62004CC0508_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Šajā prasībā par valsts pienākumu neizpildi Komisija ceļ iebildumus par Padomes 1992. gada 21. maija Direktīvas 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (2) (turpmāk tekstā – “Dzīvotņu direktīva”) atsevišķu noteikumu transponēšanu vairākās Austrijas federālajās zemēs.
2. [Pirmstiesas] procedūra tika uzsākta 2000. gada 13. aprīlī ar aicinājumu iesniegt apsvērumus (brīdinājuma vēstule) un turpināta ar 2003. gada 15. oktobra argumentēto atzinumu. Visbeidzot, 2004. gada 8. decembrī Komisija cēla šo prasību.
3. Pēc tam, kad lietas gaitā tika veikti dažādu Austrijas tiesību aktu grozījumi, Komisijas prasījumi Tiesai tagad ir šādi:
– atzīt, ka Austrijas Republika nav izpildījusi savu pienākumu pareizi un pilnībā transponēt Padomes 1992. gada 21. maija Direktīvu 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību, jo tā nav pilnībā un pareizi Austrijas tiesību aktos transponējusi Direktīvas 92/43/EEK 1. pantu, 6. panta 1. un 2. punktu, 12. pantu, 13. pantu, 16. panta 1. punktu un 22. panta b) punktu;
– piespriest Austrijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
4. Austrijas Republikas prasījumi Tiesai ir šādi:
– noraidīt šo prasību kā nepamatotu; vismaz tiktāl, ciktāl jau ir notikusi Austrijas tiesību aktu pielāgošana un
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
II – Vērtējums
5. Prasība ir jāizvērtē atbilstoši tam tiesiskajam stāvoklim, kāds pastāvēja brīdī, kad beidzās Komisijas argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš. Tā kā argumentēto atzinumu Austrijas Pastāvīgā pārstāvniecība saņēma 2003. gada 17. oktobrī, tad atskaites brīdis ir 2003. gada 17. decembris.
6. Austrija neapstrīd Komisijas pārmetumu, ka tā nav transponējusi vai ir nepilnīgi transponējusi Dzīvotņu direktīvas 12. un 13. pantu, bet paziņo, ka ir nodomājusi veikt grozījumus savā tiesiskajā regulējumā. Tas pats attiecas arī uz pārmetumu par nepareizu 16. panta 1. punkta transponēšanu attiecībā uz Štīrijas [ Steiermark ] (3) un Tiroles [ Tirol ] federālajām zemēm. Tā kā līdz argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām nav veiktas tiesību aktu izmaiņas, tad tiktāl valsts pienākumu neizpilde ir jāuzskata par atzītu.
7. Šajā sakarā jāatgādina, ka no minētās direktīvas ceturtā un vienpadsmitā apsvēruma izriet, ka apdraudētās dzīvotnes un sugas ir daļa no Eiropas Kopienas dabas mantojuma un ka draudiem, kas uz tām gulstas, bieži ir pārrobežu raksturs, no kura izriet, ka visām dalībvalstīm ir pienākums veikt aizsardzības pasākumus atbilstoši kopējai atbildībai. Līdz ar to transponēšanas precizitātei ir īpaša nozīme tādos gadījumos kā šis, kad kopējā mantojuma apsaimniekošana to teritorijā ir uzticēta dalībvalstīm (4) .
A – Par Dzīvotņu direktīvas 1. pantu
8. Komisija pārmet Austrijai, ka Zalcburgas zeme nav transponējusi vairāku jēdzienu definīcijas, kas minētas Dzīvotņu direktīvas 1. pantā: “dabiskas dzīvotnes aizsardzības statuss” [e) punkts], “Kopienā nozīmīgas sugas” [g) punkts], “sugas aizsardzības statuss” [i) punkts] un “īpaši aizsargājama dabas teritorija” [l) punkts]. Tiesa jau iepriekš ir atzinusi, ka Dzīvotņu direktīvas 1. panta definīcijas ir jātransponē (5) .
9. Austrija iebilst pret šo apgalvojumu un norāda, ka, skatot jēdzienu “iejaukšanās” apvienojumā ar aizsardzības mērķiem, šīs definīcijas ir aptvertas pietiekamā apjomā.
1) Par Dzīvotņu direktīvas 1. panta e) un i) punktu
10. Šo abu definīciju priekšmets ir dabisko dzīvotņu un sugu aizsardzības statuss, kā arī nosacījumi, kuros šis aizsardzības statuss tiek uzskatīts par labvēlīgu. Šo definīciju formulējums ir šāds:
“e) dabiskas dzīvotnes aizsardzības statuss
ir uz dabisku dzīvotni un [tai] raksturīgajām sugām iedarbojošos ietekmju kopums, kas ilgtermiņā var ietekmēt šī[s] dzīvotnes dabisko izplatību, struktūru un funkcijas, kā arī [tai] raksturīgo sugu ilglaicīgas izdzīvošanas iespējas 2. pantā minētajā teritorijā.
Dabiskas dzīvotnes aizsardzības statusu uzskata par labvēlīgu, ja:
– tās dabiskās izplatības areāls un teritorijas, ko tā aizņem šā areāla robežās, ir stabilas vai paplašinās un
– pastāv un, iespējams, ka arī tuvākajā laikā pastāvēs dzīvotnei raksturīgā struktūra un funkcijas, kas vajadzīgas tās ilglaicīgai uzturēšanai,
un
– [tai] raksturīgo sugu aizsardzības statuss ir labvēlīgs, kā noteikts i) punktā.
[..]
i) sugas aizsardzības statuss
ir uz attiecīgo sugu iedarbojošos ietekmju kopums, kas ilgtermiņā var ietekmēt šīs sugas populāciju izplatību un skaitlisko daudzumu 2. pantā minētajā teritorijā.
Aizsardzības statusu uzskata par labvēlīgu, ja:
– attiecīgo sugu populācijas dinamikas dati liecina, ka ilgtermiņā suga sevi atražo un ir dzīvotspējīga konkrētās dabiskās dzīvotnes sastāvdaļa,
– sugas dabiskās izplatības areāls nav samazinājies, un šķiet, ka tas nemazināsies arī tuvākajā laikā, un
– dzīvotne ir un šķiet, ka arī turpmāk būs pietiekami plaša tās populāciju ilglaicīgai uzturēšanai.”
11. Austrija pauž uzskatu, ka šīs definīcijas ir pietiekamā apjomā iekļautas Zalcburgas Likuma par dabas aizsardzību [ Salzburger Naturschutzgesetz ] 5. panta 8. un 9. punktā, kā arī 22.a panta 3. un 4. punktā.
