Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. SZPUNAR
fremsat den 13. september 2018 (1)
Sag C-486/16
Bankia SA
mod
Alfredo Sánchez Martínez,
Sandra Sánchez Triviño
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de Primera Instancia nº
6 de Alicante (retten i første instans nr. 6 i Alicante, Spanien))
»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 93/13/EØF – forbrugerbeskyttelse – urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – vilkår om førtidig ophævelse af en aftale om lån med pant i fast ejendom – artikel 6, stk. 1 – artikel 7, stk. 1 – bedømmelseskriterier for vurderingen af urimelighed – effektivitetsprincippet«
I.      Indledning
1.        Denne anmodning om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af direktiv 93/13/EØF (2). Juzgado de Primera Instancia nº
6 de Alicante (retten i første instans nr. 6 i Alicante, Spanien) har nærmere bestemt rejst spørgsmål om foreneligheden af retspraksis fra Tribunal Supremo (øverste domstol, Spanien) vedrørende fortolkningen af aftalevilkår om førtidig ophævelse i forbindelse med den særlige procedure med henblik på realisering af pant i fast ejendom (herefter »proceduren med henblik på realisering af pant i fast ejendom«) med den ordning til beskyttelse af forbrugerne, der er fastsat ved dette direktiv.
2.        Hovedsagen indgår således i den samme retlige og retslige sammenhæng som sagerne C-92/16, C-167/16, C-70/17 og C-179/17 (3).
3.        Lighederne mellem de præjudicielle spørgsmål, som har givet anledning til den nærværende sag, og de spørgsmål, der er blevet forelagt af de forelæggende retter i sagerne C-70/17 og C-179/17, for hvilke mit forslag til afgørelse ligeledes fremsættes i dag, giver mig derfor mulighed for på visse punkter at henvise til den argumentation, der er fremlagt i de forslag til afgørelse, som fremlægges i disse parallelle sager, for at undgå gentagelser.
II.    Retsforskrifter
A.      EU-retten
4.        Det fremgår af fjerde betragtning til direktiv 93/13, at »det påhviler medlemsstaterne at sørge for, at der ikke fastsættes urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler«.
5.        Artikel 1, stk. 2, i direktiv 93/13 bestemmer:
»Kontraktvilkår, som afspejler love eller bindende administrative bestemmelser […], er ikke underlagt dette direktivs bestemmelser.«
6.        Direktivets artikel 3, stk. 1 og 2, bestemmer følgende:
»1.      Et kontraktvilkår, der ikke har været genstand for individuel forhandling, anses for urimeligt, hvis det til trods for kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren.
2.      Et kontraktvilkår anses altid for ikke at have været genstand for individuel forhandling, når det er udarbejdet på forhånd, og forbrugeren derved ikke har haft nogen indflydelse på indholdet, navnlig i forbindelse med en standardkontrakt.«
7.        Det nævnte direktivs artikel 4 er affattet således:
»1.      Det vurderes, om et kontraktvilkår er urimeligt, under hensyn til hvilken type varer eller tjenesteydelser aftalen omfatter, og ved på tidspunktet for aftalens indgåelse at tage hensyn til alle omstændighederne i forbindelse med dens indgåelse samt til alle andre vilkår i aftalen eller i en anden aftale, som hænger sammen med denne, jf. dog artikel 7.
2.      Vurderingen af, om kontraktvilkårene er urimelige, omfatter hverken definitionen af aftalens hovedgenstand eller overensstemmelsen mellem pris og varer eller mellem tjenesteydelser og betalingen herfor, for så vidt disse vilkår er affattet klart og forståeligt.«
8.        Samme direktivs artikel 6, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne fastsætter, at urimelige kontraktvilkår i en aftale, som en erhvervsdrivende har indgået med en forbruger, i henhold til deres nationale lovgivning ikke binder forbrugeren, og at aftalen forbliver bindende for parterne på i øvrigt samme vilkår, hvis den kan opretholdes uden de urimelige kontraktvilkår.«
9.        Artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13 bestemmer:
»Medlemsstaterne sikrer, at der i forbrugernes og konkurrenternes interesse findes egnede og effektive midler til at bringe anvendelsen af urimelige kontraktvilkår i aftaler, der indgås mellem forbrugere og en erhvervsdrivende, til ophør.«
B.      Spansk ret
10.      Artikel 1124 i Código Civil (den borgerlige lovbog) har følgende ordlyd:
»Adgangen til at træde tilbage fra en forpligtelse følger implicit af kontraktens gensidige karakter, såfremt en af de forpligtede ikke opfylder det, som vedkommende har forpligtet sig til.
Skadelidte kan vælge mellem at kræve forpligtelsen opfyldt eller ophævet, idet der i begge tilfælde betales skadeserstatning og renter. Der kan desuden hæves selv i en situation, hvor forpligtelsen oprindelig krævedes opfyldt, såfremt dette ikke viser sig muligt.
Domstolene tager en påstand om ophævelse til følge, såfremt der ikke foreligger grunde, der tilsiger, at sagen bør udsættes.«
11.      Artikel 552, stk. 1 og 3, i Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (lov nr. 1/2000 om den civile retspleje) af 7. januar 2000 (4) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »LEC«), vedrørende kontrol af egen drift af urimelige kontraktvilkår bestemmer:
»1.      Retten undersøger ex officio, om et vilkår i et af de i artikel 557, stk. 1, omhandlede eksigible dokumenter kan karakteriseres som urimeligt. Hvis retten finder, at et af disse vilkår kan karakteriseres således, hører den parterne inden for en frist på 15 dage.
Efter høring af parterne træffer den inden 5 arbejdsdage afgørelse i henhold til artikel 561, stk. 1, nr. 3.
