62012CC0371
ĢENERĀLADVOKĀTA NILSA VĀLA [NILS WAHL]
SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 9. oktobrī (
1
)
Lieta C‑371/12
Enrico Petillo_Carlo Petillo
pret
Unipol
(Tribunale di Tivoli (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Civiltiesiskās atbildības apdrošināšana saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu — Direktīva 72/166/EEK — 3. pants — Direktīva 84/5/EEK — 1. pants — Direktīva 90/232/EEK — 1.a pants — Tiesības uz zaudējumu atlīdzību — Tiesību uz zaudējumu atlīdzību ierobežojums — Nemateriāls kaitējums”
1.
Izskatāmajā lietā Tiesai būtībā tiek lūgts izlemt jautājumu par to, vai valsts tiesību aktu noteikums, ar kuru tiek paredzēts atlīdzināmo zaudējumu apmērs, kas jāmaksā par kaitējumu, kurš nav finansiāls kaitējums vai kaitējums īpašumam (turpmāk tekstā – “nemateriāls kaitējums”) un kurš radies ceļu satiksmes negadījuma rezultātā, ir saderīgs ar Eiropas Savienības (ES) tiesību aktu normām par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu.
2.
Šis jautājums ir pamats vairākiem būtiskiem jautājumiem saistībā ar minēto ES tiesību noteikumu interpretāciju. Šo interpretācijas problēmu risinājums varētu tieši ietekmēt vairāk nekā 1500000 personas, kas ik gadu cieš no miesas bojājumiem nelaimes gadījumos Eiropas Savienībā (
2
). Turklāt šo noteikumu interpretācija ir īpaši nozīmīga apdrošināšanas uzņēmumiem, jo apdrošināšanas saistības attiecībā uz mehāniskajiem transportlīdzekļiem veido lielu daļu no Eiropas Savienības apdrošināšanas nozares.
I – Tiesību akti
A – ES tiesības
3.
Padomes 1972. gada 24. aprīļa Direktīvas 72/166/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (
3
) (turpmāk tekstā – “Pirmā direktīva”) 3. pantā ir paredzēts:
“1.   Katra dalībvalsts, ievērojot 4. pantu, veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka civiltiesiskā atbildība par to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir apdrošināta. Sedzamās atbildības apjomu un apdrošināšanas seguma noteikumus nosaka, pamatojoties uz tā apmēriem.
2.   Katra dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka apdrošināšanas līgums attiecas arī uz:
—
jebkuriem zaudējumiem vai miesas bojājumiem, kas izraisīti citu dalībvalstu teritorijā, saskaņā ar šo valstu tiesību aktiem;
—
jebkuriem zaudējumiem vai miesas bojājumiem, ko guvuši dalībvalstu pilsoņi tiešā braucienā starp divām teritorijām, kurās ir spēkā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgums, ja par šķērsoto teritoriju neatbild valsts apdrošinātāju apvienība; šajā gadījumā uz zaudējumiem vai miesas bojājumiem attiecas spēkā esošie noteikumi par obligāto apdrošināšanu dalībvalstī, kuras teritorijā transportlīdzeklis parasti atrodas.”
4.
Padomes 1983. gada 30. decembra Otrās direktīvas 84/5/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (
4
) (turpmāk tekstā – “Otrā direktīva”) 1. pantā ir paredzēts:
“1.   [Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktā minētā apdrošināšana obligāti attiecas gan uz kaitējumu īpašumam, gan uz miesas bojājumiem.
[..]”
5.
Saskaņā ar Padomes 1990. gada 14. maija Trešās direktīvas 90/232/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu (
5
) (turpmāk tekstā – “Trešā direktīva”) 1.a pantu:
“[Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktā minētā apdrošināšana attiecas uz miesas bojājumiem un kaitējumu īpašumam, ko cieš gājēji, riteņbraucēji un citi ceļu satiksmes dalībnieki, kas neizmanto mehāniskos transportlīdzekļus un kuriem saskaņā ar valsts civiltiesību aktiem ir tiesības uz kompensāciju sakarā ar negadījumiem, kuros iesaistīts transportlīdzeklis. Šis pants neskar civiltiesisko atbildību vai zaudējumu atlīdzības summu.”
6.
Pirmā, Otrā un Trešā direktīva būtībā ir tikušas kodificētas Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Direktīvā 2009/103/EK par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (
6
), ar kuru tās tika atceltas. Direktīvas 2009/103 3. pantā ar nosaukumu “Transportlīdzekļu obligātā apdrošināšana” ir paredzēts:
“Katra dalībvalsts, ievērojot 5. pantu, veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka civiltiesiskā atbildība par to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir apdrošināta.
Sedzamās atbildības apjomu un apdrošināšanas seguma noteikumus nosaka, pamatojoties uz pirmajā daļā minētajiem pasākumiem.
Katra dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka apdrošināšanas līgums attiecas arī uz:
a)
jebkuriem zaudējumiem vai miesas bojājumiem, kas izraisīti citu dalībvalstu teritorijā, saskaņā ar šo valstu tiesību aktiem;
b)
jebkuriem zaudējumiem vai miesas bojājumiem, ko guvuši dalībvalstu pilsoņi tiešā braucienā starp divām teritorijām, kurās ir spēkā līgums, ja par šķērsoto teritoriju neatbild valsts apdrošinātāju apvienība; šajā gadījumā uz zaudējumiem vai miesas bojājumiem attiecas spēkā esošie noteikumi par obligāto apdrošināšanu dalībvalstī, kuras teritorijā transportlīdzeklis parasti atrodas.
Pirmajā daļā minētā apdrošināšana obligāti attiecas gan uz kaitējumu īpašumam, gan uz miesas bojājumiem.”
B – Itālijas tiesības
7.
2005. gada 7. septembra Likumdošanas dekrēta Nr. 209, ar ko ievieš Privātpersonu apdrošināšanas kodeksu (
7
), 139. pantā ar nosaukumu “Kaitējums veselībai, kas radies nelielu ievainojumu rezultātā” ir paredzēts:
“1.   Zaudējumu par kaitējumu veselībai, kas radies nelielu ievainojumu dēļ nelaimes gadījumos mehānisko transportlīdzekļu un peldošu transportlīdzekļu izmantošanas rezultātā, kompensēšana notiek saskaņā ar šādiem kritērijiem un rādītājiem:
a)
par paliekošu kaitējumu veselībai, kas radies no ievainojumiem, kuri ir mazāki vai vienādi ar 9 %, ir jāizmaksā summa, kas vairāk nekā proporcionāli palielinās par katru invaliditātes procenta punktu; šo summu aprēķina, katram invaliditātes procentu punktam piemērojot saskaņā ar 6. panta noteikumiem paredzēto koeficientu. Palielinoties personas vecumam, šī summa jāsamazina par 0,5 % par katru dzīves gadu, sākot no vienpadsmitā dzīves gada. Pirmā punkta vērtība ir EUR 674,78;
b)
par pārejošu kaitējumu veselībai par katru pilnīgas invaliditātes dienu izmaksā EUR 39,37; ja pagaidu invaliditāte ir mazāka par 100 %, tad kaitējuma atlīdzība par katru dienu ir proporcionāla atzītās invaliditātes procentam.
2.   1. punkta nozīmē “kaitējums veselībai” ir tāds pagaidu vai pastāvīgs personas fizisks vai garīgs ievainojums, kuru var apstiprināt, veicot tiesu ekspertīzi, un kuram ir negatīva ietekme uz ievainotās personas ikdienas darbībām un sociālo saskarsmi neatkarīgi no jebkādas ietekmes uz šīs personas spēju pelnīt iztiku.
3.   Kompensācijas summu par kaitējumu veselībai saskaņā ar 1. punktu tiesa – pēc tam, kad sniegts taisnīgs un pamatots ievainotās personas fiziskā un garīgā stāvokļa izvērtējums, – var palielināt ne vairāk kā par piektdaļu.
4.   Saskaņā ar Republikas prezidenta dekrētu [..] ir jāizveido īpaša dažādu psihisko un fizisko traucējumu tabula ar invaliditātes punktiem no viens līdz deviņi.
5.   1. punktā norādītās summas ik gadu atjauno ar [..] dekrētu proporcionāli valsts patērētāju cenu indeksa darbinieku un pašnodarbināto ģimenēm, kuru ir noteicis ISTAT, izmaiņām.
6.   Lai aprēķinātu 1. punkta a) apakšpunktā minēto summu, par invaliditātes procenta punktu, kas ir līdzvērtīgs 1, piemēro koeficientu 1,0; par invaliditātes procenta punktu, kas ir līdzvērtīgs 2, piemēro koeficientu 1,1; par invaliditātes procenta punktu, kas ir līdzvērtīgs 3, piemēro koeficientu 1,2; par invaliditātes procenta punktu, kas ir līdzvērtīgs 4, piemēro koeficientu 1,3; par invaliditātes procenta punktu, kas ir līdzvērtīgs 5, piemēro koeficientu 1,5; par invaliditātes procenta punktu, kas ir līdzvērtīgs 6, piemēro koeficientu 1,7; par invaliditātes procenta punktu, kas ir līdzvērtīgs 7, piemēro koeficientu 1,9; par invaliditātes procenta punktu, kas ir līdzvērtīgs 8, piemēro koeficientu 2,1; par invaliditātes procenta punktu, kas ir līdzvērtīgs 9, piemēro koeficientu 2,3.”
