razloga ne može prihvatiti.
90.
Međutim, drugi je dio tog tužbenog razloga osnovan. Kao što je to razvidno iz razloga izloženih u prvom tužbenom razlogu, zbog prekoračenja svoje nadležnosti Vijeće je na štetu Komisije povrijedilo članak 13. stavak 2. drugu rečenicu UEU‑a.
91.
Stoga treba prihvatiti tužbu Komisije.
92.
Nasuprot tomu, podredni zahtjev Vijeća da se zadrže pravni učinci pobijane odluke i spornog odobrenja prema članku 264. stavku 2. UFEU‑a treba odbiti.
93.
Prema članku 264. stavku 2. UFEU‑a, Sud, ako to smatra potrebnim, navodi koji se učinci akta kojeg je proglasio ništavim smatraju konačnima. Sudska je praksa to zbog razloga pravne sigurnosti smatrala nužnim osobito onda kada bi neposredni učinci ništavosti imali ozbiljne negativne posljedice za dotičnu osobu (
29
).
94.
Međutim, Vijeće nije navelo ni eventualno pogođene osobe ni objasnila koje bi ozbiljne negativne posljedice one imale u slučaju ništavosti. Samo je neodređeno uputilo na pravnu sigurnost i vjerodostojnost Unije kao međunarodnog aktera.
95.
Kao što to Komisija navodi, a Vijeće priznaje, ništavost pobijane odluke i spornog odobrenja odnosi se samo na unutarnje odnose Unije. Ona nema nikakva utjecaja na pravne učinke potpisivanja Protokola i stoga na pravilno izvršavanje Sporazuma o partnerstvu u području ribarstva s Gabonskom Republikom. Naime, utvrđeni nedostatak ovlasti zastupanja predstavnika Vijeća nije očita povreda odredbe od bitnog značenja u smislu članka 46. obiju bečkih konvencija koja bi mogla dovesti u pitanje međunarodnopravnu valjanost Protokola. Uostalom, radi očuvanja pravne sigurnosti u vanjskim odnosima bila bi dovoljna Unijina naknadna potvrda potpisivanja koje je izvršio predstavnik Vijeća u smislu članka 8. obiju bečkih konvencija.
VI. Troškovi
96.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Vijeće nije uspjelo u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova, u skladu s Komisijinim zahtjevom.
97.
U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, Češka Republika, Francuska Republika, Mađarska, Kraljevina Nizozemska, Portugalska Republika i Visoki predstavnik Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku snose vlastite troškove.
VII. Zaključak
98.
Predlažem Sudu da odluči kako slijedi:
1.
Poništava se članak 2. Odluke Vijeća (EU) 2021/1117 od 28. lipnja 2021. o potpisivanju, u ime Europske unije, i privremenoj primjeni Protokola o provedbi uz Sporazum o partnerstvu u području ribarstva između Gabonske Republike i Europske zajednice (2021. – 2026.) (SL 2021., L 242, str. 1.).
2.
Poništava se odobrenje koje je predsjednik Vijeća dao 28. lipnja 2021. stalnom predstavniku Portugalske Republike i predsjedniku Odbora stalnih predstavnika vlada država članica (Coreper) za potpisivanje tog Protokola u ime Unije.
3.
Vijeće snosi vlastite troškove i troškove Komisije.
4.
Češka Republika, Francuska Republika, Mađarska, Kraljevina Nizozemska, Portugalska Republika i Visoki predstavnik Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku snose vlastite troškove.
(
1
)	Izvorni jezik: njemački
(
2
)	SL 2021., L 242, str. 1.
(
3
)	Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 1155., str. 331.
(
4
)	Uredba Vijeća (EZ) br. 450/2007 od 16. travnja 2007. o sklapanju Sporazuma o partnerstvu u ribarstvu između Gabonske Republike i Europske zajednice (SL 2007., L 109, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 9., str. 149.)
(
5
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 22. studenoga 2022., Komisija/Vijeće (Pristupanje Ženevskom aktu) (C‑24/20, EU:C:2022:911, t. 47. i 48. i navedenu sudsku praksu).
(
6
)	O dopuštenosti tužbi protiv akata koje donesu institucionalni akteri i koji su već provedeni ili se više ne primjenjuju u trenutku podnošenja tužbe vidjeti presudu od 24. studenoga 2022.Parlament/Vijeće (Tehničke mjere u odnosu na ribolovne mogućnosti) (C‑259/21, EU:C:2022:917, t. 45. do 48. i tamo navedenu sudsku praksu).
(
7
)	Vidjeti točku 67. i sljedeće ovog mišljenja.
(
8
)	Vidjeti članak 1. stavak 3. UEU‑a i članak 1. stavak 2. UFEU‑a.
