62017CC0681
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
esitatud 19. detsembril 2018 (
1
)
Kohtuasi C‑681/17
slewo//schlafen leben wohnen GmbH
versus
Sascha Ledowski
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus))
Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Direktiiv 2011/83/EL – Artikli 6 lõike 1 punkt k ja artikli 16 punkt e – Kaugleping – Taganemisõigus – Erandid – Suletud kaup, mis ei ole kõlblik tagasisaatmiseks tervisekaitse või hügieenilistel põhjustel – Madratsi, mille kaitsepakend on pärast tarnimist eemaldatud, kuulumine selliste kaupade hulka – Tingimused, mis peavad olema täidetud, et kaupa saaks käsitada suletuna – Taganemisõiguse kaotamist puudutavate tarbija teavitamise nõuete ulatus
I. Sissejuhatus
1.
Bundesgerichtshofi (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) esitatud eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada direktiivi 2011/83/EL (
2
) artikli 6 lõike 1 punkti k ja artikli 16 punkti e, mis käsitlevad kauglepingu sõlmimisel tarbijale põhimõtteliselt tekkiva taganemisõiguse piiramist.
2.
See taotlus esitati seonduvalt vaidlusega, mis puudutab taganemisõiguse teostamist tarbija poolt, kes soetas ühelt veebisaidilt madratsi ning soovis seda tagasi saata pärast seda, kui ta oli eemaldanud seda toodet tarnimisel ümbritsenud kaitsekile.
3.
Euroopa Kohtul palutakse öelda, kas direktiivi 2011/83 artikli 16 punkti e tuleb tõlgendada nii, et selle sättega taganemisõigusest ette nähtud erand, mis puudutab „suletud kaupa, mis ei ole kõlblik tagasisaatmiseks tervisekaitse või hügieenilistel põhjustel“ hõlmab tooteid – nagu madrats – mis võivad kasutamisel sattuda vahetusse kontakti inimese kehaga, ent mis on siiski kohase puhastamise korral võimalik uuesti kaubanduslikku seisukorda viia. Ma leian, et sellele küsimusele tuleb vastata eitavalt.
4.
Juhul, kui Euroopa Kohus otsustab vastata esimesele küsimusele jaatavalt, palutakse tal seejärel määratleda, millistel tingimustel saab seda liiki toote pakendit käsitada suletud pakendina, mille lõhkumisega kaasneb taganemisõiguse kaotamine nimetatud direktiivi artikli 16 punkti e tähenduses.
5.
Teiseks peaks Euroopa Kohus võtma seisukoha, kuidas tuleb selle direktiivi artikli 6 lõike 1 punkti k kohaselt teavitada tarbijat sellest, millistel asjaoludel ta oma taganemisõiguse kaotab.
II. Õiguslik raamistik
6.
Direktiivi 2011/83 põhjendustes 34, 37, 47 ja 49 on märgitud:
„(34)
Kaupleja peaks andma tarbijale selget ja arusaadavat teavet, enne kui tarbija on seotud kauglepingu[ga...]
[…]
(37)
Kuna kaugmüügi puhul puudub tarbijal võimalus kaupa enne lepingu sõlmimist näha, peaks tarbijal olema lepingust taganemise õigus. Samal põhjusel peaks tarbijal olema võimalus kaupa enne ostmist proovida ja uurida selles ulatuses, mis on vajalik kauba olemuses, omadustes ja toimimises veendumiseks.
[…]
(47)
Mõned tarbijad kasutavad taganemisõigust, olles kaupa kasutanud kauem, kui see on vajalik kauba olemuses, omadustes ja toimimises veendumiseks. Sel juhul ei tohiks tarbija kaotada taganemisõigust, vaid peaks vastutama kauba väärtuse mis tahes vähenemise eest. Et veenduda kauba olemuses, omadustes ja toimimises, peaks tarbija käsitsema ja uurima kaupa üksnes nii, nagu tal lubataks seda teha poes. Näiteks peaks tarbija rõivast ainult selga proovima, kuid ei tohiks seda rõivast kanda. Seetõttu peaks tarbija kaupa taganemistähtaja jooksul käsitsema ja uurima nõuetekohase hoolsusega. Tarbija kohustused taganemise korral ei tohiks tarbijat mõjutada taganemisõiguse kasutamisest loobuma.
[…]
(49)
Nii kauglepingutest kui ka väljaspool äriruume sõlmitud lepingutest taganemise õiguse suhtes peaksid kehtima teatavad erandid. Taganemisõigus võib näiteks teatud kauba või teenuse olemust arvestades olla ebakohane. […]“.
7.
Direktiivi artikli 6 „Teavitamisnõuded kauglepingute ja väljaspool äriruume sõlmitud lepingute puhul“ lõike 1 punktis k on sätestatud, et „[e]nne tarbija sidumist kauglepingu[ga], esitab kaupleja tarbijale selgel ja arusaadaval viisil“ rea andmeid, sealhulgas „kui taganemisõigust ei ole vastavalt artiklile 16 ette nähtud, teave selle kohta, et tarbijal ei ole õigust taganemiseks, või kui see on asjakohane, teave selle kohta, millistel asjaoludel tarbija kaotab oma taganemisõiguse“.
8.
Direktiivi artikli 9 „Taganemisõigus“ lõikes 1 on sätestatud, et „[t]arbija võib 14 päeva jooksul kauglepingust […] taganeda ilma põhjust esitamata ning kandmata muid kulusid peale artikli 13 lõikes 2 ja artiklis 14 sätestatud kulude, välja arvatud juhul, kui kohaldatakse artiklis 16 ettenähtud erandeid“.
9.
Direktiivi artikli 16 „Taganemisõiguse kasutamisega seotud erandid“ punktis e on sätestatud: „Liikmesriigid ei näe ette artiklites 9–15 sätestatud taganemisõiguse kasutamist kauglepingute […] puhul juhtudel, kui tegemist on […] suletud kauba tarnimisega, mis ei ole kõlblik tagasisaatmiseks tervisekaitse või hügieenilistel põhjustel ning mis on pärast kohaletoimetamist avatud“.
III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
10.
Põhikohtuasjas on hagejaks peamiselt madratsite turustamisega tegelev internetimüügi-ettevõte slewo//schlafen leben wohnen GmbH (edaspidi „slewo“).
11.
Sascha Ledowski tellis slewo veebisaidilt 25. novembril 2014 isiklikuks kasutamiseks ühe madratsi. Saadud arvel kajastatud müügilepingu tüüptingimuste hulgas oli „tarbijatele taganemisõiguse kohta antav teave“, mis oli sõnastatud järgmiselt: „Meie kanname tagasisaatmise kulud. […] Teie taganemisõigus lõpeb enneaegselt järgmistel juhtudel: lepingute puhul, mis puudutavad suletud kauba tarnimist, mis ei ole kõlblik tagasisaatmiseks tervisekaitse või hügieenilistel põhjustel, ning kui kaup on pärast tarnimist avatud.“ Tarnimisel oli madrats pakendatud kaitsekilesse, mille S. Ledowski hiljem eemaldas.
12.
S. Ledowski teatas 9. detsembri 2014. aasta e‑kirjas slewole, et ta soovib asjasse puutuva madratsi tagasi saata ning palus korraldada selle transport. Kuna tema palvet ei rahuldatud, kandis ta need transpordikulud ise.
13.
S. Ledowski esitas kohtule hagi, nõudes, et slewo tagastaks talle müügihinna ja hüvitaks transpordikulud, kokku 1190,11 eurot, koos sellele lisanduva intressi ning kohtuväliste advokaadikuludega.
14.
Amtsgericht Mainz (Mainzi esimese astme kohus, Saksamaa) rahuldas selle hagi 26. novembri 2015. aasta kohtuotsusega. Apellatsiooniastmes jättis Landgericht Mainz (Mainzi apellatsioonikohus, Saksamaa) selle kohtuotsuse oma 10. augusti 2016. aasta kohtuotsusega (
3
) muutmata, leides, et madrats ei ole hügieenilist laadi kaup (
4
) ning seetõttu on tarbijal taganemisõigus ka pärast kaitsekile eemaldamist.
15.
