62011CC0267
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 31. janvārī (
1
)
Lieta C‑267/11 P
Eiropas Komisija
pret
Latvijas Republiku
otra lietas dalībniece –
Čehijas Republika
“Apelācija — Direktīva 2003/87/EK — Siltumnīcas efektu izraisošu gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma — Latvijas siltumnīcas efektu izraisošu gāzu emisijas kvotu valsts sadales plāns laikposmā no 2008. gada līdz 2012. gadam — Jauns plāns — Komisijas klusēšana”
I – Ievads
1.
Atbilstoši Direktīvas 2003/87/EK par tirdzniecību ar siltumnīcas efektu izraisošu gāzu kvotām (
2
) redakcijai, kas piemērojama aplūkojamajai apelācijas sūdzībai, dalībvalstīm bija jāizstrādā valsts kvotu sadales plāni un jāiesniedz tie Komisijai. Tā trīs mēnešu laikā varēja plānu daļēji vai pilnībā noraidīt. Saskaņā ar Vispārējās tiesas pastāvīgo judikatūru, ja Komisija neizsaka savu viedokli termiņā, plāns kļūst galīgs un uz to attiecas likumības prezumpcija, kas dalībvalstij atļauj to ieviest (
3
).
2.
Šajā gadījumā Komisija vispirms noraidīja Latvijas plānu laikposmam no 2008. gada līdz 2012. gadam. Vēlāk Latvija iesniedza jaunu plānu, kurā tostarp bija paredzēts piešķirt daudz vairāk emisijas kvotu, nekā Komisija bija pieļāvusi savā pirmajā lēmumā.
3.
Šo plānu Komisija nenoraidīja trīs mēnešu laikā, bet gan ievērojami vēlāk. Pēc Latvijas prasības Vispārējā tiesa konstatēja, ka jaunais Latvijas plāns pēc trīs mēnešu termiņa beigām ir kļuvis galīgs, un atcēla otro noraidošo Komisijas lēmumu (
4
).
4.
Komisija vēršas pret šo spriedumu. Ir jānoskaidro, vai šāds otrais plāna projekts kļūst galīgs trīs mēnešus pēc iesniegšanas, ja Komisija pret to neiebilst.
II – Atbilstošais tiesiskais regulējums
5.
Ar Direktīvu 2003/87 ir transponētas starptautiskas vienošanās par klimata aizsardzību. Šajā ziņā ir runa par 1992. gada 9. maijā Ņujorkā pieņemto Apvienoto Nāciju Vispārējo konvenciju par klimata pārmaiņām, kas Eiropas Kopienas vārdā ir apstiprināta ar Lēmumu 94/69/EK (
5
), un 1997. gada 11. decembrī pieņemto Kioto protokolu par vispārējo konvenciju (Lēmums 1/CP.3 “Par [..] Kioto [p]rotokola apstiprināšanu [..]”), kas ir apstiprināts ar Lēmumu 2002/358/EK (
6
).
6.
Direktīvas 2003/87 1. pantā ir paredzēts:
“Ar šo direktīvu izveido sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā [..], lai veicinātu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju samazināšanos rentablā un ekonomiski efektīvā veidā.”
7.
Direktīvas 2003/87 9. pants ir izteikts šādi:
“1.   Par katru periodu, kas minēts 11. panta 1. un 2. punktā, katra dalībvalsts izstrādā valsts plānu, ar kuru nosaka kopējo kvotu daudzumu, ko valsts nodomājusi piešķirt uz šo periodu, un ierosināto to sadales kārtību. Plāna pamatā ir jābūt objektīviem un pārredzamiem kritērijiem, arī tiem, kas minēti III pielikumā, pienācīgi ņemot vērā sabiedrības atsauksmes. Komisijai neatkarīgi no Līguma, vēlākais, līdz 2003. gada 31. decembrim jāizstrādā III pielikumā minēto kritēriju īstenošanas pamatnostādnes.
Plāns par periodu, kas minēts 11. panta 1. punktā, ir jāpublicē un jāpaziņo Komisijai un citām dalībvalstīm, vēlākais, līdz 2004. gada 31. martam. Turpmākajiem periodiem plāns ir jāpublicē un jāpaziņo Komisijai un dalībvalstīm vismaz 18 mēnešus pirms attiecīgā perioda sākuma.
2.   [..]
