62024CJ0718
EUROOPA KOHTU OTSUS (teine koda)
5. veebruar 2026 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Varjupaigapoliitika – Direktiiv 2013/32/EL – Rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühised nõuded – Artikkel 33 – Vastuvõetamatuse alused – Artikkel 38 – Mõiste „turvaline kolmas riik“ – Kohaldamise tingimused – Side taotleja ja asjaomase kolmanda riigi vahel – Kriteeriumid – Hindamismeetodid – Artikkel 46 – Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 47
Kohtuasjas C‑718/24 [Aleb] (
i
),
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Administrativen sad Sofia-gradi (Sofia linna halduskohus, Bulgaaria) 9. oktoobri 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 22. oktoobril 2024, menetluses
NP
versus
Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite,
EUROOPA KOHUS (teine koda),
koosseisus: koja president K. Jürimäe (ettekandja), Euroopa Kohtu president K. Lenaerts teise koja kohtuniku ülesannetes, kohtunikud F. Schalin, M. Gavalec ja Z. Csehi,
kohtujurist: J. Richard de la Tour,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
NP, esindaja: advokat T. A. Iliev,
–
Bulgaaria valitsus, esindajad: S. Ruseva ja T. Tsingileva,
–
Poola valitsus, esindajad: B. Majczyna ja D. Lutostańska,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: A. Azéma, M. Debieuvre ja I. Zaloguin,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60) artikli 33 lõike 2 punkti c ja artiklit 38, arvestades selle direktiivi põhjendust 46.
2
Taotlus on esitatud Süüria kodaniku NP ja Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite (riikliku pagulasameti juhataja, Bulgaaria) (edaspidi „DAB“) vahelises kohtuvaidluses selle üle, kas õiguspärane on otsus, millega pagulasameti juhataja lükkas tagasi NP rahvusvahelise kaitse taotluse.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2011/95/EL
3
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (ELT 2011, L 337, lk 9), artikli 2 punktis f on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
f)
„täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastav isik“ – kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta isik, kes ei kvalifitseeru pagulaseks, kuid kellega seoses on ilmnenud mõjuv põhjus arvata, et asjaomast isikut ähvardaks oma päritoluriiki või kodakondsuseta isiku puhul varasemasse alalisse elukohariiki tagasipöördumisel reaalne oht kannatada suurt kahju vastavalt artiklile 15, ja kelle suhtes ei kohaldata artikli 17 lõikeid 1 ja 2 ning kes ei saa või kõnealuse ohu tõttu ei taha anda ennast nimetatud riigi kaitse alla […]“.
4
Direktiivi artikli 15 punktis c on sätestatud:
„Suur kahju seisneb järgmises:
[…]
c)
suur ja individuaalne oht tsiviilisiku elule või isikupuutumatusele juhusliku vägivalla tõttu rahvusvahelise või riigisisese relvastatud kokkupõrke puhul.“
Direktiiv 2013/32
5
Direktiivi 2013/32 põhjendustes 18, 43, 44 ja 46 on märgitud:
„(18)
Rahvusvahelise kaitse taotluse kohta võimalikult kiiresti otsuse tegemine, ilma et see piiraks taotluse piisavat ja täielikku läbivaatamist, on nii liikmesriikide kui ka rahvusvahelise kaitse taotlejate huvides.
[…]
(43)
Liikmesriigid peaksid vaatama läbi kõikide taotluste sisu, st hindama, kas taotleja vastab rahvusvahelise kaitse saamise nõuetele vastavalt direktiivile [2011/95], kui käesolevas direktiivis ei ole sätestatud teisiti, eelkõige juhul, kui on põhjust oletada, et teine riik vaatab taotluse läbi või annab piisava kaitse. Eriti ei tohiks liikmesriike kohustada hindama rahvusvahelise kaitse taotluse sisu, kui esimene varjupaigariik on taotlejale andnud pagulasseisundi või muul moel piisava kaitse ja taotleja lubatakse sellesse riiki tagasi.
(44)
Liikmesriike ei tohiks kohustada hindama rahvusvahelise kaitse taotluse sisu, kui siseriiklikus õiguses määratletud piisava sideme tõttu kolmanda riigiga on põhjust eeldada, et taotleja taotleb kaitset nimetatud kolmandalt riigilt, ning on põhjust arvata, et taotlejal lubatakse siseneda sellesse riiki või võetakse ta sinna tagasi. Liikmesriigid peaksid tegutsema lähtuvalt sellest üksnes siis, kui asjaomane taotleja oleks kõnealuses kolmandas riigis kaitstud. Taotlejate edasise ühest liikmesriigist teise liikumise vältimiseks tuleks kehtestada ühised põhimõtted, mille alusel liikmesriigid saavad kolmandat riiki turvaliseks pidada või tunnistada.
[…]
(46)
Kui liikmesriigid kohaldavad turvalise riigi mõistet üksikjuhtumipõhiselt või teevad asjakohaste nimekirjade vastuvõtmisega otsuse, et riik on turvaline, peaksid nad muu hulgas võtma arvesse suuniseid ja käsiraamatuid ning päritoluriiki käsitlevat teavet ja meetmeid, sealhulgas [Euroopa Varjupaigaküsimuste Tugiameti (EASO)] päritoluriiki käsitleva teabe kohta aruande esitamise meetodeid, millele on osutatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. mai 2010. aasta määruses (EL) nr 439/2010 (millega luuakse Euroopa Varjupaigaküsimuste Tugiamet) [(ELT 2010, L 132, lk 11),] ja asjakohaseid ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Ameti juhiseid.“
6
Direktiivi 2013/32 II peatükki „Üldpõhimõtted ja tagatised“ kuuluvad artiklid 6–30.
7
Direktiivi III peatükk „Esimese astme menetlus“ sisaldab artikleid 31–43.
8
Direktiivi artiklis 32 „Põhjendamatud taotlused“ on sätestatud:
„1.   Ilma et see piiraks artikli 27 kohaldamist, võivad liikmesriigid pidada taotlust põhjendamatuks üksnes juhul, kui menetlev ametiasutus on teinud kindlaks, et taotleja ei vasta rahvusvahelise kaitse seisundi saamise nõuetele direktiivi [2011/95] tähenduses.
2.   Põhjendamatute taotluste korral, mille puhul esineb ükskõik milline artikli 31 lõikes 8 loetletud asjaoludest, võivad liikmesriigid samuti pidada taotlust selgelt põhjendamatuks, kui siseriiklikes õigusaktides on nii määratletud.“
9
Direktiivi 2013/32 artiklis 33 „Vastuvõetamatud taotlused“ on ette nähtud:
„1.   Lisaks juhtudele, kus taotlust ei vaadata läbi vastavalt [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta] määrusele (EL) nr 604/2013[, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest (ELT 2013, L 180, lk 31)], ei ole liikmesriigid kohustatud hindama, kas taotleja vastab rahvusvahelise kaitse saamise nõuetele vastavalt direktiivile [2011/95], kui taotlust peetakse vastavalt käesolevale artiklile vastuvõetamatuks.
2.   Liikmesriigid võivad pidada rahvusvahelise kaitse taotlust vastuvõetamatuks ainult juhul, kui:
[…]
c)
vastavalt artiklile 38 peetakse taotleja jaoks turvaliseks kolmandaks riigiks riiki, mis ei ole liikmesriik;
[…]“.