Saanud slewo kassatsioonkaebuse, leidis Bundesgerichtshof (Saksamaa liitvabariigi kõrgeim üldkohus), et põhikohtuasja lahendus sõltub direktiivi 2011/83 artikli 6 lõike 1 punkti k ja artikli 16 punkt e tõlgendamisest. 15. novembri 2017. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 6. detsembril 2017, otsustas see kohus menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi 2011/83 artikli 16 punkti e tuleb tõlgendada nii, et seal nimetatud kaup, mis ei ole kõlblik tagasisaatmiseks tervisekaitse või hügieenilistel põhjustel, hõlmab ka selliseid esemeid (nagu madratsid), mis sihipärasel kasutamisel puutuvad küll kokku inimese kehaga, aga mida on kauplejal võimalik sobivate (puhastus)meetmetega uuesti kaubanduslikku seisukorda viia?
2.
Kui esimesele küsimusele tuleb vastata jaatavalt, siis
a)
millistele tingimustele peab vastama kauba pakend selleks, et kaupa saaks pidada suletuks direktiivi 2011/83 artikli 16 punkti e tähenduses ja
b)
kas kaupleja peab enne tarbija sidumist lepinguga esitama direktiivi 2011/83 artikli 6 lõike 1 punkti k kohase teabe sel viisil, et ta viitab konkreetsele ostetavale esemele (käesolevas asjas madrats) ja selle eseme suletud pakendile ning märgib, et pakendi avamisel ei saa tarbija oma taganemisõigust enam kasutada?“
16.
Kirjalikud seisukohad esitasid Euroopa Kohtule slewo, S. Ledowski, Belgia ja Itaalia valitsus ning Euroopa Komisjon. Kohtuistungit suuliste seisukohtade ärakuulamiseks ei toimunud.
IV. Analüüs
17.
Märgin kõigepealt, et kaheks osaks jagunev teine eelotsuse küsimus on esitatud vaid juhuks, kui Euroopa Kohus vastab esimesele eelotsuse küsimusele jaatavalt. Kuivõrd minu arvates tuleb esimesele küsimusele vastata eitavalt, ei ole Euroopa Kohtul vaja minu hinnangul teisele küsimusele vastata. Täielikkuse huvides ning võttes arvesse seda, et viimatinimetatud küsimusega seonduvat problemaatikat ei ole varem käsitletud, esitan oma seisukoha siiski ka selles küsimuses.
A.
Mõiste „ei ole kõlblik tagasisaatmiseks tervisekaitse või hügieenilistel põhjustel“ direktiivi 2011/83 artikli 16 punkt e tähenduses (esimene küsimus)
18.
Enne kui asun analüüsima esimest eelotsuse küsimust, pean kohaseks rõhutada mõningaid kogu käesolevat eelotsusetaotlust puudutavaid olulisi aspekte.
19.
Esiteks märgin, et taotlus puudutab nii õiguslikust kui praktilisest seisukohast vaadates tarbijakaitse väga konkreetset valdkonda, see tähendab kauglepinguid, mille suhtes kohaldatakse direktiivi 2011/83 erisätteid (
5
), kuigi nende lepingute suhtes kuuluvad kohaldamisele ka direktiivis sisalduvad üldnormid.
20.
Eeskätt on direktiivi artiklis 9 sätestatud, et seda liiki lepingute puhul on tarbijatel põhimõtteliselt õigus lepingust taganeda (
6
), mis hõlmab õigust saada täielikult tagasi tasutud summa, välja arvatud juhul, kui kaupa on valesti kasutatud; see õigus on põhjendatav eriliste raskustega, millega tarbija kaugmüügilepingu sõlmimisel kokku puutub. Nagu on direktiivi põhjendustes 37 ja 47 märgitud, ei ole tarbijatel sellisel juhul võimalik neid huvitavat kaupa enne selle tellimist ja kätte saamist näha ja proovida, mistõttu on neile antud tähtaeg, mille jooksul nad saavad pärast seda, kui nad on tarnitud kauba üle vaadanud, järele mõelda ja vajaduse korral lepingust taganeda, samas kui kauplejaid kaitstakse selle õiguse kuritarvitamise vastu (
7
). Nende sätete kohaselt on tarbijatel niisiis võimalik proovida ja uurida ostetud kaupa, ent ainult niivõrd, kuivõrd see on vajalik kauba olemuses, omadustes ja toimimises veendumiseks. (
8
)
21.
Väga konkreetsed erandid taganemisõigustest on aga sätestatud direktiivi artiklis 16, mille punkti e kohaselt hõlmavad need „suletud kauba“ tarnimist, „mis ei ole kõlblik tagasisaatmiseks tervisekaitse või hügieenilistel põhjustel“ (
9
), kui see „on pärast kohaletoimetamist avatud“. Märgin siinkohal, et mulle näib vaieldamatu, et need mõisted on erinevad, ent siiski tihedalt seotud ning tegemist on kahe tingimusega, mis peavad selle sätte kohaldamiseks üheaegselt täidetud olema. Direktiivi artikli 6 lõike 1 punkt k paneb kauplejale kohustuse anda tarbijale enne kauglepingu sõlmimist teavet konkreetselt direktiivi artikli 16 punktis e sätestatud tagastamisõiguse suhtes kohaldatava erandi kohta.
22.
Teiseks kavatsen meelde tuletada mõningaid liidu õiguse tõlgendamise põhimõtteid, mis kehtivad kõigi eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt siin esitatud küsimuste suhtes.
23.
Ühelt poolt tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et kui liidu õigusnorm ei viita liikmesriikide õigusele, nagu see käesolevas kohtuasjas käsitletavate sätete puhul on, tuleb nende sätete tõlgendamisel arvesse võtta mitte üksnes asjaomaste sätete sõnastust, vaid ka konteksti ja selle õigusakti eesmärki, kuhu asjaomane säte kuulub (
10
).
24.
Teiselt poolt, konkreetselt nende liidu õiguse sätete puhul, mille eesmärk on ELTL artikli 169 kohaselt aidata kõrgetasemelise tarbijakaitse saavutamisega kaasa siseturu nõuetekohasele toimimisele, nagu see on kõnealuste sätete puhul (
11
), tuleb eelistada tõlgendust, mille korral kahjustatakse (
12
) seda eesmärki (
13
) nii vähe kui võimalik ning mis võtab arvesse seda, et võrreldes ettevõtjaga on tarbija tavaliselt ebasoodsamas olukorras (
14
).
25.
Viimaks tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et liidu õiguse kohustuslikke norme ja iseäranis selliseid, millega piiratakse kaitse eesmärgil antud õigusi, ei saa tõlgendada viisil, mis läheb kaugemale asjaomases õigusaktis sõnaselgelt ette nähtud juhtudest (
15
), ilma et selline kitsas tõlgendus kahjustaks samas sätestatud piirangute kasulikku mõju või läheks vastuollu nende eesmärgiga (
16
). Eelotsusetaotluse esitanud kohtu eeskujul leian, et niimoodi kitsalt tuleb tõlgendada ka käesolevas eelotsusetaotluses silmas peetavaid direktiivi 2011/83 sätteid, kuna tegemist on erandiga üldnormist, mille kohaselt peab tarbijal kauglepingu sõlmimisel põhimõtteliselt olema taganemisõigus. Märgin, et seda käsitlust toetavad ka selle direktiiviga seotud suunised, mille on avaldanud komisjoni õigusküsimuste peadirektoraat (
17
).
26.
Käesolevat eelotsusetaotlust tuleb käsitleda neid kaalutlusi silmas pidades.
27.
Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2011/83 artikli 16 punktis e kasutatud mõistet kaup „mis ei ole kõlblik tagasisaatmiseks tervisekaitse või hügieenilistel põhjustel“ tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka selliseid kaupu nagu madratsid, mis võivad sihipärasel kasutamisel puutuda kokku inimese kehaga, aga mida on kauplejal võimalik sobivate puhastusmeetmetega uuesti kaubanduslikku seisukorda viia.
28.
Näib, et selles küsimuses vastanduvad kaks seisukohta. Esimese kohaselt, mida toetavad slewo ja Belgia valitsus, ei peaks tarbijal selles küsimuses nimetatud asjaoludel taganemisõigust olema. Teise seisukoha järgi, mida toetavad eelotsusetaotluse esitanud kohus, S. Ledowski ning Itaalia valitsus ja komisjon, ei peaks tarbija, vastupidi, sellisel juhul taganemisõiguse kasutamise võimalust kaotama. Järgmistel põhjustel jagan seda teist seisukohta.
