TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
2025. gada 19. jūnijā (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedība – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – LESD 67. panta 3. punkts un 82. panta 1. punkts – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – No trešās valsts saņemts izdošanas lūgums – Savienības pilsonis – LESD 18. un 21. pants – Citas dalībvalsts iepriekš pieņemts lēmums atteikt izdošanu nopietna pamattiesību aizskāruma riska dēļ – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 19. panta 2. punkts – Pieprasītās personas tiesības netikt izdotai valstij, kurā pastāv nopietns risks, ka tā tiks pakļauta spīdzināšanai vai necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei – Pamattiesību hartas 47. panta otrā daļa – Tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu – Savstarpēja uzticēšanās – Pienākums ņemt vērā agrāka lēmuma par izdošanas atteikumu pamatojumu – Šī lēmuma savstarpējas atzīšanas pienākuma neesība
Lietā C‑219/25 PPU [Kamekris] (i)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier (Monpeljē apelācijas tiesas Izmeklēšanas palāta, Francija) iesniegusi ar 2025. gada 18. marta lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2025. gada 20. martā, tiesvedībā saistībā ar
KN izdošanu,
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos], tiesneši S. Rodins [S. Rodin], N. Pisarra [N. Piçarra] (referents), O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei] un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāte: J. Kokote [J. Kokott],
sekretāre: R. Šereša [R. Şereş], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 8. maija tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–        KN vārdā – J.‑C. De Block un M. Poirot, avocats,
–        Francijas valdības vārdā – B. Dourthe un M. Guiresse, pārstāves,
–        Čehijas valdības vārdā – M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,
–        Vācijas valdības vārdā – J. Möller, M. Hellmann un A. Sahner, pārstāvji,
–        Eiropas Komisijas vārdā – F. Blanc, J. Hottiaux, H. Leupold un J. Vondung, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2025. gada 22. maija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 67. panta 3. punktu un 82. panta 1. punktu, lasot tos kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 19. pantu un 47. panta otro daļu.
2        Šis lūgums iesniegts saistībā ar izdošanas lūgumu, ko Gruzijas iestādes ir iesniegušas Francijas iestādēm attiecībā uz Grieķijas un Gruzijas pilsoni KN, lai Gruzijā viņam izpildītu mūža ieslodzījumu.
Atbilstošās tiesību normas
Eiropas Konvencija par izdošanu
3        1957. gada 13. decembrī Parīzē parakstītās Eiropas Konvencijas par izdošanu (turpmāk tekstā – “Eiropas Konvencija par izdošanu”), kuras līgumslēdzējas puses citustarp ir Francijas Republika un Gruzija, 1. pantā “Pienākums izdot” noteikts:
“Līgumslēdzējas Puses saskaņā ar šajā Konvencijā izklāstītajiem noteikumiem un nosacījumiem apņemas nodot cita citai visas personas, attiecībā uz kurām Pieprasītājas Puses kompetentās varas iestādes ir uzsākušas procesuālās darbības sakarā ar nodarījumu vai arī attiecībā uz kurām minētās varas iestādes vēlas izpildīt sodu vai aresta orderi.”
4        Ratificējot šo konvenciju, Francijas Republika tostarp iesniedza šādas divas atrunas:
“Izdošanu var atteikt, ja nodošana var radīt īpaši smagas sekas pieprasītajai personai, it īpaši tās vecuma vai veselības stāvokļa dēļ.
Izdošana netiek veikta, ja pieprasīto personu pieprasījuma iesniedzējā valstī notiesājusi tiesa, kas nenodrošina procesuālās un tiesību uz aizstāvību aizsardzības pamatgarantijas, vai tiesa, kas izveidota šīs personas konkrētajam gadījumam, vai ja izdošana tiek lūgta, lai izpildītu sodu vai piemērotu drošības līdzekli, ko piespriedusi šāda tiesa.”
Savienības tiesības
5        LESD 18. panta pirmajā daļā noteikts:
“Piemērojot Līgumus un neskarot tajos paredzētos īpašos noteikumus, ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ.”