10
Direktiivi 2013/32 artikli 38 „Turvalise kolmanda riigi mõiste“ lõigetes 1 ja 4 on ette nähtud:
„1.   Liikmesriigid võivad kohaldada turvalise kolmanda riigi mõistet ainult juhul, kui pädevad ametiasutused on veendunud, et taotlejat koheldakse asjaomases kolmandas riigis kooskõlas järgmiste põhimõtetega:
a)
elu ja vabadus ei ole ohus rassi, usu, rahvuse, teatavasse sotsiaalsesse rühma kuulumise või poliitiliste tõekspidamiste tõttu;
b)
puudub direktiivis [2011/95] kindlaks määratud suure kahju oht;
c)
riigis austatakse tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet vastavalt [Genfis 28. juulil 1951 allkirjastatud pagulasseisundi konventsioonile (United Nations Treaty Series, 189. kd, lk 150, nr 2545 (1954))], mis jõustus 22. aprillil 1954 ja mida on täiendatud 31. jaanuaril 1967 New Yorgis sõlmitud pagulasseisundi protokolliga, mis jõustus 4. oktoobril 1967 (edaspidi „Genfi konventsioon“)];
d)
riigis austatakse rahvusvahelistes õigusaktides sätestatud keeldu saata isikut tagasi, kui sellega rikutaks isiku õigust kaitsele piinamise või muu julma, ebainimliku või inimväärikust alandava kohtlemise eest ning
e)
isikul on võimalus taotleda pagulasseisundit ning pagulaseks tunnistamise korral saada kaitset vastavalt Genfi konventsioonile.
2.   Turvalise kolmanda riigi mõiste kohaldamise suhtes kohaldatakse siseriiklikes õiguses sätestatud eeskirju, kaasa arvatud:
a)
eeskirjad, mis nõuavad taotleja ja asjaomase kolmanda riigi vahelist sidet, mille alusel oleks isikul mõistlik minna asjaomasesse riiki;
b)
eeskirjad, mis käsitlevad meetodeid, mille alusel pädevad ametiasutused veenduvad, et turvalise kolmanda riigi mõistet saab kohaldada konkreetse riigi või konkreetse taotleja suhtes. Sellised meetodid hõlmavad riigi turvalisuse hindamist igal konkreetsel juhul konkreetse taotleja seisukohast ja/või üldiselt turvaliseks peetavate riikide kindlaksmääramist siseriiklikul tasandil;
c)
eeskirjad, mis vastavalt rahvusvahelisele õigusele võimaldavad individuaalselt hinnata, kas asjaomane kolmas riik on konkreetse taotleja seisukohast turvaline, ning mille alusel on taotlejal vähemalt õigus vaidlustada turvalise kolmanda riigi mõiste kohaldamist põhjendusel, et kolmas riik ei ole tema konkreetset olukorda silmas pidades turvaline. Taotlejal lubatakse ka vaidlustada punkti a kohase enda ja kolmanda riigi vahelise sideme olemasolu.
3.   Ainult käesoleva artikli põhjal tehtud otsuse rakendamisel liikmesriigid:
a)
teavitavad taotlejat vastavalt ning
b)
edastavad talle dokumendi, milles teavitatakse kolmanda riigi ametiasutusi selle riigi keeles asjaolust, et taotluse sisu ei ole läbi vaadatud.
4.   Kui kolmas riik ei luba taotlejal oma territooriumile siseneda, tagavad liikmesriigid juurdepääsu menetlusele vastavalt II peatükis kirjeldatud üldpõhimõtetele ja tagatistele.“
11
Direktiivi 2013/32 V peatükk „Apellatsioonimenetlused“ sisaldab artiklit 46 „Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile“. Selle artikli lõigetes 1–3 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et taotlejal on õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus seoses järgnevaga:
a)
tema rahvusvahelise kaitse taotluse kohta tehtud otsus, kaasa arvatud otsus:
i)
pidada pagulasseisundi ja/või täiendava kaitse seisundiga seotud taotlust põhjendamatuks;
ii)
pidada taotlust vastuvõetamatuks vastavalt artikli 33 lõikele 2;
[…]
3.   Lõike 1 kohaldamiseks tagavad liikmesriigid, et tõhusa õiguskaitsevahendiga nähakse ette nii faktiliste kui ka õiguslike asjaolude, sealhulgas vajaduse korral direktiivi [2011/95] kohaste rahvusvahelise kaitse vajaduste täielik ja ex nunc läbivaatamine vähemalt esimese astme apellatsioonimenetluses.“
Bulgaaria õigus
ZUB
12
Varjupaiga- ja pagulasseaduse (Zakon za ubezhishteto i bezhantsite) (DV nr 54, 31.5.2002) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „ZUB“) on artikli 9 lõikes 1 ette nähtud:
„Humanitaarne seisund antakse välismaalasele, kes ei vasta pagulasseisundi andmise tingimustele ja kes ei saa või ei soovi saada oma päritoluriigi kaitset, sest teda võib ähvardada reaalne oht kannatada tõsist kahju, näiteks:
1)
surmanuhtlus või hukkamine või
2)
piinamine, ebainimlik või alandav karistamine või kohtlemine või
3)
suur oht tsiviilisiku elule või isikupuutumatusele juhusliku vägivalla tõttu rahvusvahelise või riigisisese relvastatud kokkupõrke puhul.“
13
ZUB artikli 13 lõike 1 punktis 14 ning lõigetes 4 ja 5 on sätestatud:
„(1)   Välismaalase rahvusvahelise kaitse taotlus jäetakse ilmselge põhjendamatuse tõttu rahuldamata, kui artikli 8 lõigetes 1 ja 9 või artikli 9 lõigetes 1, 6 ja 8 sätestatud tingimused ei ole täidetud ning välismaalane:
[…]
14.
on pärit turvalisest kolmandast riigist, tingimusel et see riik võtab ta tagasi;
[…]
(4)   Lõike 1 punktis 14 nimetatud asjaolu võib olla taotluse ilmselge põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätmise iseseisev alus üksnes juhul, kui on täidetud järgmised tingimused:
1.
välismaalase ja asjaomase kolmanda riigi vahel on side, mis õigustab tema tagasisaatmist selle riigiga tehtud individuaalse turvalisuskontrolli raames;
2.
välismaalasele edastatakse turvalise kolmanda riigi keeles dokument, milles teavitatakse selle kolmanda riigi ametiasutusi asjaolust, et tema taotlust ei ole sisuliselt läbi vaadatud.
(5)   Kui välismaalast ei lubata turvalise kolmanda riigi territooriumile, antakse talle õigus esitada Bulgaarias rahvusvahelise kaitse taotlus.“
14
ZUB artikli 98 lõigetes 1 ja 2 on märgitud:
„(1)   DAB juhataja võib kokkuleppel välisministriga esitada ministrite nõukogule vajaduse korral riigisisesed nimekirjad turvaliste päritoluriikide ja turvaliste kolmandate riikide kohta.
(2)   Nimekirjade kinnitamisel võtab ministrite nõukogu teistelt Euroopa Liidu liikmesriikidelt, [EASO-lt], ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Ametilt, Euroopa Nõukogult ja muudelt rahvusvahelistelt organisatsioonidelt saadud teabeallikatele tuginedes arvesse seda, mil määral riik pakub kaitset tagakiusamise ja ebainimliku või alandava kohtlemise eest:
1.
riigi asjaomaste õigusaktidega ning nende kohaldamise viisiga;
2.
Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud [Euroopa] inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga […] või [ÜRO Peaassamblee poolt 16. detsembril 1966 vastu võetud ja 23. märtsil 1976 jõustunud] kodaniku- ja poliitiliste õiguste rahvusvahelise paktiga või ÜRO Peaassamblee poolt 10. detsembril 1984 vastu võetud [ja 26. juunil 1987 jõustunud] piinamise ja muu julma, ebainimliku või inimväärikust alandava kohtlemise ja karistamise vastase konventsiooniga tagatud õiguste ja vabaduste austamisega;
3.
tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgmisega vastavalt [Genfi konventsioonile];
4.
tõhusate õiguskaitsevahendite süsteemi olemasoluga nende õiguste ja vabaduste rikkumise vastu.“
15
ZUB artiklis 99 on sätestatud:
„Välismaalane, kes on esitanud rahvusvahelise kaitse taotluse, võib artiklis 98 osutatud nimekirja kantud riigi turvalisuse eelduse ümber lükata.“
16
ZUB lisasätete § 1 punkt 9 sisaldab järgmist määratlust:
„„Turvaline kolmas riik“: muu riik kui päritoluriik, kus rahvusvahelise kaitse taotluse esitanud välismaalane elas, ja
a)
taotleja elu ja vabadus ei ole ohus rassi, usu, rahvuse, teatavasse sotsiaalsesse rühma kuulumise või poliitiliste tõekspidamiste tõttu;
b)
on kaitstud tagasisaatmise eest riiki, kus tema õigusi võidakse rikkuda ja ohustada;
c)
keda ei ähvarda tagakiusamine ega suur kahju, nagu piinamine, ebainimlik või alandav kohtlemine või karistamine;
d)
tal on võimalus taotleda pagulasseisundit ja selle andmise korral saada rahvusvaheline kaitse pagulasena;
e)
on piisavalt alust arvata, et ta lubatakse selle riigi territooriumile.“
Otsus nr 247
17
Bulgaaria Vabariigi ministrite nõukogu 3. aprilli 2024. aasta otsuse nr 247, millega kinnitatakse turvaliste päritoluriikide nimekiri ja kaitse taotlejate jaoks turvaliste kolmandate riikide nimekiri (edaspidi „otsus nr 247“), punkt 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Kinnitada lisas nr 2 olev [rahvusvahelise] kaitse taotlejate jaoks turvaliste kolmandate riikide nimekiri: […] Aasia: Bangladeshi Rahvavabariik, Iraani Islamivabariik, Kagu-Euroopa: Türgi Vabariik“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
18
Saatjata alaealine Süüria kodanik NP esitas 2. novembril 2023 Bulgaarias rahvusvahelise kaitse taotluse.
19
NP kinnitas 1. detsembril 2023 toimunud intervjuul, et ta elas Aleppo provintsis (Süüria) ja lahkus sealt koos kahe vennaga sõja tõttu kaks kuni kolm kuud tagasi. NP viibis enne ebaseaduslikult Bulgaaria territooriumile sisenemist ligikaudu kuu aega Türgis. Tema vennad jäid Türki, kus elavad ka tema kolm õde koos oma abikaasadega.
20
DAB juhataja lükkas 18. juuni 2024. aasta otsusega tagasi NP taotluse, keeldudes andmast talle nii pagulasseisundit kui ka humanitaarset seisundit. Ta leidis, et kuigi NP ei vasta pagulaseks tunnistamise tingimustele, oli ta Süürias riigisisese relvastatud kokkupõrke ja juhusliku vägivalla tõttu silmitsi reaalse ohuga oma elule või kehalisele puutumatusele. DAB juhataja leidis siiski, et Türgi Vabariik on „turvaline kolmas riik“, kuhu NP saab turvaliselt elama asuda. NP elas nimelt ühe kuu Türgi territooriumil, ilma et see oleks ohustanud tema turvalisust, seal elavad ka tema mitu venda ja õde. Tal oli seadusest tulenev võimalus end Türgi ametiasutustes registreerida ja oma riigis viibimine seadustada, mida ta aga ei teinud. Selles kontekstis järeldas DAB juhataja avalikult kättesaadavatest allikatest kogutud teabe põhjal, et Türgi valitsus on andnud ajutise kaitse Süüriast pärit kodakondsuseta isikutele ja pagulastele, kes saabusid Türgisse sündmuste tõttu, mis leidsid Süürias aset pärast 28. aprilli 2011. Selle kaitse saajaid kaitstakse sunniviisilise tagasipöördumise eest Süüriasse. Lisaks on rahuldatud nende põhivajadused.
21
NP esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Administrativen sad Sofia-gradile (Sofia linna halduskohus, Bulgaaria) kaebuse 18. juuni 2024. aasta otsuse tühistamiseks.
22
Vastuseks eelotsusetaotluse esitanud kohtu teabenõudele selgitas DAB juhataja sellele kohtule esiteks, et DAB kohaldas otsust nr 247, mille kohaselt peetakse Türgi Vabariiki turvaliseks kolmandaks riigiks. Teiseks märkis ta, et DAB ei ole välja töötanud meetodeid vastavalt direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punktile b. Kolmandaks tunnistas ta, et NP-d ei teavitatud sõnaselgelt võimalusest vaidlustada tema suhtes turvalise kolmanda riigi mõiste kohaldamine või sideme olemasolu tema ja asjaomase kolmanda riigi vahel.
23
Selles kontekstis peab eelotsusetaotluse esitanud kohus vajalikuks täpsustusi selle kohta, kuidas tõlgendada direktiivi 2013/32 sätteid, mis käsitlevad mõistet „turvaline kolmas riik“. Nimelt ei ole direktiivi artiklit 38 Bulgaaria õiguskorda veel täies ulatuses üle võetud ja seda mõistet kohaldatakse liikmesriigi tasandil erinevalt.
24
Täpsemalt soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus esimesena teada, kas selle direktiivi sätted võimaldavad lükata rahvusvahelise kaitse taotluse selle mõiste alusel tagasi sama direktiivi III peatükis sätestatud tavamenetluses, ja seda ka siis, kui pädev asutus on taotluse sisulisel läbivaatamisel tuvastanud, et taotleja vastab täiendava kaitse seisundi saamise tingimustele. Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et Varhoven administrativen sadi (Bulgaaria kõrgeim halduskohus) kohtupraktika võimaldab sellise otsuse teha.
25
Teisena küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punktides a ja b sätestatud mõiste „turvaline kolmas riik“ kohaldamise tingimuste kohta. Ühelt poolt märgib ta, et selle direktiivi artikli 38 lõike 2 punkti b kohaselt on liikmesriigid kohustatud välja töötama ja rakendama „meetodeid“ tagamaks, et seda mõistet saab kohaldada konkreetse riigi või konkreetse rahvusvahelise kaitse taotleja suhtes. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on küsimus, et kas juhul, kui – nagu põhikohtuasjas – liikmesriigi õiguses ei ole selliseid meetodeid ette nähtud, võib seda mõistet kohaldada vajaduse korral teabe alusel, mis pärineb avalikult kättesaadavatest allikatest ja sellisest täitevvõimu aktist nagu otsus nr 247. Teiselt poolt tõdeb eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Bulgaaria õiguses ei ole ette nähtud kriteeriume, mille täidetuse korral saab asuda seisukohale, et taotleja ja asjaomase kolmanda riigi vahel on side, mille alusel oleks taotlejal mõistlik minna asjaomasesse riiki, ning et ka direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punktis a ei ole neid kriteeriume täpsustatud. Ta küsib seega, kas see säte kohustab liikmesriike ette nägema sellised kriteeriumid oma riigisiseses õiguses.
