TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
2026. gada 16. aprīlī (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesību aktu tuvināšana – Intelektuālais īpašums – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29/EK – 2. pants – Reproducēšanas tiesības – 3. panta 1. punkts – Tiesības uz darbu izziņošanu – 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts – Tā dēvētais “privātās kopēšanas” izņēmums – Taisnīga atlīdzība – Maksas straumēšanas pakalpojums – Bezsaistes straumēšanas kopija – 5. panta 5. punkts
Lietā C‑496/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) iesniegusi ar 2024. gada 12. jūlija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 17. jūlijā, tiesvedībā
Stichting Onderhandelingen Thuiskopievergoeding,
Stichting de Thuiskopie
pret
HP Nederland BV,
Dell BV,
Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers,
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja K. Jirimēe [K. Jürimäe], Tiesas priekšsēdētājs K. Lēnarts [K. Lenaerts], kas pilda otrās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši F. Šalīns [F. Schalin] (referents), M. Gavalecs [M. Gavalec] un Z. Čehi [Z. Csehi],
ģenerāladvokāts: M. Špunars [M. Szpunar],
sekretāre: A. Lamote [A. Lamote], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 19. jūnija tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–        Stichting Onderhandelingen Thuiskopievergoeding vārdā – S. M. Kingma un M. E. A. Möhring, advokāti,
–        Stichting de Thuiskopie vārdā – T. Cohen Jehoram un J. J. Valk, advokāti,
–        HP Nederland BV, Dell BV un Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers vārdā – A. P. Groen, A. M. van Aerde un J. A. Visser, advokāti,
–        Francijas valdības vārdā – B. Dourthe un B. Herbaut, pārstāvji,
–        Eiropas Komisijas vārdā – P.‑J. Loewenthal, J. Samnadda un P. Vanden Heede, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 2. oktobra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV 2001, L 167, 10. lpp.) 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu, aplūkotu kopsakarā ar šīs direktīvas 5. panta 5. punktu.
2        Šis lūgums iesniegts saistībā ar divām tiesvedībām, pirmkārt, starp
Stichting Onderhandelingen Thuiskopievergoeding (turpmāk tekstā – “SONT”) un, otrkārt, Stichting de Thuiskopie (turpmāk tekstā – “SdT”), no vienas puses, un HP Nederland BV (turpmāk tekstā – “HP”), Dell BV (turpmāk tekstā – “Dell”) un Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers, no otras puses. Minētās tiesvedības ir saistītas ar nodevu, ko pieprasīts samaksāt HP un Dell un kas paredzēta, lai finansētu taisnīgu atlīdzību, kura izmaksāta autortiesību īpašniekiem kā izņēmums saistībā ar kopēšanu privātām vajadzībām, kas veikta, sniedzot bezsaistes straumēšanas kopiju (offline streaming copies) izziņošanas pakalpojumu saistībā ar muzikālo vai audiovizuālo darbu straumēšanas pakalpojumu tīmekļvietnē pēc pieprasījuma.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3        Direktīvas 2001/29 5., 10., 23.–25., 31., 32., 35., 38. un 39. apsvērums formulēts šādi:
“(5)      Tehnoloģijai attīstoties, jaunrades, ražošanas un izmantošanas iespējas ir palielinājušās un kļuvušas daudzveidīgākas. Kaut arī nav vajadzīgas jaunas intelektuālā īpašuma aizsardzības koncepcijas, būtu jāpielāgo un jāpapildina esošie tiesību akti attiecībā uz autortiesībām un blakustiesībām, lai tie pienācīgi atbilstu ekonomiskajam stāvoklim, piemēram, jauniem izmantošanas veidiem.
[..]
(10)      Lai autori vai izpildītāji varētu turpināt savu radošo un māksliniecisko darbību, viņiem jāsaņem atbilstīga atlīdzība par viņu darbu izmantošanu, bet producentiem tā jāsaņem, lai varētu finansēt šo darbību. Lai izgatavotu produktus, piemēram, skaņu ierakstus, filmas vai multimediju produktus, un sniegtu pakalpojumus, piemēram, pakalpojumus “pēc pieprasījuma”, vajadzīgi ievērojami ieguldījumi. Lai garantētu minētās atlīdzības pieejamību un nodrošinātu iespēju iegūt labu atdevi no ieguldījumiem, vajadzīga intelektuālā īpašuma tiesību pienācīga aizsardzība.
[..]
(23)      Šai direktīvai būtu jāturpina saskaņot autora tiesības uz izziņošanu [sabiedrībai]. Šīs tiesības būtu jāsaprot plašā nozīmē – kā tādas, kas attiecas uz visa veida izziņošanu sabiedrībai, kura nav klāt vietā, kur notikusi sākotnējā izziņošana. Šīm tiesībām būtu jāattiecas uz darba visa veida raidīšanu vai atkārtotu raidīšanu sabiedrībai, izmantojot vai neizmantojot vadus, tajā skaitā raidīšanu ēterā. Šīm tiesībām nebūtu jāattiecas uz citām darbībām.
(24)      Tiesības publiskot 3. panta 2. punktā minēto tiesību objektu būtu jāsaprot kā tiesības, kas attiecas uz visām darbībām, ar kurām minēto tiesību objektu publisko tiem sabiedrības locekļiem, kas nav klāt vietā, kur notikusi sākotnējā publiskošanas darbība, un kas neattiecas uz citām darbībām.
(25)      Juridiskā nenoteiktība attiecībā uz tās aizsardzības raksturu un pakāpi, kas attiecas uz autortiesību darbu un tiesību objektu, ko aizsargā blakustiesības, raidīšanu tīklā pēc pieprasījuma, būtu novēršama, paredzot saskaņotu aizsardzību Kopienas līmenī. Būtu skaidri jānosaka, ka visiem tiesību subjektiem, ko atzīst šī direktīva, jābūt ekskluzīvām tiesībām publiskot autortiesību darbus vai citus tiesību objektus, izmantojot interaktīvu raidīšanu pēc pieprasījuma. Minēto interaktīvo raidīšanu pēc pieprasījuma raksturo fakts, ka sabiedrības locekļi tai var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.
[..]