29.
Kõigepealt, kuigi Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes seisukohtades on selles osas kahtlusi väljendatud, tuleb minu meelest kohe ümber lükata vastuväited, mis puudutavad küsimust, kas madratsid üldse on kaubad „mis võivad sihipärasel kasutamisel vahetult kokku puutuda inimese kehaga,“ nagu esitatud küsimuses väidetakse. Selline kvalifikatsioon ei ole vaieldav seoses rõiva proovimisega, mis on illustreeriva kauba liigina nimetatud direktiivi põhjenduses 47. Kuigi on tõsi, et tavapärastes kasutustingimustes on madrats üldiselt kaetud vähemalt linaga, ei saa siiski välistada, et olles selle välja võtnud pakendist, milles see tarniti, proovib tarbija madratsit, heites sellele ilma seda katmata. Peale selle, kuivõrd eelotsusetaotluse esitanud kohus niisugusest eeldusest lähtub, ei saa Euroopa Kohus minu meelest seda kahtluse alla seada, arvestades, et tegemist on faktilist asjaolu puudutava hinnanguga (
18
).
30.
Peale selle tuleneb eelotsuse küsimuse sõnastusest, et lisaks põhikohtuasjas vaidluse all olevale juhtumile, mis puudutab konkreetselt madratsit, on Euroopa Kohtult küsitud ka seda, kas tarbijalt tuleb taganemisõigus ära võtta juhul, kui toode, mis võib kehaga (
19
) kokku puutuda, on pärast tarnimist avatud ja kui saab eeldada, et seda on vastavalt kasutatud, sealhulgas juhul, kui kauba müüja saab võtta kohased meetmed kauba puhastamiseks, et seda saaks ilma tervisekaitse ja hügieeninõudeid eiramata uuesti müüa (
20
).
31.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab jaatavat vastust toetavale seisukohale, mis on võetud ühes osas saksa õiguskirjanduses (
21
) ning märgib, et mõiste „ei ole kõlblik tagasisaatmiseks“ võib ka viidata sellele, et määravaks asjaoluks on kauba seisukord kui selline pärast seda, kui tarbija on selle avanud, mitte aga see, kas kaupleja saaks seejärel puhastusmeetmetega viia kauba uuesti sellisesse seisukorda, et selle saaks uuesti müüki panna. Samamoodi leiab Belgia valitsus, et see, kas direktiivi 2011/83 artikli 16 punktis e nimetatud kaupa on võimalik puhastada või mitte, on kriteerium, mida selles sättes ei sisaldu, ent seda sätet tuleks tõlgendada kitsalt, kuna tegemist on erandiga.
32.
Leian siiski, et kuigi direktiivi 2011/83 tekstis ega sellega seotud ettevalmistavates materjalides (
22
) sellele otseselt ei viidata, tuleb seda sätet tõlgendada kitsalt, ent kooskõlas seadusandja poolt määratud eesmärgiga (
23
), milleks on pakkuda kõrgetasemelist kaitset kauglepingu sõlminud tarbijale, võimaldades tal põhimõtteliselt proovida kaupa, mille ta ostis seda nägemata, ning see tagasi saata, kui see teda pärast proovimist ei rahulda. Niisiis tuleb minu hinnangul eelistada tõlgendust, mis soodustab taganemisõigustest tehtavate erandite piiramist ehk tõlgendust, mille kohaselt peab tarbijal olema võimalik saata tagasi selline kaup, mis on võimalik uuesti müüki panna tänu puhastamisele, mis ei tekita kauplejale ülemäärast koormust (
24
), mitte aga vastupidist tõlgendust, mis piirab tarbija taganemise võimalusi.
33.
Seepärast jagan eelotsusetaotluse esitanud kohtu seisukohta, et taganemisõigus tuleb artikli 16 punkti e kohaselt välistada vaid juhul, kui kaupa ei ole pärast avamist enam üldse võimalik tervisekaitse või hügieeniga seotud põhjustel turustada, kuna asjasse puutuva kauba olemusest tulenevalt ei ole kauplejal võimalik võtta meetmeid, et panna see kaup uuesti müüki ilma vastavalt kas tervisekaitse või hügieeni nõudeid rikkumata (
25
).
34.
Käesolevat juhtumit silmas pidades leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus minu hinnangul õigusega, et madrats, mille tarbija on tagastanud pärast seda, kui see on pakendist välja võetud ja kui seda võib olla kasutatud, ei näi kuidagi olevat selline, et seda ei oleks üldse võimalik müüa, mida kinnitab tõik, et järjestikused kliendid kasutavad hotellivoodeid, asjaolu, et eksisteerib kasutatud madratsite turg ning tõsiasi, et kasutatud madratsid on võimalik ära puhastada. Mulle näib, et selles osas on madrats samastatav rõivaga, mille kauplejale tagastamise on seadusandja sõnaselgelt ette näinud (
26
) isegi siis, kui seda on proovitud nii, et see sattus vahetusse kontakti kehaga, kuna eelduslikult on sellist kaupa võimalik pesta, et see uuesti müüki panna, ilma et see tervisekaitse ja hügieeninõuetega vastuolus oleks.
35.
Täpsustan, et juhul, kui tarbija on kauba proovimiseks seda mis tahes moel liiga palju kasutanud, võimaldab asjasse puutuva kauba „väärtuse vähenemise“ korvata tarbija vastutus, millele on viidatud direktiivi põhjenduses 47 ja mis on sätestatud direktiivi artikli 14 lõikes 2 (
27
). Viimatinimetatud säte, kuivõrd see lubab tarbijal lepingust taganeda ja kaup tagasi saata ka juhul, kui ta on kauba rikkunud – millisel juhul peab ta vajaduse korral kauplejale hüvitist maksma – toetab minu hinnangul teesi, et nimetatud artikli 16 punktis e peetakse silmas ainult neid juhtumeid, mil kauba uuesti müüki panemine, ilma et see tegelikult tervisekaitse või hügieeninõuetega vastuollu läheks, on täiesti võimatu.
36.
Lisan, et see teleoloogiline ja süstemaatiline tõlgendus, mille ma anda soovitan, ei kahjusta nimetatud artikli 16 punktis e sätestatud erandi kasulikku mõju (
28
), kuna sellised kaubad, mille pakend on avatud ja mille tavapärane proovimine tarbija poolt võiks parandamatult tervist ja hügieeni kahjustada, ei pääse vastavalt selle sätte eesmärgile uuesti müügile.
37.
Minu hinnangul ei murenda eeltoodud analüüsi ka eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt esile toodud asjaolu, et ülalnimetatud suunistes (
29
) on madratsid ära toodud näitena nende kaupade hulgas, mis võivad olla sellised, mis ei ole kõlblikud tagasisaatmiseks tervisekaitse või hügieenilistel põhjustel (
30
) nimetatud artikli 16 punkti e tähenduses ning mille puhul taganemisõigust ei ole, kui need kaubad on pärast tarnimist pakendist välja võetud. Märgin, et selle märkuse juures ei ole esitatud ühtki niisugust käsitlust toetada lubavat põhjendust. Lisaks sellele, kuigi nimetatud dokumendist võib olla kasu direktiivi sisu selgitamisel, ei ole see siiski direktiivi tõlgendamisel siduv, nagu suuniste preambulis ka sõnaselgelt kirjas (
31
). Viimaks märgin, et käesolevas asjas toetab ka komisjon ise vastupidist seisukohta.
38.
Seetõttu leian, et direktiivi 2011/83 artikli 16 punkti e tuleb tõlgendada nii, et selles sättes kasutatud mõiste „suletud kaup, mis ei ole kõlblik tagasisaatmiseks tervisekaitse või hügieenilistel põhjustel“ ei hõlma niisuguseid kaupu nagu madratsid, mis võivad sihipärasel kasutamisel kokku puutuda inimese kehaga, aga mida on kauplejal võimalik sobivate meetmetega, eriti puhastamisega, uuesti kaubanduslikku seisukorda viia.
B.
