Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL ATHANASIOS RANTOS
prezentate la 19 martie 2026(1)
Cauza C‑762/24 P
Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr.,
Conserves France SA
împotriva
Comisiei Europene
„ Recurs – Concurență – Articolul 101 TFUE – Înțelegeri – Regulamentul
(CE) nr. 1/2003 – Amenzi – Articolul 23 alineatul (2) – Stabilirea plafonului legal al amenzii – Cifra de afaceri relevantă – Entitate activă în sectorul prelucrării produselor agricole – Entitate care își desfășoară activitatea sub forma unei societăți cooperative – Entitate calificată atât drept «întreprindere», cât și drept «asociere de întreprinderi» ”
I.      Introducere
1.        Prin recursul formulat, Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole  Soc. coop. agr. (denumită în continuare „Conserve Italia”) și Conserves France SA (denumite în continuare împreună „recurentele”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 4 septembrie 2024, Conserve Italia și Conserve France/Comisia (T‑59/22, denumită în continuare „hotărârea atacată”, EU:T:2024:574), prin care s‑a respins acțiunea lor având ca obiect anularea în parte a Deciziei C(2021) 8259 final a Comisiei Europene din 19 noiembrie 2021 privind o procedură de aplicare a articolului 101 TFUE
și a articolului 53 din Acordul privind SEE(2) (cazul AT.40127 – Legume conservate) (denumită în continuare „decizia în litigiu”)(3) și reducerea cuantumului amenzii care le‑a fost aplicată. Mai precis, prin această decizie, Comisia a aplicat în solidar recurentelor o amendă în cuantum de 20 de milioane de euro pentru participarea, în cursul anilor 2000-2013, la o înțelegere pe piața comercializării conservelor de mazăre și/sau de morcovi, precum și a conservelor de porumb.
2.        În cadrul prezentului recurs, la fel ca în acțiunea lor în primă instanță, recurentele nu contestă nici existența
încălcării în cauză, nici participarea lor la aceasta, ci critică exclusiv cuantumul amenzii aplicate de Comisie. Acestea susțin în esență că, ținând seama de natura sa cooperatistă și de structura sa mutualistă verticală, Conserve Italia ar fi trebuit calificată drept „asociere de întreprinderi”. Astfel, plafonul legal de 10 % prevăzut la articolul
23 alineatul
(2) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003(4) nu ar fi trebuit calculat pe baza cifrei de afaceri mondiale consolidate a grupului Conserve Italia, în calitate de „întreprindere”, în temeiul celui de al doilea paragraf al acestei dispoziții, ci numai pe baza cifrei de afaceri a Conserve Italia aferente produselor prelucrate vizate de înțelegere, în temeiul celui de al treilea paragraf al dispoziției menționate, aceste produse fiind furnizate de 350 de exploatații agricole care acționează în calitate de „membri” ai Conserve Italia.
3.        Așadar, prezenta cauză oferă Curții ocazia de a preciza normele aplicabile determinării plafonului legal al amenzilor care pot fi aplicate de Comisie în cazul încălcării normelor de concurență, în special atunci când entitatea în cauză este calificată atât drept „întreprindere”, cât și drept „asociere de întreprinderi”.
II.    Cadrul juridic
A.      Regulamentul nr. 1/2003
4.        Articolul
23 din Regulamentul nr. 1/2003, intitulat „Amenzi”, prevede la alineatul (2):
„Comisia poate aplica, prin decizie, amenzi asupra întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi atunci când, în mod intenționat sau din neglijență, acestea:
(a)      încalcă articolul [101 sau articolul 102 TFUE] […]
[…]
Pentru fiecare întreprindere și asociație de întreprinderi care participă la încălcarea normelor, amenda nu depășește 10 % din cifra de afaceri totală din exercițiul financiar precedent.
Dacă încălcarea săvârșită de o asociație privește activitățile membrilor săi, amenda nu depășește 10 % din suma cifrelor de afaceri totale ale fiecărui membru activ pe piața afectată de încălcarea săvârșită de asociație.
[…]”
B.      Orientările privind calcularea amenzilor
5.        Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului
23 alineatul
(2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003 (denumite în continuare „Orientările privind calcularea amenzilor”)(5) prevăd la punctele 14, 32 și 33:
„14. Atunci când încălcarea comisă de o asociație de întreprinderi este legată de activitățile membrilor săi, valoarea vânzărilor corespunde, în general, sumei valorilor vânzărilor membrilor săi.
[…]
32.       Pentru fiecare întreprindere și asociație de întreprinderi care participă la încălcare, cuantumul final al amenzii nu trebuie să depășească în niciun caz 10 % din cifra de afaceri totală realizată în cursul anului financiar precedent, astfel cum reiese din articolul 23 alineatul (2) din [Regulamentul nr. 1/2003].
33.       Atunci când încălcarea comisă de o asociație se referă la activitățile membrilor săi, amenda nu poate depăși 10 % din cuantumul cifrei de afaceri totale realizate de fiecare membru activ pe piața afectată de încălcarea comisă de asociație.”
III. Istoricul litigiului și decizia în litigiu
6.        Istoricul litigiului, astfel cum a fost prezentat de Tribunal la punctele 2-9 din hotărârea atacată, poate fi rezumat, pentru necesitățile prezentelor concluzii, după cum urmează.
7.        Conserve Italia și filiala sa Conserves France, pe care o deține în proporție de 99,77 %, își desfășoară activitatea în sectorul prelucrării alimentelor.
8.        Prin decizia în litigiu, Comisia a constatat că recurentele au participat la o încălcare unică a articolului
101 alineatul
(1) TFUE și a articolului
53 alineatul
(1) din Acordul privind SEE. Această încălcare a constat, în perioada cuprinsă între 15 martie 2000 și 1 octombrie 2013, într‑o coordonare a prețurilor, o împărțire a piețelor și un schimb de informații sensibile privind vânzările anumitor tipuri de legume conservate destinate comercianților cu amănuntul sau industriei serviciilor alimentare din SEE. Mai precis, recurentele au participat la două acorduri distincte, unul privind vânzările de legume conservate cum ar fi fasole verde, mazăre, mix de mazăre cu morcovi, iar celălalt privind vânzările de porumb conservat(6).
9.        În consecință, Comisia a aplicat recurentelor în solidar o amendă în cuantum de 20 de milioane de euro în temeiul articolului
23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003 și al Orientărilor privind calcularea amenzilor(7).
IV.    Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
10.      Recurentele au introdus la Tribunal o acțiune având ca obiect, pe de o parte, anularea în parte a deciziei în litigiu în ceea ce privește stabilirea cuantumului amenzii și, pe de altă parte, reducerea cuantumului amenzii care le‑a fost aplicată, în temeiul competenței de fond prevăzute la articolul 261 TFUE
și la articolul
31 din Regulamentul nr. 1/2003.
11.      În susținerea concluziilor lor, recurentele au invocat două motive întemeiate, primul, pe încălcarea articolului
23 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1/2003 și a punctului 33 din Orientările privind calcularea amenzilor, în ceea ce privește stabilirea cifrei de afaceri luate în considerare pentru calcularea plafonului amenzii(8), și, al doilea, pe încălcarea articolului 101 TFUE
și a articolului
23 alineatul
(3) din Regulamentul nr. 1/2003, precum și a punctelor 14, 19, 20, 22, 24 și 25 din aceste orientări, în ceea ce privește stabilirea cuantumului de bază al amenzii(9).
12.      Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins această acțiune.
13.      Primul motiv, referitor la plafonul legal al amenzii reținut și aplicat de Comisie în decizia în litigiu, a fost respins de Tribunal ca nefondat în esență pentru motivul că Conserve Italia a fost calificată în mod corect de Comisie drept „întreprindere”, în sensul articolului
23 alineatul
(2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003, astfel încât argumentele recurentelor legate de calitatea paralelă de „asociere de întreprinderi” a Conserve Italia erau inoperante și, în rest, pentru motivul că argumentele lor privind, pe de o parte, situația de drept și de fapt specifică, și anume structura mutualistă a Conserve Italia, și, pe de altă parte, comportamentul său, precum și cel al membrilor săi pe piețele vizate de încălcare erau fie irelevante pentru determinarea plafonului legal al amenzii care trebuie aplicată recurentelor în temeiul articolului
23 alineatul
(2) al doilea paragraf din acest regulament, fie nefondate (punctele 29-46 din hotărârea atacată). În plus, Tribunalul a statuat că, în orice caz, condițiile de aplicare a plafonului legal al amenzii prevăzut la articolul
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din regulamentul menționat nu erau îndeplinite (punctele 47-51 din această hotărâre).
14.      În ceea ce privește al doilea motiv, referitor la stabilirea cuantumului de bază al amenzii aplicate recurentelor, care nu este contestat în cadrul prezentului recurs, Tribunalul l‑a respins ca fiind de asemenea nefondat, făcând trimitere în special, în ceea ce privește stabilirea valorii vânzărilor, la unele dintre aprecierile sale efectuate în cadrul primului motiv (punctele 67 și 68 din hotărârea menționată).
V.      Procedura în fața Curții și concluziile părților
15.      La 31 octombrie 2024, recurentele au formulat recurs împotriva hotărârii atacate. Ele solicită Curții anularea acestei hotărâri, reducerea cuantumului amenzii care le‑a fost aplicată, precum și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente prezentei proceduri și celei în primă instanță.
16.      Comisia solicită Curții respingerea recursului și obligarea recurentelor la plata cheltuielilor de judecată.
17.      Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Curte au fost ascultate în ședința care a avut loc la 17 decembrie 2025.
VI.    Analiză
18.      În susținerea recursului, recurentele invocă două motive. Primul motiv este întemeiat pe nemotivare și pe aplicarea eronată a articolului
23 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1/2003. Al doilea motiv, care se suprapune în parte cu primul, este întemeiat pe erori de drept săvârșite de Tribunal în raport cu cerințele impuse de această dispoziție coroborată cu articolul
49 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
A.      Observații introductive
19.      Înainte de examinarea acestor motive, am dori să formulăm câteva observații introductive. În măsura în care recursul în ansamblul său privește aplicarea articolului
23 alineatul
(2) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003, considerăm necesar să amintim conținutul și aplicarea acestor dispoziții, având în vedere modul lor de redactare, geneza lor, contextul în care se înscriu, precum și obiectivele pe care le urmăresc(10).
