62024CJ0018
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
2026. gada 22. janvārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Iedibinājuma brīvība un pakalpojumu sniegšanas brīvība – Vienotais apdrošināšanas tirgus – Direktīva 2009/138/EK – Piederības dalībvalsts īstenotas uzraudzības princips – 155. pants – Uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestāžu kompetence – Sadarbība ar piederības dalībvalsts iestādēm – Apdrošināšanas sabiedrība, kas neievēro uzņēmējā dalībvalstī piemērojamās tiesību normas – Attiecīgie noteikumi – Regula (ES) Nr. 1286/2014 – Komplektēti privāto ieguldījumu un apdrošināšanas ieguldījumu produkti – Direktīva (ES) 2016/97 – Apdrošināšanas izplatīšana – Uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestāžu kompetence piemērot sodus attiecīgajam uzņēmumam – Tvērums
Lietā C‑18/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Nejvyšší správní soud (Augstākā administratīvā tiesa, Čehijas Republika) iesniegusi ar 2023. gada 29. decembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 11. janvārī, tiesvedībā
NOVIS Insurance Company, NOVIS Versicherungsgesellschaft, NOVIS Compagnia di Assicurazioni, NOVIS Poisťovňa a.s.
pret
Česká národní banka,
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs I. Jarukaitis [I. Jarukaitis] (referents), tiesneši M. Kondinanzi [M. Condinanzi] un N. Jēskinens [N. Jääskinen],
ģenerāladvokāts: M. Špunars [M. Szpunar],
sekretārs: I. Illēši [I. Illéssy], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 6. marta tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
NOVIS Insurance Company, NOVIS Versicherungsgesellschaft, NOVIS Compagnia di Assicurazioni, NOVIS Poisťovňa a.s. vārdā – A. Börner, Rechtsanwalt, F. Glézl, M. Trenčan, advokáti, un S. Henrich, Rechtsanwältin,
–
Česká národní banka vārdā – L. Jemelka un J. Konupková,
–
Čehijas Republikas valdības vārdā – J. Březinová, J. Očková, M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,
–
Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz G. Santini, avvocato dello Stato,
–
Slovākijas valdības vārdā – E. Larišová un S. Ondrášiková, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – D. Triantafyllou, P. Vanden Heede un K. Walkerová, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 5. jūnija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/138/EK (2009. gada 25. novembris) par uzņēmējdarbības uzsākšanu un veikšanu apdrošināšanas un pārapdrošināšanas jomā (Maksātspēja II) (OV 2009, L 335, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “direktīva “Maksātnespēja II””) 155. panta interpretāciju.
2
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Slovākijā iedibinātu dzīvības apdrošināšanas sabiedrību NOVIS Insurance Company, NOVIS Versicherungsgesellschaft, NOVIS Compagnia di Assicurazioni, NOVIS Poisťovňa a.s. (turpmāk tekstā – “Novis”) un Česká národní banka (Čehijas Nacionālā banka, Čehijas Republika), kas ir Čehijas Republikas apdrošināšanas uzraudzības iestāde, par administratīvu naudas sodu, ko šī iestāde uzlikusi Novis par to, ka tā nav izpildījusi vairākus pienākumus, kuri tai kā apdrošināšanas sabiedrībai ar filiāli Čehijas teritorijā ir saistoši.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva “Maksātspēja II”
3
Direktīvas “Maksātspēja II” 2., 11., 14., 16. un 24. apsvērumā teikts:
“(2)
Lai atvieglotu apdrošināšanas un pārapdrošināšanas uzsākšanas un veikšanas darbības, jālikvidē visbūtiskākās atšķirības starp dalībvalstu tiesību aktiem to noteikumos, kas attiecas uz apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrībām. Tādēļ būtu jānodrošina tiesiskais regulējums apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrībām, lai vadītu apdrošināšanas uzņēmējdarbību visā iekšējā tirgū, tādējādi atvieglojot apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrībām, kuru galvenie biroji atrodas Kopienā, risku un no tiem izrietošo saistību apdrošināšanu.
[..]
(11)
Šī direktīva ir būtisks iekšējā tirgus izveides instruments, un apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrībām, kas ir licencētas savās piederības dalībvalstīs, jāatļauj visā Kopienā veikt kādu darbību vai visas darbības, atverot filiāles vai sniedzot pakalpojumus. Tādēļ ir lietderīgi veikt šādu saskaņošanu, kas ir vajadzīga un pietiekama, lai panāktu licenču un uzraudzības sistēmu savstarpēju atzīšanu, un tādējādi panāktu vienotu licencēšanu, kura ir spēkā visā Kopienā un ļauj sabiedrības uzraudzību īstenot piederības dalībvalstij.
[..]
(14)
Apdrošinājuma ņēmēju aizsardzība paredz, ka uz apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrībām attiecas maksātspējas prasības, kas nodrošina efektīvu kapitāla sadali Eiropas Savienībā. Ņemot vērā tirgus attīstību, pašreizējā sistēma vairs nav atbilstīga. Tādēļ jāievieš jauns tiesiskais regulējums.
[..]
(16)
Galvenais apdrošināšanas un pārapdrošināšanas regulēšanas un uzraudzīšanas mērķis ir pietiekama apdrošinājuma ņēmēju un apdrošināšanas atlīdzības saņēmēju aizsardzība. Ar terminu apdrošināšanas atlīdzības saņēmējs ir paredzēts apzīmēt ikvienu fizisku vai juridisku personu, kurai ir tiesības atbilstīgi apdrošināšanas līgumam. Finanšu stabilitāte un taisnīgi un stabili tirgi arī ir apdrošināšanas un pārapdrošināšanas regulēšanas un uzraudzīšanas citi mērķi, kas jāņem vērā, bet tiem nevajadzētu mazināt galvenā mērķa nozīmi.
[..]
(24)
Piederības dalībvalsts uzraudzības iestādēm būtu jāatbild par apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrību finanšu stabilitātes uzraudzību. Tādēļ tām būtu jāveic regulāras pārbaudes un novērtējumi.”
4
Saskaņā ar minētās direktīvas 27. pantu “Uzraudzības galvenais mērķis”:
“Dalībvalstis nodrošina, ka uzraudzības iestādēm ir sniegti vajadzīgie līdzekļi un tām ir attiecīgā pieredze un kompetence, kā arī pilnvaras, lai panāktu uzraudzības galveno mērķi, proti, apdrošinājuma ņēmēju un atlīdzības saņēmēju aizsardzību.”
5
Minētās direktīvas 28. panta “Finansiālās stabilitātes saglabāšana un procikliska ietekme” 1. punktā paredzēts:
“Neskarot 27. pantā izklāstīto uzraudzības galveno mērķi, dalībvalstis nodrošina, ka uzraudzības iestādes, pildot savus vispārējos pienākumus, pietiekami apsver savu lēmumu ietekmi uz attiecīgo finanšu sistēmu stabilitāti Eiropas Savienībā, jo īpaši ārkārtas situācijās, ņemot vērā konkrētajā laikposmā pieejamo informāciju.”
6
Direktīvas “Maksātspēja II” 29. panta “Uzraudzības vispārīgie principi” 1. punktā noteikts:
“Uzraudzību pamato ar perspektīvu un uz risku orientētu pieeju. Tā ietver pastāvīgu pārbaudi attiecībā uz apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas uzņēmējdarbības pareizu darbību un apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrību atbilstību uzraudzības noteikumiem.”
7
Saskaņā ar minētās direktīvas 30. pantu “Uzraudzības iestādes un uzraudzības piemērošanas joma”:
“1.   Par apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrību finanšu uzraudzību, ietverot darījumus, ko tās veic ar filiāļu palīdzību vai izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību, atbild vienīgi piederības dalībvalsts.
2.   Finanšu uzraudzībā, kas paredzēta 1. punktā, ietilpst uzdevums pārbaudīt apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrības visu uzņēmējdarbību, tās maksātspēju, tehnisko rezervju izveidošanu, tās aktīvus un izmantojamo pašu kapitālu saskaņā ar piederības dalībvalsts noteikumiem vai praksi atbilstīgi Kopienas mērogā pieņemtiem noteikumiem.
[..]
3.   Ja dalībvalsts, kurā atrodas ar apdrošināto risku saistītie apdrošinātie objekti, vai saistību dalībvalsts, vai pārapdrošināšanas sabiedrības gadījumā – uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestādēm ir iemesls uzskatīt, ka apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas sabiedrības darbības varētu ietekmēt tās finanšu stāvokļa stabilitāti, tās informē uzraudzības iestādes minētās sabiedrības piederības dalībvalstī.
Piederības dalībvalsts uzraudzības iestādes novērtē sabiedrības darbības atbilstību šajā direktīvā paredzētajiem konsultatīvās uzraudzības principiem.”
8
Minētās direktīvas 36. pantā “Uzraudzības pārbaudes process” noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka uzraudzības iestādes pārbauda un novērtē stratēģijas, metodes un ziņojumu sniegšanas procedūras, ko apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrības izveidojušas, lai ievērotu normatīvos un administratīvos aktus, kas pieņemti atbilstīgi šai direktīvai.
Minētā pārbaude un novērtējums ietver kvalitatīvo prasību novērtējumu pārvaldes sistēmai, novērtējumu riskam, ar ko sabiedrības saskaras vai var saskarties, un novērtējumu minēto sabiedrību spējai izvērtēt šos riskus, ņemot vērā vidi, kurā sabiedrības darbojas.
2.   Uzraudzības iestādes jo īpaši pārbauda un novērtē atbilstību šādām prasībām:
a)
pārvaldes sistēma, tostarp pašu riska un maksātspējas novērtējums, kā norādīts IV nodaļas 2. iedaļā;
b)
tehniskās rezerves, kā norādīts VI nodaļas 2. iedaļā;
c)
kapitāla prasības, kā norādīts VI nodaļas 4. un 5. iedaļā;
d)
ieguldījumu noteikumi, kā norādīts VI nodaļas 6. iedaļā;
e)
pašu kapitāla kvalitāte un kvantitāte, kā norādīts VI nodaļas 3. iedaļā;
f)
ja apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas sabiedrība izmanto pilnīgu vai daļēju iekšējo modeli, pastāvīga atbilstība pilnīgu un daļēju iekšējo modeļu prasībām, kā norādīts VI nodaļas 4. iedaļas 3. apakšiedaļā.
