62009CC0074_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Introducere
1. Prezenta trimitere preliminară privește, asemenea întrucâtva cauzei Rüffert(2), componenta socială a dreptului achizițiilor publice, ivindu‑se întrebarea prin ce mijloace autoritățile unui stat membru în care urmează a fi atribuit un contract de achiziții publice de lucrări pot verifica dacă executanții de lucrări participanți la procedura de atribuire și‑au îndeplinit obligațiile de plată a impozitelor și a contribuțiilor la asigurările sociale.
2. Pe fundalul cauzei se profilează consecințele procedurii de atribuire a contractului pentru reabilitarea și renovarea celebrei clădiri Berlaymont din Bruxelles, principalul sediu administrativ al Comisiei Europene(3) . La procedura de atribuire a contractului privind clădirea Berlaymont a participat, printre alții, un consorțiu constituit dintr‑o serie de societăți care nu erau toate înregistrate fiscal în Belgia. Legislația belgiană privind atribuirea contractelor de achiziții publice impunea însă la data respectivă o astfel de înregistrare fiscală, care, în plus, în prezenta cauză, reprezenta una dintre condițiile de participare la procedura de cerere de ofertă. Aceasta servea mai ales drept garanție că ofertanții pentru contractele de achiziții publice și‑au onorat și totodată că își vor onora și pe viitor obligațiile de plată atât a taxelor și a impozitelor, cât și a contribuțiilor la asigurările sociale.
3. Curții i se solicită să clarifice dacă această cerință privind înregistrarea poate fi impusă și ofertanților cu sediul în alte state membre sau dacă autoritatea contractantă trebuie să considere suficientă prezentarea de certificate emise de autoritățile din statul de origine care atestă achitarea impozitelor și a contribuțiilor sociale.
II – Cadrul juridic
A – Dreptul comunitar
4. În prezenta cauză, cadrul juridic comunitar este definit de Directiva 93/37/CEE – între timp abrogată – privind coordonarea procedurilor de acordare a contractelor de achiziții publice de lucrări(4), și în special prin prevederile articolelor 24-29, referitoare la criteriile aplicabile (secțiunea IV capitolul 2 din Directiva 93/37).
5. Articolul 24 din Directiva 93/37 avea următorul cuprins:
„Poate fi exclus de la participarea la o procedură de atribuire a unui contract orice executant de lucrări:
[…]
(e) care nu și‑a îndeplinit obligațiile privind plata contribuțiilor la asigurările sociale, în conformitate cu dispozițiile legale ale țării în care este stabilit sau ale țării autorității contractante;
(f) care nu și‑a îndeplinit obligațiile privind plata impozitelor și a taxelor, în conformitate cu dispozițiile legale ale țării în care este stabilit sau ale țării autorității contractante;
[…]
În cazul în care solicită executantului de lucrări dovezi care atestă faptul că nu se încadrează în cazurile prevăzute la literele (a), (b), (c), (e) sau (f), autoritatea contractantă va accepta drept dovadă suficientă:
– […]
– în ceea ce privește literele (e) sau (f), un certificat eliberat de autoritatea competentă a statului membru în cauză.
[…]” [traducere neoficială]
6. Articolul 28 din Directiva 93/37 prevedea:
„În cadrul articolelor 24-27, autoritatea contractantă poate solicita executantului de lucrări completarea sau clarificarea certificatelor depuse.” [traducere neoficială]
7. Articolul 29 din Directiva 93/37 cuprindea următoarele dispoziții:
„(1) Statele membre care elaborează liste oficiale de executanți agreați pentru lucrări publice trebuie să adapteze aceste registre la prevederile articolului 24 literele (a)-(d) și (g) și la prevederile articolelor 25, 26 și 27.
(2) Executanții de lucrări înscriși pe aceste liste pot prezenta autorităților contractante, cu ocazia fiecărui contract, un certificat de înscriere eliberat de autoritatea competentă. Certificatul indică atât referințele care au permis înscrierea pe listă, cât și clasificarea inclusă în respectiva listă.
(3) Înregistrarea pe listele oficiale certificată de autoritățile competente într‑un registru oficial nu reprezintă pentru autoritățile contractante dintr‑un alt stat membru o simplă prezumție că respectivul executant este calificat să întreprindă lucrările corespunzătoare clasificării sale decât în sensul articolului 24 literele (a)-(d) și (g), al articolului 25, al articolului 26 literele (b) și (c) și al articolului 27 literele (b) și (d).
Informațiile cuprinse în listele oficiale nu pot fi puse la îndoială. Cu toate acestea, în ceea ce privește plata contribuțiilor la asigurările sociale, se poate solicita o adeverință suplimentară, cu ocazia fiecărui contract, de la fiecare executant de lucrări înscris pe liste.
Autoritățile contractante din alte state membre aplică prevederile de mai sus numai în favoarea executanților de lucrări care au sediul într‑un stat în care se întocmesc liste oficiale.
(4) Pentru înscrierea executanților de lucrări din alte state membre pe o listă oficială nu se pot solicita alte dovezi și declarații decât cele solicitate executanților de lucrări naționali și, în orice caz, nu se pot solicita alte dovezi decât cele prevăzute la articolele 24-27.
(5) Statele membre care elaborează liste oficiale sunt obligate să comunice celorlalte state membre adresa organismului la care se pot prezenta cererile de includere pe liste.”
8. Deoarece procedura de atribuire care face obiectul prezentei cauze a avut loc înainte de 31 ianuarie 2006, Directiva 2004/18/CE(5) nu este aplicabilă în speță.
9. În plus, trebuie să se facă trimitere și la prevederile referitoare la libera prestare a serviciilor. În această privință însă, spre deosebire de cele indicate în decizia de trimitere și într‑o serie de documente prezentate Curții, nu sunt relevante articolele 49 CE și 50 CE, ci articolele 59 și 60 din Tratatul CE(6), deoarece faptele din acțiunea principală au avut loc înainte de 1 mai 1999, data intrării în vigoare a Tratatului de la Amsterdam(7) .