26
Lõpuks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustusi selle kohta, milline peab olema nõutud kohtulik läbivaatamine. Direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punkti c järgi peaksid liikmesriigid võimaldama taotlejal kohtus vaidlustada tema ja turvaliseks tunnistatud kolmanda riigi vahelise sideme olemasolu. Bulgaaria õiguses ei ole aga sellist kohtulikku läbivaatamist ette nähtud. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on seega tekkinud küsimus, kas ta on mõistel „turvaline kolmas riik“ põhineva otsuse peale esitatud kaebuse läbivaatamisel kohustatud tunnistama ennast pädevaks ja analüüsima sellise sideme olemasolu selle sätte alusel.
27
Neil asjaoludel otsustas Administrativen sad Sofia-grad (Sofia linna halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [direktiivi 2013/32] põhjenduse 46 ja artikli 33 lõike 2 punkti c laia tõlgenduse korral koostoimes artikliga 38 saab lähtuda sellest, et viidatud sätetes kehtestatud eeskirju, mis võimaldavad pidada rahvusvahelise kaitse taotlust vastuvõetamatuks ja mis puudutavad turvalise kolmanda riigi mõistet [selle] artikli 38 tähenduses, tuleb selle direktiivi III peatüki kohases menetluses kohaldada kooskõlas direktiivi II peatüki üldpõhimõtete ja tagatistega, st rahvusvahelise kaitse taotluse sisulise läbivaatamise raames?
2.
Kas [direktiivi 2013/32] põhjendust 46 ja artikli [33] lõike 2 punkti c koostoimes [selle] artikliga 38 tuleb tõlgendada nii, et õiguspäraseks saab pidada sellist riigisisest õigusnormi nagu ZUB artikli 75 lõige 2 ning haldus- ja kohtupraktikat, mille kohaselt võib sisuliselt läbi vaadatud rahvusvahelise kaitse taotluse tagasi lükata, tunnistamata seda ilmselgelt põhjendamatuks või vastuvõetamatuks, ja seda üksnes põhjendusega, et taotlejal on võimalus kasutada turvalise kolmanda riigi kaitset, ilma et riigisiseses õiguses oleks välja töötatud ja rakendatud direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punktis b ette nähtud meetodeid, ja kui haldusasutus tunnustab relvastatud kokkupõrke olemasolu taotleja päritoluriigis ning direktiivi 2011/95 artikli 15 punktis c sätestatud tingimused on täidetud?
3.
Kas [direktiivi 2013/32] artikli 38 lõike 2 punkti b koostoimes [selle] põhjendusega 46 tuleb tõlgendada nii, et rahvusvahelise kaitse taotlust sisuliselt läbi vaatav haldusasutus võib turvalise kolmanda riigi mõiste kohaldamisel konkreetse riigi ja konkreetse taotleja suhtes tugineda üksnes avalikult kättesaadavatest allikatest saadud teabele ja täitevvõimu organi (ministrite nõukogu) otsusele, mille kohaselt on konkreetne kolmas riik turvaline kolmas riik, ilma et riigisiseses õiguses oleks ette nähtud viidatud sätte kohaseid meetodeid, mille rakendamise tulemusel veendub haldusasutus, et turvalise kolmanda riigi mõistet saab konkreetse riigi ja konkreetse taotleja suhtes kohaldada?
4.
Kas direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid on kohustatud oma riigisiseses õiguses kindlasti ette nägema kriteeriumid, mille täidetuse korral on võimalik eeldada, et taotleja ja asjaomase kolmanda riigi vahel on side, mille alusel on isikul mõistlik minna asjaomasesse riiki?
5.
Kas direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punkti c, [mis] sätestab taotleja võimaluse vaidlustada kohtus [selle artikli 38 lõike 2] punkti a kohase tema ja turvaliseks tunnistatud kolmanda riigi vahelise sideme olemasolu, tuleb tõlgendada nii, et kui puudub riigisisene õigusnorm, mis võimaldab kaebaja ja asjaomase kolmanda riigi vahelise sideme olemasolu õiguspärasust kohtulikult kontrollida, peab kohus, kes menetleb kaebust haldusotsuse peale, millega on jäetud taotlejale rahvusvaheline kaitse andmata põhjendusega, et tema jaoks on turvaliseks tunnistatud kolmas riik, end kohustuslikus korras pädevaks tunnistama ja otsustama, kas haldusasutuse otsus eeldatud sideme olemasolu kohta on õiguspärane?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene ja teine küsimus
28
Kõigepealt tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artikliga 267 kehtestatud menetlus Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö vahend, mille kaudu Euroopa Kohus annab liikmesriikide kohtutele liidu õiguse tõlgendusi, mida need kohtud menetluses olevate vaidluste lahendamiseks vajavad (vt 26. jaanuari 1990. aasta määrus Falciola, C‑286/88, EU:C:1990:33, punkt 7, ja 15. aprilli 2021. aasta kohtuotsus État belge (üleandmisotsusest hilisemad asjaolud), C‑194/19, EU:C:2021:270, punkt 21).
29
Samuti on väljakujunenud kohtupraktika kohaselt selles koostöömenetluses Euroopa Kohtu ülesanne anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilik vastus, mis võimaldab viimasel tema menetluses oleva kohtuasja lahendada. Seda arvestades tuleb Euroopa Kohtul talle esitatud küsimus vajaduse korral ümber sõnastada (vt 17. juuli 1997. aasta kohtuotsus Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, punktid 22 ja 23; 28. novembri 2000. aasta kohtuotsus Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, punkt 18, ning 3. juuni 2025. aasta kohtuotsus Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, punkt 34).
30
Seda kohtupraktikat arvestades tuleb analüüsida koos esimest ja teist küsimust, mis on sisu poolest kattuvad. Lisaks kattub teine küsimus mõiste „turvaline kolmas riik“ kohaldamise meetodite riigisiseses õiguses määratlemise osas kolmanda küsimusega, mis neid meetodeid puudutab. Seega ei ole vaja seda aspekti teise küsimuse raames käsitleda.
31
Järelikult tuleb esimest ja teist küsimust mõista nii, et eelotsusetaotluse esitanud kohus palub sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2013/32 artikli 33 lõike 2 punkti c ja artiklit 38 tuleb tõlgendada nii, et ühelt poolt tuleb selle direktiivi artikli 33 lõike 2 punktis c sätestatud vastuvõetamatuse alust kindlasti kohaldada rahvusvahelise kaitse taotluse sisulisel läbivaatamisel, ja teiselt poolt võib sisuliselt läbi vaadatud taotluse tagasi lükata, ilma et see oleks tunnistatud ilmselgelt põhjendamatuks või vastuvõetamatuks, põhjusel et kolmandat riiki peetakse taotleja jaoks turvaliseks kolmandaks riigiks, kuigi pädev asutus on tuvastanud, et taotleja vastab direktiivis 2011/95 ette nähtud rahvusvahelise kaitse andmise tingimustele.
32
Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 2013/32 artikli 33 lõikes 1 on sätestatud, et lisaks juhtudele, kus taotlust ei vaadata läbi vastavalt määrusele nr 604/2013, ei ole liikmesriigid kohustatud hindama, kas taotleja vastab rahvusvahelise kaitse saamise nõuetele vastavalt direktiivile 2011/95, kui taotlust peetakse vastavalt sellele artiklile vastuvõetamatuks. Direktiivi 2013/32 artikli 33 lõikes 2 on ammendavalt loetletud olukorrad, milles liikmesriigid võivad pidada rahvusvahelise kaitse taotlust vastuvõetamatuks (19. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Ibrahim jt, C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ja C‑438/17, EU:C:2019:219, punkt 76, ning 19. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punkt 29).