[..]”
9
Direktīvas “Maksātspēja II” 144. panta “Licences anulēšana” 1. punktā paredzēts:
“Piederības dalībvalsts uzraudzības iestāde var anulēt apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas sabiedrībai izsniegtu licenci šādos gadījumos:
[..]
b)
attiecīgā sabiedrība vairs nepilda licences nosacījumus;
c)
rupji pārkāpj pienākumus, kas paredzēti noteikumos, kuri uz to attiecas.
[..]”
10
Direktīvas “Maksātspēja II” 155. pantā “Apdrošināšanas sabiedrības, kas neievēro tiesību normas” noteikts:
“1.   Ja kādas uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestādes konstatē, ka apdrošināšanas sabiedrība ar filiāli vai sabiedrība, kas izmanto pakalpojumu sniegšanas brīvību, šīs valsts teritorijā neievēro tiesību normas, kas šajā dalībvalstī uz to attiecas, tās liek apdrošināšanas sabiedrībai novērst šo pārkāpumu.
2.   Ja attiecīgā apdrošināšanas sabiedrība noteiktos pasākumus nepilda, šīs dalībvalsts uzraudzības iestādes par to atbilstīgi informē piederības dalībvalsts uzraudzības iestādes.
Piederības dalībvalsts uzraudzības iestādes, tiklīdz iespējams, veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka attiecīgā apdrošināšanas sabiedrība novērš pārkāpumu.
Piederības dalībvalsts uzraudzības iestādes informē uzņēmēja dalībvalsts uzraudzības iestādes par veiktajiem pasākumiem.
3.   Ja pretēji piederības dalībvalsts veiktajiem pasākumiem vai tādēļ, ka šie pasākumi tajā valstī ir neatbilstīgi vai tādu vispār nav, apdrošināšanas sabiedrība turpina pārkāpt uzņēmējā dalībvalstī spēkā esošās tiesību normas, uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestādes, informējušas piederības dalībvalsts uzraudzības iestādes, var veikt piemērotus pasākumus, lai novērstu turpmākas nelikumības vai sodītu par tām, kā arī, ja tas noteikti nepieciešams, liegtu sabiedrībai turpmāk slēgt jaunus apdrošināšanas līgumus uzņēmējas dalībvalsts teritorijā.
[..]
4.   Šā panta 1., 2. un 3. punkts neietekmē attiecīgo dalībvalstu pilnvaras veikt vajadzīgos ārkārtas pasākumus, lai to teritorijā novērstu nelikumības vai sodītu par tām. Šīs pilnvaras ietver arī iespēju savā teritorijā aizliegt kādām apdrošināšanas sabiedrībām slēgt jaunus apdrošināšanas līgumus.
5.   Šā panta 1., 2. un 3. punkts neietekmē dalībvalstu pilnvaras uzlikt sodus par pārkāpumiem to teritorijā.
6.   Ja apdrošināšanas sabiedrībai, kas izdarījusi pārkāpumu, attiecīgajā dalībvalstī atrodas iestāde vai pieder īpašums, šīs dalībvalsts uzraudzības iestādes saskaņā ar valsts tiesību aktiem var piemērot valsts administratīvos sodus, kādi paredzēti par šādu pārkāpumu, vēršot sankcijas pret šo iestādi vai īpašumu.
7.   Pasākumi, kas pieņemti saskaņā ar 2. līdz 6. punktu un saistīti ar apdrošināšanas uzņēmējdarbības veikšanas ierobežojumiem, pienācīgi jāpamato un jāpaziņo attiecīgajai apdrošināšanas sabiedrībai.
8.   Apdrošināšanas sabiedrības iesniedz uzņēmēja dalībvalsts uzraudzības iestādēm pēc to pieprasījuma visus prasītos dokumentus 1. līdz 7. punkta izpildei tādā pašā apjomā, kādā tie jāiesniedz apdrošināšanas sabiedrībām, kuru galvenais birojs atrodas šajā dalībvalstī.
[..]”
Regula (ES) Nr. 1286/2014
11
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1286/2014 (2014. gada 26. novembris) par komplektētu privāto ieguldījumu un apdrošināšanas ieguldījumu produktu (PRIIP) pamatinformācijas dokumentiem (OV 2014, L 352, 1. lpp.) 24. apsvērumā teikts:
“Ar šo regulu neievieš pielaidi, ar ko PRIIP atļauj pārdot vai tirgot privātiem ieguldītājiem pāri robežām, ne arī groza esošos pielaides noteikumus par PRIIP pārdošanu vai tirgošanu pāri robežām, ja tādi pastāv. Ar šo regulu negroza pienākumu sadali starp šīm esošajām kompetentajām iestādēm saskaņā ar esošajiem pielaides noteikumiem. Kompetentajām iestādēm, ko dalībvalstis norīkojušas šīs regulas nolūkos, būtu jāatbilst tām iestādēm, kurām ir PRIIP tirdzniecības kompetence saskaņā ar esošo pielaidi, ja tāda pastāv. Tās dalībvalsts kompetentajai iestādei, kurā PRIIP tiek tirgots, vajadzētu būt atbildīgai par minētā PRIIP tirdzniecības uzraudzību. Tās dalībvalsts kompetentajai iestādei, kurā produkts tiek tirgots, vienmēr vajadzētu būt tiesībām apturēt PRIIP tirdzniecību tās teritorijā gadījumos, ja konstatēta neatbilstība šai regulai.”
12
Šīs regulas 3. panta 2. punkts ir formulēts šādi:
“Ja uz PRIIP izveidotājiem, uz kuriem attiecas šī regula, attiecas arī [Direktīva “Maksātspēja II”], piemēro gan šo regulu, gan [Direktīvu “Maksātspēja II”].”
13
Saskaņā ar minētās regulas 6. panta 1. punktu:
“Pamatinformācijas dokuments ir uzskatāms par pirmslīguma informāciju. Tas ir precīzs, godīgs, skaidrs un nav maldinošs. Ar to sniedz pamatinformāciju, un tam ir jāatbilst jebkādiem saistošiem līgumiskiem dokumentiem, attiecīgajām piedāvājuma dokumentu daļām un PRIIP noteikumiem.”
14
Regulas Nr. 1286/2014 8. panta 3. punkta c) apakšpunkta i)–iv) punktā noteikts;
“Pamatinformācijas dokumentā iekļauj šādu informāciju:
[..]
c)
iedaļā “Kas ir šis ieguldījumu produkts?” – PRIIP raksturs un galvenās iezīmes, tostarp:
i)
PRIIP veids;
ii)
tā mērķi un to sasniegšanas līdzekļi;
iii)
tāda privātā ieguldītāja tipa apraksts, kuram PRIIP ir paredzēts tirgot [..];
iv)
ja PRIIP piedāvā apdrošināšanas atlīdzību, detalizēta informācija par šādu apdrošināšanas atlīdzību, tostarp apstākļiem, kas to varētu izraisīt”.
15
Šīs regulas V nodaļā “Administratīvie sodi un citi pasākumi” tostarp ir ietverts tās 22.–24. pants.
16
Saskaņā ar minētās regulas 22. pantu:
“1.   Neskarot kompetento iestāžu uzraudzības pilnvaras un dalībvalstu tiesības paredzēt un piemērot kriminālsodus, dalībvalstis paredz noteikumus par atbilstīgiem administratīvajiem sodiem un pasākumiem, ko piemēro šīs regulas pārkāpumu gadījumos, un veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka tie tiek piemēroti. Šādi sodi un pasākumi ir efektīvi, samērīgi un attur no pārkāpumu izdarīšanas.
Dalībvalstis var nolemt neparedzēt noteikumus par administratīvajiem sodiem, kā minēts pirmajā daļā, par pārkāpumiem, par kuriem ir paredzēti kriminālsodi saskaņā ar to valsts tiesību aktiem.
[..]
2.   Pildot savas 24. pantā noteiktās pilnvaras, kompetentās iestādes cieši sadarbojas, lai nodrošinātu, ka administratīvajiem sodiem un pasākumiem ir saskaņā ar šo regulu vēlamie rezultāti, un koordinē savas darbības, lai izvairītos no iespējamas dublēšanās un pārklāšanās, piemērojot administratīvos sodus un pasākumus pārrobežu gadījumos.”
17
Šīs pašas regulas 23. pantā noteikts:
“Kompetentās iestādes izmanto pilnvaras uzlikt sodus saskaņā ar šo regulu un valsts tiesību aktiem jebkurā no turpmāk minētajiem veidiem:
a)
tieši;
b)
sadarbībā ar citām iestādēm;
c)
uz savu atbildību deleģējot savas pilnvaras šādām iestādēm;
d)
vēršoties kompetentajās tiesu iestādēs.”
18
Saskaņā ar Regulas Nr. 1286/2014 24. panta 1.–3. punktu:
“1.   Šo pantu piemēro 5. panta 1. punkta, 6. un 7. panta, 8. panta 1. līdz 3. punkta, 9. panta, 10. panta 1. punkta, 13. panta 1. punkta, 3. punkta un 4. punkta un 14. un 19. panta pārkāpumiem.
2.   Kompetentās iestādes ir pilnvarotas saskaņā ar valsts tiesību aktiem piemērot vismaz šādus administratīvos sodus un pasākumus:
a)
rīkojums, kas aizliedz PRIIP tirgvedību;
b)
rīkojums, kas aptur PRIIP tirgvedību;
c)
publisks brīdinājums, kurā ir norādīta atbildīgā persona un pārkāpuma būtība;
d)
rīkojums, kas aizliedz sniegt pamatinformācijas dokumentu, kas neatbilst 6., 7., 8. vai 10. pantā noteiktajām prasībām un ar ko pieprasa publicēt jaunu pamatinformācijas dokumenta versiju;
e)
administratīvi naudas sodi, kas ir vismaz šādi:
[..].