3.   Triju mēnešu laikā pēc emisijas kvotu valsts sadales plāna paziņošanas, ko dalībvalsts izdara saskaņā ar 1. punktu, Komisija var noraidīt plānu vai kādu tā daļu sakarā ar tā neatbilstību III pielikumā vai 10. pantā minētajiem kritērijiem [III pielikumā minētajiem kritērijiem vai 10. panta noteikumiem]. Dalībvalsts pieņem lēmumu saskaņā ar 11. panta 1. vai 2. punktu tikai tad, ja Komisija piedāvātos grozījumus ir akceptējusi. Atteikuma gadījumā Komisija sniedz pamatojumu.”
8.
Direktīvas 2003/87 11. panta 2. punktā ir noteikts:
“Uz piecu gadu periodu, kas sākas 2008. gada 1. janvārī, un uz katru nākamo piecu gadu periodu katra dalībvalsts nolemj kopējo kvotu daudzumu, ko tā piešķirs uz šo periodu, un sāk kvotu piešķiršanas procesu katras iekārtas operatoram. Šis lēmums ir jāpieņem vismaz 12 mēnešus pirms attiecīgā perioda sākuma, pamatojoties uz emisijas kvotu valsts sadales plānu, kas izstrādāts atbilstīgi 9. pantam, un saskaņā ar 10. pantu, pienācīgi ņemot vērā sabiedrības atsauksmes.”
9.
Direktīvas 2003/87 III pielikumā ir uzskaitīti divpadsmit valsts sadales plāniem piemērojamie kritēriji. III pielikuma 1.–3. kritērijā ir noteikts:
“1.
Kopējam piešķiramo kvotu daudzumam uz attiecīgo periodu ir jābūt saskaņotam ar dalībvalsts saistībām ierobežot emisiju atbilstīgi Lēmumam 2002/358/EK un Kioto protokolam, ņemot vērā, no vienas puses, kopējo emisijas daļu, ko aptver šīs kvotas, salīdzinot ar emisiju no avotiem, uz kuriem neattiecas šī direktīva, un, no otras puses, valstu enerģētikas politiku, un jābūt saskaņotam ar valsts klimata pārmaiņu programmu. Kopējais piešķiramo kvotu daudzums nedrīkst pārsniegt daudzumu, kāds šķiet vajadzīgs šā pielikuma kritēriju stingrai piemērošanai. Pirms 2008. gada daudzumam jābūt saskaņotam ar iespēju katrai dalībvalstij sasniegt vai pat pārsniegt mērķus saskaņā ar Direktīvu [Lēmumu] 2002/358/EK un Kioto protokolu.
2.
Kopējam piešķiramo kvotu daudzumam ir jābūt saskaņā ar esošo un plānoto progresu, izpildot dalībvalstu ieguldījumu saistībās, ko Kopiena uzņēmusies saskaņā ar Direktīvu [Lēmumu] 93/389/EEK.
3.
Piešķiramo kvotu daudzumam ir jābūt saskaņotam ar to darbību potenciālu, ieskaitot tehnoloģisko potenciālu, uz kurām attiecas šī emisijas samazināšanas sistēma. Dalībvalstis var balstīt kvotu sadali uz vidējo siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas daudzumu uz produkta vienību un sasniedzamo progresu attiecībā uz veicamajām darbībām.”
III – Lietas priekšvēsture
10.
Ar 2006. gada 16. augusta vēstuli Latvijas Republika saskaņā ar Direktīvas 2003/87 9. panta 1. punktu paziņoja Eiropas Kopienu Komisijai savu valsts sadales plānu laikposmam no 2008. līdz 2012. gadam (turpmāk tekstā – “VSP”). Saskaņā ar VSP Latvijas Republika savām valsts rūpniecības nozarēm, uz kurām attiecas Direktīvas 2003/87 I pielikums, paredzēja piešķirt vidēji kopumā 7,763883 miljonus tonnu oglekļa dioksīda ekvivalenta gadā.
11.
Komisija šo plānu 2006. gada 29. novembrī noraidīja. Tā Kopienu sistēmas ietvaros piešķiramo kvotu kopējo daudzumu prasīja samazināt par 4,480580 miljoniem tonnu oglekļa dioksīda ekvivalenta, t.i., līdz 3,283303 miljoniem tonnu oglekļa dioksīda ekvivalenta.
12.
Ar 2006. gada 29. decembra vēstuli Latvijas Republika paziņoja Komisijai pārstrādāto VSP, paredzot piešķirt vidēji kopumā 6,253146 miljonus tonnu oglekļa dioksīda ekvivalenta gadā.