33
Nende olukordade hulgas on selle direktiivi artikli 33 lõike 2 punktis c nimetatud olukord, kus kolmandat riiki peetakse taotleja jaoks turvaliseks kolmandaks riigiks vastavalt direktiivi artiklile 38.
34
Nii nähtub juba direktiivi 2013/32 artikli 33 lõike 1 ja lõike 2 punkti a sõnastusest, et liikmesriigid ei ole kohustatud kontrollima, kas taotleja vastab direktiivi 2011/95 kohaselt rahvusvahelise kaitse saamise nõuetele, kui kolmandat riiki peetakse sellele taotlejale turvaliseks kolmandaks riigiks (vt analoogia alusel 22. veebruari 2022. aasta kohtuotsus Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (perekonna ühtsus – juba antud kaitse), C‑483/20, EU:C:2022:103, punkt 24).
35
See tõlgendus vastab direktiivi 2013/32 artikli 33 lõike 2 eesmärgile, milleks on direktiivi põhjendusest 43 nähtuvalt leevendada liikmesriikide kohustust vaadata läbi kõik rahvusvahelise kaitse taotlused, määratledes juhud, millal niisugune taotlus loetakse vastuvõetamatuks (17. märtsi 2016. aasta kohtuotsus Mirza, C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, punkt 43; 19. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punkt 30, ja 18. juuni 2024. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (pagulasseisundi andmise otsuse toime), C‑753/22, EU:C:2024:524, punkt 50).
36
Sellest järeldub, et direktiivi 2013/32 artikli 33 lõike 2 punktis c sätestatud vastuvõetamatuse alust kontrollitakse enne rahvusvahelise kaitse taotluse sisulist läbivaatamist ning see ei pea seega tingimata toimuma sisulise läbivaatamise käigus. See tõlgendus on veelgi sobivam, arvestades direktiivi põhjenduses 18 toodud direktiivi eesmärki, mille kohaselt tuleb rahvusvahelise kaitse taotlejate huvides nende taotluse kohta otsus teha võimalikult kiiresti, ilma et see piiraks taotluse piisavat ja täielikku läbivaatamist (vt selle kohta 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges ja Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
37
Kuna direktiivis 2013/32 ei ole sätestatud teisiti, näitavad eelnevad kaalutlused samamoodi, et rahvusvahelise kaitse taotluse võib tunnistada vastuvõetamatuks selle direktiivi artikli 33 lõikes 2 sätestatud alusel juhul, kui rahvusvahelise kaitse andmise tingimused on täidetud, või isegi pärast seda, kui menetlev ametiasutus on kaitsevajadust sisuliselt kontrollinud.
38
Käesoleva kohtuotsuse punktides 36 ja 37 esitatud tõlgendust kinnitab direktiivi 2013/32 artikli 33 kontekst.
39
Sellega seoses tuleb rõhutada, et sellele artiklile, mis reguleerib rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetamatust, eelneb selle direktiivi artikkel 32, mis käsitleb põhjendamatuid taotlusi. Selle direktiivi artikli 32 lõike 1 kohaselt võivad liikmesriigid pidada taotlust põhjendamatuks üksnes juhul, kui menetlev ametiasutus on teinud kindlaks, et taotleja ei vasta rahvusvahelise kaitse seisundi saamise nõuetele direktiivi 2011/95 tähenduses. Lisaks võib direktiivi 2013/32 artikli 32 lõike 2 kohaselt taotlust pidada selle direktiivi artikli 31 lõikes 8 loetletud olukordades selgelt põhjendamatuks, kui riigisisestes õigusaktides on nii määratletud. Need olukorrad ei puuduta nimetatud direktiivi artikli 33 lõikes 2 sätestatud vastuvõetamatuse aluseid.
40
Direktiivi 2013/32 artiklite 32 ja 33 koostoimes tõlgendamisel ilmneb seega liidu seadusandja ühemõtteline tahe teha selget vahet rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetamatuse alustel ja sellise taotluse sisuliselt rahuldamata jätmise alustel. Vahetegemist korratakse ka selle direktiivi artikli 46 lõike 1 punkti a alapunktides i ja ii, mis käsitlevad õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, mida saab esitada vastavalt otsuste peale, millega peetakse rahvusvahelise kaitse taotlust põhjendamatuks, ja sellise taotluse vastuvõetamatuks tunnistamise otsuste peale.
41
Sellest järeldub, et direktiivi 2013/32 artikli 32 kohaselt võib taotluse jätta põhjendamatuse või selge põhjendamatuse tõttu rahuldamata alles pärast rahvusvahelise kaitse taotluse sisulist läbivaatamist. Seevastu vastuvõetamatuse aluse kohaldamine selle direktiivi artikli 33 lõike 2 tähenduses võib viia üksnes taotluse vastuvõetamatuse tõttu tagasilükkamiseni ja seda sõltumata taotluse sisulisest läbivaatamisest.
42
Käesoleval juhul näib Euroopa Kohtu käsutuses olevatest riigisisesest õigusest nähtuvat, et ZUB artikli 13 lõikes 1 punktis 14 on ette nähtud, et rahvusvahelise kaitse taotlus jäetakse „ilmselge põhjendamatuse“ tõttu rahuldamata siis, kui välismaalane „on pärit turvalisest kolmandast riigist“, st vastuvõetamatuse alusel direktiivi 2013/32 artikli 33 lõike 2 tähenduses, eirates direktiivi artiklitest 32 ja 33 tulenevaid nõudeid. Eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes on ainsana pädev tegema otsust riigisisese õiguse kohta, peab seda siiski kontrollima.
43
Eelnevatest kaalutlustest lähtudes tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2013/32 artikli 33 lõike 2 punkti c ja artiklit 38 tuleb tõlgendada nii, et:
–
selle direktiivi artikli 33 lõike 2 punktis c sätestatud vastuvõetamatuse alust ei pea tingimata kohaldama rahvusvahelise kaitse taotluse sisulisel läbivaatamisel;
–
sisuliselt läbi vaadatud taotluse võib tagasi lükata vastuvõetamatuse tõttu põhjendusega, et kolmandat riiki peetakse taotleja jaoks turvaliseks kolmandaks riigiks, isegi kui pädev asutus on tuvastanud, et taotleja vastab rahvusvahelise kaitse andmise tingimustele, mis on ette nähtud direktiivis 2011/95. Sellise taotluse saab aga põhjendamatuse või isegi selge põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätta üksnes direktiivi 2013/32 artiklis 32 sätestatud tingimustel ning igal juhul ei saa taotlust põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätta viimati nimetatud direktiivi artikli 33 lõike 2 punktis c ette nähtud vastuvõetamatuse alusel.
Kolmas ja neljas küsimus
Sissejuhatavad märkused
44
Kuna kolmas ja neljas küsimus puudutavad direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 tõlgendamist, tuleb kõigepealt märkida, et selle direktiivi artiklist 38 nähtub, et mõiste „turvaline kolmas riik“ kohaldamine selle direktiivi artikli 33 lõike 2 punkti c raames sõltub artikli 38 lõigetes 1–4 ette nähtud tingimuste täitmisest.
45
Täpsemalt nõuab direktiivi 2013/32 artikli 38 lõige 1 esimesena, et liikmesriikide pädevad asutused oleksid veendunud, et asjaomane kolmas riik järgib selles sättes sõnaselgelt nimetatud põhimõtteid.