3.   Dalībvalstīm var paredzēt papildu sankcijas vai pasākumus un augstākus administratīvo naudas sodu līmeņus nekā šajā regulā paredzētie.”
Direktīva (ES) 2016/97
19
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā (ES) 2016/97 (2016. gada 20. janvāris) par apdrošināšanas izplatīšanu (OV 2016, L 26, 19. lpp.) tostarp ir paredzēti apdrošināšanas starpnieku konsultēšanas un informēšanas pienākumi, kad tie piedāvā noslēgt apdrošināšanas līgumu.
20
Šīs direktīvas 5., 6., 8., 21. un 22. apsvērumā teikts:
“(5)
Apdrošināšanas pakalpojumus var izplatīt dažādas personas vai iestādes [..]. Vienlīdzīga attieksme pret operatoriem, kā arī klientu aizsardzība nosaka vajadzību šo direktīvu attiecināt uz visām minētajām personām un iestādēm.
(6)
Patērētājiem būtu jāsaņem vienāda līmeņa aizsardzība, neraugoties uz izplatīšanas kanālu atšķirībām. Lai nodrošinātu vienāda līmeņa aizsardzības piemērošanu un lai patērētāji varētu gūt labumu no salīdzināmiem standartiem, jo īpaši informācijas sniegšanas jomā, ir būtiski, lai starp izplatītājiem būtu vienlīdzīgi konkurences apstākļi.
[..]
(8)
Lai garantētu vienādu aizsardzības līmeni neatkarīgi no veida, kā klienti iegādājas apdrošināšanas produktu – tieši no apdrošināšanas sabiedrības vai netieši no starpnieka –, šīs direktīvas darbības jomā jāietver ne tikai apdrošināšanas sabiedrības vai starpnieki, bet arī citi tirgus dalībnieki, kuri pārdod apdrošināšanas produktus kā papildu pakalpojumus, piemēram, ceļojumu aģentūras un automobiļu nomas uzņēmumi, ja vien tie neatbilst nosacījumiem par atbrīvojumu.
[..]
(21)
Lai nodrošinātu augstu pakalpojumu kvalitātes un patērētāju aizsardzības līmeni, piederības dalībvalstij un uzņēmējai dalībvalstij būtu cieši jāsadarbojas šajā direktīvā noteikto pienākumu izpildē. Ja saskaņā ar pakalpojumu sniegšanas brīvību apdrošināšanas, pārapdrošināšanas vai apdrošināšanas papildpakalpojuma starpnieki veic darījumdarbību dažādās dalībvalstīs, piederības dalībvalsts kompetentajai iestādei vajadzētu būt atbildīgai par šajā direktīvā noteikto pienākumu ievērošanu attiecībā uz visu darījumdarbību iekšējā tirgū. Ja uzņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde uzzina par tās teritorijā notikušiem pienākumu ievērošanas pārkāpumiem, tai būtu jāinformē piederības dalībvalsts kompetentā iestāde, kurai tad vajadzētu būt atbildīgai par pienācīgu pasākumu īstenošanu. Šādi gadījumi jo īpaši ietver nevainojamas reputācijas, profesionālo zināšanu un kompetences prasību noteikumu pārkāpumus vai darījumdarbības veikšanas noteikumu pārkāpumus. Turklāt uzņēmējas dalībvalsts kompetentajai iestādei vajadzētu būt tiesībām iejaukties, ja piederības dalībvalsts neīsteno piemērotus pasākumus vai ja īstenotie pasākumi nav pietiekami.
(22)
Ja citā dalībvalstī ir izveidota filiāle vai pastāvīga klātbūtne, ir atbilstīgi, ka pienākumu izpildes atbildība tiek dalīta starp piederības dalībvalsti un uzņēmēju dalībvalsti. Ja par tādu pienākumu izpildes ievērošanu, kuri skar darījumdarbību kopumā un kuri ir, piemēram, noteikumi par profesionālām prasībām, vajadzētu būt atbildīgai piederības dalībvalsts kompetentajai iestādei saskaņā ar tādu pašu režīmu kā pakalpojumu sniegšanas gadījumā, uzņēmējas dalībvalsts kompetentajai iestādei vajadzētu būt atbildīgai par informācijas sniegšanas un darījumdarbības veikšanas noteikumu īstenošanu attiecībā uz tās teritorijā sniegtajiem pakalpojumiem. Tomēr, ja uzņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde uzzina par tādu pienākumu izpildes pārkāpumiem tās teritorijā, par kuriem šajā direktīvā tai nav paredzēta atbildība, tai būtu jāinformē piederības dalībvalsts kompetentā iestāde, kurai tad vajadzētu būt pienākumam veikt piemērotus pasākumus. Šādi gadījumi jo īpaši ietver nevainojamas reputācijas, profesionālo zināšanu un kompetences prasību noteikumu pārkāpumus. Turklāt uzņēmējas dalībvalsts kompetentajai iestādei vajadzētu būt tiesībām iejaukties, ja piederības dalībvalsts neīsteno piemērotus pasākumus vai ja īstenotie pasākumi nav pietiekami.”
21
Minētās direktīvas 2. panta 1. punktā noteikts:
“Šajā direktīvā:
1)
“apdrošināšanas izplatīšana” ir darbības, ar kurām sniedz konsultācijas, piedāvā vai veic citus priekšdarbus apdrošināšanas līgumu noslēgšanai, šādu līgumu noslēgšana vai darbības, ar kurām palīdz šādu līgumu pārvaldībā un izpildē, jo īpaši prasījuma gadījumā, tostarp informācijas sniegšana par vienu vai vairākiem apdrošināšanas līgumiem, pamatojoties uz kritērijiem, kurus klients izvēlas ar tīmekļa vietnes vai citu plašsaziņas līdzekļu starpniecību, un apdrošināšanas produktu kategoriju saraksta sagatavošana, ietverot cenu un produktu salīdzinājumu, vai apdrošināšanas līgumā noteiktās cenas atlaides noteikšana, ja klients spēj tieši vai netieši noslēgt apdrošināšanas līgumu, izmantojot tīmekļa vietni vai citu plašsaziņas līdzekli;
[..]
3)
“apdrošināšanas starpnieks” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kas nav apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas sabiedrība vai tās darbinieki, kā arī nav apdrošināšanas papildpakalpojuma starpnieks, un kas uzsāk vai veic apdrošināšanas izplatīšanas darbību par atalgojumu;
[..]
8)
“apdrošināšanas izplatītājs” ir ikviens apdrošināšanas starpnieks, apdrošināšanas papildpakalpojuma starpnieks vai apdrošināšanas sabiedrība;
[..].”
22
Direktīvas 2016/97 III nodaļa “Pakalpojumu sniegšanas brīvība un brīvība veikt uzņēmējdarbību” attiecas uz visiem apdrošināšanas izplatītājiem 2. panta 1. punkta 8. apakšpunkta izpratnē, izņemot apdrošināšanas uzņēmumus. Tajā tostarp ietverts minētās direktīvas 5., 7. un 8. pants.
23
Direktīvas 2016/97 5. pants “Pienākumu izpildes pārkāpšana, īstenojot pakalpojumu sniegšanas brīvību” ir formulēts šādi:
“1.   Ja uzņēmējas dalībvalsts kompetentajai iestādei ir iemesls uzskatīt, ka apdrošināšanas, pārapdrošināšanas vai apdrošināšanas papildpakalpojuma starpnieks, kas tās teritorijā darbojas, īstenojot pakalpojumu sniegšanas brīvību, pārkāpj kādu no šajā direktīvā noteiktajiem pienākumiem, tā par saviem apsvērumiem paziņo piederības dalībvalsts kompetentajai iestādei.
Piederības dalībvalsts kompetentā iestāde, izvērtējusi saskaņā ar šā punkta pirmo daļu saņemto informāciju, attiecīgā gadījuma un pēc iespējas drīz veic atbilstīgus pasākumus, lai atrisinātu situāciju. Tā informē uzņēmējas dalībvalsts kompetento iestādi par šādiem veiktajiem pasākumiem.
Ja, neraugoties uz piederības dalībvalsts veiktajiem pasākumiem vai tādēļ, ka minētie pasākumi ir neatbilstīgi vai netiek veikti, apdrošināšanas, pārapdrošināšanas vai apdrošināšanas papildpakalpojuma starpnieks turpina rīkoties tādā veidā, kas nepārprotami lielā mērā kaitē uzņēmējas dalībvalsts patērētāju interesēm vai apdrošināšanas un pārapdrošināšanas tirgu pienācīgai darbībai, uzņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde pēc piederības dalībvalsts kompetentās iestādes informēšanas var veikt atbilstīgus pasākumus, lai novērstu turpmākas nelikumības, tostarp, ciktāl tas noteikti nepieciešams, liegtu starpniekam turpināt veikt jaunu darījumdarbību uzņēmējas dalībvalsts teritorijā.
[..]
2.   Šā panta 1. punkts neietekmē uzņēmējas dalībvalsts pilnvaras veikt attiecīgus pasākumus, lai novērstu tās teritorijā izdarītus pārkāpumus vai lai sodītu par šādiem pārkāpumiem, ja patērētāju tiesību aizsardzības nolūkā ir nepieciešama tūlītēja rīcība. Šīs pilnvaras ietver iespēju liegt apdrošināšanas, pārapdrošināšanas un apdrošināšanas papildpakalpojuma starpniekiem veikt jaunu darījumdarbību.
[..]”
