62004CJ0437_BG
Страни по делото
Основания за решението
Диспозитив
Страни по делото
По дело C‑437/04,
с предмет иск за установяване на неизпълнение на задължения, предявен на основание член 226 ЕО на 15 октомври 2004 г.,
Комисия на Европейските общности, за която се явява г‑н J.-F. Pasquier, в качеството му на представител, със съдебен адрес в Люксембург,
ищец,
подпомагана от
Съвет на Европейския съюз, за който се явяват г‑н G. Maganza и г‑жа A.‑M. Colaert, в качеството им на представители,
встъпила страна,
срещу
Кралство Белгия, за което се явява г‑жа E. Dominkovits, в качеството ѝ на представител,
ответник,
СЪДЪТ (първи състав)
състоящ се от: г‑н P. Jann, председател на състав, г‑н K. Lenaerts, г‑н E. Juhász (докладчик), г‑н J. N. Cunha Rodrigues и г‑н M. Ilešič, съдии,
генерален адвокат: г‑жа C. Stix-Hackl,
секретар: г‑н R. Grass,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 29 юни 2006 г.,
постанови настоящото
Решение
Основания за решението
1. С исковата си молба Комисията на Европейските общности иска от Съда да установи, че с въвеждането на данък (наричан по-нататък „регионален данък“), който засяга данъчния имунитет на Европейските общности, Кралство Белгия е нарушило задълженията си по член 3 от Протокола за привилегиите и имунитетите на Европейските общности от 8 април 1965 г., приложен първоначално към Договора за създаване на единен Съвет и единна Комисия на Европейските общности (ОВ 1967, 152, стр. 13) и впоследствие, по силата на Договора от Амстердам, към Договора за ЕО (наричан по-нататък „Протокола“).
Правна уредба
Общностна правна уредба
2. На основание на член 28, параграф 1 от Договора за създаване на единен Съвет и единна Комисия на Европейските общности и впоследствие, след влизането в сила на Договора от Амстердам, на основание на член 291 ЕО, както и съгласно единственото съображение на Протокола, на територията на държавите-членки Европейската общност се ползва от необходимите за изпълнението на нейните задачи привилегии и имунитети при определените в Протокола условия.
3. Член 3 от Протокола гласи:
„Общностите, тяхното имущество, приходи и друга собственост се освобождават от всички преки данъци.
Правителствата на държавите-членки, когато е възможно, вземат всички подходящи мерки, за да опростят или възстановят косвените данъци или данъците върху продажбите, включени в цената на движимата или недвижимата собственост, когато Общностите осъществяват за техни официални нужди съществени покупки, чиято цена включва данъци от този вид. Тези разпоредби не се прилагат по такъв начин, че да предизвикат нарушаване на конкуренцията в рамките на Общностите.
Не се предоставя освобождаване от данъците, таксите и задължения, които са свързани с такси за предоставяне на комунални услуги.“
4. По смисъла на член 13 от Протокола:
„Длъжностните лица и другите служители на Общностите подлежат на данъчно облагане в полза на Общността върху изплатените им от Общностите заплати, надници и възнаграждения, в съответствие с условията и процедурата, приети от Съвета по предложение на Комисията.
Те се освобождават от националните данъци върху заплатите, надниците и възнагражденията, които са им били изплатени от Общностите.“
5. Член 19 от Протокола предвижда:
„Институциите на Общностите, за целите на прилагането на настоящия протокол, си сътрудничат с компетентните органи на съответните държави-членки.“
Национална правна уредба
6. Член 2 от Постановлението от 23 юли 1992 г. относно регионалния данък, дължим от обитателите на застроени недвижими имоти и от носителите на вещни права върху някои недвижими имоти в регион Брюксел-столица ( Moniteur belge от 1 август 1992 г., стр. 17334, наричано по-нататък „Постановлението“), гласи:
„От данъчната 1993 година се въвежда годишен данък, дължим от обитателите на застроени недвижими имоти, разположени на територията на регион Брюксел-столица, и от носителите на вещни права върху недвижими имоти, които не са предназначени за живеене. Той се дължи на базата на съществуващото към 1 януари на съответната данъчна година положение.“ [неофициален превод]
7. Член 3, параграф 1 от това постановление предвижда:
„[Регионалният] данък се дължи от:
а) всяко лице, глава на домакинство, което обитава като основно или като второ жилище цял или част от застроен недвижим имот, разположен на територията на регион Брюксел-столица.