(31)      Jāsaglabā taisnīgs līdzsvars starp dažādu kategoriju tiesību subjektus tiesībām un interesēm un dažādu kategoriju tiesību subjektu un aizsargātu tiesību objektu lietotāju tiesībām un interesēm. Jāpārvērtē esošie dalībvalstu noteiktie izņēmumi un ierobežojumi, ņemot vērā jauno elektronisko vidi. Esošās izņēmumu un ierobežojumu atšķirības attiecībā uz dažām noteiktām darbībām atstāj tiešu negatīvu ietekmi uz autortiesību un blakustiesību iekšējā tirgus funkcionēšanu. Minētās atšķirības varētu izpausties spēcīgāk, ņemot vērā darbu pārrobežu izmantošanas turpmāko attīstību un pārrobežu aktivitātes. Lai nodrošinātu iekšējā tirgus pienācīgu funkcionēšanu, minētie izņēmumi un ierobežojumi būtu jānosaka saskaņotāk. To saskaņošanas pakāpei būtu jābalstās uz ietekmi, kādu tie atstāj uz iekšējā tirgus vienmērīgu funkcionēšanu.
(32)      Šī direktīva paredz izsmeļošu izņēmumu un ierobežojumu uzskaitījumu attiecībā uz reproducēšanas tiesībām un tiesībām uz izziņošanu. Daži izņēmumi vai ierobežojumi vajadzības gadījumā attiecas tikai uz reproducēšanas tiesībām. Minētajā uzskaitījumā ņemtas vērā dalībvalstu atšķirīgās tiesību tradīcijas, vienlaikus tiecoties nodrošināt funkcionējošu iekšējo tirgu. Dalībvalstīm būtu saskanīgāk jāpiemēro minētie izņēmumi un ierobežojumi, ko novērtēs, nākotnē pārskatot īstenojamos tiesību aktus.
[..]
(35)      Dažos izņēmumu vai ierobežojumu gadījumos tiesību subjektiem būtu jāsaņem taisnīga atlīdzība, ar ko tiem pienācīgi atlīdzina par viņu aizsargāto darbu vai cita tiesību objekta izmantošanu. Nosakot attiecīgās taisnīgās atlīdzības veidu, sīku procedūru un iespējamo apjomu, būtu jāņem vērā īpašie apstākļi katrā gadījumā. Novērtējot attiecīgos apstākļus, noderīgs kritērijs būtu iespējamais kaitējums, ko attiecīgā darbība nodara tiesību subjektiem. Gadījumos, kad tiesību subjekti jau ir saņēmuši samaksu kādā citā veidā, piemēram, kā daļu no maksas par licenci, īpašs vai atsevišķs maksājums var arī nepienākties. Nosakot taisnīgas atlīdzības apjomu, pilnībā būtu jāņem vērā šajā direktīvā minēto tehnoloģisko aizsardzības pasākumu izmantošanas pakāpe. Dažos gadījumos, ja tiesību subjekta aizskārums ir minimāls, maksājumu saistību var nebūt.
[..]
(38)      Dalībvalstīm būtu jāļauj reproducēšanas tiesību izņēmumu vai ierobežojumu paredzēšana attiecībā uz audio, vizuāla un audiovizuāla materiāla reproducēšanu dažos veidos personiskai lietošanai, paredzot taisnīgu atlīdzību. Tas var ietvert atlīdzības shēmu ieviešanu vai turpināšanu, lai kompensētu tiesību subjekta aizskārumu. Kaut arī minēto atlīdzības shēmu atšķirības ietekmē iekšējā tirgus funkcionēšanu, šīm atšķirībām attiecībā uz analogu privātu reproducēšanu nevajadzētu atstāt būtisku iespaidu uz informācijas sabiedrības attīstību. Paredzams, ka aizvien vairāk izplatīsies privātā digitālā kopēšana, un tai būs aizvien lielāka ekonomiska nozīme. Tāpēc būtu jāņem vērā atšķirības starp digitālu un analogu privātu kopēšanu, un dažos aspektos tās būtu jānodala.
(39)      Piemērojot izņēmumu vai ierobežojumu privātai kopēšanai, dalībvalstīm būtu jāņem vērā tehnoloģiskās un ekonomiskās attīstības tendences, un jo īpaši attiecībā uz digitālo privāto kopēšanu un atlīdzības shēmām, ja ir pieejami efektīvi tehnoloģiski aizsardzības pasākumi. Minētajiem izņēmumiem vai ierobežojumiem nebūtu jārada šķēršļi tehnoloģisku pasākumu izmantošanai vai to piemērošanai noteikumu apiešanas gadījumā.”
4        Šīs direktīvas 2. pants “Reproducēšanas tiesības” noteic:
“Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji:
a)      autoriem – attiecībā uz viņu darbiem;
b)      izpildītājiem – attiecībā uz viņu sniegto priekšnesumu fiksēšanu;
c)      skaņu ierakstu producentiem – attiecībā uz viņu ierakstītajiem skaņu ierakstiem;
d)      filmu pirmo fiksāciju producentiem – attiecībā uz viņu uzņemto filmu oriģināliem un kopijām;
e)      raidorganizācijām – attiecībā uz šo organizāciju raidījumu fiksēšanu neatkarīgi no tā, vai šos raidījumus translē pa vadiem vai bez tiem, to skaitā pa kabeļiem vai ar satelīta palīdzību.”
5        Minētās direktīvas 3. panta “Tiesības uz darbu izziņošanu un tiesības uz cita tiesību objekta publiskošanu” 1. punkts noteic:
“Dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.”
6        Šīs pašas direktīvas 4. pants “Izplatīšanas tiesības” formulēts šādi:
“1.      Dalībvalstis autoriem paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt jebkādā veidā publiski izplatīt viņu darbu oriģinālus vai kopijas, tos pārdodot vai kā citādi.
2.      Izplatīšanas tiesības attiecībā uz darba oriģinālu vai kopijām Kopienā neizbeidzas, izņemot gadījumus, kad Kopienā tiesību subjekts attiecīgo tiesību objektu pirmo reizi pārdod vai citādi nodod īpašumtiesības uz šo objektu citai personai, vai to dara ar šā subjekta piekrišanu.”