6        LESD 21. panta 1. punktā paredzēts:
“Ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot Līgumos noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī to īstenošanai paredzētos pasākumus.”
7        LESD 67. panta 1. un 3. punktā precizēts:
“1.      [Eiropas] Savienība veido brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, ievērojot pamattiesības un dalībvalstu atšķirīgās tiesību sistēmas un tradīcijas.
[..]
3.      Savienība cenšas nodrošināt augstu drošības līmeni ar noziedzības, rasisma un ksenofobijas novēršanas un apkarošanas pasākumiem, ar koordinācijas un sadarbības pasākumiem starp policiju un tiesu iestādēm, un citām kompetentām iestādēm, kā arī ar nolēmumu savstarpēju atzīšanu krimināllietās un, vajadzības gadījumā, ar krimināllikumu tuvināšanu.”
8        Saskaņā ar LESD 82. panta 1. punktu:
“Savienībā tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās pamatojas uz tiesas spriedumu un lēmumu savstarpējas atzīšanas principu, un tā ietver dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu jomās, kas minētas 2. punktā un 83. pantā.
Eiropas Parlaments un [Eiropas Savienības] Padome saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru paredz pasākumus, lai
a)      ieviestu noteikumus un procedūras, kuru mērķis ir visu veidu spriedumu un tiesas lēmumu atzīšana visā Savienībā,
[..].”
9        Hartas 19. panta “Aizsardzība pārvietošanas, izraidīšanas vai izdošanas gadījumā” 2. punktā noteikts:
“Nevienu nedrīkst pārvietot, izraidīt vai izdot kādai valstij, ja ir liela iespējamība, ka attiecīgo personu tur sodīs ar nāvi, spīdzinās vai citādi necilvēcīgi vai pazemojoši pret viņu izturēsies vai sodīs.”
10      Hartas 47. panta “Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu” otrajā daļā noteikts:
“Ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā. Ikvienai personai ir iespējas saņemt konsultāciju, aizstāvību un pārstāvību.”
Francijas tiesības
11      Code de procédure pénale (Kriminālprocesa kodekss) 696‑4. pantā paredzēts:
“Izdošana netiek veikta:
1°      ja pieprasītajai personai ir Francijas pilsonība, kas tiek vērtēta noziedzīgā nodarījuma, attiecībā uz kuru ir prasīta izdošana, izdarīšanas laikā;
[..].”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
12      2010. gada 3. decembrī Poti (Gruzija) pilsētas tiesa Grieķijas un Gruzijas pilsoni KN aizmuguriski notiesāja, piespriežot mūža ieslodzījumu. 2011. gada 3. jūnijā Kutaisi (Gruzija) apelācijas tiesa šo sodu aizmuguriski apstiprināja. Apsūdzībā norādītie nodarījumi, kas izdarīti Gruzijā un Turcijā 2008. un 2009. gadā, bija saistīti ar starptautisku kokaīna tirdzniecību īpaši lielos daudzumos un organizētā grupā, slepkavības sagatavošanu grupā un nelikumīgu šaujamieroču glabāšanu.
13      2021. gada 2. jūlijā Gruzijas iestādes lūdza Interpolu attiecībā uz KN izplatīt “sarkano paziņojumu”, kas ir uzskatāms par lūgumu par pagaidu apcietināšanu izdošanas nolūkā, pamatojoties uz Kutaisi apelācijas tiesas 2011. gada 3. jūnija spriedumu.
14      2021. gada 4. oktobrī, pamatojoties uz šo “sarkano paziņojumu”, KN uz laiku tika aizturēts Beļģijā, kur viņš dzīvoja. 2021. gada 13. oktobrī Gruzijas prokuratūra Beļģijas iestādēm iesniedza izdošanas lūgumu. KN, kam sākotnēji bija piemērots apcietinājums izdošanas nolūkā, no tā tika atbrīvots, bet no 2021. gada 29. oktobra viņam tika piemērota tiesas uzraudzība, gaidot Beļģijas tiesu nolēmumu par izdošanas lūgumu.
