62023CJ0044
EUROOPA KOHTU OTSUS (seitsmes koda)
13. märts 2025 (
*1
)
Apellatsioonkaebus – Ühine välis- ja julgeolekupoliitika – Võitlus terrorismi vastu – Teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud piiravad meetmed – Rahaliste vahendite külmutamine – Ühine seisukoht 2001/931/ÜVJP – Artikli 1 lõiked 3, 4 ja 6 – Määrus (EÜ) nr 2580/2001 – Artikli 2 lõige 3 – Organisatsiooni jätmine terroriaktides osalevate isikute, rühmituste ja üksuste loetellu – Kohaldatavus relvastatud konflikti olukorras – Terrorirühmitus – Tegude laad ja nende põhjused – Ajaline distants – Terroristlikus tegevuses osalemise ohu jätkuv olemasolu – Proportsionaalsus – Põhjendamiskohustus
Kohtuasjas C‑44/23 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 27. jaanuaril 2023 esitatud apellatsioonkaebus,
Kurdistan Workers’ Party (PKK), esindajad: advocaten T. Buruma ja A. M. van Eik,
apellant,
teised menetlusosalised:
Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: M.‑C. Cadilhac, B. Driessen ja S. Van Overmeire,
kostja esimeses kohtuastmes,
Euroopa Komisjon, esindajad: C. Giolito, J. Norris ja L. Puccio,
Prantsuse Vabariik, esindajad: J.‑L. Carré, B. Fodda ja W. Zemamta, hiljem J.‑L. Carré ja B. Fodda, lõpuks B. Fodda ja B. Travard,
Madalmaade Kuningriik, esindajad: M. K. Bulterman, J. M. Hoogveld ja J. Langer,
menetlusse astujad esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (seitsmes koda),
koosseisus: esimese koja president F. Biltgen (ettekandja) seitsmenda koja presidendi ülesannetes, viienda koja president M. L. Arastey Sahún ja kohtunik J. Passer,
kohtujurist: P. Pikamäe,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Kurdistan Workers’ Party (PKK) palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 30. novembri 2022. aasta otsuse PKK vs. nõukogu (T‑316/14 RENV ja T‑148/19, EU:T:2022:727; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“) osas, milles sellega jäeti rahuldamata tema hagid, milles paluti tühistada:
–
nõukogu 26. märtsi 2015. aasta rakendusmäärus (EL) 2015/513, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks rakendusmäärus (EL) nr 790/2014 (ELT 2015, L 82, lk 1),
–
nõukogu 31. juuli 2015. aasta rakendusmäärus (EL) 2015/1325, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks rakendusmäärus (EL) 2015/513 (ELT 2015, L 206, lk 12),
–
nõukogu 21. detsembri 2015. aasta rakendusmäärus (EL) 2015/2425, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks rakendusmäärus (EL) 2015/1325 (ELT 2015, L 334, lk 1),
–
nõukogu 12. juuli 2016. aasta rakendusmäärus (EL) 2016/1127, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks rakendusmäärus (EL) 2015/2425 (ELT 2016, L 188, lk 1),
–
nõukogu 27. jaanuari 2017. aasta rakendusmäärus (EL) 2017/150, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks rakendusmäärus (EL) 2016/1127 (ELT 2017, L 23, lk 3),
–
nõukogu 4. augusti 2017. aasta rakendusmäärus (EL) 2017/1420, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks rakendusmäärus (EL) 2017/150 (ELT 2017, L 204, lk 3),
–
nõukogu 8. jaanuari 2019. aasta otsus (ÜVJP) 2019/25, millega muudetakse ja ajakohastatakse loetelu isikutest, rühmitustest ja üksustest, kelle suhtes kohaldatakse ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP (terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta) artikleid 2, 3 ja 4, ning millega tunnistatakse kehtetuks otsus (ÜVJP) 2018/1084 (ELT 2019, L 6, lk 6), ja
–
nõukogu 8. augusti 2019. aasta otsus (ÜVJP) 2019/1341, millega ajakohastatakse loetelu isikutest, rühmitustest ja üksustest, kelle suhtes kohaldatakse ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP (terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta) artikleid 2, 3 ja 4, ning millega tunnistatakse kehtetuks otsus (ÜVJP) 2019/25 (ELT 2019, L 209, lk 15),
osas, milles need määrused ja otsused (edaspidi koos „vaidlusalused aktid“) teda puudutavad.
Õiguslik raamistik
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu resolutsioon 1373 (2001)
2
28. septembril 2001 võttis Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu vastu resolutsiooni 1373 (2001), millega nähakse ette strateegiad kõigi vahenditega terrorismi vastu võitlemiseks ja eeskätt terrorismi rahastamise tõkestamiseks.
3
Selle resolutsiooni preambulis on kinnitatud „vajadust võidelda kooskõlas ÜRO põhikirjaga kõigi vahenditega terroriaktide kui rahvusvahelist rahu ja julgeolekut ähvardavate ohtude vastu“. Selles on samuti rõhutatud riikide kohustust „anda panus rahvusvahelise koostöö heaks, võttes täiendavaid meetmeid, et oma territooriumil kõigi õiguspäraste vahenditega ennetada ja tõkestada terroriaktide rahastamist ja ettevalmistamist“.
4
Selle resolutsiooni punkti 1 alapunkt c sätestab eeskätt, et kõik riigid peavad viivitamata külmutama rahalised vahendid ja muu finantsvara või majandusressursid, mis kuuluvad kas isikutele, kes panevad või üritavad toime panna terroriakte, aitavad kaasa terroriaktide toimepanemisele või osalevad selles, või üksustele, mis kuuluvad sellistele isikutele või on nende kontrolli all, või ka isikutele või üksustele, kes tegutsevad selliste isikute või üksuste nimel või nende juhendamisel.
5
Resolutsioon ei kehtesta loetelu isikutest, kelle suhtes neid piiravaid meetmeid tuleb kohaldada.
Liidu õigus
Ühine seisukoht 2001/931/ÜVJP
6
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1373 (2001) rakendamiseks võttis nõukogu 27. detsembril 2001 vastu ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta (EÜT 2001, L 344, lk 93; ELT eriväljaanne 18/01, lk 217).
7
Seisukoha artikli 1 lõiked 1, 3, 4 ja 6 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Käesolevat ühist seisukohta kohaldatakse järgmiste artiklite kohaselt isikute, rühmituste ja üksuste suhtes, kes osalevad terroriaktides ja on loetletud lisas.
[…]
3.   Käesoleva ühise seisukoha kohaldamisel tähendab „terroriakt“ järgmisi tahtlikke tegusid, mis oma laadi või seose tõttu võivad tõsiselt kahjustada mõnda riiki või rahvusvahelist organisatsiooni ja mida käsitletakse siseriiklikus õiguses õigusrikkumisena, kui nende eesmärk on:
i)
tõsiselt hirmutada elanikkonda;
ii)
sundida valitsust või rahvusvahelist organisatsiooni põhjendamatult mõnda tegu toime panema või sellest hoiduma või
iii)
tõsiselt tasakaalust välja viia või hävitada mõne riigi või rahvusvahelise organisatsiooni poliitiline, põhiseaduslik, majanduslik või ühiskondlik kord:
a)
rünnakud inimelu vastu, mis võivad põhjustada surma;
b)
rünnakud inimese kehalise puutumatuse vastu;
c)
inimrööv või pantvangi võtmine;
d)
riikliku või avaliku rajatise, veondussüsteemi, infrastruktuurirajatise, infosüsteem kaasa arvatud, mandrilavale kinnitatud aluse, avaliku koha või eraomandi tõsine kahjustamine, mis võib ohustada inimelu või põhjustada suurt majanduslikku kahju;
e)
õhusõiduki, laeva või mõne muu ühis- või kaubaveovahendi ebaseaduslik hõivamine;
f)
relvade, lõhkeainete või tuuma-, bio- või keemiarelvade valmistamine, valduses hoidmine, omandamine, vedu, tarnimine või kasutamine, samuti bio- ja keemiarelvadega seotud teadus- ja arendustöö;
g)
ohtlike ainete vabastamine või tulekahjude, plahvatuste või üleujutuste põhjustamine, kui see ohustab inimelu;
h)
vee, elektri või mõne muu tähtsa loodusvaraga varustamise häirimine või katkestamine, kui see ohustab inimelu;
i)
mõne punktides a–h loetletud teo toimepanekuga ähvardamine;
j)
terrorirühmituse juhtimine;
k)
terrorirühmituse tegevuses osalemine, sealhulgas teabe või aineliste vahenditega varustamise või selle rühmituse tegevuse mis tahes viisil rahastamise teel, olles teadlik asjaolust, et selline osalemine aitab kaasa rühmituse kuritegudele.
Käesoleva lõike kohaldamisel tähendab „terrorirühmitus“ rohkem kui kahest isikust koosnevat struktuurilist ühendust, mis on aja jooksul välja kujunenud ja mis tegutseb terroriaktide toimepanekuks kooskõlastatult. „Struktuuriline ühendus“ tähendab rühma, mis ei ole terroriakti vahetuks toimepanekuks juhuslikult moodustunud ning mille liikmete ülesanded ei pruugi olla vormiliselt määratletud, mille liikmeskond ei pruugi olla püsiv ja mille ülesehitus ei pruugi olla välja kujunenud.
4.   Lisas sisalduv loend koostatakse asjakohases toimikus sisalduvate täpsete andmete või tõendite põhjal, millest nähtub, et pädev asutus on asjaomaste isikute, rühmituste või üksuste suhtes teinud otsuse, olenemata sellest, kas see käsitleb arvestatavate ja usaldusväärsete tõendite või vihjete põhjal terroriakti uurimise algatamist, terroriakti eest vastutuselevõtmist, sellise akti toimepaneku katset, selles osalemist või sellele kaasaaitamist või mõnes sellises aktis süüdimõistmist. Loendisse võib arvata isikuid, rühmitusi ja üksusi, kelle ÜRO Julgeolekunõukogu on tunnistanud terrorismiga seotuks ja kellele ta on määranud sanktsioone.
Käesoleva lõike kohaldamisel tähendab „pädev asutus“ kohtuorganit või kui kohtuorganitel ei ole käesoleva lõikega hõlmatud valdkonnas pädevust, kõnealuses valdkonnas samaväärset pädevat asutust.
[…]
6.   Lisa loendis sisalduvate isikute ja üksuste nimed vaadatakse korrapäraselt ja vähemalt iga kuue kuu tagant läbi, tagamaks, et nende hoidmine loendis on põhjendatud.“
8
Nimetatud ühise seisukoha artiklis 2 on sätestatud:
„Euroopa Ühendus määrab talle Euroopa Ühenduse asutamislepinguga antud volituste piires lisas loetletud isikute, rühmituste ja üksuste rahaliste vahendite ja muu vara külmutamise.“
Määrus (EÜ) nr 2580/2001
9
Leides, et ühises seisukohas 2001/931 ette nähtud meetmete Euroopa Liidu tasandil rakendamiseks on vaja määrust, võttis nõukogu vastu 27. detsembri 2001. aasta määruse (EÜ) nr 2580/2001 teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks (EÜT 2001, L 344, lk 70; ELT eriväljaanne 18/01, lk 207).