7        Direktīvas 2001/29 5. panta “Izņēmumi un ierobežojumi” 2. punkta b) apakšpunktā, kā arī tā 5. punktā paredzēts:
“2.      Dalībvalstis var paredzēt izņēmumus vai ierobežojumus 2. pantā minētajām reproducēšanas tiesībām šādos gadījumos:
[..]
b)      reproducēšana uz jebkura materiāla, ko personiskai lietošanai veic privātpersona ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls, ar nosacījumu, ka tiesību subjekti saņem taisnīgu atlīdzību, kurā ņemta vērā 6. pantā minēto tehnoloģisko pasākumu piemērošana vai nepiemērošana attiecīgajam darbam vai tiesību objektam.
[..]
5.      Šī panta 1., 2., 3. un 4. punktā paredzētos izņēmumus un ierobežojumus piemēro tikai dažos īpašos gadījumos, kas nav pretrunā ar darba vai cita tiesību objekta parasto izmantošanu un nepamatoti neskar tiesību subjekta likumīgās intereses.”
8        Šīs direktīvas 6. panta “Saistības attiecībā uz tehnoloģiskiem pasākumiem” 1. un 3. punkts noteic:
“1. Dalībvalstis paredz atbilstīgu tiesisko aizsardzību pret jebkuru efektīvu tehnoloģisko pasākumu apiešanu, ko attiecīgā persona veic, apzinoties savu rīcību, vai, ja tai ir jāapzinās sava rīcība.
[..]
3. Šajā direktīvā vārdi “tehnoloģiski pasākumi” nozīmē jebkuru tehnoloģiju, ierīci vai komponentu, kurus parasti izmanto, lai nepieļautu vai ierobežotu tādas darbības ar darbiem vai citiem tiesību objektiem, ko nav atļāvis tiesību subjekts, kuram ir likumā paredzētās autortiesības vai blakustiesības [..]. Tehnoloģiskus pasākumus uzskata par “efektīviem”, ja tiesību subjekts kontrolē aizsargātā darba vai citu tiesību objektu izmantošanu ar piekļuves kontroli vai aizsardzības procesu, piemēram, kodēšanu, trokšņu radīšanu vai citu darba vai cita tiesību objekta pārveidošanu, vai ar kopiju kontroles mehānismu, ar ko sasniedz aizsardzības mērķi.”
Nīderlandes tiesības
9        Atbilstoši 1912. gada 23. septembra Auteurswet (Autortiesību likums; Stb. 1912, Nr. 308) pamatlietai piemērojamās redakcijas 1. pantam:
“Autortiesības ir literāra, zinātnes vai mākslas darba autora vai tā tiesību pārņēmēju ekskluzīvās tiesības publiskot un pavairot šo darbu, ievērojot likumā paredzētos ierobežojumus.”
10      Autortiesību likuma 16.c pants paredz:
“1.      Par literāra, zinātnes vai mākslas darba autortiesību aizskārumu netiek uzskatīta visa darba vai tā daļas pavairošana informācijas nesējā, kas paredzēts, lai darbu reproducētu, ja pavairošana notiek bez tieša vai netieša saimnieciskā mērķa un paredzēta tikai tās fiziskās personas vingrinājumiem, studijām vai lietošanai, kura izdara pavairošanu.
2.      Par reproducēšanu 1. punkta izpratnē darba autoram vai tā tiesību pārņēmējam tiek maksāta taisnīga atlīdzība. Atlīdzības samaksas pienākums ir noteikts 1. punktā minēto informācijas nesēju ražotājam vai importētājam.
[..]”
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
11      Pamatojoties uz Autortiesību likuma 16.c panta 2. punktu, SdT un SONT pieprasīja, lai HP un Dell kā informācijas tehnoloģiju iekārtu ražotāji samaksā nodevu par privāto kopēšanu saistībā ar bezsaistes straumēšanas kopiju (offline streaming copies) izziņošanas pakalpojumu, kas sniegts, nodrošinot muzikālo vai audiovizuālo darbu straumēšanas pakalpojumu tīmekļvietnē pēc pieprasījuma. Uzskatot, ka par bezsaistes straumēšanas kopijām nav jāmaksā nodeva, Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers, HP un Dell pret SdT un SONT cēla prasību Rechtbank Den Haag (Hāgas tiesa, Nīderlande).
12      Šī tiesa noraidīja šo prasību ar 2019. gada 18. septembra spriedumu, kas tika grozīts ar Gerechtshof Den Haag (Hāgas Apelācijas tiesa, Nīderlande) 2022. gada 22. marta spriedumu; minētā tiesa uzskatīja, ka par bezsaistes straumēšanas kopijām nav jāmaksā nekāda taisnīga atlīdzība Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta un Autortiesību likuma 16.c panta izpratnē tāpēc, ka šī kopēšana nevar tikt kvalificēta kā “privāta kopēšana” pēdējās minētās tiesību normas izpratnē.
13      Tāpēc SdT un SONT par šo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa), kas ir iesniedzējtiesa.
14      Šī tiesa saskaras ar jautājumu, vai bezsaistes straumēšanas kopijas izgatavošana, ņemot vērā tās izgatavošanas apstākļus, var būt reproducēšana personiskai lietošanai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Šajā ziņā iesniedzējtiesa sniedz šādus precizējumus.
15      Bezsaistes straumēšanas kopijas ir darbu (mūzika, filmas) lejupielāde vai kopijas, kas pieejamas bezsaistē maksas straumēšanas pakalpojuma (streaming) lietotājam. Tātad lietotājs var atskaņot šīs lejupielādētās kopijas pat tad, ja tam nav piekļuves internetam. Bezsaistes straumēšanas kopija tiek piedāvāta kā pakalpojuma sniedzēja abonēšanas pakalpojuma neatņemama sastāvdaļa, tāpēc pakalpojuma sniedzējs ar to īsteno komerciālus mērķus.