15      2025. gada 20. janvārī KN tika aizturēts Francijā, pamatojoties uz minēto “sarkano paziņojumu”. Nākamajā dienā Gruzijas iestādes Francijas iestādēm nosūtīja izdošanas lūgumu, kas bija tāds pats kā Beļģijas iestādēm iesniegtais lūgums, un KN Francijā tika piemērots apcietinājums izdošanas nolūkā.
16      Ar 2025. gada 19. februāra spriedumu chambre des mises en accusation de la cour d’appel de Bruxelles (Briseles apelācijas tiesas Apsūdzību palāta, Beļģija), pamatojoties uz Beļģijas tiesisko regulējumu par izdošanu, kā arī 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 3. pantu, noraidīja Gruzijas iestāžu iesniegto izdošanas lūgumu, uzskatot, ka pastāv nopietni iemesli bažām, ka, KN izdodot Gruzijai, viņam tiktu liegts tiesiskums un pastāvētu reāls necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās risks.
17      2025. gada 28. februārī saistībā ar Francijā uzsākto izdošanas procedūru KN ieradās pie procureur général de Montpellier (Monpeljē ģenerālprokurors, Francija) un paziņoja, ka nepiekrīt KN izdošanai.
18      Pēc minētā noraidījuma KN lieta 2025. gada 1. martā tika nodota chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier (Monpeljē apelācijas tiesas Izmeklēšanas palāta, Francija), kas ir iesniedzējtiesa. Iesniedzējtiesā viņš apgalvo, ka Savienības tiesības, it īpaši dalībvalstu pieņemto tiesu nolēmumu savstarpējas uzticēšanās un savstarpējas atzīšanas principi, uzliek Francijas iestādēm pienākumu atzīt chambre des mises en accusation de la cour d’appel de Bruxelles (Briseles apelācijas tiesas Apsūdzību palāta) 2025. gada 19. februāra spriedumu un līdz ar to atteikt viņa izdošanu Gruzijai. Minētajā spriedumā, kuram ir krimināltiesisks raksturs, viņam esot atzītas Savienības garantētās tiesības, proti, tiesības netikt izdotam trešai valstij, ja pastāv reāls risks, ka pret viņu tiks vērsta necilvēcīga vai pazemojoša izturēšanās vai tiks liegts tiesiskums.
19      Procureur général de Montpellier (Monpeljē ģenerālprokurors) iesniedzējtiesā uzsvēra, ka Francijas iestāžu veiktā šī izdošanas lūguma izskatīšana ir atkarīga no ECPAK 3. un 6. panta ievērošanas un Grieķijas un Gruzijas pilsonis KN ir norādījis uz nopietnu risku, ka viņam tiks liegts tiesiskums, bet arī – ka viņam varētu nākties ciest necilvēcīgu vai pazemojošu attieksmi ieslodzījuma apstākļu Gruzijā dēļ. Ņemot vērā politisko nestabilitāti minētajā valstī kopš 2024. gada novembra, šis prokurors aicināja tiesu konstatēt, ka tā nevar iegūt uzticamas garantijas no Gruzijas iestādēm par šajos pantos paredzēto tiesību ievērošanu.
20      Iesniedzējtiesa atgādina, ka Eiropas Konvencijas par izdošanu, kuras līgumslēdzēja puse Gruzija ir kā Eiropas Padomes locekle, 1. pantā ir noteikts pienākums izdot pieprasīto personu, ja ir izpildīti juridiskie nosacījumi, ievērojot līgumslēdzēju pušu noteiktos izņēmumus un atrunas. Šī tiesa uzsver, ka Francijas Republika ir izteikusi atrunas, saskaņā ar kurām izdošanu neveic, ja pieprasīto personu tiesās tiesa, kas nenodrošina pamattiesības uz aizstāvību, un izdošanu var atteikt, ja nodošana šai personai var radīt ārkārtējas smagas sekas.