[…]
3.      Når en kendelse, hvorved fuldbyrdelse
nægtes, er blevet endelig, kan rekvirenten udelukkende gøre sine rettigheder gældende i den tilsvarende almindelig civile retssag, såfremt retskraften af den dom eller endelige afgørelse, som ligger til grund for anmodningen om fuldbyrdelse, ikke er til hinder herfor.«
12.      LEC’s artikel 557 er affattet som følger:
»1.      Når fuldbyrdelsen anordnes i henhold til et af de fuldbyrdelsesdokumenter, som er omhandlet i artikel 517, stk. 2, nr. 4, 5, 6 og 7, eller andre dokumenter, der er eksigible som omhandlet i artikel 517, stk. 2, nr. 9, kan rekvisitus alene fremsætte indsigelse mod disse inden for den frist og i den form, der er fastsat i ovenstående artikel, såfremt den henviser til en af følgende grunde:
[…]
7)      Dokumentet indeholder urimelige vilkår.
2.      Såfremt der rejses indsigelse som omhandlet i det foregående stykke, udsætter rettens justitskontor fuldbyrdelsen som et led i foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse.«
13.      LEC’s artikel 561, stk. 1, nr. 3, er affattet således:
»Såfremt det fastslås, at et eller flere kontraktvilkår er urimelige, skal følgerne heraf præciseres i kendelsen, enten ved at det fastslås, at der ikke skal anordnes nogen fuldbyrdelse, eller at fuldbyrdelsen skal anordnes med undtagelse af de vilkår, der anses for urimelige.«
14.      LEC’s artikel 693, stk. 2, om førtidig ophævelse af lån, der skal tilbagebetales i rater, har følgende ordlyd:
»Hele det skyldige beløb i form af hovedstol og renter kan kræves tilbagebetalt, såfremt der er indgået aftale om ophævelse af hele lånet i tilfælde af manglende betaling af mindst tre månedlige ydelser, uden at skyldneren har opfyldt sin betalingsforpligtelse, eller af et antal rater, som tilsammen indebærer, at skyldneren har misligholdt sin forpligtelse i et tidsrum, der som minimum svarer til tre måneder, og denne aftale indgår i oprettelsesdokumentet og fremgår af det tilsvarende register.«
15.      LEC’s artikel 695, der vedrører indsigelser mod fuldbyrdelse af pant i fast ejendom, er affattet som følger:
»1.      I de procedurer, der er omfattet af nærværende kapitel, kan rekvisitus’ indsigelse mod fuldbyrdelsen kun tages til følge, hvis den bygger på følgende grunde:
[…]
4)      at et kontraktvilkår, som udgør fuldbyrdelsesgrundlaget, eller som er afgørende for beregningen af det udestående (skyldige) beløb, anses for urimeligt
2.      Når der er fremsat indsigelse som omhandlet i foregående stykke, udsætter rettens justitskontor fuldbyrdelsen og indkalder parterne til et møde for den ret, der har anordnet fuldbyrdelsen. Der skal hengå mindst 15 dage fra indkaldelsen til mødet for retten. Ved dette møde skal retten høre parterne og gennemgå de forelagte dokumenter. Senest 2 dage efter mødet skal retten ved kendelse meddele sin afgørelse i sagen.
3.      […]
Såfremt den fjerde indsigelsesgrund [i nærværende artikels stk. 1] tages til følge, indstilles fuldbyrdelsen ikke, hvis det pågældende kontraktvilkår udgør fuldbyrdelsesgrundlaget. I modsat fald opretholdes fuldbyrdelsen uden anvendelse af det urimelige kontraktvilkår.
4.      Kendelser, hvorved det besluttes, at fuldbyrdelsen skal indstilles, at et urimeligt kontraktvilkår ikke skal finde anvendelse, eller at indsigelsesgrunden i stk. 1, nr. 4, ikke skal tages til følge, kan appelleres.
I alle andre tilfælde kan kendelser, hvorved der tages stilling til indsigelsesgrunde, som er omfattet af denne artikel, ikke appelleres, og virkningen heraf gælder alene for den fuldbyrdelsessag, hvori kendelsen afsiges.«
16.      LEC’s artikel 698, stk. 1, bestemmer:
»Ethvert krav, som debitor, tredjemand og andre berørte kan fremsætte, og som ikke er omfattet af de foregående artikler, herunder vedrørende dokumentets ugyldighed eller fordringens forfaldstid, sikkerhed, ophør eller størrelse, behandles under en herfor fastsat procedure, der ikke kan føre til udsættelse eller forsinkelse af den [retslige fuldbyrdelses]procedure, der er fastsat i nærværende kapitel.«
17.      Direktiv 93/13 blev gennemført i den spanske retsorden ved Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación (lov nr. 7/1998 om almindelige kontraktvilkår) af 13. april 1998 (5) og ved Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (kongeligt lovdekret nr. 1/2007 om vedtagelse af den konsoliderede tekst til den generelle lov om beskyttelse af forbrugere og brugere og anden tilknyttet lovgivning) af 16. november 2007 (6).
18.      I henhold til artikel 83 i kongeligt lovdekret nr. 1/2007, som ændret ved lov nr. 3/2014 af 27. marts 2014 (7), gælder:
»Urimelige kontraktvilkår er uden videre ugyldige og betragtes, som om de ikke var aftalte.
Dommeren erklærer, efter at have hørt parterne, urimelige vilkår, der er inkorporeret i aftalen, ugyldige, idet aftalen ikke desto mindre fortsat binder parterne efter de samme vilkår, hvis den kan opretholdes uden de urimelige vilkår.«
III. De faktiske omstændigheder i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
19.      Den 20. januar 2006 indgik banken Caja de Ahorros de Valencia, Castellón y Alicante (sparekassen i Valencia, Castellón og Alicante, senere Bankia SA, herefter »Bankia«) en aftale med Alfredo Sánchez Martínez og Sandra Sánchez Triviño om lån med sikkerhed i fast ejendom med et beløb på 140 000 EUR og en varighed fastsat til 35 år. Denne aftale skulle finansiere køb af en fast ejendom til anvendelse som hovedbopæl. Den 18. oktober 2006 blev denne aftale fornyet med henblik på at opdele lånet i to trancher (tranche A og B).