16      Bezsaistes straumēšanas kopiju izgatavošana notiek šādi. Lietotājs, izmantojot šim mērķim paredzēto funkciju uz straumēšanas ierīces, izvēlas lejupielādējamo darbu, kuru viņš vēlas, lai tas būtu pieejams bezsaistē. Pakalpojumu sniedzējs lietotāja norādīto saturu izvieto pakalpojumu sniedzēja īpaši izvēlētā lietotāja ierīces atmiņas daļā, kuru tas darījis pieejamu pakalpojumu sniedzējam; lietotājs nevar izvēlēties glabāšanas vietu, viņam šajā ziņā nav nekādas rīcības brīvības un viņš nevar saglabāt saturu citā vietā. Pakalpojumu sniedzējs saglabā šo saturu, izmantojot tā noteiktu kodēšanas metodi, un tikai pakalpojumu sniedzējs var atkodēt saturu. Tehnoloģiskie aizsardzības pasākumi nodrošina, ka saturs ir pieejams tikai straumēšanas ierīcē un lietotājs nevar pārsūtīt saturu uz citu datu nesēju. Pēc noteikta laika perioda, it īpaši, kad beidzas abonēšanas termiņš, vai citos lietošanas noteikumos paredzētajos gadījumos, vai tad, kad autortiesību īpašnieks atsauc savu piekrišanu, lietotāja ierīcē glabātais saturs tiek automātiski dzēsts. Tiesību īpašnieks saglabā kontroli pār konkrētajiem darbiem. Tas var noteikt, kuri darbi ir pieejami abonentiem, un bloķēt piekļuvi bezsaistes straumēšanas kopijām vai likt dzēst lejupielādi.
17      Šādos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [bezsaistes straumēšanas kopiju (offline streaming copy)], it īpaši, ņemot vērā [Direktīvas 2001/29] 5. panta 5. punktā paredzēto trīsposmu pārbaudi, var uzskatīt par “reproducēšanu, ko personiskai lietošanai veic privātpersona ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls” šīs direktīvas 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē?
2)      Vai Direktīvas 2001/29 mērķi, tostarp augsts autortiesību aizsardzības līmenis, taisnīgs līdzsvars starp tiesību subjekta un lietotāja interesēm, kā arī konsekventa un tehniski neitrāla izņēmumu un ierobežojumu piemērošana dalībvalstīs, nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, atbilstoši kuram izņēmums attiecībā uz kopēšanu personiskām vajadzībām neattiecas vēl arī uz bezsaistes straumēšanas kopijām?
3)      Vai, lai atbildētu uz vienu vai vairākiem iepriekš minētajiem jautājumiem, ir nozīme tam, vai tiesību subjekti saņem vai nesaņem atlīdzību par katru izgatavoto bezsaistes straumēšanas kopiju vai arī [atlīdzību, kas aprēķināta atkarībā no šādas kopijas atskaņošanas skaita]?”
Ievadapsvērumi
18      Ievadam jāatgādina pastāvīgās judikatūras atziņa, ka ar LESD 267. pantu iedibinātajā valstu tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas tai ļautu izšķirt tajā izskatāmo strīdu. No šīs perspektīvas raugoties, Tiesai attiecīgā gadījumā ir jāpārformulē tai iesniegtie jautājumi. Šajā ziņā tai no visiem valsts tiesas iesniegtās informācijas elementiem un tostarp no iesniedzējtiesas lēmuma pamatojuma ir jāizdala tie Savienības tiesību elementi, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1978. gada 29. novembris, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, 26. punkts, 2000. gada 28. novembris, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, 18. punkts, kā arī 2025. gada 2. decembris, Russmedia Digital un Inform Media Press, C‑492/23, EU:C:2025:935, 44. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
19      Šajā ziņā jānorāda, ka iesniedzējtiesas pirmais un otrais jautājums ir vērsts uz to, lai noskaidrotu, vai bezsaistes straumēšanas kopiju izgatavošana šī sprieduma 15. un 16. punktā aprakstītajos apstākļos var ietilpt izņēmuma attiecībā uz kopēšanu personiskai lietošanai tvērumā Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta, aplūkota kopsakarā ar šīs direktīvas 5. panta 5. punktu, izpratnē.
20      Minētajā 5. panta 5. punktā ir prasīts, lai reproducēšanas tiesību izņēmumi un ierobežojumi būtu piemērojami tikai dažos īpašos gadījumos, kas nekaitē aizsargātā darba vai cita objekta parastajai izmantošanai un nepamatoti neaizskar šo tiesību īpašnieka likumīgās intereses.
21      Tomēr, kā izriet no Direktīvas 2001/29 teksta, šajā tiesību normā ir vienīgi precizēti 5. panta 2. punktā atļauto reproducēšanas tiesību izņēmumu un ierobežojumu piemērošanas nosacījumi, proti, tas, ka minētie izņēmumi un ierobežojumi ir piemērojami tikai dažos īpašos gadījumos, kas neapdraud aizsargātā darba vai cita objekta parasto izmantošanu un nepamatoti neaizskar šo tiesību īpašnieka likumīgās intereses. Tātad šīs direktīvas 5. panta 5. punktā nav definēts dažādo šā panta 2. punktā paredzēto izņēmumu un ierobežojumu materiālais saturs, bet šai normai ir nozīme tikai tad, kad dalībvalstis tos piemēro (spriedums, 2014. gada 10. aprīlis, ACI Adam u.c., C‑435/12, EU:C:2014:254, 25. punkts).
22      Tiesa no tā secina, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 5. punkts nevar nedz ietekmēt šīs direktīvas 5. panta 2. punkta noteikumu materiālo saturu, nedz tostarp paplašināt dažādo tajā paredzēto izņēmumu un ierobežojumu tvērumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 10. aprīlis, ACI Adam u.c., C‑435/12, EU:C:2014:254, 26. punkts).
23      No tā izriet, ka pirmais un otrais jautājums ir jāpārformulē tādējādi, ka tie attiecas vienīgi uz Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta interpretāciju.
Par pirmo un otro jautājumu
24      Iesniedzējtiesa ar pirmo un otro jautājumu, kuri jāizvērtē kopā, būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka aizsargāta darba bezsaistes straumēšanas kopijas nodošana [lietotājam], ko straumēšanas pakalpojuma sniedzējs veicis uz galīgā lietotāja ierīces pēc lietotāja pieprasījuma, turklāt lietotājs tehniski nevar to lietot ārpus šī pakalpojuma, lai visnotaļ garantētu, ka šī darba autortiesību īpašnieks pār minēto darbu saglabā kontroli, kas tam ļauj, ja nepieciešams, bloķēt piekļuvi šai kopijai, ir šajā tiesību normā paredzētais izņēmums attiecībā uz privātu kopēšanu.