Mõiste „suletud“ kaup direktiivi 2011/83 artikli 16 punkti e tähenduses (teise küsimuse punkt a)
39.
Võttes arvesse, et teine eelotsuse küsimus, eeskätt selle esimene osa, on esitatud vaid juhuks, kui Euroopa Kohus peaks esimesele küsimusele jaatavalt vastama, mis minu hinnangul nii olema ei peaks, on minu tähelepanekud selle osa kohta üksnes täiendavad.
40.
Teise küsimuse punktiga a soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, millistele tunnustele peab pakend vastama, et seda saaks käsitada „suletuna“ direktiivi 2011/83 artikli 16 punkti e tähenduses juhul, kui asjaomane toode kuulub nende kaupade hulka, „mis ei ole kõlblikud tagasisaatmiseks tervisekaitse või hügieenilistel põhjustel“ ja mis kuuluvad selles sättes kehtestatud taganemisõigusest tehtava erandi kohaldamisalasse (
32
). Eelotsusetaotluse esitanud kohtu otsuse põhjenduste kohaselt küsib ta konkreetsemalt, kas seda liiki kaup peab olema pakendatud üksnes nii, et „pärast avamist ei saa seda enam uuesti sulgeda, või peab ka asjaoludest (näiteks pakendile tehtud märkest „suletud“) tulenevalt olema täiesti selge, et tegemist ei ole pelgalt transpordipakendiga, vaid et kaup on suletud tervisekaitse või hügieenilistel põhjustel“.
41.
Minu meelest tõusetub esitatud küsimuse ja sellega seotud põhjenduste pinnalt kaks eraldiseisvat küsimust, nagu nähtub ka Euroopa Kohtule esitatud seisukohtadest (
33
). Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib esiteks, millistele füüsilistele parameetritele peab pakend vastama, et seda saaks käsitada „suletuna“ direktiivi 2011/83 artikli 16 punkti e tähenduses ning teiseks, kas sellisele pakendile peaks olema kantud märge, millega juhitakse tarbija tähelepanu asjaolule, et tegemist on sellise suletud pakendiga.
42.
Esiteks, mis puudutab selle mõistega hõlmatud pakendite füüsilisi parameetreid, siis tõden, et kõnealuse direktiivi artikli 16 punktis e kasutatud mõistet „suletud“ selles direktiivis defineeritud ei ole (
34
). Minu hinnangul ei saa selle kohta, kuidas seda mõistet sisustada tuleks, midagi teada ka direktiivi ettevalmistavatest materjalidest (
35
).
43.
Ülalviidatud suunistes viidatakse kaubale, mis on „algselt tervisekaitse või hügieeniga seotud põhjustel suletud pakendi või kaitsekile abil“ (
36
). Selle lause alguses on minu meelest õigesti välistatud kauplejate võimalus taganemisõigusest tehtavaid erandeid omatahtsi kohaldada, sulgedes kauba ilma, et see eelnimetatud põhjustel põhjendatud oleks (
37
), kuivõrd on meelde tuletatud, et tarbijale põhimõtteliselt antud taganemisõigusest tehtavad erandid peavad jääma absoluutselt erandlikeks (
38
). Seevastu ei anna see dokument vastust küsimusele, millistele materiaalsetele tunnustele peaks seal nimetatud pakend või kaitsekile vastama, et artikli 16 punktist e tulenevad nõuded täidetud oleksid.
44.
Leian siinkohal, nagu sisuliselt pakuvad ka slewo (
39
), Belgia valitsus (
40
) ja komisjon, et juhinduda tuleb rangelt sellest, millisel eesmärgil on kaup nimetatud punkti e tähenduses „suletud“. Selle sätte eesmärk on minu hinnangul välistada taganemisõigus kõigi niisuguste kaupade puhul, mis peavad olema suletud tegelikul tervisekaitse või hügieeniga seotud põhjusel, takistamaks seda, et tarbija need tagastab, kuna olles kord kaitsvast pakendist välja võetud, on need parandamatult kaotanud oma hügieenilise või tervisekaitse seisukohast olulise väärtuse sel määral, et neid ei saa uuesti turustada (
41
).
45.
Seetõttu on minu arvates vajalik, et „suletud“ pakendina saaks käsitada sellist kaitsekatet, mis võimaldab tagada usaldusväärselt seal sisalduva toote puhtuse. See kriteerium eeldab, et pakend oleks kauba kaitsmiseks piisavalt vastupidav ning et seda ei saaks avada ilma seda nähtavalt kahjustamata, nii et oleks kindel, et ostja võis asjasse puutuvat kaupa proovida. Neile nõuetele võiksid vastata näiteks kinni sulatatud äärtega plastikriba või metallileht, mida ei ole võimalik pärast avamist esialgsel kujul tagasi panna.
46.
Seevastu näib mulle liigne olevat nõuda, nagu näib välja pakkuvat Itaalia valitsus, et selleks, et pakendit saaks sellisena käsitada, peab see tagama „toote antiseptilisuse, nagu see on steriilsete esemete puhul“ (
42
). Tõsi on, et direktiivi 2011/83 artikli 16 punktis e viidatakse „tervisekaitse põhjustele“, ent seal mainitakse ka „hügieenilisi“ põhjusi, mille puhul ei ole minu arvates õigustatud kauplejate sellised majanduslikud investeeringud, mille tooks kaasa kohustus panna antiseptilisse või lausa steriilsesse pakendisse kõik kaubad, mida see säte puudutab.
47.
Teiseks, mis puudutab eelotsusetaotluse esitanud kohtu mainitud erilist tähist, mis peaks pakendil paiknema, et pakendit saaks käsitada „suletuna“ nimetatud artikli 16 punkti e tähenduses (
43
), siis jagan slewo ja komisjoni seisukohta, et miski ei viita sellele, et lisaks eelkirjeldatud füüsilistele parameetritele, millele need pakendid minu hinnangul vastama peavad, peaks selle sätte kohaldamiseks olema täidetud ka selline visuaalne kriteerium.
48.
Kõnealuse punkti e sõnastusest, seda ümbritsevatest sätetest ega ettevalmistavatest materjalidest (
44
) ei tulene, et direktiivi 2011/83 autorid oleksid soovinud panna kauplejale kohustuse pärast lepingu sõlmimist selliselt taganemisõigusest teavitada (
45
). Kui liidu seadusandja oleks pidanud vajalikuks, et tarbijat kauba tarnimisel selliste müüdud kauba pakendile kantud märgetega teavitataks, ei oleks ta seda kahtlemata tegemata jätnud, nagu see on tehtud teistes tarbijakaitsega seotud õigusaktides (
46
).
49.
Seetõttu, juhul kui Euroopa Kohus võtab seisukoha teise eelotsuse küsimuse punkti a osas, tuleks sellele minu hinnangul vastata, et „suletud“ kaupadeks direktiivi 2011/83 artikli 16 punkti e tähenduses on kaubad, mis on pandud pakendisse, mille mis tahes avamine on pöördumatu, nii et on kindlalt nähtav, et ostja võis asjasse puutuvat kaupa proovida, ent sel pakendil ei pea siiski olema tingimata erilist märget, mis viitaks sõnaselgelt sellele, et tegu on suletud pakendiga, mille avamisel kaotab tarbija taganemisõiguse. Seevastu tuleks selline sõnaselge teave minu arvates anda nimetatud lepingueelsel teavitamisel, mis on ette nähtud direktiivi artikli 6 lõikes 1, mida nüüd käsitlema asun.
C.
Direktiivi 2011/83 artikli 6 lõike 1 punktist k tulenev kohustus teavitada tarbijat asjaoludest, mis tingivad taganemisõiguse kaotamise (teise küsimuse punkt b)
50.
Tuletades meelde, et teine eelotsuse küsimus, sealhulgas selle teine osa, on esitatud vaid juhuks, kui Euroopa Kohus vastab esimesele eelotsuse küsimusele jaatavalt, mis ei vasta minu ettepanekule, esitan seda osa puudutavad seisukohad üksnes täiendavalt.
51.
See küsimus lähtub eeldusest, et kaugmüügiks pakutav kaup on tõepoolest suletud ning selle tagastamine müüjale on välistatud tervisekaitse või hügieenilistel põhjustel direktiivi 2011/83 artikli 16 punkti e tähenduses ehk tarbija põhimõtteline taganemisõigus selle suhtes ei kehti.