12. Šie noteikumi definē “iejaukšanās” un “aizsardzības mērķu” jēdzienus (5. panta 8. un 9. punkts), aizsargājamo teritoriju noteikumu saturu, kā arī priekšnoteikumus, lai pieļautu atkāpes attiecībā uz tur paredzētajiem aizliegumiem, it īpaši par ietekmes novērtējumu (22.a panta 3. un 4. punkts). Lai gan jēdziens “labvēlīgs aizsardzības statuss” tiek izmantots, taču tas netiek definēts.
13. No tā izriet, ka Dzīvotņu direktīvas 1. panta e) un i) punkta definīcijas nevis tika transponētas, bet gan daudz lielākā mērā ir uzskatāmas par priekšnosacījumu attiecīgajām normām. Šāds likumdošanas veids tomēr nenodrošina, ka attiecīgo tiesību aktu piemērošanā patiešām būs ņemti vērā visi šo definīciju elementi. Šie definīciju elementi ir būtiski, nosakot dzīvotņu un sugu aizsardzības apjomu.
14. Tā, piemēram, izvērtējot ietekmi uz kādu dzīvotni, ir jāņem vērā ne tikai tās vispārējais raksturojums, bet arī – 1. panta e) punktā minētās – tur sastopamās raksturīgās sugas. Darbības, kuras, lai gan kopumā nesamazina kāda noteikta tipa dzīvotnes teritoriju, kā arī neapdraud tās eksistenci, bet tomēr kaitē noteiktām tur sastopamām raksturīgajām sugām, ir patiešām būtiskas šāda tipa dzīvotņu aizsardzības statusam.
15. Tādēļ nevar uzskatīt, ka Dzīvotņu direktīvas 1. panta e) un i) punkts ir pareizi transponēti Zalcburgas Likuma par dabas aizsardzību 5. panta 8. un 9. punktā, kā arī 22.a panta 3. un 4. punktā.
2) Par Dzīvotņu direktīvas 1. panta g) punktu
16. Dzīvotņu direktīvas 1. panta g) punkts ir izteikts šādi:
“g) Kopienā nozīmīgas sugas
ir sugas, kas 2. pantā minētajā teritorijā ir:
i) apdraudētas, izņemot tās sugas, kurām minētajā teritorijā ir dabiskās izplatības areāla galējā robeža un kas nav apdraudētas vai jutīgas rietumu palearktiskajā rajonā, vai
ii) jutīgas, t.i., kas tuvākajā laikā varētu kļūt par apdraudētām sugām, ja turpināsies apdraudētību veicinošu faktoru ietekme, vai
iii) retas, t.i., tās pārstāv nelielas populācijas, kas pašlaik nav ne apdraudētas, ne jutīgas, taču tomēr ir zināms risks par tādām kļūt. Šo sugu īpatņi atrodami ierobežotos ģeogrāfiskos apgabalos vai nelielā skaitā ir izkliedēti plašākā apgabalā, vai
iv) endēmas un kam vajadzīga īpaša uzmanība, kuras iemesls ir dzīvotnes īpatnības un/vai šo sugu izmantošanas iespējamā ietekme uz dzīvotni, un/vai šo sugu izmantošanas iespējamā ietekme uz dzīvotnes aizsardzības statusu.
Šādas sugas ir uzskaitītas vai var tikt uzskaitītas II pielikumā un/vai IV vai V pielikumā.”
17. Šī jēdziena transponēšana ir nepieciešama, jo tas tiek izmantots, nosakot Dzīvotņu direktīvas 2. panta 2. punkta mērķus. Saskaņā ar šo tiesību normu pasākumus, ko veic saskaņā ar šo direktīvu, izstrādā tā, lai saglabātu vai atjaunotu Kopienā nozīmīgu dabisko dzīvotņu un savvaļas faunas un floras sugu labvēlīgu aizsardzības statusu. Šāds mērķis savukārt ir būtisks, lai noteiktu Dzīvotņu direktīvas 11. pantā minētā uzraudzības pienākuma apjomu, kas visaptveroši, skaidri un precīzi jātransponē valsts tiesību aktos (6) .
18. Austrija pauž uzskatu, ka šī definīcija ir pietiekamā apjomā ietverta Zalcburgas Likuma par dabas aizsardzību 3.a, 22.a, 22.b, 29. un 30. pantā.
19. Attiecīgo tiesību aktu priekšmets tomēr ir tikai interešu izvērtēšana un līdzsvarošanas pasākumi (3.a pants), Eiropas aizsargājamās teritorijas (22.a un 22.b pants), kā arī augu aizsardzība (29. un 30. pants). Jēdziens “Kopienā nozīmīga suga” tur pat nav minēts. Tādēļ minētajos tiesību aktos nav transponēts Dzīvotņu direktīvas 1. panta g) punkts.
3) Par Dzīvotņu direktīvas 1. panta l) punktu
20. Dzīvotņu direktīvas 1. panta l) punkts ir izteikts šādi:
“1) īpaši aizsargājama dabas teritorija
ir Kopienā nozīmīga teritorija, ko dalībvalstis nosaka ar normatīvu vai administratīvu aktu un/vai līgumu un kur piemēro vajadzīgos aizsardzības pasākumus, lai saglabātu vai atjaunotu labvēlīgu aizsardzības statusu tām dabiskajām dzīvotnēm un/vai sugu populācijai, kuru dēļ attiecīgā teritorija ir noteikta.”
21. Saskaņā ar Austrijas viedokli šī definīcija ir pietiekamā apjomā transponēta Zalcburgas Likuma par dabas aizsardzību 5. panta 9. punktā, kā arī 22.a pantā. Šīs normas attiecas uz Eiropas aizsargājamo teritoriju saglabāšanas mērķiem (5. panta 9. punkts) un šīm teritorijām nosakāmo aizsardzības režīmu (22.a pants). Papildus Austrijas uzskaitītajām tiesību normām ir jāņem vērā arī Eiropas aizsargājamo teritoriju definīcija 5. panta 10. punktā.
22. Jēdziens “īpaši aizsargājama teritorija” netiek izmantots Zalcburgas Likumā par dabas aizsardzību. Tā vietā šajā likumā tiek izmantots jēdziens “Eiropas aizsargājamās teritorijas”. Pretēji Dzīvotņu direktīvas 1. panta l) punktam Zalcburgas Likuma par dabas aizsardzību 5. panta 10. punktā netiek norādīts uz tām teritorijām, ko dalībvalstis nosaka ar normatīvu vai administratīvu aktu un/vai līgumu, bet gan uz teritorijām, kuras Komisija saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 4. panta 2. punktu ir ietvērusi Kopienā nozīmīgu teritoriju sarakstā, kā arī uz teritorijām, kuras Zalcburgas zeme saskaņā ar Direktīvas 4. panta 1. punktu ir ieteikusi ietvert šajā sarakstā. No definīciju tiešas transponēšanas viedokļa tas nav bīstami, jo pats par sevi rada – pat vēlamu – laika ziņā paplašinātu “Eiropas aizsargājamo teritoriju” aizsardzību.