21      Iesniedzējtiesa jautā, vai chambre des mises en accusation de la cour d’appel de Bruxelles
(Briseles apelācijas tiesas Apsūdzību palāta) 2025. gada 19. februāra spriedumam, kurā tā nospriedusi, ka izdošanas Gruzijai gadījumā KN tiktu pakļauts nopietnam riskam, ka viņam tiktu liegts tiesiskums un viņš tiktu pakļauts spīdzināšanai vai necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei, nav ietekmes attiecībā uz Francijas tiesām atbilstoši savstarpējas uzticēšanās un savstarpējas atzīšanas principiem. Iesniedzējtiesa uzskata, ka tikai tad, ja šāda atzīšana ir skaidri paredzēta Savienības tiesībās, dalībvalsts tiesām saskaņā ar šiem principiem ir jāatzīst citas dalībvalsts tiesu pieņemto nolēmumu spēks.
22      Šajos apstākļos chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier (Monpeljē apelācijas tiesas Izmeklēšanas palāta) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai LESD 67. panta 3. punkts un 82. panta 1. punkts kopsakarā ar Hartas 19. un 47. pantu jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij ir pienākums atteikties izpildīt lūgumu par Savienības pilsoņa izdošanu trešai valstij, ja cita dalībvalsts iepriekš ir atteikusies izpildīt to pašu izdošanas lūgumu, pamatojoties uz to, ka ar attiecīgās personas nodošanu varētu tik aizskartas Hartas 19. pantā nostiprinātās pamattiesības netikt pakļautam spīdzināšanai vai necilvēcīgai un pazemojošai attieksmei un Hartas 47. panta otrajā daļā noteiktās tiesības uz taisnīgu tiesu?”
Par lūgumu piemērot steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību
23      Iesniedzējtiesa lūdza, lai lieta tiktu skatīta Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23.a pantā un Tiesas Reglamenta 107. pantā paredzētajā steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā.
24      No šīm tiesību normām izriet, ka šīs procedūras piemērošana ir pakļauta diviem kumulatīviem nosacījumiem. Pirmkārt, lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāizvirza interpretācijas jautājumi par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, uz ko attiecas LESD trešās daļas V sadaļa. Otrkārt, iesniedzējas aprakstītajiem pamatlietas apstākļiem jābūt raksturīgiem ārkārtas situācijai.
25      Attiecībā uz pirmo nosacījumu jānorāda, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu citastarp ir par to, kā interpretēt LESD 67. panta 3. punktu un 82. panta 1. punktu, kas ir šī Līguma trešās daļas V sadaļas noteikumi par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu. Tātad šim lūgumam var tikt piemērota steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedība.
26      Attiecībā uz otro nosacījumu par steidzamību no pastāvīgās judikatūras izriet, ka šis nosacījums ir izpildīts, ja personai, uz kuru attiecas pamatlieta, šobrīd ir atņemta brīvība un ja tās paturēšana apcietinājumā ir atkarīga no pamatlietas atrisinājuma, ar precizējumu, ka šīs personas situācija ir vērtējama tāda, kāda tā ir datumā, kad tiek izskatīts pieteikums par steidzamības tiesvedības piemērošanu lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu (skat. it īpaši spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Breian, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
27      Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka KN kopš 2025. gada 21. janvāra ir piemērots apcietinājums izdošanas nolūkā un līdz ar to viņam šobrīd ir atņemta brīvība. Turklāt iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma mērķis ir noskaidrot, vai tai ir jāatsakās izdot šo personu, pamatojoties uz Savienības tiesībām. Tādējādi, ja Tiesa uz šo jautājumu atbildētu apstiprinoši, KN principā būtu jāatbrīvo.
28      Šādos apstākļos Tiesas trešā palāta, pēc tiesneša referenta priekšlikuma un uzklausījusi ģenerāladvokāti, 2025. gada 3. aprīlī nolēma apmierināt iesniedzējtiesas pieteikumu par steidzamības prejudiciālā nolēmuma procedūras piemērošanu šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Par prejudiciālo jautājumu
29      Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LESD 67. panta 3. punkts un 82. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij ir pienākums atteikties izdot trešai valstij citas dalībvalsts pilsoni, ja vēl citas dalībvalsts iestādes iepriekš ir atteikušās izpildīt šīs trešās valsts iesniegto izdošanas lūgumu, kura mērķis ir šim citas dalībvalsts pilsonim piespriestā soda izpilde, jo pastāv nopietns Hartas 19. panta 2. punktā un 47. panta otrajā daļā garantēto pamattiesību aizskāruma risks.