24
Šīs direktīvas 7. pants “Kompetences sadalījums starp piederības un uzņēmēju dalībvalsti” ir formulēts šādi:
“1.   Ja apdrošināšanas, pārapdrošināšanas vai apdrošināšanas papildpakalpojuma starpnieka galvenā uzņēmējdarbības vieta atrodas citā dalībvalstī, nevis piederības dalībvalstī, minētās citas dalībvalsts kompetentā iestāde var vienoties ar piederības dalībvalsts kompetento iestādi, ka tā rīkosies kā piederības dalībvalsts kompetentā iestāde attiecībā uz šīs direktīvas IV, V, VI un VII nodaļas noteikumiem. [..]
2.   Uzņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde ir atbildīga par to, lai nodrošinātu, ka pakalpojumi, ko sniedz, veicot uzņēmējdarbību tās teritorijā, atbilst V un VI nodaļā un saskaņā ar tām pieņemtajos pasākumos noteiktajiem pienākumiem.
Uzņēmējas dalībvalsts kompetentajai iestādei ir tiesības pārbaudīt uzņēmējdarbības veikšanas kārtību un pieprasīt veikt izmaiņas, kas vajadzīgas, lai kompetentā iestāde varētu nodrošināt V un VI nodaļā un saskaņā ar šīm nodaļām pieņemtajos pasākumos noteikto pienākumu izpildi attiecībā uz pakalpojumiem vai darbībām, ko veic vai sniedz, veicot uzņēmējdarbību tās teritorijā.”
25
Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 8. pantu “Pienākumu izpildes pārkāpšana, īstenojot uzņēmējdarbības veikšanas brīvību [iedibinājuma brīvību]”:
“1.   Ja uzņēmējas dalībvalsts kompetentās iestādes konstatē, ka apdrošināšanas, pārapdrošināšanas vai apdrošināšanas papildpakalpojuma starpnieks pārkāpj tiesību vai regulatīvās normas, kas minētajā dalībvalstī pieņemtas saskaņā ar V un VI nodaļu, minētā iestāde var veikt attiecīgus pasākumus.
2.   Ja uzņēmējas dalībvalsts kompetentajai iestādei ir iemesls uzskatīt, ka apdrošināšanas, pārapdrošināšanas vai apdrošināšanas papildpakalpojuma starpnieks, kas tās teritorijā darbojas ar uzņēmuma starpniecību, pārkāpj kādu no šajā direktīvā noteiktajiem pienākumiem, un ja minētajai kompetentajai iestādei saskaņā ar 7. panta 2. punktu nav atbildības, tā par minētajiem konstatējumiem paziņo piederības dalībvalsts kompetentajai iestādei. Piederības dalībvalsts kompetentā iestāde, izvērtējusi saņemto informāciju, attiecīgā gadījumā un pēc iespējas drīz veic atbilstīgus pasākumus, lai atrisinātu situāciju. Tā informē uzņēmējas dalībvalsts kompetento iestādi par šādiem veiktajiem pasākumiem.
3.   Ja, neraugoties uz piederības dalībvalsts veiktajiem pasākumiem vai tādēļ, ka minētie pasākumi ir neatbilstīgi vai netiek veikti, apdrošināšanas, pārapdrošināšanas vai apdrošināšanas papildpakalpojuma starpnieks turpina rīkoties tādā veidā, kas nepārprotami lielā mērā kaitē uzņēmējas dalībvalsts patērētāju interesēm vai apdrošināšanas un pārapdrošināšanas tirgu pienācīgai darbībai, uzņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde pēc piederības dalībvalsts kompetentās iestādes informēšanas var veikt atbilstīgus pasākumus, lai novērstu turpmākas nelikumības, tostarp, ciktāl tas noteikti nepieciešams, liegtu starpniekam turpināt veikt jaunu darījumdarbību uzņēmējas dalībvalsts teritorijā.
[..]
4.   Šā panta 2. un 3. punkts neietekmē uzņēmējas dalībvalsts pilnvaras veikt atbilstīgus un nediskriminējošus pasākumus, lai novērstu tās teritorijā izdarītus pārkāpumus vai lai sodītu par šādiem pārkāpumiem, ja uzņēmējas dalībvalsts patērētāju tiesību aizsardzības nolūkā ir nepieciešama tūlītēja rīcība un ja piederības dalībvalsts līdzvērtīgie pasākumi ir neatbilstīgi vai tādu vispār nav. Šādās situācijās uzņēmējai dalībvalstij ir iespēja liegt attiecīgajiem apdrošināšanas, pārapdrošināšanas vai apdrošināšanas papildpakalpojuma starpniekiem sākt jaunu darījumdarbību tās teritorijā.
[..]”
Čehijas Republikas tiesības
Likums Nr. 277/2009
26
Direktīvas “Maksātspēja II” 155. pants Čehijas tiesību sistēmā ir transponēts ar zákon č. 277/2009 Sb., o pojišťovnictví (Likums Nr. 277/2009 par apdrošināšanu) 110. pantu. Šajā tiesību normā noteikts:
“1.   Ja Čehijas Nacionālā banka konstatē, ka citas dalībvalsts apdrošināšanas sabiedrība, kas veic apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas darbību Čehijas Republikas teritorijā, pamatojoties uz tiesībām izveidot filiāli vai pamatojoties uz pakalpojumu sniegšanas brīvību uz laiku, neievēro saistības, kas šādai darbībai piemērojamas Čehijas Republikā, tā pieprasa šādai apdrošināšanas sabiedrībai Čehijas Nacionālās bankas noteiktajā termiņā novērst konstatētos pārkāpumus.
2.   Lai konstatētu vai pārbaudītu 1. punktā minētos faktus, Čehijas Nacionālā banka var pieprasīt šādai apdrošināšanas sabiedrībai iesniegt dokumentus, informāciju un nepieciešamos paskaidrojumus par tās darbību Čehijas Republikas teritorijā, un apdrošināšanas sabiedrībai ir pienākums šo pieprasījumu izpildīt.
3.   Ja citas dalībvalsts apdrošināšanas sabiedrība noteiktajā termiņā nav novērsusi 1. punktā minētos pārkāpumus, Čehijas Nacionālā banka informē par to piederības dalībvalsts uzraudzības iestādi.
4.   Ja piederības dalībvalsts uzraudzības iestādes noteiktie korektīvie pasākumi nav novērsuši pārkāpumus, kas konstatēti citas dalībvalsts apdrošināšanas sabiedrības darbībā, vai ja korektīvie pasākumi nav noteikti, Čehijas Nacionālā banka uzliek šādai apdrošināšanas sabiedrībai naudas sodu vai nosaka aizliegumu slēgt jaunus apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas līgumus Čehijas Republikas teritorijā un paplašināt to saistību apjomu, kas izriet no jau noslēgtajiem līgumiem. Čehijas Nacionālā banka par šo lēmumu informē piederības dalībvalsts uzraudzības iestādi. Čehijas Nacionālā banka vienlaikus var nodot lietu Eiropas uzraudzības iestādei ar lūgumu sniegt palīdzību.
5.   Steidzamos gadījumos Čehijas Nacionālā banka rīkojas saskaņā ar 4. punktu, nepiemērojot 1. līdz 3. punktā minēto procedūru.”
Likums Nr. 170/2018
27
Ar Zákon č. 170/2018 Sb., o distribuci pojištění a zajištění (Likums Nr. 170/2018 par apdrošināšanas un pārapdrošināšanas izplatīšanu) Čehijas tiesību sistēmā ir transponēta Direktīva 2016/97, nosakot apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrību, kā arī apdrošināšanas starpnieku pienākumus.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
28
Laikposmā no 2014. gada 23. aprīļa līdz 2023. gada 5. jūnijamNovis veica darbību Čehijas Republikas teritorijā ar Prāgā iedibinātas filiāles starpniecību.
29
2020. gada 15. septembrī Čehijas Nacionālā banka atzina Novis par vainīgu trīs pārkāpumos un uzlika tai administratīvo naudas sodu 1000000 Čehijas kronu (CZK) (aptuveni 39610 EUR) apmērā.
30
Pirmais Novis pārmestais pārkāpums izpaudās kā Regulas Nr. 1286/2014 6. panta 1. punktā un 8. panta 3. punkta c) apakšpunkta ii)–iv) punktā, kā arī 8. panta 3. punkta f) apakšpunktā noteikto pienākumu neievērošana, jo šī sabiedrība nebija nodrošinājusi, pirmkārt, ka šīs sabiedrības sagatavotajos pamatinformācijas dokumentos ietvertā informācija ir precīza, godīga, skaidra un nemaldinoša, kā arī atbilst visiem saistošajiem līgumiskajiem dokumentiem un, otrkārt, ka šajos dokumentos ir ietverta visa piemērojamajā tiesiskajā regulējumā prasītā informācija ar prasīto kvalitātes un precizitātes līmeni.
31
Divi pārējie Novis pārmestie pārkāpumi attiecās uz to, ka nebija izpildīti divi Likumā Nr. 170/2018 noteiktie pienākumi, proti, pirmkārt, pienākums ieviest, uzturēt un piemērot darbības uzraudzības noteikumus attiecībā uz neatkarīgiem starpniekiem, kas rīkojas tās vārdā, un, otrkārt, pienākums sniegt konsultācijas klientam pirms uzkrājošās apdrošināšanas līguma noslēgšanas.
32
Novis iesniedza administratīvu sūdzību par 2020. gada 15. septembra lēmumu, apgalvojot, ka Čehijas Nacionālā banka nevar tai uzlikt naudas sodu, ja tā nav ievērojusi Likuma Nr. 277/2009 110. pantā paredzēto procedūru, kurā tai iepriekš ir jāinformē piederības dalībvalsts uzraudzības iestāde par apgalvotajiem pārkāpumiem un atbilstošu pasākumu veikšana jāatstāj šīs iestādes ziņā. Novis uzskata, ka šīs procedūras neievērošana atņem Čehijas Nacionālajai bankai pilnvaras to sodīt.
33
Pēc tam, kad šī administratīvā sūdzība tika noraidīta, Novis vērsās Městský soud v Praze (Pilsētas tiesa Prāgā, Čehijas Republika), kas šo pieteikumu ar 2022. gada 19. oktobra spriedumu noraidīja.