[…]
б) всеки обитател на цял или част от застроен недвижим имот, разположен на територията на регион Брюксел-столица, който извършва в него дейност за своя сметка със стопанска или нестопанска цел, включително упражняване на свободна професия, както и всяко юридическо лице или неправосубектно сдружение, на което там се намира седалището, административното управление, мястото на дейност или на търговска дейност.
[…]
в) пълноправния собственик или, ако няма пълноправен собственик, притежателя на емфитевтическо право, плодоползвателя или носителя на ограничено вещно право на ползване за целия или част от застроения недвижим имот, разположен на територията на регион Брюксел-столица, който не е предназначен за използването, посочено по-горе в буква а).“ [неофициален превод]
8. По смисъла на член 8, параграф 1, алинея първа от това постановление, регионалният данък, дължим от посочените в член 3, параграф 1, буква в) от Постановлението данъчнозадължени лица, е определен за застроен недвижим имот в размер на 6,36 EUR/m 2
площ за горницата над първите 300 m2 или над първите 2 500 m 2, ако се отнася за площи, предназначени за промишлени или занаятчийски дейности, като не може да надвишава сума, съответстваща на 14 % от индексирания кадастрален доход от площите на целия или на част от недвижимия имот, подлежащ на облагане с този данък.
Досъдебна процедура
9. На 3 февруари 1988 г. Общността и SA Vita (наричано по-нататък „Vita“), чиито права и задължения са преминали към SA Zurich, са сключили договор за наем на имот, намиращ се в Ixelles (община, която е част от регион Брюксел-столица, Белгия). Този договор предвижда, че след влизането му в сила наемателят поема задължението за плащане на всички дължими на публичноправен орган данъци и такси за наетия недвижим имот, без оглед на тяхното естество, както и всички други такива разходи, освен ако компетентните публичноправни органи не освободят наемодателя от тях поради особения статут на наемателя, уреден по-специално в член 3 от Протокола.
10. Като се основава на Постановлението, регион Брюксел-столица е наложил на Vita задължение за плащане на различни суми, съответстващи на дължимия за периода 1992—1997 г. регионален данък. След като е била поканена от Vita да заплати тези суми, наложени в негова тежест, Общността, представлявана от Комисията, е отказала. Тогава Vita е отнесла спора пред мировия съдия на първи кантон на Ixelles, който с решението си от 26 май 1998 г. е осъдил Общността да плати на Vita сумите от 20 000 277 BEF и от 290 211 BEF. След като нейната жалба е била отхвърлена от брюкселския първоинстанционен съд, Общността е обжалвала това решение по касационен ред, но жалбата ѝ е отхвърлена с решение на Cour de cassation [Касационен съд] от 1 март 2002 г.
11. В това производство Касационният съд не е преценил за необходимо да отправи до Съда предложения от Общността преюдициален въпрос относно това дали член 28 от Договора за създаване на единен Съвет и единна Комисия на Европейските общности и член 3 от Протокола, евентуално във връзка с член 23 от Виенската конвенция за дипломатическите отношения от 18 април 1961 г. (наричана по-нататък „Виенската конвенция“), трябва да се тълкуват в смисъл, че забраняват приемането на какъвто и да било закон или друга национална уредба за установяване на пряк данък, който привидно се отнася за съдоговарящи на юридически лица, уредени от международното право (сред които е Европейската общност), а в действителност по необходимост има за цел или последица понасяне от юридически лица, уредени от международното право (между които Европейската общност), или прехвърляне на реалната данъчна тежест върху юридически лица, уредени от международното право (между които Европейската общност).