23. Lai gan Zalcburgas Likuma par dabas aizsardzību 5. panta 10. punktā ir norāde uz šajā sarakstā minētajām teritorijām, tomēr tajā nav atsauces uz šajās teritorijās veicamajiem pasākumiem – kā tas ir Dzīvotņu direktīvas 1. panta l) punktā. Šī norma ir jālasa saistībā ar 5. panta 9. punktu, kurā kā Eiropas aizsargājamo teritoriju saglabāšanas mērķi cita starpā ir minēti “labvēlīga aizsardzības statusa saglabāšana vai atjaunošana” Direktīvas I pielikumā minētajām dabiskajām dzīvotnēm, kā arī II pielikumā minētajām dzīvnieku un augu sugām. Zalcburgas Likuma par dabas aizsardzību 22.a panta 2. punkts nosaka šī mērķa sasniegšanai veicamos pasākumus, kas noteikti zemju valdību izdotos noteikumos.
24. Zalcburgas Likuma par dabas aizsardzību 5. panta 9. un 10. punkta, kā arī 22.a panta aplūkošana kopā noved pie tāda “Eiropas aizsargājamās teritorijas” jēdziena, kurā Dzīvotņu direktīvas 1. panta l) punkta izpratnē patiešām ir ietverti visi “īpaši aizsargājamas teritorijas” definīcijas elementi. Līdz ar to Dzīvotņu direktīvas 1. panta l) punkta definīcija Zalcburgas zemē ir transponēta pietiekamā apjomā.
B – Par Dzīvotņu direktīvas 6. pantu
1) Par Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punktu
25. Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punkts uzliek dalībvalstīm pienākumu attiecībā uz īpaši aizsargājamām dabas teritorijām noteikt vajadzīgos aizsardzības pasākumus un ir izteikts šādi:
“Attiecībā uz īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dalībvalstis nosaka vajadzīgos aizsardzības pasākumus, attiecīgā gadījumā tajos iekļaujot atbilstīgus apsaimniekošanas plānus, kas izstrādāti īpaši šīm teritorijām vai iekļauti citos attīstības plānos, kā arī atbilstīgus normatīvus, administratīvus vai līgumiskus pasākumus, kuri atbilst šajās teritorijās sastopamo I pielikuma dabisko dzīvotņu veidu un II pielikuma sugu ekoloģiskajām prasībām.”
a) Lejasaustrija
26. Komisija norāda, ka saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punktu vajadzīgie aizsardzības pasākumi ir jāparedz visos gadījumos, nevis “vajadzības gadījumā”. Lejasaustrijas gadījumā tas tā nenotika. Lejasaustrijas Likuma par dabas aizsardzību [ Niederösterreichisches Naturgesetz ] 9. panta 5. punkts noteic, ka “attiecībā uz Eiropas aizsargājamajām teritorijām, vajadzības gadījumā, attiecas atbilstīgi publiska vai privāta rakstura uzturēšanas, attīstības un aizsardzības pasākumi [..]”.
27. Austrija saistībā ar to pauž uzskatu, ka Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punktā runa ir tikai par “vajadzīgiem aizsardzības pasākumiem” un Lejasaustrijas Likuma par dabas aizsardzību 9. panta 5. punkts ir jāinterpretē tā, ka vienmēr, kad nepieciešami aizsardzības pasākumi, tiek uzskatīts, ka ir radies šāds “vajadzības gadījums”, un līdz ar to tiek izstrādāti un veikti aizsardzības pasākumi.
28. Gan Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punktā, gan Lejasaustrijas Likuma par dabas aizsardzību 9. panta 5. punktā tiek lietots jēdziens “vajadzības gadījumā”. Diemžēl Lejasaustrijas Likumā par dabas aizsardzību šis jēdziens vispārīgi tiek attiecināts uz aizsardzības pasākumiem, kamēr Dzīvotņu direktīvā tas tiek attiecināts uz konkrētiem dažādu aizsardzības pasākumu veidiem.
29. Tādēļ saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punktu aizsardzības pasākumi ir jāīsteno, kad rodas tāda nepieciešamība. Brīvas izvēles iespējas pastāv tikai attiecībā uz īstenojamiem pasākumiem. Turpretī saskaņā ar Lejasaustrijas Likuma par dabas aizsardzību 9. panta 5. punkta tekstu aizsardzības pasākumi nav obligāti, bet gan jāīsteno “vajadzības gadījumā”. Kad rodas šāds “vajadzības gadījums”, kad ir jāīsteno aizsardzības pasākumi, no šiem noteikumiem skaidrs nekļūst.
30. Līdz ar to nevar uzskatīt, ka Lejasaustrijas Likuma par dabas aizsardzību 9. panta 5. punktā ir pietiekamā apjomā transponēts pienākums visos gadījumos īstenot vajadzīgos aizsardzības pasākumus.
31. Neko nemaina arī Austrijas iebildums, saskaņā ar kuru šī valsts tiesību norma tiek interpretēta tā, ka gadījumos, kad ir nepieciešami aizsardzības pasākumi, tie tiek arī īstenoti. Valsts tiesību normu interpretācija, kas atbilst direktīvas prasībām, pati par sevi nevar nodrošināt nepieciešamo skaidrību un precizitāti, lai izpildītu prasību par tiesisko drošību (7) . Nevar uzskatīt, ka tikai administratīvā prakse, ko attiecīgā administrācija var, protams, dažādi grozīt un kura nav pietiekamā mērā zināma, pienācīgi izpilda Kopienu tiesību radītos pienākumus (8) . Tas tā ir vēl jo vairāk tad, ja – kā tas ir attiecībā uz Dzīvotņu direktīvu – tiek prasīta īpaši precīza transponēšana (9) .
b) Augšaustrija
32. Komisija uzskata, ka Augšaustrijas Likuma par dabas un ainavu aizsardzību [ Oberösterreichisches Natur- und Landschaftsgesetz ] 15. panta 2. punkta pirmajā teikumā nav atbilstoši transponēts Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punkts. Attiecīgā Augšaustrijas likuma norma ir izteikta šādi:
“Zemes valdības ainavu uzturēšanas plāni var ietvert ainavu aizsardzības teritorijas (11. pants), aizsargāto ainavu elementus (12. pants), Eiropas aizsargājamās teritorijas (24. pants) vai dabas aizsargājamās teritorijas (25. pants), un paredzēt pasākumus, kuri saskaņā ar 1. punktu ir vajadzīgi sabiedrības interesēs un kas būtiski netraucē attiecīgo zemes gabalu atļauto ekonomisko izmantošanu.”