13.
2007. gada 30. marta vēstulē angļu valodā Komisija konstatēja, ka pārskatītajā VSP ietvertā informācija ir nepilnīga, un lūdza Latvijas Republiku atbildēt uz vairākiem jautājumiem, kā arī iesniegt tai papildu informāciju. Pēc Latvijas vēstules saņemšanas Komisija 2007. gada 13. jūlijā pieņēma Lēmumu C(2007) 3409 par grozījumiem siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu valsts sadales plānā, ko Latvijas Republika paziņojusi saskaņā ar Direktīvu 2003/87 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Tā konstatēja, ka plānā paredzētā kvotu sadale pārsniedz pieļaujamo kopējo daudzumu par 2,825030 miljoniem tonnu oglekļa dioksīda ekvivalenta.
IV – Tiesvedība Vispārējā tiesā un prasījumi
14.
Latvija par apstrīdēto lēmumu cēla prasību, un to atbalsta Lietuva un Slovākija. Apvienotā Karaliste atbalsta Komisiju.
15.
Vispārējā tiesa ir aplūkojusi tikai vienu no četriem prasības pamatiem, proti, iebildumu, ka Komisija nav pieņēmusi lēmumu termiņā. Tā konstatēja, ka jaunais Latvijas VSP trīs mēnešus pēc tā iesniegšanas ir kļuvis galīgs, jo Komisija nav pret to iebildusi. Līdz ar to ar 2011. gada 22. marta spriedumu lietā T-369/07 Latvija/Komisija (Krājums, II-1039. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”) tā atcēla apstrīdēto lēmumu.
16.
Pret šo spriedumu vēršas Komisija un lūdz Tiesu:
1)
atcelt pārsūdzēto spriedumu un
2)
piespriest Latvijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
17.
Latvijas Republika lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību.
18.
Latvijas pieteikumu atbalsta Čehijas Republika, kam ar 2011. gada 29. septembra lēmumu Tiesas priekšsēdētājs atļāva iestāties lietā.
19.
Lietas dalībnieki ir iesnieguši rakstveida apsvērumus un – izņemot Čehijas Republiku – piedalījušies 2013. gada 16. janvāra tiesas sēdē.
V – Tiesiskais vērtējums
A – Par apelācijas sūdzību
20.
Atbilstoši pamatlietā piemērojamajai Direktīvas 2003/87 redakcijai dalībvalsts noteiktiem laikposmiem, šeit – no 2008. līdz 2012. gadam –, pieņem kvotu sadales plānus, tā dēvētos VSP. Tās iesniedz šos plānus Komisijai, kas atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmajam teikumam var tos noraidīt trīs mēnešu laikā, ja tie neatbilst noteiktiem kritērijiem. Ja Komisija plānus nenoraida, pamatojoties uz tiem tiek sadalītas emisijas kvotas [šajā] direktīvā norādītajiem uzņēmumiem.
21.
Šī apelācijas sūdzība attiecas uz VSP otrā projekta, ko Latvija iesniedza pēc tam, kad Komisija bija noraidījusi pirmo projektu, izskatīšanu. Komisija it īpaši vēršas pret to, ka Vispārējā tiesa apstrīdēto lēmumu par šo otro VSP ir vērtējusi pēc tiem pašiem kritērijiem kā lēmumu par pirmo plānu. Tādēļ es vispirms raksturošu Vispārējās tiesas judikatūru par lēmumu atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmajam teikumam un pēc tam pārbaudīšu, vai tā ir piemērojama arī lēmumam par plāna otro projektu.
1) Par lēmumu par plāna pirmo projektu
22.
Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmajā teikumā tieši nav regulētas gadījuma, kad Komisija trīs mēnešu laikā neizsakās par iesniegtu plānu, sekas.
23.
Tomēr attiecībā uz iesniegto pirmo plānu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 47. punktā, pamatojoties uz tās pastāvīgo judikatūru, ir konstatējusi, ka, ja nav pieņemts noraidošs Komisijas lēmums, tas šajā termiņā kļūst galīgs un uz to attiecas likumības prezumpcija, kas ļauj dalībvalstij to īstenot.
24.
