62024TJ0055_RES
Kohtuasi T‑55/24
Meta Platforms Ireland Ltd
versus
Euroopa Komisjon
Üldkohtu (esimene koda laiendatud koosseisus) 10. septembri 2025. aasta otsus
Digiteenused – Määrus (EL) 2022/2065 – Komisjoni otsus, milles sätestatakse järelevalvetasud 2023. aastaks – Määruse 2022/2065 artikli 43 lõiked 3–5 – Delegeeritud määruse (EL) 2023/1127 artikli 4 lõige 2 – Aktiivsete teenusesaajate kuupõhise keskmise arvu arvutamise metoodika – Tühistamise mõju ajaline kohandamine
Õigusaktide ühtlustamine – Digiteenused – Määrus 2022/2065 – Väga suurtele digiplatvormidele ja väga suurtele internetipõhistele otsingumootoritele kohaldatava järelevalvetasu kindlaksmääramine – Aktiivsete teenusesaajate kuupõhise keskmise arvu arvutamise metoodika – Ühine metoodika väga suurtele digiplatvormidele ja väga suurtele internetipõhistele otsingumootoritele – Lubatavus
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus 2022/2065, artikli 33 lõiked 3 ja 4, artikli 43 lõiked 3–5, artikli 87 lõiked 4–6; komisjoni määrus 2023/1127, artikli 4 lõiked 1 ja 2)
(vt punktid 30 ja 32)
Õigusaktide ühtlustamine – Digiteenused – Määrus 2022/2065 – Väga suurtele digiplatvormidele ja väga suurtele internetipõhistele otsingumootoritele kohaldatava järelevalvetasu kindlaksmääramine – Aktiivsete teenusesaajate kuupõhise keskmise arvu arvutamise metoodika – Individuaalse rakendusakti vastuvõtmine – Õigusvastasus – Kohustus võtta vastu selline metoodika delegeeritud õigusaktiga
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus 2022/2065, artikli 33 lõiked 3 ja 4, artikli 43 lõiked 3–5, artikli 87 lõiked 4–6; komisjoni määrus 2023/1127, artikli 4 lõiked 1 ja 2)
(vt punktid 35, 39–41, 43, 44 ja 48)
Tühistamishagi – Tühistav kohtuotsus – Mõju – Euroopa Kohtu kehtestatav piirang – Komisjoni rakendusotsus, millega kehtestatakse järelevalvetasud – Tühistamine – Vaidlustatud akti tagajärgede kehtima jätmine, kuni see on asendatud mõistliku aja jooksul, mis ei tohi ületada 12 kuud – Põhjendus, mis tuleneb õiguskindluse ja komisjonile määrusega 2022/2065 pandud järelevalveülesande nõuetekohase täitmise põhjustest
(ELTL artikkel 264 ja artikli 266 esimene lõik)
(vt punktid 58, 59, 61, 63 ja 64)
Kokkuvõte
Üldkohtule esitati kaks tühistamishagi Euroopa Komisjoni otsuste peale, millega kehtestati 2023. aastaks kohaldatavad järelevalvetasud ühest küljest Facebookile ja Instagramile ja teisest küljest TikTokile, ning Üldkohus võttis esimest korda seisukoha küsimuses, kuidas tõlgendada sätteid, mis käsitlevaid nende järelevalvetasude kindlaksmääramist, mida peavad maksma väga suurte digiplatvormide pakkujad (
1
), et rahastada digiteenuste määrusega komisjonile pandud järelevalveülesandeid. Üldkohus otsustas mõlemas kohtuasjas, et komisjon rikkus õigusnormi, kui ta kehtestas ühise metoodika, et arvutada aktiivsete teenusesaajate kuupõhist keskmist arvu (edaspidi „aktiivsete teenusesaajate keskmine arv“), rakendusaktis, mitte aga delegeeritud õigusaktis, ning tühistas seetõttu vaidlustatud otsused.
Hagejad, ühelt poolt Facebooki ja Instagrami teenuste puhul Meta Platforms Ireland Ltd ja teiselt poolt TikToki teenuste puhul TikTok Technology Ltd on äriühingud, kes osutavad teenuseid, mis on määratletud kui väga suured digiplatvormid. Digiteenuste määruse artikli 43 kohaselt peavad nad tasuma iga-aastast järelevalvetasu, mille eesmärk on katta komisjonil tekkinud järelevalvekulud.
27. novembril 2023 vastu võetud kahes vaidlustatud otsuses kehtestas komisjon selle tasu 2023. aastaks ühest küljest Facebookile ja Instagramile ja teisest küljest TikTokile (
2
). See summa määrati kindlaks digiteenuste määruse artikli 43 lõike 3 teise lõigu kohaselt, järgides metoodikat ja menetlusi, mis on määratletud delegeeritud määruses 2023/1127 (
3
) ja eelkõige selle määruse artiklis 5. Nimetatud summa kindlaksmääramiseks järgis komisjon ühist metoodikat kõigi väga suurte digiplatvormide puhul ja väga suurte internetipõhiste otsingumootorite puhul, mille ta lisas igale vaidlustatud otsusele, et määrata kindlaks nimetatud teenuste aktiivsete teenusesaajate keskmist arvu ja jagada nende vahel ära iga-aastane järelevalvetasu kooskõlas digiteenuste määruse artiklis 43 toodud põhimõtetega.