34
Novis par šo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Nejvyšší správní soud (Augstākā administratīvā tiesa, Čehijas Republika), proti, iesniedzējtiesā.
35
Tai ir šaubas par to, vai direktīvas “Maksātspēja II” 155. pantā paredzētā procedūra ir piemērojama tikai tad, ja filiāles vai pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts uzraudzības iestāde īsteno apdrošināšanas sabiedrību finanšu uzraudzību atbilstoši šīs direktīvas 30. pantam, vai arī šī procedūra ir plašāk piemērojama šīs iestādes veiktajai pārbaudei par atbilstību visām Savienības tiesību normām, kuras reglamentē apdrošināšanas sabiedrību statusu un darbību.
36
Iesniedzējtiesa uzskata, ka direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta 1. punktu, kurā ir paredzēta uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestāžu iejaukšanās, ja apdrošināšanas sabiedrība “neievēro tiesību normas, kas šajā dalībvalstī uz to attiecas”, var interpretēt divējādi.
37
Saskaņā ar pirmo interpretāciju runa ir vienīgi par tādām valsts tiesību normām, ar kurām valsts tiesību sistēmā transponētas no direktīvas “Maksātspēja II” izrietošās pamatprasības. Tas nozīmējot, ka šīs direktīvas 155. pantā paredzētā procedūra neesot piemērojama, lai pārbaudītu, vai ir ievēroti pienākumi, kas izriet no citiem Savienības tiesību aktiem – tādiem kā Regula Nr. 1286/2014 vai Direktīva 2016/97.
38
Šo interpretāciju apstiprinot direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta konteksts, it īpaši šīs direktīvas 30. panta noteikumi, kurā ir reglamentēta uzraudzības piemērošanas joma. Šā panta 1. punktā precizēts, ka runa ir par “finanšu” uzraudzību, un tā 2. punktā noteikts, ka tajā ietilpst “uzdevums pārbaudīt [..] sabiedrības visu uzņēmējdarbību, tās maksātspēju, tehnisko rezervju izveidošanu, tās aktīvus un izmantojamo pašu kapitālu”. Šādai interpretācijai par labu nākot arī šīs pašas direktīvas 36. pants, jo tā 1. punktā paredzēts, ka pārbaude attiecas uz stratēģijām, metodēm un ziņojumu sniegšanas procedūrām, ko apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrības izveidojušas, lai “ievērotu normatīvos un administratīvos aktus, kas pieņemti atbilstīgi šai direktīvai”. Savukārt 36. panta 2. punktā esot uzskaitīta virkne pārbaudāmu prasību un tās visas attiecas uz apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas sabiedrību finansiālo stabilitāti. Arī direktīvas “Maksātspēja II” 27. un 28. pants, kā arī 29. panta 1. punkts apstiprinot šādu interpretāciju, jo tajos attiecīgi ir minēts, ka uzraudzības galvenais mērķis ir “nodrošināt [..] apdrošinājuma ņēmēju un atlīdzības saņēmēju aizsardzību”, ka, neskarot šo galveno mērķi, uzraudzības iestādes ņem vērā savu lēmumu iespējamo ietekmi uz “attiecīgo finanšu sistēmu stabilitāti Eiropas Savienībā” un ka uzraudzību pamato “ar perspektīvu un uz risku orientētu pieeju”.
39
Visbeidzot, minēto interpretāciju apstiprinot direktīvas “Maksātspēja II” preambula, it īpaši tās 14. apsvērums, kurā norādīts, ka apdrošinājuma ņēmēju aizsardzība nozīmē, ka apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrībām ir jāievēro efektīvas maksātspējas prasības, un šīs direktīvas preambulas 24. apsvērums, kurā ir precizēts, ka piederības dalībvalsts uzraudzības iestādēm vajadzētu būt atbildīgām par šo sabiedrību finanšu stāvokļa uzraudzību.
40
Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka nevar izslēgt otro interpretāciju, saskaņā ar kuru direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta 1. punkta formulējumā esot atsauce ne tikai uz valsts tiesību normām, ar kurām ir transponēta šī direktīva, bet uz visām tiesību normām par apdrošināšanas sabiedrību statusu un darbību, tostarp tām, kas iekļautas citos Savienības tiesību aktos – tādos kā Regula Nr. 1286/2014 vai Direktīva 2016/97. Saskaņā ar šo interpretāciju direktīvas “Maksātspēja II” 155. pantā paredzētā procedūra būtu piemērojama visām uzraudzības darbībām, ko valsts iestādes veic attiecībā uz apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrībām.
41
Šādu interpretāciju apstiprinot direktīvas “Maksātspēja II” 11. apsvērums, kurā teikts, ka šī direktīva ir būtisks iekšējā tirgus izveides instruments un ka būtu jāveic saskaņošana, lai nodrošinātu licenču un uzraudzības sistēmu savstarpēju atzīšanu un tādējādi izveidotu vienotu licenci, kas ir derīga visā Savienībā un kas ļauj sabiedrības piederības dalībvalstij uzraudzīt sabiedrību.
42
Iesniedzējtiesa precizē, ka tai ir zināms par 2009. gada 28. aprīļa spriedumu Komisija/Itālija (C‑518/06, EU:C:2009:270), kura 115. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka piederības dalībvalsts uzraudzības princips “attiecas vienīgi uz apdrošināšanas uzņēmumu finanšu uzraudzību”. Tomēr tās ieskatā šajā spriedumā rastais risinājums attiecībā uz Padomes Direktīvas 92/49/EEK (1992. gada 18. jūnijs) par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 88/357/EEK (Trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva) (OV 1992, L 228, 1. lpp.), neesot attiecināms uz direktīvu “Maksātspēja II”.
43
Gadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka direktīvas “Maksātspēja II” 155. pants attiecas arī uz Regulā Nr. 1286/2014 paredzēto vai no Direktīvas 2016/97 izrietošo pienākumu ievērošanas uzraudzību, iesniedzējtiesa pakārtoti vēlas noskaidrot, vai tad, ja uzņēmējas dalībvalsts iestāde plāno uzlikt sodus par pārkāpumiem, kuri izdarīti šīs dalībvalsts teritorijā, kā tas ir atļauts šā panta 5. un 6. punktā, šai iestādei ir tiesības rīkoties uzreiz, iepriekš neveicot minētā panta 1.–3. punktā paredzēto procedūru, vai arī, gluži pretēji, minētajai iestādei ir pienākums šo procedūru sākt iepriekš, tostarp informējot izcelsmes dalībvalsts kompetento iestādi, lai tā veiktu atbilstošus pasākumus.
44
Otrās interpretācijas pamatojumam iesniedzējtiesa norāda, ka direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta 3. punktā ir minēta atbilstošu pasākumu pieņemšana, “lai novērstu vai sodītu” pārkāpumus, un tas liekot domāt, ka šā panta 1.–3. punktā paredzētā procedūra ir piemērojama ne vien preventīvu, bet arī represīvu pasākumu veikšanai.
45
Tomēr minētā tiesa norāda, ka direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta 5. un 6. punkta formulējums liecina par labu pirmajai interpretācijai, jo šā panta 5. punktā precizēts, ka minētā panta 1.–3. punkts “neietekmē dalībvalstu pilnvaras uzlikt sodus par pārkāpumiem to teritorijā” un ka šā paša panta 6. punktā ir noteikts, ka uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestādes var “piemērot valsts administratīvos sodus” par pārkāpumiem, ko izdarījusi apdrošināšanas sabiedrība, kurai šajā dalībvalstī ir iedibinājums vai īpašums.
46
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šo pēdējo interpretāciju apstiprina Tiesas rastais risinājums 2009. gada 28. aprīļa sprieduma Komisija/Itālija (C‑518/06, EU:C:2009:270) 120. punktā attiecībā uz Direktīvas 92/49 40. panta 7. punktu. Tiesa esot apstiprinājusi uzņēmējas dalībvalsts kompetenci sodīt par tās teritorijā izdarītiem pārkāpumiem, nepakārtojot šīs kompetences īstenošanu nosacījumam par šīs direktīvas 40. panta 3.–5. punktā noteiktās informēšanas un korektīvo pasākumu veikšanas procedūras iepriekšēju izmantošanu. Savukārt tā uzskata, ka 2017. gada 27. aprīļa spriedums Onix Asigurări (C‑559/15, EU:C:2017:316) šajā ziņā nesniedz atbildi, jo šis spriedums attiecas vienīgi uz attiecīgo dalībvalstu iespēju steidzamos gadījumos veikt aizsardzības pasākumus, pamatojoties uz Direktīvas 92/49 40. panta 6. punktu.
47
Šādos apstākļos Nejvyšší správní soud (Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [direktīvas “Maksātspēja II”] 155. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas arī uz gadījumiem, kad uzņēmējas valsts uzraudzības iestāde uzrauga, vai citas dalībvalsts apdrošināšanas sabiedrība ievēro Regulā Nr. 1286/2014 un/vai Direktīvā 2016/97 paredzētos pienākumus?
2)
Ja atbilde ir apstiprinoša: vai no direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta izriet piederības valsts uzraudzības iestādes pilnvaru prioritāte un uzņēmējas valsts uzraudzības iestādes pienākums vispirms izmantot šā panta 1., 2. un 3. punktā paredzētās informēšanas un korektīvo pasākumu veikšanas procedūras arī tad, ja tiek piemēroti administratīvie sodi minētā panta 5. un 6. punkta izpratnē?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
48
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai direktīvas “Maksātspēja II” 155. pants jāinterpretē tādējādi, ka šajā pantā paredzētā sadarbības starp uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestādi un piederības dalībvalsts uzraudzības iestādi procedūra ir piemērojama situācijā, kad uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestāde konstatē, ka apdrošināšanas sabiedrība, kas darbojas tās teritorijā vai nu ar filiāles starpniecību, vai izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību, neievēro pienākumus, kas tai noteikti Regulā Nr. 1286/2014 vai valsts tiesību normās, ar kurām Direktīva 2016/97 ir transponēta šīs dalībvalsts tiesību sistēmā.