B – Dreptul național
Decretul regal din 1977
10. În cadrul dreptului belgian, este relevant Decretul regal din 22 aprilie 1977 privind contractele de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii(8) . Secțiunea 2 din acest decret, intitulată „Despre elaborarea ofertei”, cuprinde articolul 15, care prevede în special următoarele:
„[…]
3. Oferta prezentată de un ofertant belgian, cu lucrători angajați în temeiul prevederilor Legii din 27 iunie 1969 de revizuire a Decretului‑lege din 28 decembrie 1944 privind asigurarea socială a lucrătorilor, poate fi considerată valabilă numai dacă este însoțită de un certificat eliberat de Oficiul Național al Asigurărilor Sociale, din care reiese că acesta și‑a achitat toate contribuțiile la asigurările sociale și la asigurările de subzistență sau dacă prezintă acest certificat înaintea deschiderii ofertelor [...]
4. Oferta prezentată de un ofertant străin poate fi considerată valabilă numai dacă este însoțită de următoarele documente sau dacă acestea sunt prezentate înaintea deschiderii ofertelor:
a) un certificat eliberat de autoritatea competentă din care reiese că ofertantul și‑a achitat toate contribuțiile la asigurările sociale conform prevederilor legale ale statului în care are sediul […]
[…]
7. Oferta prezentată de un ofertant poate fi considerată valabilă numai în cazul în care acesta este înregistrat ca executant de lucrări conform articolului 299 bis din Codul privind impozitele pe venit și articolului 30 bis din Legea din 27 iunie 1969 de revizuire a Decretului‑lege din 28 decembrie 1944 privind asigurarea socială a lucrătorilor”
Decretul regal din 1978
11. Procedura de înregistrare fiscală prevăzută la articolul 15 alineatul 7 din Decretul regal din 1977 este stabilită prin Decretul regal din 5 octombrie 1978(9) . Secțiunea 1 din acesta reglementează „[c]ondiții[le] pentru înregistrarea ca executant de lucrări”, articolul 2 alineatul 1 prevăzând, printre altele, următoarele:
„Sunt înregistrați ca executanți de lucrări […] numai solicitanții care îndeplinesc următoarele condiții:
[…]
2° pentru o activitate în sensul articolului 1, să fie înscriși în Registrul comerțului sau în Registrul profesional conform prevederilor legale ale statului membru în care au sediul;
[…]
7° în cazul unei societăți, să nu activeze ca administratori, geranți sau persoane abilitate să contracteze obligații în numele societății acele persoane cărora le este interzisă îndeplinirea unor asemenea atribuții în temeiul Decretului regal nr. 22 din 24 octombrie 1934 menționat la punctul 6;
[...]
10° să nu fi comis, în cei cinci ani anteriori formulării cererii de înregistrare, abateri repetate sau grave în ceea ce privește obligațiile fiscale […];
11° să nu fie, la momentul prezentării cererii de înregistrare, în întârziere cu plata impozitelor, a contribuțiilor către Oficiul Național al Asigurărilor Sociale sau a contribuțiilor către Fondul de Asigurare a Subzistenței ori a sumelor încasate în numele acestuia; […];
12° să dispună de suficiente mijloace financiare, administrative și tehnice pentru a garanta respectarea obligațiilor fiscale și sociale.”
12. Conform articolului 8 din Decretul regal din 1978, pentru a obține înregistrarea în calitate de executant de lucrări, este necesar să se formuleze o cerere către președintele comisiei de înregistrare(10) a provinciei în care solicitantul are sediul principal. Pentru solicitanții care nu sunt stabiliți în Belgia, este competentă, în ultimă instanță, comisia din cadrul provinciei în care se află șantierul.
13. În articolul 10 din Decretul regal din 1978 se prevede:
„1. Pentru a nu fi respinsă, cererea trebuie să fie însoțită de următoarele documente:
[…]
3° fiecare solicitant depune o copie a înscrierii în Registrul profesional în condițiile legale prevăzute în țara în care este stabilit […];
[…]
5° solicitantul [străin] depune certificate eliberate de autoritățile competente ale statului membru în care are sediul, din care reiese și prin care se atestă că nu se află în întârziere cu plata impozitelor sau a contribuțiilor la asigurările sociale în respectivul stat membru.
[…]
2. Comisia de înregistrare prevăzută în secțiunea 4 de mai jos poate în continuare să ceară solicitantului să prezinte alte documente sau informații pe care le consideră necesare pentru evaluarea îndeplinirii condițiilor impuse la articolul 2 alineatul 1.
[…]”
14. Componența comisiei de înregistrare este reglementată la articolul 16 din Decretul regal din 1978:
„1. Comisia de înregistrare se compune din nouă membri, numiți de Noi după cum urmează:
1° trei membri funcționari publici sunt numiți la propunerea:
a) ministrului pentru probleme sociale;
b) a ministrului de finanțe, respectiv
c) a ministrului muncii și ocupării fo rței de muncă;
2° trei membri sunt numiți la propunerea organizațiilor reprezentative ale angajatorilor din domeniul construcțiilor;
3° trei membri sunt numiți la propunerea organizațiilor reprezentative ale angajaților din domeniul construcțiilor;
[…]
2. Conducerea fiecărei comisii este asigurată de unul dintre funcționarii publici menționați la alineatul 1 punctul 1° literele a) și b), numit de Noi la propunerea celor doi miniștri menționați la aceste litere […]”
III – Situația de fapt și acțiunea principală
15. Clădirea Berlaymont a fost construită în Bruxelles în perioada 1963-1967, pe un teren achiziționat de statul belgian în anul 1960, și servește de atunci drept principal sediu administrativ al Comisiei Europene(11) . Cu toate acestea, între anii 1992 și 2004, Comisia nu a putut utiliza clădirea, întrucât a fost necesară renovarea și reabilitarea sa prin îndepărtarea azbestului.