10
Määruse artiklis 2 on ette nähtud:
„1.   Välja arvatud artiklite 5 ja 6 kohaselt lubatud juhtudel:
a)
külmutatakse kõik lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvatele füüsilistele või juriidilistele isikutele, rühmitustele või üksustele kuuluvad või nende omanduses või valduses olevad rahalised vahendid, muud finantsvarad ja majandusressursid;
b)
rahalisi vahendeid, muid finantsvarasid ega majandusressursse ei anta otseselt ega kaudselt lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvate füüsiliste või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse ega nende toetuseks.
2.   Välja arvatud artiklite 5 ja 6 kohaselt lubatud juhtudel, keelatakse finantsteenuste osutamine lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvatele füüsilistele või juriidilistele isikutele, rühmitustele või üksustele või nende toetuseks.
3.   Nõukogu koostab, vaatab läbi ja muudab ühehäälselt nende isikute, rühmituste ja üksuste loetelu, kelle suhtes käesolevat määrust kohaldatakse, kooskõlas ühisseisukoha 2001/931/ÜVJP artikli 1 lõigetes 4, 5 ja 6 ettenähtud sätetega; loetelusse kuuluvad:
i)
füüsilised isikud, kes panevad toime või üritavad toime panna terroriakte või kes osalevad terroriaktide toimepanekus või aitavad kaasa nende toimepanekule;
ii)
juriidilised isikud, rühmitused või üksused, kes panevad toime või üritavad toime panna terroriakte või kes osalevad terroriaktide toimepanekus või aitavad kaasa nende toimepanekule;
iii)
juriidilised isikud, rühmitused või üksused, kes kuuluvad ühele või mitmele punktides i ja ii nimetatud füüsilisele või juriidilisele isikule, rühmitusele või üksusele või on nende kontrolli all, või
iv)
füüsilised või juriidilised isikud, rühmitused või üksused, kes tegutsevad ühe või mitme punktides i ja ii nimetatud füüsilise või juriidilise isiku, rühmituse või üksuse nimel või juhtimisel.“
Vaidluse taust
11
Vaidluse tausta on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 3–14. Käesoleva apellatsioonimenetluse analüüsi seisukohast on tähtsad järgmised asjaolud.
12
PKK, kes oli hageja esimeses kohtuastmes ja on apellant apellatsiooniastmes, loodi 1978. aastal ja ta alustas relvastatud võitlust Türgi valitsuse vastu, et tunnustataks kurdide õigust enesemääramisele.
13
Apellandi nime ei olnud esialgu kantud ühise seisukoha 2001/931 lisas sisalduvasse loetellu ega määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu.
14
Nõukogu võttis 2. mail 2002 vastu ühise seisukoha 2002/340/ÜVJP, millega ajakohastatakse ühist seisukohta 2001/931/ÜVJP terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta (EÜT 2002, L 116, lk 75). Ühise seisukoha 2002/340 lisas ajakohastati nende isikute, rühmituste ja üksuste loetelu, kelle suhtes kohaldatakse ühises seisukohas 2001/931 ette nähtud piiravaid meetmeid, ning sellesse lisati eeskätt apellandi nimi järgmisel kujul: „Kurdistani Töölispartei (PKK)“. Samal päeval, st 2. mail 2002 võttis nõukogu vastu otsuse 2002/334/EÜ, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks otsus 2001/927/EÜ (EÜT 2002, L 116, lk 33). Otsusega 2002/334 kanti apellandi nimi määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 ette nähtud loetellu samal kujul nagu ühise seisukoha 2002/340 lisas.
15
Neid akte on seejärel ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 6 ja määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõike 3 alusel korrapäraselt ajakohastatud. Apellandi nimi jäeti alati nende rühmituste ja üksuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid (edaspidi „vaidlusalused loetelud“), hoolimata sellest, et see Üldkohtus vaidlustati ja et Üldkohus tühistas mitu otsust ja määrust, millele need loetelud on lisatud. Alates 2. aprillist 2004 on vaidlusalustesse loeteludesse kantud üksuse nimi „Kurdistani Töölispartei (PKK) (teise nimega KADEK, teise nimega KONGRA-GEL)“.
16
Nii säilitati apellandi suhtes kohaldatavad piiravad meetmed hiljem aastatel 2014–2020 vastu võetud aktidega, nimelt:
–
nõukogu 10. veebruari 2014. aasta rakendusmäärus (EL) nr 125/2014, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks rakendusmäärus (EL) nr 714/2013 (ELT 2014, L 40, lk 9), ja nõukogu 22. juuli 2014. aasta rakendusmäärus (EL) nr 790/2014, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks rakendusmäärus (EL) nr 125/2014 (ELT 2014, L 217, lk 1) (edaspidi koos „2014. aasta aktid“);
–
rakendusmääruseid 2015/513, 2015/1325, 2015/2425, 2016/1127, 2017/150 ja 2017/1420 (edaspidi koos „2015.–2017. aasta määrused“);
–
nõukogu 26. märtsi 2015. aasta otsus (ÜVJP) 2015/521, millega ajakohastatakse ja muudetakse loetelu isikutest, rühmitustest ja üksustest, kelle suhtes kohaldatakse ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP (terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta) artikleid 2, 3 ja 4, ja millega tunnistatakse kehtetuks otsus 2014/483/ÜVJP (ELT 2015, L 82, lk 107), nõukogu 31. juuli 2015. aasta otsus (ÜVJP) 2015/1334, millega ajakohastatakse loetelu isikutest, rühmitustest ja üksustest, kelle suhtes kohaldatakse ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP (terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta) artikleid 2, 3 ja 4, ja millega tunnistatakse kehtetuks otsus (ÜVJP) 2015/521 (ELT 2015, L 206, lk 61), ja nõukogu 4. augusti 2017. aasta otsus (ÜVJP) 2017/1426, millega ajakohastatakse selliste isikute, rühmituste ja üksuste loetelu, kelle suhtes kohaldatakse ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP (terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta) artikleid 2, 3 ja 4, ja millega tunnistatakse kehtetuks otsus (ÜVJP) 2017/154 (ELT 2017, L 204, lk 95), (edaspidi koos „ÜVJP 2015.–2017. aasta otsused“);
–
otsused 2019/25 ja 2019/1341;
–
nõukogu 8. augusti 2019. aasta rakendusmäärus (EL) 2019/1337, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks rakendusmäärus (EL) 2019/24 (ELT 2019, L 209, lk 1);
–
nõukogu 13. jaanuari 2020. aasta rakendusmäärus (EL) 2020/19, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks rakendusmäärus (EL) 2019/1337 (ELT 2020, L 8I, lk 1), ja nõukogu 30. juuli 2020. aasta rakendusmäärus (EL) 2020/1128, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks rakendusmäärus (EL) 2020/19 (ELT 2020, L 247, lk 1);
–
nõukogu 30. juuli 2020. aasta otsus (ÜVJP) 2020/1132, millega ajakohastatakse nende isikute, rühmituste ja üksuste loetelu, kelle suhtes kohaldatakse ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP (terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta) artikleid 2, 3 ja 4, ning millega tunnistatakse kehtetuks otsus (ÜVJP) 2020/20 (ELT 2020, L 247, lk 18).
17
Nõukogu kirjeldas 2014. aasta aktide põhjendustes PKKd kui terroriaktides osalevat üksust, kes on alates 1984. aastast toime pannud arvukalt sedalaadi akte. Nõukogu märkis, et PKK terroristlik tegevus jätkus vaatamata reale relvarahudele, mille PKK eelkõige alates 2009. aastast ühepoolselt välja kuulutas. Selles osas täpsustas nõukogu, et PKK toime pandud terroriaktid hõlmasid pommi- ja raketirünnakuid, lõhkeainete kasutamist, Türgi kodanike ja välisturistide mõrvamist ja rööve, pantvangi võtmist, rünnakuid Türgi julgeolekujõudude vastu ja relvastatud kokkupõrkeid nende jõududega, Türgi naftarajatiste, ühistranspordi, diplomaatiliste, kultuuriliste ja kommertsüksuste vastu suunatud rünnakuid eri riikides, väljapressimist välismaal elavatelt Türgi kodanikelt ning muid kuritegusid oma tegevuse rahastamiseks. Nõukogu koostas näitliku loetelu 69 sündmusest, mis leidsid aset ajavahemikul 14. novembrist 2003 kuni 19. oktoobrini 2011 ning mis kvalifitseeriti ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 tähenduses terroriaktideks.
18
Nõukogu lisas, et pädevad riigisisesed asutused olid PKK suhtes teinud ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 tähenduses otsuseid, viidates sellega seoses eelkõige Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi siseministri 29. märtsi 2001. aasta määrusele (edaspidi „Ühendkuningriigi 2001. aasta otsus“), millega PKK keelustati UK Terrorism Act 2000 (Ühendkuningriigi 2000. aasta terrorismiseadus) alusel; seda määrust täiendab 14. juuli 2006. aasta määrus, milles on märgitud, et KADEK ja KONGRA-GEL on PKK muud nimetused.
19
Nõukogu märkis 2015.–2017. aastal vastu võetud aktide põhjendustes, et apellandi nime vaidlusalustesse loeteludesse jätmine põhines muu hulgas Ühendkuningriigi asutuste poolt 2001. ja 2006. aastal vastu võetud otsustel, mida oli juba varem arvesse võetud; neid otsuseid täiendab Ühendkuningriigi siseministri 3. detsembri 2014. aasta määrus, millega jäeti PKK keelustamine kehtima, tribunal de grande instance de Paris’ (Pariisi esimese astme kohus, Prantsusmaa) 2. novembri 2011. aasta otsus, millega mõisteti kurdi kultuurikeskus Ahmet Kaya süüdi kuritegeliku rühmituse tegevuses osalemises terroriakti ettevalmistamise eesmärgil ja terroristliku tegevuse rahastamises ning mis jäeti muutmata Cour d’appel de Paris’ (Pariisi apellatsioonikohus, Prantsusmaa) 23. aprilli 2013. aasta kohtuotsusega ja kassatsiooniastmes Cour de cassationi (Prantsusmaa kassatsioonikohus) 21. mai 2014. aasta kohtuotsusega, ning Ameerika Ühendriikide asutuste poolt 21. novembril 2013 lõpule viidud uus läbivaatamine, milles kinnitati uuesti, et PKK on „välismaine terroristlik ühendus“.
20
2019. ja 2020. aasta aktide põhjendustes korratakse sisuliselt eelnevaid põhjendusi.
Üldkohtule esitatud hagid
Kohtuasi T‑316/14 RENV
21
PKK esitas 1. mail 2014 Üldkohtu kantseleisse hagiavalduse rakendusmääruse nr 125/2014 tühistamiseks teda puudutavas osas.
22
Hilisemates muutmisavaldustes palus apellant tühistada ka rakendusmääruse nr 790/2014 ja 2015.–2017. aastal vastu võetud aktid (ÜVJP 2015.–2017. aasta otsused ja 2015.–2017. aasta määrused) teda puudutavas osas.
23
Euroopa Komisjonile anti luba astuda Üldkohtu menetlusse nõukogu nõuete toetuseks.
24
Üldkohus tühistas 15. novembri 2018. aasta kohtuotsusega PKK vs. nõukogu (T‑316/14, EU:T:2018:788) põhjenduse puudumise tõttu kõik hagi esemeks olevad aktid PKKd puudutavas osas.
25
Nõukogu esitas selle kohtuotsuse tühistamist nõudes apellatsioonkaebuse, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 25. jaanuaril 2019. Prantsuse Vabariigil ja Madalmaade Kuningriigil lubati astuda Euroopa Kohtu menetlusse nõukogu nõuete toetuseks.