46
Teisena on selle direktiivi artikli 38 lõikes 2 sätestatud, et turvalise kolmanda riigi mõiste kohaldamise suhtes kehtivad riigisiseses õiguses sätestatud eeskirjad. Need eeskirjad peavad hõlmama eelkõige esiteks selliseid eeskirju, mis nõuavad rahvusvahelise kaitse taotleja ja asjaomase kolmanda riigi vahelist sidet, mille alusel oleks isikul mõistlik minna asjaomasesse riiki. Teiseks peavad need hõlmama eeskirju, mis käsitlevad meetodeid, mille alusel pädevad ametiasutused veenduvad, et turvalise kolmanda riigi mõistet saab kohaldada konkreetse riigi või rahvusvahelise kaitse taotleja suhtes, kusjuures tuleb täpsustada, et sellised meetodid peavad hõlmama riigi turvalisuse hindamist igal konkreetsel juhul konkreetse taotleja seisukohast ja/või üldiselt turvaliseks peetavate riikide kindlaksmääramist riigisisesel tasandil. Kolmandaks peavad need hõlmama eeskirju, mis vastavalt rahvusvahelisele õigusele võimaldavad individuaalselt hinnata, kas asjaomane kolmas riik on konkreetse taotleja seisukohast turvaline, ning mille alusel on taotlejal õigus vaidlustada nii turvalise kolmanda riigi mõiste kohaldamist põhjendusel, et kolmas riik ei ole tema konkreetset olukorda silmas pidades turvaline, kui ka tema ja kolmanda riigi vahelise sideme olemasolu.
47
Kolmandana kohustavad selle direktiivi artikli 38 lõiked 3 ja 4 liikmesriike, kes teevad otsuse ainult mõiste „turvaline kolmas riik“ põhjal, teavitama rahvusvahelise kaitse taotlejat vastavalt ning edastama talle dokumendi, milles teavitatakse kolmanda riigi ametiasutusi selle riigi keeles asjaolust, et taotluse sisu ei ole läbi vaadatud. Kui kolmas riik ei luba taotlejal oma territooriumile siseneda, peavad liikmesriigid tagama juurdepääsu menetlusele vastavalt selle direktiivi II peatükis kirjeldatud üldpõhimõtetele ja tagatistele.
48
Direktiivi 2013/32 artiklis 38 sätestatud tingimused on kumulatiivsed, mistõttu ei saa selle direktiivi artikli 33 lõike 2 punktis c sätestatud vastuvõetamatuse alust kohaldada, kui üks neist tingimustest ei ole täidetud (19. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
49
Neid sissejuhatavaid märkusi arvestades tuleb üksteise järel analüüsida neljandat ja seejärel kolmandat küsimust, mis puudutavad vastavalt direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punkte a ja b.
Neljas küsimus
50
Neljanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid peavad oma riigisiseses õiguses ette nägema kriteeriumid, mis võimaldavad asuda seisukohale, et rahvusvahelise kaitse taotleja ja asjaomase kolmanda riigi vahel on side.
51
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 46, näeb see säte ette, et mõiste „turvaline kolmas riik“ kohaldamine sõltub riigisiseses õiguses sätestatud eeskirjadest, mis nõuavad rahvusvahelise kaitse taotleja ja asjaomase kolmanda riigi vahelist sidet, mille alusel oleks isikul mõistlik minna asjaomasesse riiki.
52
Sellest sättest tuleneb direktiivi 2013/32 põhjendust 44 arvestades, et liikmesriikide ülesanne on määratleda oma riigisiseses õiguses nõutav side rahvusvahelise kaitse taotleja ja turvalise kolmanda riigi vahel. Selleks ja kuna direktiivis ei ole mõistet „side“ kuidagi määratletud, peavad liikmesriigid kindlaks määrama kriteeriumid, mis on sellise sideme kindlakstegemiseks asjakohased.
53
Sellega seoses nähtub direktiivi põhjendusest 44 samuti, et see side peab olema piisav, et taotlejal oleks mõistlik minna asjaomasesse riiki (vt selle kohta 19. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punkt 46).
54
Selles kontekstis on Euroopa Kohus lisaks otsustanud, et asjaolu, et rahvusvahelise kaitse taotleja läbis kolmanda riigi territooriumi, ei anna iseenesest alust arvata, et see taotleja võiks mõistlikult sellesse riiki tagasi pöörduda (vt selle kohta 19. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punkt 47).
55
Käesoleval juhul on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida, kas Bulgaaria õiguses on määratletud „side“ direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punkti a tähenduses, kusjuures tuleb märkida, et ZUB lisasätete § 1 punktist 9 näib tulenevat, et Bulgaaria õiguses on sellise sideme olemasolu kindlaks määratud kriteeriumiga, mis puudutab rahvusvahelise kaitse taotleja „elamist“ asjaomases kolmandas riigis. Kui see on nii, siis peab eelotsusetaotluse esitanud kohus veel kindlaks tegema, kas arvestades kõiki asjaolusid, mis iseloomustavad asjaomase taotleja võimalikku varasemat elamist kõnealuses kolmandas riigis, nagu elamise kestus ja põhjused ning taotleja lähedased pereliikmed selles kolmandas riigis, on selline riigis elamine piisav, et asuda seisukohale, et taotleja ja nimetatud kolmanda riigi vahel on selline side, mille alusel oleks tal mõistlik minna asjaomasesse riiki.
56
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb neljandale küsimusele vastata, et direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid peavad oma riigisiseses õiguses ette nägema kriteeriumid, mis võimaldavad asuda seisukohale, et rahvusvahelise kaitse taotleja ja asjaomase kolmanda riigi vahel on side, kusjuures see side peab olema piisav, et taotlejal oleks mõistlik minna asjaomasesse riiki.
Kolmas küsimus
57
Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et menetlev ametiasutus võib kohaldada mõistet „turvaline kolmas riik“ avalikult kättesaadavatest allikatest pärit teabe ja täitevvõimu otsuse alusel, millega kehtestatakse turvaliste kolmandate riikide nimekiri, ilma et riigisiseses õiguses oleks määratletud „meetodeid“ selle sätte tähenduses.
58
Esimesena, nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 46, seab direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punkt b mõiste „turvaline kolmas riik“ kohaldamise sõltuvusse riigisiseses õiguses sätestatud eeskirjadest meetodite kohta, mille alusel pädevad ametiasutused veenduvad, et turvalise kolmanda riigi mõistet saab kohaldada konkreetse riigi või konkreetse rahvusvahelise kaitse taotleja suhtes. Lisaks peavad sellised meetodid hõlmama riigi turvalisuse hindamist igal konkreetsel juhul konkreetse taotleja seisukohast ja/või üldiselt turvaliseks peetavate riikide kindlaksmääramist liikmesriigi tasandil.
59
Seega tuleneb selle sätte sõnastusest endast ja eelkõige viitest riigisisesele õigusele ning selle sätte teises lauses sisalduvast väljendist „ja/või“, et see annab liikmesriikidele võimaluse valida mõiste „turvaline kolmas riik“ erinevate kohaldamismeetodite vahel, mille nad peavad kindlaks määrama oma riigisiseses õiguses. Seega võivad liikmesriigid üldjuhul ette näha, et riigi turvalisust hinnatakse igal konkreetsel juhul konkreetse rahvusvahelise kaitse taotleja seisukohast või määratakse üldiselt kindlaks turvaliseks peetavad riigid või ühendatakse mõlemad meetodid.
60
Mis puudutab konkreetsemalt meetodit üldiselt turvalisteks peetavate riikide kindlaksmääramiseks, siis on Euroopa Kohus otsustanud, et direktiivi 2013/32 artikkel 38 lubab selle põhjendusi 44 ja 46 arvestades liikmesriigil määrata üldkohaldatava aktiga kindlaks, et riik on teatavate rahvusvahelise kaitse taotlejate jaoks üldiselt turvaline kolmas riik (vt selle kohta 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges ja Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, punktid 43–45).