20.      For så vidt angår tilbagebetalingen af lånets tranche A erklærede Bankia efter manglende betaling af de månedlige ydelser for februar og marts 2012 (på henholdsvis 131,56 EUR og 131,92 EUR) og efter delvist manglende betaling af den månedlige ydelse for april 2012 (det fortsat skyldige beløb var 31,21 EUR) en førtidig ophævelse af denne tranche. For så vidt angår tilbagebetalingen af lånets tranche B blev betalingen af månedlige ydelser afbrudt den 18. april 2012.
21.      Den 17. april 2013 indgav Bankia begæring om fuldbyrdelse af pant i fast ejendom ved Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicante (retten i første instans nr. 11 i Alicante, Spanien), som den 2. oktober 2013 anordnede udlæg i pantet på grundlag af fuldbyrdelsesdokumentet.
22.      Den 12. marts 2014 gjorde skyldnerne indsigelse mod udlægget, idet de gjorde gældende, at aftalen om lån med sikkerhed i fast ejendom indeholdt flere urimelige vilkår, herunder aftalens punkt 6a om førtidig ophævelse. I henhold til dette punkt »kan banken erklære førtidig ophævelse af lånet og kræve omgående betaling af de beløb, den er skyldig for hovedstol og renter, herunder morarenter [...] i de følgende tilfælde: a) Låntager betaler ikke, helt eller delvist, en af de ydelser af hovedstol eller renter, som er aftalt ved denne aftale, ved ydelsens forfald«.
23.      Den 26. maj 2014 afsagde Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicante (retten i første instans nr. 11 i Alicante) en kendelse, som erklærede dette punkt for urimeligt, og som gav afslag på begæringen om udlæg.
24.      Den 27. juni 2014 iværksatte Bankia appel af denne afgørelse ved Audiencia Provincial de Alicante (regional domstol i Alicante, Spanien), som forkastede appellen ved kendelse af 14. oktober 2014.
25.      Den 20. maj 2015 indgav Bankia på ny en begæring om udlæg ved Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (retten i første instans nr. 6 i Alicante) på basis af det samme fuldbyrdelsesgrundlag mod Alfredo Sánchez Martínez og Sandra Sánchez Triviño.
26.      Ved kendelse af 14. oktober 2015 har den forelæggende ret forkastet denne begæring. Den 11. februar 2016 blev denne kendelse ophævet af Audiencia Provincial de Alicante (regional domstol i Alicante) med den begrundelse, at skyldnerne ikke havde betalt 38 månedlige ydelser. Da kendelsen i appelsagen ikke anordnede udlæg, skal den forelæggende ret på ny træffe afgørelse vedrørende dette spørgsmål.
27.      Under disse omstændigheder har Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (retten i første instans nr. 6 i Alicante) ved afgørelse af 28. juli 2016 indleveret til Domstolens justitskontor den 12. september 2016 besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse (8):
1)      Er det i strid med effektivitetsprincippet i artikel 7, stk. 1, i [direktiv 93/13] at træffe afgørelse om iværksættelse af realisering af pant på grundlag af et kontraktvilkår om fremskyndet forfald, der er erklæret urimeligt ved en endelig retsafgørelse, der er truffet i en tidligere procedure om realisering af pant i fast ejendom mellem de samme parter og baseret på den samme kontrakt om lån mod pant i fast ejendom, selv om det i den nationale retsorden ikke anerkendes, at den nævnte tidligere retsafgørelse har materiel retskraft, mens det i samme retsorden fastsættes, at det er udelukket at indlede en ny procedure med henblik på realisering af pantet på grundlag af det samme fuldbyrdelsesdokument?
2)      I forbindelse med en procedure med henblik på realisering af pant i fast ejendom, hvorved retten i første instans har afslået iværksættelse af en sådan realisering af pant, da den er baseret på et kontraktvilkår om fremskyndet forfald, der i en anden tidligere sag om realisering af pant i fast ejendom på grundlag af samme dokument og mellem de samme parter er blevet erklæret urimeligt, og hvorved afslaget på iværksættelse af realiseringen af pantet er blevet ophævet af appelretten, der hjemviste sagen med henblik på iværksættelse i første instans af realiseringen af pantet, er det da i strid med effektivitetsprincippet i artikel 7, stk. 1, i [direktiv 93/13] at lade retten i første instans være bundet af den afgørelse, der er truffet i appelinstansen, eller skal national ret fortolkes således, at retten i første instans ikke er bundet af afgørelsen i anden instans, når der allerede foreligger en tidligere og endelig retsafgørelse, hvorved det kontraktvilkår om fremskyndet forfald, der ligger til grund for iværksættelsen af realiseringen af pantet, blev erklæret ugyldigt, hvorfor retten i første instans i det foreliggende tilfælde på ny skal træffe afgørelse om at afslå behandlingen af fuldbyrdelsesbegæringen?«
IV.    Retsforhandlingerne for Domstolen
28.      Domstolens præsident udsatte ved kendelser af henholdsvis 18. marts, 21. april og 10. oktober 2016 behandlingen af sagerne C-92/16, C-167/16 og C-486/16, indtil Domstolen havde afsagt dom af 26. januar 2017, Banco Primus (9).
29.      Efter forkyndelsen af denne dom har den forelæggende ret ved kendelse af 21. februar 2017 anført, at den ønsker at fastholde sit andet og tredje præjudicielle spørgsmål.
30.      Domstolens præsident fastsatte ved afgørelse af 24. oktober 2017 koordineret behandling af sagerne C-92/16, C-167/16, C-486/16, C-70/17 og C-179/17.
31.      Ved afgørelse af 20. februar 2018 besluttede Domstolen i henhold til procesreglementets artikel 29, stk. 1, at sagerne C-92/16, C-167/16 og C-486/16 skulle henvises til Første Afdeling med den samme sammensætning, og at der skulle afholdes en fælles mundtlig forhandling for disse sager i henhold til procesreglementets artikel 77.
32.      Der er blevet indgivet skriftlige bemærkninger i nærværende sag af Bankia, den spanske regering og Europa-Kommissionen.
33.      Repræsentanter for parterne i tvisten i hovedsagen, den spanske regering og Kommissionen har afgivet mundtlige indlæg i det fælles retsmøde, der blev afholdt den 16. maj 2018.