30      Vispirms jāatgādina, ka tad, ja nav nolīguma par izdošanu starp Savienību un attiecīgo trešo valsti, noteikumi izdošanas jomā ietilpst dalībvalstu kompetencē (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 6. septembris, Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, 26. punkts, un 2020. gada 17. decembris, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Izdošana Ukrainai), C‑398/19, EU:C:2020:1032, 28. punkts).
31      Tomēr dalībvalstīm šī kompetence jāīsteno, ievērojot Savienības tiesības, it īpaši LESD 18. pantā paredzēto diskriminācijas aizliegumu, kā arī LESD 21. panta 1. punktā garantētās tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. decembris, Generalstaatsanwaltschaft München (Lūgums izdot Bosnijai un Hercegovinai), C‑237/21, EU:C:2022:1017, 29. punkts).
Par LESD 18. un 21. panta interpretāciju
32      Pirmkārt, jānorāda, ka Savienības pilsoņa statusa dēļ dalībvalsts pilsonim, kurš likumīgi uzturas vai pārvietojas uz citu dalībvalsti, ir tiesības atsaukties uz LESD 21. panta 1. punktu un uz viņu attiecas Līgumu piemērošanas joma LESD 18. panta – kurā ietverts diskriminācijas aizlieguma pilsonības dēļ princips – izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 13. novembris, Raugevicius, C‑247/17, EU:C:2018:898, 27. punkts, un 2022. gada 22. decembris, Generalstaatsanwaltschaft München (Lūgums izdot Bosnijai un Hercegovinai), C‑237/21, EU:C:2022:1017, 30. punkts).
33      Apstāklis, ka tās dalībvalsts, kurai jāizskata izdošanas lūgums attiecībā uz šo pilsoni, pilsonim ir arī trešās valsts, kura iesniegusi šo lūgumu, valstspiederība, nevar liegt šim pilsonim izmantot tiesības un brīvības, kas piešķirtas ar Savienības pilsoņa statusu, it īpaši tās, kas garantētas ar LESD 18. pantu un 21. panta 1. punktu. Tas, ka pieprasītā persona vienlaikus ir dalībvalsts pilsonis un trešās valsts valstspiederīgais, nevar liegt šai personai minētās tiesības un brīvības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. decembris, Generalstaatsanwaltschaft München (Lūgums izdot Bosnijai un Hercegovinai), C‑237/21, EU:C:2022:1017, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
34      Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka KN, kam ir arī Grieķijas pilsonība, kā Savienības pilsonis ir izmantojis savas LESD 21. panta 1. punktā paredzētās tiesības brīvi pārvietoties uz citu dalībvalsti, līdz ar to viņa situācija ietilpst Līgumu piemērošanas jomā LESD 18. panta izpratnē, kurā ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ, neraugoties uz to, ka viņam ir arī trešās valsts – kura ir izdevusi šīs personas izdošanas lūgumu – pilsonība.
35      Turklāt apstāklis, ka KN brīdī, kad Francijas iestādēs tika iesniegts pamatlietā aplūkotais izdošanas lūgums, esot pastāvīgi dzīvojis nevis Francijas Republikas, bet gan Beļģijas Karalistes teritorijā, nevar atspēkot šo konstatējumu. Tas, ka persona izdošanas lūguma saņēmējas dalībvalsts teritorijā uzturējusies tikai uz pagaidu laiku, citas dalībvalsts pilsoņa, uz kuru attiecas šis lūgums, situāciju neizslēdz no Līgumu piemērošanas jomas LESD 18. panta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 10. aprīlis, Pisciotti, C‑191/16, EU:C:2018:222, 34. punkts).