52.
Sisuliselt küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas kaupleja peab sellises olukorras direktiivi artikli 6 lõike 1 punkti k kohaselt juhtima enne lepingu sõlmimist tarbija tähelepanu konkreetselt asjaolule, et tarbija kaotab taganemisõiguse kauba suletud pakendi avamisel, viidates konkreetsele ostetud esemele, ning asjaolule, et tegemist on suletud kaubaga, või kas ta võib anda selle teabe üksnes abstraktselt, piirdudes direktiivi kõnealuse sätte tsiteerimisega müügilepingu tüüptingimustes (
47
).
53.
Viimatinimetatud käsitluse toetuseks märgib slewo, et nimetatud artikli 6 praegusest sõnastusest tuleneb kauplejale selleks, et direktiivi 2011/83 nõuded täidetud oleksid, kohustus anda tarbijale „enne“ kui ta tellimuse esitab, üldine lepingueelne teave taganemisõiguse kohta, millele on lisatud erandite põhjused nagu seadusandja need sätestatud on. Ta leiab, et iga internetis müüdud toote juures seda õigust puudutavate konkreetsete täpsustuste andmine ei oleks kooskõlas tarbijakaitse eesmärkidega (
48
) ning piisab konkreetse teabe andmisest pärast lepingu sõlmimist. S. Ledowski selles küsimuses seisukohta ei võta, tuginedes esimesele küsimusele antud eitavale vastusele. Belgia ja Itaalia valitsus ning komisjon teevad täiendavalt ettepaneku tõlgendada kõnealuse direktiivi artikli 6 lõike 1 punkti k nii, et kaupleja peab sõnaselgelt hoiatama selle eest, et tarbija kaotab taganemisõiguse asjasse puutuva toote suletud pakendi avamisel. Järgnevalt esitatud põhjustel jagan ma viimati nimetatud seisukohta.
54.
Rõhutan kõigepealt, et teatud hulk konkreetseid viiteid, mis puudutavad tarbijaga kauglepinguid sõlmida kavatseval kauplejal lasuvat teavitamiskohustust, sisaldub direktiivi 2011/83 artikli 6 tekstis (
49
).
55.
Mis puudutab seda, millal kogu artiklis 6 nimetatud teave (
50
) anda tuleb, siis tuleneb selle lõike 1 esimesest lausest, et see tuleb selgel ja arusaadaval viisil anda „enne tarbija sidumist [lepinguga]“ (
51
), nii et sellel, millist täiendavat teavet võidakse anda hiljem, iseäranis kauba tarnimisel (
52
), ei ole kaupleja selle kohustuse täitmise seisukohast otsest tähtsust. Lisaks, mis puudutab seda, millises „vormis“ (
53
) see teave anda tuleb, siis on samas lõikes sätestatud, et see peab olema „selgel ja arusaadaval viisil“, ehk minu meelest üheseltmõistetavalt sellisel viisil, et keskmine ja harilikult informeeritud ning mõistlikult tähelepanelik ja ettevaatlik Euroopa tarbija (
54
) suudaks asjasse puutuvat ülevaadet omades otsustada, kas leping sõlmida (
55
).
56.
Mis puudutab veel seda, millist teavet eelneval teavitamisel anda tuleb, siis tuleneb käesoleval juhul konkreetsemalt nimetatud lõike 1 punktist k, mis puudutab olukordi „kui taganemisõigust ei ole[ (
56
)] vastavalt [selle direktiivi] artiklile 16[ (
57
)] ette nähtud“, sõnaselge nõue, et tarbijale antaks „teave selle kohta, et [tal] ei ole õigust taganemiseks, või kui see on asjakohane, teave selle kohta, millistel asjaoludel [ta] kaotab oma taganemisõiguse“ (
58
). Seevastu ei ole selles sättes täpsustatud, milline peab olema sellisel juhul kaupleja poolt tarbijale antava teabe sisu, et seda saaks käsitada piisavalt selgena (
59
).
57.
Võttes aga arvesse seda, millised eesmärgid on regulatsioonil, mille osaks direktiivi 2011/83 artikli 6 lõike 1 punkt k on, leian, et seda tuleks tõlgendada nii, et kaupleja tegevus ei vasta selle sätte nõuetele, kui ta piirdub vaid kõnealuse direktiivi artikli 16 punkti e kordamisega tüüptingimustes, nagu see käesoleval juhul oli (
60
). Kauplejal, kes kavatseb kaugmüügi teel müüa konkreetselt artikli 16 punktis e nimetatud kategooriasse kuuluvaid kaupu, peaks minu hinnangul olema, nagu ka eelotsusetaotluse esitanud kohus õigeks peab, kohustus hoiatada tarbijat kohe ning sõnaselgelt ja konkreetselt selle eest, et ta kaotab talle antud lepingust taganemise õiguse, kui ta sooritab konkreetse teo, mis ta sellest õigusest ilma jätab, see tähendab avab asjasse puutuva toote suletud pakendi, viidates konkreetsele kaubale ja märkides konkreetselt ära, et tegemist on suletud kaubaga (
61
).
58.
Selline tõlgendus on minu arvates ainus, mis tagab ühelt poolt kõrgetasemelise tarbijakaitse, mis on direktiivi 2011/83 eesmärgiks ning mille üheks vahendiks on nimetatud artikli 6 lõike 1 punkt k, teiselt poolt aga selle sätte kohaselt nõutava teavitamise täieliku kasuliku mõju (
62
), ning lisaks välistab selle, et kauplejatel on liiga lihtne vabaneda oma kohustustest, mis seonduvad lepingust taganemise õigusega, mis on selle direktiivi kohaselt põhimõtteks ja peab selleks jääma.
59.
Märgin siinkohal, et Euroopa Kohus on sarnases kontekstis juba otsustanud, et liidu õigusega kehtestatud kaitsekord, mis hõlmab kaupleja kohustust anda tarbijale kogu teave, mis on vajalik viimase õiguste – ja eriti lepingust taganemise õiguse – teostamiseks, eeldab seda, et tarbija kui nõrgem pool saab oma õigusest teada sõnaselge kirjaliku teate kaudu. (
63
) Lisan, et Euroopa Kohus tõi ka esile, et teavitamiskohustusel on keskne tähtsus direktiivi üldises ülesehituses (
64
), sest see on taganemisõiguse tegeliku kasutamise ning järelikult ka sellise tarbijakaitse kasuliku mõju peamine tagatis, mida seadusandja soovis (
65
). Need direktiivide 85/577 ja 97/7 kohta esitatud kaalutlused on minu hinnangul asjasse puutuvad ka käesolevas kohtuasjas, pidades silmas, et need direktiivid tunnistati kehtetuks ja asendati direktiiviga 2011/83 (
66
).
60.
Seetõttu tuleks, juhul kui Euroopa Kohus võtab seisukoha teise eelotsuseküsimuse punkti b osas, minu meelest tõlgendada direktiivi 2011/83 artikli 6 lõike 1 punkti k nii, et kui tegemist on selle direktiivi artikli 16 punktis e sätestatud asjaoludel suletud kaubaga, on kauplejal kohustus teavitada tarbijat enne kaugmüügilepingu sõlmimist sõnaselgelt asjaolust, et ta kaotab oma lepingust taganemise õiguse, kui ta tarnitud kauba suletud pakendi avab, viidates konkreetsele kaubale ning mainides selgelt, et tegemist on suletud kaubaga.
V. Ettepanek
61.
Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesgerichtshofi (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiivi 2011/83/EÜ tarbija õiguste kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 1999/44/EÜ ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 85/577/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7/EÜ, artikli 16 punkti e tuleb tõlgendada nii, et selles sättes kasutatud mõiste „suletud kaup, mis ei ole kõlblik tagasisaatmiseks tervisekaitse või hügieenilistel põhjustel“ ei hõlma selliseid kaupu nagu madratsid, mis võivad sihipärasel kasutamisel kokku puutuda inimese kehaga, aga mida on kauplejal võimalik sobivate meetmetega, eriti puhastamisega, uuesti kaubanduslikku seisukorda viia.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiiv tarbija õiguste kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 1999/44/EÜ ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 85/577/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7/EÜ (ELT 2011, L 304, lk 64). Täpsustan, et 20. detsembri 1985. aasta direktiiv 85/577 puudutas tarbijate kaitset väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral (EÜT 1985, L 372, lk 31, ELT eriväljaanne 15/01, lk 262) ning 20. mai 1997. aasta direktiiv 97/7 tarbijate kaitset sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral (EÜT 1997, L 144 lk 19, ELT eriväljaanne 15/03, lk 319).