V.      Bedømmelse
34.      I den nærværende sag vil jeg indledningsvis henvise til de betragtninger, jeg har redegjort for i mit forslag til afgørelse i sagerne C-70/17 og C-179/17 vedrørende forløbet af hovedsagen og analysen af de spørgsmål, den forelæggende ret har forelagt Domstolen.
A.      Almindelige betragtninger om forbrugerbeskyttelse og Domstolens relevante praksis
35.      Ved besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål, der er stillet af den forelæggende ret, bør dels de almindelige overvejelser, der er gengivet i punkt 51-56 i mit forslag til afgørelse i sagerne C-70/17 og C-179/17, dels Domstolens relevante praksis, som analyseres i nævnte forslag til afgørelses punkt 65-82, lægges til grund.
Disse overvejelser og denne retspraksis udgør ikke blot grundlaget for de svar, der foreslås på de retlige spørgsmål, der er rejst af de forelæggende retter i sagerne C-70/17 og C-179/17, men ligeledes den retlige og retslige ramme, der finder anvendelse ved undersøgelsen af de spørgsmål, den forelæggende ret har stillet i nærværende sag.
36.      For så vidt angår de almindelige overvejelser giver disse indledningsvis mulighed for at definere den sammenhæng, hvori direktiv 93/13 indgår, og endvidere at fastslå, hvorledes EU-retten, bl.a. takket være dette direktiv, har placeret forbrugerbeskyttelsen i centrum for den europæiske integrationsproces, og endelig at genkalde et væsentligt aspekt ved dette direktiv, nemlig den omstændighed, at harmoniseringen af forbrugerbeskyttelsen anses for nødvendig for styrkelsen af det indre marked og dermed for styrkelsen af det økonomiske og sociale liv (10).
37.      For så vidt angår Domstolens relevante praksis viser fremstillingen i punkt 65-82 i mit forslag til afgørelse i sagerne C-70/17 og C-179/17 et væsentligt aspekt, nemlig at de nationale retsinstansers kontrolprocedure med urimelige aftalevilkår indeholder to på hinanden følgende forskellige trin, som indebærer to særskilte processer eller øvelser. Det første trin vedrører den nationale retsinstans’ kvalificering af aftalevilkåret som urimeligt, mens det andet trin angår de følger, som den nationale retsinstans skal drage af kvalificeringen af vilkåret som urimeligt. Denne øvelse fra den nationale retsinstans’ side, der består i at drage alle konsekvenserne af vilkårets urimelige karakter, adskiller sig såvel tidsmæssigt som materielt set fra den forudgående kvalificering. Den omstændighed, at disse to trin følger efter hinanden tidsmæssigt, må ikke forlede os til at sammenblande dem. Deres forskelle fremgår i øvrigt klart af Domstolens praksis, som vi vil se nedenfor (11).
38.      Det fremgår således af den relevante retspraksis, at når den nationale retsinstans har fastslået den urimelige karakter af vilkåret om førtidig ophævelse (første trin) (12), er den almindelige regel som fastslået i Domstolens faste praksis, og som følger af ordlyden af artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13, at den nationale retsinstans derefter er forpligtet til at drage alle konsekvenser af denne konstatering (andet trin), dvs. at retsinstansen er forpligtet til at forkaste anvendelsen af et urimeligt vilkår, uden at den er bemyndiget til at ændre indholdet deraf. Denne kontrakt skal principielt opretholdes uden nogen anden ændring end den, der følger af ophævelsen af urimelige kontraktvilkår, for så vidt som en sådan opretholdelse af kontrakten retligt set er mulig under anvendelse af bestemmelserne i national ret (13).
39.      Det fremgår ligeledes af en undersøgelse af den relevante retspraksis, at der indtil denne dags dato kun kendes én undtagelse til denne almindelige regel, nemlig den regel, der følger af dommen i sagen Kásler og Káslerné Rábai (14). Som jeg har anført i punkt 80-82 i mit forslag til afgørelse i sagerne C-70/17 og C-179/17, har Domstolen imidlertid fastlagt visse betingelser for, at den undtagelse, der er fastsat i den dom, kan anvendes af den nationale retsinstans i overensstemmelse med direktiv 93/13 og Domstolens praksis. Når en aftale indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger ikke kan opretholdes, efter at et urimeligt vilkår er blevet ophævet, er artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13 ikke til hinder for en national bestemmelse, der tillader den nationale ret at afhjælpe den manglende gyldighed af dette vilkår ved at erstatte det med en deklaratorisk bestemmelse i national ret (15).  To betingelser skal imidlertid være opfyldt. Dels skal denne erstatning bevirke, »at aftalen til trods for ophævelsen af [det urimelige vilkår] kan opretholdes«, og at »den fortsat [er] bindende for parterne« (16). Dels skal erstatningen – i en situation hvor retten er forpligtet til at annullere aftalen i det hele – bevirke, at »negative følger for forbrugeren, [som kunne føre til, at] den forebyggende virkning af at annullere aftalen ville gå tabt«, undgås (17).
40.      Det er derfor i lyset af den retspraksis, der er gengivet i de foregående punkter, og som er grundigt undersøgt i punkt 65-82 i mit forslag til afgørelse i sagerne C-70/17 og C-179/17, at den forelæggende rets spørgsmål i nærværende sag skal besvares.
B.      Sagens genstand
41.      Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at banken to gange har begæret udlæg i den pantsatte faste ejendom. De to procedurer med henblik på realisering af pant i fast ejendom udspiller sig således mellem de samme parter og bygger på den samme aftale om lån med sikkerhed i fast ejendom.
42.      I forbindelse med den første procedure med henblik på realisering af pant i fast ejendom fastslog Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicante (retten i første instans nr. 11 i Alicante) efter at have fastslået den urimelige karakter af vilkåret om førtidig ophævelse, at der ikke var grundlag for at træffe afgørelse om udlæg. Den kendelse om manglende grundlag, som denne retsinstans afsagde, blev stadfæstet af appelinstansen med den begrundelse, at manglende betaling af to månedlige ydelser ikke var tilstrækkeligt alvorligt til at give anledning til førtidig ophævelse.