12. С покана за изпълнение от 2 април 2003 г. Комисията е започнала процедурата, предвидена в член 226 ЕО, и е поканила Кралство Белгия да представи съображенията си във връзка с неизпълнението на задълженията по член 3 от Протокола.
13. В отговора си от 3 юни 2003 г. белгийските власти са посочили, че регионалният данък не се отнася нито пряко, нито косвено до международните институции, а за всеки собственик на застроен недвижим имот, който не е предназначен за живеене и чиято площ надхвърля определен праг, и поради това регион Брюксел-столица с нищо не бил нарушил принципа на добросъвестно изпълнение на договорите.
14. С мотивирано становище от 16 декември 2003 г. Комисията приканва Кралство Белгия да се съобрази със споменатото становище в срок от два месеца от получаването му. С писмо от 30 юли 2004 г. белгийските власти са отговорили, че Кралство Белгия поддържа позицията си.
15. Поради това Комисията е решила да предяви настоящия иск.
16. С определение на председателя на Съда от 6 април 2005 г. Съветът е допуснат да встъпи в подкрепа на исканията на Комисията.
По иска
Доводи на страните
17. Комисията и Съветът посочват, че спорната уредба нарушава данъчния имунитет, с който се ползват Общностите. Този данъчен имунитет, утвърден в член 28 от Договора за създаване на единен Съвет и на единна Комисия на Европейските общности и уреден в член 3 от Протокола, не допускал последиците от спорното постановление.
18. Комисията и Съветът подчертават, че това постановление позволява да се заобиколи данъчният имунитет, с който се ползват Общностите, като им налага косвено, в качеството им на наематели, данък, който този данъчен имунитет забранява да се иска от тях да плащат пряко. Волята на регионалния законодател се разкривала както от член 3, параграф 1 от Постановлението, определящ задължените да плащат регионалния данък лица, така и от подготвителните работи във връзка с постановлението.
19. В действителност, докато предишната уредба се отнасяла само за обитателите, Постановлението добавило данък, дължим от собствениците на недвижими имоти, предназначени за професионални дейности и надхвърлящи определена площ. Това обаче останало данък, който се отнасял до обитаването на недвижимия имот, тъй като крайното пла щане от обитателя било гарантирано от факта, че данъчнозадълженият собственик прехвърля този данък върху наемателя си.
20. Комисията смята за важно, че случаите на освобождаване, от които може да се ползва собственикът на такъв недвижим имот, зависят от това какво е качеството на неговия обитател. Така, когато обитателят бил освободен, собственикът също бил освободен. От факта, че случаите на освобождаване били определени единствено с оглед на качеството на обитателя, Съветът също прави заключение, че целта на уредбата действително е да се обложат с данък обитателите на недвижимите имоти.
21. Във връзка с това Комисията се позовава на становището на министъра на финансите, бюджета и държавната служба на регион Брюксел-столица, който е обяснил, че общественият сектор, включително този с международен характер, също ще участват в плащането на новия регионален данък, което по-рано не е било възможно. Следователно целта, преследвана с въвеждането на този данък, било подобряването на приходите от данъци, по-специално от облагането с данък на недвижими имоти, за които не се събирали никакви данъци, тъй като били заемани от освободени от данък лица или институции.
22. От друга страна Съветът подчертава, че за разлика от частните наематели Общностите не се ползват от възможността за данъчно приспадане на наема и евентуалните разходи, така че тези разходи представлявали за Общностите относително висока тежест. Същевременно, наемането на недвижими имоти от Общностите било изключително финансово изгодно за Кралство Белгия, като се има предвид, че последното ще събира данъци от получените от наемодателя наеми, без да е нужно да предоставя данъчно намаление на наемателя.
23. По отношение на член 23 от Виенската конвенция Съветът отбелязва, че в него има само минимална уредба на принципа за данъчен имунитет и че текстът на член 3 от Протокола е различен. Освен това данъчният имунитет на Общностите, в контекста на международна организация с институционален характер, оправдава, ако не и изисква, широко прилагане на този принцип. Съветът напомня, че привилегиите и имунитетите на Общностите имат функционален характер и целят да се избегне препятстване на тяхното функциониране и на тяхната независимост. Според него, за препятстваща функционирането на Общностите би трябвало да се смята всяка мярка, която засяга наличните бюджетни средства за изпълнението на техните задачи.