(
3
)	Kohtuotsus on kättesaadav veebiaadressil https://beck-online.beck.de/Dokument?vpath=bibdata%2Fents%2Fbeckrs%2F2016%2Fcont%2Fbeckrs.2016.127864.htm (vt eriti punktid 21 jj).
(
4
)	Saksamaa tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch, edaspidi „BGB“) § 312g lõike 2 esimese lõigu punkti 3 tähenduses, mis on sõnastatud samamoodi nagu direktiivi 2011/83 artikli 16 punkt e.
(
5
)	Erisätted, mis on teatud osas kohaldatavad ka väljaspool äriruume sõlmitud lepingute suhtes (vt eelkõige direktiivi artikkel 6 jj).
(
6
)	Taganemisõigus, mille teostamine toimub direktiivi artiklites 9–15 sätestatud tingimustel.
(
7
)	3. septembri 2009. aasta kohtuotsuses Messner (C‑489/07, EU:C:2009:502, punktid 20 ja 25), mis puudutab direktiivi 97/7, mis asendati direktiiviga 2011/83, on rõhutatud, et taganemisõigust reguleerivad sätted on „mõeldud kompenseerima ebasoodsat olukorda, milles on tarbija sidevahendi abil sõlmitava lepingu korral, nähes talle ette sobiva nn järelemõtlemisaja, mille jooksul ta saab omandatud asja kontrollida ja järele proovida“, ilma et need annaksid „tarbijale õigusi, mis läheksid kaugemale, kui on vajalik talle kuuluva taganemisõiguse tõhusaks kasutamiseks“.
(
8
)	Vt direktiivi 2011/83 artikli 14 lõige 2 ning põhjendus 47, kus on täpsustatud, et kaupa uurides peab tarbija olema hoolikas, tuues näite rõivast, mida tohib üksnes proovida, aga mitte kanda.
(
9
)	Vt ka direktiivi põhjendus 49, mille kohaselt „[t]aganemisõigus võib näiteks teatud kauba või teenuse olemust arvestades olla ebakohane“.
(
10
)	Vt eelkõige 7. augusti 2018. aasta kohtuotsus Verbraucherzentrale Berlin (C‑485/17, EU:C:2018:642, punkt 27) ning 17. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Günter Hartmann Tabakvertrieb (C‑425/17, EU:C:2018:830, punkt 18).
(
11
)	See eesmärk tuleneb nii direktiivi 2011/83 põhjendustest 3, 4 ja 65 kui selle artiklist 1.
(
12
)	Olgu täpsustatud, et erinevate seda eesmärki taotlevate liidu õigusaktide tõlgendamise viis võib erineda sõltuvalt sellest, millised meetmed on neis õigusaktides selle eesmärgi saavutamiseks ette nähtud (vt eelkõige 19. septembri 2018. aasta kohtuotsus Bankia, C‑109/17, EU:C:2018:735, punkt 36 jj).
(
13
)	Vt eelkõige 13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Starman (C‑332/17, EU:C:2018:721, punktid 26–30) ning 25. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Tänzer & Trasper (C‑462/17, EU:C:2018:866, punktid 28 ja 29).
(
14
)	Vt eelkõige 13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Wind Tre ja Vodafone Italia (C‑54/17 ja C‑55/17, EU:C:2018:710, punkt 54) ning 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Kamenova (C‑105/17, EU:C:2018:808, punkt 34), kus tuletatakse meelde, et „tarbija on [..] tavaliselt […] majanduslikult nõrgemal positsioonil ja õigusküsimustes vähem kogenud kui tema lepingupartner“.
(
15
)	Vt eelkõige 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, punkt 27) ning 20. septembri 2018. aasta kohtuotsus OTP Bank ja OTP Faktoring (C‑51/17, EU:C:2018:750, punkt 54).
(
16
)	Vt eelkõige 1. märtsi 2012. aasta kohtuotsus González Alonso (C‑166/11, EU:C:2012:119, punktid 26 ja 27) ning 27. septembri 2017. aasta kohtuotsus Nintendo (C‑24/16 ja C‑25/16, EU:C:2017:724, punktid 73 ja 74).
(
17
)	Vt selle 2014. aasta juunikuu dokumendi, mis on kättesaadav veebiaadressil https://ec.europa.eu/info/sites/info/files/crd_guidance_fr.pdf, jaotis 6.8, lk 61 ja 62.
(
18
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ja Euroopa Kohtu vahelise pädevusjaotuse kohta seoses eelotsusetaotluse aluseks olevate faktiliste asjaoludega ning selle põhjenduste kohta vt eelkõige 20. märtsi 1997. aasta kohtuotsus Phytheron International (C‑352/95, EU:C:1997:170, punktid 12 ja 14) ning 13. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Maks Pen (C‑18/13, EU:C:2014:69, punkt 30).
(
19
)	Ettenähtavuse ja õiguskindluse huvides, millele ka slewo üksikjuhtumi-põhisele käsitlusele vastustades viitas, näib mulle soovitav, et Euroopa Kohus annaks tõlgenduse, mis ei piirdu käesoleva asja asjaoludega, see tähendab konkreetselt madratsitega, vaid hõlmab ka sarnaseid olukordi, mida on silmas pidanud eelotsusetaotluse esitanud kohus.
(
20
)	Kuigi direktiivi 2011/83 artikli 16 punktis e kasutatud mõisted „tervisekaitse“ ja „hügieen“ ei ole käesoleva eelotsusetaotluse keskmes, täpsustan siiski, et minu hinnangul viitavad need erinevatele olukordadele ning selle sätte tõlgendus, mis vastab esimesena nimetatud taganemisõigusest erandi tegemise aluseks olevale asjaolule, kehtib seda enam teise suhtes, pidades silmas, et tervise ohtu seadmine on ilmselgelt raskem kui hügieeni kahjustamine.
(
21
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab selles osas nimelt järgmistele teostele: Wendehorst, C., „Article 312 g“, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, koostaja F. J. Säcker jt., vol. 2, 7. trükk, Beck, München, 2016, punktid 24 jj. Vastupidine seisukoht, vt eelkõige Schirmbacher, M., ja Schmidt, S., „Verbraucherrecht 2014 – Handlungsbedarf für den E‑Commerce“, Computer und Recht, 2014, lk 112, ning Lorenz, S., „BGB – Article 312 g“, Beck-online.Grosskommentar, Beck, München, 2018, punkt 26 jj.
(
22
)	Vt eriti komisjoni 8. oktoobri 2008. aasta ettepanek, mis päädis direktiivi 2011/83 vastuvõtmisega (KOM(2008) 614 (lõplik), eriti lk 31, artikli 19 lõige 1, mis puudutab kauglepingute puhul taganemisõigusest tehtavaid erandeid ja kus kõnealust erandit ette nähtud ei ole); Majandus- ja sotsiaalkomitee arvamus selle ettepaneku kohta (ELT 2009, C 317, lk 59, eriti punkt 5.5.4, kus märgitakse sellise erandi võimalus ära) ning Euroopa Parlamendi 22. veebruari 2011. aasta aruanne selle ettepaneku kohta (A7‑0038-2011, eriti lk 74, kus sisaldub parandusettepanek 130, millega lisati, ilma seda selgitamata, säte, millest sai artikli 16 punkt e). Vastavalt artiklile Rott, P., „More coherence? A higher level of consumer protection? A review of the new Consumer Rights Directive 2011/83/EU“, Revue européenne de droit de la consommation, 2012, nr 3, lk 381, on see erand vastuseks kosmeetikatööstuse palvetele.
(
23
)	Järgides tõlgendusreegleid, mida on meelde tuletatud käesoleva ettepaneku punktides 23 jj.