II – Fakti, process un uzdotie jautājumi
8.
Prasītājs pamatlietā Enrico Petillo cieta 2007. gada 21. septembrī notikušā ceļu satiksmes negadījumā. Viņš cēla prasību Tribunale di Tivoli (Tivoli Pirmās instances tiesa) par zaudējumu atlīdzību no Unipol Assicurazioni S.p.a. (turpmāk tekstā – “Unipol”) par radītajiem materiālajiem zaudējumiem un morālo kaitējumu, kas, pēc viņa domām, viņam bija nodarīti nelaimes gadījuma rezultātā. Konkrēti E. Petillo lūdza piespriest Unipol izmaksāt viņam summu EUR 14 155 apmērā par nemateriālo kaitējumu, bet Unipol, pamatojoties uz Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pantā izklāstītajiem kritērijiem, par šāda veida kaitējumu izmaksāja viņam tikai EUR 2700.
9.
Tā kā Tribunale di Tivoli radās šaubas par Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. panta saderīgumu ar ES tiesībām, tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai, ņemot vērā Direktīvas 72/166/EEK, 84/5/EEK, 90/232/EEK un 2009/103/EK, kurās reglamentēta obligātā civiltiesiskās atbildības apdrošināšana saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu, ir pieļaujams, ka dalībvalsts tiesību aktos – tikai attiecībā uz zaudējumiem, kas radušies ceļu satiksmes negadījuma rezultātā, paredzot obligātu zaudējumu apmēra noteikšanas metodi – ir noteikts ierobežojums (maksimālais apmērs) atbildībai par nemateriālo kaitējumu, kurš jāatlīdzina personām (apdrošināšanas sabiedrībām), kurām ir pienākums saskaņā ar šīm direktīvām sniegt mehānisko transportlīdzekļu izmantošanas rezultātā radušos zaudējumu obligāto apdrošināšanu?”
10.
Šajā tiesvedībā rakstveida apsvērumus ir iesnieguši Unipol, Itālijas, Vācijas, Grieķijas, Spānijas, Latvijas un Lietuvas valdības un Komisija.
11.
2013. gada 29. aprīlī Tiesa lūdza iesniedzējtiesai sniegt skaidrojumus par Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. panta piemērošanas jomu un vienlaicīgi lūdza lietas dalībniekiem, kas piedalījās tiesas sēdē, ieņemt nostāju par iesniedzējtiesas sniegto atbildi.
12.
Tribunale di Tivoli atbildēja uz Tiesas lūgumu 2013. gada 23. maijā. Unipol, Itālijas, Vācijas, Grieķijas, Spānijas un Latvijas valdības, kā arī Komisija sniedza savus mutvārdu apsvērumus 2013. gada 3. jūlija tiesas sēdē.
III – Analīze
A – Pieņemamība
13.
Unipol un Itālijas valdība norāda, ka uzdotais jautājums ir nepieņemams, jo Tribunale di Tivoli neesot norādījusi nevienu iemeslu, kāpēc tai būtu nepieciešama Tiesas atbilde nolēmuma pieņemšanai. Turklāt Unipol apgalvo, ka jautājums ir nepieņemams, jo tā skatījumā nav šaubu par to, ka Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pants ir saderīgs ar ES tiesībām.
14.
Saistībā ar minēto es vēlētos atgādināt faktu, ka uz prejudiciāla nolēmuma tiesvedības ietvaros uzdotajiem jautājumiem attiecas atbilstības pieņēmums. Ņemot vērā tiesu sadarbības garu, kas ir LESD 267. panta pamatā, Tiesa atsakās izskatīt tādus jautājumus tikai atsevišķās īpašās situācijās: ja ir acīmredzams, ka lūgtā ES tiesību interpretācija nekādi nav saistīta ar konkrētajiem pamattiesvedībā izskatītajiem faktiem vai tās mērķi; ja problēma ir tikai hipotētiska; vai ja Tiesas rīcībā nav faktiskās vai juridiskās informācijas, kas tai nepieciešama, lai pilnībā atbildētu uz uzdotajiem jautājumiem (
8
).
15.
Man nešķiet, ka izskatāmajā lietā lūgtā interpretācija nekādi nebūtu saistīta ar pamatlietas faktiem vai tās mērķi. Tieši otrādi, savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa izklāsta pamatojumu, balstoties uz kuru tā uzdod jautājumu par Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. panta saderību ar attiecīgajiem ES tiesību aktiem un to, kāpēc tā uzskata par nepieciešamu uzdot Tiesai konkrēto jautājumu prejudiciāla nolēmuma sniegšanai.
16.
Turklāt attiecībā uz Unipol izvirzīto argumentu, ar kuru tiek apgalvots, ka nav nekādu šaubu, ir pietiekami norādīt, ka saskaņā ar LESD 267. pantu valsts tiesām ir ļoti plašas pilnvaras nodot lietas izskatīšanai Tiesā, ja tās uzskata, ka to izskatāmajā lietā ir radušies jautājumi par interpretāciju vai par ES tiesību normu spēkā esamību, saistībā ar kurām ir nepieciešams nolēmums. Ar LESD 267. panta noteikumiem valsts tiesām ir piešķirtas pilnvaras, bet attiecīgās situācijās – paredzēts pienākums uzdot vienu vai vairākus jautājumus prejudiciāla nolēmuma saņemšanai; tas ir iespējams arī situācijā, kad attiecīgā tiesa pati ir saskatījusi, ka strīda būtība izraisa interpretācijas jautājumu vai neskaidrības attiecībā uz ES tiesību akta spēkā esamību (
9
). Fakts, ka vienam no pamatlietas dalībniekiem, šajā gadījumā Unipol, nav nemazāko šaubu par attiecīgā valsts tiesību akta atbilstību, nekādi neietekmē lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību.
B – Būtiski jautājumi
17.
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai tāda valsts tiesību norma kā Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pants ir saderīga ar Pirmo, Otro un Trešo direktīvu un Direktīvu 2009/103.
18.
Vispirms – kā to uzsvēruši vairāki lietas dalībnieki, kas iesnieguši Tiesai savus apsvērumus, – man jānorāda, ka Direktīva 2009/103 nav piemērojama pamatlietas faktiem ratione temporis. Patiesi, negadījums, saistībā ar kuru tikusi aizsākta pamattiesvedība, notika 2007. gadā. Katrā ziņā, kā es paskaidrošu vēlāk, Direktīvas 2009/103 spēkā stāšanās nav radījusi nekādas būtiskas izmaiņas šai lietai piemērojamajā ES tiesiskajā regulējumā.
19.
Tādējādi, pirms sīki tiks izskatīta šajā lietā radušos juridisko jautājumu būtība, es uzskatu, ka ir būtiski šos jautājumus izklāstīt atbilstošā juridiskajā un faktu kontekstā. Lai to izdarītu, es vispirms īsi izklāstīšu iemeslus, kāpēc iesniedzējtiesai ir šaubas par Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. panta saderību ar ES tiesībām. Pēc tam es sniegšu būtiskas Tiesas judikatūras par Pirmo, Otro un Trešo direktīvu pārskatu.
1) Iesniedzējtiesas bažas
20.
Tribunale di Tivoli paskaidro, ka saskaņā ar Itālijas Civilkodeksa 2043. un 2059. pantu Itālijas tiesību sistēmā gan materiālais, gan nemateriālais kaitējums principā ir jāatlīdzina situācijā, kad rodas ārpuslīgumiska atbildība. Corte costituzionale un Suprema Corte di cassazione pastāvīgi ir izcēlušas vienoto “nemateriālā kaitējuma” jēdzienu kā tādu, kas ietver “jebkuru kaitējumu, kas rodas no personai raksturīgu aspektu ietekmēšanas” (
10
). Tomēr saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto savā praksē Itālijas tiesas parasti uzskata, ka nemateriāls kaitējums ir tāds, kas ietver dažādus kaitējuma paveidus: i) “kaitējumu veselībai” (“danno biologico”, kas nozīmē gan fiziskus, gan garīgus ievainojumus), ii) “morālo kaitējumu” (“danno morale”, kas nozīmē morālas ciešanas ievainojumu dēļ) un iii) “pārējos zaudējumus” (ko bieži apzīmē kā “danno esistenziale”, kategoriju, kas, plaši runājot, ietver kaitējumu, kurš saistīts ar personas spējas baudīt visas tiesības, kas parasti ir pieejamas brīvā sabiedrībā, traucējumu). Šis sadalījums kopā ar citiem faktoriem tiek ņemts vērā, lai noteiktu atbilstošo atlīdzības apmēru, kas jāmaksā cietušajai pusei. Vispār valsts tiesas, kuras izskata lietu par ārpuslīgumisko atbildību, nesaista nekādi likumā noteikti parametri, izlemjot par atlīdzības apmēru, kas jāmaksā par nodarīto nemateriālo kaitējumu.
21.
Tomēr ārpuslīgumiskā atbildība, kas rodas saistībā ar ceļu satiksmes negadījumiem, tiek regulēta ar Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa noteikumiem, kas ir lex specialis salīdzinājumā ar Civilkodeksu. It īpaši attiecībā uz nemateriālo kaitējumu satiksmes negadījumu rezultātā, kas radījis nelielus fiziskus ievainojumus, Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pantā ir ietvertas norādes, kuras valsts tiesām jāievēro, nosakot atlīdzības apmēru par kaitējumu veselībai, kas jāmaksā civiltiesiskās atbildības apdrošinātājam.