36      Otrkārt, Francijas valdība ir precizējusi, ka saskaņā ar code de procédure pénale (Kriminālprocesa kodekss) 696‑4. panta 1. punktu Francijas Republika neizdod savus pilsoņus trešai valstij, taču šī tiesību norma neliedz šai dalībvalstij izdot trešai valstij citu dalībvalstu pilsoņus, lai izpildītu šajā valstī piespriesto sodu.
37      No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka valsts tiesību norma, ar kuru ir aizliegta tikai attiecīgās dalībvalsts pilsoņu izdošana, rada atšķirīgu attieksmi atkarībā no tā, vai pieprasītā persona ir šīs dalībvalsts pilsonis vai citas dalībvalsts pilsonis, un tādējādi rada nevienlīdzīgu attieksmi, kas var ietekmēt šo pilsoņu brīvību pārvietoties un uzturēties Savienībā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 6. septembris, Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, 32. punkts, un 2018. gada 13. novembris, Raugevicius, C‑247/17, EU:C:2018:898, 28. punkts).
38      No tā izriet, ka tādā situācijā kā pamatlietā nevienlīdzīga attieksme, kas ļauj izdot tādu Savienības pilsoni, citas dalībvalsts pilsoni, kā KN, izpaužas kā pārvietošanās brīvības ierobežojums LESD 21. panta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 6. septembris, Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, 33. punkts, un 2018. gada 13. novembris, Raugevicius, C‑247/17, EU:C:2018:898, 30. punkts).
39      Šajā gadījumā, lai gan iesniedzējtiesa neuzdod Tiesai jautājumu par šāda ierobežojuma attaisnojamību ar primāru vispārējo interešu apsvērumu, tā tomēr jautā, vai konkrētas Hartā paredzētas pamattiesības var radīt šķērsli tādai izdošanai kā pamatlietā aplūkotā.
Par nopietna pamattiesību aizskāruma riska pārbaudi
40      Ja valsts tiesiskais regulējums var radīt šķēršļus vienas vai vairāku Līgumos garantēto pamatbrīvību īstenošanai – šajā gadījumā LESD 21. panta 1. punktā paredzētajām tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā –, šis tiesiskais regulējums no Savienības tiesību viedokļa ir attaisnojams tikai tad, ja tas atbilst pamattiesībām, kuru ievērošanu nodrošina Tiesa (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1991. gada 18. jūnijs, ERT, C‑260/89, EU:C:1991:254, 42. un 43. punkts). Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šāds tiesiskais regulējums ir jāuzskata par “Savienības tiesību īstenošanu” Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2023. gada 14. septembris, Bezirkshauptmannschaft Feldkirch, C‑55/22, EU:C:2023:670, 29. punkts, un 2024. gada 12. decembris, Nemzeti Földügyi Központ, C‑419/23, EU:C:2024:1016, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
41      No tā izriet, ka tādai lūguma saņēmējai dalībvalstij, kas neizdod savus pilsoņus, pirms tā, it īpaši – piemērojot Eiropas Konvenciju par izdošanu, nolemj izdot citas dalībvalsts pilsoni, ir jāpārbauda, vai šis lēmums, īstenojot Savienības tiesības Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē, varētu apdraudēt tajā garantētās pamattiesības, it īpaši 47. panta otrajā daļā nostiprinātās pamattiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu vai 19. panta 2. punktā – saskaņā ar kuru nevienu nedrīkst pārvietot, izraidīt vai izdot kādai valstij, ja ir liela iespējamība, ka attiecīgo personu tur sodīs ar nāvi, spīdzinās vai citādi necilvēcīgi vai pazemojoši pret viņu izturēsies vai sodīs, – ietvertās pamattiesības (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 13. novembris, Raugevicius, C‑247/17, EU:C:2018:898, 49. punkts, kā arī 2022. gada 22. decembris, Generalstaatsanwaltschaft München (Lūgums izdot Bosnijai un Hercegovinai), C‑237/21, EU:C:2022:1017, 55. punkts).