20.      În primul rând, în ceea ce privește modul de redactare a articolului
23 alineatul
(2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003, acesta stabilește norma generală potrivit căreia plafonul legal nu depășește 10 % din cifra de afaceri totală „[p]entru fiecare întreprindere și asociație de întreprinderi care participă la încălcare”, în timp ce al treilea paragraf al acestuia se aseamănă cu un fel de lex specialis, prevăzând că, „[d]acă încălcarea săvârșită de o asociație privește activitățile membrilor săi, amenda nu depășește 10 % din suma cifrelor de afaceri totale ale fiecărui membru activ pe piața afectată de încălcarea săvârșită de asociație”(11).
21.      Din corelarea acestor două paragrafe reiese că în principiu, atunci când o entitate implicată într‑o încălcare a dreptului Uniunii în domeniul concurenței este calificată drept „asociere de întreprinderi”, Comisia este în mod normal obligată să aplice norma generală de calcul al plafonului legal al amenzii prevăzută la al doilea paragraf, cu excepția cazului în care sunt îndeplinite două condiții, și anume, pe de o parte, ca încălcarea să „privească” activitățile membrilor săi și, pe de altă parte, ca cel puțin unii dintre membrii acestei asocieri de întreprinderi să fie „activi pe piața afectată de încălcare”. Prima condiție pare relativ ușor de îndeplinit, având în vedere că „asocierile de întreprinderi” apără în mod normal interesele comune ale membrilor lor, în special față de alți operatori economici(12), și, prin urmare, operațiunile lor pot „privi” cu ușurință activitățile membrilor lor, verbul „a privi” având o accepțiune largă și nefiind strict definit. A doua condiție este mai exigentă, întrucât impune ca membrii să fie „activi pe piața afectată de încălcarea săvârșită de asociație”. Or, întrucât această a doua condiție implică în mod necesar ca prima să fie îndeplinită, în realitate, singura cerință impusă la al treilea paragraf este aceea ca încălcarea săvârșită de asocierea de întreprinderi să privească o piață pe care să fie activi membrii acesteia.
22.      Rezultă că, în general, cifra de afaceri a unei asocieri de întreprinderi constituie o bază adecvată pentru determinarea plafonului legal al amenzii atunci când asocierea însăși este activă pe piața vizată de încălcare, în sensul că realizează propriile vânzări pe această piață – vânzări care sunt contabilizate în cifra sa de afaceri. Totuși, în cazul în care nu aceasta este situația, iar încălcarea privește o piață pe care sunt activi membrii asocierii respective, acesteia din urmă i se poate aplica o amendă care poate atinge 10 % din cifra de afaceri a membrilor activi menționați.
23.      O interpretare pur literală a articolului 23 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003 nu permite însă acoperirea tuturor situațiilor. Se ridică, de exemplu, problema privind cifra de afaceri de referință care trebuie să fie reținută ca fiind cea mai adecvată atunci când anumiți membri ai asocierii sunt activi pe piața relevantă, iar asocierea însăși desfășoară de asemenea o activitate autonomă pe această piață. Într‑o astfel de situație, norma generală (al doilea paragraf) trebuie să prevaleze asupra lex specialis (al treilea paragraf)?
24.      În această privință, în al doilea rând, în ceea ce privește geneza articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, constatăm că în fostul Regulament nr. 17(13) nu exista nicio dispoziție echivalentă cu al treilea paragraf. Totuși, acest fapt nu a împiedicat instanțele Uniunii, în special Tribunalul, să calculeze plafonul legal al unei amenzi aplicate unei asocieri de întreprinderi pe baza cifrei de afaceri realizate de membrii săi, atunci când un asemenea calcul era mai în măsură să reflecte dimensiunea și puterea economică a asocierii pe piață(14). De altfel, această abordare a fost confirmată de Curte în Hotărârea Finnboard, care a recunoscut că, „în cazul în care este vorba de aplicarea unei amenzi unei asocieri de întreprinderi, a cărei cifră de afaceri proprie nu reflectă, cel mai adesea, dimensiunea sau puterea sa pe piață, numai luarea în considerare a cifrelor de afaceri ale întreprinderilor aderente permite să se stabilească o sancțiune care să fie disuasivă
[…] În acest scop, nu este necesar ca membrii asociației să fi participat în mod efectiv la încălcare, ci este necesar ca asocierea să aibă, în temeiul regulilor sale interne, posibilitatea de a se obliga în numele membrilor săi”(15). Abia în urma acestei hotărâri legiuitorul Uniunii a adăugat, în Propunerea de regulament nr. 1/2003, acest al treilea paragraf al alineatului (2) al articolului 23 din regulamentul menționat. Astfel, acest paragraf, care nu figura nici în propunerea inițială de regulament prezentată de Comisie(16), nici în diferitele modificări propuse de Parlament(17), a fost introdus abia în cadrul ultimei etape a adoptării acestui regulament, probabil pentru a codifica această jurisprudență rezultată din aplicarea articolului
15 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 17(18).
25.      În urma acestei codificări a jurisprudenței în Regulamentul nr. 1/2003, Curtea a pronunțat două hotărâri relevante pentru aplicarea normelor privind determinarea plafonului legal al amenzii în cazul asocierilor de întreprinderi, și anume, pe de o parte, Hotărârea Coop de France bétail et viande(19) [care privea însă analiza articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17] și, pe de altă parte, Hotărârea privind notarii lituanieni. În ambele cazuri, Curtea a confirmat și a consolidat ideea potrivit căreia utilizarea cifrei de afaceri a membrilor unei asocieri se justifică prin necesitatea de a reflecta mai bine dimensiunea și puterea economică pe piață a asocierii de întreprinderi care a săvârșit o încălcare a dreptului concurenței, pentru a se stabili o sancțiune care să fie cu adevărat disuasivă(20).
26.      În sfârșit, în al treilea și în ultimul rând, în ceea ce privește obiectivele urmărite
la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, arătăm că, în conformitate cu o jurisprudență constantă a Curții, stabilirea unui plafon legal urmărește să evite ca aplicarea unei amenzi într‑un cuantum superior acestui plafon să depășească capacitatea de plată a întreprinderii (sau a asocierii de întreprinderi) la data la care aceasta este recunoscută ca fiind răspunzătoare pentru încălcare și la care i se aplică de către Comisie o sancțiune pecuniară(21). Astfel, această dispoziție urmărește să evite ca amenzile să fie disproporționate în raport cu importanța întreprinderii care a participat la încălcare, numai cifra de afaceri globală putând furniza efectiv o indicație aproximativă în această privință(22). Această finalitate trebuie însă coroborată cu preocuparea de a asigura amenzii un caracter disuasiv suficient, ceea ce justifică luarea în considerare a dimensiunii și a puterii economice a întreprinderii în cauză, cu alte cuvinte resursele globale ale autorului încălcării(23).
27.      Prezentul recurs trebuie examinat în lumina acestor principii.
B.      Cu privire la primul motiv, întemeiat pe nemotivare și pe încălcarea articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003
28.      Prin intermediul primului motiv, care este structurat în două aspecte, recurentele susțin că hotărârea atacată este afectată de o nemotivare vădită în măsura în care, atunci când a calificat în mod eronat Conserve Italia drept „întreprindere” în vederea determinării plafonului cuantumului amenzii în temeiul articolului
23 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1/2003, Tribunalul s‑a limitat la a confirma raționamentul Comisiei, omițând să ia în considerare argumentele recurentelor referitoare la caracteristicile și la funcționarea unei societăți cooperative de tip mutualist, precum Conserve Italia (primul aspect). În plus, Tribunalul ar fi încălcat articolul
23 alineatul
(2) din acest regulament atunci când a confirmat aplicarea articolului
23 alineatul
(2) al doilea paragraf din acesta în vederea stabilirii amenzii aplicate de Comisie prin decizia în litigiu, considerând în același timp că nu erau îndeplinite condițiile de aplicare a articolului
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din regulamentul menționat (al doilea aspect).
1.      Cu privire la admisibilitate
29.      Cu titlu introductiv, arătăm că, fără a invoca în mod formal o cauză de inadmisibilitate, Comisia exprimă îndoieli cu privire la admisibilitatea primului motiv de recurs, întrucât recurentele ar fi modificat în esență obiectul litigiului în fața Tribunalului. Astfel, deși, în cadrul procedurii în primă instanță, acestea urmăreau să demonstreze că Comisia le‑a calificat în mod greșit drept „întreprindere” și, prin urmare, a înlăturat în mod eronat aplicarea dispoziției privind determinarea plafonului amenzii aplicabile, în opinia sa, în cazul „asocierilor de întreprinderi”, și anume articolul
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003, trebuie să se constate că, în cadrul primului motiv al prezentului recurs, recurentele nu mai contestă hotărârea atacată în măsura în care confirmă calificarea drept „întreprindere” în ceea ce privește Conserve Italia(24), ci susțin în esență că, chiar și sub această calificare, Tribunalul ar fi trebuit, ținând seama de particularitățile sale, să modifice decizia în litigiu aplicându‑le aceeași dispoziție(25).
30.      În această privință, amintim că, în temeiul articolului 170 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, recursul nu poate modifica obiectul litigiului dedus judecății Tribunalului, competența Curții în cadrul recursului fiind astfel limitată la aprecierea soluției legale date cu privire la motivele dezbătute în fața primei instanțe(26).
31.      În speță, din examinarea înscrisurilor din procedura în primă instanță reiese că, deși în cererea lor introductivă recurentele au susținut efectiv că Comisia a calificat în mod eronat Conserve Italia mai degrabă drept „întreprindere” decât drept „asociere de întreprinderi”(27), ceea ce ar fi determinat‑o să nu aplice articolul
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003(28), ele au nuanțat această abordare în cadrul memoriului lor în replică, recunoscând posibilitatea de a considera Conserve Italia atât „întreprindere”, cât și „asociere de întreprinderi”, precizând în același timp că aceasta se încadra „mai mult” în această a doua calificare(29). Rezultă că argumentația recurentelor nu poate fi calificată drept „nouă”, întrucât problema aplicabilității articolului
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din acest regulament, independent de calificarea reținută în ceea ce privește Conserve Italia, a fost ridicată și dezbătută în fața Tribunalului în raport în special cu particularitățile acesteia(30).