16. În vederea executării acestor lucrări de renovare și de reabilitare, a fost constituită, la 18 septembrie 1990, Berlaymont 2000 SA, societate pe acțiuni de drept belgian(12), la care, alături de Régie des Bâtiments(13), persoană juridică de drept belgian public, s‑au asociat trei instituții de creditare. Printre atribuțiile Berlaymont 2000 se numărau întocmirea caietului de sarcini și a programului lucrărilor, precum și stabilirea bugetului pentru lucrările de renovare și de reabilitare necesare. Societății i‑a fost acordat un drept de emfiteoză asupra imobilului Berlaymont.
17. La 23 decembrie 1994, Berlaymont 2000 a lansat o procedură de cerere de ofertă pentru lucrările de renovare și de reabilitare a clădirii Berlaymont(14), lucrări a căror valoare a fost estimată la 1,4 miliarde BEF(15) . Pentru această cerere de ofertă, a fost întocmit un caiet special de sarcini și a fost publicat în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene (16) un anunț de participare. La articolul 1.G din caietului special de sarcini se prevedea: „Pentru lucrările care fac obiectul prezentului contract, executantul lucrărilor trebuie să fie înregistrat în Belgia.”
18. La 16 februarie 1995, a fost publicat în Jurnalul Oficial(17) un anunț de rectificare, ce aducea o serie de precizări suplimentare, referitor printre altele la obligația de înregistrare a ofertanților. Mai ales, articolul 1.G din caietul special de sarcini a fost reformulat după cum urmează:
„Pentru lucrările care fac obiectul prezentului contract, executantul de lucrări trebuie să facă dovada îndeplinirii obligațiilor în domeniul asigurărilor sociale, al impozitelor și al taxei pe valoarea adăugată; dovada o constituie înregistrarea.
Cererea de înregistrare se va depune conform [Decretului regal din 1978].
Pentru conformitatea ofertei (la momentul depunerii), este suficient ca oferta să fie însoțită de o copie a cererii de înregistrare. Decizia privind atribuirea contractului nu se adoptă înainte ca autoritatea competentă să se pronunțe asupra cererii [de înregistrare].”
În sfârșit, anunțul de rectificare prevedea:
„Ofertantul confirmă, în cadrul ofertei depuse, că a luat în considerare prezentul anunț de rectificare nr. 1. În caz contrar, oferta sa este nulă.”
19. Termenul‑limită pentru depunerea ofertelor a fost stabilit la 16 martie 1995.
20. Întreprinderea Bâtiments et Ponts Construction SA (denumită în continuare „BPC”), înregistrată în Belgia, și întreprinderea de drept german WIG Industrieinstandhaltung GmbH (denumită în continuare „WIG”), care la acea dată nu era înregistrată în Belgia, au înființat, în scopul participării la licitația Berlaymont, asociația temporară BPC‑WIG. Societatea WIG a devenit ulterior Thyssenkrupp Industrieservice GmbH, care, în perioada desfășurării prezentei proceduri preliminare în fața Curții, a fost redenumită WISAG Produktionsservice GmbH (denumită în continuare „WISAG”).
21. La 16 martie 1995, asociația temporară BPC‑WIG a depus o ofertă pentru contractul de achiziții publice de lucrări Berlaymont. Oferta nu a fost însoțită de niciun certificat de confirmare a propriei înregistrări sau a înregistrării în Belgia a WIG, membră a asociației. Cererile de înregistrare în Belgia au fost depuse abia după expirarea termenului de depunere a ofertelor pentru contractul Berlaymont, respectiv la 28 aprilie 1995 de către BPC‑WIG și la 3 mai 1995 de către WIG. Înregistrarea a fost obținută în luna iulie 1995, după atribuirea contractului Berlaymont(18) .
22. Totuși, oferta BPC‑WIG era însoțită de un certificat eliberat de autoritățile fiscale germane(19) la 4 august 1994 și de un certificat din partea asigurărilor sociale germane(20) din 3 februarie 1995. Din aceste certificate rezulta că administrația financiară germană nu avea obiecții împotriva participării WIG la procedura de atribuire a unui contract de achiziții publice; administrația socială germană confirma la rândul său plata la termen de către WIG a tuturor contribuțiilor la asigurările sociale.
23. La 20 iunie 2005, contractul a fost atribuit de consiliul de administrație al Berlaymont 2000 unei asociații temporare concurente. BPC și WIG au formulat o acțiune în contencios administrativ împotriva acestei decizii la Consiliul de Stat belgian(21) . La 10 martie 1999, Consiliul de Stat a respins acțiunea, arătând că WIG nu a făcut dovada înregistrării sale în Belgia sau a formulării cererii de înregistrare la momentul depunerii ofertei, motiv pentru care, de la bun început, BPC‑WIG nu putea fi luată în considerare ca executant de lucrări(22) .
24. În paralel cu procedura în contencios administrativ desfășurată în fața Consiliului de Stat belgian, BPC și WIG au introdus, la 18 iunie 1996, la Tribunal de première instance de Bruxelles(23), o acțiune în despăgubiri pentru repararea prejudiciului suferit prin excluderea de la procedura de atribuire a contractului. Prin hotărârea din 5 noiembrie 2002, acțiunea a fost respinsă ca inadmisibilă, deoarece, în cadrul participării la procedura de cerere de ofertă, reclamantele nu aduseseră dovada necesară a înregistrării lor în Belgia și, așadar, nu au prezentat o ofertă corespunzătoare, astfel încât nu exista un interes al acestora de a exercita acțiunea în despăgubiri.