22.
Iesniedzējtiesa šaubās par to, ka Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pants ir saderīgs ar pienākumu atlīdzināt jebkuru zaudējumu vai ievainojumu, kā tas noteikts Pirmajā, Otrajā un Trešajā direktīvā. Minētā tiesa uzskata, ka faktiski ar 139. pantu tiek noteikti trīs būtiski ierobežojumi valsts tiesas pilnvarām piešķirt atbilstošu atlīdzību par kaitējumu, kas radīts saistībā ar ceļu satiksmes negadījumiem, kuru rezultātā radušies nelieli fiziski ievainojumi. Pirmkārt, valsts tiesām ir jāievēro īpašas norādes, aprēķinot kompensāciju par “kaitējumu veselībai”, pretstatā citiem ārpuslīgumiskās atbildības gadījumiem. Otrkārt, atlīdzība tikai daļēji var tikt pielāgota katra gadījuma īpašajiem apstākļiem (
11
). Treškārt, ar Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. panta noteikumiem, šķiet, netiek ļauts piešķirt jebkādu atlīdzību par “morālo kaitējumu”, ko cietusi ievainotā puse (lai gan valsts tiesa izskaidro, ka tās viedokli par šī noteikuma interpretāciju Itālijas tiesas neatzīst).
2) Tiesas judikatūra
23.
Pirmās, Otrās un Trešās direktīvas noteikumus, kuri ir būtiski izskatāmajā lietā, Tiesa ir interpretējusi vairākos spriedumos.
24.
Savā judikatūrā Tiesa ir norādījusi, ka Pirmās, Otrās un Trešās direktīvas kopīgie mērķi ir, pirmkārt, nodrošināt transportlīdzekļu, kas parasti atrodas Savienības teritorijā, kā arī to pasažieru brīvu pārvietošanos un, otrkārt, lai negadījumos, kurus izraisa šie transportlīdzekļi, cietušās personas iegūtu līdzvērtīgu attieksmi neatkarīgi no tā, kurā vietā Eiropas Savienībā negadījums ir noticis (
12
). Tomēr ar šo direktīvu noteikumiem netiek mēģināts saskaņot dalībvalstu tiesību noteikumus civiltiesiskās apdrošināšanas jomā, un atbilstoši pašlaik spēkā esošajām ES tiesībām dalībvalstis var brīvi noteikt civiltiesiskās atbildības sistēmu, kas piemērojama ceļu satiksmes negadījumiem (
13
).
25.
Pamatojoties uz minēto, Tiesa ir nošķīrusi pienākumu nodrošināt civiltiesisko apdrošināšanu transportlīdzekļu izraisītiem kaitējumiem, kas ir definēta un garantēta ES tiesību aktos, un atlīdzības apmēru, kas jāpiešķir cietušajiem, pamatojoties uz apdrošinātās personas civiltiesisko atbildību, jautājumu, kas būtībā regulēts valsts tiesību aktos (
14
).
26.
Attiecībā uz pienākumu nodrošināt apdrošināšanu Tiesa ir lēmusi, ka dalībvalstīm “ir jānodrošina, ka civiltiesiskā atbildība, kas piemērojama atbilstoši to tiesību normām, ir apdrošināta atbilstoši minēto trīs direktīvu noteikumiem” (
15
). Tādējādi saskaņā ar Tiesas viedokli Pirmās direktīvas 3. panta 1. punktā, kas precizēts un papildināts ar Otro un Trešo direktīvu, inter alia ir paredzēts, “uz kādiem kaitējuma veidiem šai apdrošināšanai ir jāattiecas un kurām trešām cietušām personām šī apdrošināšana ir jāgarantē” (
16
).
27.
Attiecībā uz jautājumiem, kurus faktiski regulē valsts civiltiesiskās atbildības tiesību akti, Tiesa tomēr ir skaidri noteikusi, ka dalībvalstīm “sava kompetence ir jāīsteno, ievērojot ES tiesības”. Saistībā ar minēto Tiesa ir precizējusi, ka “ar valsts tiesību normām, kurās tiek regulēts atlīdzinājums par transportlīdzekļu satiksmē nodarīto kaitējumu, nevar tikt atņemta [Pirmās, Otrās un Trešās direktīvas] lietderīgā iedarbība” (
17
).
28.
Tiesa ir piemērojusi šos principus lietās, kas attiecās uz valsts tiesību aktu noteikumiem, ar kuriem tika liegta vai ierobežota atlīdzības izmaksa situācijā, kad cietušajam satiksmes negadījumā zaudējums vai ievainojums radās, viņam līdzdarbojoties. Lietā Ambrósio Lavrador Tiesa nosprieda, ka Pirmajai, Otrajai un Trešajai direktīvai tiktu atņemta to lietderīgā iedarbība, ja “ar valsts tiesisko regulējumu, kas noteikts, pamatojoties uz vispārīgiem un abstraktiem kritērijiem, cietušajam vai nu tiek liegtas tiesības uz transportlīdzekļa obligātās apdrošināšanas atlīdzību, vai arī tās tiek nesamērīgi ierobežotas” (
18
). Līdzīgi arī spriedumā lietā Candolin u.c. un lietā Farrell Tiesa nosprieda, ka ar šīm direktīvām nav saderīgas valsts tiesību normas, kas ļauj liegt vai nesamērīgi ierobežot pasažiera tiesības saņemt ar mehānisko transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātās apdrošināšanas starpniecību izmaksājamo atlīdzību (
19
).
29.
Ņemot vērā iepriekšminēto, es pievērsīšos iesniedzējtiesas uzdotajam jautājumam.
3) Uzdotā jautājuma izskatīšana
30.
Kā izskaidrots iepriekš, iesniedzējtiesa, šķiet, uzskata, ka Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pants nevar tikt salīdzināts ar Pirmās, Otrās un Trešās direktīvas noteikumiem. Komisija daļēji atbalsta šādu viedokli.
31.
Savukārt Unipol un visas valdības, kas iesniegušas apsvērumus šajā tiesvedībā, uzskata, ka tāda tiesību norma kā Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pants ir saderīga ar ES tiesībām. To skatījumā ar šo normu tikai tiek paredzēts atlīdzības apmērs, kas jāizmaksā transporta negadījumos cietušajiem – jautājums, kas jāregulē ar valsts tiesību aktiem.
32.
Es uzskatu, ka, lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, ir nepieciešama divpakāpju juridiskā analīze.
33.
Pirmkārt, ir jāizvērtē, vai Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pants ir saderīgs ar pienākumu nodrošināt apdrošināšanu saskaņā ar Pirmās direktīvas 3. panta 1. punktu, ar papildinājumiem, kas ietverti Otrajā un Trešajā direktīvā. Pat ja tas tā ir, tad, otrkārt, atliktu noskaidrot, vai ar Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. panta noteikumiem netiek atņemta Pirmās, Otrās un Trešās direktīvas lietderīgā iedarbība, liedzot cietušajiem tiesības saņemt atlīdzību vai nesamērīgi ierobežojot šīs tiesības.
34.
Tādējādi es izklāstīšu, kāpēc, tāpat kā Unipol un šajā lietā apsvērumus iesniegušās valdības, es uzskatu, ka tāda norma kā Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pants ir saderīga ar Pirmo, Otro un Trešo direktīvu.
a) Vai Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pants ir saderīgs ar Pirmās direktīvas 3. panta 1. punktu?
35.
Kā minēts iepriekš, Tiesa pastāvīgi ir lēmusi, ka ar Pirmās, Otrās un Trešās direktīvas noteikumiem ir paredzēts katras dalībvalsts pienākums nodrošināt, ka civiltiesiskā atbildība par to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir apdrošināta, un īpaši ir precizēts, uz kādiem kaitējuma veidiem šai apdrošināšanai ir jāattiecas.
36.
Tādējādi es paredzētu divus veidus, kā tāda tiesību norma kā Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pants varētu būt pretrunā konkrētajam principam. Pirmkārt, ja ar to no obligātās apdrošināšanas tiktu izslēgts tāda veida kaitējums, kas būtu jāietver atbilstoši direktīvu noteikumiem. Otrkārt, ja ar to tiktu atļauta abstraktā iespēja saņemt atlīdzību par šādu kaitējumu, vienlaicīgi padarot šo iespēju atkarīgu no atlīdzības, ko maksā transportlīdzekļa vadītājs (vai automašīnas īpašnieks), tādējādi pilnībā vai daļēji izslēdzot iespēju saņemt atlīdzību no apdrošinātāja.
i) Noteiktu kaitējuma veidu izslēgšana no apdrošināšanas seguma
37.
Pirmkārt, es uzskatu, ka nemateriālam kaitējumam ir jābūt starp tiem kaitējuma un miesas bojājumu veidiem, uz kuriem jāattiecina obligātā apdrošināšana. Tādējādi dalībvalsts nav tiesīga izslēgt in toto no apdrošināšanas seguma jebkāda veida atlīdzību par nemateriālu kaitējumu, kas radies ceļu satiksmes negadījumā cietušajiem.
38.