32.      Ținând seama de ceea ce precedă, apreciem că primul motiv de recurs trebuie declarat admisibil.
2.      Cu privire la fond
a)      Cu privire la primul aspect al primului motiv, întemeiat pe nemotivarea hotărârii atacate
1)      Argumentația părților
33.      În susținerea primului aspect al primului motiv, recurentele afirmă în esență că hotărârea atacată, la punctele 31-52, este afectată de nemotivare în măsura în care, atunci când, pe de o parte, a calificat Conserve Italia drept „întreprindere” care intră sub incidența dispozițiilor articolului 23 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003 și, pe de altă parte, a considerat inoperante argumentele întemeiate pe calificarea Conserve Italia drept „asociere de întreprinderi”, Tribunalul s‑ar fi limitat la a confirma raționamentul Comisiei, fără a examina argumentele referitoare la caracteristicile și la funcționarea unei societăți cooperative multiproduse de tip mutualist, precum Conserve Italia(31). În această privință, jurisprudența Curții ar impune Comisiei să nu își exercite competența de a aplica sancțiuni în mod „formalist”, fără să țină seama în mod corespunzător de caracteristicile întreprinderii în cauză(32). Or, atunci când a declarat inoperante particularitățile Conserve Italia, Tribunalul nu numai că nu le‑ar fi examinat în vederea pronunțării hotărârii, dar nici nu ar fi motivat suficient respingerea argumentelor prezentate de recurente.
34.      Comisia susține că înscrisurile recurentelor nu permit identificarea în mod precis a pretinselor vicii de motivare, acestea limitându‑se în esență la a repeta argumentele deja invocate în fața Tribunalului și urmărind astfel să obțină din partea Curții o nouă examinare a acțiunii în primă instanță. Prin urmare, în opinia sa, argumentația recurentelor este inadmisibilă și, în orice caz, nefondată.
2)      Apreciere
35.      Cu titlu introductiv, amintim că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, obligația de motivare care revine Tribunalului în temeiul articolului 296 al doilea paragraf TFUE, precum și al articolului 36 și al articolului 53 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene îi impune să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul pe care l‑a urmat, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile deciziei luate, iar Curții să își exercite controlul jurisdicțional(33). Însă, așa cum a precizat de asemenea Curtea, această obligație de motivare a deciziilor sale nu impune acestuia să prezinte o expunere care să urmeze în mod exhaustiv și unul câte unul toate raționamentele formulate de părțile în litigiu. Prin urmare, motivarea poate fi implicită, cu condiția să permită persoanelor interesate să cunoască motivele pentru care Tribunalul nu a admis argumentele acestora, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a‑și exercita controlul în cadrul unui recurs(34). În plus, precizăm că obligația de motivare constituie o formalitate substanțială care trebuie diferențiată de problema temeiniciei motivării, aceasta din urmă ținând de legalitatea pe fond a actului în litigiu(35).
36.      Prin urmare, primul aspect al primului motiv trebuie examinat în lumina acestor considerații.
37.      În această privință, în speță și contrar celor afirmate de recurente, rezultă că Tribunalul a motivat suficient rațiunea pentru care a apreciat că argumentele lor referitoare la caracteristicile și la funcționarea Conserve Italia nu erau de natură să justifice aplicarea articolului
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003.
38.      Astfel, în primul rând, la punctele 27-32 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că Comisia a calificat în mod întemeiat Conserve Italia drept „întreprindere” în sensul articolului
23 alineatul
(2) al doilea paragraf din acest regulament. După ce a amintit că, în dreptul concurenței, noțiunea de „întreprindere” cuprinde orice entitate care exercită o activitate economică, independent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare, Tribunalul a arătat în mod întemeiat că reprezintă o asemenea activitate economică orice activitate care constă în oferirea de bunuri sau de servicii pe o piață determinată. Or, tocmai aceasta era situația Conserve Italia, a cărei activitate principală consta în producerea și vânzarea de băuturi pe bază de fructe, precum și de conserve de fructe și de legume, și anume activitatea vizată de încălcarea menționată de decizia în litigiu. Prin urmare, aplicând în speță o jurisprudență constantă(36), Tribunalul a concluzionat în mod corect că Conserve Italia era o „întreprindere” și că plafonul legal al amenzii trebuia calculat pe baza cifrei sale de afaceri în conformitate cu articolul
23 alineatul
(2) al doilea paragraf din regulamentul menționat. Această analiză pare cu atât mai justificată cu cât, așa cum s‑a arătat la punctul 29 din prezentele concluzii, argumentul principal al recurentelor consta în contestarea calificării Conserve Italia drept „întreprindere”.
39.      În al doilea rând, Tribunalul a apreciat că această concluzie nu poate fi repusă în discuție de argumentele recurentelor prin care se urmărește, pe de o parte, contestarea calificării sale drept „întreprindere” pentru motivul că Conserve Italia ar fi o „asociere de întreprinderi” (punctele 34 și 35 din hotărârea atacată)(37) și, pe de altă parte, justificarea aplicării articolului
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003, ca urmare a pretinselor particularități ale funcționării sale (punctele 37-46 din această hotărâre).
40.      În măsura în care, în cadrul prezentului recurs, calificarea drept „întreprindere” nu mai este contestată(38), numai argumentele aferente particularităților Conserve Italia, susceptibile să justifice aplicarea articolului
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din acest regulament, sunt relevante pentru aprecierea caracterului suficient al motivării hotărârii atacate.
41.      În această privință, considerăm că este necesar să amintim, de la bun început, că toate aceste argumente, așa cum figurau în cererea introductivă în primă instanță, urmăreau să demonstreze că Conserve Italia trebuia calificată exclusiv drept „asociere de întreprinderi”(39). Astfel, examinarea argumentelor menționate în temeiul obligației de motivare a Tribunalului nu are sens decât în cazul în care Curtea consideră că exista o asemenea obligație, chiar și cu titlu suplimentar, întrucât această calificare drept „asociere de întreprinderi” ar fi fost relevantă în vederea aplicării articolului 23 alineatul (2) din regulamentul menționat.
42.      În orice caz, argumentele dezvoltate de recurente în primă instanță se întemeiază pe numeroase particularități ale structurii reglementare, organizaționale și operaționale pe care o are Conserve Italia, menite să demonstreze în esență că aceasta era activă pe piața relevantă doar pentru a‑și urmări scopul mutualist, în beneficiul exclusiv al exploatațiilor agricole, prin intermediul cooperativelor de prim nivel. Astfel, exploatațiile agricole ar furniza directive către Conserve Italia prin intermediul cooperativelor de prim nivel și ar decide cu privire la gestionarea acesteia, precum și cu privire la acțiunile sale, având drept unic și ultim obiectiv urmărirea unui scop mutualist.
43.      Aceste argumente, prezentate de recurente în primă instanță, pot fi rezumate după cum urmează:
–        exploatațiile agricole sunt entități autonome neintegrate vertical în cadrul Conserve Italia, care au recurs la aceasta numai pentru a opera pe piața legumelor conservate(40);
–        Conserve Italia este, desigur, entitatea care a pus efectiv în aplicare înțelegerea, dar nu este cea care a beneficiat de aceasta(41);
–        structura Conserve Italia prezintă un caracter eminamente descentralizat care o distinge de structura unui grup de întreprinderi, ca urmare a faptului că: (i) deciziile privind tipurile și cantitățile de produse și cele privind strategiile sunt luate în mod autonom de exploatațiile agricole(42); (ii) obligațiile juridice care revin exploatațiilor agricole în temeiul regulamentelor Conserve Italia garantează raportul descentralizat dintre aceasta și exploatațiile agricole(43); (iii) bunurile furnizate rămân proprietatea exploatațiilor agricole până când sunt vândute unor terți pe piață
și acestea continuă să suporte riscurile legate de pierderea sau de eventuala deteriorare a materiilor prime chiar și după predarea produselor agricole(44) și (iv) prețul bunurilor furnizate este stabilit după vânzarea legumelor conservate pe piață(45);
–        Conserve Italia îndeplinește condițiile impuse de jurisprudența Uniunii pentru a putea fi calificată drept „asociere de întreprinderi” în măsura în care, pe de o parte, aceasta acționează în interesul exclusiv al exploatațiilor agricole (nefiind astfel singura întreprindere care operează pe piață) și, pe de altă parte, organele sale de conducere sunt compuse în majoritate din reprezentanți ai cooperativelor de prim nivel care dețin majoritatea voturilor în cadrul adunării asociaților și aleg majoritatea membrilor consiliului de administrație(46) și, în sfârșit,
–        Conserve Italia prezintă o structură comparabilă cu cea a organizațiilor de exploatații agricole pentru care este prevăzută o reglementare europeană ad‑hoc(47), care atribuie organizațiilor de producători misiunea de a asigura programarea și adaptarea producției la cerere, în special în privința cantității și a calității, de a promova concentrarea ofertei și introducerea pe piață a produselor obținute de membrii lor, de a reduce costurile de producție și de a stabiliza prețurile de producție. Or, pentru ca o cooperativă agricolă să poată beneficia de statutul de „organizație de producători”, în temeiul legislației Uniunii, ar trebui printre altele ca: (i) producătorii membri să asigure controlul organizației lor și al deciziilor acesteia în mod democratic; (ii) cooperativa agricolă să comercializeze în cea mai mare parte produse furnizate de producătorii membri și (iii) rezultatul vânzării produselor să fie restituit producătorilor membri în mod transparent. Potrivit recurentelor, toate aceste condiții sunt îndeplinite în privința Conserve Italia în calitate de filială a organizației de producători „Apo Conerpo”(48).