24. Комисията и Съветът посочват, във връзка с регионалния данък, че същият резултат може да се постигне, като се облага или обитателят, или собственикът. Когато избирал данъчнозадължените лица, регионалният законодател трябвало да направи това в съответствие със своето задължение за лоялно сътрудничество с Общностите, чиито средства не трябва да служат за увеличаване на приходите на приемащата държава-членка. Действително, не трябвало държава-членка, в която Общностите имат седалище, да извлича неоправдани облаги по отношение на другите държави-членки. При всяко положение случаят с недвижимите имоти, предназначени за използване от Общностите, трябвало да бъде добавен към предвидените от спорното постановление случаи на освобождаване на собствениците.
25. Белгийското правителство подчертава, че Общностите, които по силата на Протокола са освободени от регионалния данък както в качеството им на обитатели, така и в това на собственици или наемодатели, са изключени от приложното поле на Постановлението. Следователно не можело да става въпрос за данъчно задължение на Общностите.
26. Според белгийското правителство този данък с нищо не нарушава принципа за добросъвестно изпълнение на договорите, тъй като не засяга данъчния имунитет на Общностите. Всъщност евентуалното задължение за разглежданото плащане не било данъчно по своя характер, а произтичало от договор, сключен със собственика, който е носител на задължението за внасяне на данъка. То напомня също така, че според Cour de cassation това прехвърляне на данъка е основано на частноправен договор и че би било пресилено международна организация да може да иска освобождаване от част от наема, която е последица от общо увеличение на данъците.
27. Белгийското правителство припомня, че по смисъла на член 23, параграф 2 от Виенската конвенция данъчното освобождаване не се прилага, ако изпращащата държава е наемател и ако данъкът е в тежест на наемодателя. Имунитетът, предвиден от Протокола, който се основава на тази конвенция и трябва да бъде тълкуван в светлината на общото международно право, не можел да бъде използван като довод срещу прехвърлянето на тежестта, извършено въз основа на договорна клауза.
28. Белгийското правителство добавя, че данъчното освобождаване, от което се ползват международните организации, няма за цел да намали размера на наемите им, а просто посочва, че те не могат бъдат облагани в качеството им на субекти на международното публично право. То подчертава, че въпросният регион не извлича никакво данъчно предимство от присъствието на международни организации, тъй като — без значение дали недвижимият имот ще бъде нает от институция на Общностите, от частно лице или дори ако въобще не бъде нает — регионалният данък се дължи само от собственика. Впрочем именно данъчният имунитет в това отношение би засегнал равното третиране на собствениците, тъй като онези от тях, които биха отдали под наем недвижимите си имоти на Общностите, биха били облагодетелствани в сравнение с останалите собственици.
29. По отношение на съдебната практика, на която се позовава Комисията, белгийското правителство отбелязва, че Съдът никога не се е произнасял по отношение на претендирания данъчен имунитет на Общностите в случай, когато носител на задължението за внасяне на данък е собственикът на имот, чийто наемател е институция на Общностите, а данъчната тежест е прехвърлена в наемната цена. Все пак като цяло съдебната практика потвърждава, че признатите с Протокола привилегии и имунитети на Общностите имат строго функционален характер, доколкото целят да се избегне препятстване на функционирането и на независимостта на Общностите. Впрочем Комисията не доказала в каква степен регионалният данък може да представлява препятствие за функционирането и независимостта на Общностите, като плащането на добавка към наема от европейските институции не можело в никакъв случай да бъде смятано за мярка, която засяга наличните бюджетни средства за изпълнението на техните задачи.
30. Колкото до съдебната практика, свързана с член 13 от Протокола, белгийското правителство отбелязва, че Комисията твърди относимостта ѝ към член 3 от същия протокол, като при това не уточнява връзката между двете разпоредби или разликите между техните цели и съответни приложни полета по отношение на материята и лицата. Напротив, Съдът изрично направил разграничение между съдебната практика, отнасяща се до член 13, и тази, която се отнася до член 3 от Протокола.