Ar “nemateriālu kaitējumu” es vispār domāju zaudējumus, kas neattiecas uz personas aktīviem, bagātību vai ienākumiem un kuru apmēru pašu par sevi nevar objektīvi noteikt, ņemot vērā tirgus cenu vai vērtību (
20
).
39.
Vispirms es vēlos uzsvērt – šķiet, ka tas ir gandrīz visā pasaulē atzīts princips, ka kaitējums, kas personai var rasties citas personas nelikumīgas rīcības rezultātā un kas jāatlīdzina, faktiski var ietvert arī kaitējumu, kas ir vairāk nekā vienkāršs materiālais kaitējums.
40.
Cik man zināms, šis princips ir spēkā lielākajā daļā dalībvalstu tiesību sistēmu, lai gan ar būtiskām atšķirībām terminos, kas izmantoti šī jēdziena un tā precīzās piemērošanas jomas apzīmēšanai, izpildāmajos nosacījumos un maksājamās atlīdzības apmērā (
21
). Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ES tiesību sistēmā kaitējumi, kas jāatlīdzina Eiropas Savienībai ārpuslīgumiskās atbildības gadījumos, ietver nemateriālo kaitējumu (
22
). Ļoti plašs jēdziens attiecībā uz kaitējumiem vai ievainojumiem, kurš ir jākompensē tādu neatļautu darbību gadījumā, kas ietver nemateriālu kaitējumu, arī ir vispārīgi pieņemts starptautiskajās publiskajās tiesībās (
23
).
41.
Visbeidzot, šī principa pirmsākumi ir rodami visvecākajos atklātajos juridiskajos tekstos, vismaz attiecībā uz atlīdzību par miesas bojājumiem. Piemēram, labi zināmajā Hamurapi kodeksā (turpmāk tekstā – “Kodekss”), babiloniešu likumu kodeksā, kas izveidots 1772. gadā p.m.ē., bija ietverti plaši noteikumi par atlīdzību par miesas bojājumiem. Šie noteikumi tika radīti, lai sodītu par miesas bojājumu nodarīšanu atbildīgo personu, vienlaicīgi nodrošinot atlīdzību cietušajam vai viņa ģimenei (
24
). Seno romiešu tiesību aktos bija ietverti līdzīgi principi. Tā Divpadsmit tabulu likumā, kas izstrādāts 451.–449. gadā p.m.ē., bija paredzēta atlīdzība par dažāda veida miesas bojājumiem, kas bija jāmaksā šo miesas bojājumu upuriem. Vēlāk, 286. gadā p.m.ē., izstrādātajā Lex Aquilia de Damno tālāk tika attīstīti šie principi. Svarīgi, ka prasība, ko cietusī persona cēla pret personu, kura bija atbildīga par miesas bojājumu nodarīšanu, balstījās uz dusmām, nevis uz mantisko zaudējumu un izrietošā atlīdzība tādējādi varēja būt tāda, kas jāmaksā ne tikai par materiālajiem izdevumiem, bet arī par fiziskajām un garīgajām sāpēm un ciešanām (
25
).
42.
Mūsu nolūkos nav vēl vairāk jāiedziļinās mūsdienu civiltiesiskās atbildības likumu vēsturiskajā izcelsmē. Tas, ko es vēlos uzsvērt, ir, ka kopš mūsu civilizācijas pirmsākumiem ir pastāvējusi doma, ka ar civiltiesiskiem pārkāpumiem var tikt radīts zaudējums, kas ir jāatlīdzina un kas ir vairāk nekā tikai bagātības vai naudas zaudējums. Tas it īpaši ir tā, ja nodarītais zaudējums ir saistīts ar fiziskām vai garīgām ciešanām.
43.
Atlīdzības princips par nemateriālu zaudējumu ir laika gaitā attīstījies un šobrīd kļuvis plaši atzīts un īpaši nozīmīgs. Doma, ka personai, kura ir citas personas pretlikumīgas darbības upuris, ir tiesības saņemt atlīdzību par visu ciesto kaitējumu, neatkarīgi no tā, vai tās ir materiālās vai nemateriālās intereses, kurām nodarīts kaitējums, un vai ir vai nav iespējams noteikt to patieso materiālo vērtību, ir cieši nostiprinājusies mūsdienu sabiedrībā.
44.
Tam piemērs ir pašreizējā Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūra. ECT parasti piešķir atlīdzību gan par “materiālu”, gan “nemateriālu” kaitējumu, kas radies pieteikuma iesniedzējiem viņu pamattiesību pārkāpuma rezultātā, balstoties, it īpaši, uz Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 41. pantu (
26
) un bieži uzskatot, ka nemateriālais kaitējums ir svarīgāks nekā materiālais (
27
).
45.
Tādējādi būtu diezgan savādi, ja Pirmajā, Otrajā un Trešajā direktīvā tiktu paredzēti jebkādi apstākļi, kuros dalībvalstis drīkstētu no apdrošināšanas izslēgt tāda veida zaudējumus, kas ir atzīti par tādiem, uz kuriem jāattiecina aizsardzība faktiski visās pašreizējās tiesiskajās sistēmās gan valsts, gan pārvalstiskā līmenī, kā arī saskaņā ar vispārīgiem starptautisko tiesību principiem.
46.
Šobrīd minētajos tiesiskajos instrumentos iekļautie jēdzieni man šķiet pietiekami plaši, lai tie attiektos arī uz nemateriālo kaitējumu. Pirmās direktīvas 3. panta 2. punktā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu, ka apdrošināšanas līgums attiecas arī uz “jebkuriem zaudējumiem vai miesas bojājumiem” (
28
). Tāpat arī Otrās direktīvas 1. pantā ir noteikts, ka Pirmās direktīvas 3. panta 2. punktā minētā apdrošināšana “obligāti attiecas gan uz kaitējumu īpašumam, gan uz miesas bojājumiem”. Līdzīga terminoloģija ir izmantota arī Trešās direktīvas 1.a pantā.
47.
Es uzskatu, ka vārds “jebkuri”, kas attiecas uz vārdiem “zaudējumi vai miesas bojājumi” un minēti Pirmās direktīvas 3. panta 2. punktā – tās angļu valodas tulkojumā –, nozīmē, ka šie vārdi ir jātulko plaši. Pat tad, ja vārds “jebkuri” nav ietverts šī paša noteikuma citu valodu redakcijās, tās tomēr šķiet formulētas diezgan vispārīgi.
48.
Otrās direktīvas 1. pantā un Trešās direktīvas 1.a pantā iekļautais jēdziens “miesas bojājumi” pilnīgi noteikti attiecas gan uz cietušo personu fizisko, gan psiholoģisko neskartību (
29
). Jebkāds šīs neskartības traucējums ir jāatlīdzina neatkarīgi no jebkādām negatīvām ekonomiskām sekām, kas cietušajām personām var būt radušās satiksmes negadījuma rezultātā. Kā norāda ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen] savos secinājumos lietās Haasová un Drozdovs, dažādu attiecīgo noteikumu valodu versiju salīdzināšana, kā arī Otrās direktīvas travaux préparatoires, it īpaši, šķiet, piešķir šādai informācijai papildu spēku (
30
).
49.
Saistībā ar minēto es arī vēlos uzsvērt, ka Tiesa situācijās, kad tai ticis lūgts interpretēt līdzīgus citos ES normatīvajos aktos vai starptautiskās konvencijās, kuras parakstījusi Eiropas Savienība, minētus jēdzienus, pastāvīgi ir izvēlējusies interpretēt jēdzienus, kuri attiecas arī uz nemateriālo kaitējumu (
31
).
50.
Spriedumā lietā Leitner Tiesa jēdzienu “zaudējumi”, kas ietverts Padomes 1990. gada 13. jūnija Direktīvas 90/314/EEK par kompleksiem ceļojumiem, kompleksām brīvdienām un kompleksām ekskursijām (
32
) 5. pantā, interpretēja kā tādu, kas attiecas arī uz nemateriālo kaitējumu. Tiesa pamatojās uz konkrētā noteikuma tekstu, kā arī uz minētās direktīvas teleoloģisko interpretāciju (
33
). Spriedumā lietā Walz (
34
) iesniedzējtiesa lūdza izskaidrot, vai jēdziens “zaudējumi”, kas ir Konvencijas par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju (turpmāk tekstā – “Monreālas konvencija” (
35
)), kurā noteikts ierobežojums gaisa pārvadātāja atbildībai attiecībā uz zaudējumiem, kas radušies inter alia bagāžas pazušanas gadījumā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas gan uz mantiskajiem zaudējumiem, gan nemateriālo kaitējumu. Tiesa minēto zaudējumu jēdzienu izskatīja, ņemot vērā vispārīgos starptautisko tiesību noteikumus, un atbildēja uz uzdoto jautājumu apstiprinoši (
36
). Spriedumā lietā Sousa Rodríguez u.c. (
37
) Tiesa izdarīja to pašu secinājumu, interpretējot Regulas (EK) Nr. 261/2004 (
38
) (turpmāk tekstā – “Gaisa satiksmes pasažieru tiesību regula”) 12. pantā iekļauto jēdzienu “turpmāka kompensācija”. Tiesa nolēma, ka jēdziens “turpmāka kompensācija” ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši tam valsts tiesas var piešķirt atlīdzību par zaudējumiem, kas ietver nemateriālu kaitējumu (
39
).
51.