26
Euroopa Kohus tühistas 22. aprilli 2021. aasta kohtuotsusega nõukogu vs. PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316) Üldkohtu 15. novembri 2018. aasta kohtuotsuse PKK vs. nõukogu (T‑316/14, EU:T:2018:788) osas, milles Üldkohus tühistamishagi rahuldas, ja saatis kohtuasja tagasi Üldkohtusse.
27
PKK põhjendas oma hagi kohtuasjas T‑316/14 RENV sisuliselt seitsme väitega. Neist väidetest esimese kohaselt kvalifitseeriti ta ekslikult terroristlikuks rühmituseks ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 tähenduses; teise väite kohaselt puudub pädeva asutuse otsus ühise seisukoha artikli 1 lõike 4 tähenduses; kolmanda väite kohaselt on rikutud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikleid 4 ja 51, kuna 2014. aasta aktid ja 2015.–2017. aastal vastu võetud aktid tuginevad osaliselt teabele, mis saadi piinamise või väärkohtlemise teel; neljanda väite kohaselt ei toimunud ühise seisukoha artikli 1 lõike 6 nõuetele vastavat läbivaatamist; viienda väite kohaselt on rikutud proportsionaalsuse ja subsidiaarsuse põhimõtet; kuuenda väite kohaselt on rikutud põhjendamiskohustust ning seitsmenda väite kohaselt on rikutud kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.
Kohtuasi T‑148/19
28
PKK esitas 7. märtsil 2019 Üldkohtu kantseleisse hagiavalduse otsuse 2019/25 tühistamiseks teda puudutavas osas.
29
Hilisemates muutmisavaldustes palus apellant tühistada ka ülejäänud 2019. aastal vastu võetud aktid (otsus 2019/1341 ja rakendusmäärus 2019/1337) ning 2020. aastal vastu võetud aktid (otsus 2020/1132 ning rakendusmäärused 2020/19 ja 2020/1128) teda puudutavas osas.
30
Apellant põhjendas oma hagi kuue väitega. Neist väidetest esimese kohaselt kvalifitseeriti ta ekslikult terroristlikuks rühmituseks ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 tähenduses; teise väite kohaselt puudub pädeva asutuse otsus ühise seisukoha artikli 1 lõike 4 tähenduses; kolmanda väite kohaselt ei toimunud ühise seisukoha artikli 1 lõike 6 nõuetele vastavat läbivaatamist; neljanda väite kohaselt on rikutud proportsionaalsuse ja subsidiaarsuse põhimõtet; viienda väite kohaselt on rikutud põhjendamiskohustust ning kuuenda väite kohaselt on rikutud kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.
31
8. veebruari 2022. aasta otsusega liideti kohtuasjad T‑316/14 RENV ja T‑148/19 menetluse suulise osa ja kohtuotsuse huvides.
Vaidlustatud kohtuotsus
32
Üldkohus tunnistas hagid vastuvõetamatuks osas, milles nendega paluti tühistada ÜVJP 2015.–2017. aasta otsused (kohtuasi T‑316/14 RENV) ning otsus 2020/1132 ja rakendusmäärused 2019/1337, 2020/19 ja 2020/1128 (kohtuasi T‑148/19), mistõttu ta analüüsis nende hagide põhjendatust üksnes osas, milles need puudutasid 2014. aasta akte ja vaidlusaluseid akte, see tähendab 2015.–2017. aasta määruseid ning otsuseid 2019/25 ja 2019/1341 (edaspidi „2019. aasta otsused“).
33
Arvestades kahes kohtuasjas T‑316/14 RENV ja T 148/19 esitatud kuue väite sarnasusi, analüüsis Üldkohus neid koos, eristades kohtuasju üksnes siis, kui nende väidete põhjendamiseks esitatud konkreetsed argumendid ja vaidlusaluste aktide erinevus seda nõudsid.
34
Viis neist väidetest on käesoleva apellatsioonkaebuse seisukohast asjakohased.
35
Esimesena, mis puudutab ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 rikkumist käsitleva väite analüüsi, siis meenutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 43, et tuleb teha vahet vastavalt nimetatud sättele isiku või üksuse esmakordsel rahaliste vahendite külmutamise loetellu kandmisel ja loetellu juba kantud isiku või üksuse jätmisel sellesse loetellu, mida on käsitletud ühise seisukoha artikli 1 lõikes 6. Kui isiku või üksuse esmakordne kandmine loetellu eeldab pädeva asutuse koostatud riigisisese otsuse olemasolu, ei ole sellist tingimust ette nähtud selle isiku või üksuse nime jätmiseks kõnealusesse loetellu, kuna loetellu jätmine kujutab endast sisuliselt esmakordse loetellu kandmise pikendamist ja eeldab seetõttu, et oht, et asjaomane isik või üksus osaleb terroristlikus tegevuses, on jätkuvalt olemas.
36
Mis puudutab apellandi etteheiteid, millega vaidlustati Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuse kvalifitseerimine pädeva asutuse otsuseks ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 tähenduses, siis analüüsis Üldkohus pädevaks asutuseks kvalifitseerimist; asjaolusid, mis on vajalikud tõendamaks, et selline otsus tehti, ja selles otsuses tuvastatud sündmuste kuupäeva, et jõuda vaidlustatud kohtuotsuse punktis 83 järeldusele, et need etteheited ei ole põhjendatud.
37
Mis puudutab teisena ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 rikkumist käsitlevaid etteheiteid, siis leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 126, et tavaõiguse enesemääramise põhimõte ei tähenda, et teatav rahvas või teatava territooriumi elanikud võivad enesemääramisõiguse teostamiseks kasutada vahendeid, mis kuuluvad selle sätte kohaldamisalasse. Selle kohtuotsuse punktis 131 leidis Üldkohus, et tuleb vahet teha esiteks eesmärgil, mida soovivad saavutada teatav rahvas või teatava territooriumi elanikud, ja teiseks sellel, mida nad selle eesmärgi saavutamiseks teevad, mistõttu ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides i–iii mainitud „eesmärgid“ ei vasta sellistele eesmärkidele, mida võib määratleda kui lõppeesmärke või aluseks olevaid eesmärke. Ta täpsustas nimetatud kohtuotsuse punktis 132, et arvesse ei tule võtta Türgi riigi põhikorra ründamise eesmärki, mis seisneb selle korra muutmises, et see oleks demokraatlikum, ning samuti tuleb mõistet „põhjendamatult“ mõista nii, et sellega peetakse silmas kasutatud sunni õigusvastast laadi ja seda ei tohi hinnata selle sunniga taotletava eesmärgi väidetava õiguspärase laadi alusel. Üldkohus järeldas sama kohtuotsuse punktis 133, et ei saa järeldada, et ühine seisukoht ja üldisemalt kogu liidu piiravate meetmete süsteem takistaks rahvaste enesemääramise õiguse kasutamist rõhuvates riikides, kuivõrd nende instrumentide eesmärk ei ole kindlaks teha, kellel on riigi ja rühmituse vahelises konfliktis õigus, vaid võidelda terrorismi vastu. Seetõttu lükati põhjendamatuse tõttu tagasi argumendid, mis käsitlevad kurdi rahva enesemääramise nimel toimuva relvastatud konflikti legitiimse laadi arvesse võtmist ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 esimeses lõigus nimetatud eesmärkide tõlgendamisel.
38
Mis puudutab selle vaidlustamist, et teatavate PKK‑le süüks pandavate tegude eesmärk on terroristlik, ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 väidetava rikkumise tõttu, siis lükkas Üldkohus ka selle väite tagasi, rõhutades eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktis 144, et asjaolu, et terroriakti määratlus Ühendkuningriigi õiguses ja selle määratlus viidatud artikli 1 lõikes 3 on erinev, ei oma mingeid tagajärgi, sest mõlema mõiste puhul on kasutatud terroriaktide kaheosalist määratlust.
39
Kolmandana meenutas Üldkohus ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 6 rikkumist käsitleva väite analüüsimisel vaidlustatud kohtuotsuse punktides 147 ja 150, et nõukogu võib jätta asjaomase isiku või üksuse nime rahaliste vahendite külmutamise loetellu, kui ta jõuab järeldusele, et on jätkuvalt olemas oht, et isik või üksus osaleb terroristlikus tegevuses, mis õigustas tema esmakordset loetellu kandmist, kuid et aja möödumine ja juhtumi asjaolude areng on tingimused, mis tekitavad terroristlikus tegevuses osalemise ohu ajakohastamise kohustuse. Olles selle kohtuotsuse punktis 167 tuvastanud juhtumi asjaolude arengu, mis õigustab olukorra ajakohastatud hindamist, järeldas Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktis 175, et nõukogu oli rikkunud ühise seisukoha artikli 1 lõikest 6 tulenevat ajakohastamiskohustust, mistõttu ta tühistas 2014. aasta aktid PKKd puudutavas osas. Mis puudutab seevastu 2015.–2017. aasta määrusi ja 2019. aastal vastu võetud akte, siis järeldas Üldkohus eelkõige sama kohtuotsuse punktides 186 ja 202, et nõukogu ajakohastas nõuetekohaselt oma hinnangut terroriaktides osalemise ohule nende aktide kuupäeva seisukohast, mistõttu ühise seisukoha artikli 1 lõike 6 alusel toimunud läbivaatamine oli nõuetekohane.
40
Neljandana vastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 207–215 proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist käsitlevale väitele, et üldiselt järgivad piiravad meetmed esiteks üldise huvi eesmärki ja teiseks ei peeta neid ebaproportsionaalseks ega lubamatuks või põhiõiguste sisu kahjustavaks. Mis puudutab täpsemalt argumenti, et käesoleval juhul võetud piiravad meetmed takistavad kurdide ja Türgi ametiasutuste vahelise konflikti rahumeelset ja demokraatlikku lahendamist või avaldavad koguni kahjulikku mõju kurdidele ja kõigile isikutele, kes soovivad neid toetada, siis leidis Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 212 ja 213, et vaidlusalustes aktides on eesmärgina selgelt mainitud terrorismivastast võitlust ja PKKd, mistõttu relvastatud konflikti olemasolu ja tegusid, mille kohta apellant väidab, et need on suunatud kolmandate isikute vastu, ei saa pidada nende tagajärjeks ega võimalda seega tuvastada, et need aktid on ebaproportsionaalsed.
41
Viienda ja viimasena tuleb seoses põhjendamiskohustuse rikkumist käsitleva väitega märkida, et Üldkohus meenutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 216–219 kohtupraktikat, mille kohaselt peab nõukogu ELTL artiklis 296 ette nähtud põhjendamiskohustuse täitmiseks esitama piisavalt täpsed ja konkreetsed põhjused, mis võimaldavad asjaomasel isikul mõista põhjusi, mis toetavad tema nime jätmist rahaliste vahendite külmutamise loeteludesse, ning Üldkohtul teostada kontrolli. Selle kohtuotsuse punktides 221–238 võttis Üldkohus seisukoha apellandi sellekohaste eri etteheidete suhtes, rõhutades eelkõige nimetatud kohtuotsuse punktis 234, et põhjendamiskohustus on oluline vorminõue, mida tuleb eristada põhjenduste põhjendatusest, mis puudutab vaidlusaluse akti sisulist õiguspärasust, mistõttu akti sisulist põhjendatust vaidlustavad etteheited ja argumendid ei oma tähtsust väite raames, mis käsitleb põhjenduse puudumist või ebapiisavust.