49
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (spriedums, 1983. gada 17. novembris, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, 12. punkts, un 2025. gada 10. jūlijs, Sánchez Romero Carvajal Jabugo, C‑322/24, EU:C:2025:556, 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
50
Attiecībā uz direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta formulējumu, kurā ir definētas uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestāžu un piederības dalībvalsts uzraudzības iestāžu attiecīgās pilnvaras un pienākumi gadījumā, kad apdrošināšanas sabiedrības, kurām ir filiāle vai kuras darbojas saskaņā ar pakalpojumu sniegšanas brīvību šīs dalībvalsts teritorijā, nepilda savus pienākumus, no šā panta 1. punkta izriet, ka uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestāžu pienākums pieprasīt, lai attiecīgā apdrošināšanas sabiedrība izbeigtu konstatēto pārkāpumu, ir piemērojams, ja šī sabiedrība “neievēro tiesību normas, kas šajā dalībvalstī uz to attiecas”. Turklāt minētā panta 3. punkts, ar kuru šīm uzraudzības iestādēm ir atļauts veikt atbilstošus pasākumus, ja piederības dalībvalsts neveic pasākumus vai ja tās noteiktie pasākumi izrādās neatbilstoši, ir piemērojams gadījumā, ja apdrošināšanas sabiedrība turpina pārkāpt “uzņēmējā dalībvalstī spēkā esošās tiesību normas”.
51
Tāpēc vispirms jānorāda, ka gan direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta 1. punktā, gan tā 3. punktā ir vispārīga atsauce uz visām valsts tiesību normām, kas ir piemērojamas apdrošināšanas sabiedrībām uzņēmējā dalībvalstī, līdz ar to no šā panta 1. un 3. punkta nevar secināt, ka Savienības likumdevējs būtu vēlējies minētajā pantā paredzētās uzraudzības iestāžu sadarbības procedūras tvērumu attiecināt tikai uz gadījumiem, kad ir pārkāptas valsts tiesību normas, ar kurām tiek īstenota direktīva “Maksātspēja II”.
52
Turpinājumā jākonstatē, ka šis pats vispārīgais formulējums ir atrodams arī šīs direktīvas 155. panta citās valodu versijās un konkrēti – attiecībā uz šā panta 1. punktu – spāņu valodas versijā (“las disposiciones legales de este Estado miembro que le sean aplicables”), vācu valodas versijā (“in diesem Mitgliedstaat für das Versicherungsunternehmen geltenden Vorschriften”), angļu valodas versijā (“the legal provisions applicable to it in that Member State”), itāļu valodas versijā (“le norme di diritto dello stesso ad essa applicabili”), lietuviešu valodas versijā (“jai toje valstybėje narėje taikomų teisinių nuostatų”), somu valodas versijā (“tässä jäsenvaltiossa siihen sovellettavia säännöksiä”) un zviedru valodas versijā (“de rättsregler som är tillämpliga på företaget i denna medlemsstat”).
53
Šo gramatisko interpretāciju apstiprina gan šīs direktīvas 155. panta konteksts, gan to ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi.
54
Attiecībā uz minētās tiesību normas kontekstu jānorāda, pirmkārt, ka tā ietilpst direktīvas “Maksātspēja II” I sadaļas VIII nodaļā “Tiesības veikt uzņēmējdarbību [Iedibinājuma tiesības] un pakalpojumu sniegšanas brīvība”. Šajā nodaļā ir ietverti noteikumi, kas īpaši reglamentē apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas sabiedrību darbības veikšanas nosacījumus, izmantojot iedibinājuma brīvību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību.
55
Tomēr apdrošināšanas darbību veikšana saskaņā ar iedibinājuma brīvību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību ir minēta arī direktīvas “Maksātspēja II” 30. pantā, kas ir ietverts šīs direktīvas I sadaļas III nodaļā “Uzraudzības iestādes un vispārīgi noteikumi”. Šā panta 1. punktā noteikts, ka par apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrību finanšu uzraudzību, ieskaitot darījumus, ko tās veic ar filiāļu palīdzību vai izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību, atbild vienīgi piederības dalībvalsts. Turklāt šā panta 3. punktā norādīts – ja tās dalībvalsts uzraudzības iestādēm, kurā atrodas ar apdrošināto risku saistītie apdrošinātie objekti, vai saistību dalībvalsts, vai pārapdrošināšanas sabiedrības gadījumā – uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestādēm ir iemesls uzskatīt, ka apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas sabiedrības darbības varētu ietekmēt tās finanšu stāvokļa stabilitāti, tās informē uzraudzības iestādes minētās sabiedrības piederības dalībvalstī, kuras novērtē sabiedrības darbības atbilstību šajā direktīvā paredzētajiem prudenciālās uzraudzības principiem.
56
Šādos apstākļos jākonstatē – kā būtībā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 44. punktā –, ka direktīvas “Maksātspēja II” 30. panta 1. un 3. punktam un 155. pantam ir viens un tas pats mērķis, proti, definēt katras iesaistītās uzraudzības iestādes attiecīgās pilnvaras un pienākumus gadījumā, kad notiek pārrobežu darbība apdrošināšanas jomā, bet tas ļauj secināt, ka šīm tiesību normām ir jābūt dažādām piemērošanas jomām – pretējā gadījumā vienā tiesību aktā būtu ietvertas tiesību normas, kas vienu un to pašu jautājumu reglamentē atšķirīgi. No direktīvas “Maksātspēja II” 30. panta 1. punkta skaidri izriet, ka šis pants ir piemērojams tikai apdrošināšanas sabiedrību “finanšu uzraudzībai”, kas ir piederības dalībvalsts ekskluzīvā kompetencē, bet tas nozīmē, ka 155. pantam ir plašāka piemērošanas joma.
57
Otrkārt, jānorāda – lai gan direktīvas “Maksātspēja II” 30. panta 1. punktā ir iedibināts princips, ka apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrību finanšu uzraudzība ir piederības dalībvalsts ekskluzīvā kompetencē, šīs direktīvas 29. panta 1. punktā vispārīgi noteikts, ka šo sabiedrību uzraudzība ietver pastāvīgu pārbaudi attiecībā uz apdrošināšanas uzņēmējdarbības pareizu darbību. Turklāt šīs direktīvas 144. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā piederības dalībvalsts uzraudzības iestādei ir atļauts anulēt apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas sabiedrībai izsniegtu licenci ne vien tad, ja attiecīgā sabiedrība vairs neatbilst licences piešķiršanas nosacījumiem, bet arī tad, ja tā nopietni nepilda savus pienākumus, “kas paredzēti noteikumos, kuri uz to attiecas”.
58
No šīm tiesību normām izriet, pirmām kārtām, ka tādējādi minētajā direktīvā priekšroka ir dota principam, ka apdrošināšanas sabiedrība tiek uzraudzīta piederības dalībvalstī – kā Tiesa jau ir nospriedusi attiecībā uz Direktīvu 92/49, kura tika aizstāta ar direktīvu “Maksātspēja II” (spriedums, 2017. gada 27. aprīlis, Onix Asigurări (C‑559/15, EU:C:2017:316, 52. punkts). Otrām kārtām, direktīvas “Maksātspēja II” 29. panta 1. punkta plašā interpretācija, par kuru liecina šīs tiesību normas vispārīgais formulējums, liek atzīt piederības dalībvalsts uzraudzības iestādēm ne tikai ekskluzīvu kompetenci nodrošināt apdrošināšanas sabiedrību finanšu uzraudzību, bet arī kompetenci, ko īsteno kopā ar uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestādēm, lai – kā tas ir paredzēts minētajā tiesību normā – plašāk nodrošinātu apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas uzņēmējdarbības pareizu darbību.
59
Attiecībā uz direktīvas “Maksātspēja II” mērķiem – no šīs direktīvas 2. un 11. apsvēruma izriet, ka tās nolūks ir atvieglot uzņēmējdarbības uzsākšanu un veikšanu apdrošināšanas un pārapdrošināšanas jomā, vienlaikus izveidojot tiesisko regulējumu, kas ļautu apdrošināšanas sabiedrībām, kurām licence izsniegta to piederības dalībvalstī, veikt darbību visā iekšējā tirgū, izveidojot filiāles vai sniedzot pakalpojumus.
60
Turklāt direktīvas “Maksātspēja II” mērķis, kā izriet no tās 14. un 16. apsvēruma, ir nodrošināt apdrošinājuma ņēmēju un apdrošināšanas atlīdzības saņēmēju pienācīgu aizsardzību; tas – kā norādīts pēdējā minētajā apsvērumā – ir apdrošināšanas un pārapdrošināšanas regulējuma un uzraudzības “galvenais mērķis”, savukārt finanšu stabilitāte, kā arī tirgu stabilitāte un taisnīgums arī ir jāņem vērā, “[ne]mazin[ot] galvenā mērķa nozīmi”. Šā mērķa būtiskumu turklāt apstiprina arī šīs direktīvas 27. pants, kurā apdrošinājuma ņēmēju un apdrošināšanas atlīdzības saņēmēju aizsardzība ir noteikta kā apdrošināšanas sabiedrību uzraudzības “galvenais mērķis”.
61
Pirmām kārtām, mērķis atvieglot piekļuvi apdrošināšanas darbībām un to veikšanu visā Savienībā iedibinājuma brīvības vai pakalpojumu sniegšanas brīvības režīmā, kas minēts šā sprieduma 59. punktā, varētu tikt apdraudēts, ja uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestādes, kad tās konstatē, ka apdrošināšanas sabiedrība pārkāpj tai piemērojamo tiesisko regulējumu, varētu veikt jebkādus pasākumus pret šo sabiedrību, nekādi nekoordinējot savu rīcību ar piederības dalībvalsts uzraudzības iestādi, kas ir izsniegusi iepriekšēju licenci, kura principā ļauj minētajai sabiedrībai veikt savu darbību visā Savienībā.