Šāds rezultāts pirmajā mirklī šķiet pārsteidzošs. Līdzīgs tiesiskais regulējums Savienības tiesībās ir paredzēts tikai izņēmuma gadījumos – valsts atbalsta tiesībās un attiecībā uz koncentrācijas kontroli. Tajā skaidri ir noteikts, ka paziņots pasākums, t.i., valsts atbalsts vai uzņēmumu koncentrācija tiek uzskatīta par atļautu, ja Komisija paredzētajā termiņā nepieņem lēmumu (
7
). Savukārt Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā nav šāda skaidra regulējuma. Tomēr arī piekrišanas fikcija Komisijas iepriekšējas pārbaudes saskaņā ar valsts atbalsta tiesībām gadījumā sākotnēji nebija balstīta uz tiešu regulējumu, bet gan uz Tiesas judikatūru, kas bija pamatota ar šīs pārbaudes steidzamību (
8
).
25.
Vispārējās tiesas judikatūra par Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmo teikumu šajā gadījumā ir balstīta uz Komisijas ierobežotajām kontroles pilnvarām attiecībā uz VSP (
9
), kā arī uz steidzamību laika ziņā, kurai ir pakļauta Komisijas veiktā kontrole (
10
).
26.
Komisijas pilnvaru šaurās robežas atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmajam teikumam it īpaši parāda tas, ka atbilstoši šīs normas tekstam tai ir tiesības tikai noraidīt plānu trīs mēnešu termiņā un, to darot, tā arī var balstīties tikai uz noteiktiem kritērijiem. Turklāt atbilstoši 9. panta 3. punkta trešajam teikumam noraidījums ir jāpamato. Bet piekrišana šim plānam nav nepieciešama.
27.
Termiņa vajadzība izriet no Latvijas un Čehijas Republikas uzsvērtā Direktīvas 2003/87 laika plāna. Saskaņā ar to plāni tiek iesniegti Komisijai vismaz 18 mēnešus pirms attiecīgā laikposma sākuma (
11
) un ne vēlāk kā 12 mēnešus pirms laikposma sākuma tiek ieviesti, piešķirot emisijas kvotas (
12
).
28.
Ja Komisija pārsniedz savu termiņu lēmuma pieņemšanai, pastāv risks, ka attiecīgā dalībvalsts varētu neievērot tai paredzēto termiņu plāna ieviešanai. Ja plāna izstrādāšana – kā tas ir šajā gadījumā – būtiski kavējas, ir pat iespējams, ka piešķiršanas laikposms sākas, vēl nepastāvot galīgajam plānam. Direktīvā 2003/87 šī situācija nav skaidri noregulēta. Noteiktos apstākļos to varētu saprast tādējādi, ka attiecīgās dalībvalsts ražošanas nozares līdz plāna pieņemšanai un ieviešanai vispār nedrīkst izdarīt siltumnīcas efektu izraisošu gāzu emisijas.
29.
Tādējādi ir ticama Tiesas judikatūrā pieņemtā fikcija par pirmā iesniegtā plāna apstiprināšanu, beidzoties termiņam. Katrā ziņā šajā gadījumā nav jālemj par to, vai tā ir pamatota. Patiesībā Komisija šo jautājumu nav uzdevusi.
2) Par lēmuma par plāna otro projektu pamatojumu
30.
Komisija drīzāk apstrīd Tiesas konstatējumus pārsūdzētā sprieduma 52.–57. punktā, ka Latvija esot iesniegusi jaunu plānu, kas Komisijai bija jāpārbauda no jauna – tāpat kā pirmais iesniegtais plāns – atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmajam teikumam.
31.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa ar Latvijas un Čehijas Republikas piekrišanu pieņem, ka šī otrā, pārstrādātā plāna iesniegšana būtiski atšķiras no pirmā plāna iesniegšanas. Tādējādi Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmajā teikumā noteiktajam termiņam līdzīgi ir jāattiecas uz abu plānu iesniegšanu.
32.
Toties Komisija apgalvo, ka tās atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta otrajam teikumam pieņemtam lēmumam termiņš nav paredzēts.
33.
Šīs tiesību normas saturs nav nepārprotams. Tajā ir paredzēts, ka dalībvalsts pieņem lēmumu atbilstoši 11. panta 1. vai 2. punktam tikai tad, ja Komisija piekrīt grozījumu priekšlikumiem. Aplūkotie dalībvalsts lēmumi attiecas uz plāna ieviešanu.
34.
Pamatojoties uz Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta otrā teikuma tekstu, aplūkojot to izolēti, varētu domāt, ka plāns var tikt ieviests tikai tad, ja – pirmkārt – tiek piedāvāti grozījumi un – otrkārt – Komisija tiem piekrīt. Šādai interpretācijai katrā ziņā nebūtu jēgas. Kādēļ katrs plāns būtu obligāti un ar Komisijas piekrišanu jāgroza, lai to ieviestu? Plāns, kas nav jāgroza, protams, var tikt ieviests uzreiz.