42      Šajā ziņā dalībvalsts, kurai lūdz izdošanu, kompetentajai iestādei jāpamatojas uz objektīvu, ticamu, konkrētu un pienācīgi atjauninātu informāciju. Šī informācija var izrietēt citastarp no tādiem starptautisko tiesu nolēmumiem kā Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumi, no trešās valsts, kas ir lūgusi veikt izdošanu, tiesu spriedumiem, kā arī no lēmumiem, ziņojumiem un citiem dokumentiem, kurus ir izstrādājušas Eiropas Padomes institūcijas vai kuri izriet no Apvienoto Nāciju Organizācijas sistēmas. Ar tādu deklarāciju un pievienošanos starptautiskiem līgumiem esību, kas principā garantē pamattiesību ievērošanu, pašu par sevi nav pietiekami, lai nodrošinātu pienācīgu pieprasītās personas aizsardzību pret necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās risku, ja no uzticamiem avotiem ir saņemta informācija par iestāžu īstenotu – vai to pieļautu – praksi, kura acīmredzami ir pretrunā ECPAK principiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 6. septembris, Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, 57. un 59. punkts).
43      Šajā kontekstā iesniedzējtiesa jautā, vai ar LESD 67. panta 3. punktu un 82. panta 1. punktu tai ir uzlikts pienākums atzīt chambre des mises en accusation de la cour d’appel de Bruxelles
(Briseles apelācijas tiesas Apsūdzību palāta) 2025. gada 19. februāra spriedumu, kurš minēts šī sprieduma 16. punktā un ar kuru šī tiesa atteicās izdot KN, pamatojoties uz to, ka šāda izdošana radītu būtisku risku, ka tiek aizskartas viņa pamattiesības netikt pakļautam spīdzināšanai vai necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei, kas nostiprinātas Hartas 19. panta 2. punktā, kā arī Hartas 47. panta otrajā daļā paredzētās pamattiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu.
44      Šajā ziņā, pirmām kārtām, jānorāda, ka ne LESD 67. panta 3. punkts, ne 82. panta 1. punkts nevar pamatot savstarpējas atzīšanas pienākumu attiecībā uz dalībvalstu pieņemtajiem lēmumiem par trešās valsts izdošanas lūguma noraidīšanu.
45      Pirmkārt, LESD 67. panta 3. punktā ir noteikts, ka “Savienība cenšas nodrošināt augstu drošības līmeni ar noziedzības, rasisma un ksenofobijas novēršanas un apkarošanas pasākumiem”, citastarp “ar nolēmumu savstarpēju atzīšanu krimināllietās” un, “vajadzības gadījumā, ar [dalībvalstu] krimināllikumu tuvināšanu”. Otrkārt, LESD 82. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka “Savienībā tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās pamatojas uz tiesas spriedumu un lēmumu savstarpējas atzīšanas principu un tā ietver dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu”, citastarp jomā, kas minēta 82. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunktā, atbilstoši kuram “Eiropas Parlaments un Padome saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru paredz pasākumus, lai ieviestu noteikumus un procedūras, kuru mērķis ir visu veidu spriedumu un tiesas lēmumu atzīšana visā Savienībā”.
46      No šo tiesību normu formulējuma izriet, ka tajās pašās nav noteikts pienākums savstarpēji atzīt dalībvalstīs pieņemtos spriedumus un nolēmumus krimināllietās, bet gan vienīgi paredzēts, ka tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās Savienībā ir balstīta uz šādas atzīšanas principu. Tādējādi LESD 82. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunktā ir tikai noteikts, ka Eiropas Parlaments un Padome paredz pasākumus, lai ieviestu noteikumus un procedūras, kuru mērķis ir visu veidu spriedumu un tiesas lēmumu atzīšana.
47      Otrām kārtām, lai gan Savienības tiesībās ir vairāki atvasināto tiesību instrumenti, kuros paredzēts pienākums savstarpēji atzīt noteiktus spriedumus un tiesu nolēmumus krimināllietās, tostarp Padomes Pamatlēmums 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV 2002, L 190, 1. lpp.), kā arī Padomes Pamatlēmums 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā (OV 2008, L 327, 27. lpp.), jākonstatē, ka nevienā Savienības tiesību aktā nav paredzēts pienākums savstarpēji atzīt dalībvalstu pieņemtos nolēmumus par trešo valstu izdošanas lūgumiem.