Hagejad vaidlustasid need otsused Üldkohtus, viidates muu hulgas aktiivsete teenusesaajate keskmise arvu arvutamise metoodika õigusvastasusele, kuna komisjon teostas oma delegeeritud pädevust individuaalsete rakendusaktidega.
Üldkohtu hinnang
Üldkohus analüüsis kõigepealt, kas digiteenuste määrus võimaldab kasutada ühist metoodikat aktiivsete teenusesaajate keskmise arvu arvutamiseks, ning hindas seejärel, kas komisjon on siinses asjas rikkunud nimetatud määruse artiklit 43, võttes selle metoodika vastu rakendusaktis.
Esiteks järeldas Üldkohus, et ükski digiteenuste määruse või delegeeritud määruse 2023/1127 säte ei takista komisjonil kasutada aktiivsete teenusesaajate keskmise arvu arvutamisel konkreetset metoodikat. Lisaks märkis ta, et digiteenuste määruse artikli 43 kohaldamisel ei ole asjakohane mitte iga nimetatud teenuse aktiivsete teenusesaajate keskmine arv absoluutväärtuses, vaid selle suhteline väärtus võrreldes teiste nimetatud teenustega.
Üldkohus leidis, et komisjonil võis põhjendatult olla kahtlusi seoses eri teenuseosutajate kasutatud aktiivsete teenusesaajate keskmise arvu arvutamise metoodikate ühtsusega, seda enam, et tal puudusid mõne teenusepakkuja andmed. Sellest järeldub, et tal oli õigus kasutada ühist metoodikat ka läbipaistvuse ja teenuseosutajate võrdse kohtlemise huvides, võttes arvesse asjaolu, et digiteenuste määruse artikli 43 kohaselt peab järelevalvetasude jaotamine olema proportsionaalne iga nimetatud teenuse aktiivsete teenusesaajate keskmise arvuga.
Ühtlasi, kuna delegeeritud määruse 2023/1127 artikli 4 lõike 2 teise lõigu sõnastusest tuleneb, et selles ei ole kehtestatud mingit hierarhiat nimetatud kolme teabeallika vahel, kuna need on selgelt esitatud alternatiivina, siis ei olnud komisjon siinses asjas kohustatud ühte nendest eelistama või kõrvale jätma. Seetõttu otsustas komisjon õigustatult tugineda muule talle kättesaadavale teabele selle sätte tähenduses.
Teiseks märkis Üldkohus, et digiteenuste määruse üldisest ülesehitusest ja eesmärkidest nähtub, et aktiivsete teenusesaajate keskmise arvu mõistet tuleb tõlgendada ühetaoliselt ja sidusalt, sõltumata selle rakendamise kontekstist ja eesmärgist. Nimelt kui seadusandja oleks kavatsenud näha ette erinevaid õiguslikke regulatsioone olenevalt sellest, kas aktiivsete teenusesaajate keskmise arvu kasutamise eesmärk oli määrata teenus väga suureks digiplatvormiks või väga suureks internetipõhiseks otsingumootoriks, või siis arvutada järelevalvetasu, oleks ta selle selgelt ja täpselt ette näinud.
Neid kaalutlusi silmas pidades järeldas Üldkohus, et kuigi komisjonil on küll õigus võtta vastu aktiivsete teenusesaajate keskmise arvu arvutamise ühine metoodika, ei saa ta siiski hoiduda delegeeritud õigusaktide vastuvõtmise menetlusest, nagu see on ette nähtud eelkõige digiteenuste määruse artikli 87 lõigetes 4 ja 6, piirdudes sellega, et ta lisab selle ühise metoodika igale rakendusaktile.
Sellega seoses, ehkki vastupidi digiteenuste määruse artikli 33 lõikele 3 ei ole sama määruse artiklis 43 sõnaselgelt silmas peetud delegeeritud õigusakti vastuvõtmist aktiivsete teenusesaajate keskmise arvu arvutamise metoodika kehtestamiseks, paneb see artikkel siiski komisjonile kohustuse tagada, et iga-aastased järelevalvetasud oleksid proportsionaalsed iga nimetatud teenuse aktiivsete teenusesaajate keskmise arvuga, kehtestades samas nende kindlaksmääramiseks kasutatava metoodika ja korra delegeeritud aktis, mitte aga rakendusaktis.