33. Komisija norāda, ka lēmumu par ainavas uzturēšanas plānu, proti, aizsardzības pasākumu izstrādi tādējādi pieņem kompetentās iestādes savas rīcības brīvības ietvaros. Turpretī saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punktu atbilstīgu normatīvu, administratīvu vai līgumisku pasākumu noteikšana pretstatā apsaimniekošanas plānu izstrādei ir obligāta.
34. Austrija tiktāl pauž uzskatu, ka dalībvalstis var brīvi izvēlēties, kāda veida pasākumus tās veiks, jo Direktīvas 6. panta 1. punkta formulējums “vajadzības gadījumā” attiecas ne tikai uz apsaimniekošanas plānu izstrādi, bet arī uz “atbilstīgiem normatīviem, administratīviem vai līgumiskiem pasākumiem”.
35. Pareizi, kā to pauž Austrijas valdība, ir tas, ka Direktīva dalībvalstīm sniedz noteiktu rīcības brīvību attiecībā uz veicamo pasākumu veida izvēli. Tomēr Augšaustrijas Likuma par dabas un ainavu aizsardzību 15. panta 2. punkts neizslēdz to, ka zemju valdību pilnvaras attiecas arī uz to, vai aizsardzības pasākumi vispār ir jānosaka. Kā jau tas iepriekš tika minēts, dalībvalstīm nav šādas diskrecionārās varas (10) . Jau tādēļ vien apstrīdētajā noteikumā Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punkts ir transponēts nepareizi.
36. Komisija turklāt arī kritizē to, ka paredzētie pasākumi nedrīkst būtiski traucēt attiecīgo zemes gabalu ekonomisko izmantošanu atļautā veidā. Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punkts neietver šādu atkāpi. Attiecībā uz šo, Austrija pauž uzskatu, ka zemes gabalu ekonomiska izmantošana ir “atļauta” tikai gadījumos, ja šī izmantošana nav pretrunā aizsardzības noteikumiem, kuri ir piemērojami aizsargājamā teritorijā.
37. Minētajā valsts tiesību normā tomēr nav precizēts, kas ir saprotams ar “atļautu” ekonomisko izmantošanu. Austrijas sniegtā interpretācija varētu būt pieņemama, tomēr ir iespējams, ka zemes gabalu ekonomiska izmantošana atļautā veidā var traucēt vajadzīgajiem aizsardzības pasākumiem. Līdz ar to šī likuma norma nav skaidra un tajā ar vajadzīgo precizitāti nav transponēts Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punkts.
38. Šāds formulējums turklāt rada jautājumu, cik lielā mērā, nosakot aizsardzības pasākumus saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punktu, ir jāņem vērā ekonomiskie kritēriji.
39. Tiesa līdz šim savu viedokli attiecībā uz iespēju ņemt vērā ar ekoloģiju nesaistītas intereses ir sniegusi tikai saistībā ar aizsargājamo teritoriju izvēlēšanos saskaņā ar Putnu aizsardzības direktīvas (11) 4. pantu, kā arī Dzīvotņu direktīvas 4. panta 1. punktu. Izvēloties un nosakot īpaši aizsargājamo teritoriju ir iespējams neņemt vērā citās Direktīvas normās minētās ar ekoloģiju nesaistītās intereses (12) . Tas daļēji tika vispārināts tā, ka gadījumos, kur Dzīvotņu direktīva un tātad arī Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punkts to skaidri neparedz – ar ekoloģiju nesaistītas intereses principā nedrīkst ņemt vērā (13) .
40. Turpretim ģenerāladvokāts Fenelijs [ Fennelly ] acīmredzot balstās uz to, ka dalībvalstīm, nosakot vajadzīgos aizsardzības pasākumus saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punktu, ir jāatrod līdzsvars starp ekoloģiskajām prasībām un “ekonomiskajām, sociālajām un kultūras prasībām, kā arī reģionālajām un vietējām īpatnībām“ Dzīvotņu direktīvas 2. panta 3. punkta izpratnē (14) .
41. Šādu viedokli atbalsta arī nepieciešamība, nosakot aizsardzības pasākumus, ņemt vērā samērīguma pamatprincipu, kas saskaņā ar Tiesas judikatūru ir pieskaitāms pie Kopienu tiesību vispārējiem pamatprincipiem (15) . Tādēļ nepieciešamības gadījumā Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punkta, tāpat kā 2. punkta ietvaros (16) ir jāpiemēro tā paša panta 4. punkta kritēriji. Līdz ar to, nosakot vajadzīgos aizsardzības pasākumus, ir iespējams ņemt vērā gan ekonomiskās prasības, gan Dzīvotņu direktīvas 2. panta 3. punktā paredzētās pārējās prasības, proti, sociālās un kultūras prasības, kā arī reģionālās un vietējās īpatnības.
42. No tā tomēr neizriet, ka zemes gabalu ekonomiska izmantošana atļautā veidā automātiski būtu svarīgāka par aizsardzības mērķiem, kā to varētu secināt no Augšaustrijas Likuma par dabas un ainavu aizsardzību 15. panta 2. punkta pirmā teikuma. Tieši pretēji, vienmēr ir jāveic alternatīvu pārbaude un katra atsevišķa gadījuma izvērtējums, kā arī vajadzības gadījumā jāveic papildu pasākumi saskaņotības nodrošināšanai Natura 2000
ietvaros. Šī iemesla dēļ šajā tiesību normā nav pietiekamā apmērā transponēts Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punkts.
2) Par Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punktu
43. Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkts ir izteikts šādi:
“Dalībvalstis veic attiecīgus pasākumus, lai īpaši aizsargājamās dabas teritorijās novērstu dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu noplicināšanos, kā arī lai novērstu traucējumu, kas skar sugas, kuru dēļ noteikta attiecīgā teritorija, ja šāds traucējums varētu būt nozīmīgs attiecībā uz šīs direktīvas mērķiem.”
44. Komisija pauž uzskatu, ka nevienā no Tiroles Likuma par dabas aizsardzību [ Tiroler Naturschutzgesetz ] normām nav transponēts šis direktīvas punkts. Komisija norāda, ka arī ar LGBl . Nr. 50/2004 ieviestajā Tiroles Likuma par dabas aizsardzību 14. panta 1. punktā ir noteikti tikai vispārīgi mērķi, kuru saturs ir pielīdzināms Dzīvotņu direktīvas apsvērumiem.
45. Austrijas valdība uzsver, ka, lai arī Tiroles Likums par dabas aizsardzību neietver normu, kas konkrēti attiektos uz aizliegumu noplicināt, tomēr īpaši attiecībā uz Natura 2000 teritorijām jaunieviestais Tiroles Likuma par dabas aizsardzību 14. panta 1. punkts ņem vērā aizliegumu noplicināt.