44.      În această privință, la punctele 37-45 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat pe fond diferitele argumente referitoare la particularitățile Conserve Italia pentru a ajunge la concluzia că acestea erau în esență lipsite de pertinență pentru următoarele motive:
–        exercitarea unei activități economice de către o societate cooperativă nu poate în principiu să fie exclusă de la aplicarea normelor dreptului Uniunii în domeniul concurenței, iar condițiile de aplicabilitate a acestor norme în cazul sectorului cooperatist nu ar fi diferite de cele ale altor forme de organizare a activității economice, o entitate economică organizată potrivit principiilor cooperatiste putând fi calificată foarte bine drept întreprindere, indiferent de caracterul său mutualist (punctele 37 și 38 din hotărârea atacată)(49);
–        împrejurarea potrivit căreia de încălcarea săvârșită nu ar fi beneficiat Conserve Italia, având în vedere natura mutualistă a activității sale, ci numai exploatațiile agricole în cauză, presupunând că ar fi dovedită, nu ar avea nicio influență asupra faptului că Conserve Italia a exercitat o activitate economică pe piața afectată de încălcare și că ea a săvârșit încălcarea menționată (punctul 39 din hotărârea atacată);
–        împrejurarea potrivit căreia Conserve Italia își exercită activitatea în beneficiul exclusiv al membrilor săi, presupunând că ar fi dovedită, nu ar fi relevantă în măsura în care calificarea drept întreprindere ca urmare a exercitării unei activități de natură economică nu este condiționată de urmărirea unui scop lucrativ (punctul 40 din hotărârea atacată)(50);
–        afirmația potrivit căreia Conserve Italia ar fi lipsită de autonomie decizională și nu ar constitui decât o simplă structură de coordonare prin care exploatațiile agricole, prin intermediul asociaților săi cooperatori, pun în aplicare propria strategie comercială definită în mod autonom este în esență contrazisă de alte afirmații ale recurentelor din înscrisurile lor (punctul 41 din hotărârea atacată)(51);
–        afirmațiile potrivit cărora, pe de o parte, deciziile privind strategia pe piața legumelor conservate ar fi luate în mod autonom de exploatațiile agricole, iar nu de Conserve Italia, și, pe de altă parte, regulamentele Conserve Italia ar garanta raportul descentralizat dintre exploatațiile agricole și Conserve Italia nu ar fi confirmate de elemente de fapt referitoare la organizarea și la activitatea acestei întreprinderi (punctele 42-44 din hotărârea atacată)(52) și, în sfârșit,
–        afirmațiile potrivit cărora, în primul rând, în dreptul italian, legumele proaspete furnizate Conserve Italia ar rămâne proprietatea exploatațiilor agricole până când sunt prelucrate, iar legumele conservate până când sunt vândute unor terți pe piață și, în al doilea rând, Conserve Italia ar stabili prețurile de vânzare a legumelor conservate în interesul exploatațiilor agricole și cu participarea lor, chiar presupunând că ar fi dovedite, nu ar putea infirma faptul că Conserve Italia exercită o activitate economică pe piața legumelor conservate (punctul 45 din hotărârea atacată).
45.      Având în vedere această analiză efectuată de Tribunal la punctele 37-45 din hotărârea atacată, considerăm că este necesar să formulăm următoarele câteva constatări.
46.      Mai întâi, am dori să amintim că împrejurarea că Tribunalul, singura instanță competentă să aprecieze faptele, adoptă o interpretare diferită de cea susținută de recurente nu poate în sine să constituie un viciu de motivare(53). Această constatare este relevantă având în vedere în special argumentul prezentat de recurente potrivit căruia Conserve Italia ar fi lipsită de autonomie decizională(54). Pe de altă parte, aprecierea faptelor nu constituie, cu excepția cazului unei eventuale denaturări a faptelor sau a mijloacelor de probă(55), o chestiune de drept supusă ca atare controlului Curții(56).
47.      În continuare, considerăm de asemenea că din analiza Tribunalului reiese că acesta a examinat în mod expres toate argumentele invocate de recurente, desigur într‑o ordine diferită de cea care figurează în cererea introductivă, cu excepția argumentului întemeiat pe faptul că Conserve Italia ar prezenta o structură comparabilă cu cea a organizațiilor de exploatații agricole prevăzute de reglementarea Uniunii. Apreciem că această alegere este pe deplin justificată.
48.      Astfel, pe de o parte, în lumina înscrisurilor prezentate în primă instanță, trebuie să se observe că această argumentație urmărea să demonstreze că Conserve Italia trebuia considerată o societate cooperativă și, a fortiori, o „asociere de întreprinderi”(57). Astfel, din memoriul în replică rezultă că recurentele au considerat oportun să facă trimitere la reglementarea Uniunii privind organizațiile de producători, pentru „a facilita înțelegerea normelor care reglementează funcționarea societăților cooperative precum Conserve Italia”,
și să sublinieze că „particularitățile funcționării societăților mutualiste […] impuse de normele de drept civil și de drept fiscal, aplicabile societăților cooperative, stabilite la nivel național” sunt de asemenea „recunoscute la nivel european în [Regulamentul nr. 1435/2003], care reglementează societățile cooperative europene”(58). Or, Tribunalul a amintit, la punctul 35 din hotărârea atacată, nu numai că Comisia a recunoscut în decizia în litigiu că Conserve Italia putea fi calificată și drept „asociere de întreprinderi”, ci și, la punctul 45 din această hotărâre, că normele de drept intern nu pot repune în discuție faptul că Conserve Italia exercită o activitate economică pe piața legumelor conservate. Această analiză este valabilă, prin analogie, și în raport cu normele de drept al Uniunii, astfel încât răspunsul la această argumentație a fost furnizat în hotărârea menționată, chiar dacă în mod implicit.
49.      Pe de altă parte, cu titlu suplimentar, arătăm că recurentele nu au precizat în ce mod obligațiile care decurg din această reglementare a Uniunii ar fi putut afecta normele privind aplicarea unei amenzi în materia dreptului concurenței și, cu atât mai mult, aplicarea articolului
23 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1/2003. De asemenea, acestea nu evocă nicio contradicție în cadrul dreptului Uniunii și în special între cerințele dreptului concurenței și cele ale reglementării privind organizarea comună a piețelor produselor agricole, atât națională, cât și europeană(59). Astfel, ele se limitează la a constata că Conserve Italia contribuie la urmărirea obiectivelor organizației de producători „Apo Conerpo” și constituie, prin urmare, o „filială” a acesteia, care îndeplinește condițiile impuse de legislația Uniunii, fără a explica însă de ce această împrejurare ar exclude calificarea sa drept „întreprindere”. În această privință și în orice caz, observăm că, chiar admițând că Conserve Italia prezintă o structură echivalentă cu cea a unei „organizații de producători agricoli” în sensul Regulamentului nr. 1308/2013, niciuna dintre dispozițiile prevăzute de acest regulament nu permite imputarea, în scopul aplicării unei sancțiuni, a comportamentului unei „organizații comune” exclusiv în sarcina membrilor săi.
50.      În asemenea condiții, considerăm că nu se poate reproșa Tribunalului că a omis să răspundă la argumentele aferente particularităților care caracterizează Conserve Italia, motivarea reținută de acesta la punctele 37-45 din hotărârea atacată fiind, în această privință, suficientă pentru a permite recurentelor să cunoască motivele pentru care argumentele lor au fost considerate inoperante, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a‑și exercita controlul în cadrul prezentului recurs.
51.      De altfel, această concluzie nu poate fi infirmată de argumentele recurentelor care urmăresc în esență să denunțe o pretinsă aplicare „formalistă” a dispozițiilor în cauză de către Tribunal, care, în opinia lor, nu ar ține seama de caracteristicile Conserve Italia. Astfel, argumentația menționată nu urmărește să conteste caracterul suficient al motivării Tribunalului, ci temeinicia acesteia, analiză care face obiectul celui de al doilea aspect al primului motiv(60). Mai precis, problema dacă Tribunalul a aplicat articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 în mod prea „formalist” privește însăși aplicarea normei de drept, iar nu întinderea motivării.
52.      În consecință, propunem respingerea primului aspect al primului motiv ca nefondat.
b)      Cu privire la al doilea aspect al primului motiv, întemeiat pe o aplicare eronată a articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003
1)      Argumentația părților
53.      În susținerea celui de al doilea aspect al primului motiv, recurentele afirmă că, la punctele 47-51 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept prin efectuarea unei „interpretări rigide și formaliste” a dispozițiilor referitoare la calculul amenzilor, cu încălcarea articolului
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003. În această privință, ele arată că, chiar dacă este cert că jurisprudența Curții recunoaște posibilitatea ca aceeași entitate să fie calificată atât drept „întreprindere”, cât și drept „asociere de întreprinderi”, Tribunalul a exclus a priori aplicarea dispoziției respective, deși condițiile de aplicare a acesteia erau îndeplinite. Aceasta ar fi situația având în vedere că, pe de o parte, încălcarea în cauză privea activitatea a aproximativ 350 de exploatații agricole „membre” ale Conserve Italia, în calitatea sa de „asociere de întreprinderi”, și, pe de altă parte, exploatațiile agricole respective erau active pe piața vizată de încălcare (și anume piața legumelor conservate). Prin urmare, potrivit unei aplicări „funcționale” a articolului 23 alineatul (2) al treilea paragraf din acest regulament, plafonul legal al amenzii ar fi trebuit să fie determinat nu pe baza cifrei de afaceri totale realizate de recurente(61), ci pe baza cifrei de afaceri a Conserve Italia aferente produselor vizate de înțelegere din cursul celui de al doilea an de participare la încălcare(62). Luarea în considerare a cifrei de afaceri a Conserve Italia, mai degrabă decât a celei a exploatațiilor agricole, așa cum ar impune modul de redactare a articolului 23 alineatul (2) al treilea paragraf din regulamentul menționat, ar decurge din necesitatea de a ține seama de particularitățile lumii cooperatiste fără a compromite obiectivele dreptului concurenței și în special aplicarea unei amenzi proporționale cu gravitatea încălcării și cu puterea economică a operatorilor în cauză(63). Această abordare ar fi cu atât mai justificată cu cât numai cele 350 de exploatații agricole care au furnizat produsele în cauză ar fi beneficiat de aplicarea unor prețuri mai ridicate care rezultă din punerea în aplicare a înțelegerii și ar trebui să suporte plata amenzii aplicate.