(
24
)	Nagu direktiivi 2011/83 põhjenduses 4 märgitud, on kauglepinguid puudutavate direktiivi 2011/83 sätete eesmärk „toimiva ning tarbijatele suunatud siseturu arendami[ne], kus valitseb tasakaal kõrgetasemelise tarbijakaitse ja ettevõtjate konkurentsivõime vahel“ (kohtujuristi kursiiv).
(
25
)	See kohus on minu hinnangul õigesti täpsustanud, et „[n]ii on näiteks juhul, kui teatavate toodete osas on algusest peale valdav seisukoht, et kolmandad isikud ei peaks neid uuesti kasutama tervisekaitse (avatud ravimipakend) või hügieenilistel (hambahari, huulepulk, erootikatoode) põhjustel, ja ka kaupleja meetmed nagu puhastamine või desinfitseerimine ei võimalda neid uuesti müüa isegi mitte kasutatud kauba, tagastatud kauba või muu sellisena“.
(
26
)	Selles kontekstis kauplejale hüvitamise kohta vt 3. septembri 2009. aasta kohtuotsus Messner (C‑489/07, EU:C:2009:502, punkt 29), mis puudutab direktiivi 97/7, mis asendati direktiiviga 2011/83, ning 2. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main (C‑568/15, EU:C:2017:154, punktid 24 ja 26).
(
27
)	Nimetatud artikli 14 lõikes 2 on sätestatud: „[t]arbija vastutab ainult kauba väärtuse vähenemise eest, mis on tingitud kauba kasutamisest muul viisil, kui on vaja kauba olemuses, omadustes ja toimimises veendumiseks“.
(
28
)	Vastavalt käesoleva ettepaneku joonealuses märkuses 16 viidatud kohtupraktikale.
(
29
)	Käesoleva ettepaneku joonealuses märkuses 17 viidatud dokument (jaotis 6.8.2, lk 62).
(
30
)	Nimetatud dokumendis on loetletud ka „kosmeetikatooted, nagu huulepulgad“, mille juures on järgmine selgitus: „[m]uude kosmeetikatoodete puhul, mille puhul ei saa lugeda, et need on pakendisse suletud tervisekaitse või hügieeni nõuetest tingituna, võib kaupleja anda tarbijale muu võimaluse neid katsetada, nagu kaupluses, näiteks lisades tasuta tootenäidise. Nii ei ole tarbijal toote olemuse ja omaduste tuvastamise õiguse teostamiseks vaja toote pakendit avada“.
(
31
)	Sõnastus on järgmine: „Käesolev dokument ei ole õiguslikult siduv ning on üksnes suunav. Liidu õiguse autoriteetsete tõlgenduste andmine on üksnes Euroopa Liidu Kohtu pädevuses, [See] dokument ei ole liidu õiguse ametlik tõlgendus […]. Käesolevad suunised on avaldatud üksnes [komisjoni] õigusküsimuste peadirektoraadi vastutusel“.
(
32
)	Märkides, et „eelotsusetaotluse eesmärk ei ole konsultatsiooni saamine üldistes või hüpoteetilistes küsimustes, vaid vaidluse lahendamise seisukohast tekkinud vajadus“ ning viidates 16. detsembri 1981. aasta kohtuotsusele Foglia (244/80, EU:C:1981:302, punkt 18), soovitab komisjon see küsimus ümber sõnastada. Välja pakutud moel sõnastuse muutmine ei ole aga minu hinnangul vajalik, kuivõrd mulle ei näi, et vastuse andmine sellisele küsimusele, nagu liikmesriigi kohus esitas, oleks talle tema menetluses oleva vaidluse lahendamise seisukohast kasutu (vt eriti 1. veebruari 2017. aasta kohtuotsus Município de Palmela, C‑144/16, EU:C:2017:76, punkt 20).
(
33
)	Täpsustan, et kui slewo on esitanud argumendid nende mõlema küsimuse kohta, siis Belgia ja Itaalia valitsus ning komisjon keskenduvad esimesele neist. S. Ledowski ei ole teise eelotsuse küsimuse kohta märkusi esitanud, põhjendades seda sellega, et esimesele küsimusele tuleb vastata eitavalt.
(
34
)	Leian, nagu ka slewo märgib, et sellele mõistele ei saa omistada tingimata sama tähendust, mis on samasugusel mõistel teises kontekstis, nimelt artikli 16 punktis i, kus on juttu „suletud pakendis audio- või suletud pakendis videosalvestiste või suletud pakendis arvutitarkvara tarnimisest, kui pakend on pärast kohaletoimetamist avatud“. Sel juhul ei ole käesoleva ettepaneku joonealuses märkuses 17 viidatud suuniste kohaselt tarbijal võimalust füüsilistel andmekandjatel (CD, DVD jne) olevat elektroonilist sisu taganemisõiguse teostamiseks ette nähtud tähtaja jooksul „proovida“ (jaotis 12.2, lk 74). Sellisel juhul on minu meelest pärast suletud pakendi avamist kauba tagasi saatmise keeld tingitud põhjustest (nagu sisu ühekordse kasutamise või sellest koopiate tegemise võimalus), mis ei seondu toote täisväärtusliku kasutatavusega (tervisekaitse ja hügieeniga seotud põhjused), millega on põhjendatav sama artikli punktis e nimetatud erand.
(
35
)	Iseäranis ei sisaldu ühtki mõistega „suletud“ seotud selgitust käesoleva ettepaneku joonealuses märkuses 22 viidatud komisjoni ettepanekus ja parlamendi aruande tekstis.
(
36
)	Vt käesoleva ettepaneku joonealuses märkuses 17 nimetatud dokumendi jaotis 6.8.2, lk 62.
(
37
)	Ka teoses Karstoft, S., Forbrugeraftaleloven med kommentarer, Jurist- og Økonomforbundets Forlag, Kopenhaagen, 2018, lk 461, leitakse, et tervisekaitse või hügieenilistel põhjustel oleks pigem õigustatud sulgeda intiimset laadi tooted nagu näiteks aluspesu või rannariided, kui madratsid.
(
38
)	Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 25.
(
39
)	Slewo hinnangul tuleb eristada „välispakendit“, mille eesmärk on vältida toote kahjustamist ladustamisel ja transpordil, nagu karp, kus on näokreem ning „hügieenilist pakendit“, nagu eemaldatav metallist või plastikust membraan, mis paikneb tavaliselt kreemipurgi korgi all. Konkreetselt madratsite puhul, mida kaitsevad üheaegselt nii pappkarp kui kokkusulatatud servadega kile, on vaid viimane selleks elemendiks, mis tagab toote hügieenilisuse ja on käsitatav „suletud“ pakendina nimetatud artikli 16 punkti e tähenduses.
(
40
)	Belgia valitsus leiab, et „mõistet „sulgema“ tuleks mõista nii, et see tähendab kaupleja poolt võetud erilist pakkimismeedet, et pakendada kaup nii, et kellelgi ei ole võimalik seda avada ilma, et see oleks nähtav, ning suletud pakendi avamine tähendab, et müüja, kellele selline kaup tagasi saadetakse, peab võtma erilisi meetmeid, et kaup uuesti sulgeda“.
(
41
)	Vt selle kohta Hoeren, T., ja Föhlisch, C., „Ausgewählte Praxisprobleme des Gesetzes zur Umsetzung der Verbraucherrechterichtlinie“, Computer und Recht, 2014, lk 245.
(
42
)	Itaalia valitsus leiab, et madratsid sellisele määratlusele ei vasta, kuna need pakendatakse müügiks pakendisse, mille eesmärk on üksnes nende kaitse mustuse ja kahjustuste eest transpordil, mitte nende antiseptilisuse tagamine, mis ei ole tagatud ka nende tootmise käigus, erinevalt kaupadest, mida tuleb müüa steriilsetena, nagu meditsiinikaubad.
(
43
)	Märgistus, milleks võiks olla mingisugune pakendil olev väljend või eriline silt, teavitamaks tarbijat sellest, et kaup on tervisekaitse või hügieenilistel põhjustel suletud ning et suletud pakendi avamisel kaotab ta taganemisõiguse.
(
44
)	Vt eriti käesoleva ettepaneku joonealuses märkuses 22 nimetatud dokumendid.