46. Vispirms jāmin, ka minētais Tiroles Likuma par dabas aizsardzību 14. pants tāpat kā, piemēram, 22.a pants tika ieviests tikai ar likuma grozījumiem LGBl . Nr. 50/2004, proti, pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa. Tādēļ šie panti, izvērtējot šo prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, nav būtiski. Komisijas minētais acīmredzot kalpo kā papildu pamatojums, it īpaši to var secināt no prasības pieteikumā ietvertās norādes uz Tiroles Likuma par dabas aizsardzību 14. panta grozītās redakcijas spēkā stāšanās laiku. Tādēļ Komisijas prasījumi ir jāsaprot kā pieļaujama prasība, lai konstatētu Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkta nepilnīgu transponēšanu Tiroles Likuma par dabas aizsardzību noteikumos, to pēdējoreiz ar Likumu LGBl . Nr. 89/2002 grozītajā redakcijā.
47. Tā kā Austrijas valdība attiecībā uz tiesisko stāvokli, kas pastāvēja pirms Tiroles Likumā par dabas aizsardzību tika ieviests 14. pants, neapstrīd pārmetumu par nepilnīgu Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkta transponēšanu, tad pārmetums tiktāl ir pieņemams.
48. Turklāt ir jānorāda, ka arī ar likuma grozījumiem LGBl . Nr. 50/2004 grozītajā Tiroles Likumā par dabas aizsardzību nav pietiekamā apjomā transponēts Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkts. Tiesa attiecībā uz Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punktu noteica, ka nepieciešama skaidra valsts tiesību norma, ar ko kompetentajām iestādēm uzliek par pienākumu novērst dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu noplicināšanu, jo pretējā gadījumā valsts tiesību normas ietvertu tiesiskās nenoteiktības elementu attiecībā uz pienākumiem, kas iestādēm būtu jāievēro (17) . Tas pats attiecas arī uz 6. panta 2. punktā noteikto aizliegumu traucēt sugas.
49. Ne Tiroles Likuma par dabas aizsardzību 14. pants, ne tā 22. līdz 24. pants neizpilda šo nosacījumu. Tiroles Likuma par dabas aizsardzību 14. panta 1. punkta vispārīgais mērķis ir “garantēt dabisku dzīvotņu un sugu dzīvotņu labvēlīga aizsardzības statusa ilglaicīgu saglabāšanu vai vajadzības gadījumā atjaunošanu to dabiskās izplatības areālā”. Kaut arī šajā punktā nav ietverts aizliegums traucēt sugas, Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkts noteic, ka ir jānovērš katras atsevišķas teritorijas noplicināšana un tajā radītie traucējumi. Arī Tiroles Likuma par dabas aizsardzību 23. pantā nav transponēts aizliegums traucēt sugas, jo tas nav attiecināts uz aizsargājamā teritorijā mītošām sugām, proti, II pielikumā paredzētajām sugām un dzīvotnei raksturīgajām sugām, bet gan tikai uz ar Dzīvotņu direktīvas 12. pantu aizsargātajām sugām, kas minētas IV pielikuma a) apakšpunktā.
C – Par Dzīvotņu direktīvas 16. pantu
50. Dzīvotņu direktīvas 16. panta 1. punktā ir noteikti izņēmumi sugu aizsardzībai. Šis punkts ir izteikts šādi:
“Ja nav apmierinošas alternatīvas un ja netiek kaitēts attiecīgo sugu populāciju saglabāšanai labvēlīgā aizsardzības statusā to dabiskās izplatības areālā, dalībvalstis drīkst atkāpties no 12., 13., 14. panta un 15. panta a) un b) punkta noteikumiem, lai:
a) aizsargātu savvaļas faunu un floru un saglabātu dabiskās dzīvotnes;
b) novērstu nopietnu kaitējumu, jo īpaši labībai, mājlopiem, mežiem, zivsaimniecībai un ūdeņiem un citiem īpašuma veidiem;
c) rūpētos par veselības aizsardzību un sabiedrības drošību vai obligāti ievērotu citas sevišķi svarīgas sabiedrības intereses, tostarp sociāla vai ekonomiska rakstura intereses un videi primāri svarīgas labvēlīgas pārveides;
d) izpētes un izglītības nolūkā atjaunotu minēto sugu populācijas un reintroducētu minētās sugas, un veiktu šī mērķa sasniegšanai vajadzīgās vairošanas darbības, tostarp augu mākslīgo pavairošanu;
e) stingri noteiktos apstākļos pēc izvēles principa un ierobežotā apmērā atļaut[u] IV pielikumā uzskaitīto sugu atsevišķu īpatņu ieguvi vai turēšanu ierobežotā skaitā, ko nosaka kompetentās valsts iestādes.”
1) Lejasaustrija
51. Attiecībā uz Lejasaustrijas Likumu par dabas aizsardzību Komisija iebilst, ka bez tā, ka 20. panta 4. punktā un 21. pantā nav ņemts vērā “saglabāšana[s] labvēlīgā aizsardzības statusā” kritērijs, šajos noteikumos nav ietverts arī izsmeļošs iespējamo izņēmumu no Dzīvotņu direktīvas 12. līdz 15. panta priekšnoteikumiem uzskaitījums.
52. Austrija pauž uzskatu, ka Dzīvotņu direktīvā paredzētā aizsardzība tiek nodrošināta, jo valsts iestādēm ir jārīkojas saskaņā ar direktīvu, un papildus tām ir jāievēro medību tiesiskajā regulējumā noteiktie kritēriji vienota tiesiskā regulējuma piemērošanas izpratnē. Tas noved pie tā, ka praksē atļaujas izņēmumiem tiek piešķirtas tikai ļoti ierobežoti. To nodrošina arī augstāko tiesu judikatūra.
53. Kā jau tas iepriekš tika izklāstīts, direktīvai atbilstīga administratīvā prakse nav pietiekama, lai garantētu direktīvas transpozīciju (18) . Kā jau Tiesa attiecībā uz Dzīvotņu direktīvas 16. pantu (19), kā arī attiecībā uz līdzvērtīgo Putnu aizsardzības direktīvas 9. pantu (20) ir nospriedusi, kritēriji, saskaņā ar kuriem dalībvalsts var atkāpties no Direktīvā noteiktajiem aizliegumiem, valsts tiesību normās ir jāizklāsta precīzi. Turklāt Dzīvotņu direktīvas 16. pants ir jāinterpretē šauri, jo tas ļoti precīzi definē kritērijus, pamatojoties ar kuriem dalībvalstis var paredzēt atkāpes no Direktīvas 12. līdz 15. panta a) un b) punkta (21) .