25      Vispirms jānorāda, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkts paredz izņēmumus vai ierobežojumus šīs direktīvas 2. pantā paredzētajām reproducēšanas tiesībām. Tā, izņēmuma attiecībā uz minētās direktīvas 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzēto privāto kopēšanu piemērošanas joma aptver tikai reproducēšanas darbības, izslēdzot it īpaši darbības, kas attiecas uz izziņošanu šīs pašas direktīvas 3. panta izpratnē.
26      Tātad jāizvērtē, vai aizsargāta darba bezsaistes straumēšanas kopijas nodošana [lietotājam], ko straumēšanas pakalpojuma sniedzējs veicis šī sprieduma 15. un 16. punktā norādītajos apstākļos, ir reproducēšana minētā 2. panta izpratnē vai, gluži pretēji, tā attiecas uz šīs direktīvas 3. pantā paredzētajām tiesībām un, konkrētāk, uz darbu izziņošanas tiesībām.
27      Atbilstoši Direktīvas 2001/29/EK 3. panta 1. punktam dalībvalstis paredz, ka autoriem ir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu [sabiedrībai], izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai ikviens tiem var piekļūt no paša izvēlētas vietas paša izvēlētā laikā.
28      No šīs tiesību normas izriet, ka jēdziens “izziņošana sabiedrībai” apvieno divus kumulatīvus elementus, proti, darba “izziņošanas” darbību un tā izziņošanu “sabiedrībai” (spriedums, 2019. gada 19. decembris, Nederlands Uitgeversverbond un Groep Algemene Uitgevers, C‑263/18, EU:C:2019:1111, turpmāk tekstā – “spriedums Tom Kabinet”, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
29      Pirmkārt, attiecībā uz jēdzienu “izziņošanas darbība” jāuzsver, ka tas aptver jebkuru aizsargāta darba nodošanu sabiedrībai, kuras nav klāt vietā, kur notikusi sākotnējā izziņošana, neatkarīgi no izmantotā paņēmiena vai tehniskā procesa (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 29. novembris, VCAST, C‑265/16, EU:C:2017:913, 42. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī spriedums Tom Kabinet, 62. punkts).
30      Turklāt jānorāda, ka ikviena darba raidīšanai vai atkārtotai raidīšanai, kurā tiek izmantots īpašs tehniskais process, principā individuāli ir jāsaņem attiecīgā darba autora atļauja (spriedums, 2017. gada 29. novembris, VCAST, C‑265/16, EU:C:2017:913, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
31      Tāpat attiecībā uz jēdzienu “publiskošana” šīs pašas tiesību normas izpratnē, kurš ir daļa no plašāka jēdziena “izziņošana sabiedrībai”, Tiesa ir nospriedusi, ka, lai darbību varētu kvalificēt kā publiskošanas darbību, tai ir kumulatīvi jāatbilst diviem Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem, proti, tai ir jāļauj attiecīgajai sabiedrības daļai piekļūt konkrētajam aizsargātajam darbam gan no katra paša izraudzītas vietas, gan katra paša izvēlētā laikā, un nav izšķiroši, vai personas, kas veido šo sabiedrību, šo iespēju izmanto vai neizmanto (šajā nozīmē skat. spriedumu Tom Kabinet, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
32      Konkrētāk, attiecībā uz aizsargāta darba vai objekta publiskošanu, lai sabiedrības locekļi tam varētu piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā, no direktīvas priekšlikuma pamatojuma izklāsta izriet, ka “noteicošā darbība ir tā, ar ko darbs tiek publiskots un tātad – piedāvāts sabiedrībai pieejamā tīmekļvietnē, un šī darbība notiek pirms faktiskas nodošanas pēc pieprasījuma”, un ka “nav nozīmes tam, vai persona ir vai nav faktiski lejupielādējusi šo darbu” (spriedums Tom Kabinet, 64. punkts). Tas pats attiecas uz situāciju, kad darbs ir ticis publiskots, izmantojot straumēšanas platformu, kurā lietotājs ir tiesīgs pieprasīt, lai kopija tiek izgatavota uz viņa ierīces tā, ka viņš tai var piekļūt no paša izvēlētas vietas paša izvēlētā laikā.
33      Otrkārt, lai varētu konstatēt atbilstību jēdzienam “izziņošana sabiedrībai” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, aizsargātajiem darbiem vēl ir jābūt arī faktiski izziņotiem “sabiedrībai” un minētajai izziņošanai ir jābūt paredzētai nenoteiktam potenciālo adresātu skaitam (šajā nozīmē skat. spriedumu Tom Kabinet, 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
34      No direktīvas priekšlikuma pamatojuma izklāsta arī izriet, pirmkārt, ka tiesības uz izziņošanu sabiedrībai ir piemērojamas arī tad, kad sabiedrības locekļiem, kas ir vairākas nesaistītas personas, no dažādām vietām un dažādos brīžos var būt individuāla piekļuve darbam, kurš ir pieejams sabiedrībai tīmekļvietnē, un, otrkārt, ka sabiedrību veido katrs atsevišķs sabiedrības loceklis individuāli (spriedums Tom Kabinet, 67. punkts).
35      Šajā ziņā Tiesai jau ir bijusi iespēja precizēt, no vienas puses, ka jēdziens “sabiedrība” ietver noteiktu minimālo robežvērtību, kas no šī jēdziena izslēdz pārāk mazu attiecīgo personu skaitu, un, no otras puses, ka ir jāņem vērā kumulatīvās sekas, kādas izriet no aizsargāta darba publiskošanas ar lejupielādi, ko veic potenciālie adresāti. Līdz ar to ir jāņem vērā tostarp ne vien personu skaits, kam vienlaikus var būt piekļuve vienam un tam pašam darbam, bet arī tas, cik daudziem no viņiem var būt secīga piekļuve darbam (spriedums Tom Kabinet, 68. punkts).
36      Taču izskatāmajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlietā bezsaistes straumēšanas funkcija, kas ietver aizsargātu darbu kopēšanu straumēšanas platformas lietotāja ierīcē, ir pieejama visiem abonementiem tā, ka ikviens var tai piekļūt paša izvēlētā vietā paša izvēlētā laikā. Šāds pakalpojums principā ir jāuzskata par darba izziņošanu Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē. Tāpat šķiet, ka ikviena ieinteresētā persona var būt šādu straumēšanas platformu abonents un vairāki abonenti vienlaicīgi var lūgt piekļuvi vienam un tam pašam darbam bezsaistes straumēšanai. Tātad jāuzskata, ka to personu skaits, kurām, izmantojot minēto līdzekli, paralēli vai secīgi var būt piekļuve vienam un tam pašam darbam, izrādās ievērojams.