Ir taisnība, ka spriedumā lietā Veedfald (
40
) Tiesa nolēma, ka ražotāju pienākums atlīdzināt cietušajām personām kaitējumu, kas nodarīts ar produktiem ar trūkumiem, saskaņā ar 1. pantu Padomes 1985. gada 25. jūlija Direktīvā 85/374/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem (
41
) neattiecas uz nemateriālo kaitējumu, “ar kuru saistītās atlīdzības izmaksa tiek regulēta tikai ar valsts tiesību aktu noteikumiem” (
42
). Tomēr atšķirībā no iepriekš izskatītajiem gadījumiem, Direktīvā 85/374 ir ietverta skaidri formulēta norma par nemateriālo kaitējumu. Patiesi, definējot jēdzienu “kaitējums” šīs direktīvas nolūkos, tās 9. pantā ir noteikts, ka “šis pants neierobežo valsts tiesību aktus, kas attiecas uz nemateriāliem zaudējumiem [kaitējumu]”.
52.
Tādējādi man šķiet, ka gan Pirmās, Otrās un Trešās direktīvas, gan Tiesas agrāko nolēmumu tekstos ir atzīta plaša jēdziena “kaitējums” interpretācija. Turklāt ir vēl trīs papildu apsvērumi, kas, manuprāt, arī apstiprina šo secinājumu.
53.
Pirmkārt, saskaņā ar Otrās direktīvas preambulas piekto apsvērumu un Trešās direktīvas preambulas ceturto apsvērumu viens no Pirmās, Otrās un Trešās direktīvas mērķiem ir nodrošināt, lai transportlīdzekļu izraisītos negadījumos cietušās personas saņemtu “atbilstīgu kompensāciju” un “līdzvērtīgu attieksmi” neatkarīgi no tā, kurā vietā Eiropas Savienībā notiek satiksmes negadījums (
43
). Ja dalībvalstīm būtu atļauts izslēgt no apdrošināšanas šādu būtisku kaitējuma daļu, attieksme pret transportlīdzekļu negadījumos cietušajām personām visā Eiropas Savienībā diez vai būtu “līdzvērtīga” un kompensācija ne vienmēr būtu “atbilstīga”. Atkarībā no tā, kur noticis satiksmes negadījums, piešķirtās kompensācijas apmērs un veids ievērojami atšķirtos.
54.
Otrkārt, ciktāl ES tiesību mērķis ir aizsargāt satiksmes negadījumos cietušos kā īpaši jūtīgu personu grupu (
44
), virzība uz šo mērķi būtu diezgan neliela, ja dažiem apdrošinātājiem tiktu ļauts ierobežot savu apdrošināšanas darbību tikai ar mantisku zaudējumu.
55.
Treškārt, šī atšķirīgā attieksme no dažādu apdrošinātāju puses negatīvi ietekmētu atbilstošu iekšējā tirgus darbību. Patiesi, prasības par atlīdzības saņemšanu par nemateriālu kaitējumu bieži tiek celtas tiesvedībās saistībā ar satiksmes negadījumiem un dažkārt tās var būt par ievērojamām naudas summām. Būtiska atšķirība starp apdrošinātājiem, kas darbojas dažādās ES iekšējā tirgus daļās, attiecībā uz civilo atbildību, kura šiem apdrošinātājiem varētu rasties, varētu radīt konkurences izkropļojumu apdrošināšanas tirgū (
45
).
ii) Apdrošinātāja solidārās atbildības ierobežojums
56.
Attiecībā uz otro iespējamo iepriekš 36. punktā minēto pārkāpumu man jāsecina, ka no pašreizējās judikatūras diezgan skaidri izriet, ka dalībvalsts nevar izslēgt vai ierobežot apdrošinātāju atbildību par kaitējumu tiktāl, ka atlīdzība par attiecīgo kaitējumu (pilnībā vai daļēji) ir jāpieprasa tieši no transportlīdzekļa vadītāja vai īpašnieka.
57.
Tas patiesi radītu apdrošināšanas seguma ierobežojumu, kas būtu rupja tā principa neievērošana, saskaņā ar kuru obligātajai apdrošināšanai ir jāsniedz iespēja transporta līdzekļu izraisītos satiksmes negadījumos cietušajiem saņemt atlīdzību Pirmajā, Otrajā un Trešajā direktīvā paredzētajā apmērā par visiem viņiem radītajiem zaudējumiem (
46
). Kā ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi] ir norādījis, atsaukdamies uz Direktīvu 2009/103, šīs direktīvas pamatā “ir ideja, ka apdrošinātājam principā vienmēr jāizmaksā kompensācija cietušajiem, ja vien nav spēkā kāds no izņēmumiem, kas konkrēti norādīti direktīvas tekstā” (
47
). Es uzskatu, ka minētais ir piemērojams arī attiecībā uz Pirmo, Otro un Trešo direktīvu. Turklāt vēl man jāpiebilst, ka šīs direktīvas arī ir balstītas uz domu, ka apdrošinātājam principā ir jānodrošina cietušajiem pilna apmēra kompensācija atbilstoši Pirmajā, Otrajā un Trešajā direktīvā paredzētajām robežām un nosacījumiem.
58.
Tieši šī iemesla dēļ EBTA tiesa lietā Nguyen nosprieda, ka Norvēģijas tiesību normas, ar kurām cietušās personas tiesības lūgt kompensāciju par nemateriālu kaitējumu tiek attiecinātas tikai uz transporta līdzekļa vadītāju, izslēdzot šādu kompensāciju no obligātās apdrošināšanas seguma, nav saderīgas ar Pirmo, Otro un Trešo direktīvu (
48
).
iii) Izskatāmā lieta
59.
Tādējādi man šķiet, ka ar Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. panta noteikumiem nav neievērots pienākums nodrošināt apdrošināšanas segumu atbilstoši Pirmās direktīvas 3. panta 1. punktam jebkurā no iepriekš izklāstītajiem veidiem.
60.
No vienas puses, ir acīmredzams, ka Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. panta noteikumos in toto nav izslēgta atlīdzība par morālu kaitējumu, kas radies satiksmes negadījumu rezultātā. Minētā noteikuma 2. punktā faktiski ir noteikts, ka tāds kaitējuma veids, uz kuru šis noteikums attiecas, ir “fizisks vai garīgs ievainojums, [..] kuram ir negatīva ietekme uz ievainotās personas ikdienas darbībām un sociālo saskarsmi, neatkarīgi no jebkādas ietekmes uz šīs personas spēju pelnīt iztiku”.
61.
No otras puses, iesniedzējtiesa norāda, ka cietusī puse nevar lūgt papildu atlīdzību tieši no apdrošināšanas polises turētāja, ņemot vērā citas valsts tiesību normas. Tas nozīmē, ka konkrētais apdrošināšanas segums atspoguļo attiecīgos civiltiesiskās atbildības pienākumus. Kā tiesas sēdē apstiprināja Itālijas valdība, Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. panta mērķis ir tikai noteikt, cik liela atlīdzība ir jāmaksā cietušajiem par nemateriālu kaitējumu, nevis ierobežot apdrošinātāju atbildību vis‑à‑vis satiksmes negadījumos cietušajiem, tādējādi novirzot daļu šīs atbildības uz apdrošinātajām personām (
49
).
62.
Ņemot vērā iepriekšminēto, es uzskatu, ka tāda tiesību norma kā Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pants nav nesaderīga ar pienākumu nodrošināt apdrošināšanas segumu saskaņā ar Pirmās direktīvas 3. panta 1. punktu, kā tas papildināts ar Otro un Trešo direktīvu.
b) Vai ar Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pantu tiek atņemta Pirmās, Otrās un Trešās direktīvas lietderīgā iedarbība?
i) Vispārīgi apsvērumi
63.
Manas juridiskās analīzes nākamais posms šajā lietā ir saistīts ar jautājumu, vai tāda tiesību norma kā Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pants atņem Pirmajai, Otrajai un Trešajai direktīvai to lietderīgo iedarbību, liedzot cietušajām personām tiesības saņemt atlīdzību vai nesamērīgi ierobežojot šīs tiesības.
64.
Patiesi, kā minēts iepriekš, vispārīgie noteikumi un principi, kas attiecas uz apdrošinātāju civiltiesisko atbildību, kā arī tas, cik liela atlīdzība šādiem uzņēmumiem ir jāmaksā cietušajām personām, ir jautājumi, kas regulēti valsts tiesību aktos (
50
). Turklāt ir acīmredzams, ka dalībvalstīm šajā tiesību jomā piemīt ievērojama rīcības brīvība.
65.
Jāatceras, ka, lai arī pastāv atsevišķas kopīgas iezīmes, daži tiesību, kas attiecas uz civiltiesiskajiem pārkāpumiem, aspekti dažādās dalībvalstīs tiek regulēti ļoti atšķirīgi. Attiecīgie valsts tiesību akti faktiski var būt balstīti uz virkni pamatprincipu un procesuālu principu, kas inter alia, ņemot vērā katras valsts tiesību tradīcijas, atšķiras. Saistībā ar minēto gandrīz nav jāvērš uzmanība uz faktu, ka tiesību normas, kas attiecas uz civiltiesiskajiem pārkāpumiem, ir diezgan būtiska attiecīgo dalībvalstu privāttiesību sistēmu daļa. ES likumdevējs ir skaidri noteicis, ka dalībvalstīm ir jāregulē šie jautājumi, un tas apzināti ir izvēlējies šajā jomā neveikt nekādu līdzsvarošanu. Turpretī Tiesai, pieņemot lēmumus, kas ietekmē šo jomu, arī būtu uzmanīgi jāizvērtē, kā tas ietekmēs šīs sistēmas kopumā.