35.
Šīs tiesību normas nozīme drīzāk izriet no tās konteksta, it īpaši no kopsakara ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmo teikumu. Par grozījumiem plānos var būt runa tikai šīs tiesību normas izpratnē. Šajā ziņā ir iespējami divi piemērošanas gadījumi, proti, plānu, pret kuriem Komisija ir iebildusi, grozīšana un plānu, pret kuriem tā nav iebildusi, grozīšana.
36.
Pēdējais minētais gadījums ir vienkāršs. Ir acīmredzami, ka dalībvalstis nedrīkst bez Komisijas piedalīšanās grozīt plānus, pret kuriem Komisija nav iebildusi. Pretējā gadījumā tās varētu apiet Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmo teikumu. Tādējādi grozījumi var tikt ieviesti tikai pēc tam, kad Komisija tos ir apstiprinājusi.
37.
Šajā gadījumā termiņa neesamība Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta otrajā teikumā šķietami nerada problēmas, jo Komisija un dalībvalsts jau ir principiāli vienojušās par plānu. Ja vajadzīgs, dalībvalsts var to vispirms ieviest un iespējamos grozījumus ņemt vērā vēlāk – pēc Komisijas piekrišanas saņemšanas. Tādējādi pietiek, ja Komisija procedūru veic, lieki nekavējoties.
38.
Turpretim grozījumiem plānā, ko Komisija ir noraidījusi, ir cits raksturs. Tie ir vajadzīgi, lai novērstu Komisijas iebildumus. Taču pastāv būtiska steidzamība, kas ir lielāka nekā lēmumam par sākotnējo plāna projektu. Komisija jau ir iebildusi pret sākotnējo plānu. Tādējādi ir aizliegts to pagaidām īstenot. Un atlikušais laiks līdz plāna piemērošanas sākumam ir pat ievērojami īsāks nekā pirmā plāna iesniegšanas gadījumā.
39.
Līdz ar to Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 52.–57. punktā jebkuram lēmumam atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta otrajam teikumam ir piemērojusi termiņu atbilstoši pirmajam teikumam un tā nokavējuma tiesiskās sekas, proti, gan ar plāna projekta, gan grozījumu iesniegšanu sākas termiņš. Ja Komisija nepieņem lēmumu termiņā, arī grozījumi kļūst galīgi.
40.
Tomēr Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 52. un 53. punktā nepareizi ir novērtējusi, ka atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmo divu teikumu tekstam plānu iesniegšanai un grozījumu iesniegšanai ir atšķirīgas tiesiskās sekas. Pret plānu Komisija var vienīgi iebilst, taču grozījumiem tai ir jāpiekrīt, lai varētu tikt sākta to ieviešana.
41.
Šīs regulējuma atšķirības ir balstītas uz būtisku atšķirību starp plāna pirmo iesniegšanu un grozījumu iesniegšanu. Tā [šī atšķirība] izpaužas Komisijas lēmumā par pirmo plāna projektu.
42.
Šī lēmuma pamatojumā Komisija jau ir norādījusi savu viedokli. Šajā gadījumā tā it īpaši prasīja Kopienas sistēmas ietvaros piešķiramo kvotu kopējo daudzumu, kas plāna pirmajā projektā norādīts 7,763883 miljoni tonnu oglekļa dioksīda ekvivalenta gadā, samazināt par 4,480580 miljoniem tonnu un vidējo kopējo piešķiramo kvotu daudzumu noteikt 3,283303 miljonus tonnu oglekļa dioksīda ekvivalenta gadā.
43.
Komisija sava pirmā lēmuma 2. pantā un 3. panta 2. punktā jau ir paziņojusi, ka tā neiebilstu pret atbilstošiem grozījumiem. Bet 3. panta 3. punktā tā ir atgādinājusi, ka citiem grozījumu priekšlikumiem būs vajadzīga iepriekšēja piekrišana.
44.
Pārstrādātajā plānā bija paredzēts piešķirt vismaz divreiz vairāk kvotu, nekā Komisija uzskata par pieļaujamu, proti, vidēji 6,253146 miljonus tonnu oglekļa dioksīda ekvivalenta gadā. Tāpēc nekādā gadījumā nevar tikt pieņemts, ka Komisija bez iebildumiem varētu piekrist šim plānam.