54. Lejasaustrijas Likuma par dabas aizsardzību 20. panta 4. punktā ir formulēts, ka atkāpes tiek pieļautas tikai gadījumos, “ja nav šaubu, ka [..] var tikt būtiski apdraudēta aizsargājamā savvaļas flora un fauna”. Turpretī Dzīvotņu direktīvas 16. pants noteic, ka atkāpes ir pieļaujamas, ja “netiek kaitēts attiecīgo sugu populāciju saglabāšanai labvēlīgā aizsardzības statusā”. Lejasaustrijas Likuma par dabas aizsardzību 20. panta 4. punkta formulējums rada bažas, ka aizliedzamais kaitējums tiks pieļauts kā tāds, kas nav “būtisks”, pat tad, ja attiecīgā populācija neatrodas labvēlīgā aizsardzības statusā. Nelabvēlīga aizsardzības statusa gadījumā šāda veida ietekme nav savienojama ar Dzīvotņu direktīvas 16. pantu.
55. Lai arī var pastāvēt ārkārtēji apstākļi, kad, neraugoties uz nelabvēlīgu aizsardzības statusu, dominējošu sabiedrības interešu dēļ ir iespējama atkāpe no sugu aizsardzības tiesību normu aizliegumiem (22), taču kritērijs par nebūtisku aizsargājamās populācijas apdraudējumu kā priekšnosacījumu neparedz šādu ārkārtēju apstākļu pastāvēšanu.
56. Turklāt minētā likuma 20. panta 4. punkts ierobežots ar to, ka tas attiecībā uz pieļaujamiem atkāpju iemesliem min piemēru, saskaņā ar kuru šis punkts pieļauj iespēju atkāpties no noteikumiem “it īpaši zinātnisku vai izglītības mērķu dēļ”. Tādēļ šajā likuma normā nav ietverts pilnīgs visu atkāpes iemeslu uzskaitījums.
57. Austrija arī atsaucas uz Dzīvotņu direktīvas 16. panta 1. punkta e) apakšpunktu. Līdzīgi, kā saskaņā ar Putnu aizsardzības direktīvas 9. panta 1. punkta c) apakšpunktu, dalībvalstis var pieļaut atkāpes, lai stingri noteiktos apstākļos pēc izvēles principa un ierobežotā apmērā atļautu IV pielikumā uzskaitīto dzīvnieku un augu sugu atsevišķu īpatņu ieguvi vai turēšanu ierobežotā skaitā, ko nosaka kompetentās valsts iestādes. Austrija pareizi secina, ka saskaņā ar šo normu atkāpei nav nepieciešams pamatojums.
58. Tomēr šādu, saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 16. pantu pieļautu atkāpi var izmantot tikai gadījumā, ja nepastāv citas apmierinošas alternatīvas un ar nosacījumu, ka, neraugoties uz atkāpi, netiek kaitēts attiecīgo sugu populāciju saglabāšanai labvēlīgā aizsardzības statusā to dabiskās izplatības areālā. Lejasaustrijas Likuma par dabas aizsardzību 20. panta 4. punktā nav šādu nosacījumu.
59. Lejasaustrijas Likuma par dabas aizsardzību 20. panta 4. punktā turklāt būtu jābūt ietvertiem arī Dzīvotņu direktīvas 16. panta 1. punkta e) apakšpunkta īpašajiem kritērijiem, proti, stingrai kontrolei, pasākumu selektīvam raksturam un ietekmes ierobežotam apmēram. It īpaši jēdziens “ierobežots apmērs” būtu jādefinē konkrētāk, balstoties uz robežvērtību rādītājiem (23) . Lejasaustrijas Likuma par dabas aizsardzību 20. panta 4. punkts neizpilda arī šīs prasības.
60. Austrija pārmetumus attiecībā uz Lejasaustrijas Likuma par dabas aizsardzību 20. panta 4. punktu nevar atspēkot, atsaucoties uz medību tiesiskā regulējuma noteikumiem. Tā kā šie noteikumi eksistē attiecībā uz medību metodēm un līdzekļiem, tad tie attiecas tikai uz medību jomu, un Komisija šos noteikumus arī neapstrīd. Lejasaustrijas Likuma par dabas aizsardzību 20. panta 4. punkts tomēr var pārkāpt Dzīvotņu direktīvas 12. līdz 16. pantu ārpus medību tiesiskā regulējuma jomas.
61. Lejasaustrijas Likuma par dabas aizsardzību 21. pants, kuru Komisija arī ir apstrīdējusi, sugu aizsardzības tiesiskajā regulējumā noteiktajos aizliegumos nav ietvēris komerciālu izmantošanu, kā arī izmantošanu lauksaimniecības vai mežkopības nolūkos. Tomēr šīs atkāpes nevar piemērot, ja tiek nodarīts tīšs kaitējums aizsargājamiem augiem un dzīvniekiem.
62. Dzīvotņu direktīvas 16. pantā nav paredzētas atkāpes no sugu aizsardzības tiesiskajā regulējumā noteiktajiem aizliegumiem par labu komerciālai izmantošanai, kā arī izmantošanai lauksaimniecības vai mežkopības nolūkos. Taču Lejasaustrijas Likuma par dabas aizsardzību 21. pantā paredzētās atkāpes, izdarot savukārt atkāpi no šīm atkāpēm, nav spēkā attiecībā uz tīšu kaitējumu aizsargājamiem augiem un dzīvniekiem. Tomēr Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktā, kā arī 13.–15. pantā minētās atkāpes tieši vai pastarpināti paredz, ka ir nepieciešama apzināta darbība (24) . Tādēļ 21. panta atkāpes, kas attiecas tikai uz neapzinātu darbību, nevar pārkāpt šos noteikumus. Līdz ar to vairs nav jāpārbauda uz atkāpēm attiecināmie nosacījumi, kas minēti 16. pantā (25) .
63. Aina ir atšķirīga attiecībā uz Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunktu. Šajā apakšpunktā minētais aizliegums noplicināt vai iznīcināt vairošanās vai atpūtas vietas neparedz apzinātu darbību (26) . Tādēļ Lejasaustrijas Likuma par dabas aizsardzību 21. pantā paredzēto atkāpju attiecināšana uz sugu aizsardzības tiesiskajā regulējumā noteiktajiem aizliegumiem ir jāpamato saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 16. pantu. Lejasaustrijas Likuma par dabas aizsardzību 21. pants neizpilda šīs prasības, jo kā nosacījumi tajā nav minēti cits apmierinošs risinājums, populācijas saglabāšana labvēlīgā aizsardzības statusā un īpašie izņēmumi saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 16. panta 1. punkta a)–e) apakšpunktu.