43.      I forbindelse med den anden procedure med henblik på realisering af pant i fast ejendom afsagde den forelæggende ret en kendelse, hvorved den gav afslag på at træffe afgørelse om udlæg med den begrundelse, at det fremgik af sagsakterne, at førsteinstansen under den tidligere procedure havde fastslået, at der ikke var grundlag for at træffe afgørelse om udlæg grundet den urimelige karakter af vilkåret om førtidig ophævelse. Denne kendelse, som blev afsagt på grundlag af LEC’s artikel 552, stk. 3 (18), blev ophævet af samme appelinstans med den begrundelse, at den manglende betaling havde en alvorligere karakter end det, der var blevet undersøgt i den første procedure.
44.      Det særlige ved den nærværende sag beror således på den omstændighed, at forelæggelsen sker i forbindelse med den anden procedure med henblik på realisering af pant i fast ejendom.
45.      Den forelæggende ret har anført, at appelinstansens kendelse i forbindelse med denne anden procedure »forekommer at gå i samme retning« som dommen fra Tribunal Supremo (øverste domstol) af 23. december 2015 vedrørende vilkåret om førtidig ophævelse (19), som blev bekræftet ved dom af 18. februar 2016 (20). Tribunal Supremo (øverste domstol) fastslog i disse domme, at gyldigheden af vilkår om førtidig ophævelse kræver, at disse vilkår tilpasser misligholdelsens alvor som funktion af lånets varighed og beløb, og giver forbrugeren mulighed for at undgå anvendelsen deraf ved en omhyggelig, afhjælpende adfærd. Tribunal Supremo (øverste domstol) har imidlertid præciseret, at fuldbyrdelse af pant i fast ejendom kan forfølges, hvis muligheden for at erklære førtidig ophævelse af lånet blev udøvet på en ikke urimelig vis, grundet de fordele, som den særlige procedure indrømmer forbrugeren.
Derudover tillod Tribunal Supremo (øverste domstol) en deklaratorisk anvendelse af en bestemmelse i national ret, såsom LEC’s artikel 693, stk. 2, med henblik på at kunne forfølge denne procedure (21).
46.      Den forelæggende ret antager derfor, at appelinstansen, henset til retspraksis fra Tribunal Supremo (øverste domstol), hjemviste sagen til den forelæggende ret med henblik på, at denne skulle give medhold i begæringen om udlæg med den begrundelse, at låntagernes misligholdelse i mellemtiden var tilstrækkeligt alvorlig, og anordne fuldbyrdelse af pantet i den faste ejendom.
47.      Selv om den forelæggende ret nærer den opfattelse, at den i hovedsagen skal følge appelinstansens kendelse, er den ikke desto mindre i tvivl om, hvorvidt Tribunal Supremos (øverste domstol) fortolkning – og dermed denne kendelse –
er forenelig med direktiv 93/13.
48.      Det følger af det foregående, at de præjudicielle spørgsmål på visse punkter adskiller sig fra de spørgsmål, der er blevet forelagt i sagerne C-92/16, C-167/16, C-70/17 og C-179/17. Det fremgår i øvrigt klart af forelæggelsesafgørelsen, at forløbet af den nærværende sag ikke desto mindre indgår i den samme retlige og retslige sammenhæng som sagerne C-92/16, C-167/16, C-70/17 og C-179/17. Som følge deraf bør dette forslag til afgørelse læses i sammenhæng med det forslag til afgørelse, som jeg samtidig fremlægger i sagerne C-70/17 og C-179/17.
C.      Om de præjudicielle spørgsmål
49.      Med de præjudicielle spørgsmål, som efter min opfattelse bør undersøges sammen, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13, henset til effektivitetsprincippet, er til hinder for en fortolkning af den nationale procesret, som pålægger en lavere retsinstans at foretage udlæg i fast ejendom på grundlag af et vilkår om førtidig ophævelse, hvis urimelige karakter er blevet fastslået ved en endelig dom afsagt af en højere retsinstans i forbindelse med en procedure med henblik på realisering af pant i fast ejendom mellem de samme parter og på basis af det samme fuldbyrdelsesgrundlag.
50.      Det forekommer mig hensigtsmæssigt at præciserer fire forhold med henblik på analysen af disse spørgsmål.
51.      Jeg bemærker for det første, at i henhold til Domstolens faste praksis er det inden for rammerne af proceduren i henhold til artikel 267 TEUF, som er baseret på en klar adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens funktioner, alene den nationale ret, der har kompetence til at fastlægge og vurdere hovedsagens faktiske omstændigheder og til at fortolke og anvende den nationale ret (22).
52.      For det andet kan jeg, henset til den argumentation, jeg har gjort rede for i punkt 84-136 i mit forslag til afgørelse i sagerne C-70/17 og C-179/17, ikke tilslutte mig det argument, som den spanske regering har fremført i dens skriftlige bemærkninger, hvorefter de to procedurer med henblik på realisering af pant i fast ejendom blev indledt på to særskilte grundlag. Den spanske regering har således gjort gældende, at den første procedure med henblik på realisering af pant i fast ejendom blev indledt på grundlag af det urimelige vilkår om førtidig ophævelse, mens den anden procedure blev indledt på grundlag af LEC’s artikel 693, stk. 2, i overensstemmelse med Tribunal Supremos (øverste domstol) dom nr. 705/2015 (23).
53.      Jeg gør i denne henseende opmærksom på, at Domstolen allerede har fastslået, at direktiv 93/13 er til hinder for en domstolsfortolkning af en national retsforskrift, der regulerer kontraktvilkår om førtidig ophævelse af låneaftaler, såsom LEC’s artikel 693, stk. 2, der forbyder en national domstol, som fastslår, at der foreligger et sådant urimeligt kontraktvilkår, at erklære dette ugyldigt og at undlade at anvende det, selv om den erhvervsdrivende rent faktisk ikke har anvendt vilkåret, men har overholdt de betingelser, der er foreskrevet i denne nationale retsforskrift (24).