45.
Pretēji Vispārējās tiesas uzskatam pārsūdzētā sprieduma 54. un 55. punktā tiesiskās noteiktības ideja neliek izdarīt citādus secinājumus. Tiesiskajai noteiktībai drīzāk atbilst pirmā Komisijas lēmuma, ko Latvija nav apstrīdējusi, atziņu ievērošana.
46.
Fikcija par piekrišanu, kas ir pretrunā agrākam lēmumam, nevarētu tikt pamatota arī ar lēmuma par otrā plāna steidzamību. Vispārējā tiesa gan pārsūdzētā sprieduma 54. un 55. punktā pamatoti ir uzsvērusi, ka dalībvalstu interesēs ir, lai Komisija lēmumu pieņemtu ātri. Bet, ja dalībvalsts atsakās no pirmā noraidošā lēmuma apstrīdēšanas un pēc tam iesniedz jaunu plāna projektu, kas arī acīmredzami nav saderīgs ar lēmumu, tā labticīgi nevar sagaidīt, ka Komisija piekritīs šim projektam bez iebildumiem.
47.
Turklāt trīs mēnešu termiņš atkarībā no situācijas var pat izrādīties pārāk īss. Ja dalībvalsts un Komisija nevar vienoties ilgākā laikposmā, var pat būt vajadzīgs reaģēt būtiski īsākos termiņos.
48.
Ir ļoti apšaubāms, ka Komisija šajā lietā būtu rīkojusies ar vajadzīgo ātrumu. Tomēr sekas tam nevar būt tādas, ka tiek pieņemta tādas piekrišanas esamība, kas būtu pretēja tās agrākajam lēmumam. Drīzāk Latvija būtu varējusi celt prasību sakarā ar bezdarbību atbilstoši LESD 265. pantam, vajadzības gadījumā izmantojot arī pagaidu tiesisko aizsardzību.
49.
Līdz ar to Vispārējās tiesas spriedums ietver kļūdas tiesību piemērošanā, jo pārsūdzētā sprieduma 60. punktā ir konstatēts, ka Latvijas iesniegtais otrais plāns ir kļuvis galīgs, beidzoties trīs mēnešu termiņam.
50.
Saskaņā ar minēto Vispārējā tiesa nedrīkstēja apmierināt šo Latvijas prasības pamatu un atcelt pārsūdzēto spriedumu.
B – Par prasību Vispārējā tiesā
51.
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmās daļas otrajam teikumam Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var pieņemt galīgo spriedumu šajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
52.
Tas tā neapšaubāmi būtu, ja Latvija savu prasību būtu pamatojusi ar Komisijas pilnvaru pārsniegšanu atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam. Proti, Vispārējā tiesa jau attiecībā uz Igauniju un Poliju ir lēmusi, ka Komisija nav tiesīga, kā tas ir šajā gadījumā, noteikt maksimālo emisiju daudzumu, pamatojoties uz saviem modelētajiem aprēķiniem (
13
). Tā kā Latvija tomēr šo iebildumu nav izmantojusi, tā šajā ziņā ir tādā pašā situācijā kā pārējās 24 dalībvalstis, kas Komisijas lēmumus par to VSP no 2008. līdz 2012. gadam nav apstrīdējušas, kaut arī būtu jāpieņem, ka šiem lēmumiem bija tie paši tiesiskie trūkumi.
53.
Vispārējā tiesā Latvija savu prasību drīzāk pamatoja ar četriem citiem pamatiem, proti, pirmkārt, EK līgumā paredzēto pilnvaru enerģētikas politikas jomā pārkāpumu, otrkārt, nediskriminācijas principa pārkāpumu, treškārt, no Kioto protokola izrietošo saistību neievērošanu un, ceturtkārt, Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzētā trīs mēnešu termiņa neievērošanu.
54.
Pamatojoties uz minētajiem apsvērumiem, ceturtais prasības pamats nevar tikt apmierināts. Pārējie prasības pamati nav tikuši izklāstīti ne Vispārējā tiesā, ne Tiesā. Es uzskatu, ka trešo prasības pamatu var noraidīt, bet pieņemt lēmumu par abiem pirmajiem prasības pamatiem neatļauj tiesvedības stadija. Par to konkrētāk turpinājumā.
1) Par pirmo prasības pamatu
55.