31. Освен това според белгийското правителство, като иска да избегне регионалния данък, Комисията пренебрегва и принципа за лоялно сътрудничество, произтичащ от член 10 ЕО, който установява не само задължение за държавите-членки да предприемат всички необходими мерки, за да гарантират приложението и ефикасността на общностното право, но и налага на институциите на Общностите реципрочни задължения за лоялно сътрудничество с държавите-членки.
Съображения на Съда
32. Най-напред следва да се изясни контекстът на настоящото дело.
33. Що се отнася до член 23 от Виенската конвенция, на който страните се позовават, следва да се припомни, че тази конвенция е международноправно споразумение, сключено от държавите-членки и трети държави при изпълнение на техните компетенции в областта на дипломатическите отношения. Тя се отнася по принцип до двустранните отношения между държавите — а не до отношенията между Общността, която впрочем не е страна по тази конвенция — и държавата, в която се намира седалището на институция на Общностите, в конкретния случай Кралство Белгия.
34. Във всеки случай, както посочва генералният адвокат в точки 35—37 на заключението си, дори ако Общността трябва да осъществява компетенциите си като зачита международното право (Решение от 24 ноември 1992 г., С‑286/90, Pulsen и Diva Navigation, Recueil, стр. I‑6019, точка 9), Виенската конвенция няма определящо значение в това дело.
35. Обхватът на данъчния имунитет на Общностите, който се вписва в рамките на общностното право, преимуществено е определен в член 3 от Протокола, специално предвиден с оглед на особеностите на Общностите.
36. Следва да се констатира, че член 3 от Протокола установява два режима на имунитет в зависимост от това, дали става дума за преки или за косвени данъци. Член 3, алинея първа от Протокола е посветен на имунитета на Общностите по отношение на преките данъци, докато втора алинея на този член се отнася до косвените данъци.
37. По отношение на режима на преките данъци имунитетът е безусловен и общ, тъй като Общностите, както и тяхното имущество, приходи и друга собственост, се освобождават от пряко данъчно облагане на национално ниво. По отношение на режима на косвените данъци имунитетът не е неограничен, а напротив — ограничен и условен (вж. в този смисъл Решение от 26 октомври 2006 г. по дело Европейска общност, С‑199/05, Recueil, стр. I‑10485, точка 31).
38. При положение че тази разлика в режимите е от съществено значение с оглед преценяване на даден имунитет, е необходимо да се знае под кой от двата режима попада спорът за претендирано данъчно освобождаване.
39. Освен това в рамките на процедура за установяване на неизпълнение на задължения Комисията е тази, която трябва да посочи още в досъдебната фаза точната разпоредба, която определя задължение, за което се твърди, че не е изпълнено от държавата-членка. Това задължение на Комисията по-конкретно произтича от две изисквания, а именно за запазване на правото на защита на държавата-членка, която участва в такава процедура, както и за необходимостта от ясно разграничаване на предмета на спора.
40. Действително, досъдебната процедура има за цел именно да даде на засегнатата държава-членка възможност пълноценно да представи защитата си срещу твърденията за нарушение, изложени от Комисията (Решение от 15 януари 2002 г. по дело Комисия/Италия, С‑439/99, Recueil, стр. І‑305, точка 10 и Решение от 24 юни 2004 г. по дело Комисия/Нидерландия, С‑350/02, Recueil, стр. І‑6213, точка 18), и да гарантира, че евентуалното съдебно производство ще има за предмет ясно определен спор (Решение от 20 юни 2002 г. по дело Комисия/Германия, С‑287/00, Recueil, стр. І‑5811, точка 17 и Решение по дело Комисия/Нидерландия, посочено по-горе, точка 19).