42
Seetõttu tühistas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsusega kohtuasjas T‑316/14 RENV 2014. aasta aktid PKKd puudutavas osas ja jättis hagi ülejäänud osas rahuldamata ning jättis kohtuasjas T‑148/19 hagi tervikuna rahuldamata.
Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
43
PKK palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles Üldkohus jättis rahuldamata hagid vaidlusaluste aktide apellanti puudutavas osas tühistamise nõudes;
–
teha lõplik otsus käesoleva apellatsioonkaebuse esemeks olevates küsimustes ja tühistada vaidlusalused aktid apellanti puudutavas osas ning
–
mõista nii apellatsioonimenetluse kui ka esimese kohtuastme menetlusega seotud kohtukulud koos viivisega välja nõukogult.
44
Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–
teise võimalusena jätta kohtuasjades T‑316/14 RENV ja T 148/19 rahuldamata hagid vaidlusaluste aktide tühistamise nõude osas ja
–
mõista nii apellatsioonimenetluse kui ka esimese kohtuastme menetlusega seotud kohtukulud välja PKK-lt.
45
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–
mõista kohtukulud välja apellandilt.
46
Prantsuse Vabariik palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
47
Madalmaade Kuningriik palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellandilt.
Apellatsioonkaebus
48
Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks viis väidet, millest esimese kohaselt on rikutud õigusnormi seoses sellega, kuidas Üldkohus tõlgendas ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimest lõiku, eelkõige seoses selles sisalduvale mõistele „eesmärgid“ antud tõlgenduse ja selle kohaldamisega käesolevas asjas; teise väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis, et nõukogu võis tugineda Ühendkuningriigi 2001. aasta otsusele, eirates seeläbi selle ühise seisukoha artikli 1 lõigetes 3 ja 4 sätestatud tingimusi; kolmanda väite kohaselt tegi Üldkohtu vea, kui ta hindas seda, kuidas nõukogu vaatas selle ühise seisukoha artikli 1 lõike 6 alusel loetelu läbi; neljanda väite kohaselt tegi Üldkohus vea proportsionaalsuse põhimõtte tõlgendamisel, ja viienda väite kohaselt tegi Üldkohus vea selle hindamisel, kas vaidlusaluste aktide põhjendustes nõukogu esitatud põhjendused on piisavad.
Esimene väide
Poolte argumendid
49
Esimeses väites leiab apellant, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 126–146 tõlgendas Üldkohus vääralt ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimest lõiku ja kohaldas seda sätet käesolevas asjas ka vääralt, kui ta leidis, et selle sätte punktides i–iii nimetatud „eesmärgid“ viitavad tehtud tegude laadile.
50
Apellant leiab, et ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimeses lõigus on eristatud tegusid, mille raskusaste võimaldab kvalifitseerida need terroriaktideks – need on loetletud punktides a–k – ja eesmärke, mil need teod peavad olema toime pandud – need on sätestatud punktides i–iii. Kuna need tingimused on kumulatiivsed, tuleb nõukogul esiteks tuvastada, et organisatsioon on toime pannud ühe või mitu punktides a–k loetletud tegu, ja teiseks, et tegu või need teod on toime pandud terroristlikel eesmärkidel, et saaks järeldada, et tegemist on terroriaktiga ühise seisukoha tähenduses. Kuna Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 131, et ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides i–iii nimetatud„eesmärgid“ on seotud „toime pandud tegude laadi endaga“, siis rikkus Üldkohus aga selle topelttingimuse tõlgendamisel õigusnormi, kaotades de facto sõltumatu tingimuse, mis puudutab terroristlikku eesmärki.
51
On tõsi, et pärast seda, kui Üldkohus oli vaidlustatud kohtuotsuse punktis 131 eristanud eesmärke, mida soovivad saavutada teatav rahvas või teatava territooriumi elanikud, ja sellel, mida nende eesmärkide saavutamiseks tehakse, leidis ta õigesti, et ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimeses lõigus sätestatud „eesmärgid“ ei vasta eesmärkidele, mida saab määratleda kui lõppeesmärke või aluseks olevaid eesmärke. Siiski ei saa sellest järeldada, et õigusakti vahetu eesmärgi tõlgendamisel on lõppeesmärk „tähtsusetu“. Järelikult leidis Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 132 vääralt, et seda ei tule arvesse võtta.
52
Lisaks leiab apellant, kes viitab vaidlustatud kohtuotsuse punktile 132, et ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktis ii kasutatud sõna „põhjendamatult“ ei viita üksnes rakendatud sunni õigusvastasusele, sest vastasel juhul oleks see sõna üleliigne, sest selleks, et tegu kuuluks artikli 1 lõike 3 kohaldamisalasse, peab see olema õigusvastane. Järelikult tuleb seda sõna mõista nii, et selle eesmärk on muuta teo terroriaktiks kvalifitseerimine raskemaks.
53
Samuti eksis Üldkohus siis, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 131, et „kasutatud mõisted (hirmutamine, sundimine, tasakaalust välja viimine või hävitamine)“ viitavad „toime pandud tegude laadile endale“, kuna riigi põhikorraga seonduvaid asjaomase organisatsiooni eesmärke arvesse võtmata ei saa tuvastada, kas tegu on neid kordasid tõsiselt tasakaalust välja viiv või hävitav. Seega, kui taotletav eesmärk on viia põhikord paremini kooskõlla rahvusvahelise õiguse põhimõtete ja inimõigustega, ei saa tegu pidada teoks, mille eesmärk on neid tõsiselt tasakaalust välja viia või hävitada. Kuna Euroopa Kohus on apellandi sõnul juba tuvastanud, et tavaõiguse enesemääramise põhimõte on „õigus, millele saab tugineda erga omnes, ning üks rahvusvahelise õiguse kesksetest põhimõtetest“ (21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Polisario Rinne, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, punkt 88), on nõukogu kohustatud seda arvesse võtma, kui ta otsustab kanda organisatsiooni nende isikute loetellu, kelle suhtes kohaldatakse sanktsioone. Seega leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 133 vääralt ka seda, et ühise seisukoha 2001/931 sätete kohaldamine ei riiva tavaõiguse enesemääramise põhimõtet.
54
Apellant leiab, et kui järgida Üldkohtu arutluskäiku, vastaksid terroriakti määratlusele sellise isiku teod, kellel ei ole muud valikut kui kasutada relvi selleks, et võimaldada oma rahval kasutada oma enesemääramisõigust. Seeläbi jäetaks täielikult kõrvale rahvusvahelise humanitaarõiguse idee, mille kohaselt on paljud sedalaadi konflikti käigus toime pandud sõjalised teod õiguspärased. Selle asemel, et viidata – nagu ta tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 133 – nõukogu ulatuslikule kaalutlusõigusele, oleks Üldkohus pidanud ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 tõlgendamisel arvesse võtma enesemääramise põhimõtet.
55
Lõpuks heidab apellant esimeses kohtuastmes esitatud arutluskäigule viidates Üldkohtule ette, et viimane keeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 126 võtmast seisukohta enesemääramise põhimõtte kohaldamise kohta käesolevas asjas ja küsimuses, kas relvade kasutamine enesemääramise eesmärgil on õiguspärane.
56
Nõukogu, keda toetavad Prantsuse Vabariik, Madalmaade Kuningriik ja komisjon, palub esimese väite tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
57
Esimene väide puudutab tõlgendust, mille Üldkohus andis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 126–146 ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimesele lõigule ja mille kohaselt selles sättes mainitud „eesmärgid“ on seotud „toime pandud tegude laadi endaga“ ega saa võtta arvesse võimalikku relvastatud konflikti, mille eesmärk on rahva enesemääramine.
58
Sellega seoses tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et liidu õiguse sätte tõlgendamisel ei tule arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on (vt selle kohta 2. detsembri 2021. aasta kohtuotsus komisjon ja GMB Glasmanufaktur Brandenburg vs. Xinyi PV Products (Anhui) Holdings, C‑884/19 P ja C‑888/19 P, EU:C:2021:973, punkt 70).
59
Mis puudutab ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu sõnastust, siis tuleb märkida, et teo määratlemine „terroriaktina“ põhineb kahel kumulatiivsel tingimusel, nimelt esiteks peab see tegu kuuluma punktides a–k loetletud tegude hulka ja teiseks peab see olema toime pandud ühel punktides i–iii nimetatud eesmärkidest.
60
Seega, nagu möönis ka apellant, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 144 õigesti, et ühine seisukoht määratleb terroriakti ühteaegu nii taotletavate eesmärkide kui ka selleks kasutatud vahendite abil.
61
Seevastu, vastupidi sellele, mida väidab apellant, ei võimalda ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 esimese lõigu sõnastus kuidagi järeldada, et asjaomase teoga taotletav poliitiline eesmärk või selle toimepanija nõuete laad võiks olla mõiste „terroriakt“ määratlemisel kuidagi asjakohane.
62
Ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 sellist tõlgendust kinnitavad selle sätte kontekst ning eesmärgid, mida nõukogu ühise seisukoha vastuvõtmisel taotles.
63
Nimelt, nagu nähtub ühise seisukoha 2001/931 põhjendustest 5–7 ja määruse nr 2580/2001 põhjendustest 3, 5 ja 6, võttis nõukogu ühise seisukoha ja seejärel vastavalt viimasele ka määruse vastu eelkõige selleks, et rakendada liidu tasandil ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1373 (2001), mis „kinnitas vajadust võidelda kooskõlas ÜRO põhikirjaga kõigi vahenditega terroriaktide kui rahvusvahelist rahu ja julgeolekut ähvardavate ohtude vastu“ ja palus osalisriikidel „anda panus rahvusvahelise koostöö heaks, võttes täiendavaid meetmeid, et oma territooriumil kõigi õiguspäraste vahenditega ennetada ja tõkestada terroriaktide rahastamist ja ettevalmistamist“.
64
Sellega seoses tuleb samuti meenutada, et ühine seisukoht 2001/931 teenib seda ennetavat eesmärki võidelda rahvusvahelise terrorismi vastu, eelkõige lõigates ära selle finantsallikad selliste isikute ja üksuste rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamisega, keda kahtlustatakse terrorismiga seotud tegevuses osalemises (vt selle kohta 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus Al-Aqsa vs. nõukogu ja Madalmaad vs. Al-Aqsa (C‑539/10 P ja C‑550/10 P, EU:C:2012:711, punkt 67).
65
Ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides a–k loetletud tahtlikke tegusid käsitatakse nii terroriaktidena, kui nende eesmärk on tõsiselt hirmutada elanikkonda, sundida valitsust või rahvusvahelist organisatsiooni põhjendamatult mõnda tegu toime panema või sellest hoiduma või tõsiselt tasakaalust välja viia või hävitada mõne riigi või rahvusvahelise organisatsiooni poliitiline, põhiseaduslik, majanduslik või ühiskondlik kord, ilma et oleks vaja arvesse võtta asjaomase terroriakti toimepanija kas poliitilist või muud eesmärki.
66
Sellega seoses tuleb rõhutada, et ühise seisukoha 2001/931 ja määruse nr 2580/2001 eesmärk ei ole mitte karistada terroriaktide eest, vaid võidelda terrorismi vastu, hoides ära terroriaktide rahastamist (14. märtsi 2017. aasta kohtuotsus A jt, C‑158/14, EU:C:2017:202, punkt 96).