Ar pirmo prasības pamatu Latvija apgalvo, ka ar Komisijas lēmumu notiek iejaukšanās kompetencē, kas dalībvalstīm ir palikusi enerģētikas politikas jomā atbilstoši EK līguma 175. panta 2. punkta c) apakšpunktam (tagad – LESD 192. panta 2. punkta c) apakšpunkts). Saskaņā ar to vides politikas pasākumiem, kas būtiski ietekmē dalībvalsts izvēli starp dažādiem enerģijas veidiem un energoapgādes vispārējo struktūru, tiek prasīts vienbalsīgs Padomes lēmums pēc Parlamenta uzklausīšanas. Turpretim Direktīvas 2003/87 juridiskajā pamatā, EK līguma 175. panta pirmajā daļā (tagad – LESD 192. panta 1. punkts), ir paredzēta līdzlemšanas procedūra, kam atbilst tagadējā parastā likumdošanas procedūra.
56.
Komisija pamatoti iebilst pret apgalvojumu, ka tās lēmums esot balstīts tikai uz Direktīvu 2003/87. Tomēr Latvijas apgalvojumi ir jāsaprot tā, ka Komisija direktīvu ir interpretējusi un piemērojusi tādējādi, ka tai bija jāpamatojas uz citu juridisko pamatu, proti, LESD 192. panta 2. punkta c) apakšpunktu.
57.
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Savienības tiesību akta juridiskā pamata izvēlei ir jābalstās uz objektīviem un tiesiski pārbaudāmiem apstākļiem, tostarp tiesību akta mērķi un saturu. Ja vienam pasākumam ir divi mērķi vai divas sastāvdaļas un viens no šiem mērķiem vai sastāvdaļām ir galvenais, bet otram ir tikai pakārtota nozīme, tad pasākums ir jāpamato ar tikai vienu juridisko pamatu, proti, ar to, ko prasa galvenais vai noteicošais mērķis vai sastāvdaļa (
14
).
58.
Tādējādi Komisija apstrīdētā lēmuma gadījumā nedrīkstēja interpretēt vai piemērot Direktīvu 2003/87 tā, ka direktīva būtiski ietekmētu dalībvalsts izvēli starp dažādiem enerģijas avotiem un enerģijas apgādes vispārējo struktūru. Savukārt tās juridiskais pamats netiktu apšaubīts, ja šāda ietekme, arī tad, ja tā būtu būtiska, būtu tikai pakārtota sastāvdaļa vai mērķis, tātad zināmā mērā direktīvas blakusiedarbība.
59.
Tas, vai Komisija apstrīdētā lēmuma gadījumā ir pamatojusies uz Direktīvas 2003/87 interpretāciju, kas nav savienojama ar juridisko pamatu, nevar tikt izlemts neatkarīgi no tās otrā aizstāvības pamata. Proti, tā uzskata, ka apstrīdētais lēmums būtiski neietekmē Latvijas izvēli starp dažādiem enerģijas avotiem un enerģijas apgādes vispārējo struktūru.
60.
Lai izskatītu šo apgalvojumu, Tiesai ir jānovērtē lietas dalībnieku apgalvojumi par faktiem. Tā kā tas ir Vispārējās tiesas uzdevums, pieņemt lēmumu par šo prasības pamatu neļauj tiesvedības stadija (
15
).
2) Par otro prasības pamatu
61.
Latvija otro prasības pamatu balsta uz to, ka Komisijas vērtēšanas metode ir nelabvēlīga dalībvalstīm, kam ir mazākas emisijas. Komisija apstrīd šos argumentus.
62.
Tā kā arī šis prasības pamats prasa izskatīt dalībnieku apgalvojumus par faktiem, arī attiecībā uz to tiesvedības stadija neļauj pieņemt lēmumu.
3) Par trešo prasības pamatu
63.
Visbeidzot, Latvija atsaucas uz to, ka tā ir izpildījusi savus Kioto protokolā noteiktos pienākumus. Komisija prasot siltumnīcas efektu izraisošu gāzu emisiju plašāku ierobežošanu. Tas neatbilstot Direktīvas 2003/87 III pielikuma 1. punktam, saskaņā ar kuru VSP ir jāatbilst protokolā noteiktajiem pienākumiem.
64.
Taču Komisija pret to pareizi iebilst, ka Direktīvas 2003/87 III pielikumā ir ietvertas prasības VSP, kas pārsniedz protokola prasības. It īpaši III pielikuma 2. un 3. punktā ir prasīts, lai piešķiršanas pamatā būtu sasniedzamais progress emisiju samazināšanā. Šī samazināšana tātad netiek ierobežota ar Kioto protokolā noteiktajiem pienākumiem.