25. Împotriva hotărârii pronunțate de Tribunal de première instance de Bruxelles, BPC și WIG au declarat apel, la 15 aprilie 2003, la Cour d’appel de Bruxelles(24), care a confirmat însă, prin hotărârea din 14 martie 2007(25), decizia primei instanțe. În motivare, Cour d’appel sublinia faptul că oferta apelantelor pentru contractul Berlaymont nu fusese însoțită de nicio dovadă privind o cerere de înregistrare a WIG și a BPC‑WIG. Certificatele emise de autoritățile fiscale și sociale germane pentru WIG erau necesare participării la procedura de atribuire din alte motive, fără a putea suplini însă necesitatea înregistrării în Belgia. Întrucât apelantele nu respectaseră o cerință fundamentală de procedură, oferta lor era nulă, ceea ce a justificat excluderea lor imediată de la procedura de atribuire a contractului.
26. Ca urmare a recursului declarat de BPC și WIG la 28 septembrie 2007, procesul se află în prezent pe rolul Curții de Casație belgiene, instanța de trimitere(26) .
IV – Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare și procedura în fața Curții
27. Prin decizia din 22 ianuarie 2009, primită de Curte la 18 februarie 2009, Curtea de Casație belgiană a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1) Obligația de a fi titularul unei înregistrări pentru a putea obține atribuirea unui contract de achiziții publice în Belgia, precum cea impusă la articolul 1.G din caietul special de sarcini aplicabil în speță, este sau nu este contrară principiului liberei circulații în cadrul Uniunii Europene și articolului 24 al doilea paragraf din Directiva 93/37 în cazul în care trebuie interpretată ca permițând unei autorități contractante să excludă de la atribuirea contractului un ofertant – executant de lucrări străin – care nu este titularul unei astfel de înregistrări, însă a prezentat certificate echivalente din partea administrațiilor naționale?
2) Nu se încalcă principiul liberei circulații în cadrul Uniunii Europene și articolul 24 al doilea paragraf din Directiva 93/37 dacă se recunoaște unei autorități contractante belgiene dreptul de a impune ofertanților străini obligația de a solicita din partea unei autorități belgiene – comisia de înregistrare a executanților de lucrări – examinarea validității certificatelor care le‑au fost eliberate de autoritățile fiscale și sociale din statele din care provin, prin care se atestă că și‑au îndeplinit toate obligațiile fiscale și sociale?”
28. În afară de BPC și WIG, în calitate de reclamante, și de Berlaymont 2000, în calitate de pârâtă în acțiunea principală, la procedura în fața Curții au prezentat observații scrise și orale Regatul Belgiei, precum și Comisia Europeană(27) . În cadrul procedurii scrise a participat și Republica Cehă.
V – Analiză
A – Admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare
29. Comisia exprimă o dublă îndoială în ceea ce privește admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare, fiind susținută în acest sens de Berlaymont 2000 în cadrul procedurii orale desfășurate la Curte. Pe de o parte, decizia de trimitere nu ar cuprinde informațiile necesare despre cadrul juridic și situația de fapt din acțiunea principală; pe de altă parte, Curtea de Casație nu a indicat motivele pentru care a decis să sesizeze Curtea.
30. Potrivit jurisprudenței, în vederea obținerii unui răspuns util din partea Curții la întrebările care i‑au fost adresate, este necesar ca instanța națională să delimiteze cadrul normativ aplicabil și situația de fapt în care au apărut aceste întrebări sau, cel puțin, să explice ipotezele de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări(28) . În plus, este indispensabil ca instanța națională să ofere un minimum de explicații cu privire la motivele care au stat la baza alegerii prevederilor din dreptul Uniunii a căror interpretare o solicită și cu privire la legătura pe care o stabilește între aceste prevederi și legislația națională aplicabilă litigiului din acțiunea principală(29) . În acest context, trebuie amintit că informațiile furnizate în deciziile de trimitere sunt destinate nu numai să permită Curții să dea răspunsuri utile, ci și să ofere guvernelor statelor membre, precum și celorlalte părți interesate posibilitatea de a prezenta observații conform articolului 23 din Statutul Curții de Justiție(30) .
31. Cu siguranță, trimiterea preliminară a Curții de Casație belgiene nu constituie un exemplu de decizie de trimitere, fiind lipsită de structură și de o prezentare clară și completă a situației de fapt, a cadrului juridic și a raționamentului urmat de instanța de trimitere în ceea ce privește relevanța întrebărilor adresate. Nota de informare a Curții cu privire la efectuarea trimiterilor preliminare de către instanțele naționale(31) nu pare să fi fost luată în considerare în speță.
32. În ciuda acestui fapt, viciile care afectează decizia de trimitere nu sunt atât de grave încât să determine inadmisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare.
33. În ceea ce privește, în primul rând, situația de fapt și cadrul juridic, Curtea de Casație s‑a abținut să facă o prezentare proprie a faptelor din cauza principală și nu a oferit decât foarte puține indicații referitoare la normele naționale și din dreptul Uniunii pe care le consideră relevante. Totuși, lectura deciziei de trimitere permite identificarea obiectului litigiului din acțiunea principală și a contextului în care se încadrează întrebările preliminare. Explicațiile relevante se regăsesc mai ales într‑un pasaj detaliat în care Curtea de Casație preia literal motivarea hotărârii pronunțate de Cour d’appel care face obiectul recursului; o lectură plină de bunăvoință a acestuia permite reconstituirea celor mai importante elemente ale situației de fapt și a cadrului juridic aplicabil acțiunii principale. Tehnica trimiterii la hotărârea instanței inferioare se poate explica prin rolul de instanță de revizuire ce revine Curții de Casație.
34. În plus, părțile din acțiunea principală au indicat în cadrul observațiilor scrise și orale o serie de elemente suplimentare care pot ușura înțelegerea de către Curte a contextului în care se încadrează întrebările preliminare. În același timp, observațiile acestor părți arată că informațiile din decizia de trimitere le‑au permis să adopte în mod util o poziție în raport cu respectivele întrebări(32) .