67
Seevastu ei saa ühtegi viidatud põhjendust ega eesmärki mõista nii, et teod, millel on väidetavalt õiguspärane eesmärk, tuleks ühise seisukoha 2001/931 kohaldamisalast välja jätta, mistõttu tuleb tagasi lükata apellandi argumendid, mille kohaselt tuleb enesemääramise eesmärgi võimalikku olemasolu arvesse võtta, et teha kindlaks, kas tegu pandi toime terroristlikel eesmärkidel.
68
Üldkohus võttis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 122 ja 124 selle argumendi kohta seisukoha, tuletades meelde – millele apellant pealegi vastu ei vaidle –, et relvastatud konflikt rahvusvahelise humanitaarõiguse tähenduses ei välista terrorismi ennetamist käsitlevate liidu õigusnormide, näiteks ühise seisukoha 2001/931 kohaldamist selle raames toime pandud võimalike terroriaktide suhtes (vt selle kohta 14. märtsi 2017. aasta kohtuotsus A jt, C‑158/14, EU:C:2017:202, punktid 97 ja 98), ning täpsustades, et ühine seisukoht ei tee selle kohaldamisala osas mingit vahet selle alusel, kas asjaomane tegu on toime pandud rahvusvahelise humanitaarõiguse tähenduses relvastatud konflikti käigus või mitte.
69
Kuigi Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 125, et tavaõiguse enesemääramise põhimõte, mida on meenutatud eelkõige ÜRO põhikirja artiklis 1, on rahvusvahelise õiguse põhimõte, mida kohaldatakse kõigi mitteautonoomsete territooriumide ja kõigi rahvaste suhtes, kes ei ole veel iseseisvust saavutanud (21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Polisario Rinne, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, punkt 88), ei tähenda see põhimõte siiski, et teatav rahvas või teatava territooriumi elanikud võivad enesemääramise õiguse teostamiseks kasutada ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 kohaldamisalasse kuuluvaid vahendeid.
70
Nimelt on Euroopa Kohus juba otsustanud, et rahvusvaheline humanitaarõigus ja ühine seisukoht 2001/931 taotlevad eri eesmärke ja kehtestavad eri mehhanismid, mistõttu selle ühise seisukoha kohaldamine ei sõltu kvalifitseerimisest rahvusvahelise humanitaarõiguse järgi. Euroopa Kohus järeldas sellest, et ühist seisukohta ja määrust nr 2580/2001 tuleb tõlgendada selliselt, et relvajõudude tegevus relvastatud konflikti ajal rahvusvahelise humanitaarõiguse tähenduses võib kujutada endast „terroriakti“ Euroopa Liidu aktide tähenduses (vt selle kohta 14. märtsi 2017. aasta kohtuotsus A jt, C‑158/14, EU:C:2017:202, punktid 89, 91 ja 97).
71
Selles kontekstis märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 131, et tuleb vahet teha esiteks eesmärgil, mida soovivad saavutada teatav rahvas või teatava territooriumi elanikud, ja teiseks sellel, mida nad selle eesmärgi saavutamiseks teevad, mistõttu ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides i–iii mainitud „eesmärgid“ ei vasta sellistele eesmärkidele, mida võib määratleda kui lõppeesmärke või aluseks olevaid eesmärke.
72
Kuigi apellant möönab, et Üldkohus on õigesti tuvastanud, et üksuse relvastatud konfliktis osalemise lõppeesmärk või selle aluseks olev eesmärk erineb eesmärgist, mille saavutamiseks konkreetsed teod selle konflikti käigus toime pannakse, ei esita ta ühtegi arvestatavat õiguslikku argumenti, mis võimaldaks järeldada, et lõppeesmärk või aluseks olev eesmärk omab nende konkreetsete tegude eesmärgi hindamisel mingisugust tähtsust.
73
Sellest tuleneb, et ühel ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides i–iii nimetatud kolmest eesmärgist toime pandud teod saab kvalifitseerida terroriaktideks isegi siis, kui nende lõppeesmärk või aluseks olev eesmärk on näiteks riigi põhikorra demokraatlikumaks muutmine. Seega leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 132 õigesti, et kui teod on toime pandud ühel neist kolmest eesmärgist, ei ole vaja uurida, millised on asjaomase organisatsiooni eesmärgid, kui just ei soovita kaotada üht kahest kumulatiivsest tingimusest, mis peavad olema täidetud, et teo saaks kvalifitseerida terroriaktiks. Neil eesmärkidel, millega iseloomustatakse artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides a–k loetletud tegusid ja mis on seega puhtalt funktsionaalsed, ei ole mingit seost poliitilise eesmärgi või nõuetega, mille võivad olla endale seadnud teo toimepanijad, mistõttu selle teo lõppeesmärk või aluseks olev eesmärk ei mõjuta kuidagi selle teo kvalifitseerimist „terroriaktiks“.
74
Eeltoodut arvestades tuleb samuti tagasi lükata apellandi argument, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punkti 126 vastu, ja seda mitte ainult seetõttu, et see argument piirdub viidatud punktis sisalduva Üldkohtu kinnituse üldsõnalise vaidlustamisega, vaid ka seetõttu, et see põhineb selle punkti vääral tõlgendusel. Nimelt leidis Üldkohus selles punktis, et pole vaja võtta seisukohta enesemääramise põhimõtte kohaldamise kohta käesolevas kohtuasjas, et vastata argumentidele, mis käsitlevad ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 3 nimetatud eesmärkide tõlgendamist, ning ei keeldunud – vastupidi apellandi väidetele – selle põhimõtte kohaldatavuse kohta seisukohta võtmast.
75
Kui nõustuda apellandi arutluskäiguga, mille kohaselt on organisatsioonil või üksusel õigus panna toime mõni ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides a–k loetletud tegu, kui see tegu pannakse toime enesemääramise põhieesmärgil, viiks see lisaks tulemuseni, mis on vastuolus selle sätte sõnastuse ja kontekstiga ning selle õigusakti eesmärkidega, mille osa see säte on, ning see oleks vastuolus käesoleva kohtuotsuse punktides 68–70 viidatud kohtupraktikaga.
76
Lõpuks ei rikkunud Üldkohus neil põhjustel ka õigusnormi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 132, kui ta otsustas, et ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktis ii kasutatud sõna „põhjendamatult“ ei tule hinnata sunniga taotletava eesmärgi väidetava õiguspärase laadi alusel.
77
Eespool esitatud kaalutlustest tuleneb, et esimene väide tuleb tagasi lükata.
Teine väide
Poolte argumendid
78
Teises väites leiab apellant, et Üldkohus eksis, kui ta leidis, et nõukogu võis tugineda Ühendkuningriigi 2001. aasta otsusele kui „otsusele“ ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 tähenduses, kuna selle otsuse põhjendustes nimetatud faktilised asjaolud olid aegunud ega saanud seega õigustada järeldust, et apellant pani toime terroriakte, mis võimaldasid kvalifitseerida ta „terrorirühmitusena“.
79
Apellant leiab, et Üldkohus tegi vea, kui ta viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 142 Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuse aluseks olevatele asjaoludele – nimelt lääne turistide röövimisele 1990. aastate alguses, rünnakule rafineerimistehase vastu ajavahemikul 1993/1994, rünnakute kampaaniale turismirajatiste vastu samadel aastatel ning ähvardustele rünnata turismirajatisi aastatel 1995–1999 –, analüüsides neid faktilisi asjaolusid ja järeldades, et nõukogu sai kvalifitseerida need terroriaktideks ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu tähenduses. Nimelt, kuivõrd Üldkohus võttis apellandi sõnul kohtuotsuse punktides 77–83 arvesse üksnes aastatel 1995–1999 aset leidnud faktilisi asjaolusid, tuleb tema arvates sellest järeldada, et muud, vanemad faktilised asjaolud ei ole asjakohased. Järelikult ei saanud viimati nimetatud faktilised asjaolud toetada järeldust, et apellanti tuleb pidada terrorirühmituseks ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 teise lõigu tähenduses, seda enam, et Üldkohus jõudis nimetatud kohtuotsuse punktis 72 järeldusele, et PKK „näis olevat sellest [terrorismi]kampaaniast […] loobunud“.
80
Igal juhul leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 80–83 vääralt, et ähvardusi rünnata turismirajatisi aastatel 1995–1999 võis arvesse võtta, arvestades nende ajalist distantsi. Isegi kui möönda, et nõukogu ei pea kontrollima, kas süüdimõistvates riigisisestes otsustes tuvastatud faktilised asjaolud on tegelikult aset leidnud, peab ta kontrollima, kas pädev liikmesriigi asutus leidis, et need on tõesti aset leidnud, põhjendades oma järeldust selgelt ja koherentselt otsuse põhjendustes.
81
Järelikult rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 98, et väide ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 rikkumise kohta tuleb tagasi lükata, kuna vaidlusalused aktid võeti vastu Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuse alusel, ning selle kohtuotsuse punktis 146, et väide ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 rikkumise kohta tuleb tagasi lükata.
82
Lisaks ei saanud ei nõukogu ega Üldkohus asuda seisukohale, et väidetavad ähvardused vastavad ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimeses lõigus sätestatud kriteeriumidele. Nimelt ei saa neid väidetavaid ähvardusi pidada terroriaktideks nimetatud sätte tähenduses, kuna isikute surmani viinud rünnakute kampaaniast oli loobutud.
83
Apellandi sõnul tuleb arvesse võtta ka lahknevusi Ühendkuningriigi õigusaktides ette nähtud terroriakti määratluse ja ühises seisukohas 2001/931 esitatud määratluse vahel. Seega tegi Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 144 vea, kui ta leidis, et asjaolul, et raskusastme kriteerium on Ühendkuningriigi õigusaktides seotud „vahenditega“ ja ühises seisukohas „eesmärkidega“, ei ole mingeid tagajärgi, kuna erinevus on oluline, eelkõige ähvarduste korral.
84
Nõukogu, keda toetavad Prantsuse Vabariik, Madalmaade Kuningriik ja komisjon, vaidleb apellandi argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
85
Teine väide puudutab väidetavat viga, mille Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 77–83, 98 ja 136–146, sest ta võttis arvesse Ühendkuningriigi 2001. aasta otsust, et tuvastada ühelt poolt, et nõukogu on täitnud ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikest 4 tulenevad kohustused, ja teiselt poolt, et toime pandud teod on terroriaktid ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 tähenduses.
86
Selle väite põhjendatuse üle otsustamiseks tuleb kõigepealt teha vahet ühelt poolt küsimusel, kas Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuse saab kvalifitseerida pädeva asutuse otsuseks ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 tähenduses, eelkõige seoses selle aluseks olevate sündmuste aset leidmise kuupäevaga, ja teiselt poolt küsimusel, kas neid sündmusi saab eelkõige nende laadi arvestades kvalifitseerida terroriaktidena ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 tähenduses.
87
Mis puutub esiteks ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõiget 4, siis selle esimeses lõigus on ette nähtud, et rahaliste vahendite külmutamise loetelu „koostatakse asjakohases toimikus sisalduvate täpsete andmete või tõendite põhjal, millest nähtub, et pädev asutus on asjaomaste isikute, rühmituste või üksuste suhtes teinud otsuse, olenemata sellest, kas see käsitleb arvestatavate ja usaldusväärsete tõendite või vihjete põhjal terroriakti uurimise algatamist, terroriakti eest vastutusele võtmist, sellise akti toimepaneku katset, selles osalemist või sellele kaasaaitamist või mõnes sellises aktis süüdimõistmist“.