54.      Comisia susține că argumentația recurentelor este inadmisibilă și, în orice caz, nefondată.
2)      Apreciere
55.      Amintim de la bun început că Tribunalul a apreciat că, pe de o parte, plafonul amenzii a fost determinat în mod întemeiat în aplicarea articolului
23 alineatul
(2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003, întrucât este cert că Conserve Italia a participat la înțelegere în calitate de „întreprindere” (punctul 46 din hotărârea atacată) și că, pe de altă parte, „în orice caz”, plafonul amenzii nu ar fi putut fi calculat în mod valabil în temeiul articolului
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din acest regulament, întrucât nu erau îndeplinite condițiile prevăzute de dispoziția respectivă. Mai precis, Tribunalul a explicat că încălcarea privea piața legumelor conservate, pe care era activă numai Conserve Italia, iar nu piața din amonte a vânzării legumelor proaspete utilizate de Conserve Italia pentru a produce conserve de legume, pe care operează exploatațiile agricole, care sunt membre ale celor 34 de cooperative, ele însele membre ale Conserve Italia (punctele 49 și 50 din această hotărâre). În plus, Tribunalul a exclus aplicarea dispoziției respective pentru motivul că aplicarea sa ar fi contrară, în speță, ratio legis a acesteia, care vizează consolidarea, iar nu atenuarea efectului disuasiv al amenzilor aplicate. Tribunalul a apreciat astfel că, întrucât Conserve Italia exercită o activitate economică distinctă de cea a membrilor săi și dispune de propria cifră de afaceri care reflectă în mod adecvat dimensiunea și puterea sa economică, nu era nici necesar, nici oportun să se recurgă la cifrele de afaceri cumulate ale membrilor săi pentru a se stabili o amendă disuasivă (punctul 51 din hotărârea menționată).
56.      Considerăm că această apreciere este fondată, așa încât nu se poate reproșa Tribunalului că a săvârșit o încălcare a unei norme de drept prin respingerea cererii recurentelor având ca obiect o așa‑numită aplicare „funcțională” a articolului
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003.
57.      Astfel, atunci când a stabilit că plafonul legal al amenzii trebuia determinat pe baza entității active pe piața vizată de încălcarea în cauză
și care a generat efectiv propria cifră de afaceri, și anume Conserve Italia, Tribunalul nu a făcut decât să facă o simplă aplicare a normei generale potrivit căreia plafonul legal al amenzii nu depășește 10 % din cifra de afaceri totală „[p]entru fiecare întreprindere și asociație de întreprinderi care participă la încălcare”(64).
58.      O asemenea concluzie nu poate fi repusă în discuție de diferitele argumente prezentate de recurente.
59.      În primul rând, constatăm că acest al doilea aspect al primului motiv urmărește în esență să repună în discuție aprecierea faptelor efectuată de Tribunal, ceea ce nu poate fi admisibil în stadiul recursului. Astfel, pe de o parte, critica invocată de recurente se întemeiază implicit pe susținerea privind o eroare în aprecierea faptelor, în măsura în care Tribunalul ar fi omis să recunoască faptul că încălcarea în cauză privea activitatea celor 350 de exploatații agricole asociate în Conserve Italia. Or, făcând trimitere la considerentele (8) și (656) ale deciziei în litigiu, Tribunalul a tranșat în mod expres (și definitiv) această problemă, reiterând că era cert că piața afectată de această încălcare era cea a legumelor conservate, care era exploatată exclusiv de Conserve Italia, iar nu piața din amonte, și anume cea a legumelor proaspete, pe care operau cele 350 de exploatații agricole(65). O asemenea apreciere nu poate fi infirmată în acest stadiu, în lipsa unei erori vădite de apreciere. Pe de altă parte, arătăm că, contrar poziției lor inițiale în primă instanță(66), recurentele nu mai contestă că Conserve Italia poate fi calificată drept „întreprindere”, întrucât aceasta exercită o activitate economică și, prin urmare, condițiile legale de aplicabilitate a articolului
23 alineatul
(2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003 sunt îndeplinite în mod formal. Ele susțin însă că Tribunalul ar fi trebuit să se îndepărteze de o interpretare pe care acestea o califică drept „rigidă și formalistă” a regulamentului respectiv, având în vedere în special particularitățile de funcționare ale Conserve Italia. Procedând astfel și sub acoperirea unei pretinse încălcări a unei norme de drept, recurentele solicită Curții în realitate să reexamineze elementele de fapt referitoare la funcționarea Conserve Italia și la rolul său în încălcare, ceea ce, în lipsa unei denaturări (care, de altfel, nu este susținută de recurente(67)), nu se poate realiza în acest stadiu al procedurii. Pentru aceste motive, considerăm că acest aspect ar trebui respins ca inadmisibil.
60.      În al doilea rând, presupunând că Curtea consideră necesar să examineze pe fond acest al doilea aspect al primului motiv, trebuie să se arate că afirmațiile recurentelor sunt, în orice caz, neîntemeiate.
61.      Primo, așa cum s‑a arătat deja în cadrul examinării primului aspect, Tribunalul a expus în mod detaliat, la punctele 29-45 din hotărârea atacată, motivele pentru care trebuia să se considere că, pe de o parte, Conserve Italia este o „întreprindere” care dispune de propria politică comercială, iar nu un simplu instrument de punere în aplicare a strategiei comerciale a exploatațiilor agricole, și, pe de altă parte, că acesta operează în mod autonom pe piața vizată de încălcarea în cauză. Astfel, pe baza acestor elemente de fapt, considerăm că este pe deplin logic și coerent, fără a da dovadă de un „exces de formalism”, faptul că Tribunalul a apreciat că Comisia a determinat în mod întemeiat plafonul legal al amenzii în conformitate cu articolul
23 alineatul
(2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003, dispoziție aplicabilă „întreprinderilor”.
62.      Secundo, considerăm de asemenea că Tribunalul a statuat în mod întemeiat că articolul
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din acest regulament nu avea vocația de a se aplica în speță. Independent de faptul că Tribunalul a expus motivele pentru care condițiile prevăzute de această dispoziție nu erau îndeplinite în speță
și că este vorba despre o apreciere a faptelor care nu este de competența Curții (a se vedea punctele 55-59 din prezentele concluzii), trebuie să se arate că, chiar presupunând că dispoziția respectivă este aplicabilă, interpretarea acesteia propusă de recurente nu corespunde în mod vădit modului de redactare al dispoziției menționate(68).
63.      Amintim că recurentele susțin că plafonul legal al amenzii ar fi trebuit să fie calculat pe baza „cifrei de afaceri a Conserve Italia referitoare la produsele vizate de înțelegere în cursul ultimului an de participare la încălcare”. Or, o astfel de aplicare nu corespunde modului de redactare a celui de al treilea paragraf al alineatului (2) al articolului
23 din regulamentul menționat. Pe de o parte, această dispoziție prevede luarea în considerare a cifrei de afaceri a „membrilor” asocierii de întreprinderi, iar nu a celei a asocierii înseși, cu atât mai puțin prorata. Pe de altă parte, deși articolul
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din același regulament nu precizează anul de referință al cifrei de afaceri – ceea ce, din punctul de vedere al previzibilității și al securității juridice, este lacunar – trebuie să se sublinieze că al doilea paragraf al dispoziției menționate stabilește în mod expres exercițiul financiar anterior adoptării deciziei ca an de referință. Din motive de coerență, contrar celor susținute de reclamante în stadiul recursului, nu ar exista, așadar, niciun motiv pentru a deroga de la această normă în cadrul aplicării acestui al treilea paragraf(69).
64.      Tertio și din motive de exhaustivitate, considerăm că este util să se examineze dacă așa‑numita aplicare „funcțională” a articolului
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003 ar fi putut fi justificată pentru celelalte motive menționate de recurente în cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv.
65.      Pe de o parte, în ceea ce privește pretinsa „necesitate de a ține seama de particularitățile lumii cooperatiste fără a sacrifica obiectivele dreptului concurenței”, trebuie să se constate că argumentul potrivit căruia luarea în considerare a cifrei de afaceri a Conserve Italia referitoare la produsele vizate, mai degrabă decât cea a celor 350 de exploatații agricole vizate de aceste produse, ar fi în esență mai echitabilă în raport cu alte exploatații agricole care, în loc să se asocieze sub forma unei cooperative, prelucrează și comercializează ele însele produsele nu este operant. Astfel, din dosarul prezentat Curții nu reiese că asemenea exploatații agricole au participat efectiv la înțelegerea în cauză. Pe de altă parte, acest argument nu repune în discuție faptul necontestat că însăși Conserve Italia a vândut legumele conservate pe piață și a săvârșit încălcarea și că, prin urmare, cifra sa de afaceri reflectă în mod fidel activitatea sa pe piața legumelor conservate, unde a fost săvârșită încălcarea, precum și dimensiunea și puterea sa economică.
66.      Pe de altă parte, recurentele susțin în esență că numai cele 350 de exploatații agricole ar fi beneficiat de aplicarea unor prețuri mai ridicate rezultate din punerea în aplicare a înțelegerii în cauză și ar trebui, prin urmare, să plătească amenda aplicată. Pe lângă faptul că această afirmație pare să fi fost puternic contrazisă de Comisie în decizia în litigiu(70), trebuie să se arate că articolul
23 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1/2003 nu are ca obiect identificarea persoanei obligate la plata amenzii, ci stabilirea plafonului legal al acesteia, pentru a garanta că ea este proporțională cu puterea economică a operatorilor în cauză. În orice caz, identificarea beneficiarilor unui comportament anticoncurențial în cadrul unui grup de entități, indiferent dacă este vorba despre un „grup” sau despre o „asociere de întreprinderi”, nu poate constitui un element relevant pentru aplicarea unei amenzi, în cazul în care răspunderea grupului este stabilită. De asemenea, considerațiile referitoare la capacitatea de plată a unei amenzi intră mai degrabă sub incidența normelor referitoare la capacitatea de plată prevăzute în special la punctul 35 din Orientările privind calcularea amenzilor și care au permis în speță acordarea unei reduceri suplimentare de 49,83 % a amenzii(71).
67.      În consecință, propunem respingerea celui de al doilea aspect al primului motiv ca inadmisibil și, în orice caz, ca nefondat.