54.      I den foreliggende sag er det forhold, at banken først har iværksat proceduren med henblik på realisering af pant i fast ejendom efter manglende betaling af 38 på hinanden følgende månedlige ydelser, en faktisk omstændighed, som ikke skal tages i betragtning ved vurderingen af den urimelige karakter af et kontraktvilkår, der har til formål at gøre det muligt for banken at realisere pantet i fast ejendom ved manglende betaling af en enkelt månedlig ydelse. Jeg bemærker i denne henseende, at en rimelig adfærd i forbindelse med et urimeligt kontraktvilkår ud fra et forbrugerbeskyttelsesmæssigt synspunkt ikke kan bevirke, at kontraktvilkåret ikke længere er urimeligt (25).
55.      Jeg gør derudover opmærksom på, at det fremgår af de betragtninger, der redegøres for i punkt 127-133 i mit forslag til afgørelse i sagerne C-70/17 og C-179/17, og navnlig i punkt 124 i det nævnte forslag til afgørelse, at det følger af Domstolens praksis, at et urimeligt vilkår, der annulleres, anses for aldrig at have eksisteret og for ikke at have haft nogen virkning. Anvendelsen af artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13 i den foreliggende sag har således den praktiske konsekvens, at når den nationale ret fastslår, at vilkåret om førtidig ophævelse er ugyldigt, kan der ikke indledes en procedure med henblik på realisering af pant i fast ejendom, og hvis denne procedure er indledt, kan den ikke fortsættes, eftersom vilkåret
om førtidig ophævelse af parternes aftale og henvisningen til en enkelt forfalden ydelse, som er indført i registret, er erklæret urimelige og følgelig ugyldige og uden virkning.
Det skal ligeledes bemærkes, at hvis vilkårets manglende gyldighed kunne afhjælpes ved at anvende det mindsteantal på tre månedlige afdrag, der er fastsat i LEC’s artikel 693, stk. 2, ville dette de facto svare til at give de nationale retsinstanser mulighed for at ændre dette vilkår. Som Domstolen gjorde opmærksom på i dommen i sagen Gutiérrez Naranjo m.fl., »skal den nationale retsinstans ikke have beføjelse til at ændre indholdet i de urimelige vilkår, idet en sådan adgang kunne bidrage til at ophæve den afskrækkende virkning over for erhvervsdrivende, der opstår ved helt og holdent at undlade at anvende sådanne urimelige vilkår over for forbrugerne« (26).
56.      Jeg bemærker for det tredje, at da der ikke er sket en harmonisering af de nationale mekanismer for tvangsfuldbyrdelse, henhører fremgangsmåderne for iværksættelse af indsigelsesgrunde inden for rammerne af en procedure med henblik på realisering af pant i fast ejendom, og de beføjelser, der er tillagt den ret, som har kompetence til at tage stilling til lovligheden af de kontraktvilkår, som udgør fuldbyrdelsesgrundlaget, under medlemsstaternes nationale retsordener i medfør af princippet om sidstnævntes procesautonomi, dog på betingelse af, at disse bestemmelser ikke må være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende situationer, der er underlagt national ret (ækvivalensprincippet), og at de i praksis ikke må gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der er tillagt forbrugerne ved EU-retten (effektivitetsprincippet) (27).
57.      Hvad for det første angår ækvivalensprincippet bemærkes, at den forelæggende ret ikke har anført nogen oplysninger, der kan give anledning til at betvivle, at den nationale procesret er i overensstemmelse dette princip.
58.      Hvad for det andet angår effektivitetsprincippet følger det af Domstolens retspraksis, at hvert enkelt tilfælde, hvor der opstår spørgsmål om, hvorvidt en national processuel bestemmelse gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at anvende EU-retten, skal bedømmes under hensyn til, hvilken stilling bestemmelsen indtager i den samlede procedure, herunder dens forløb og dens særlige kendetegn, for de forskellige nationale instanser (28).
59.      Den forelæggende ret har henvist til, at når kendelsen, hvorved fuldbyrdelsen blev afvist, er blevet endelig, kan rekvirenten i henhold til LEC’s artikel 552, stk. 3, udelukkende gøre sine rettigheder gældende i den tilsvarende almindelig civile retssag, såfremt retskraften af den dom eller endelige afgørelse, som ligger til grund for anmodningen om fuldbyrdelse, ikke er til hinder herfor (29).
60.      Jeg bemærker i denne henseende, at det fremgår af forelæggelseskendelsen, at den urimelige karakter af vilkåret om førtidig ophævelse allerede var blevet fastslået ved en endelig retslig afgørelse i forbindelse med den tidligere procedure med henblik på realisering af pant i fast ejendom mellem de samme parter og på basis af det samme fuldbyrdelsesgrundlag. Efter at den forelæggende ret havde fastslået, at det var ufornødent at træffe afgørelse i den anden procedure med henblik på realisering af pant i fast ejendom, hjemviste appeldomstolen, idet den lagde retspraksis fra Tribunal Supremo (øverste domstol) til grund, sagen til den forelæggende ret, med henblik på at der skulle gives medhold i fuldbyrdelsesbegæringen med den begrundelse, at det høje antal af ubetalte månedlige ydelser nu fremviste den påkrævede alvorlighed, og at der skulle anordnes tvangsfuldbyrdelse.
61.      Det er min opfattelse, at en fortolkning af den anvendelige nationale procesret, som ikke giver den forelæggende ret mulighed for at erklære vilkåret om førtidig ophævelse ugyldigt med den begrundelse, at denne retsinstans er bundet af den anden afgørelse, som strider mod EU-retten, fra appeldomstolen, strider mod effektivitetsprincippet, idet den i praksis indebærer, at forbrugeren forbliver bundet af et urimeligt kontraktvilkår. Under disse omstændigheder ville det være umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt for forbrugeren at gøre sine rettigheder gældende.