66.
Tāpēc tikai tad, kad pienākums nodrošināt apdrošināšanas segumu attiecībā uz civiltiesisko atbildību par mehānisko transportlīdzekļu radītu kaitējumu, kā tas definēts un paredzēts Pirmajā, Otrajā un Trešajā direktīvā, ir nodrošināts teorētiski, bet ne praksē, attiecīgās valsts tiesību normas ir jāuzskata par nesaderīgām ar ES tiesībām. Citiem vārdiem sakot, ar ES tiesību aktiem tādu valsts civiltiesiskās atbildības noteikumu piemērošana saistībā ar ceļu satiksmes negadījumiem tiek liegta tikai tiktāl, ciktāl šie noteikumi apdraud ar konkrētajām direktīvām izveidotās sistēmas efektivitāti.
ii) Izskatāmā lieta
67.
Iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi saistībā ar Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pantu pamatā ir trīs: pirmais, vai dalībvalstij ir tiesības likumā noteikt parametrus, kas būtu saistoši valsts tiesām, lemjot par kaitējuma apmēru, kas radies satiksmes negadījuma rezultātā? Otrais, vai Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pantā ietvertie parametri nerada nesamērīgu cietušo personu atlīdzības apmēra ierobežojumu? Trešais, vai nesamērīga šādas atlīdzības ierobežošana var rasties no fakta, kā tas apgalvots, ka valsts tiesa nevar ņemt vērā “morālo kaitējumu”?
68.
Vispirms, runājot par pirmo uzdoto tiesību jautājumu, manuprāt, fakts, ka dalībvalsts, kā, piemēram, Itālija, nolemj pieņemt tiesību aktus, kuros paredzēti saistoši parametri satiksmes negadījuma rezultātā radītā nemateriālā kaitējuma apmēra noteikšanai, pats par sevi nerada ES tiesību pārkāpumu.
69.
Protams, Itālijas likumdevējs būtu varējis izvēlēties citu pieeju, paredzot, ka par nemateriālo kaitējumu maksājamās atlīdzības apmēru nosaka valsts tiesas, pamatojoties uz pušu sniegtajiem pierādījumiem un/vai ņemot vērā kapitālu. Ciktāl es saprotu, šī bija Itālijā piemērojamā sistēma pirms Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa stāšanās spēkā un sistēma, kuru iesniedzējtiesa uzskata par atbilstošāku.
70.
Tomēr, manuprāt, no ES tiesību viedokļa abi tiesību akti ir vienlīdz likumīgi. Pirmās, Otrās un Trešās direktīvas noteikumos skaidri nav paredzēta kāda no šīm sistēmām vai dota priekšroka kādai no tām. Turklāt šķiet, ka katrai no tām ir kādas priekšrocības.
71.
Galvenais ieguvums no tā, ka pilnībā valsts tiesu ziņā tiek atstāts jautājums par kaitējuma apmēru, ir tas, ka šīs tiesas var ņemt vērā visus lietas apstākļus un īpašās iezīmes. Tādējādi piešķirtā atlīdzība visdrīzāk atspoguļos to, kas attiecīgajā brīdī un vietā tiek atzīts par atbilstošu cietušās personas ciestajam kaitējumam naudas izteiksmē.
72.
Taču citus labumus var iegūt, izvēloties likumā noteikt valsts tiesām saistošus parametrus, neatkarīgi no fakta, ka tas nenovēršami ierobežotu šo tiesu rīcības brīvību, tādējādi apdraudot spēju noteikt tādu atlīdzības apmēru, kādu tās uzskata par taisnīgu katras atsevišķas lietas apstākļos. Piemēram, tie var padarīt atlīdzības apmērus paredzamākus, tādējādi veicinot tiesisko noteiktību un samazinot nepieciešamību izmantot tiesvedību. Tāpat tas var sniegt iespēju apdrošināšanas uzņēmumiem izdarīt precīzākus finanšu darījumu aprēķinus noteiktā laikā. Šādam potenciālo risku ierobežojumam varētu būt labvēlīga ietekme uz to prēmiju apmēru, kas iekasētas no automašīnu īpašniekiem.
73.
Šajā ziņā es piekrītu Unipol un Itālijas valdībai, kas ir uzsvēruši, ka pastāv neizbēgama un tieša mijiedarbība starp atlīdzības apmēru, kas piešķirts par satiksmes negadījumu rezultātā radušos kaitējumu un miesas bojājumiem, un to [apdrošināšanas] prēmiju apmēru, ko parasti iekasē apdrošināšanas uzņēmumi. Tādējādi tā var būt likumīga dalībvalsts politikas izvēle visu automašīnu īpašnieku labā noteikt un attiecīgā gadījumā ierobežot, ex ante, monetāro vērtību, kas jāattiecina uz nemateriālo kaitējumu, lai ļautu apdrošināšanas uzņēmumiem samazināt savas prēmijas.
74.
Es uzskatu, ka šīs Tiesas uzdevums nav izskatīt dalībvalstu īstenotās politikas izvēles šajā jomā. Tiesa var tikai palīdzēt valsts tiesām, lai tās varētu novērtēt, vai, in concreto, rādītāji, kas ietverti tādās tiesību normās kā Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pants nerada nesamērīgu cietušajiem izmaksājamās atlīdzības ierobežojumu.
75.
Minētais liek man pievērsties otrajam iesniedzējtiesas uzdotajam jautājumam.
76.
Šajos apstākļos man jāatzīst, ka nav viegli noteikt vispārīgu normu vai principu, lai pārbaudītu, vai noteikts piešķirtās atlīdzības apmērs ir atbilstošs ciestajam kaitējumam vai nē, ja mērķis ir atlīdzināt tāda veida kaitējumu – kā iepriekš minēts –, ko nevar objektīvi noteikt, atsaucoties uz kādu tirgus standartu vai ekonomisku rādītāju.
77.
Vienīgais princips, kas atrodams Pirmās, Otrās un Trešās direktīvas tekstā, ir kompensācijas “atbilstība”. Otrās direktīvas preambulas piektajā apsvērumā ir teikts, ka “obligātajam apdrošināšanas apjomam noteikti jāgarantē cietušajiem atbilstīga kompensācija neatkarīgi no dalībvalsts, kur negadījums noticis”.
78.
Tomēr man šķiet, ka tas, kas tiek uzskatīts par atbilstošu vai piemērotu vienā dalībvalstī, var par tādu netikt uzskatīts citā dalībvalstī. Tas it īpaši ir tā attiecībā uz kaitējumu veidiem, kas saistīti ar indivīda personīgajām interesēm un kura apmēru nevar noteikt materiālajā izteiksmē.
79.
Manuprāt, kompensācijas apmēra atbilstību konkrētā gadījumā var noteikt, tikai ņemot vērā īpašo vērtību, kāda valsts tiesību sistēmā tiek attiecināta uz skartajām indivīda interesēm. Tādējādi Tiesai ir diezgan sarežģīti novērtēt kompensācijas, kas jāmaksā par morālo kaitējumu, atbilstību saskaņā ar dalībvalsts tiesību sistēmu.
80.
Vēl jo vairāk tas tā ir situācijā, kad – kā šajā gadījumā – cietušās personas kaitējums rodas no nelieliem fiziskiem ievainojumiem. Šajā ziņā es atkārtoti norādu, ka Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pantā ir paredzēts tikai tās kompensācijas apmērs, kas jāizmaksā par nemateriālu kaitējumu, kurš radies saistībā ar tādu ceļu satiksmes negadījumu, kurā radušies nelieli fiziski ievainojumi. Tādiem negadījumiem, kuru rezultātā ir radušies nozīmīgāki fiziski ievainojumi, ir piemērojamas citas tiesību aktu normas.
81.
Šādos apstākļos es lietas dokumentos neredzu neko tādu, kas norādītu uz to, ka kompensācija, kas jāmaksā, balstoties uz Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pantā izklāstītajiem parametriem, būtu neatbilstoša. Šajā pantā norādītie apmēri noteikti nav nenozīmīgi vai ļoti mazi. Kompensācija, ko saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto Unipol jau ir samaksājis Petillo k‑gam, piemērojot šo noteikumu, man nešķiet nenozīmīga par tāda veida kaitējumu, kāds izklāstīts lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu.
82.
Iesniedzējtiesa nepiekrīt, ka šie parametri atšķiras no tiem, kas Itālijas tiesu praksē attīstīti attiecībā uz ārpuslīgumiskās atbildības gadījumiem, kuri nav saistīti ar satiksmes negadījumiem. Tomēr labākajā gadījumā tas ir jautājums, kas jāizskata saskaņā ar valsts tiesību normām, ņemot vērā, piemēram, vienlīdzības principu.
83.
Ārpuslīgumiskā atbildība var rasties ļoti dažādos un daudzveidīgos apstākļos. Pirmajā, Otrajā un Trešajā direktīvā nav tādas normas, ar kuru principā būtu noteikts, ka valstu likumdevēji nedrīkst veidot īpašas ārpuslīgumiskās atbildības sistēmas, kas būtu pielāgotas īpašām ceļu satiksmes negadījumu iezīmēm.