C.      Cu privire la al doilea motiv
1.      Argumentația părților
68.      Prin intermediul celui de al doilea motiv, care se referă la aceleași puncte 48-51 din hotărârea atacată și se suprapune în parte cu al doilea aspect al primului motiv, recurentele invocă încălcarea și aplicarea eronată a articolului
23 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1/2003 coroborat cu articolul
49 din cartă. În opinia lor, Tribunalul a interpretat în mod incorect jurisprudența Curții referitoare la această dispoziție(72), în special atunci când a afirmat, la punctul 48 din această hotărâre, caracterul excepțional al recurgerii la al treilea paragraf al alineatului (2) al acestui articol
23, care nu ar trebui utilizat decât pentru a menține efectul disuasiv al amenzii. Ele susțin că o asemenea interpretare restrictivă ar fi contrară cerințelor de legalitate și de proporționalitate, aplicabile amenzilor în temeiul articolului
49 din cartă. Astfel, această jurisprudență sugerează, în opinia lor, că obiectivul articolului
23 alineatul
(2) menționat nu poate fi căutat numai în finalități de natură pur represivă, așa încât ar trebui evitată limitarea domeniului de aplicare al dispoziției în litigiu numai la cazurile în care este necesară stabilirea unui plafon mai ridicat pentru determinarea amenzii.
69.      Comisia consideră că și acest motiv trebuie respins ca nefondat.
2.      Apreciere
70.      Cu titlu introductiv, amintim că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 55 din prezentele concluzii, Tribunalul a înlăturat în esență aplicarea articolului
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003 pentru motivul că nu erau îndeplinite condițiile de fapt impuse de această dispoziție. Prin urmare, pentru a se ajunge la o concluzie diferită ar fi necesar să se efectueze o nouă apreciere a faptelor din speță, ceea ce este exclus în stadiul recursului.
71.      Prin urmare, analiza care urmează, referitoare la al doilea motiv, este propusă cu titlu suplimentar.
72.      În această privință, arătăm că, la punctul 48 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că articolul
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003 codifică în esență o jurisprudență constantă a Curții și a Tribunalului care permite, în anumite ipoteze precise, luarea în considerare a cifrei de afaceri realizate de întreprinderile membre ale unei asocieri, atunci când cifra de afaceri a acesteia din urmă nu indică nici dimensiunea, nici puterea sa economică, pentru a se evita posibilitatea ca efectul disuasiv al amenzilor aplicate în materie de încălcări ale normelor de concurență ale Uniunii să fie compromis.
73.      Așa cum am precizat la punctele 24 și 25 din prezentele concluzii, aceste afirmații sunt fondate și, în opinia noastră, nu pot fi repuse în discuție de diferitele argumente prezentate de recurente.
74.      Astfel, pe de o parte, argumentul recurentelor potrivit căruia din cuprinsul punctului 97 din Hotărârea Coop de France bétail et viande ar reieși că cifra de afaceri a membrilor unei asocieri poate fi luată în considerare nu numai pentru a asigura un efect disuasiv, ci și pentru alte scopuri, precum faptul că membrii au participat la încălcare, că aceasta privește activitatea lor și că ea este realizată direct în beneficiul membrilor, rezultă în mod evident dintr‑o lectură lacunară și selectivă a acestei hotărâri, în măsura în care omite să menționeze că, la punctul 96 din hotărârea menționată, Curtea a indicat în mod expres că posibilitatea Comisiei de a lua în considerare cifra de afaceri a membrilor asocierii este relevantă atunci când aceasta nu este proporțională cu activitățile și cu dimensiunea sa, tocmai „pentru a stabili o sancțiune care să fie disuasivă”. În plus, trebuie să se sublinieze că caracterul central al efectului disuasiv în decizia de a lua în considerare cifra de afaceri a membrilor a fost reafirmat la punctul 123 din Hotărârea privind notarii lituanieni.
75.      Pe de altă parte, este necesar să se respingă critica întemeiată pe încălcarea articolului
49 din cartă, cu privire la proporționalitatea sancțiunii impuse, în măsura în care amenda a fost calculată pe baza cifrei de afaceri reale pe care Conserve Italia a generat‑o pe piața vizată de încălcare. Prin urmare și contrar celor susținute de recurente, utilizarea cifrei de afaceri realizate de Conserve Italia datorită produselor furnizate de fiecare exploatație agricolă, pe lângă faptul că nu se bazează pe niciun temei juridic, nu ar fi permis să se reflecte în mod adecvat, și așa cum a conceput legiuitorul Uniunii, dimensiunea și puterea economică a entității responsabile de încălcare, și anume Conserve Italia.
76.      În consecință, propunem respingerea celui de al doilea motiv ca inadmisibil sau, în orice caz, ca nefondat
și, prin urmare, a recursului în totalitate.
VII. Cu privire la cheltuielile de judecată
77.      Potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. În conformitate cu articolul 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din regulamentul menționat, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât, în opinia noastră, recurentele ar cădea în pretenții, propunem obligarea acestora la plata cheltuielilor de judecată.
VIII. Concluzie
78.      Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să se pronunțe după cum urmează:
–        să respingă recursul și
–        să oblige Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole  Soc. coop. agr. și Conserves France SA să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Comisia Europeană.
1      Limba originală: franceza.
2      Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992 (JO 1994, L 1, p. 3, Ediție specială, 11/vol. 53, p. 4, denumit în continuare „Acordul privind SEE”).
3      JO 2022, C 412, p. 6. Versiunea consolidată a deciziei Comisiei (disponibilă numai în limba italiană) poate fi consultată la următoarea adresă: https://ec.europa.eu/competition/antitrust/cases1/202244/AT_40127_8594806_3044_5.pdf.
4      Regulamentul Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101] și [102 TFUE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269).
5      JO 2006, C 210, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264.
6      Mai precis, aceste două acorduri constau într‑o
stabilire a prețurilor de vânzare, o coordonare a politicii și a structurii prețurilor de vânzare, o alocare a cotelor de volum și a cotelor de piață, o alocare a clienților și a piețelor, o coordonare a cererilor de ofertă și a propunerilor de prețuri care urmau să fie prezentate comercianților cu amănuntul sau clienților din industria serviciilor alimentare, o coordonare a altor condiții de vânzare și de reduceri, inclusiv a strategiei de marketing și a politicii de promovare, precum și comunicarea și schimbul de informații sensibile din punct de vedere comercial (a se vedea punctul 8 din hotărârea atacată).
7      A se vedea, în ceea ce privește stabilirea cuantumului amenzii, punctele 577-683 din decizia în litigiu, la care face trimitere Tribunalul la punctele 17-23 din hotărârea atacată. Această amendă a fost stabilită după cum urmează: mai întâi, Comisia a constatat că valoarea vânzărilor de legume în conservă vizate de încălcarea menționată la punctul precedent se ridica la aproximativ 40 de milioane de euro. În continuare, ea a aplicat la cuantumul respectiv un procent de 18 % pentru a ține seama de gravitatea acestei încălcări, apoi a efectuat, pornind de la suma astfel obținută, mai multe ajustări legate de durata sa și de obiectivul de descurajare, ceea ce a condus‑o la un „cuantum de bază” al amenzii de aproximativ 102 milioane de euro. Ulterior, acest din urmă cuantum a fost redus la 81 de milioane de euro în temeiul anumitor circumstanțe atenuante. Însă, constatând că, chiar și redus, cuantumul menționat depășea plafonul legal al amenzii, stabilit la 10 % din ultima cifră de afaceri totală consolidată a entității în cauză (și anume aproximativ 797 de milioane de euro), în conformitate cu articolul
23 alineatul
(2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003 (și anume aproximativ 80 de milioane de euro), Comisia l‑a redus pentru a nu depăși acest plafon. În sfârșit, aceasta din urmă a aplicat consecutiv la același cuantum astfel obținut două reduceri suplimentare importante (una de 50 %, iar cealaltă de 49,83 %) pentru a ține seama, pe de o parte, de contribuția Conserve Italia în cadrul cererii sale de clemență și, respectiv, pe de altă parte, de constatarea că, în lipsa reducerii, amenda „ar pune iremediabil în pericol viabilitatea economică” a recurentelor (în temeiul punctului 35 din Orientările privind calcularea amenzilor).
8      În cadrul primului motiv, recurentele au reproșat Comisiei că a stabilit plafonul cuantumului amenzii pe baza cifrei de afaceri consolidate totale realizate de grupul Conserve Italia în cursul exercițiului financiar anterior datei deciziei în litigiu
(și anume, un cuantum de aproximativ 800 de milioane de euro), în temeiul articolului
23 alineatul
(2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003, în condițiile în care ar fi trebuit să țină seama de cifra de afaceri realizată de Conserve Italia în aceeași perioadă numai pentru partea din aceasta care se raportează la exploatațiile agricole care au livrat produsele agricole vizate în decizia în litigiu, în temeiul articolului
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din acest regulament
(și anume, un cuantum de aproximativ 57 de milioane de euro). În această privință, în decizia în litigiu, Comisia ar fi calificat în mod eronat Conserve Italia drept „întreprindere”, iar nu drept „asociere de întreprinderi” și, în consecință, ar fi refuzat în mod eronat să aplice dispozițiile referitoare la stabilirea plafonului amenzii aplicabile asocierilor de întreprinderi.
9      În cadrul celui de al doilea motiv, care cuprindea patru aspecte, recurentele au contestat, în temeiul acestor dispoziții, stabilirea cuantumului de bază al amenzii în ceea ce privește, în primul rând, valoarea vânzărilor reținută, în al doilea rând, luarea în considerare a gravității încălcării, în al treilea rând, luarea în considerare a duratei acesteia și, în al patrulea rând, aplicarea unui cuantum suplimentar cu titlu de descurajare.
10      A se vedea în acest sens Hotărârea din 3 septembrie 2024, Illumina și Grail/Comisia (C‑611/22 P
și C‑625/22 P, EU:C:2024:677, punctul 116, precum
și jurisprudența citată).
11      Sublinierea noastră.
12      A se vedea Hotărârea din 19 februarie 2002, Wouters ș.a. (C‑309/99, EU:C:2002:98, punctele 59-62), precum și Concluziile avocatului general Léger prezentate în cauza Wouters ș.a. (C‑309/99, EU:C:2001:390, punctul 61).