35. În continuare, în ceea ce privește relevanța întrebărilor preliminare, este adevărat că instanța de trimitere nu face precizări specifice. Cu toate acestea, nici această eroare nu justifică declararea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare drept inadmisibilă, deoarece, potrivit unei jurisprudențe constante, Curtea pornește de la prezumția de pertinență a întrebărilor adresate cu titlu preliminar de instanțele naționale(33) . Această prezumție nu este înlăturată decât în cazuri excepționale, mai ales atunci când este evident că interpretarea solicitată a dispozițiilor dreptului Uniunii menționate în aceste întrebări nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul acțiunii principale(34) ; altfel spus, lipsa pertinenței trebuie să fie evidentă.
36. În cazul de față nu se poate totuși considera că întrebările preliminare sunt în mod evident lipsite de relevanță pentru soluționarea litigiului din acțiunea principală. Dimpotrivă, soluția depinde în mod decisiv de răspunsul Curții. Reclamantele din acțiunea principală invocă, în cadrul recursului, o încălcare a Directivei 93/37, precum și a articolelor 49 CE și 50 CE. Astfel cum reiese deopotrivă din pasajele citate de instanța de trimitere din hotărârea Cour d’appel, soluționarea întregii cauze depinde în mod hotărâtor de interpretarea acestor prevederi din dreptul Uniunii.
37. În sfârșit, Comisia reproșează instanței de trimitere faptul că nu a indicat niciun element cu privire la aplicabilitatea Directivei 93/37. În cazul unor lucrări de construcție de amploarea celor presupuse de contractul Berlaymont, ni se pare însă de la sine înțeles că sunt aplicabile dispozițiile din dreptul Uniunii privind atribuirea contractelor de achiziții publice de lucrări. De altfel, toate părțile din prezenta procedură împărtășesc acest punct de vedere.
38. Rezumând, nu putem identifica motive suficiente pentru a constata inadmisibilitatea prezentei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare.
B – Evaluarea întrebărilor preliminare pe fond
39. Reglementarea belgiană privind înregistrarea executanților de lucrări în vigoare la data atribuirii contractului Berlaymont(35) trebuie analizată din punctul de vedere al dreptului Uniunii prin prisma a două aspecte. Pe de o parte, Curții i se solicită să stabilească dacă obligativitatea înregistrării fiscale pe teritoriul național belgian aplicabilă și executanților de lucrări străini în vederea participării la procedurile de atribuire a contractelor de achiziții publice este compatibilă cu Directiva 93/37 și cu „principiul liberei circulații”. Pe de altă parte, trebuie clarificat dacă atribuirea către un alt organism decât autoritatea contractantă a sarcinii de examinare a valabilității certificatelor eliberate în materie fiscală și socială în state membre diferite contravine prevederilor sus‑menționate din dreptul Uniunii.
40. Opiniile exprimate de părțile la procedură cu privire la aceste două aspecte sunt împărțite: în timp ce reclamantele din acțiunea principală, guvernul ceh și Comisia susțin incompatibilitatea unor norme precum cele în discuție cu dreptul Uniunii, pârâta din acțiunea principală și guvernul belgian susțin punctul de vedere contrar, guvernul belgian rezumându‑se totuși să depună observații numai cu privire la cea de a doua întrebare(36) .
1. Compatibilitatea unei obligații de înregistrare cu dreptul Uniunii (prima întrebare preliminară)
41. Prin intermediul primei sale întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă o obligație de înregistrare fiscală prevăzută în dreptul național și în condițiile unei cereri de ofertă poate fi impusă deopotrivă executanților de lucrări din alte state membre drept condiție de participare la procedura de atribuire a unui contract de achiziții publice. Curtea este chemată să clarifice această problemă din perspectiva „principiului liberei circulații în cadrul Uniunii Europene” și a articolului 24 alineatul (2) din Directiva 93/37.
42. În prezenta cauză sunt relevante, din ansamblul libertăților fundamentale specifice pieței interne europene, exclusiv prevederile privind libera prestare a serviciilor (articolele 59 și 60 din Tratatul CE(37) ).
43. Cu toate acestea, trebuie avut în vedere că, atunci când un domeniu a făcut obiectul unei armonizări exhaustive la nivel comunitar, orice măsură națională care ține de acest domeniu trebuie evaluată în raport cu dispozițiile actului care a realizat această armonizare, iar nu cu prevederile din dreptul primar(38) . Este adevărat că Directiva 93/37 nu reglementează în mod exhaustiv în dreptul Uniunii materia achizițiilor publice de lucrări, ci are drept scop numai coordonarea procedurilor naționale pentru atribuirea de asemenea contracte de achiziții publice(39) . Cu toate acestea, dispoziția în discuție în speță, articolul 24 alineatul (1) din Directiva 93/37, care privește calitatea profesională a executanților de lucrări, cuprinde în special o enumerare completă a motivelor pentru care un participant poate fi exclus de la procedura de atribuire(40) .
44. În ceea ce privește criteriile privind calitatea profesională, Directiva 93/37 prevede, așadar, în domeniul său de aplicare, o armonizare deplină. În concluzie, prima întrebare preliminară trebuie examinată exclusiv din perspectiva Directivei 93/37, ale cărei prevederi trebuie însă interpretate și aplicate astfel încât să fie compatibile cu principiile fundamentale ale liberei prestări a serviciilor, pentru a căror punere în practică au fost instituite(41) .
45. Pentru început, trebuie remarcat că înregistrarea fiscală în temeiul Decretului regal din 1978 nu trebuie asimilată cu înscrierea pe o listă oficială a executanților agreați pentru efectuarea de lucrări publice în sensul articolului 29 din Directiva 93/37. Toate părțile sunt de acord că obligativitatea înregistrării în discuție în prezenta cauză nu intră în domeniul de aplicare al articolului 29. Mai mult, articolul 29 nu ar putea constitui temeiul unei obligații de înregistrare precum cea impusă de legislația belgiană. Dispoziția menționată are ca scop exclusiv să faciliteze participarea executanților de lucrări străini la proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice, deoarece prevede recunoașterea înregistrării acestora pe listele de candidați eligibili întocmite în țările de origine(42) .