64. Visbeidzot, Austrija arī attiecībā uz Lejasaustrijas Likuma par dabas aizsardzību 21. pantu atsaucas uz medību tiesiskā regulējuma noteikumiem, kas arī būtu jāievēro. Pat ja kompetentās valsts iestādes ievēro medību tiesiskajā regulējumā noteiktos kritērijus, ar to netiek radīts tiesiskais pamats, kas attiecībā uz aizsardzības pakāpi un tiesisko noteiktību būtu salīdzināms ar tādu tiesisko pamatu, kas ietvertu izsmeļošu visu pieļaujamo atkāpju iemeslu uzskaitījumu. Austrijas piesauktais JagdG 95. pants neietver šādu iemeslu uzskaitījumu, bet gan attiecībā uz noteiktu dzīvnieku sugām aizliedz noteiktas medību metodes. Līdz ar to sūdzība par Dzīvotņu direktīvas 16. panta 1. punkta nepilnīgu transponēšanu attiecībā uz Lejasaustriju kopumā ir pamatota.
2) Zalcburgas zeme
65. Komisija attiecībā uz Zalcburgas zemes Likuma par dabas aizsardzību 34. pantu un Zalcburgas zemes Medību likuma [ Salzburger Jagdgesetz ] 104. panta 4. punktu pārmet, ka atkāpes neparedz populācijas saglabāšanu labvēlīgā aizsardzības statusā, bet gan aizliedz noplicināt konkrētas dzīvnieku un augus sugas, proti, savvaļas sugas. Komisija aizstāv viedokli, ka šis formulējums ir pretrunā Dzīvotņu direktīvas 2. panta 2. punktā paredzētajam pienākumam vajadzības gadījumā atjaunot labvēlīgu aizsardzības statusu.
66. Austrija turpretim apgalvo, ka ar jēdzienu “saglabāšana” Dzīvotņu direktīvas 16. panta 1. punktā ir domāta labvēlīga aizsardzības statusa nosargāšana, nevis atjaunošana. Tas esot pretēji Direktīvas sistēmai, un ir neiedomājami, ka, piešķirot atkāpi, tiek pieprasīts atjaunot labvēlīgu aizsardzības statusu.
67. Patiešām, sākumā jēdzienu “saglabāšana” varētu saprast tā, ka ar to ir domāta statusa nosargāšana. Tomēr nosargājamais statuss ir labvēlīgais aizsardzības statuss Dzīvotņu direktīvas 1. panta i) punkta izpratnē. No tā izriet, ka, kamēr labvēlīgs aizsardzības statuss šādā izpratnē vēl nav sasniegts, tikmēr – ņemot vērā ārkārtas apstākļus – principā nav pieļaujamas Dzīvotņu direktīvas 16. panta 1. punktā paredzētās atkāpes.
68. Tas nav pietiekamā mērā ņemts vērā valsts tiesiskajā regulējumā, ja šis regulējums pieļauj atkāpes jau gadījumā, kad “[..] netiek noplicināta teritorijā esošo dzīvnieku un augu sugu populācija”, un nav ņemts vērā populācijas saglabāšanas labvēlīgā aizsardzības statusā absolūtais mērķis.
69. Komisija turklāt pārmet, ka saskaņā ar Zalcburgas zemes Likuma par dabas aizsardzību 34. pantu atļauju atkāpēm drīkst piešķirt dzērienu ražošanai (1. punkta 2) apakšpunkts) un iekārtu būvniecībai (1. punkta 9) apakšpunkts). Austrija neiebilst šādam pārmetumam, bet gan atsaucas uz likuma grozījumiem.
70. Tāpēc šis prasības pamats ir pieņemams tā kopumā.
D – Dzīvotņu direktīvas 22. pants
71. Dzīvotņu direktīvas 22. pantā ir noteikts:
“Pildot šīs direktīvas noteikumus, dalībvalstis:
[..]
b) nodrošina, ka tādu sugu apzinātu introdukciju savvaļā, kas savā teritorijā nav vietējās sugas, regulē tā, lai nekaitētu dabiskām dzīvotnēm to dabiskās izplatības areālā vai savvaļas faunai un florai, un, ja uzskata to par vajadzīgu, aizliedz šādu introdukciju. Veiktā novērtējuma rezultātus informācijas nolūkā nosūta komitejai;
c) [..].”
72. Komisija pauž uzskatu, ka Lejasaustrijas Likuma par dabas aizsardzību 17. panta 5. punkts pieļauj atkāpi attiecībā uz principiālo aizliegumu stādīt un vairot attiecīgajai vietai neraksturīgas un nepiemērotas augu un dzīvnieku sugas, ja “ilglaicīgi netiek ietekmētas” vietējo dzīvnieku un augu sugu dabiskās (ģenētiskās) īpašības vai ainavas skaistums un īpašības. Līdz ar to tiek ieviests papildu kritērijs, kuru direktīva neparedz.
73. Tam ir jāpiekrīt. Pretēji direktīvai valsts tiesību akts neietver absolūtu jebkādas negatīvas ietekmēšanas aizliegumu, bet gan aizliedz tikai dabīgo dzīvotņu ilgstošu apdraudēšanu, proti, vietējo dzīvnieku un augu sugu apdraudēšanu, apzināti introducējot sugas, kas nav vietējās. Šāds tiesību akts netransponē direktīvas normas atbilstīgi.
III – Par tiesāšanās izdevumiem
74. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā lietu vēl skata Tiesa un tā kā Komisijas prasījumi vairumā gadījumu ir pamatoti, tad atlīdzināt tiesāšanās izdevumus jāpiespriež Austrijas Republikai. Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 5. punktu tas pats attiecas uz prasības pamatiem, no kuriem Komisija atkāpās vēlākā tiesvedības posmā. Lieta tika ierosināta Austrijas rīcības dēļ, jo tā novēloti pielāgoja valsts tiesību normas Kopienu tiesību prasībām. Tādēļ Austrijas Republikai ir jāpiespriež atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
IV – Secinājumi
75. Tādēļ es iesaku Tiesai pieņemt šādu nolēmumu:
1) Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Līguma 10. un 249. pants, kā arī Padomes 1992. gada 21. maija Direktīvas 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību 23. pants, jo nav pareizi transponējusi šādus Direktīvas noteikumus:
– attiecībā uz Zalcburgas zemi 1. panta e), g) un i) punkts,
– attiecībā uz Lejasaustriju un Augšaustriju 6. panta 1. punkts,
– attiecībā uz Tiroles zemi 6. panta 2. punkts,
– attiecībā uz Štīrijas un Tiroles zemēm 12. pants,
– attiecībā uz Karintijas, Štīrijas un Tiroles zemēm 13. pants,
– attiecībā uz Lejasaustriju, Zalcburgas, Štīrijas un Tiroles zemēm 16. panta 1. punkts,
– attiecībā uz Lejasaustriju 22. panta b) punkts;
2) prasību pārējā daļā noraidīt;
3) Austrijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)
–	OV L 206, 7. lpp., Padomes 1997. gada 27. oktobra Direktīvas 97/62/EK redakcijā (OV L 305, 42. lpp.).