88
Mis puudutab nõukogu kohustusi isiku või üksuse loetellu kandmisel, siis tuleneb ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 4 sisalduvast viitest riigisisesele otsusele ning sõnadest „täpsed andmed“ ja „arvestatavad ja usaldusväärsed tõendid või vihjed“, et selle sätte eesmärk on kaitsta asjaomaseid isikuid, tagades, et nad kantakse rahaliste vahendite külmutamise loetellu vaid arvestatava faktilise aluse olemasolul, ning et ühise seisukohaga taotletakse selle eesmärgi saavutamist, nähes ette liikmesriigi asutuse tehtud otsuse nõude (vt selle kohta 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus Al-Aqsa vs. nõukogu ja Madalmaad vs. Al-Aqsa (C‑539/10 P ja C‑550/10 P, EU:C:2012:711, punkt 68).
89
Nimelt, kuivõrd liidul puuduvad vahendid uurimaks ise, kas teatav isik osaleb terroriaktides, on sellise nõude kehtestamise ülesanne tuvastada, kas on olemas sellised arvestatavad ja usaldusväärsed tõendid või vihjed asjaomase isiku osalemise kohta terroriaktides, mida liikmesriigi asutused peavad usaldatavaks ning mille alusel nad on otsustanud alustada vähemalt uurimist, ilma et oleks nõutud, et riigisisene otsus peab olema võetud mingis konkreetses juriidilises vormis või et see on avaldatud või et see on teatavaks tehtud (15. novembri 2012. aasta kohtuotsus Al-Aqsa vs. nõukogu ja Madalmaad vs. Al-Aqsa (C‑539/10 P ja C‑550/10 P, EU:C:2012:711, punkt 69).
90
Käesolevas asjas leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 72, et nõukogu tugines selliste otsuste – sealhulgas Ühendkuningriigi 2001. aasta otsus – olemasolule, mille ta kvalifitseeris ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 tähenduses pädeva asutuse otsusteks. Kõigepealt loetles Üldkohus selleks arvestatavad ja usaldusväärsed tõendid ja vihjed, millele nõukogu viitas ja mida liikmesriigi ametiasutused pidasid usaldatavaks ning mis hõlmasid PKK‑le alates 1984. aastast süüks pandud terrorirünnakuid, terrorikampaaniat 1990. aastate alguses, mis hõlmas lääne turistide röövimist, rünnakut rafineerimistehase vastu ja rünnakuid turismirajatiste vastu, mis viisid välisturistide surmani aastatel 1993–1994. Üldkohus märkis selle kohtuotsuse punktis 72 ja vastupidi sellele, mida väidab apellant, et nõukogu märkis, et isegi kui PKK näis olevat sellest kampaaniast ajavahemikus 1995–1999 loobunud, ähvardas ta jätkuvalt sel perioodil rünnata turismirajatisi. Seejärel meenutas Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktis 73, et kohtupraktika kohaselt peavad ühise seisukoha artikli 1 lõikes 4 nõutud „toimikus sisalduvate täpsed andmed või tõendid“ näitama, et liikmesriigi asutus on asjaomaste isikute või üksuste kohta teinud otsuse, mis vastab selle sätte määratlusele, eelkõige selleks, et need isikud ja üksused saaksid selle otsuse tuvastada, kuid ei puuduta nimetatud otsuse sisu. Lõpuks järeldas Üldkohus sama kohtuotsuse punktis 74, et nõukogu oli esitanud piisavalt täpseid andmeid Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuse kohta ühise seisukoha artikli 1 lõike 4 tähenduses.
91
Eeltoodust tuleneb, et Üldkohus sai vaidlustatud kohtuotsuse punktis 76 asuda seisukohale, et nõukogu käsutuses olid toimikus sisalduvad täpsed andmed või tõendid, mis pärinesid ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 tähenduses pädeva asutuse otsusest. Kuna apellant ei vaidlusta seda Üldkohtu järeldust ja igal juhul ei ole esitanud ühtegi tõendit, mis võimaldaks selle ümber lükata, siis leidis Üldkohus õigesti, et nõukogu võis tugineda Ühendkuningriigi 2001. aasta otsusele.
92
Mis puudutab argumenti, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 77–83, 143, 144 ja 146 vääralt, et 1995. aastast varasemaid akte võis õiguspäraselt arvesse võtta ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 kohasel kontrollimisel, kuigi neid ei saanud enam arvesse võtta ühise seisukoha artikli 1 lõike 4 raames, tuleb teha vahet ühelt poolt nõuetel, mis puudutavad isiku või üksuse esmakordset loetellu kandmist, mis on sätestatud ühise seisukoha artikli 1 lõikes 4 ja mis puudutavad eelkõige ajalise distantsi tingimusi, ja teiselt poolt nõuetel, mis on seotud ühise seisukoha artikli 1 lõikes 3 sisalduva mõiste „terroriakt“ määratlusega.
93
Nimelt nõuab ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 kohane isiku või üksuse esmakordne loetellu kandmine, et aktid, millel selline otsus põhineb, oleksid piisavalt hiljutised, arvestades eelkõige selle sätte eesmärki, milleks on – nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 88 – asjaomaste isikute ja üksuste kaitse.
94
Ühise seisukoha artikli 1 lõige 3 piirdub seevastu mõiste „terroriakt“ ühise seisukoha tähenduses määratluse ette nägemisega. Selles kontekstis võib nõukogu võtta arvesse muid varasemaid asjaolusid, mis võivad olla asjakohased, et hinnata asjaomase isiku või üksuse terroristliku tegevuse selle sätte tähenduses ajalugu ja ulatust.
95
Sellest tuleneb, et käesolevas asjas võis Üldkohus õiguspäraselt arvesse võtta enne 1995. aastat toime pandud tegusid, mis leidsid aset 1990., 1993. ja 1994. aastal, et teha kindlaks, kas apellandile süüks pandud tegudega taotletavad eesmärgid olid ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 tähenduses terroristlikud, ning et Üldkohus leidis samuti õigesti, et viimaste arvesse võetud faktiliste asjaolude, mis leidsid aset 1999. aastal, ja Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuse vahelist ligi kaheaastast „ajalist distantsi“ ei saa pidada ülemääraseks, mistõttu selle otsuse saab kvalifitseerida pädeva asutuse otsuseks ühise seisukoha artikli 1 lõike 4 tähenduses.
96
Mis puudutab Üldkohtu viidet vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81 lühemale kui viie aasta pikkusele ajalisele distantsile, samas kui ta võttis arvesse üksnes viimaseid faktilisi asjaolusid, millel põhines Ühendkuningriigi 2001. aasta otsus, siis tuleb märkida, et Üldkohus viitas sellele viieaastasele tähtajale kohtupraktika alusel, mille kohaselt viieaastane tähtaeg ei ole ülemäärane. Vaidlustatud kohtuotsusest ei nähtu siiski kuidagi, et Üldkohus oleks sellele viieaastasele tähtajale viidates leidnud, et Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuses nimetatud muud faktilised asjaolud olid liiga vanad, et neid arvesse võtta. Apellandi argument põhineb nimetatud kohtuotsuse vääral tõlgendusel ja tuleb seega tagasi lükata.
97
Teiseks tuleb tagasi lükata ka argument, et Üldkohus on ekslikult järeldanud, et Türgi turismirajatiste vastu suunatud rünnakute ähvardused vastavad ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimeses lõigus sätestatud kriteeriumidele.
98
Nimelt tuleneb sellest sättest, et selle punktis i on sõnaselgelt silmas peetud „mõne punktides a–h loetletud [sellise] teo toimepanekuga ähvardamist“, nagu rünnakud inimelu vastu või tõsine kahjustamine.
99
Ühe punktides a–h loetletud teo toimepanemisega ähvardamine on seega piisav, et õigustada rahaliste vahendite külmutamist, ning asjaolu, et PKK loobus oma rünnakukampaaniatest aastatel 1995–1999, ei mõjuta ähvarduste kvalifitseerimist terroriaktideks.
100
Seetõttu järeldas Üldkohus õigesti, et asjaolu, et teatava ajavahemiku jooksul ei ole rünnakuid toime pandud, ei takista rünnakute ähvarduste edasikestmist, millest tulenevalt kujutavad need endast seega terroriakte ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu tähenduses.
101
Mis puudutab apellandi argumenti, et Ühendkuningriigi õigusaktides sisalduv terroriakti määratlus erineb ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimeses lõigus esitatud määratlusest, siis tuleb meenutada, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 144, et asjaolul, et raskusastme kriteerium on Ühendkuningriigi õigusaktides seotud „vahenditega“ ja ühises seisukohas „eesmärkidega“, ei ole mingeid tagajärgi.
102
Sellega seoses tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktist 73, et ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides i–iii loetletud eesmärgid on puhtalt funktsionaalsed ja võimaldavad kvalifitseerida selle ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides a–k nimetatud teod terroriaktideks. Seega on Üldkohtu arutluskäik sidus, arvestades asjaolu, et nii liidu õiguses kui ka Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuses on kasutatud terroriaktide kaheosalist määratlust, määratledes need ühteaegu nii taotletavate eesmärkide kui ka kasutatud vahendite abil.
103
Järelikult tuleb teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide
Poolte argumendid
104
Kolmandas väites leiab apellant, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 182–188 ja 191–203 vääralt, et 2015.–2017. aasta määruste ja 2019. aasta otsuste läbivaatamine nõukogu poolt vastas ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 6 nõutud tingimustele.
105
Apellant rõhutab, et Üldkohus tuvastas, et pikal ajavahemikul Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuse vastuvõtmisest kuni 2014. aasta tegudeni leidsid aset mitu sündmust, mis viitasid asjaolude muutumisele, mistõttu nõukogu rikkus oma kohustust ajakohastada oma hinnangut terroriaktides osalemise ohu kohta 2014. aastal. Apellant leiab aga, et Üldkohus oleks pidanud jõudma samale järeldusele 2015.–2017. aasta määruste ja 2019. aasta otsuste kohta.
106
Viidates teise väite raames esitatud argumentidele, märgib apellant, et Ühendkuningriigi 2001. aasta otsus ei vasta ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 4 nõutud tingimustele. Apellant leiab samuti, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 185 vääralt, et nõukogu võis tugineda 2014. aasta mais toimunud rünnakule uue sõjaväelise eelposti ehituskohas ja kvalifitseerida see rünnak terroriaktiks. Selline tegu kujutab endast nimelt näidet teost, mille puhul ei saa apellanti süüdistada selle terroristlikel eesmärkidel toimepanemises, kuna see oli vahetu vastus sellele, et Türgi valitsus rikkus rahuläbirääkimisi, ning seda tuleb rahvusvahelise humanitaarõiguse alusel pidada õiguspäraseks sõjaliseks tegevuseks.
107
Isegi kui Euroopa Kohus peaks järeldama, et Üldkohus ei eksinud ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõigete 3 ja 4 tõlgendamisel seoses Ühendkuningriigi 2001. aasta otsusega, väidab apellant, et arvestades 2014. aasta mais toimunud rünnaku selgelt erinevat laadi võrreldes selle otsusega seoses nimetatud sündmustega, ei võimaldanud see rünnak piisavalt põhjendada terroriaktide ohu jätkuvat olemasolu.