84.
Iepriekšējos punktos izklāstīto iemeslu dēļ es neuzskatu, ka Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pantā ietverto parametru piemērošana rada nesamērīgu cietušajiem izmaksājamās atlīdzības ierobežojumu.
85.
Visbeidzot, attiecībā uz trešo iesniedzējtiesas uzdoto juridisko jautājumu par apgalvoto “morālā kaitējuma” neņemšanu vērā es uzskatu, ka arī šis jautājums nav būtisks saistībā ar konkrēto analīzi.
86.
Kā es saprotu no iesniedzējtiesas sniegtajiem paskaidrojumiem, kurus tiesas sēdes laikā apstiprināja Itālijas valdība un Unipol, starp Itālijas tiesām pastāv domstarpības par to, kāda ir precīzā Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. panta nozīme. Dažas valsts tiesas uzskata, ka uz “morālo kaitējumu” (jēdziens, kurš savā ziņā ir līdzīgs dažās tiesību sistēmās esošajam jēdzienam “sāpes un ciešanas”) neattiecas kompensācija, kas noteikta saskaņā ar Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pantu. Minētā sekas ir tādas, ka papildu kompensācija var tikt piešķirta, ja minētā kaitējuma esamību atbilstoši pierāda cietušie. Saskaņā ar citu nostāju “morālā kaitējuma” ņemšana vērā jau ir paredzēta Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. panta kompensācijā, jo šīs normas tekstā ir paredzēts “fizisks vai garīgs ievainojums, [..] kuram ir negatīva ietekme uz ievainotās personas ikdienas darbībām un sociālo saskarsmi”.
87.
Attiecībā uz minēto es vēlos tikai secināt, ka, lai kāda arī nebūtu valsts tiesību normu pareizā interpretācija (jautājums, kas jāizlemj Itālijas tiesai), attiecīgajos Itālijas tiesību aktos ir paredzēta kompensācija par fiziskiem vai garīgiem ievainojumiem, kas radušies negadījumos cietušajām personām, neatkarīgi no tā, kā šie ievainojumi var ietekmēt attiecīgās personas spēju pelnīt iztiku.
88.
Tādējādi, manuprāt, vienīgais jautājums ir par to, vai šī kompensācija var tikt uzskatīta par “atbilstošu” vai nē. Tam, kā kaitējums tiek saukts valsts tiesību aktos, šajā gadījumā nav nozīmes. Kā iepriekš minēts, es nesaskatu norādes uz to, ka Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pantā būtu izklāstīti parametri, kuru rezultātā rastos neatbilstoša kompensācija par nemateriālu kaitējumu.
89.
Tāpēc es secinu, ka ar tādu tiesību normu kā Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pants Pirmajai, Otrajai un Trešajai direktīvai netiek atņemta to lietderīgā iedarbība, liedzot cietušajām personām tiesības saņemt kompensāciju vai nesamērīgi ierobežojot šādas tiesības.
C – Apsvērumi rationae temporis
90.
Visbeidzot, es vēlos piebilst, ka, manuprāt, iesniedzējtiesai sniedzamā atbilde nebūtu citāda, ja Direktīva 2009/103 būtu piemērojama izskatāmajai situācijai.
91.
Šajā direktīvā tikai skaidrības un praktisku apsvērumu dēļ ir kodificētas Pirmā, Otrā un Trešā direktīva (
51
). Turklāt Pirmās, Otrās un Trešās direktīvas noteikumi, kas attiecas uz šo tiesvedību, nav būtiski grozīti.
92.
Konkrēti, Direktīvas 2009/103 1. pantā ir ietverta jēdziena “cietusī persona” definīcija, kas ir identiska Pirmās direktīvas 1. pantā ietvertajai definīcijai. Turklāt Direktīvas 2009/103 3. pantā ir noteikts, ka obligātā apdrošināšana attiecas gan uz kaitējumu īpašumam, gan uz miesas bojājumiem, kā tas jau bija noteikts Trešās direktīvas 1.a pantā. Visbeidzot, Direktīvas 2009/103 preambulas 3. apsvērumā un tās 3. pantā ir apstiprināts, ka “sedzamās atbildības apjoms un apdrošināšanas seguma noteikumi” joprojām ir jautājumi, kas faktiski ir dalībvalstu kompetencē.
IV – Secinājumi
93.
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, ierosinu Tiesai uz Tribunale di Tivoli (Itālija) prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
3. pants Padomes 1972. gada 24. aprīļa Direktīvā 72/166/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību, 1. panta 1. punkts Padomes 1983. gada 30. decembra Otrajā direktīvā 84/5/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu un 1.a pants Padomes 1990. gada 14. maija Trešajā direktīvā 90/232/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā valsts tiesību aktu noteikumi – kā 139. pants 2005. gada 7. septembra Likumdošanas dekrētā Nr. 209, ar ko ievieš Privātpersonu apdrošināšanas kodeksu –, kuros paredzēti kritēriji, lai noteiktu atlīdzības summu, kas apdrošinātājam jāizmaksā satiksmes negadījumos cietušajām personām par nemateriālo kaitējumu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Skat. Komisijas paziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai – Virzoties uz Eiropas ceļu satiksmes drošības telpu: satiksmes drošības politikas ievirzes 2011.–2020. gadam (COM(2010) 389, galīgā redakcija, 2. lpp.).
(
3
)	OV L 103, 1. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā, 06/01. sējums, 10.–12. lpp., ar izdarītajiem grozījumiem.
(
4
)	OV 1984, L 8, 17. lpp., ar izdarītajiem grozījumiem.
(
5
)	OV L 129, 33. lpp., ar izdarītajiem grozījumiem.
(
6
)	OV L 263, 11. lpp.
(
7
)	GURI Nr. 239, 2005. gada 13. oktobris – Supplemento Ordinario Nr. 163.
(
8
)	Skat. inter alia2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C-119/05 Lucchini (Krājums, I-6199. lpp., 43. un 44. punkts un tajos minētā judikatūra) un 2011. gada 25. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-509/09 un C-161/10 eDate Advertising un Martinez (Krājums, I-10269. lpp., 32. un 33. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
9
)	Skat., piemēram, 1997. gada 10. jūlija spriedumu lietā C-261/95 Palmisani (Recueil, I-4025. lpp., 20. punkts) un 2006. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-290/05 un C-333/05 Nádasdi un Németh (Krājums, I-10115. lpp., 32. punkts).
(
10
)	It īpaši skat. Corte costituzionale spriedumu lietā 233/2003 (GURI16.07.2003.) un Corte di cassazione spriedumus lietās Nr. 8827 un Nr. 8828.
(
11
)	Skat. Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. panta 3. punktu.
(
12
)	Skat. tostarp 2011. gada 9. jūnija spriedumu lietā C-409/09 Ambrósio Lavrador un Olival Ferreira Bonifácio (Krājums, I-4955. lpp., 23. punkts un tajā minētā judikatūra) un 2011. gada 1. decembra spriedumu lietā C-442/10 Churchill Insurance Company Limited un Evans (Krājums, I-12639. lpp., 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
13
)	Skat. tostarp 2011. gada 17. marta spriedumu lietā C-484/09 Carvalho Ferreira Santos (Krājums, I-1821. lpp., 32. punkts) un 2012. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑300/10 Marques Almeida (29. punkts).
(
14
)	Spriedumi lietās Marques Almeida (minēts iepriekš, 28. punkts), Carvalho Ferreira Santos (minēts iepriekš, 31. punkts) un Ambrósio Lavrador un Olival Ferreira Bonifácio (minēts iepriekš, 25. punkts).
(
15
)	2000. gada 14. septembra spriedums lietā C-348/98 Mendes Ferreira un Delgado Correia Ferreira (Recueil, I-6711. lpp., 29. punkts) un 2007. gada 19. aprīļa spriedums lietā C-356/05 Farrell (Krājums, I-3067. lpp., 33. punkts).
(
16
)	Skat. inter alia spriedumus lietās Churchill Insurance Company Limited un Evans (minēts iepriekš, 28. punkts) un Marques Almeida (minēts iepriekš, 27. punkts).
(
17
)	Skat. inter alia spriedumus lietās Marques Almeida (minēts iepriekš, 31. punkts) un Ambrósio Lavrador un Olival Ferreira Bonifácio (minēts iepriekš, 28. punkts).
(
18
)	Spriedums lietā Ambrósio Lavrador un Olival Ferreira Bonifácio (minēts iepriekš, 29. punkts).
(
19
)	Skat. 2005. gada 30. jūnija spriedumu lietā C-537/03 Candolin u.c. (Krājums, I-5745. lpp., 29., 30. un 35. punkts) un spriedumu lietā Farrell (minēts iepriekš, 35. punkts).
(
20
)	Sal. ar Horton Rogers, W. V. (ed.), Damages for Non-Pecuniary Loss in a Comparative Perspective, European Centre of Tort and Insurance Law, Springer Verlag, Vīne, Ņujorka, 2001, 246. lpp.
(
21
)	Pamatīgākam ieskatam: Horton Rogers, W. V., op. cit., un Bona, M. un Mead, P., Personal Injury Compensation in Europe, Kluwer Law, Deventera, 2003.