48      Līdz ar to savstarpējas atzīšanas princips nav piemērojams dalībvalstu pieņemtajiem nolēmumiem par izdošanas lūgumu noraidīšanu.
49      Savukārt, it īpaši attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, ar savstarpējas uzticēšanās principu katrai dalībvalstij ir noteikts pienākums uzskatīt, izņemot ārkārtas apstākļus, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības, it īpaši šajās tiesībās atzītās pamattiesības (spriedumi, 2024. gada 29. jūlijs, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, 57. punkts, un 2024. gada 29. jūlijs, Breian, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, 36. punkts),
50      Attiecībā uz Eiropas apcietināšanas orderi, ko reglamentē Pamatlēmums 2002/584, Tiesa ir nospriedusi, ka tad, ja citā dalībvalstī ir pieņemts lēmums atteikt izpildi, pamatojoties uz to, ka pastāv Hartas 47. panta otrajā daļā garantēto pamattiesību uz taisnīgu lietas izskatīšanu pārkāpuma risks, dalībvalsts izpildes iestādei, kurai iesniegts jauns lūgums nodot attiecīgo personu, pienācīgi jāņem vērā šī lēmuma pamatojums un pašai jāpārbauda, vai pastāv iemesls atteikt izpildi (spriedums, 2024. gada 29. jūlijs, Breian, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, 46. punkts).
51      Šo pašu iemeslu dēļ ir jāuzskata, ka tad, ja ir lēmums atteikt pieprasītās personas izdošanu trešai valstij, ko dalībvalsts ir pieņēmusi tāpēc, ka pastāv nopietns risks, ka tiks aizskartas Hartas 19. panta 2. punktā nostiprinātās pamattiesības netikt pakļautam spīdzināšanai vai necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei, kā arī 47. panta otrajā daļā paredzētās pamattiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu, savstarpējas uzticēšanās princips prasa, lai citas dalībvalsts kompetentā iestāde, kurai tā pati trešā valsts ir iesniegusi jaunu izdošanas lūgumu attiecībā uz to pašu personu, pienācīgi ņemtu vērā iemeslus, kas ir minētā atteikuma lēmuma pamatā, un pati pārbaudītu, vai pastāv Hartā garantēto pamattiesību aizskāruma risks.
52      Proti, kā ģenerāladvokāte uzsvērusi secinājumu 49. punktā, agrāks citā dalībvalstī pieņemts nolēmums par izdošanas atteikumu, kas ir pamatots ar nopietnu Hartā garantēto pamattiesību apdraudējuma risku, ir viens no elementiem, kas minēti šī sprieduma 42. punktā atgādinātajā judikatūrā un kas dalībvalstij, kurai iesniegts jauns izdošanas lūgums, ir jāņem vērā, veicot pārbaudi.
53      Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos iemeslus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka LESD 67. panta 3. punkts un 82. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij nav pienākuma atteikties izdot trešai valstij citas dalībvalsts pilsoni, ja vēl citas dalībvalsts iestādes iepriekš ir atteikušās izpildīt minētās trešās valsts iesniegto izdošanas lūgumu, kura mērķis ir šim citas dalībvalsts pilsonim piespriestā soda izpilde, jo pastāv nopietns Hartas 19. panta 2. punktā un 47. panta otrajā daļā garantēto pamattiesību aizskāruma risks.
Par tiesāšanās izdevumiem
54      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
LESD 67. panta 3. punkts un 82. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
dalībvalstij nav pienākuma atteikties izdot trešai valstij citas dalībvalsts pilsoni, ja vēl citas dalībvalsts iestādes iepriekš ir atteikušās izpildīt minētās trešās valsts iesniegto izdošanas lūgumu, kura mērķis ir šim citas dalībvalsts pilsonim piespriestā soda izpilde, jo pastāv nopietns Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 19. panta 2. punktā un 47. panta otrajā daļā garantēto pamattiesību aizskāruma risks.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – franču.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.