41. Що се отнася до предмета на настоящото дело, следва да се отбележи, че Комисията, като препраща към член 3 от Протокола в мотивираното си становище, както и в исковата си молба, не уточнява на коя от трите алинеи на този член основава иска си. Все пак, въпреки че Комисията не уточнява изрично разпоредбата, определяща задължението, което Кралство Белгия не е изпълнило, мотивираното становище и исковата молба съдържат елементи, които позволяват да се изведе ясно основанието на нейните искания.
42. На първо място следва да се отбележи, че член 3, алинея трета от Протокола очевидно не може да послужи като основание за целите на какъвто и да е данъчен имунитет. На второ място трябва да се констатира, че Комисията не представя нито в мотивираното си становище, нито в исковата си молба конкретни доводи, уточняващи с какво Кралство Белгия не е изпълнило задълженията си, произтичащи от член 3, алинея втора на този протокол. В замяна на това по време на производството пред Cour de cassation, както е видно от точка 11 от настоящото решение, Комисията е предложила да се отправи въпрос до Съда на Европейските общности относно това, дали данъчният имунитет на Общностите не допуска въвеждането на директен данък, какъвто е регионалният данък.
43. От факта, че Комисията възпроизвежда и цитира в мотивираното си становище и в исковата си молба молбата, направена до Cour de cassation, в която тя ясно квалифицира регионалния данък като „пряк данък“, е явно, че изложеното от Комисията твърдение за нарушение попада под режима на имунитета, свързан с преките данъци.
44. От друга страна, въпреки че Протоколът не съдържа определение за пряк данък и че в тази връзка няма приети разпоредби относно прилагането на Протокола, някои критерии за тълкуване на това понятие са предоставени от Директива 77/799/ЕИО на Съвета от 19 декември 1977 година относно взаимопомощта между компетентните органи на държавите-членки в областта на прякото данъчно облагане (ОВ L 336, стр. 15; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 1, стр. 21). Тази директива — чието приложно поле преди изменението ѝ с Директива 79/1070/ЕИО на Съвета от 6 декември 1979 година (ОВ L 331, стр. 8; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 1, стр. 32) е обхващало изключително преките данъци — е определила в член 1, параграф 2 от нея данъка върху доходите и имуществото, като е включила в това понятие всички данъци върху общото имущество или върху част от имуществото, независимо от начина на събиране. Що се отнася до данъка, който според Комисията и Съвета е бил наложен в тежест на Общностите, очевидно е, че той се основава на член 3, параграф 1, буква в) от Постановлението и се отнася до носителите на вещни права върху недвижими имоти. При положение че засяга непосредствено лицата в зависимост от тяхното имущество или от техните вещни права с имуществена стойност, този данък би могъл да се смята като събиран върху част от имуществото по смисъла на Директива 77/799.
45. По отношение на член 3, параграф 1, буква в) от Постановлението следва също да се припомни, че характерните белези на регионалния данък трябва да бъдат установени, като се държи сметка за всички данъчнозадължени лица, а именно за физическите и юридическите лица, в тежест на които е въведен, а не в зависимост от финансовите последици, които евентуално и непряко произтичат от този данък по отношение на О бщностите.
46. Следователно спорният регионален данък разкрива характер на пряк данък и искът на Комисията следва да се прецени в контекста на член 3, алинея първа от Протокола.
47. Установено е, че по силата на член 3, алинея първа от този протокол Общностите са освободени от наложения с Постановлението данък както като обитател, така и като собственик или наемодател на недвижим имот. Следователно, в приложното поле на това постановление те не могат да бъдат разглеждани като данъчнозадължено лице съгласно данъчното право.
48. Въпреки това Комисията и Съветът посочват, че спорната уредба, която без изрично да облага Общностите с този данък, има за резултат и последица да ги накара да го понесат дори и косвено, но при все това неизбежно, противоречи на принципа за данъчен имунитет. Като не зачита този имунитет, авторът на Постановлението накарал Общностите да правят плащане от данъчен характер посредством договорни клаузи, които по обобщен и систематизиран начин прехвърлят върху Общностите данъчната тежест, носена от собствениците на недвижими имоти, когато тези имоти са дадени под наем на Общностите, или чрез просто прехвърляне на данъка в наемната цена.