(3)
–	To, ka Komisija uztur šo sūdzību, neraugoties uz jau veiktajiem apstrīdētā likuma grozījumiem attiecībā uz noteiktu dzīvnieku nonāvēšanu, var izskaidrot ar to, ka saskaņā ar šiem likuma grozījumiem pieļaujamie pasākumi savvaļas dzīvnieku radīto postījumu novēršanai, lai arī nav vērsti uz dzīvnieku nonāvēšanu, var attiekties arī, piemēram, uz noteiktu, Direktīvas 12. pantā aizsargātu sugu apzinātu traucēšanu bez pamatojuma, kādu pieprasa 16. pants.
(4)
–	2006. gada 10. janvāra spriedums lietā C‑98/03 Komisija/Vācija [atbilstība] (Krājums, I‑53. lpp., 59. punkts) un 2005. gada 20. oktobra spriedums lietā C‑6/04 Komisija/Apvienotā Karaliste [atbilstība] (Krājums, I‑9017. lpp., 25. punkts).
(5)
–	2003. gada 13. februāra spriedums lietā C‑75/01 Komisija/Luksemburga [atbilstība] ( Recueil, I‑1585. lpp., 22. un turpmākie punkti) un 2003.gada 24. jūnija spriedums lietā C‑72/02 Komisija/Portugāle [atbilstība] ( Recueil, I‑6597. lpp., 17. punkts).
(6)
–	Iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Apvienotā Karaliste, 65. punkts.
(7)
–	2001. gada 10. maija spriedums lietā C‑144/99 Komisija/Nīderlande ( Recueil, I‑3541. lpp., 21. punkts) un 1996. gada 19. septembra spriedums lietā C‑236/95 Komisija/Grieķija ( Recueil, I‑4459. lpp., 12. un turpmākie punkti), tāpat attiecībā uz vides jomu skat. 2003. gada 14. janvāra ģenerāladvokātes Štiksas‑Haklas [ Stix‑Hackl ] secinājumus lietā C‑233/00 Komisija/Francija (2003. gada 26. jūnija spriedums, Recueil, I‑6625. lpp., 73. punkts).
(8)
–	1997. gada 13. marta spriedums lietā C‑197/96 Komisija/Francija ( Recueil, I‑1489. lpp., 14. punkts); 2000. gada 9. marta spriedums lietā C‑358/98 Komisija/Itālija ( Recueil, I‑1255. lpp., 17. punkts); 2002. gada 7. marta spriedums lietā C‑145/99 Komisija/Itālija ( Recueil, I‑2235. lpp., 30. punkts) un 2005. gada 10. marta spriedums lietā C‑33/03 Komisija/Apvienotā Karaliste (Krājums, I‑1865. lpp., 25. punkts).
(9)
–	Skat. iepriekš 7. punktu.
(10)
–	Skat. iepriekš 29. punktu.
(11)
–	Padomes Direktīva 79/409/EEK par savvaļas putnu aizsardzību (OV L 103, 1. lpp.).
(12)
–	Attiecībā uz Putnu aizsardzības direktīvu skat. 1993. gada 2. augusta spriedumu lietā C‑355/90 Komisija/Spānija [Santonjas purvi] ( Recueil, I‑4221. lpp., 17. un turpmākie punkti un 26. punkts) un 1996. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑44/95 Royal Society for the Protections of Birds
[ Lappel Bank ] ( Recueil, I‑3805. lpp., 25. un turpmākie punkti), kā arī attiecībā uz Dzīvotņu direktīvu 2000. gada 7. novembra spriedumu lietā C‑371/98 First Corporate Shipping
( Recueil, I‑9235. lpp., 25. punkts).
(13)
–	Šādu viedokli pārstāv, piemēram, Ennöckl, D., Natura 2000, Die Vogelschutz- und Fauna-Flora-Habitatrichtlinie und ihre Umsetzung im österreichischen Naturschutzrecht, Vīne, 2002, 66. lpp., cits viedoklis, piemēram, Komisijai: Natura 2000 teritoriju apsaimniekošana – Dzīvotņu direktīvas 92/43/EEK 6. panta noteikumi, 2000, 20. un 21. lpp.
(14)
–	1999. gada 16. septembra secinājumi lietā C‑256/98 Komisija/Francija [atbilstība] (2000. gada 6. aprīļa spriedums, Recueil, I‑2487. lpp., 22. punkts).
(15)
–	Skat., piemēram, 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑127/95 Norbrook Laboratories
( Recueil, I‑1531. lpp., 89. punkts); 2002. gada 12. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑27/00 un C‑122/00 Omega Air  u.c. ( Recueil, I‑2569. lpp., 62. punkts) un 2005. gada 6. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 un C‑194/04 ABNA u.c. (Krājums, I‑10423. lpp., 68. punkts).
(16)
–	Attiecībā uz šo skat. manus 2004. gada 29. janvāra secinājumus lietā C‑127/02 Waddenvereniging
un Vogelsbeschermingvereniging
(2004. gada 7. septembra spriedums, Recueil, I‑7405. lpp., 27. punkts).
(17)
–	Iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Apvienotā Karaliste [atbilstība], 37. punkts.
(18)
–	Skat. iepriekš 31. punktu.
(19)
–	Iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Vācija [atbilstība], 57. un turpmākie punkti.
(20)
–	1990. gada 15. marta spriedums lietā C‑339/87 Komisija/Nīderlande [atbilstība] ( Recueil, I‑851. lpp., 28. punkts).
(21)
–	Iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Apvienotā Karaliste [atbilstība], 111. punkts; skat. arī iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Vācija [atbilstība], 61. punkts.
(22)
–	Skat. manus 2006. gada 30. novembra secinājumus lietā C‑342/05 Komisija/Somija [Vilku medības] (2007. gada 14. jūnija spriedums, Krājums, I‑4713. lpp., 51. un turpmākie punkti).
(23)
–	Attiecībā uz Putnu aizsardzības direktīvas 9. panta 1. punkta c) apakšpunktu skat. 2006. gada 8. jūnija spriedumu lietā C‑60/05 WWF Italia u.c. (Krājums, I‑5083. lpp, 36. punkts).
(24)
–	Attiecībā uz jēdzienu “apzināts” šajā sakarā skat. 2006. gada 18. maija spriedumu lietā C‑221/04 Komisija/Spānija [Medības ar cilpu] (Krājums, I‑4515. lpp., 71. punkts).
(25)
–	Skat. attiecībā uz atbilstošajiem Putnu aizsardzības direktīvas noteikumiem manus šīs dienas secinājumus lietā C‑507/04 Komisija/Austrija (2007. gada 12. jūlija spriedums, Krājums, I‑5939. lpp., 130. punkts).
(26)
–	Iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Apvienotā Karaliste [atbilstība], 79. punkts, un iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Vācija [atbilstība], 55. punkts.