46. Tot astfel, nici împrejurarea că un executant de lucrări a omis să obțină înregistrarea fiscală pe teritoriul național nu constituie unul dintre motivele exprese de excludere prevăzute la articolul 24 alineatul (1) din Directiva 93/37(43) .
47. Rămâne însă de verificat dacă procedura de înregistrare în discuție în prezenta cauză nu reprezintă în definitiv o procedură decisă în aplicarea unora dintre criteriile de excludere enumerate la articolul 24 alineatul (1) din Directiva 93/37. Se poate porni de la premisa că această înregistrare servește constatării oficiale și atestării calităților profesionale ale executanților de lucrări în sensul articolului 24, mai ales a fiabilității acestora în ceea ce privește plata impozitelor și a contribuțiilor la asigurările sociale în statul membru unde se prestează serviciul [articolul 24 alineatul (1) literele (e) și (f)](44) . În acest sens pledează nu în ultimul rând și prevederile de la articolul 2 alineatul 1 punctele 10° și 11° din Decretul regal din 1978, care par să facă trimitere la îndeplinirea obligațiilor fiscale și sociale în Belgia (45) .
48. Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare nu indică însă în mod clar obiectul și scopul procedurii de înregistrare și nici din observațiile părților prezentate în fața Curții nu se poate desprinde o imagine clară în această privință. Prin urmare, instanța națională, singura competentă să interpreteze dreptul intern(46), este cea care trebuie să efectueze constatările necesare în ceea ce privește obiectul și scopul procedurii de înregistrare.
49. În cazul în care o procedură de înregistrare precum cea instituită prin Decretul regal din 1978 se dovedește a fi într‑adevăr o procedură de constatare și de atestare a fiabilității executanților de lucrări, aceasta respectă, în principiu, obiectivele Directivei 93/37, printre care se numără egalitatea de tratament a tuturor ofertanților(47), precum și crearea condițiilor pentru apariția unei concurențe reale și nedenaturate între aceștia(48) .
50. Tocmai în acest scop, articolul 24 alineatul (1) din Directiva 93/37 permite excluderea de la procedura de atribuire a contractelor de achiziții publice a executanților de lucrări care nu și‑au onorat obligațiile de plată a contribuțiilor la asigurările sociale, precum și a taxelor și impozitelor sau care nu îndeplinesc criteriile de calitate profesională pentru a participa la procedură, în special onestitatea profesională, solvabilitatea, precum și capacitatea economică și financiară(49) . Excluderea acestora de la procedurile de atribuire a contractelor de achiziții publice urmărește să prevină denaturările concurenței: trebuie prevenită apariția situației în care o serie de „oi negre”, care, de exemplu, nu își achită impozitele și contribuțiile la asigurările sociale, prezintă – în cele din urmă, pe spezele întregii comunității – oferte mai avantajoase decât concurenții și obțin astfel, prin metode neloiale, atribuirea de contracte de achiziții publice, cu atât mai mult cu cât respectivele contracte sunt finanțate în general din taxe și impozite.
51. Totuși, articolul 24 din Directiva 93/37 are la bază ideea că seriozitatea ofertanților poate fi verificată chiar în procedura de atribuire și că nu este necesar un control preventiv în cadrul unei proceduri preliminare speciale. Această regulă reprezintă expresia unei valori fundamentale inerente liberei prestări a serviciilor: un sistem de control preventiv al executanților de lucrări printr‑o procedură preliminară de autorizare sau de înregistrare face ca prestarea de servicii să devină mai puțin atractivă și se justifică numai în cazul în care un control ulterior ar interveni prea târziu pentru a putea asigura în mod concret eficacitatea acesteia, periclitând, așadar, atingerea obiectivul urmărit(50) .
52. În consecință, înregistrarea executanților de lucrări poate deveni o condiție pentru admiterea acestora la procedura de atribuire de contracte de achiziții publice numai dacă nu constituie un control prealabil și nu îngreunează sau nu întârzie participarea executanților respectivi la procedura de atribuire a contractului și nici nu impune costuri administrative suplimentare în sarcina acestora(51) .
53. Revine instanței de trimitere sarcina să verifice dacă procedura de înregistrare instituită în legislația belgiană în discuție în prezenta cauză corespunde acestor cerințe. Cel puțin, din informațiile puse la dispoziția Curții, procedura în cauză nu a generat costuri administrative suplimentare și a impus exclusiv cerința prezentării unor documente pe care un executant de lucrări ar fi trebuit să le dețină deja în orice caz conform articolului 24 alineatele (1) și (2) din Directiva 93/37. În plus, procedura de înregistrare în speță nu a determinat nici o pierdere de timp, precizându‑se în mod expres că, pentru prezentarea unei oferte, în procedura de atribuire a contractului Berlaymont era suficientă dovada depunerii unei cereri de înregistrare, iar contractul nu urma să fie atribuit înainte de încheierea procedurii de înregistrare (a se vedea articolul 1.G din caietul special de sarcini, în versiunea sa rectificată)(52) .
54. Așadar, la o analiză atentă, procedura de înregistrare în cazul de față nu se dovedește a fi în mod necesar o procedură preventivă de autorizare, anterioară celei de atribuire a contractului. Dimpotrivă, verificarea seriozității ofertanților străini din punct de vedere fiscal și din punctul de vedere al contribuțiilor la asigurările sociale putea fi efectuată concomitent cu procedura de atribuire, fără a determina un consum suplimentar de timp și cheltuieli în plus. În aceste condiții, nu pot exista îndoieli de principiu în ceea ce privește compatibilitatea acestei proceduri de înregistrare cu articolul 24 din Directiva 93/37 și cu valorile care constituie fundamentul liberei prestări a serviciilor urmărite de articolul menționat.