Teisisõnu tuleneb digiteenuste määruse asjakohaste sätete kontekstipõhisest ja süstemaatilisest tõlgendamisest, et kuigi see määrus ei viita sõnaselgelt sama määruse artiklis 33 nimetatud metoodikale, loob digiteenuste määruse artikkel 43 sõnaselge seose iga-aastaste järelevalvetasude kindlaksmääramise metoodika, mille saab kehtestada üksnes delegeeritud õigusakti vastuvõtmisega, ja nimetatud teenuste aktiivsete teenusesaajate keskmise arvu vahel, mille alusel tuleb järelevalvetasud arvutada. Järelikult on aktiivsete teenusesaajate keskmise arvu arvutamise metoodika järelevalvetasu kindlaksmääramise lahutamatu osa ning seda tuleb pidada selle tasu oluliseks ja möödapääsmatuks osaks.
Kolmandaks leidis Üldkohus, et kuna aktiivsete teenusesaajate keskmise arvu arvutamine järelevalvetasu kindlaksmääramisel on oluline ja möödapääsmatu tegur, toob digiteenuste määruse artikli 43 lõikes 4 ette nähtud komisjoni kohustus kehtestada delegeeritud õigusaktis „üksikasjalikult“ tasude arvutamise metoodika ja kord vaikimisi, kuid tingimata kaasa kohustuse kehtestada sellises aktis vähemalt piisavalt üksikasjalikud elemendid aktiivsete teenusesaajate keskmise arvu arvutamise metoodika kohta.
Igal juhul kohustab see säte sisuliselt komisjoni täpsustama ja konkretiseerima digiteenuste määrust, töötades delegeeritud õigusaktis välja üksikasjad, mida seadusandja ei ole kindlaks määranud. Kuna aga komisjon piirdub delegeeritud määruses 2023/1127 üldise viitega kolmele teabeallikale, nimelt andmetele, mille on teenuseosutaja esitanud digiteenuste määruse artikli 24 lõike 2 alusel, digiteenuste määruse artikli 24 lõike 3 alusel nõutud teabele ja kogu muule tema käsutuses olevale teabele, siis ei saa asuda seisukohale, et komisjon järgis digiteenuste määruse artikli 43 lõiget 4.
Selles olukorras otsustas Üldkohus, et kuna aktiivsete teenusesaajate keskmine arv on nii järelevalvetasu kindlaksmääramise metoodika oluline osa kui ka mõiste, mida tuleb kogu digiteenuste määruses mõista ühetaoliselt ja sidusalt, tuleneb digiteenuste määruse artikli 43 lõikest 3 koostoimes sama määruse artikli 33 lõikega 3, et võttes aktiivsete teenusesaajate keskmise arvu arvutamise metoodika vastu rakendusaktis, mitte aga delegeeritud õigusaktis, rikkus komisjon digiteenuste määruse artikli 43 lõikeid 3–5 ja artiklit 87. Seetõttu tühistas Üldkohus vaidlustatud otsused.
Siiski otsustas Üldkohus jätta nende otsuste tagajärjed kehtima seni, kuni on võetud Üldkohtu kohtuotsuse täitmiseks vajalikud meetmed mõistliku aja jooksul, mis ei tohi ületada 12 kuud alates nende kohtuotsuste jõustumise päevast.
Arvestades nimelt vaidlustatud otsuste tühistamist õigustavaid põhjusi, leidis Üldkohus, et komisjon ei saa võtta vastu uut otsust, millega kohustatakse hagejaid maksma järelevalvetasu, ilma et ta enne määraks delegeeritud õigusaktiga kindlaks aktiivsete teenusesaajate keskmise arvu arvutamise metoodika. Seetõttu saab uued otsused, millega kehtestatakse 2023. aasta järelevalvetasud, vajaduse korral vastu võtta alles pärast delegeeritud määruse 2023/1127 muutmist või uue delegeeritud õigusakti vastuvõtmist, millega kehtestatakse aktiivsete teenusesaajate keskmise arvu arvutamise metoodika. Järelikult võib vaidlustatud otsuste tagajärgede kehtima jätmise taotluse rahuldamata jätmine kahjustada õiguskindlust ja digiteenuste määrusega komisjonile pandud järelevalveülesande nõuetekohast täitmist.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. oktoobri 2022. aasta määruse (EL) 2022/2065, mis käsitleb digiteenuste ühtset turgu ja millega muudetakse direktiivi 2000/31/EÜ (digiteenuste määrus) (ELT 2022, L 277, lk 1; edaspidi „digiteenuste määrus“), artikli 33 lõike 4 tähenduses.
(
2
)	Komisjoni 27. novembri 2023. aasta rakendusotsused C(2023) 8176 (final), millega määratakse kindlaks Facebookile ja Instagramile kohaldatav järelevalvetasu vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) 2022/2065 artikli 43 lõikele 3, ja C(2023) 8173 (final), millega määratakse kindlaks TikTokile kohaldatav järelevalvetasu vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) 2022/2065 artikli 43 lõikele 3.
(
3
)	Komisjoni 2. märtsi 2023. aasta delegeeritud määrus (EL) 2023/1127, millega täiendatakse määrust 2022/2065, määrates kindlaks üksikasjaliku metoodika ja menetlused seoses järelevalvetasudega, mida komisjon nõuab väga suurte digiplatvormide ja väga suurte internetipõhiste otsingumootorite pakkujatelt (ELT 2023, L 149, lk 16).