62.      Den forelæggende ret har for det fjerde endelig bemærket, at den spanske retsorden ikke anerkender de positive virkninger af res judicata for en endelig dom afsagt af en appelinstans i forbindelse med en procedure for realisering af pant i fast ejendom (LEC’s artikel 222 og artikel 695, stk. 4), men foreskriver, at der ikke kan indledes en ny procedure for realisering af pant i fast ejendom på basis af det samme fuldbyrdelsesgrundlag.
63.      Følgelig vedrører det spørgsmål, Domstolen har fået forelagt i den foreliggende sag, som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, på ingen måde princippet om res judicata i forbindelse med en procedure for realisering af pant i fast ejendom inden for den spanske retsorden, men derimod den pligt, som en lavere retsinstans har til at efterkomme instruktioner fra en højere retsinstans i forbindelse med fortolkningen af EU-retlige bestemmelser, som er nødvendige ved afgørelsen af en tvist.
64.      Jeg bemærker, som Domstolen gentagne gange har fastslået, at alene den omstændighed, at der findes en national lovbestemmelse, hvorefter de retter, som ikke dømmer i sidste instans, skal følge den af en overordnet instans foretagne retlige bedømmelse, ikke kan fratage disse retter den mulighed, der er fastsat i artikel 267 TEUF, for at forelægge Domstolen fortolkningsspørgsmål vedrørende EU-retten (30). I øvrigt har Domstolen ligeledes fastslået, at en ret, som ikke træffer afgørelse i sidste instans, skal have frihed til, navnlig hvis den skønner, at den højere instans’ retlige bedømmelse kan føre til, at der afsiges en dom i strid med EU-retten, at forelægge Domstolen de spørgsmål, som giver anledning til tvivl (31). En national ret, der behandler en sag, har følgelig efter omstændighederne adgang eller forpligtelse til – når den skønner, at der inden for rammerne af denne sag er rejst et spørgsmål vedrørende fortolkningen af EU-retten – at indgive en anmodning om præjudiciel afgørelse
til Domstolen, uden at denne adgang eller forpligtelse kan begrænses af nationale regler af lovgivningsmæssig art eller af retspraksis (32).
65.      Henset til samtlige ovenstående betragtninger er det min opfattelse, at artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13, henset til effektivitetsprincippet, er til hinder for en fortolkning af den nationale procesret, som pålægger en lavere retsinstans at foretage udlæg i fast ejendom på grundlag af et vilkår om førtidig ophævelse, hvis urimelige karakter er blevet fastslået ved en endelig dom afsagt af en højere retsinstans i forbindelse med en procedure med henblik på realisering af pant i fast ejendom mellem de samme parter og på basis af det samme fuldbyrdelsesgrundlag.
VI.    Forslag til afgørelse
66.      På baggrund af disse betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af de af Juzgado de Primera Instancia nº
6 de Alicante (retten i første instans nr. 6 i Alicante, Spanien) forelagte præjudicielle spørgsmål som følger:
»Artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler er, henset til effektivitetsprincippet, til hinder for en fortolkning af den nationale procesret, som pålægger en lavere retsinstans at foretage udlæg i fast ejendom på grundlag af et vilkår om førtidig ophævelse, hvis urimelige karakter er blevet fastslået ved en endelig dom afsagt af en højere retsinstans i forbindelse med en procedure med henblik på realisering af pant i fast ejendom mellem de samme parter og på basis af det samme fuldbyrdelsesgrundlag.«
1 –      Originalsprog: fransk.
2 –      Rådets direktiv af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29).
3 –      Med henblik på et samlet overblik over den retlige problematik, der ligger til grund for anmodningerne om præjudiciel afgørelse i sagerne C-92/16, C-167/16, C-486/16, C-70/17 og C-179/17, henviser jeg til mine forslag til afgørelse i sagerne C-70/17 og C-179/17 samt i sagerne C-92/16 og C-167/16.
4 –      BOE nr. 7 af 8. januar 2000, s. 575.
5 –      BOE nr. 89 af 14.4.1998, s. 12304.
6 –      BOE nr. 287 af 30.11.2007, s. 49181.
7 –      BOE nr. 52 af 1.3.2014, s. 19339.
8 –      Efter forkyndelsen af dom af 26.1.2017, Banco Primus (C-421/14, EU:C:2017:60), har den forelæggende ret ved kendelse af 21.2.2017 afgjort, at den ønsker at fastholde sit andet og tredje præjudicielle spørgsmål. Da det første spørgsmål er trukket tilbage, gengives det ikke i dette forslag til afgørelse. Jf. ligeledes i denne henseende punkt 29 i dette forslag til afgørelse.
9 –      C-421/14, EU:C:2017:60.
10 –      Jf. punkt 51-57 i mit forslag til afgørelse i sagerne C-70/17 og C-179/17.
11 –      Jf. punkt 65 i mit forslag til afgørelse i sagerne C-70/17 og C-179/17.
12 –      Jf. punkt 66-71 i mit forslag til afgørelse i sagerne C-70/17 og C-179/17 og den deri nævnte retspraksis.
13 –      Jf. punkt 72-79 i mit forslag til afgørelse i sagerne C-70/17 og C-179/17 og den deri nævnte retspraksis. Det forekommer mig navnlig vigtigt at henvise til punkt 79 i dette forslag til afgørelse, hvori jeg fastslår en væsentlig pointe: Der må ikke foreligge nogen tvivl om, at genetableringen af ligevægten mellem forbrugeren og den erhvervsdrivende ikke må føre til, at urimelige kontraktvilkår kan ændres. Denne mulighed ville således dels stride mod artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13, som ville miste sit indhold og som følge deraf den effektive virkning af den beskyttelse, der tilsigtes med bestemmelsen. Dels ville en sådan mulighed gøre det umuligt at opretholde den afskrækkende virkning, som umuligheden i at anvende sådanne vilkår over for forbrugere har på de erhvervsdrivende.
14 –      Dom af 30.4.2014 (C-26/13, EU:C:2014:282).