49. Тази аргументация не може да бъде приета.
50. Макар да е установено, че член 3, алинея първа от Протокола освобождава Общностите от преки данъци, то напротив, той не предвижда такова освобождаване за техните съдоговорители. Впрочем тази разпоредба не предвижда нищо по отношение на икономическото прехвърляне на преките данъци, за които данъчнозадължени са споменатите съдоговорители. Следователно прехвърлянето на регионалния данък не може да бъде оспорвано от Комисията и Съвета на основание на член 3, алинея първа от Протокола.
51. В действителност, от една страна, ако това прехвърляне е направено посредством договорна клауза, която фигурира в договора за наем, то със сигурност съответства на волята на договарящите се страни, като се има предвид, че включването на такава клауза произтича от свободата на договаряне на последните. От друга страна, когато прехвърлянето на регионалния данък е направено посредством увеличаване на наемната цена, то също произтича от свободата на договаряне на страните, тъй като определянето на съдържанието на договора, включително определянето на елемент от договора като наемната цена, изисква тяхното съгласие. Освен това в последния случай дължимият от собствениците регионален данък не може да се прехвърли непременно автоматично и изцяло от последните върху наемателите.
52. Вярно е, че е възможно да съществува положение на пазара на отдаване под наем на недвижими имоти, което може да подтикне, дори да принуди Общността да приеме подобна договорна клауза или да плати наемна цена, която би неутрализирала или би намалила за нейния съдоговорител тежестта на пряк данък.
53. Все пак никакво положение на пазара не може да създаде данъчен имунитет, като се има предвид, че той трябва да произтича от международноправен, общностен или национален акт.
54. Впрочем, ако се следва аргументацията на Комисията и на Съвета, би могло да се заличи разликата между положенията, обхванати от данъчния имунитет и тези, които не са обхванати от него, като така се открива пътят за подаване на молби за предоставяне на данъчен имунитет по отношение на всякакви видове преки данъци, включително данък върху доходите и корпоративен данък.
55. Обратно на това, което твърдят Комисията и Съветът, тълкуването на член 3, алинея първа от Протокола, според което тази разпоредба не би могла да служи като основание за освобождаване от регионалния данък, не може да бъде обезсилено нито от целта на данъчния имунитет на Общностите, нито от обстоятелствата, при които този данък е въведен.
56. Що се отнася до крайната цел на този имунитет, следва да се припомни, че той произтича от необходимостта да се гарантира независимостта на Общностите по отношение на държавите-членки и тяхното добро функциониране (Решение от 28 март 1996 г. по дело AGF Белгия, C‑191/94, Recueil, стр. І‑1859, точка 19). Все пак, дори ако освобождаването на съдоговорителите от регионалния данък съставлява финансово предимство за Общностите, следва да се констатира, че Комисията не е представила никакво убедително доказателство, с което може да се установи, че прехвърлянето на този данък върху нея би могло да наруши независимостта на Общностите или да препятства тяхното добро функциониране (Решение по дело Европейска общност, посочено по-горе, точка 43). Нещо повече, тълкуване в светлината на целите на разпоредба не може да има като резултат да лиши ясния и точен текст на тази разпоредба от каквото и да е полезно действие (вж. в този смисъл Решение по дело Европейска общност, посочено по-горе, точка 42 и, относно привилегиите и имунитетите на Централната европейска банка, Решение от 8 декември 2005 г. по дело ЕЦБ/Германия, C‑220/03, Recueil, стр. І‑10595, точка 31).
57. Що се отнася до обстоятелствата, при които е въведен регионалният данък, трябва да се приеме, че преследваната от регионалния законодател цел без съмнение е била да подобри данъчните приходи. Във връзка с това следва да се припомни, че по силата на постоянна съдебна практика, макар прякото данъчно облагане да попада в правомощията на държавите-членки, те във всички случаи трябва да го упражняват като спазват общностното право (Решение от 26 октомври 2006 г., C‑345/05 по дело Комисия/Португалия, Recueil, стр. I‑10633, точка 10, и Решение от 14 ноември 2006 г. по дело C‑513/04 Kerckhaert и Morres, Recueil, стр. I‑10967, точка 15). Следователно, доколкото няма нарушение на последното, това правомощие по принцип позволява на държавите-членки да въвеждат нови данъци, да определят данъчнозадължени лица и случаи на освобождаване, които са различни от посочените в аналогична предишна уредба или да увеличават данъчната ставка.