62
Otrām kārtām, tāda sadarbības mehānisma izveide, kas ļautu piederības dalībvalsts uzraudzības iestādei saņemt informāciju gadījumā, kad apdrošināšanas sabiedrība, kas savu darbību uzņēmējas dalībvalsts teritorijā veic ar filiāles starpniecību vai pakalpojumu sniegšanas brīvības ietvaros, nav izpildījusi tai piemērojamajā tiesiskajā regulējumā paredzētos pienākumus, atbilst šā sprieduma 60. punktā minētajam mērķim nodrošināt apdrošinājuma ņēmēju un apdrošināšanas atlīdzības saņēmēju pienācīgu aizsardzību. Proti, ja apdrošināšanas sabiedrība, kas darbojas vairākās dalībvalstīs, būtiski nepilda savus pienākumus, tikai piederības dalībvalsts uzraudzības iestāde saskaņā ar direktīvas “Maksātspēja II” 144. panta 1. punkta c) apakšpunktu ir tiesīga anulēt tai izsniegto licenci un tādējādi nodrošināt apdrošinājuma ņēmēju un apdrošināšanas atlīdzības saņēmēju pienācīgu aizsardzību visā Savienībā.
63
Tādējādi gan no direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta formulējuma, gan no tā konteksta un šīs direktīvas mērķiem izriet, ka jēdziens “uzņēmējas dalībvalsts tiesību normas”, kuru ievērošanu uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestāde var pārbaudīt tikai šajā pantā paredzētajā iestāžu sadarbības procedūrā, nav interpretējams šauri, tā tvērumu attiecinot tikai uz tām valsts tiesību normām, ar kurām valsts tiesību sistēmā ir transponētas no šīs direktīvas izrietošās prasības.
64
Šo direktīvas “Maksātspēja II” 155. pantā paredzētās procedūras sadarbībai starp uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestādi un piederības dalībvalsts uzraudzības iestādi tvēruma plašo interpretāciju neatspēko judikatūra, kas izriet no 2009. gada 28. aprīļa sprieduma Komisija/Itālija (C‑518/06, EU:C:2009:270). Proti, lai gan šā sprieduma 115. punktā, kas pasludināts lietā sakarā ar pienākumu neizpildi, attiecībā uz Direktīvu 92/49 Tiesa nosprieda, ka piederības dalībvalsts ekskluzīvas uzraudzības princips attiecas tikai uz apdrošināšanas sabiedrību finanšu uzraudzību, no šā sprieduma 120. punkta izriet, ka attiecībā uz šīs direktīvas 40. pantu, kura noteikumi ir lielā mērā identiski pārņemti direktīvas “Maksātspēja II” 155. pantā, Tiesa konstatēja, ka Komisija nav pārmetusi Itālijas Republikai šā 40. panta 3.–5. punktā noteikto pienākumu neizpildi. Līdz ar to Tiesa uzskatīja, ka tai nav jālemj par šo tiesību normu piemērošanas jomu, lai izspriestu lietu sakarā ar pienākumu neizpildi. Turklāt minētā sprieduma 120. punktā tā ad abundatiam arī konstatēja, ka minētās direktīvas 40. panta 7. punkts apstiprina uzņēmējas dalībvalsts pilnvaras sodīt par tās teritorijā izdarītajiem pārkāpumiem.
65
No tā izriet, ka direktīvas “Maksātspēja II” 155. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas principā ir piemērojams ikvienai situācijai, kurā uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestāde konstatē, ka apdrošināšanas sabiedrība, kurai ir filiāle tās teritorijā vai kura šajā teritorijā darbojas, izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību, neievēro tai uzliktos pienākumus, tostarp gadījumā, kad šie pienākumi izriet no citām tiesību normām, kuras nav šīs direktīvas tiesību normas, ja vien citā Savienības tiesību normā nav tiešas atkāpes no šajā pantā paredzētajiem noteikumiem par kompetenču sadalījumu un sadarbību starp kompetentajām iestādēm.
66
Tā kā iesniedzējtiesa šaubās par minētā panta interpretāciju saistībā ar to, ka apdrošināšanas sabiedrība ir pārkāpusi Regulas Nr. 1286/2014 un uz Direktīvas 2016/97 pamata pieņemtās normas, jāpārbauda, vai šajā regulā un šajā direktīvā ir ietvertas tiesību normas, kurās noteikta tieša atkāpe no direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta.
67
Attiecībā uz Regulu Nr. 1286/2014 Komisija tiesas sēdē apgalvoja, ka ar to ir izdarīta atkāpe no direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta piemērošanas. Šā apgalvojuma pamatojumā tā norādīja, ka minētās regulas 24. apsvērumā ir teikts, ka tās dalībvalsts kompetentajai iestādei, kurā tiek tirgots komplektēts privāto ieguldījumu un apdrošināšanas ieguldījumu produkts, būtu jābūt atbildīgai par šā produkta tirdzniecības uzraudzību.
68
Tomēr jākonstatē, pirmām kārtām, ka 24. apsvēruma saturs nav pārņemts nevienā no Regulas Nr. 1286/2014 tiesību normām, līdz ar to no šā apsvēruma nevar secināt nekādu Savienības likumdevēja nodomu atkāpties no direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta piemērošanas. Jebkurā gadījumā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai gan Savienības tiesību akta preambula var precizēt šā akta tiesību normu saturu un sniedz interpretācijas elementus, kas var izskaidrot minētā akta autora gribu, tai nav juridiski saistoša spēka un uz to nevar atsaukties, lai atkāptos no pašām attiecīgā akta normām vai lai šīs normas interpretētu acīmredzami pretēji to formulējumam (spriedums, 2024. gada 21. marts, LEA, C‑10/22, EU:C:2024:254, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
69
Otrām kārtām, Regulas Nr. 1286/2014 3. panta 2. punktā ir expressis verbis paredzēts, ka tad, ja uz komplektētu privāto ieguldījumu un apdrošināšanas ieguldījumu produktu izveidotājiem, uz kuriem attiecas šī regula, attiecas arī direktīva “Maksātspēja II”, piemēro abus šos tiesību aktus. Regulā Nr. 1286/2014 nav nevienas tiesību normas, kurā būtu tieša atkāpe no šā kumulatīvās piemērošanas principa attiecībā uz direktīvas “Maksātspēja II” 155. pantu. Šajā ziņā jākonstatē, ka šīs regulas 22. panta 1. punktā ir tikai paredzēts, ka, “neskarot kompetento iestāžu uzraudzības pilnvaras un dalībvalstu tiesības paredzēt un piemērot kriminālsodus”, dalībvalstīm jāpieņem noteikumi, kas paredz attiecīgus administratīvus sodus un pasākumus, kuri piemērojami minētās regulas pārkāpumu gadījumā. Turklāt Regulas Nr. 1286/2014 23. pantā ir paredzēti vairāki noteikumi par to, kā kompetentās iestādes īsteno pilnvaras piemērot sodus, kas definēti šīs regulas 24. pantā, konkrēti neparedzot komplektētu privāto ieguldījumu un apdrošināšanas ieguldījumu produktu tirdzniecības darbību veikšanu pakalpojumu sniegšanas brīvības vai iedibinājuma brīvības režīmā, un katrā ziņā īpaši paredzot kompetento iestāžu sadarbības iespēju.
70
Attiecībā uz Direktīvu 2016/97 jākonstatē, ka šīs direktīvas III nodaļā ir ietvertas tiesību normas, kurās ir paredzēti nosacījumi starpniecības darbību veikšanai pakalpojumu sniegšanas brīvības un iedibinājuma brīvības režīmā. Šo noteikumu skaitā minētās direktīvas 5., 7. un 8. pantā ir noteiktas uzņēmējas dalībvalsts kompetento iestāžu un piederības dalībvalsts kompetento iestāžu kompetences, pilnvaras un pienākumi situācijā, kad tiek konstatēts šajā direktīvā paredzēto pienākumu pārkāpums. Tomēr šīs nodaļas noteikumi ir piemērojami tikai apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniekiem vai apdrošināšanas papildpakalpojuma starpniekiem un ir izslēgtas apdrošināšanas sabiedrības, uz kurām tātad, nepastāvot tiešai atkāpei, attiecas direktīvas “Maksātspēja II” un it īpaši šīs direktīvas 155. panta normas, tostarp, kad šīs sabiedrības veic apdrošināšanas izplatīšanas darbības, kā tās definētas Direktīvas 2016/97 2. panta 1. punkta 1. apakšpunktā.
71
Šajā kontekstā direktīvas “Maksātspēja II” 155. pantā paredzētās sadarbības procedūras nepiemērošanas gadījumā, ja apdrošināšanas sabiedrība nav izpildījusi no Direktīvas 2016/97 izrietošos pienākumus, šīs iestādes tiktu atbrīvotas no jebkāda pienākuma sadarboties apdrošināšanas sabiedrības veikto apdrošināšanas izplatīšanas darbību uzraudzības gadījumā, lai gan šīm iestādēm ir šāds pienākums, kad tās uzrauga apdrošināšanas starpnieku darbību minētās direktīvas 2. panta 1. punkta 3. apakšpunkta izpratnē. Šāda atšķirība apdrošināšanas izplatīšanas darbību uzraudzība kārtībā nešķiet atbilstoša nedz Direktīvas 2016/97 5., 6. un 8. apsvērumā minētajiem mērķiem nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi pret operatoriem un mērķim nodrošināt patērētāju aizsardzību neatkarīgi no izplatīšanas veida, nedz vispārējam mērķim nodrošināt ciešu sadarbību un atbildības sadali starp kompetentajām iestādēm, kā tas aprakstīts tās 21. un 22. apsvērumā.
72
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka direktīvas “Maksātspēja II” 155. pants jāinterpretē tādējādi, ka šajā pantā paredzētā procedūra sadarbībai starp uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestādi un piederības dalībvalsts uzraudzības iestādi ir piemērojama situācijā, kad uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestāde konstatē, ka apdrošināšanas sabiedrība, kas darbojas tās teritorijā vai nu ar filiāles starpniecību, vai izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību, neievēro pienākumus, kas tai noteikti Regulā Nr. 1286/2014 vai valsts tiesību normās, ar kurām Direktīva 2016/97 ir transponēta šīs dalībvalsts tiesību sistēmā.