15 –      Dom af 30.4.2014, Kásler og Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, præmis 85). Jf. ligeledes kendelse af 11.6.2015, Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C-602/13, ikke trykt i Sml., EU:C:2015:397, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis): »Domstolen har ganske vist ligeledes anerkendt den nationale rets mulighed for at erstatte et urimeligt kontraktvilkår med en national deklaratorisk bestemmelse, forudsat at denne erstatning er forenelig med formålet med artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13 og muliggør en indførelse af en reel balance mellem medkontrahenternes rettigheder og forpligtelser. Denne mulighed er imidlertid begrænset til tilfælde, hvor den omstændighed, at det urimelige vilkår erklæres ugyldigt, ville forpligte den nationale ret til at annullere aftalen i det hele, hvilket ville have negative følger for forbrugeren.« Jf. ligeledes fodnote 13 i nærværende forslag til afgørelse og punkt 79 i mit forslag til afgørelse i sagerne C-70/17 og C-179/17.
16 –      Dom af 30.4.2014, Kásler og Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, præmis 81).
17 –      Dom af 30.4.2014, Kásler og Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, præmis 83).
18 –      Jf. punkt 11 i dette forslag til afgørelse.
19 –      Dom nr. 705/2015 (ECLI:ES:TS:2015:5618).
20 –      Dom nr. 79/2016 (ECLI:ES:TS:2016:626).
21 –      Lige som de forelæggende retter i sagerne C-92/16 og C-167/16 har den forelæggende ret
i den nærværende sag henvist til dissensen i den omhandlede dom fra Tribunal Supremo (øverste domstol). I henhold til den forelæggende ret fremgår det af denne dissens, at [...] kreditor efter konstateringen af, at vilkåret om førtidig ophævelse er urimeligt, ikke længere kan basere sin begæring om fuldbyrdelse på en overholdelse af de i LEC’s artikel 693, stk. 2, omhandlede betingelser [...], fordi dette grundlag er ukorrekt, for så vidt som denne bestemmelse ikke er blevet forhandlet og indeholdt i dokumentet om oprettelse af lån mod pant i fast ejendom, hvori der henvises til »enhver misligholdelse fra skyldner«. […] En anvendelse af LEC’s artikel 693, stk. 2, i et sådant tilfælde, ville således udgøre en tilsidesættelse af Domstolens praksis på et område, der henhører under dens kompetence, og ville således indebære en ændring af det urimelige vilkår, fordi den væsentligste virkning af den umiddelbare ugyldighed, som foreskrives ved ordningen med manglende virkning, ikke overholdes, idet fuldbyrdelsesproceduren ikke indstilles, hvilket fratager denne ordning dens virkning og afskrækkende funktion«. Jf. i denne henseende fodnote 125 i mit forslag til afgørelse i sagerne C-70/17 og C-179/17 og punkt 25 i mit forslag til afgørelse i sagerne C-92/16 og C-167/16. I henhold til litteraturen kan dissenser tjene som inspirationskilde for den nationale retspraksis’ fremtidige udvikling. Jf. M. Wathelet, »La Cour de justice de l’Union européenne sera-t-elle le dernier des mohicans?« i K. Lenaerts (red.), Liber Amicorum Antonio Tizzano. De la Cour CECA à la Cour de l’Union: le long parcours de la justice européenne, G. Giappichelli Editore, Torino, 2018, s. 1031.
22 –      Jf. som et eksempel på denne faste retspraksis fra den senere tid dom af 20.9.2017, Andriciuc m.fl. (C-186/16, EU:C:2017:703, præmis 19), og af 26.1.2017, Banco Primus (C-421/14, EU:C:2017:60, præmis 29).
23 –      For så vidt angår betydningen af, at det fastslås, at et vilkår om førtidig ophævelse er urimeligt set i lyset af Domstolens praksis, se punkt 84-109 i mit forslag til afgørelse i sagerne C-70/17 og C-179/17 og den deri nævnte retspraksis. For så vidt navnlig angår analysen af muligheden for at fortsætte proceduren for realisering af pant i fast ejendom ved supplerende anvendelse af en national retsforskrift som LEC’s artikel 693, stk. 2, se punkt 110-133 i dette forslag til afgørelse og den deri nævnte retspraksis.
24 –      Dom af 26.1.2017, Banco Primus (C-421/14, EU:C:2017:60, præmis 75). Jf. ligeledes de betragtninger, der redegøres for i punkt 118-120 i mit forslag til afgørelse i sagerne C-70/17 og C-179/17.
25 –      Jf. mit forslag til afgørelse Banco Primus (C-421/14, EU:C:2016:69, præmis 85).
26 –      Dom af 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo m.fl. (C-154/15, C-307/15 og C-308/15, EU:C:2016:980, præmis 60, 61 og 66).
27 –      Dom af 14.3.2013, Aziz (C-415/11, EU:C:2013:164, præmis 50).
28 –      Dom af 14.3.2013, Aziz (C-415/11, EU:C:2013:164, præmis 53), og af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349, præmis 49).
29 –      Den forelæggende ret har fremhævet, at »en kendelse, som fuldt ud giver medhold i en indsigelse mod fuldbyrdelse, underbygger den omstændighed, at denne fuldbyrdelse aldrig burde være anordnet, i den foreliggende sag fordi det skyldige beløb, der rejses krav om betaling af, bygger på et urimeligt vilkår«.
30 –      Jf. dom af 16.1.1974, Rheinmühlen-Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3, præmis 4), af 22.6.2010, Melki og Abdeli (C-188/10 og C-189/10, EU:C:2010:363, præmis 42), og af 6.3. 2018, SEGRO og Horváth (C-52/16 og C-113/16, EU:C:2018:157, præmis 48).
31 –      Jf. dom af 16.1.1974, Rheinmühlen-Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3, præmis 4), af 9.3.2010, ERG m.fl. (C-378/08, EU:C:2010:126, præmis 32), af 15.11.2012, Bericap Záródástechnikai (C-180/11, EU:C:2012:717, præmis 55), og af 6.11.2014, Cartiera dell’Adda (C-42/13, EU:C:2014:2345, præmis 27).
32 –      Jf. ligeledes dom af 5.4.2016, PFE (C-689/13, EU:C:2016:199, præmis 34).