55. Hotărârea Comisia/Belgia nu conține, la rândul său, niciun element care să contrazică aceste concluzii(53) . Deși respectiva procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor deduse în temeiul dreptului Uniunii privea dispoziții din legislația belgiană care aveau legătură și cu înregistrarea fiscală a executanților de lucrări care face obiectul prezentei cauze, Curtea nu a examinat în cadrul hotărârii menționate obligația de înregistrare în sine din perspectiva compatibilității sale cu dreptul Uniunii(54), ci numai dezavantajele vizibile în materia obligațiilor fiscale și a plății contribuțiilor pe care le presupunea pentru executanți și pentru autoritățile contractante legislația belgiană în cazul lipsei înregistrării(55) . În prezenta procedură nu se ivesc astfel de probleme.
56. Comisia obiectează în plus că evaluarea unui executant de lucrări în cadrul procedurii de înregistrare ar depăși, ca amploare, cadrul permis de articolul 24 alineatul (1) din Directiva 93/37. În acest sens, Comisia face trimitere la articolul 2 alineatul 1 din Decretul regal din 1978, mai exact, la prevederile punctelor 7° și 12° ale acestui alineat.
57. Nu considerăm convingătoare obiecțiunea invocată. Este adevărat că punctele 7° și 12° ale articolului 2 alineatul 1 din Decretul regal din 1978 nu au un echivalent literal în articolul 24 alineatul (1) din Directiva 93/37. Ambele dispoziții urmăresc însă același obiectiv care stă și la baza articolului 24 alineatul (1) din directivă, și anume verificarea fiabilității executanților de lucrări.
58. Astfel, prima prevedere (articolul 2 alineatul 1 punctul 7° din Decretul regal din 1978) permite refuzul înregistrării societăților al căror personal de conducere nu poate desfășura o activitate comercială din cauza implicării într‑un faliment anterior sau a unei condamnări penale. Această prevedere urmărește același obiectiv precum articolul 24 alineatul (1) literele (a)-(d) din Directiva 93/37: să se garanteze că la procedura de atribuire participă numai acei executanți de lucrări a căror solvabilitate și onestitate profesională nu pot fi puse la îndoială în temeiul săvârșirii unor abateri în trecut. Aceasta presupune de asemenea în mod vădit că personalul de conducere al unei societăți trebuie să ofere garanții depline în ceea ce privește onestitatea profesională, în caz contrar fiind simplu să se eludeze criteriul calității profesionale prin înființarea de noi societăți.
59. A doua prevedere (articolul 2 alineatul 1 punctul 12° din Decretul regal din 1978) permite refuzul înregistrării societăților care nu dispun de suficiente mijloace financiare, administrative și tehnice pentru a se garanta respectarea obligațiilor fiscale și sociale. Prevederile articolului 24 alineatul (1) literele (e) și (f) din Directiva 93/37 nu urmăresc, la rândul lor, un obiectiv diferit. Deși modul de redactare a dispozițiilor menționate privește exclusiv constatarea unor eventuale abateri în materie fiscală și socială săvârșite de un executant de lucrări în trecut, articolul 24 alineatul (1) literele (e) și (f) din Directiva 93/37 urmărește, din perspectiva structurii și a obiectivelor sale, să faciliteze îndeplinirea aceluiași scop menționat și la articolul 2 alineatul 1 punctul 12° din Decretul regal din 1978. Astfel, se are în vedere o anticipare
a capacității unui participant la o procedură de atribuire a unui contract de achiziții publice de lucrări de a‑și achita impozitele și contribuțiile la asigurările sociale conform obligațiilor legale. În cazul în care nu se poate prevedea un răspuns afirmativ, poate interveni temerea apariției concurenței denaturate pe care am menționat‑o deja(56) .
60. În sfârșit, unele dintre părțile din prezenta cauză(57) invocă faptul că verificarea la care este supus un executant de lucrări în cadrul procedurii de înregistrare depășește cadrul a ceea ce este necesar și, prin urmare, este disproporționată. Autoritățile belgiene ar trebui să considere suficiente certificatele emise de autoritățile competente din țara de origine a unui executant de lucrări, precum cele depuse de WIG la dosar în speță.
61. Nici această obiecțiune nu poate fi admisă. Articolul 24 alineatul (1) literele (e) și (f) din Directiva 93/37 permite în mod expres verificarea fiabilității unui executant de lucrări din perspectiva achitării impozitelor și a contribuțiilor la asigurările sociale nu numai cu privire la țara de origine, ci și cu privire la țara autorității contractante, respectiv a acelui stat în care executantul urmărește să prezinte o ofertă pentru atribuirea unui contract de achiziții publice.
62. Astfel cum subliniază guvernul ceh, la baza acestor considerații se află principiul că executanții de lucrări pot desfășura în mai multe state membre activități în calitate de prestatori de servicii. Așadar, unul și același executant poate să se facă vinovat de nerespectarea obligațiilor fiscale sau sociale în mai multe state membre, nu numai în țara sa de origine. Prin urmare, simpla prezentare a unor certificate emise în țara de origine nu permite desprinderea unei concluzii definitive privind fiabilitatea sa în materia achitării impozitelor și a contribuțiilor la asigurările sociale. Acest fapt a fost recunoscut și de Comisie în cadrul procedurii orale.
63. În consecință, instituțiile din țara autorității contractante trebuie să aibă posibilitatea de a verifica în mod separat executanții de lucrări în ceea ce privește respectarea obligațiilor de plată a impozitelor și a contribuțiilor la asigurările sociale pe teritoriul național.
Pentru acest motiv, articolul 24 alineatul (2) a doua liniuță din Directiva 93/37 permite – spre deosebire de prevederile de la prima liniuță – nu doar verificarea certificatelor emise în țara de origine, ci, în general, verificarea certificatelor emise de „autoritatea competentă din statul membru respectiv”.