(
9
)	Vidjeti presudu od 28. srpnja 2016., Vijeće/Komisija (C‑660/13, EU:C:2016:616, t. 34. do 38.).
(
10
)	SL 2004., C 310, str. 1.
(
11
)	Vidjeti, primjerice, članak 119. stavke 1. i 2. Poslovnika Suda.
(
12
)	Vidjeti u tom smislu presude od 25. veljače 2010., Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, t. 40. do 43.), od 27. veljače 2018., Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, t. 47. i 48.), i od 26. veljače 2019., N Luxembourg 1. i dr. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 i C‑299/16, EU:C:2019:134, t. 90.).
(
13
)	Članak 7. stavak 1. točke (a) i (b) obje bečke konvencije
(
14
)	Članak 7. stavak 2. obje bečke konvencije
(
15
)	Članak 7. stavak 3. točke (a) i (b) Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora međunarodnih organizacija
(
16
)	Točka 7. i sljedeće, osobito točka 12. komentara članka 7. nacrta Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora međunarodnih organizacija nakon 33. sjednice Komisije za međunarodno pravo, Godišnjak Komisije za međunarodno pravo, 1981., sv. II., dio 2., str. 129. i 130.
(
17
)	Vidjeti članak 7. stavak 1. točku (b) Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora; vidjeti također članak 7. stavak 3. točku (b) Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora međunarodnih organizacija.
(
18
)	U području ribarstvene politike vidjeti, primjerice, Sporazum o partnerstvu u održivom ribarstvu između Europske unije, s jedne strane, i Vlade Grenlanda i Vlade Danske, s druge strane (SL 2021., L 175, str. 3.), Sporazum o partnerstvu u održivom ribarstvu između Europske unije i Republike Sejšela (SL 2020., L 60, str. 5.) i Protokol o provedbi Sporazuma o partnerstvu u ribarstvu između Europske zajednice i Republike Gvineje Bisau (2019.–2024.) (SL 2019., L 173, str. 3.).
(
19
)	Vidjeti, primjerice, Sporazum o povlačenju Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju (SL 2020., L 29, str. 7.) i Sporazum o sigurnosti civilnog zrakoplovstva između Europske unije i Japana (SL 2020., L 229, str. 4.).
(
20
)	Vidjeti, primjerice, Okvirni sporazum između Europske unije i Ujedinjenih naroda za pružanje uzajamne potpore u kontekstu njihovih misija i operacija na terenu (SL 2020., L 389, str. 2.) koji je potpisan u New Yorku 29. rujna 2020. i koji je potpisao samo jedan predstavnik Vijeća. Do zajedničkog potpisivanja putem predstavnika Vijeća i Visokog predstavnika došlo je u slučaju Sporazuma o dobrovoljnom partnerstvu između Europske unije i Socijalističke Republike Vijetnama o izvršavanju zakonodavstva, upravljanju i trgovini u području šuma (SL 2019., L 147, str. 3.). Vidjeti, međutim, i Sporazum između Europske unije i Vlade Socijalističke Republike Vijetnama o uspostavi okvira za sudjelovanje Vijetnama u operacijama Europske unije za upravljanje krizama (SL 2019., L 276, str. 3.) koji je potpisao samo Visoki predstavnik.
(
21
)	Vidjeti presudu od 25. listopada 2017., Komisija/Vijeće (WRC‑15) (C‑687/15, EU:C:2017:803, t. 41. i 42. i navedenu sudsku praksu).
(
22
)	Vidjeti članak 7. stavak 1. točku (b) Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora i članak 7. stavak 3. točku (b) Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora međunarodnih organizacija.
(
23
)	Vidjeti članak 8. obiju bečkih konvencija.
(
24
)	U skladu s prethodnom odredbom u članku 26. UEU‑a (Ugovor iz Amsterdama), glavni tajnik Vijeća još je obnašao dužnost Visokog predstavnika.
(
25
)	Vidjeti osobito prethodnu odredbu u članku 300. stavku 2. prvom podstavku UEZ‑a koja slično glasi u odnosu na članak 218. stavak 5. UFEU‑a.
(
26
)	Presuda od 16. srpnja 2015., Komisija/Vijeće (C‑425/13, EU:C:2015:483, t. 62.)
(
27
)	Vidjeti presudu od 9. kolovoza 1994., Francuska/Komisija (C‑327/91, EU:C:1994:305, t. 28.).
(
28
)	Vidjeti članak 15. Poslovnika Vijeća, kako je izmijenjen Odlukom Vijeća 2009/937/EU, Euratom od 1. prosinca 2009. (SL 2009., L 325, str. 35.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 181.).
(
29
)	Presuda od 1. ožujka 2022., Komisija/Vijeće (Sporazum s Republikom Korejom) (C‑275/20, EU:C:2022:142, t. 54. i 55. i ondje navedena sudska praksa)