37      Attiecīgi, ja vien iesniedzējtiesa, ņemot vērā visus nozīmīgos elementus, pārbaudē nekonstatē citādi, piekļuves piešķiršana aizsargātam darbam, izmantojot bezsaistes straumēšanas kopēšanu, ko straumēšanas pakalpojuma sniedzējs pēc galīgā lietotāja pieprasījuma veicis uz šī lietotāja ierīces, ir jāuzskata par darba publiskošanu tādējādi, ka ikviens var tam piekļūt no paša izvēlētas vietas paša izvēlētā laikā Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē.
38      Taču šādā gadījumā attiecīgā darbība nevar tikt kvalificēta kā “reproducēšana” šīs direktīvas 2. panta izpratnē, tādējādi atbilstoši šī sprieduma 25. punktā izklāstītajam, šī darbība nevar ietilpt minētās direktīvas 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta piemērošanas jomā.
39      Ja tomēr iesniedzējtiesa uzskatītu, ka attiecīgās darbības pamatlietā ir jākvalificē kā “reproducēšanas darbības” 2. panta izpratnē, tai tātad ir jāpārbauda, vai ir īstenojušies 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētie apstākļi, lai noteiktu, vai pieprasītā taisnīgā atlīdzība patiešām ir izmaksājama atbildētajiem pamatlietā.
40      Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts precizē, ka dalībvalstis var paredzēt izņēmumus no reproducēšanas tiesībām, ja reproducēšana notiek uz jebkura materiāla, to privātai lietošanai veic fiziska persona ar mērķi, kurš ne tieši, ne netieši nav komerciāls, ar noteikumu, ka tiesību subjekti saņem taisnīgu atlīdzību.
41      Šajā ziņā jāprecizē, ka Tiesa ir nospriedusi, ka fiziskas personas veikta kopijas privātai lietošanai izgatavošana, ja tā ir veikta, iepriekš nelūdzot attiecīgo tiesību īpašnieka atļauju, ir uzskatāma par darbību, kas var radīt kaitējumu šim tiesību īpašniekam (spriedums, 2017. gada 29. novembris, VCAST, C‑265/16, EU:C:2017:913, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
42      Šajā ziņā no Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta, aplūkojot to kopsakarā ar šīs direktīvas 6. pantu, izriet, ka fiziskai personai ir jābūt pieejamai attiecīgā darba kopijai un jāspēj to pārvaldīt, lai veiktu reproducēšanu privātai lietošanai. Proti, reproducēšanas darbība ietilpst minētās direktīvas 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētajā izņēmumā vienīgi tad, kad to ir veikusi fiziska persona vai tā ir veikta pēc tās iniciatīvas. Taču tas tā nav gadījumā, kad attiecīgā darba autortiesību īpašnieks, izmantojot 6. pantā paredzētos tehnoloģiskos pasākumus, tehniski nepieļauj šādu darbību. Turklāt, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 14. punktā, no judikatūras izriet, ka fiziska persona var gūt labumu no privātai kopēšanai paredzētā izņēmuma tikai ar nosacījumu, ka tai ir bijusi iepriekšēja piekļuve attiecīgajam darbam tādā formā, kas ir reproducēšanas avots. Tāpat šādai pieejai ir jābūt likumīgai, proti, ar autortiesību īpašnieka atļauju. Privātai kopēšanai paredzētais izņēmums nevar liegt šim īpašniekam tiesības aizliegt vai atļaut piekļuvi darbiem vai objektiem, kuru privātas kopijas vēlas veikt fiziskas personas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 29. novembris, VCAST, C‑265/16, EU:C:2017:913, 39. punkts).
43      Taču izskatāmajā lietā straumēšanas pakalpojumu lietotāji nav kopijas avota īpašnieki un piekļūst attiecīgajiem darbiem, kas ir pieejami kā bezsaistes straumēšanas kopijas, tikai pēc tam, kad šie darbi ir nokopēti. Proti, piekļuvi lietotāja izvēlētajam darbam nodrošina straumēšanas pakalpojumu sniedzējs, kas to izvieto uz daļas no ierīces atmiņas šī sprieduma 16. punktā minētajos apstākļos. Tāpat šādā kontekstā straumēšanas pakalpojumu sniedzējs ne vien sniedz lietotājam vienkāršu reproducēšanas pakalpojumu, bet arī nodrošina lietotājam piekļuvi šim darbam kā bezsaistes straumēšanas kopiju, vienlaikus saglabājot kontroli pār to. Kā ģenerāladvokāts norāda secinājumu 15. punktā, šajā ziņā nav nozīmes, ka lietotājam arī ar straumēšanu var būt piekļuve šiem pašiem darbiem. Proti, straumēšana nav bezsaistes straumēšanas kopijas avots un faktiska piekļuves konkrētiem darbiem izmantošana šādā veidā nav nosacījums šādas kopijas iegūšanai.
44      Šādos apstākļos jākonstatē – tāpēc, ka fiziska persona piekļūst attiecīgajam darbam tikai pēc tam, kad straumēšanas pakalpojuma sniedzējs ir izgatavojis tā kopiju, šo kopiju nevar uzskatīt par tādu, ko izgatavojusi šī fiziskā persona Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Ja vien iesniedzējtiesas veicamajās pārbaudēs netiek konstatēts pretējais, kopijas avota valdītājs ir straumēšanas pakalpojumu sniedzējs, nevis attiecīgā fiziskā persona.
45      Turklāt jāatgādina, ka, tiklīdz straumēšanas pakalpojuma sniedzējs pēc lietotāja pieprasījuma ir izveidojis bezsaistes straumēšanas kopiju, lietotājs nevar brīvi rīkoties ar šo kopiju. Proti, kā precizēts šī sprieduma 16. punktā, šis pakalpojuma sniedzējs ir veicis tādus pasākumus, pateicoties kuriem, it īpaši kodēšanas metodei, lietotājs minēto kopiju nevar nedz pārvietot, nedz pārsūtīt, nedz reproducēt. Bez tam tā automātiski tiek dzēsta lietotāja abonementa beigās vai citos lietošanas noteikumos paredzētajos gadījumos un var tikt izņemta autortiesību īpašnieka piekrišanas atsaukšanas gadījumā. Taču, ja šis īpašnieks saglabā šādu kontroli, ir jāpieņem – neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai –, ka bezsaistes straumēšanas kopija ir izgatavota ar minētā īpašnieka piekrišanu, tādējādi nevar tikt konstatēts nekāds kaitējums šī sprieduma 41. punktā minētās judikatūras izpratnē.