13      Regulamentul Consiliului din 6 februarie 1962 Primul regulament de punere în aplicare a articolelor 85 și 86 din tratat (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3). Acest regulament se limita să prevadă la articolul
15 alineatul
(2) că Comisia putea „să aplice întreprinderilor și asocierilor de întreprinderi amenzi al căror cuantum poate fi cuprins între minimum 1 000 de unități de cont și maximum 1 000 000 de unități de cont, acest din urmă cuantum putând fi majorat la 10 % din cifra de afaceri realizată în cursul exercițiului financiar precedent de fiecare dintre întreprinderile care au participat la încălcare” [traducere neoficială] (sublinierea noastră).
14      A se vedea în acest sens Hotărârea din 23 februarie 1994, CB și Europay/Comisia (T‑39/92 și T‑40/92, EU:T:1994:20, punctele 136 și 137), Hotărârea din 21 februarie 1995, SPO ș.a./Comisia (T‑29/92, EU:T:1995:34, punctul 385), precum și Hotărârea din 14 mai 1998, Finnboard/Comisia (T‑338/94, EU:T:1998:99, punctele 270 și 282), confirmată în recurs prin Hotărârea din 16 noiembrie 2000, Finnboard/Comisia (C‑298/98 P, denumită în continuare „Hotărârea Finnboard”, EU:C:2000:634).
15      A se vedea Hotărârea Finnboard (punctul 66) (sublinierea noastră). A se vedea de asemenea Ordonanța președintelui Curții din 23 martie 2001, FEG/Comisia [C‑7/01 P(R), EU:C:2001:183, punctul 11].
16      Propunerea de regulament al Consiliului privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat și de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 1017/68, (CEE) nr. 2988/74, (CEE) nr. 4056/86 și (CEE) nr. 3975/87, prezentată de Comisie [COM(2000) 582 final] (JO 2000, C 365 E, p. 284).
17      A se vedea Raportul Parlamentului European din 21 iunie 2001 referitor la Propunerea de regulament al Consiliului privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat și de modificare a Regulamentelor (CEE) 1017/68, 2988/74, 4056/86 și 3975/87 – Comisia economică și monetară (A5-0229/2001).
18      A se vedea în acest sens Hotărârea din 18 ianuarie 2024, Lietuvos notarų rūmai ș.a. (C‑128/21, denumită în continuare „Hotărârea privind notarii lituanieni”, EU:C:2024:49, punctul 125), în care Curtea confirmă că această dispoziție constituie o „codificare” a acestei jurisprudențe.
19      Hotărârea din 18 decembrie 2008, Coop de France bétail et viande ș.a./Comisia (C‑101/07 P
și C‑110/07 P, denumită în continuare „Hotărârea Coop de France bétail et viande”, EU:C:2008:741).
20      A se vedea Hotărârea Coop de France bétail et viande (punctele 94 și 98) și Hotărârea privind notarii lituanieni (punctele 123-125). A se vedea de asemenea punctul 11 din Ordonanța președintelui Curții din 23 martie 2001, FEG/Comisia [C‑7/01 P(R), EU:C:2001:183], potrivit căreia, „[o] astfel de analiză se bazează pe ideea că influența pe care o asociație de întreprinderi a putut să o exercite pe piață nu depinde de propria sa «cifră de afaceri», care nu indică nici dimensiunea, nici puterea sa economică, ci de cifra de afaceri a membrilor săi, care constituie un indiciu al dimensiunii și al puterii sale economice”.
21      A se vedea Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Laufen Austria/Comisia (C‑637/13 P, EU:C:2017:51, punctul 47 și jurisprudența citată).
22      A se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française ș.a./Comisia (100/80-103/80, EU:C:1983:158, punctele 119-121).
23      A se vedea Hotărârea din 26 noiembrie 2013, Groupe Gascogne/Comisia (C‑58/12 P, EU:C:2013:770, punctele 47 și 48, precum și jurisprudența citată).
24      A se vedea punctele 29-32 din hotărârea atacată, în cuprinsul cărora Tribunalul a respins primul motiv, apreciind că Comisia a considerat în mod întemeiat că Conserve Italia era o „întreprindere” în sensul articolului
23 alineatul
(2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003, întrucât este cert că aceasta desfășoară o activitate economică ce constă în oferirea de produse, în special pe piața legumelor conservate.
25      A se vedea punctul 28 din recurs, care arată că, „pornind de la ipoteza corectă potrivit căreia Conserve Italia trebuie calificată drept întreprindere ca urmare a exercitării unei activități economice pe piață, Tribunalul s‑a grăbit să concluzioneze că toate argumentele prezentate de recurente care urmăreau să demonstreze caracteristicile specifice ale acesteia trebuiau să fie respinse a priori pentru că erau pur și simplu inoperante” (sublinierea noastră).
26      A se vedea Hotărârea din 25 martie 2021, Slovak Telekom/Comisia (C‑165/19 P, EU:C:2021:239, punctele 98 și 99, precum și jurisprudența citată). O parte nu poate să invoce pentru prima dată în fața Curții, în cadrul recursului, un motiv pe care nu l‑a invocat în fața Tribunalului, întrucât aceasta ar echivala cu a‑i permite să sesizeze Curtea, a cărei competență în materie de recurs este limitată, cu un litigiu mai extins decât cel cu care a fost sesizat Tribunalul. Prin urmare, motivele noi care nu au fost prezentate Tribunalului trebuie declarate inadmisibile în cadrul unui recurs.
27      Astfel, primul motiv al cererii introductive în primă instanță era intitulat: „Primul motiv întemeiat pe încălcarea articolului
101 alineatul
(1) TFUE, a articolului
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003 și a punctului 33 din Orientări pentru eroare de fapt și de drept în ceea ce privește calificarea Conserve Italia mai degrabă drept «întreprindere» decât «asociere de întreprinderi»
și pentru viciu în determinarea plafonului legal al amenzii” (sublinierea noastră). A se vedea de asemenea punctul 81 din cererea introductivă în fața Tribunalului, potrivit căruia „Comisia a săvârșit o eroare de fapt și de drept atunci când a calificat Conserve Italia drept întreprindere în loc să o califice drept asociere de întreprinderi în vederea aplicării articolului
101 alineatul
(1) TFUE și a articolului
53 din Acordul privind SEE”. A se vedea și punctul 173 din cererea introductivă în fața Tribunalului, la care recurentele afirmă că „nu se poate subscrie la punctul de vedere potrivit căruia Conserve Italia ar trebui calificată drept întreprindere în sensul dreptului concurenței și, mai precis, pentru a calcula plafonul legal al amenzii, în măsura în care, în raport cu dreptul național (civil și fiscal) și european, ea este, dimpotrivă, un instrument de asociere a producătorilor agricoli care desfășoară activități în interesul și în beneficiul exclusiv al asociaților, care trebuie să asigure controlul acesteia”.
28      Conserve Italia pornește de la premisa că „articolul
23 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1/2003 prevede două metode de calcul diferite după cum încălcarea dreptului concurenței a fost săvârșită de o întreprindere (al doilea paragraf) sau a fost săvârșită de «o asociație de întreprinderi» (al treilea paragraf)” (a se vedea în această privință punctul 86 din cererea introductivă în fața Tribunalului). Or, o asemenea interpretare a acestor dispoziții omite să ia în considerare faptul că al doilea paragraf se referă de asemenea în mod expres la „asociațiile de întreprinderi”.
29      A se vedea punctul 58 din replica în fața Tribunalului, potrivit căruia, „[î]n fața dihotomiei dintre «întreprindere» și «asociere de întreprinderi» a Conserve Italia, Comisia a acordat prioritate primei dintre cele două calificări și a omis‑o pe cea de a doua în mod nejustificat”.
30      Astfel, la punctul 16 din memoriul în replică în fața Tribunalului, recurentele au arătat că, „dat fiind că Conserve Italia a fost calificată (aparent indiscutabil) drept «asociere de întreprinderi», Comisia ar fi trebuit să determine care dintre cazul descris la articolul
23 alineatul
(2) al doilea paragraf sau cel descris la articolul
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003 corespundea cel mai bine mecanismelor de funcționare a unei cooperative agricole structurate precum Conserve Italia” (sublinierea noastră).
31      Potrivit recurentelor, aceste particularități, care disting Conserve Italia de societățile de capital sau de societățile cooperative monoproduse, ar fi trebuit să determine Tribunalul să stabilească cuantumul amenzii în conformitate cu dispozițiile articolului
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003.
32      A se vedea prin analogie Hotărârea din 25 noiembrie 2020, Comisia/GEA Group (C‑823/18 P, EU:C:2020:955, punctul 65 și jurisprudența citată). În ceea ce privește societățile cooperative, această luare în considerare ar rezulta atât din jurisprudența Curții (a se vedea prin analogie Hotărârea din 8 septembrie 2011, Paint Graphos ș.a., C‑78/08-C‑80/08, EU:C:2011:550, punctul 55), cât și din legislația Uniunii [a se vedea Regulamentul (CE) nr. 1435/2003 al Consiliului din 22 iulie 2003 privind statutul societății cooperative europene (SCE) (JO 2003, L 207, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 259), precum și Comunicarea Comisiei către Consiliu, Parlamentul European, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor privind promovarea societăților cooperative în Europa, COM(2004) 18 final].
33      A se vedea Hotărârea din 2 aprilie 2009, France Télécom/Comisia (C‑202/07 P, EU:C:2009:214, punctul 29 și jurisprudența citată).
34      A se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2023, United Parcel Service/Comisia (C‑297/22 P, EU:C:2023:1027, punctul 47). A se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 2 septembrie 2021, Ja zum Nürburgring/Comisia (C‑647/19 P, EU:C:2021:666, punctul 36 și jurisprudența citată).
35      A se vedea Hotărârea din 4 octombrie 2024, Ferriere Nord/Comisia (C‑31/23 P, EU:C:2024:851, punctul 172 și jurisprudența citată).
36      A se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011, punctul 112 și jurisprudența citată).
37      Astfel, la punctele 34 și 35 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat că, având în vedere o jurisprudență constantă, Comisia a arătat în mod întemeiat, în considerentul (647) al deciziei în litigiu, că, deși Conserve Italia putea fi considerată de asemenea o „asociere de întreprinderi” în sensul articolului 101 TFUE, dat fiind că membrii săi erau întreprinderi sau asocieri de întreprinderi, această împrejurare nu avea nicio incidență în ceea ce privește calificarea sa drept „întreprindere”.