58. Този извод не се обезсилва от обстоятелството, че по време на обсъжданията при приемане на спорното постановление компетентният министър от регион Брюксел-столица е отбелязал вероятността измененията, които това постановление щяло да внесе в предишното законодателство, да доведат до положение, при което някои собственици на недвижими имоти ще могат да прехвърлят този данък в заплащаната цена, по-специално от Общностите в качеството им на наемател. В действителност не може да се обвинява държава-членка за това, че увеличава данъчните си приходи като включва в приложното поле на данък лица, които могат да влязат в договорни отношения с Общностите поради единствения мотив, че при определено положение на пазара те биха могли да прехвърлят една част или целия размер на този данък в цената на имотите или на услугите, предоставени на Общностите.
59. Следва да се допълни, че съгласно член 3, параграф 1, буква в) от Постановлението регионалният данък се дължи от собствениците на недвижими имоти, надвишаващи определена площ, и че този вид пряко данъчно облагане, въведено от регионалния законодател, е разпространено сред държавите-членки.
60. На последно място, следва да се отхвърлят доводите на Комисията и на Съвета, изведени, от една страна, от практиката на Съда във връзка с член 13 от Протокола, която защитава данъчното освобождаване от опитите на държави-членки да атакуват този принцип по пряк или косвен начин (Решение от 24 февруари 1988 г. по дело Комисия/Белгия, 260/86, Recueil, стр. 955 и Решение от 14 октомври 1999 г. по дело Vander Zwalen Massart, C‑229/98, Recueil, стр. І‑7113), и от друга страна, от факта, че Общностите щели да носят по-голяма финансова тежест, отколкото частните наематели, ползващи се от данъчно приспадане на наема и на разходите.
61. В действителност, както посочва белгийското правителство, тази съдебна практика се отнася до тълкуването на разпоредби от Протокола, които освобождават длъжностните лица и другите служители на Общностите от национални данъци върху заплатите, надниците и възнагражденията им. Това освобождаване се отнася специално за служителите на Общностите и е ограничено до национално облагане, което може да засегне доходите, произтичащи от изпълнение на техните функции, които доходи са предмет на общностно облагане. Обратно, в настоящото дело не съществува облагане на общностно ниво и освен това са спорни само разпоредбите на Протокола, които освобождават самите Общности от всички преки данъци (вж. в този смисъл Решение по дело AGF Белгия, посочено по-горе, точка 14).
62. Що се отнася до обстоятелството, че наемът и разходите за наемане на недвижим имот могат да се приспаднат от облагаемата основа в случай на лица, които се облагат с корпоративен данък, следва да се констатира, че този довод не може да има никакви последици за изхода на настоящото дело, тъй като институциите на Общностите не осъществяват дейност със стопанска цел и характерът им е напълно различен от този на предприятията, облагани с корпоративен данък.
63. Предвид тези съображения следва да се констатира, че въвеждането на регионален данък не противоречи нито на текста, нито на целите на член 3, алинея първа от Протокола.
64. Следователно искът на Комисията трябва да се отхвърли.
По съдебните разноски
65. По силата на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Кралство Белгия е направило искане за осъждане на Комисията и последната е загубила делото, тя следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски. Съгласно член 69, параграф 4, алинея първа от същия правилник институцията, която е встъпила в спора, понася направените от нея съдебни разноски. Поради това Съветът, който е встъпила страна, следва да заплати направените от него съдебни разноски.
Диспозитив
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
1) Отхвърля иска.
2) Осъжда Комисията на Европейските общности да заплати съдебните разноски.
3) Съветът на Европейския съюз следва да заплати направените от него съдебни разноски.