65.
Līdz ar to šis prasības pamats nav pamatots un ir jānoraida.
4) Secinājumi
66.
Tādējādi lieta ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai lēmuma par abiem pirmajiem Latvijas prasības pamatiem pieņemšanai.
VI – Par tiesāšanās izdevumiem
67.
Tā kā lieta tiek nodota atpakaļ Vispārējai tiesai, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem, kas ir saistīti ar šo apelācijas tiesvedību, pieņemšana ir jāatliek (
16
).
VII – Secinājumi
68.
Tādēļ ierosinu Tiesai lemt šādi:
1)
Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 22. marta spriedumu lietā T‑369/07 Latvija/Komisija atcelt;
2)
lietu nodot atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai lēmuma par abiem pirmajiem Latvijas prasības pamatiem pieņemšanai;
3)
lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
(
1
)	Oriģinālvaloda – vācu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 13. oktobra Direktīva 2003/87/EK, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK (OV L 275, 32. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 27. oktobra Direktīvu 2004/101/EK (OV L 338, 18. lpp.). Ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 23. aprīļa Direktīvu 2009/29/EK, ar ko Direktīvu 2003/87/EK groza, lai uzlabotu un paplašinātu Kopienas siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju kvotu tirdzniecības sistēmu (OV L 140, 63. lpp.), ir likvidēta šeit aplūkotā procedūra un Komisijai ir piešķirtas plašākas pilnvaras.
(
3
)	2005. gada 23. novembra spriedums lietā T-178/05 Apvienotā Karaliste/Komisija (Krājums, II-4807. lpp., 55. punkts) un 2011. gada 22. marta spriedums lietā T-369/07 Latvija/Komisija (Krājums, II-1039. lpp., 47. punkts), kā arī 2007. gada 30. aprīļa rīkojums lietā T-387/04 EnBW Energie Baden-Württemberg/Komisija (Krājums, II-1195. lpp., 115. punkts).
(
4
)	Spriedums lietā Latvija/Komisija (minēts iepriekš 3. zemsvītras piezīmē).
(
5
)	Padomes 1993. gada 15. decembra Lēmums, kas attiecas uz ANO Vispārējo konvenciju par klimata pārmaiņām un tās noslēgšanu (OV 1994, L 33, 11. lpp.).
(
6
)	Padomes 2002. gada 25. aprīļa Lēmums par ANO Vispārējai konvencijai par klimata pārmaiņām pievienotā Kioto protokola apstiprināšanu Eiropas kopienas vārdā un no tā izrietošo saistību kopīgu izpildi (OV L 130, 1. lpp.).
(
7
)	Skat. Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 4. panta 6. punktu un Padomes 2004. gada 20. janvāra Regulas (EK) Nr. 139/2004 par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (OV L 24, 1. lpp.) 10. panta 6. punktu.
(
8
)	1973. gada 11. decembra spriedums lietā 120/73 Lorenz (Recueil, 1471. lpp., 4. punkts).
(
9
)	Tiesas noteiktās Komisijas kontroles pilnvaru robežas principā ir apstiprinātas 2012. gada 29. marta spriedumos lietā C‑504/09 P Komisija/Polija un lietā C‑505/09 P Komisija/Igaunija.
(
10
)	Pārsūdzētā sprieduma 54. punkts.
(
11
)	Direktīvas 2003/87 9. panta 1. punkts.
(
12
)	Direktīvas 2003/87 11. panta 2. punkts.
(
13
)	Skat. spriedumus lietā Komisija/Polija (minēts iepriekš 9. zemsvītras piezīmē, 76. un nākamie punkti) un lietā Komisija/Igaunija (minēts iepriekš 9. zemsvītras piezīmē, 78. un nākamie punkti).
(
14
)	2001. gada 30. janvāra spriedums lietā C-36/98 Spānija/Padome (Recueil, I-779. lpp., 58. un 59. punkts) un 2012. gada 19. jūlija spriedums lietā C‑130/10 Parlaments/Padome (42. un 43. punkts).
(
15
)	Skat. 2012. gada 24. maija spriedumu lietā C‑196/11 P Formula One Licensing/ITSB (57. punkts).
(
16
)	2011. gada 13. oktobra spriedums apvienotajās lietās C-463/10 P un C-475/10 P Deutsche Post/Komisija (Krājums, I-9639. lpp., 83. punkts).