(
45
)	Täpsustan, et selle direktiivi artikli 8 lõikes 7 on siiski ette nähtud üldine kohustus anda tarbijale pärast kauglepingu sõlmimist kokkuleppe kinnitamiseks kogu direktiivi artikli 6 lõikes 1 osundatud teave, kui kaupleja ei ole seda teavet tarbijale juba esitanud püsival andmekandjal enne kauglepingu sõlmimist. Viimane säte seondub teise eelotsuse küsimuse punktiga b (vt käesoleva ettepaneku punktid 50 jj).
(
46
)	Näiteks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. märtsi 2000. aasta direktiiv 2000/13/EÜ toidu märgistamist, esitlemist ja reklaami käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 2000, L 109, lk 29, ELT eriväljaanne 15/05, lk 75).
(
47
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et lihtsalt tsitaat võib olla mitte-juristile raskesti mõistetav, mistõttu tuleks pooldada teesi, et kaupleja on oma teavitamiskohustuse nõuetekohaselt täitnud vaid juhul, kui ta on enne seda, kui leping tarbija jaoks siduvaks muutub, sõnaselgelt juhtinud viimase tähelepanu asjaolule, et tema taganemisõigus lõpeb kauba suletud pakendi avamisel, viidates konkreetsele lepingu esemele (antud juhul madrats) ning asjaolule, et tegemist on suletud kaubaga ning sulgemise viisile.
(
48
)	Slewo väidab, et sel juhul upub tarbija kasutu teabe sisse ning et kui ta ostab mitu kaupa, peaks ta igaühe puhul kontrollima, kas ta kaotab taganemisõiguse iseäranis sellise tegevuse tulemusena, nagu suletud pakendi avamine.
(
49
)	Põhikohtuasja eset arvesse võttes täpsustan, et direktiivi 2011/83 põhjendusest 12 ja artikli 6 lõikest 8 tuleneb, et seal sätestatud teavitamisnõuded täiendavad teavitamisnõudeid, mis on sätestatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiivis 2000/31/EÜ infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul (EÜT 2000, L 178, lk 1, ELT eriväljaanne 13/25, lk 399) ning vajaduse korral on nende suhtes esimuslikud, mis ei anna minu meelest siiski kasulikke viiteid käesolevale eelotsuse küsimusele vastamiseks.
(
50
)	See tähendab teave, mis on nimetatud artikli 6 lõike 1 punktides a–t.
(
51
)	Antava teabe ammendavus tuleneb sõnaselgelt kõnealuse direktiivi põhjendusest 34, nii nagu see on sõnastatud prantsuskeelses versioonis („informations claires et exhaustives“). Täpsustan, et teistes keeleversioonides on kasutatud teistsugust sõnastust, muu hulgas ingliskeelses versioonis („clear and comprehensible information“) ja saksakeelses versioonis („in klarer und verständlicher Weise informieren“) (kohtujuristi kursiiv). Minu hinnangul tuleneb kõigist neist terminitest aga, et tarbijat peab olema enne lepingu sõlmimist täieulatuslikult teavitatud.
(
52
)	Näiteks teave, mis tuleneb toote pakendist, mida on peetud silmas teise eelotsuse küsimuse punktis a.
(
53
)	Seda rohkem teabe sisu kui selle esitamise vormiga seotud nõuet tuleb eristada kitsas tähenduses vormiga seotud nõuetest, millele kaugleping direktiivi 2011/83 kohaselt vastama peab ja mis on sätestatud selle artiklis 8. Viimase kohta vt seonduvalt direktiiviga 97/7, mis asendati direktiiviga 2011/83, 5. juuli 2012. aasta kohtuotsus Content Services (C‑49/11, EU:C:2012:419, punktid 42–51).
(
54
)	Vastavalt tarbijakaitsega seotud Euroopa Kohtu praktikas tavaliselt kasutatavale hindamiskriteeriumile (vt eelkõige 7. juuni 2018. aasta kohtuotsus Scotch Whisky Association, C‑44/17, EU:C:2018:415, punktid 47 ja 52, ning 13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Wind Tre ja Vodafone Italia, C‑54/17 ja C‑55/17, EU:C:2018:710, punkt 51).
(
55
)	Nagu Itaalia valitsus märgib, on vajalik „et tarbijal oleks võimalik korralikult aru saada kaubandusliku pakkumuse ulatusest ja tema õiguste piirangutest alates esmakontaktist müüjaga, kelle pakkumus peab olema selge ja täpne ning sisaldama seetõttu kõiki andmeid, mis on vajalikud selleks, et tarbija saaks pakkumuse ulatust ja tingimusi korralikult hinnata“.
(
56
)	Erinevalt lõike 1 punktist h, mis puudutab olukordi, kus „taganemisõiguse [on olemas]“ ja mis nõuab, et tarbijale antaks teave „selle õiguse kasutamise [tingimuste, tähtaja ja korra kohta]. Vt selle kohta menetluses olevas kohtuasjas Walbusch Walter Busch (C‑430/17) esitatud eelotsuse taotlus.
(
57
)	Märgin, et sellise üldise sõnastusega hõlmab direktiivi 2011/83 artikli 6 lõike 1 punkt k kõiki artiklis taganemisõigusest tehtud erandeid, mis on sätestatud artiklis 16 ja mitte üksnes selle artikli punktis e nimetatud olukorda, mis ainsana on käesolevas kohtuasjas esitatud eelotsuse küsimuste esemeks.
(
58
)	Käesolev eelotsusetaotlus näib minu meelest puudutavat vaid viimati nimetatud olukorda.
(
59
)	Selle õigusakti ettevalmistavad tööd ei too selles osas minu meelest vajalikku selgust (vt eriti käesoleva ettepaneku joonealuses märkuses 22 nimetatud parlamendi aruanne ja konkreetsemalt artikli 9 lõike 1 punkti e(a) puudutav muudatus, lk 58 ja 59 ning seletuskiri lk 119 ja 120).
(
60
)	Vt tüüptingimuse tsitaat, mis on toodud käesoleva ettepaneku punktis 11.
(
61
)	Käesoleva ettepaneku joonealuses märkuses 17 nimetatud suuniste kohaselt „näiteks [direktiivi 2011/83] artikli 16 punkti e tähenduses suletud toidukonservi puhul peab kaupleja [artikli 6 lõike 1 punkti k kohaselt] teavitama tarbijat sellest, et tervisekaitse ja hügieenilistel põhjustel kaotab ta lepingust taganemise õiguse, kui konservid on avatud“ (vt jaotis 6.2., lk 47).
(
62
)	Praktikas on võimalik, et tarbija otsustab kaupa mitte tellida, olles mõistnud, et pärast selle tarnimist on selle proovimine ja selle tagasi saatmise võimalused suletud pakendist tingituna piiratud.
(
63
)	Vt 13. detsembri 2001. aasta kohtuotsus Heininger (C‑481/99, EU:C:2001:684, punkt 45), 10. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Hamilton (C‑412/06, EU:C:2008:215, punkt 33) ja 17. detsembri 2009. aasta kohtuotsus Martín Martín (C‑227/08, EU:C:2009:792, punkt 26), mis puudutasid direktiivi 85/577 ning 5. juuli 2012. aasta kohtuotsus Content Services (C‑49/11, EU:C:2012:419, punktid 34 jj), mis puudutas direktiivi 97/7.
(
64
)	Selle kohta, kuivõrd oluline on liidu institutsioonide poolt juba väga varakult tunnustatud tarbija õigus teabele, vt Aubert de Vincelles, C., „Protection des intérêts économiques des consommateurs – Droit des contrats“, JurisClasseur Europe, fascicule 2010, punkt 19.
(
65
)	Vt 17. detsembri 2009. aasta kohtuotsus Martín Martín (C‑227/08, EU:C:2009:792, punkt 27), mis puudutab direktiivi 85/577 artiklist 4 tulenevat tarbijate teavitamise kohustust.
(
66
)	Direktiividega 85/577 ja 97/7 seotud Euroopa Kohtu praktika ülekandmise kohta direktiivile 2011/83 vt vastavalt 7. augusti 2018. aasta kohtuotsus Verbraucherzentrale Berlin (C‑485/17, EU:C:2018:642, punktid 35 jj) ning 2. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main (C‑568/15, EU:C:2017:154, punkt 26).