61
Lisaks on selle direktiivi põhjenduses 46 märgitud, et liikmesriigid peaksid turvalise kolmanda riigi kohaldamisel kas üksikjuhtumipõhiselt või üldkohaldatavate aktidega selliste riikide kindlaksmääramisel muu hulgas võtma arvesse suuniseid ja käsiraamatuid ning päritoluriiki käsitlevat teavet ja meetmeid, sealhulgas Euroopa Liidu Varjupaigaameti (EUAA), mis asendas Euroopa Varjupaigaküsimuste Tugiameti (EASO), päritoluriiki käsitleva teabe kohta aruande esitamise meetodeid ja asjakohaseid ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Ameti juhiseid.
62
See mitteammendav teabe loetelu sisaldab teavet, mille ühine tunnus on see, et tegemist on avalikult kättesaadava teabega. Järelikult tuleb asuda seisukohale, et liikmesriigid võivad mõiste „turvaline kolmas riik“ kohaldamisel võtta arvesse avalikult kättesaadavatest allikatest pärit teavet.
63
Sellest järeldub, et põhimõtteliselt ei takista miski menetleval ametiasutusel kohaldada mõistet „turvaline kolmas riik“ avalikult kättesaadavatest allikatest pärit teabe ja täitevvõimu otsuse alusel, millega kehtestatakse kooskõlas riigisisese õigusega turvaliste kolmandate riikide nimekiri.
64
Teisena tuleb siiski arvesse võtta ka direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punkti c. Selle sätte kohaselt peavad liikmesriigid kehtestama eeskirjad, mis võimaldavad individuaalselt hinnata, kas asjaomane kolmas riik on konkreetse rahvusvahelise kaitse taotleja seisukohast turvaline, tagades talle eelkõige võimaluse vaidlustada mõiste „turvaline kolmas riik“ kohaldamist tema konkreetset olukorda silmas pidades, ning sideme olemasolu tema ja selle kolmanda riigi vahel (vt selle kohta 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges ja Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, punkt 44).
65
Järelikult, isegi kui liikmesriik otsustab kooskõlas direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punktiga b seoses mõiste „turvaline kolmas riik“ kohaldamise meetoditega näha ette turvaliste kolmandate riikide kindlaksmääramine üldkohaldatava aktiga, peab ta vastavalt selle direktiivi artikli 38 lõike 2 punktidele b ja c määratlema meetodid, mida kohaldatakse rahvusvahelise kaitse taotleja konkreetsest olukorrast lähtudes, et juhtumipõhiselt hinnata, kas asjaomane kolmas riik vastab tingimustele, et seda saaks pidada taotleja jaoks turvaliseks riigiks; samuti taotleja võimaluse vaidlustada selles sättes nimetatud sideme olemasolu (vt selle kohta 19. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punkt 48).
66
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punkte b ja c tuleb tõlgendada nii, et menetlev ametiasutus võib kohaldada mõistet „turvaline kolmas riik“ avalikult kättesaadavatest allikatest pärit teabe ja täitevvõimu otsuse alusel, millega kehtestatakse turvaliste kolmandate riikide nimekiri, tingimusel et riigisiseses õiguses on määratletud ka meetodid, mida kohaldatakse rahvusvahelise kaitse taotleja konkreetsest olukorrast lähtudes, et juhtumipõhiselt hinnata, kas asjaomane kolmas riik vastab tingimustele, et seda saaks pidada taotleja jaoks turvaliseks riigiks; samuti taotleja võimalus vaidlustada selle direktiivi artikli 38 lõike 2 punktis a nimetatud sideme olemasolu.
Viies küsimus
67
Kõigepealt tuleb meenutada, et ELTL artiklis 267 sätestatud liikmesriigi kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses võib Euroopa Kohus arvesse võtta neid liidu õigusnorme, millele liikmesriigi kohus ei ole oma küsimuses viidanud (vt 20. märtsi 1986. aasta kohtuotsus Tissier, 35/85, EU:C:1986:143, punkt 9, ning 1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Alace ja Canpelli, C‑758/24 ja C‑759/24, EU:C:2025:591, punkt 44).
68
Nimelt ei takista asjaolu, et eelotsusetaotluse esitanud kohus on oma küsimustes formaalselt viidanud teatavatele konkreetsetele liidu õiguse sätetele, Euroopa Kohut esitada eelotsusetaotluse esitanud kohtule kõiki tõlgenduselemente, mis võivad olla tarvilikud põhikohtuasja lahendamisel, tuletades liikmesriigi kohtu esitatud teabest ja eelkõige eelotsusetaotluse põhjendustest need liidu õiguse aspektid, mida on põhikohtuasja vaidluse eset silmas pidades vaja tõlgendada (vt 29. novembri 1978. aasta kohtuotsus Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, punkt 26, ning 1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Alace ja Canpelli, C‑758/24 ja C‑759/24, EU:C:2025:591, punkt 45).
69
Käesoleval juhul tuleb märkida, et formaalselt puudutab viies küsimus ainult direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punkti c tõlgendamist. Eelotsusetaotluse põhjendustest ja küsimuse sõnastusest endast nähtub siiski ühemõtteliselt, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib küsimusega selgitust selle kohta, millised on õigusest tõhusale kohtulikule kaitsele tulenevad tagajärjed rahvusvahelise kaitse taotlejale, kelle taotlus lükati tagasi põhjendusega, et tema jaoks on olemas turvaline kolmas riik.
70
Järelikult tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks arvesse võtta ka selle direktiivi artikli 46 lõikeid 1 ja 3 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklit 47, mis käsitlevad õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.
71
Neil asjaoludel tuleb viiendat küsimust mõista nii, et selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punkti c ning artikli 46 lõikeid 1 ja 3 tuleb harta artiklit 47 arvestades tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus, kellele on esitatud kaebus otsuse peale, millega lükati rahvusvahelise kaitse taotlus tagasi turvalise kolmanda riigiga seotud vastuvõetamatuse alusel, mida on nimetatud selle direktiivi artikli 33 lõike 2 punktis c, peab kontrollima, kas taotleja ja asjaomase kolmanda riigi vahel on side selle direktiivi artikli 38 lõike 2 punkti a tähenduses, ja seda ka siis, kui riigisisesest õigusest ei tule talle sellist volitust.
72
Selle kohta tuleb märkida, et direktiivi 2013/32 artikli 46 lõike 1 kohaselt on rahvusvahelise kaitse taotlejal õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus seoses tema taotluse kohta tehtud otsustega. Õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile ulatus on määratletud nimetatud direktiivi artikli 46 lõikes 3, kus on täpsustatud, et liikmesriigid peavad tagama, et kohus, kus asjaomast rahvusvahelise kaitse taotlust puudutav otsus vaidlustatakse, viiks läbi „nii faktiliste kui ka õiguslike asjaolude, sealhulgas vajaduse korral direktiivi [2011/95] kohaste rahvusvahelise kaitse vajaduste täielik[u] ja ex nunc läbivaatami[s]e“ (1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Alace ja Canpelli, C‑758/24 ja C‑759/24, EU:C:2025:591, punkt 76 ning seal viidatud kohtupraktika).