(
22
)	Skat., piemēram, 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C-198/07 P Gordon/Komisija (Krājums, I-10701. lpp., 19. un 60. punkts), 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑481/07 P SELEX Sistemi Integrati/Komisija, 38. punkts, un 2013. gada 28. maija spriedumu lietā C‑239/12 P Abdulrahim/Padome un Komisija (72. un 76. punkts).
(
23
)	Sākotnēji “Lietā par rūpnīcu Chorzow” Starptautiskās Justīcijas Pastāvīgā palāta (1928. gada 13. septembra spriedums, Sērija A – Nr. 17) nolēma: “Būtiskais princips, kas ietverts faktiskajā prettiesiskas darbības jēdzienā – princips, ko izveidojusi starptautiskā prakse – ir, ka atlīdzībai, ciktāl iespējams, ir jālikvidē visas prettiesiskās darbības sekas un jāatjauno situācija, kas visdrīzāk būtu, ja šāda darbība nebūtu paveikta. Vērtības restitūcija vai, ja tas nav iespējams, tādas naudas summas samaksa, kas atbilst vērtības restitūcijai, un, ja nepieciešams, kaitējuma par ciesto zaudējumu atlīdzināšana, kuru neaptver vērtības restitūcija vai maksājums tās vietā, – tādi ir principi, atbilstoši kuriem būtu jānosaka kompensācijas apmērs, kura maksājama par rīcību, kas ir pretrunā starptautiskajām tiesību normām”.
(
24
)	Interesanti, ka Kodeksā bija iekļauti arī noteikumi, kas attiecās uz satiksmes negadījumiem, kā, piemēram 251. pants, saskaņā ar kuru liellopa, kurš uz ceļa nogalināja brīvu cilvēku, īpašniekam bija jāmaksā puse no sudraba minas, ja viņš zināja, ka šim liellopam ir agresīvs raksturs, bet viņš nebija to ne sasējis, ne saīsinājis tā ragus. Skat. Magnus, U., “Compensation for Personal Injuries in a Comparative Perspective”, 39 (2000) Washburn Law Journal, 347.–362. lpp., 348. lpp.
(
25
)	O’Connell, J. un Carpenter, K, “Payment for pain and suffering through history”, (1983) Insurance Counsel Journal, 411.–417. lpp., 411. lpp.
(
26
)	Šajā normā ar nosaukumu “Taisnīga atlīdzība” ir paredzēts: “Ja Tiesa konstatē, ka ir noticis Konvencijas vai tās protokolu pārkāpums, un ja attiecīgās Augstās Līgumslēdzējas Puses iekšējās tiesību normas paredz tikai daļēju šī pārkāpuma seku novēršanu, Tiesa, ja nepieciešams, cietušajai pusei piešķir taisnīgu atlīdzību.”
(
27
)	Skat., piemēram, 1995. gada 24. februāra spriedumu lietā McMichael pret Apvienoto Karalisti (A sērija, Nr. 307‑B,) un 2006. gada 29. marta spriedumu lietā Riccardi Pizzati pret Itāliju ([GC], Nr. 62361/00).
(
28
)	Skat. arī jēdziena “cietusī persona” definīciju Pirmās direktīvas 1. pantā.
(
29
)	Šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta A. Ticano [A. Tizzano] 2001. gada 20. septembra secinājumus lietā C-168/00 Leitner (2002. gada 12. marta spriedums, Recueil, I-2631. lpp., 30. punkts).
(
30
)	Ģenerāladvokāta N. Jēskinena [N. Jääskinen] 2013. gada 11. jūlija secinājumu lietā C‑22/12 Haasová un lietā C‑277/12 Drozdovs (izskatīšanā Tiesā) 73. un 89.–91. punktā.
(
31
)	Jāatzīst, ka minētie gadījumi attiecās uz tiesību instrumentiem, kas nav pilnībā salīdzināmi ar Pirmo, Otro un Trešo direktīvu, ciktāl kompensācijas apmērs par morālo kaitējumu, kas varētu tikt nodarīts saskaņā ar šiem instrumentiem, vispār ir mazāks nekā tas, kāds var tikt pieprasīts saistībā ar ceļu satiksmes negadījumiem. Tomēr visiem šiem nolēmumiem ir kopīga iezīme, ka Tiesa ir atzinusi principu, ka uz morālo kaitējumu ir attiecināms jēdziens “zaudējumi”. Ir norādīts, ka Tiesas apsvērumi šajos nolēmumos var mutatis mutandis būt nozīmīgi arī saistībā ar šo tiesvedību.
(
32
)	OV L 158, 59. lpp.
(
33
)	Spriedums lietā Leitner (minēts iepriekš, 19.–24. punkts).
(
34
)	2010. gada 6. maija spriedums lietā C-63/09 (Krājums, I-4239. lpp.).
(
35
)	To 1999. gada 9. decembrī parakstījusi Eiropas Kopiena un Padome apstiprinājusi ar 2001. gada 5. aprīļa lēmumu par to, kā Eiropas Kopiena noslēdz Konvenciju par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju (Monreālas Konvenciju).
(
36
)	Spriedums lietā Walz (minēts iepriekš, 17.–39. punkts).
(
37
)	2011. gada 13. oktobra spriedums lietā C-83/10 (Krājums, I-9469. lpp.).
(
38
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 11. februāra Regula (EK) Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (OV L 46, 1. lpp.), ar izdarītajiem grozījumiem.
(
39
)	Spriedums lietā Sousa Rodriguez u.c. (minēts iepriekš, 36.–46. punkts).
(
40
)	2001. gada 10. maija spriedums lietā C-203/99 (Recueil, I-3569. lpp.).
(
41
)	OV L 210, 29. lpp., ar izdarītajiem grozījumiem.
(
42
)	Spriedums lietā Veedfald (minēts iepriekš, 27. punkts).
(
43
)	Skat. arī 12. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru.
(
44
)	Šajā ziņā skat. Trešās direktīvas preambulas piekto apsvērumu. Skat. arī ģenerāladvokātes V. Trstenjakas [V. Trstenjak] secinājumus lietā Carvalho Ferreira Santos, 66. punkts, un ģenerāladvokātes K. Štiksas‑Haklas [C. Stix‑Hackl] secinājumus lietā Farrell, 52. un 53. punkts.
(
45
)	Saistībā ar minēto ir jāatgādina, ka Pirmā, Otrā un Trešā direktīva tika pieņemta, pamatojoties uz to, kas tagad ir ietverts LESD 114. vai 115. pantā, saskaņā ar ko ir pieļaujama to valsts tiesību normu tuvināšana, kas ietekmē iekšējā tirgus izveidi vai darbību.
(
46
)	Šajā ziņā skat. 1996. gada 28. marta spriedumu lietā C-129/94 Ruiz
Bernáldez (Recueil, I-1829. lpp., 18. punkts).
(
47
)	Ģenerāladvokāta P. Mengoci [P. Mengozzi] secinājumi lietā Churchill
Insurance Company Limited un Evans, 50. punkts.
(
48
)	2008. gada 20. jūnija spriedums lietā E‑8/07 Celina Nguyen pret Staten v/Justis- og politidepartementet, it īpaši 3. un 4. punkts un 19.-29. punkts. Šis spriedums ir pieejams tīmekļa vietnē http://www.eftacourt.int. Šī sprieduma kopsavilkums ir publicēts Oficiālajā Vēstnesī (OV C 263, 4. lpp.).
(
49
)	Pilnīguma labad ir jānorāda, ka Unipol un Komisija ierosināja atšķirīgu konkrēto Itālijas tiesību aktu interpretāciju, saskaņā ar kuru nebija izslēgts, ka satiksmes negadījumu upuri, pamatojoties uz Itālijas Civilkodeksa 2043. un 2059. pantu, prasību par ārpuslīgumisko atbildību par iespējamo kaitējumu, kas pārsniedz Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa 139. pantā atzīto, varētu celt tikai pret transportlīdzekļa vadītāju. Tomēr, tā kā nav pieejama faktiska papildu informācija par šo jautājumu, es nesaskatu iemeslu, kāpēc izskatāmajā lietā Tiesai būtu jāatkāpjas no savas pastāvīgās judikatūras, saskaņā ar kuru “Tiesai saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu nav jālemj nedz par valsts tiesību normu interpretāciju, nedz arī jāspriež par to, vai iesniedzējtiesas veiktā šo normu interpretācija ir pareiza”. Tiesai saskaņā ar kompetences sadalījumu starp [ES] tiesām un valsts tiesām ir jāņem vērā faktiskais un tiesiskais konteksts, kādā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir raksturoti iesniedzējtiesas uzdotie prejudiciālie jautājumi (skat. daudzu citu starpā 2003. gada 13. novembra spriedumu lietā C-153/02 Neri (Recueil, I-13555. lpp., 34. un 35. punkts) un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C-482/01 un C-493/01 Orfanopoulos un Oliveri (Recueil, I-5257. lpp., 42. punkts)).
(
50
)	It īpaši skat. Pirmās direktīvas 3. panta 1. punktu, Otrās direktīvas preambulas otro apsvērumu, kā arī Trešās direktīvas 1.a pantu un tās preambulas otro apsvērumu. Skat. arī iepriekš 13. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru.
(
51
)	Skat. Direktīvas 2009/103 preambulas 1. apsvērumu.