108
Nimelt, kuna apellandi olukord oli 16 aasta jooksul pärast PKK asutaja ja juhi Abdullah Öcalani vahistamist 1999. aastal radikaalselt muutunud, ei saa asuda seisukohale, et parasjagu ehitatava Türgi uue sõjaväelise eelposti rünnak, mis rikkus rahuläbirääkimisi, oli samaväärne 1990. aastate Türgi turismirajatiste ründamise ähvardusega.
109
Mis puudutab 23. oktoobri 2017. aasta sündmust, mille käigus rünnati sõjaväeveokit, siis väidab apellant, et Üldkohus leidis selle terroriaktiks kvalifitseerimisel vaidlustatud kohtuotsuse punktis 191 vääralt, et tähtsust ei ole asjaolul, et see tegu pandi toime PKK ja Türgi Vabariigi vahelise relvastatud konflikti käigus, samas kui esimesest väitest nähtub selgelt, et vajalikku ja proportsionaalset sõjalist operatsiooni ei saa pidada terroristlikuks operatsiooniks.
110
Leides vaidlustatud kohtuotsuse punktides 198–200 sisuliselt, et relvastatud konflikti jätkumine võimaldas nõukogul järeldada, et terroriaktide oht on jätkuvalt olemas, jättis Üldkohus tähelepanuta Türgi Vabariigi rolli, samas kui PKK oli märkimisväärselt muutnud oma tegutsemisviisi.
111
Nõukogu, keda toetavad Prantsuse Vabariik, Madalmaade Kuningriik ja komisjon, paluvad lükata kolmanda väite tagasi.
Euroopa Kohtu hinnang
112
Olgu meenutatud, et ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 6 kohaselt võib nõukogu jätta asjaomase isiku või üksuse rahaliste vahendite külmutamise loetellu, kui ta jõuab järeldusele, et on jätkuvalt olemas oht, et isik või üksus osaleb terroristlikus tegevuses, mis õigustas tema esmakordset loetellu kandmist (10. septembri 2020. aasta kohtuotsus Hamas vs. nõukogu, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
113
Ainus asjakohane küsimus loetellu jätmise otstarbekuse hindamiseks on põhimõtteliselt see, kas pärast isiku või üksuse loetellu kandmist või loetelu viimast läbivaatamist on faktilised asjaolud muutunud nii, et nende alusel ei saa sellise ohu osas enam teha sama järeldust (vt selle kohta 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus nõukogu vs. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, punkt 46).
114
Sellise ohu jätkuvat olemasolu saab tõendada eelkõige viitega riigisisesele otsusele, millega põhjendati esmakordset loetellu kandmist, kui see otsus on hiljuti läbi vaadatud ja kui läbivaatamise tulemusel jõuti järeldusele, et otsuse kehtima jätmine on põhjendatud hiljutiste sündmuste tõttu, mis näitavad, et asjaomane isik või organisatsioon on jätkuvalt seotud terroristliku tegevusega. Nimelt on läbivaatamise eesmärk tagada, et nõukogu otsus võetakse vastu piisava faktilise aluse olemasolul, mis võimaldab nõukogul järeldada, et selline oht on olemas (10. septembri 2020. aasta kohtuotsus Hamas vs. nõukogu, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, punkt 39).
115
Selle kontrollimisel, kas on jätkuvalt olemas oht, et asjaomane isik, rühmitus või üksus osaleb terroristlikus tegevuses, tuleb lisaks sellele, mis on saanud isiku, rühmituse või üksuse esmakordse rahaliste vahendite külmutamise loetellu kandmise aluseks olnud riigisisesest otsusest, võtta eelkõige arvesse hilisemaid faktilisi asjaolusid, mis näitavad, et see oht on jätkuvalt olemas (10. septembri 2020. aasta kohtuotsus Hamas vs. nõukogu, C‑122/19 P, EU:C:2020:690, punkt 38).
116
Käesoleval juhul ei kaldunud Üldkohus sellest kohtupraktikast kõrvale.
117
Sellega seoses tuleb esiteks asuda seisukohale, et apellandi argumendid, millega ta püüab vaidlustada 2014. aasta mais toime pandud Türgi uue sõjaväelise eelposti ehituse rünnaku ja sõjaväesõiduki rünnaku 23. oktoobril 2017 ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu tähenduses terroriaktideks kvalifitseerimise, on ühise seisukoha artikli 1 lõike 6 alusel toimuva läbivaatamise käigus tulemusetud ning need tuleb käesoleva kohtuotsuse punktis 112 viidatud kohtupraktika alusel tagasi lükata. Nimelt ei pea nõukogu selleks, et jätta isik või üksus rahaliste vahendite külmutamise loetellu, tõendama mitte seda, et see isik või üksus on toime pannud terroriakti nimetatud ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 esimese lõigu tähenduses, vaid üksnes seda, et oht, et ta osaleb terroristlikus tegevuses, on endiselt olemas.
118
Teiseks tuleb tagasi lükata ka apellandi argumendid, mille kohaselt teod, millele nõukogu tugines PKK terroriaktides osalemise ohu jätkuva olemasolu läbivaatamisel, ei tõenda piisavalt selle ohu olemasolu, kuna need teod on väga erinevad ja tema olukord on radikaalselt muutunud, kuna ta toetab nüüd rahumeelseid lahendusi.
119
Sellega seoses tuleb märkida, et ühelt poolt on vastuvõetamatu argument, mille kohaselt on õigustatud 2014. aasta mais toimunud rünnak Türgi uue sõjaväelise eelposti ehituskohas. Piirdudes viitega relvastatud konflikti olemasolule, mis võimaldab väidetavalt õigustada toimepandud tegu, mida apellant peab Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuses nimetatud sündmustest väga erinevaks, ning väites, et see tegu oli vahetu vastus sellele, et Türgi valitsus rikkus rahuläbirääkimisi, ei viita apellant mitte sellele, et Üldkohus rikkus õigusnormi, vaid palub Euroopa Kohtul asendada Üldkohtu hinnang sellele tõendile enda omaga.
120
ELTL artikli 256 lõikest 1 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust tuleneb aga, et apellatsioonkaebus on piiratud õigusküsimustega ning ainult Üldkohus on seega pädev tähtsust omavaid faktilisi asjaolusid tuvastama ja tõendeid hindama. Faktiliste asjaolude ja tõendite hindamine ei ole niisugune õigusküsimus, mis sellisena kuulub Euroopa Kohtu poolt apellatsiooni korras läbivaatamisele, välja arvatud juhul, kui neid on moonutatud (27. jaanuari 2022. aasta kohtumäärus FT jt vs. komisjon, C‑518/21 P, EU:C:2022:70, punkt 12 ja seal viidatud kohtupraktika).
121
Teiselt poolt tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata apellandi argument, et 23. oktoobri 2017. aasta sündmust tuleb pidada ilmselgelt vajalikuks ja proportsionaalseks sõjaliseks operatsiooniks.
122
Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 191, ei vaidle apellant vastu selle sõjalise rünnaku tegelikkusele ega asjaolule, et rünnaku pani toime tema, kuna ta märgib, et see toimus tema ja Türgi Vabariigi vahelise relvastatud konflikti käigus.
123
Seega tuleb tõdeda, et apellant ei esita oma apellatsioonkaebuse kolmandas väite raames ühtegi argumenti, mis seaks kahtluse alla Üldkohtu õigusliku hinnangu, et need teod, mille tegelikku toimepanemist ei ole vaidlustatud, võimaldasid nõukogul nõuetekohaselt ajakohastada oma hinnangut apellandi terroriaktides osalemise ohu kohta.
124
Seega tuleb kolmas väide jätta osaliselt vastuvõetamatuna läbi vaatamata ja lükata osaliselt põhjendamatuna tagasi.
Neljas väide
Poolte argumendid
125
Neljandas väites viitab apellant sellele, et Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 207–215 vea proportsionaalsuse põhimõtte tõlgendamisel.
126
Esiteks väidab apellant, et Üldkohus eiras vaidlustatud kohtuotsuse punktides 211–213 proportsionaalsuse põhimõtet, mis nõuab, et liidu institutsioonide tegevus ei läheks kaugemale sellest, mis on asjaomaste õigusnormidega seatud õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik, ning juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet ning tekitatud ebameeldivused ei tohi olla seatud eesmärkidega võrreldes ülemäärased (vt selle kohta 22. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punkt 50).
127
Lisaks, kui Üldkohus leidis, et konflikti rahumeelne ja demokraatlik lahendamine ei ole tähtis, läks ta vastuollu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 198 tehtud järeldusega, et nõukogu leidis õigesti, et 2019. aastal ei olnud asjaolud muutunud. Kuivõrd ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 6 kohase läbivaatamise käigus tähtsustati rahumeelse lahenduse poole püüdlemist, leiab apellant, et see peaks samamoodi olema ka proportsionaalsuse hindamisel, seda enam, et relvastatud konflikti lõppeesmärk on rahva enesemääramine. Isegi kui esimese väite raames selle argumendiga ei nõustuta, tuleb sellega nõustuda proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist käsitleva neljanda väite analüüsimisel.
128
Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 207, taotletakse vaidlusaluste aktidega üldise huvi eesmärki, milleks on aidata kaasa rahvusvahelisele rahule ja julgeolekule. PKK jätmine vaidlusalustesse loeteludesse takistaks aga tegelikult rahuprotsessi, mistõttu tuleb nendes aktides ette nähtud piiravaid meetmeid pidada taotletavate eesmärkide saavutamiseks sobimatuks.
129
Teiseks, kuivõrd Üldkohus piirdus vaidlusaluste aktidega taotletava eesmärgi kitsa analüüsiga, ei kontrollinud ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 206–215 õigesti, kas tekitatud ebameeldivused, mis hõlmavad ka ettenähtavaid tagajärgi (vt selle kohta 12. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Tjebbes jt, C‑221/17, EU:C:2019:189, punkt 40), ei ole taotletavate eesmärkidega võrreldes ülemäärased. Nimelt ei saa lubada, et tegemaks kindlaks, kas aktiga tekitatud ebameeldivused ei ole seatud eesmärkidega võrreldes ülemäärased, võetakse arvesse üksnes selle akti eesmärke, mitte aga selle ettenähtavaid tagajärgi.
130
Selles kontekstis tuletab apellant meelde, et kuigi nõukogu ei saa arvesse võtta akti iga võimalikku tagajärge, oli ta siiski käesolevas asjas kas või juba 1. mail 2014 kohtuasjas PKK vs. nõukogu (T‑316/14) esitatud tühistamishagi tõttu teadlik vaidlusaluste aktide tagajärgedest kurdidele, mistõttu Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 212 ja 213, et neil tagajärgedel ei ole tähtsust.
131
Nõukogu, keda toetavad Prantsuse Vabariik, Madalmaade Kuningriik ja komisjon, paluvad kolmanda väite tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
132
Kõigepealt on neljas väide vastuvõetamatu osas, milles apellant piirdub viitega piiravate meetmete lõppeesmärgile, milleks on rahu säilitamine ja rahvusvahelise julgeoleku tugevdamine ELL artikli 21 lõike 2 punkti c tähenduses, ning osas, milles ta väidab esimeses kohtuastmes esitatud argumente korrates, et PKK jätmine vaidlusalustesse loeteludesse takistab rahuprotsessi ja sellel on tagajärjed kurdidele, kuna selle relvastatud konflikti lõppeesmärk – mille osaline PKK on – on kurdi rahva enesemääramine. Selles osas on apellatsioonkaebuse tegelik eesmärk nimelt lihtsalt saavutada Üldkohtule esitatud hagiavalduste uuesti läbivaatamine; Euroopa Kohus ei ole aga selleks apellatsioonimenetluses pädev.