38      A se vedea punctele 29-32 din prezentele concluzii.
39      A se vedea cererea introductivă în fața Tribunalului (punctele 99-167, sub titlul „Conserve Italia este o asociere de întreprinderi”).
40      A se vedea cererea introductivă în fața Tribunalului (punctele 84, 99 și 100).
41      A se vedea cererea introductivă în fața Tribunalului (punctul 99).
42      A se vedea cererea introductivă în fața Tribunalului (punctele 112-121).
43      A se vedea cererea introductivă în fața Tribunalului (punctele 122-126).
44      A se vedea cererea introductivă în fața Tribunalului (punctele 127-132 și 133-135).
45      A se vedea cererea introductivă în fața Tribunalului (punctele 136-147).
46      A se vedea cererea introductivă în fața Tribunalului (punctele 148-167).
47      Și anume Regulamentul (CE) nr. 2200/96 al Consiliului din 28 octombrie 1996 privind organizarea comună a pieței în sectorul fructelor și legumelor (JO 1996, L 297, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 20, p. 29), Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului din 22 octombrie 2007 de instituire a unei organizări comune a piețelor agricole și privind dispoziții specifice referitoare la anumite produse agricole („Regulamentul unic OCP”) (JO 2007, L 299, p. 1), acesta fiind abrogat prin Regulamentul (UE) nr. 1308/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 de instituire a unei organizări comune a piețelor produselor agricole și de abrogare a Regulamentelor (CEE) nr. 922/72, (CEE) nr. 234/79, (CE) nr. 1037/2001 și (CE) nr. 1234/2007 ale Consiliului
(JO 2013, L 347, p. 671), precum și Regulamentul nr. 1435/2003.
48      A se vedea cererea introductivă în fața Tribunalului (punctele 168-173).
49      Aceste puncte fac trimitere în acest sens la Hotărârea din 16 noiembrie 1995, Fédération française des sociétés d’assurance ș.a. (C‑244/94, EU:C:1995:392, punctul 20), precum și la Hotărârea din 2 iulie 1992, Dansk Pelsdyravlerforening/Comisia (T‑61/89, EU:T:1992:79, punctul 52).
50      A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 noiembrie 1995, Fédération française des sociétés d’assurance ș.a. (C‑244/94, EU:C:1995:392, punctul 21).
51      Tribunalul s‑a întemeiat în această privință pe faptul că recurentele au subliniat, pe de o parte, lipsa integrării între exploatațiile agricole și Conserve Italia și, pe de altă parte, rolul determinant și central al exploatațiilor agricole în structura internă a Conserve Italia.
52      Astfel, Tribunalul a constatat că o serie de elemente contrazic argumentul recurentelor potrivit căruia Conserve Italia ar fi lipsită de autonomie și ar constitui un simplu instrument al exploatațiilor agricole. Pe de o parte, Tribunalul a observat că nu se contestă că Conserve Italia prelucrează fructe și legume proaspete pe care i le furnizează exploatațiile agricole, în număr de aproximativ 14 000 de membri ai celor 34 de asociați cooperatori ai săi, într‑o fabrică ce îi aparține și pe care o administrează, și că aceasta vinde produsele prelucrate clienților săi (punctul 43 din hotărârea atacată). Pe de altă parte, din regulamentul horticol adoptat de Conserve Italia la 26 octombrie 2018, care reglementează relația dintre Conserve Italia și asociații săi, reiese că Conserve Italia, iar nu exploatațiile agricole, este cea care definește strategia comercială a întreprinderii în cauză pe piața legumelor conservate. Astfel, articolul 1 din acest regulament horticol prevede că consiliul de administrație al Conserve Italia definește programele de comercializare, cantitățile și tipurile de materii prime necesare. Articolul
6 din regulamentul menționat obligă membrii Conserve Italia să utilizeze numai răsadurile pe care le furnizează aceasta (punctul 44 din hotărârea atacată).
53      În plus, astfel cum amintește în mod întemeiat Tribunalul la punctul 15 din hotărârea atacată, instanțele Uniunii nu pot substitui motivarea autorului actului în cauză cu propria motivare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iulie 2018, Orange Polska/Comisia, C‑123/16 P, EU:C:2018:590, punctul 105).
54      A se vedea nota de subsol 50 din prezentele concluzii.
55      Reclamantele, în cadrul recursului, se limitează la a afirma că observațiile lor preliminare privind funcționarea Conserve Italia „ar trebui să permită clarificarea denaturării faptelor comisă de Tribunal [...]”, fără a indica în mod precis elementele care ar fi fost denaturate de Tribunal și nici în ce măsură o astfel de denaturare reiese în mod evident din elementele dosarului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 octombrie 2024, Comisia/Intel Corporation, C‑240/22 P, EU:C:2024:915, punctul 228).
56      A se vedea Hotărârea din 14 octombrie 2010, Deutsche Telekom/Comisia (C‑280/08 P, EU:C:2010:603, punctul 53).
57      Astfel, această argumentație figurează, în cererea introductivă în fața Tribunalului, sub titlul „Conserve Italia are o structură comparabilă cu cele ale organizațiilor de exploatații agricole pentru care este prevăzută o reglementare europeană ad‑hoc”, care constituie, la rândul său, unul dintre subtitlurile capitolului III.A.4, intitulat „Conserve Italia este o asociere de întreprinderi”. În plus, la punctul 173 din această cerere introductivă, recurentele afirmă că „nu se poate subscrie la punctul de vedere potrivit căruia Conserve Italia ar trebui calificată drept întreprindere în sensul dreptului concurenței și, mai precis, pentru a calcula plafonul legal al amenzii, în măsura în care, în raport cu dreptul național (civil și fiscal) și european, ea este, dimpotrivă, un instrument de asociere a producătorilor agricoli care desfășoară activități în interesul și în beneficiul exclusiv al asociaților, care trebuie să asigure controlul acesteia” (sublinierea noastră).
58      A se vedea punctele 36 și 37 din memoriul în replică în fața Tribunalului.
59      A se vedea printre altele considerentul (173) și articolul 206 din Regulamentul nr. 1308/2013, care prevede că „[î]n absența unor dispoziții contrare din prezentul regulament [...], articolele 101-106 [TFUE]
și dispozițiile de punere în aplicare a acestora, sub rezerva dispozițiilor articolelor 207-210 din prezentul regulament, se aplică tuturor acordurilor, deciziilor și practicilor menționate la articolul 101 alineatul (1) și la articolul 102 [TFUE]
care se referă la producția sau comerțul cu produse agricole”.
60      A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iunie 2016, SKW Stahl‑Metallurgie și SKW Stahl‑Metallurgie Holding/Comisia (C‑154/14 P, EU:C:2016:445, punctul 39, precum și jurisprudența citată).
61      Și anume cifra de afaceri obținută din vânzarea produselor prelucrate furnizate de toate cele 14 000 de exploatații agricole care produc roșii, pere, piersici, porumb, mazăre, fasole, năut, caise, mere, fasole verde, kiwi și linte.
62      Și anume cifra de afaceri obținută din vânzarea pe piață a produselor prelucrate furnizate de 350 de exploatații agricole care produc numai fasole verde, mazăre și porumb.
63      În această privință, recurentele amintesc că suma plătită de Conserve Italia exploatațiilor agricole este determinată prin scăderea din totalul veniturilor din vânzarea de produse pe piață a costurilor pe care cooperativa le‑a suportat pentru prelucrarea și comercializarea acestei categorii de produse. Ar rezulta că suma facturată de exploatațiile agricole este net inferioară celei facturate pentru vânzarea de legume conservate. Aceasta ar plasa astfel întreprinderile care se asociază sub forma unei cooperative într‑o poziție de avantaj nejustificat în raport cu cele care decid, dimpotrivă, să prelucreze și să comercializeze ele însele produsele. Pentru acest motiv, recurentele au apreciat că era mai adecvat să solicite ca cifra de afaceri a Conserve Italia să fie luată în considerare, cu condiția ca aceasta să fie limitată la produsele vizate de înțelegere. În conformitate cu principiul transparenței, această cifră de afaceri ar trebui să fie considerată în principiu ca fiind imputabilă exploatațiilor agricole, chiar dacă prin intermediul mecanismului cooperativei.
64      A se vedea în această privință punctele 20-22 din prezentele concluzii.
65      Observăm, în această privință, că Comisia a apreciat că aceste exploatații agricole nu acționau pe piața afectată de încălcarea în cauză, și anume pe piața conservelor de legume, ci pe cea a legumelor crude, vânzând printre altele aceste legume unor cooperative membre ale Conserve Italia [a se vedea considerentul (656) al deciziei în litigiu].
66      A se vedea punctele 175-177 din cererea introductivă în fața Tribunalului, în cuprinsul cărora recurentele au susținut inițial că aplicarea celui de al treilea paragraf era necesară pentru simplul fapt că Conserve Italia era o asociere de întreprinderi, făcând abstracție de faptul că al doilea paragraf privește și „asociațiile de întreprinderi”.
67      A se vedea nota de subsol 55 din prezentele concluzii.
68      Ceea ce recurentele par să recunoască ele însele, la punctul 48 din cererea introductivă:
„[s]olicitarea de luare în considerare a cifrei de afaceri a Conserve Italia mai degrabă decât a celei a exploatațiilor agricole astfel cum ar impune modul de redactare a articolului
23 alineatul
(2) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003] decurge […] din necesitatea de a ține seama de particularitățile lumii cooperatiste […]” (sublinierea noastră).
69      Astfel, subliniem că, la punctul 179 din cererea lor introductivă în fața Tribunalului, recurentele au luat efectiv ca referință exercițiul 2020/2021, și anume anul anterior adoptării deciziei în litigiu, în timp ce, în cadrul recursului lor, ele au propus ca an de referință anul corespunzător ultimului an de participare la încălcare, și anume exercițiul 2012/2013.
70      A se vedea considerentul (639) al deciziei în litigiu.
71      A se vedea nota de subsol 7 din prezentele concluzii.
72      Și anume în special Hotărârea Coop de France bétail et viande (punctele 97 și 98).