73
Lisaks ilmneb Euroopa Kohtu praktikast, et direktiivi 2013/32 artiklis 46 ette nähtud õiguskaitsevahendi tunnused tuleb kindlaks määrata kooskõlas harta artikliga 47, mis kujutab endast tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtte kinnitust. Harta artikkel 47 on aga iseenesest piisav ega vaja täpsustamist liidu või riigisisestes õigusnormides, selleks et anda üksikisikutele õigus, millele saab sellisena tugineda. Seega ei saa asi olla teistmoodi kõnealuse direktiivi artikli 46 lõike 3 puhul, arvestades harta artiklit 47 (4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, C‑406/22, EU:C:2024:841, punkt 86, ning 1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Alace ja Canpelli, C‑758/24 ja C‑759/24, EU:C:2025:591, punkt 77).
74
Lisaks on Euroopa Kohus otsustanud, et ka juhul, kui kaebus on esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetamatuse tõttu tagasilükkamise otsuse peale, peab seda kaebust menetlev kohus viima läbi direktiivi 2013/32 artikli 46 lõikes 3 ette nähtud täieliku ja ex nunc läbivaatamise (19. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punkt 66). Nimelt toob väljend „vajaduse korral“, mida on kasutatud fraasis „sealhulgas vajaduse korral direktiivi [2011/95] kohaste rahvusvahelise kaitse vajaduste läbivaatamine“, esile asjaolu, et kohtu kohustus teha täielik ja ex nunc läbivaatamine ei tähenda tingimata rahvusvahelise kaitse vajaduse sisulist läbivaatamist, vaid võib seisneda ka rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetavuse hindamises, kui riigisisene õigus seda kooskõlas direktiivi 2013/32 artikli 33 lõikega 2 lubab (25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, punkt 115, ja 19. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punkt 67).
75
Mis puudutab selles kontekstis eelkõige kaebust otsuse peale, millega lükatakse rahvusvahelise kaitse taotlus vastuvõetamatuse tõttu tagasi turvalise kolmanda riigiga seotud vastuvõetamatuse alusel, mida on nimetatud direktiivi 2013/32 artikli 33 lõike 2 punktis c, siis peab kohus, kellele on esitatud selline kaebus, tema ülesandeks oleva täieliku ja ajakohastatud läbivaatamise raames eelkõige hindama, kas asjaomast kolmandat riiki saab pidada asjaomase rahvusvahelise kaitse taotleja jaoks turvaliseks kolmandaks riigiks (vt selle kohta 19. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punkt 68).
76
Hindamise läbiviimiseks peab eelotsusetaotluse esitanud kohus eriti põhjalikult kontrollima, kas sellise vastuvõetamatuse aluse kohaldamise eelduseks olevad kõik kumulatiivsed tingimused – nagu need on sätestatud direktiivi 2013/32 artiklis 38 – on täidetud, ning vajaduse korral paluma menetleval ametiasutusel edastada kõik dokumendid ja faktilised asjaolud, mis võivad olla olulised, ning olema enne otsustamist veendunud selles, et taotlejal oli võimalus esitada isiklikult oma seisukoht vastuvõetamatuse aluse kohaldatavuse kohta tema konkreetsele olukorrale (vt selle kohta 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, punktid 121 ja 124, ning 19. märts 2020. aasta kohtuotsus Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punkt 69).
77
Sideme olemasolu direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punkti a tähenduses on aga üks neist kumulatiivsetest tingimustest. Lisaks on selle direktiivi artikli 38 lõike 2 punktis c nõutud, et igal rahvusvahelise kaitse taotlejal, kelle taotlus lükatakse tagasi põhjusel, et tema jaoks on olemas turvaline kolmas riik, oleks õigus vaidlustada tema enda ja selle kolmanda riigi vahelise sideme olemasolu.
78
Mis puudutab põhikohtuasja, siis on seega eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne eelkõige kontrollida, kas NP ja Türgi Vabariigi vahel on side. Võttes arvesse käesoleva kohtuotsuse punktis 73 viidatud kohtupraktikat, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus seda analüüsima isegi juhul, kui – nagu ta eelotsusetaotluses märgib – Bulgaaria õigus talle sellist volitust ei anna.
79
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb viiendale küsimusele vastata, et direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punkti c ning artikli 46 lõikeid 1 ja 3 tuleb harta artiklit 47 arvestades tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus, kellele on esitatud kaebus otsuse peale, millega lükati rahvusvahelise kaitse taotlus tagasi turvalise kolmanda riigiga seotud vastuvõetamatuse alusel, mida on nimetatud selle direktiivi artikli 33 lõike 2 punktis c, peab kontrollima, kas taotleja ja asjaomase kolmanda riigi vahel on side selle direktiivi artikli 38 lõike 2 punkti a tähenduses, ja seda ka siis, kui riigisisesest õigusest ei tule talle sellist volitust.
Kohtukulud
80
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta artikli 33 lõike 2 punkti c ja artiklit 38
tuleb tõlgendada nii, et
–
selle direktiivi artikli 33 lõike 2 punktis c sätestatud vastuvõetamatuse alust ei pea tingimata kohaldama rahvusvahelise kaitse taotluse sisulisel läbivaatamisel;
–
sisuliselt läbi vaadatud taotluse võib tagasi lükata vastuvõetamatuse tõttu põhjendusega, et kolmandat riiki peetakse taotleja jaoks turvaliseks kolmandaks riigiks, isegi kui pädev asutus on tuvastanud, et taotleja vastab rahvusvahelise kaitse andmise tingimustele, mis on ette nähtud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivis 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule. Sellise taotluse saab aga põhjendamatuse või isegi selge põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätta üksnes direktiivi 2013/32 artiklis 32 sätestatud tingimustel ning igal juhul ei saa taotlust põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätta viimati nimetatud direktiivi artikli 33 lõike 2 punktis c ette nähtud vastuvõetamatuse alusel.
2.
Direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punkti a
tuleb tõlgendada nii, et
liikmesriigid peavad oma riigisiseses õiguses ette nägema kriteeriumid, mis võimaldavad asuda seisukohale, et rahvusvahelise kaitse taotleja ja asjaomase kolmanda riigi vahel on side, kusjuures see side peab olema piisav, et taotlejal oleks mõistlik minna asjaomasesse riiki.
3.
Direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punkte b ja c
tuleb tõlgendada nii, et
menetlev ametiasutus võib kohaldada mõistet „turvaline kolmas riik“ avalikult kättesaadavatest allikatest pärit teabe ja täitevvõimu otsuse alusel, millega kehtestatakse turvaliste kolmandate riikide nimekiri, tingimusel et riigisiseses õiguses on määratletud ka meetodid, mida kohaldatakse rahvusvahelise kaitse taotleja konkreetsest olukorrast lähtudes, et juhtumipõhiselt hinnata, kas asjaomane kolmas riik vastab tingimustele, et seda saaks pidada taotleja jaoks turvaliseks riigiks; samuti taotleja võimalus vaidlustada selle direktiivi artikli 38 lõike 2 punktis a nimetatud sideme olemasolu.
4.
Direktiivi 2013/32 artikli 38 lõike 2 punkti c ning artikli 46 lõikeid 1 ja 3, võttes arvesse Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47,
tuleb tõlgendada nii, et
liikmesriigi kohus, kellele on esitatud kaebus otsuse peale, millega lükati rahvusvahelise kaitse taotlus tagasi turvalise kolmanda riigiga seotud vastuvõetamatuse alusel, mida on nimetatud selle direktiivi artikli 33 lõike 2 punktis c, peab kontrollima, kas taotleja ja asjaomase kolmanda riigi vahel on side selle direktiivi artikli 38 lõike 2 punkti a tähenduses, ja seda ka siis, kui riigisisesest õigusest ei tule talle sellist volitust.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: bulgaaria.
(
i
)	Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.