133
Järgmiseks ei põhjenda PKK kuidagi oma etteheidet enesemääramise põhimõtte tähtsuse kohta vaidlusaluste aktidega võetud piiravate meetmete proportsionaalsuse hindamisel, mistõttu tuleb ka see etteheide tunnistada vastuvõetamatuks.
134
Lõpuks, mis puudutab etteheidet, et Üldkohus ei võtnud arvesse kehtestatud piiravate meetmete eesmärki ja jättis tähelepanuta nende ettenähtavad tagajärjed, sest ta ei teinud kindlaks, kas tekitatud ebameeldivused ei ole taotletava eesmärgi suhtes ülemäärased, siis tuleb meenutada, et proportsionaalsuse põhimõtte järgimise kohtuliku kontrolli puhul võib meetme õiguspärasust mõjutada üksnes see, kui meede on pädeva institutsiooni taotletava eesmärgi saavutamiseks ilmselgelt sobimatu (vt selle kohta 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus Vnesheconombank vs. nõukogu, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, punkt 84).
135
Samuti tuleb meenutada, et piiravatel meetmetel on juba oma määratlusest tulenevalt negatiivsed tagajärjed eelkõige üksustele, kelle suhtes neid kohaldatakse (vt selle kohta 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus Vnesheconombank vs. nõukogu, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, punkt 86).
136
Vaidlusaluste aktidega taotletava eesmärgi – nimelt terrorismivastase võitluse, mis on osa laiemast eesmärgist säilitada rahvusvaheline rahu ja julgeolek vastavalt ELL artiklis 21 sätestatud liidu välistegevuse eesmärkidele – tähtsus õigustab aga negatiivseid tagajärgi (vt analoogia alusel 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus Vnesheconombank vs. nõukogu, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, punkt 87).
137
Arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 134–136 viidatud kohtupraktikat, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 209 õigesti, et kuna eesmärk, mida nõukogu vaidlusaluste aktide vastuvõtmisega taotles, oli eelkõige terrorismivastane võitlus, siis vastavad need aktid ühtselt sellele eesmärgile ning neid ei saa mingil juhul pidada nimetatud eesmärgi saavutamiseks ilmselgelt sobimatuks.
138
Kuna apellant ei ole esitanud selle etteheite toetuseks õiguslikult asjakohast argumenti, tuleb see tagasi lükata.
139
Sellest tuleneb, et neljas väide tuleb jätta osaliselt vastuvõetamatuna läbi vaatamata ja lükata osaliselt põhjendamatuna tagasi.
Viies väide
Poolte argumendid
140
Viiendas väites kinnitab apellant, et Üldkohus eksis, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 221–238, et nõukogu on täitnud oma põhjendamiskohustuse, samas kui – nagu on märgitud käesoleva apellatsioonkaebuse eelnevates väidetes – vaidlusaluste aktide põhjendustest ei nähtu selgelt, et aastatel 2015–2019 aset leidnud sündmused, millele viidati seoses Ühendkuningriigi 2001. aasta otsusega, toetavad tegelikult seda otsust.
141
Apellant on seisukohal, et Üldkohus eksis, kui ta leidis, et nõukogu on täitnud oma põhjendamiskohustuse. Nimelt ei võtnud Üldkohus arvesse enesemääramise eesmärki ega relvastatud konflikti konteksti. Ta tugines ekslikult Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuses käsitletud sündmustele. Üldkohus kvalifitseeris läbivaatamise käigus vaidlusalustes aktides mainitud sündmused ekslikult terroriaktideks, esitamata piisavalt põhjuseid, mis õigustavad seisukohta, et sõjalise operatsiooni toimumine saab tõendada terroristiaktides osalemise ohu jätkuvat olemasolu. Apellant väidab lisaks, et ta ei põhjendanud piisavalt, miks tuleb vaidlusaluseid akte pidada proportsionaalseks, samas kui teda oli teavitatud tagajärgedest, mida PKK kandmine vaidlusalustesse loeteludesse võis kaasa tuua rahule ning kurdide ja nende toetajate olukorrale.
142
Lisaks leiab apellant, et Üldkohus tegi vea, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 232–238, et kuna argumendid – mis esitati tõendamaks, et nõukogu rikkus oma põhjendamiskohustust, kuna ta ei kontrollinud, kas riigisiseste asutuste käsitletud sündmusi saab kvalifitseerida terroriaktideks ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu tähenduses, ega tõendanud Ühendkuningriigi otsuste asjakohasust ühise seisukoha artikli 1 lõigete 4 ja 6 seisukohast – puudutavad põhjenduste põhjendatuse küsimust, tuleb need tagasi lükata. See kontroll ei puudutanud mitte ainult põhjenduste alust, vaid ka põhjendamiskohustust ennast.
143
Nõukogu, keda toetavad Prantsuse Vabariik, Madalmaade Kuningriik ja komisjon, paluvad jätta viienda väite vastuvõetamatuna läbi vaatamata ja lükata selle igal juhul põhjendamatuna tagasi.
Euroopa Kohtu hinnang
144
Mis puudutab viienda väite vastuvõetavust, siis tuleb tõdeda, et apellant ei too vaidlustatud kohtuotsuse punktide 221–238 vastu suunatud etteheiteid – välja arvatud selle kohtuotsuse punktide 232–238 vastu suunatud etteheited – esitades selgelt välja ei lauseid, milles on tema arvates rikutud õigusnormi, ega oma seisukohta põhjendavaid õiguslikke argumente. Eelkõige ei täpsusta ta, milles seisneb Üldkohtu viidatud Euroopa Kohtu praktika ekslikkus. Seega on apellandi argumentide eesmärk lihtsalt saavutada Üldkohtule esitatud hagiavalduste uuesti läbivaatamine, samas kui need peaksid olema suunatud vaidlustatud kohtuotsuse vastu, et Euroopa Kohus saaks teostada oma kontrolli (vt selle kohta 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punkt 48).
145
Teatud argumentidega, mille apellant selle väite raames esitas, soovitakse tegelikult vaidlustada hinnangut, mille Üldkohus andis kõnealuste piiravate meetmete sobivusele nende eesmärkide saavutamiseks, mitte vaidlusaluste aktide põhjendustele. Need argumendid, mis puudutavad enesemääramise eesmärki ja relvastatud konflikti konteksti, Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuses nimetatud sündmusi, vaidlusalustes aktides mainitud sündmuste kvalifitseerimist terroriaktideks ja põhjuseid, miks vaidlusaluseid akte tuleb pidada proportsionaalseks, kuuluvad aga apellatsioonkaebuse teiste väidete alla, millele apellant pealegi sõnaselgelt viitab ja mis on tagasi lükatud. Järelikult on need asjakohatud viienda väite raames, mis käsitleb ebapiisavat põhjendamist.
146
Samuti tuleb meenutada, et piiravat meedet kehtestava nõukogu akti põhjendustes tuleb – nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 216 õigesti märkis – kindlaks teha spetsiifilised ja konkreetsed põhjused, millest lähtudes nõukogu on oma kaalutlusõigust kasutades asunud seisukohale, et huvitatud isiku suhtes tuleb sellist meedet kohaldada (vt selle kohta 22. aprilli 2021. aasta kohtuotsus nõukogu vs. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
147
Siiski, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 217 meenutas, peavad ELTL artikliga 296 nõutavad põhjendused vastama asjaomase akti laadile ja selle vastuvõtmise kontekstile. Põhjendamisnõuet tuleb hinnata juhtumi asjaolusid, eriti akti sisu, toodud põhjenduste olemust ning seda huvi arvestades, mis võib olla selgituste saamiseks akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab. Ei ole nõutud, et põhjendustes oleks täpsustatud kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna põhjenduste piisavust ei tule hinnata mitte ainult nende sõnastust, vaid ka konteksti ja kõiki asjaomast valdkonda reguleerivaid õigusnorme silmas pidades. Järelikult on huve kahjustav akt piisavalt põhjendatud, kui see on tehtud asjaomasele isikule teadaolevas kontekstis, mis võimaldab tal tema suhtes võetud meetme ulatust mõista (22. aprilli 2021. aasta kohtuotsus nõukogu vs. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
148
Mis puudutab täpsemalt akte, millega jäetakse isik või üksus rahaliste vahendite külmutamise loetellu, siis peab nõukogu kontrollima, kas pärast esmakordset või eelmist loetellu kandmist ei ole faktiline olukord muutunud nii, et see ei võimalda enam teha sama järeldust selle isiku või üksuse osalemise kohta terroristlikus tegevuses (vt selle kohta 22. aprilli 2021. aasta kohtuotsus nõukogu vs. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
149
Sellega seoses tuleb täpsustada, et selliste aktide puhul peab liidu kohus esiteks kontrollima, kas on täidetud ELTL artiklis 296 ette nähtud põhjendamiskohustus ja seega, kas esitatud põhjendus on piisavalt täpne ja konkreetne – seda meenutas Üldkohus ka vaidlustatud kohtuotsuse punktis 218 –, ning kas teiseks on põhjendus põhjendatud, mis tähendab, et see kohus teeb põhjenduse sisulist õiguspärasust kontrollides kindlaks, et need aktid põhinevad piisavalt kindlal faktilisel alusel, ning kontrollib fakte, mis on esitatud põhjendustes, millele need aktid tuginevad (22. aprilli 2021. aasta kohtuotsus nõukogu vs. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
150
Põhjendamise küsimus, mis on vorminõudega seotud küsimus, tuleb eristada etteheidetava tegevuse tõendamise küsimusest, mis on seotud asjasse puutuva akti sisulise õiguspärasusega ning mille puhul tuleb kontrollida, kas aktis mainitud faktilised asjaolud vastavad tõele ja kas neid faktilisi asjaolusid võib kvalifitseerida sellisteks, mis õigustavad isiku suhtes piiravate meetmete kohaldamist (22. aprilli 2021. aasta kohtuotsus nõukogu vs. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
151
Sellega seoses leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 236 õigesti, et seda, kas nõukogu täitis oma kohustust kontrollida, kas liikmesriikide asutuste tuvastatud faktilised asjaolud saab kvalifitseerida terroriaktideks ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu tähenduses, analüüsiti vastuseks väitele, et seda sätet on rikutud.
152
Eeltoodust tuleneb, et argumendid, millega vaidlustatakse nende faktiliste asjaolude põhjendatus, on asjakohatud viienda väite raames, mis käsitleb ebapiisavat põhjendust, mistõttu tuleb see väide jätta vastuvõetamatuna läbi vaatamata ja lükata igal juhul põhjendamatuna tagasi.
153
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et kuna ühegi väitega ei saa nõustuda, tuleb apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
154
Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste lahendamisel, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
155
Kuna nõukogu on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja apellant on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb apellandi kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja nõukogu kohtukulud.
156
Kodukorra artikli 140 lõikest 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse mutatis mutandis apellatsioonkaebuste suhtes, tuleneb, et menetlusse astunud liikmesriigid kannavad ise oma kohtukulud. Järelikult kannavad komisjon, Prantsuse Vabariik ja Madalmaade Kuningriik, kes osalesid Euroopa Kohtu menetluses, ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (seitsmes koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Jätta Kurdistan Workers’ Party (PKK) kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud.
3.
Jätta Euroopa Komisjoni, Prantsuse Vabariigi ja Madalmaade Kuningriigi kohtukulud nende endi kanda.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.