46      Jāuzsver arī, ka šādos apstākļos šī sprieduma iepriekšējā punktā minētie pasākumi ietilpst jēdzienā “tehnoloģiskie pasākumi”, kas definēts Direktīvas 2001/29 6. panta 3. punktā kā jebkura tehnoloģija, ierīce vai komponents, kurus parasti izmanto, lai tostarp nepieļautu vai ierobežotu tādas darbības ar darbiem vai citiem aizsargātiem objektiem, ko nav atļāvis autortiesību īpašnieks; minētās darbības, kā izriet arī no šīs direktīvas 2.–4. panta, ir reproducēšana, darbu izziņošana un to publiskošana, kā arī darbu oriģināla vai kopiju izplatīšana. Šis jēdziens ir definēts plaši un ietver piekļuves kontroli vai aizsardzības procesu, piemēram, kodēšanu, trokšņu radīšanu vai citu darba vai aizsargāta objekta pārveidošanu, vai arī kopiju kontroles mehānismu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 23. janvāris, Nintendo u.c., C‑355/12, EU:C:2014:25, 24., 25. un 27. punkts).
47      Izskatāmajā lietā tehnoloģiskie pasākumi, ko straumēšanas pakalpojumu sniedzējs ir ieviesis attiecībā uz bezsaistes straumēšanas kopijām, ir domāti, lai nepieļautu, ka lietotāji var pārvietot, pārsūtīt vai reproducēt šīs kopijas ārpus attiecīgā pakalpojuma, kā arī, lai nodrošinātu, ka autortiesību īpašnieks saglabā kontroli attiecībā uz tām, vajadzības gadījumā ļaujot bloķēt tām piekļuvi tādējādi, ka lietotāju rīcībā nevar būt bezsaistes straumēšanas kopija, ja īpašnieks to neatļauj. Tāpēc kopēšana, attiecībā uz kuru veikti tādi tehnoloģiskie pasākumi, kas minēto īpašnieku aizsargā pret darbībām, kurām ir vajadzīga tā atļauja, principā nevar tikt kvalificēti kā “privāta kopēšana” minētās direktīvas 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
48      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja aizsargāts darbs tiek nodots kā bezsaistes straumēšanas kopija, ko straumēšanas pakalpojuma sniedzējs izgatavojis uz galīgā lietotāja ierīces pēc šī lietotāja pieprasījuma, turklāt šis lietotājs tehniski nevar to lietot ārpus šī pakalpojuma, lai visnotaļ garantētu, ka šī darba autortiesību īpašnieks pār minēto darbu saglabā kontroli, kas tam ļauj, ja nepieciešams, bloķēt piekļuvi šai kopijai, šāda nodošana neietilpst šajā tiesību normā paredzētajā izņēmumā attiecībā uz privātu kopēšanu.
Par trešo jautājumu
49      Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētā izņēmuma piemērošanu ietekmē fakts, ka par attiecīgā darba bezsaistes straumēšanas kopijas izgatavošanu vai šīs kopijas izmantošanu šī darba autortiesību īpašniekam ir veikta samaksa saskaņā ar licenci, kas atļauj šo kopēšanu.
50      Jāatgādina, ka atbilstoši Direktīvas 2001/29 2. pantam dalībvalstis piešķir autoriem ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu viņu darbu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji, bet tajā pašā laikā atstāj dalībvalstīm iespēju atbilstoši šīs direktīvas 5. panta 2. punktam paredzēt šo tiesību izņēmumus un ierobežojumus (spriedums, 2014. gada 10. aprīlis, ACI Adam u.c., C‑435/12, EU:C:2014:254, 21. punkts).
51      Tiesa šajā ziņā ir nospriedusi, ka tad, kad dalībvalstis savās tiesību sistēmās nolemj ieviest izņēmumu attiecībā uz privāto kopēšanu, tām, pamatojoties uz minētā 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu, it īpaši ir jāparedz “taisnīgas atlīdzības” samaksa ekskluzīvu reproducēšanas tiesību īpašniekiem (šajā nozīmēs skat. spriedumu, 2010. gada 21. oktobris, Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, 30. punkts, un 2011. gada 16. jūnijs, Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, 22. punkts).
52      Tiesa jau ir nospriedusi, ka gadījumā, kad dalībvalsts saskaņā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punktu ir nolēmusi no šīs tiesību normas materiālās piemērošanas jomas izslēgt jebkādas tiesību subjektu tiesības atļaut to aizsargāto darbu vai citu tiesību objektu reproducēšanu privātai lietošanai, jebkādai iespējamajai tiesību subjektu piešķirtajai atļaujai minētajā valstī nav tiesisku seku. Tiesa no tā ir secinājusi, ka šāda atļauja nekādi neietekmē kaitējumu, kas tiesību subjektiem nodarīts, ieviešot attiecīgo pasākumu, ar kuru tiem tiek atņemtas šīs tiesības, un līdz ar to tas nekādi nevar ietekmēt taisnīgo atlīdzību, kas obligātā vai fakultatīvā veidā paredzēta šīs direktīvas piemērojamajā tiesību normā (spriedums, 2015. gada 5. marts, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 65. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
53      Tomēr šāds secinājums ir spēkā tikai šī sprieduma 42. punktā minētajā gadījumā, kad fiziskajām personām ir iespēja rīkoties ar attiecīgā darba kopiju un to kontrolēt. Proti, autortiesību uz šo darbu īpašniekam vienmēr ir iespēja ieviest Direktīvas 2001/29 6. pantā paredzētos tehnoloģiskos pasākumus un šādi novērst vai ierobežot neatļautas reproducēšanas darbības, pat ja tās notiek privātai lietošanai. Šajā nozīmē jākonstatē, ka šīs direktīvas 6. panta 1. punkts noteic, ka dalībvalstīm ir jāparedz piemērota juridiska aizsardzība pret jebkādu efektīva tehnoloģiska pasākuma apiešanu. Tā, šī sprieduma iepriekšējā punktā minētā judikatūra nevar tikt saprasta tādējādi, ka šis izņēmums veido fizisku personu tiesības veikt darba kopēšanu privātai lietošanai un ka ikvienai autortiesību īpašnieka atļaujai nav tiesisku seku, tostarp gadījumā, kad īpašnieks, izmantojot tehnoloģiskus līdzekļus, saglabā kontroli pār savu darbu.