Par otro jautājumu
73
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai direktīvas “Maksātspēja II” 155. pants jāinterpretē tādējādi, ka uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestādēm ir jāievēro šā panta 1.–3. punktā paredzētā procedūra, kad tās saskaņā ar minētā panta 5. un 6. punktu uzliek sodus apdrošināšanas sabiedrībai, kas šīs dalībvalsts teritorijā darbojas vai nu ar filiāles starpniecību, vai pakalpojumu sniegšanas brīvības ietvaros.
74
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tādu administratīvo naudas sodu piemērošana, kādus pamatlietā Čehijas Nacionālā banka ir uzlikusi Novis par Regulas Nr. 1286/2014 un uz Direktīvas 2016/97 pamata pieņemto valsts tiesību normu pārkāpumiem, ir atkarīga no iepriekšējas direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta 1.–3. punktā paredzētās procedūras veikšanas, vai arī šos sodus var uzreiz piemērot uzņēmējas dalībvalsts kompetentās iestādes.
75
Lai atbildētu uz šo jautājumu, jāinterpretē 155. panta 5. punktā ietvertais formulējums “1., 2. un 3. punkts neietekmē dalībvalstu pilnvaras”, un jākonstatē, ka šis formulējums ir identisks tam, ar kuru sākas minētā panta 4. punkts. Direktīvas 92/49 40. panta 6. punktā, kura formulējums ir pārņemts direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta 4. punktā, Tiesa nosprieda, ka šis formulējums ir jāsaprot kā atkāpe no 40. panta 4. un 5. punktā paredzētās parastās procedūras un ar to attiecīgā pakalpojumu sniegšanas vietas dalībvalsts ir atbrīvota no pienākuma informēt piederības dalībvalsts kompetentās iestādes un arī darīt tām zināmu savu nodomu veikt atbilstošus pasākumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 27. aprīlis, Onix Asigurări, C‑559/15, EU:C:2017:316, 47. punkts). Lai gan pilnvaras, kas dalībvalstīm piešķirtas ar direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta 5. punktu, nedrīkst jaukt ar pilnvarām, kas tām vienīgi ārkārtas gadījumā piešķirtas ar šā paša panta 4. punktu, nav nekāda iemesla šīs divas tiesību normas, kuras sākas ar identisku formulējumu, interpretēt atšķirīgi. Līdz ar to jāuzskata, ka direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta 5. punkts ir atkāpe no tās 155. panta 1.–3. punktā paredzētās parastās procedūras, ciktāl ar to uzņēmējas dalībvalsts kompetentās iestādes, kad tās piemēro sodus par tās teritorijā izdarītiem pārkāpumiem, ir atbrīvotas no pienākuma informēt piederības dalībvalsts iestādes un šo iestāžu bezdarbības vai veikto pasākumu neatbilstības gadījumā – no pienākuma informēt tās par savu nodomu veikt atbilstošus pasākumus.
76
Pretējā interpretācija, ko piedāvā Komisija, saskaņā ar kuru direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta 5. punkts nav atkāpe no sadarbības procedūras, bet – nenošķirot uzņēmēju dalībvalsti un piederības dalībvalsti – tikai apstiprina dalībvalstu pilnvaras uzlikt sodus par pārkāpumiem, kas izdarīti to teritorijā, ja vien tiek ievērota 155. panta 1.–3. punktā paredzētā sadarbības procedūra, atņemtu 155. panta 5. punkta noteikumiem jebkādu normatīvo tvērumu. Ja Savienības likumdevējs būtu vēlējies uzņēmējas dalībvalsts pilnvaras piemērot sodus apdrošināšanas sabiedrībai, kas nav izpildījusi savus pienākumus, pakārtot šīs procedūras ievērošanai, tas būtu varējis to noteikt expressis verbis, minētajā 155. panta 5. punktā norādot, ka šā panta 1.–3. punkts ir piemērojams arī tad, ja uzņēmēja dalībvalsts īsteno savas pilnvaras uzlikt sodus par tās teritorijā izdarītiem pārkāpumiem.
77
Turklāt, ciktāl šīs direktīvas 155. panta 1.–3. punktā paredzētā procedūra tiek sākta pēc uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestāžu iniciatīvas gadījumā, ja apdrošināšanas sabiedrība nav izpildījusi šajā dalībvalstī piemērojamos pienākumus, tās mērķis nevar būt reglamentēt to, kā piederības dalībvalsts īsteno savas pilnvaras uzlikt sodus apdrošināšanas sabiedrībai, kura neievēro pienākumus, kuri tai ir noteikti šajā dalībvalstī. Līdz ar to – pretēji tam, ko apgalvo Komisija, – minētās direktīvas 155. panta 5. punkts nevar attiekties uz izcelsmes dalībvalsts sodīšanas pilnvarām.
78
Līdz ar to direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta 5. punkts jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma ļauj uzņēmējai dalībvalstij noteikt sodus par tās teritorijā izdarītiem pārkāpumiem, iepriekš neveicot minētā panta 1.–3. punktā paredzēto procedūru.
79
Šo interpretāciju apstiprina šīs direktīvas 155. panta 6. punkts, kurā konkrētās dalībvalsts uzraudzības iestādēm ir paredzēta iespēja valsts administratīvos sodus izpildīt attiecībā uz apdrošināšanas sabiedrības iedibinājumu šajā dalībvalstī vai tās īpašumu minētajā dalībvalstī.
80
Tomēr minētās direktīvas 155. panta 5. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka ar to uzņēmējai dalībvalstij ir atļauts atkāpties no piederības dalībvalsts ekskluzīvās kompetences lemt, vai apdrošināšanas sabiedrība ir ievērojusi licences piešķiršanas nosacījumus, kuru uzraudzība ir vienīgi piederības dalībvalsts kompetencē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 27. aprīlis, Onix Asigurări, C‑559/15, EU:C:2017:316, 49. punkts).
81
No tā izriet, pirmām kārtām, ka minētajā pantā paredzētā atkāpe jāinterpretē tādējādi, ka tā nav piemērojama tādu apdrošināšanas sabiedrības pienākumu neizpildei, kuri saistīti ar licences piešķiršanas nosacījumiem, un sodīšana par šādu pienākumu neizpildi ir vienīgi piederības dalībvalsts kompetencē.
82
Otrām kārtām, lai gan no direktīvas “Maksātspēja II” 155. panta 7. punkta izriet, ka pasākums, kas veikts, tostarp piemērojot šā panta 5. un 6. punktu, var ietvert apdrošināšanas darbības veikšanas ierobežojumus, tomēr piederības dalībvalsts ekskluzīvā kompetence piešķirt vai anulēt licenci nozīmē, ka sodiem, ko uzņēmēja dalībvalsts ir uzlikusi apdrošināšanas sabiedrībai, nevar būt tāds pats tvērums kā licences anulēšanai šajā dalībvalstī. No tā izriet, ka šo pasākumu mērķis vai sekas nevar būt tādas, ka attiecīgajai apdrošināšanas sabiedrībai tiek liegtas jebkādas tiesības veikt darbību minētās dalībvalsts teritorijā.
83
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka direktīvas “Maksātspēja II” 155. pants jāinterpretē tādējādi, ka uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestādēm nav jāievēro šā panta 1.–3. punktā paredzētā procedūra, kad tās saskaņā ar minētā panta 5. un 6. punktu uzliek sodus apdrošināšanas sabiedrībai, kas šīs dalībvalsts teritorijā darbojas vai nu ar filiāles starpniecību, vai pakalpojumu sniegšanas brīvības ietvaros, ja vien sodi, ko minētā valsts ir uzlikusi šai apdrošināšanas sabiedrībai, nav vērsti uz to, lai sodītu par licences piešķiršanas nosacījumu neievērošanu, un to mērķis vai sekas nav tādas, ka attiecīgajai apdrošināšanas sabiedrībai tiek liegtas tiesības veikt darbību minētās dalībvalsts teritorijā.
Par tiesāšanās izdevumiem
84
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/138/EK (2009. gada 25. novembris) par uzņēmējdarbības uzsākšanu un veikšanu apdrošināšanas un pārapdrošināšanas jomā (Maksātspēja II) 155. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
šajā pantā paredzētā procedūra sadarbībai starp uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestādi un piederības dalībvalsts uzraudzības iestādi ir piemērojama situācijā, kad uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestāde konstatē, ka apdrošināšanas sabiedrība, kas darbojas tās teritorijā vai nu ar filiāles starpniecību, vai izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību, neievēro pienākumus, kas tai noteikti Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 1286/2014 (2014. gada 26. novembris) par komplektētu privāto ieguldījumu un apdrošināšanas ieguldījumu produktu (PRIIP) pamatinformācijas dokumentiem vai valsts tiesību normās, ar kurām Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2016/97 (2016. gada 20. janvāris) par apdrošināšanas izplatīšanu ir transponēta šīs dalībvalsts tiesību sistēmā.
2)
Direktīvas 2009/138 155. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestādēm nav jāievēro šā panta 1.–3. punktā paredzētā procedūra, kad tās saskaņā ar minētā panta 5. un 6. punktu uzliek sodus apdrošināšanas sabiedrībai, kas šīs dalībvalsts teritorijā darbojas vai nu ar filiāles starpniecību, vai pakalpojumu sniegšanas brīvības ietvaros, ja vien sodi, ko minētā valsts ir uzlikusi šai apdrošināšanas sabiedrībai, nav vērsti uz to, lai sodītu par licences piešķiršanas nosacījumu neievērošanu, un to mērķis vai sekas nav tādas, ka attiecīgajai apdrošināšanas sabiedrībai tiek liegtas tiesības veikt darbību minētās dalībvalsts teritorijā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – čehu.