54      Arī no šāda skatpunkta ir jāsaprot Tiesas judikatūra, kurā uzsvērts, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies attiecināt šo izņēmumu vienīgi uz gadījumu, kad attiecīgā darba privāta kopēšana ir radījusi kaitējumu šī darba autortiesību īpašniekam tādējādi, ka šis īpašnieks zaudē iespēju īstenot savas ekskluzīvās tiesības. Šajā nozīmē Direktīvas 2001/29 35. un 38. apsvērumā ietvertie vārdi “atlīdzināt” un “kompensēt” atspoguļo likumdevēja gribu izveidot īpašu atlīdzības shēmu, kuras īstenošana sākas, kolīdz ir konstatēts kaitējums tiesību īpašniekiem, un tādējādi principā rodas pienākums to tiem atlīdzināt vai kompensēt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 21. oktobris, Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, 41. punkts).
55      Tas turpretim nozīmē, ka šādu taisnīgu atlīdzību nav iespējams iegūt tad, kad darba, kurš ticis kopēts, autortiesību īpašnieks, izmantojot tehnoloģiskos pasākumus, tostarp licenci, ir saglabājis kontroli pār šo darbu un devis atļauju kopēšanai.
56      Izskatāmajā lietā iesniedzējtiesa ļauj saprast, ka var būt tā, ka tiesību uz attiecīgo darbu īpašnieks ar autoratlīdzību, par ko viņš vienojas ar straumēšanas pakalpojuma sniedzēju, saņem atlīdzību, kas tostarp aprēķināta atkarībā no tā, cik bieži šī pakalpojuma lietotājs atskaņojis bezsaistes straumēšanas kopiju. Balstoties uz šiem apstākļiem un iespējami veiktajiem tehnoloģiskajiem pasākumiem, varētu secināt, ka tiesību īpašnieks var kontrolēt, kā viņa aizsargātos darbus izmanto personas, kurām ir likumīga piekļuve šiem darbiem, un ka atļaujas piešķiršana attiecībā uz bezsaistes straumēšanas kopijām ir tiesību īpašnieka īstenota parastā izmantošana, saistībā ar kuru viņš, īstenojot savas autortiesības, var vienoties par atlīdzību.
57      Šajā ziņā jāprecizē, ka atlīdzības kārtībai, kas paredzēta licences līgumā, ar kuru straumēšanas pakalpojuma sniedzējam atļauj izgatavot kopijas lietošanai bezsaistē uz galīgo izmantotāju ierīcēm, nav nozīmes attiecībā uz jautājumu, vai šīs kopijas var ietilpt Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētajā izņēmumā attiecībā uz privāto kopēšanu. Nozīme ir tikai faktam, ka tiesību, kas aizsargā attiecīgo darbu, īpašnieks, izmantojot tehnoloģiskos pasākumus, ir saglabājis kontroli pār šo darbu un ka viņš ir varējis dot atļauju attiecībā uz minētajām kopijām, ciktāl šāds apstāklis nozīmē, ka šis īpašnieks tādējādi ir īstenojis tiesības aizliegt vai atļaut piekļuvi šim darbam, un ka attiecīgi šīs pašas kopijas nevar tikt uzskatītas par tāda kaitējuma iemeslu, kas nodarīts minētajam īpašniekam.
58      Turpretim šī sprieduma 42. punktā minētajā gadījumā, kurā fiziskajām personām ir iespēja piekļūt attiecīgā darba kopijai un pārvaldīt to, autortiesību uz šo darbu īpašnieka atļaujai nav tiesisku seku. Šādā gadījumā iespējamajai atlīdzībai, kas samaksāta par šo atļauju, nav pamata, tā kā reproducēšanas darbības, kas ietilpst izņēmuma attiecībā uz privātu kopēšanu tvērumā Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē, piešķir tiesības vienīgi uz taisnīgu atlīdzību šīs tiesību normas izpratnē.
59      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētā izņēmuma piemērošanu neietekmē fakts, ka par attiecīgā darba bezsaistes straumēšanas kopēšanas darbību vai par šīs kopijas izmantošanu ir samaksāta atlīdzība šī darba autortiesību īpašniekam saskaņā ar licenci, ar kuru atļauta šī kopēšana, ja vien attiecīgā darba autortiesību īpašnieks nav izmantojis tehnoloģiskos pasākumus un tātad īpašnieks nav varējis dot atļauju šādai darbībai.
Par tiesāšanās izdevumiem
60      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tad, ja aizsargāts darbs tiek nodots kā bezsaistes straumēšanas kopija, ko straumēšanas pakalpojuma sniedzējs izgatavojis uz galīgā lietotāja ierīces pēc šī lietotāja pieprasījuma, turklāt šis lietotājs tehniski nevar to lietot ārpus šī pakalpojuma, lai visnotaļ garantētu, ka šī darba autortiesību īpašnieks pār minēto darbu saglabā kontroli, kas tam ļauj, ja nepieciešams, bloķēt piekļuvi šai kopijai, šāda nodošana neietilpst šajā tiesību normā paredzētajā izņēmumā attiecībā uz privāto kopēšanu.
2)      Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
šajā tiesību normā paredzētā izņēmuma piemērošanu neietekmē fakts, ka par attiecīgā darba bezsaistes straumēšanas kopēšanas darbību vai par šīs kopijas izmantošanu ir samaksāta atlīdzība šī darba autortiesību īpašniekam saskaņā ar licenci, ar kuru atļauta šī kopēšana, ja vien attiecīgā darba autortiesību īpašnieks nav izmantojis tehnoloģiskos pasākumus un tātad šis īpašnieks nav varējis dot atļauju šādai darbībai.
Paraksti
*       Tiesvedības valoda – holandiešu.