64. Pentru a rezuma, putem indica următoarele:
Libera prestare a serviciilor și Directiva 93/37 nu se opun posibilității ca, prin normele din dreptul intern sau prin normele privind procedura de cerere de ofertă, să se instituie obligația de înregistrare a executanților de lucrări din alte state membre drept cerință pentru participarea acestora la proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice, cu condiția ca:
– participarea acestor executanți de lucrări la o procedură de atribuire a unui contract de achiziții publice să nu fie nici îngreunată, nici întârziată și nici să nu genereze costuri administrative suplimentare în sarcina acestora și ca
– procedura de înregistrare să fie limitată, din punctul de vedere al obiectului său, la constatarea și la atestarea calității profesionale și a fiabilității acestor executanți de lucrări în sensul articolului 24 alineatul (1) din Directiva 93/37.
2. Compatibilitatea cu principiile dreptului comunitar a verificării certificatelor străine de către alt organism decât autoritatea contractantă (a doua întrebare preliminară)
65. Prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare, instanța de trimitere urmărește, în esență, să se stabilească dacă executanții de lucrări străini pot fi obligați, ca cerință pentru participarea lor la o procedură de atribuire a unui contract de achiziții publice, să prezinte certificate emise în țara lor de origine, prin care se atestă că au fost achitate în mod corespunzător obligațiile de plată a impozitelor și a contribuțiilor la asigurările sociale, unui alt organism decât autoritatea contractantă – în cazul de față, comisiei de înregistrare – în vederea evaluării validității respectivelor certificate. Curții i se solicită, din nou, să ofere un răspuns la această întrebare din perspectiva „principiului liberei circulații în Uniunea Europeană” și a articolului 24 alineatul (2) din Directiva 93/37.
66. Astfel cum am menționat mai sus(58), pentru a răspunde la această întrebare, este relevantă doar Directiva 93/37, care trebuie însă interpretată și aplicată în lumina principiilor privind libera prestare a serviciilor.
67. Întrebarea ridică, la o analiză atentă, două probleme, pe care le vom aborda succesiv. Pe de o parte, trebuie clarificat dacă verificarea certificatelor în sensul articolului 24 alineatul (2) din Directiva 93/37 poate fi efectuată de un alt organism decât autoritatea contractantă [analiza efectuată în secțiunea a) de mai jos]. Pe de altă parte, trebuie stabilit ce aspecte pot fi incluse în această verificare [analiza efectuată în secțiunea b) de mai jos].
a) Cu privire la posibilitatea verificării certificatelor de către un alt organism decât autoritatea contractantă
68. Prevederile Directivei 93/37 referitoare la criteriile de calitate pornesc de la prezumția că toate verificările se efectuează direct de autoritatea contractantă. În acest sens, la articolul 24 alineatul (2) din directivă se menționează dovezile pe care autoritatea contractantă le poate solicita executantului de lucrări, iar o serie de dispoziții similare, ca, de exemplu, articolul 26 alineatele (2) și (3) și articolul 27 alineatul (2) din directivă, utilizează formulări asemănătoare. Mai mult, autoritatea contractantă poate solicita executantului de lucrări, în temeiul articolului 28 din directivă, completarea sau clarificarea certificatelor și a documentelor depuse.
69. Toate acestea nu exclud însă posibilitatea ca prevederile de drept intern să delege verificarea anumitor criterii de calitate unui organism specializat, la nivel național, regional sau local, sau ca, în cazuri excepționale, autoritatea contractantă să apeleze la un asemenea organism din proprie inițiativă. Această posibilitate se poate dovedi utilă nu numai atunci când se pune problema evaluării unor aspecte complexe legate de capacitatea financiară, economică și tehnică a unui executant de lucrări în raport cu un anumit contract de achiziții publice (articolele 26 și 27 din Directiva 93/37), ci, de exemplu, și în cazul în care autoritatea contractantă poate fi degrevată de sarcina verificării calității profesionale a executanților de lucrări (articolul 24 din Directiva 93/37) prin instituirea unui mecanism de verificare centralizat.
70. Organisme precum comisiile de înregistrare belgiene reprezintă asemenea autorități specializate. Acestea verifică la nivel central calitatea profesională a executanților de lucrări care doresc eventual să participe la proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice. Astfel, acestea degrevează activitatea autorităților contractante și asigură totodată un anumit grad de uniformitate a evaluărilor executanților.
71. Totuși, în măsura în care există organisme specializate, precum comisiile de înregistrare, care se ocupă de verificarea calității profesionale a executanților de lucrări din perspectiva participării acestora la proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice, trebuie să se garanteze că în acest mod nu rezultă dezavantaje pentru respectivii executanți.
– Aceasta înseamnă, pe de o parte, că participarea executanților de lucrări la o procedură de atribuire nu trebuie să fie îngreunată sau întârziată și nici nu trebuie să genereze costuri administrative suplimentare în sarcina acestora(59) .
– Pe de altă parte, la rândul său, organismul abilitat trebuie să ofere o garanție că asigură examinarea calității profesionale a executantului de lucrări în conformitate cu cerințele instituite prin directivele în vigoare în materia achizițiilor publice și cu principiile liberei prestări a serviciilor care stau la baza dispozițiilor menționate.
72. În ceea ce privește primul punct, deși în cazul de față nu a fost stabilit un termen până la care comisia de înregistrare trebuia să asigure efectuarea înregistrării, condițiile de atribuire a contractului Berlaymont prevedeau în mod clar că executanții de lucrări în cauză nu vor fi dezavantajați ca urmare a acestei proceduri. Astfel cum am indicat mai sus, pentru depunerea unei oferte, era suficient să se facă dovada că fost formulată cererea de înregistrare, iar Berlaymont 2000, ca autoritate contractantă, se obligase să nu atribuie contractul înainte de încheierea procedurilor de înregistrare (a se vedea articolul 1.G din caietul special de sarcini, în versiunea sa rectificată(60) ).
73. Mai problematic este însă al doilea punct, mai exact, garantarea respectării prevederilor din dreptul Uniunii de către comisia de înregistrare.
74. În acest context, Comisia face în mod corect referire la normele privind componența comisiilor belgiene de înregistrare. Majoritatea membrilor acestora sunt persoane numite la propunerea organizațiilor angajatorilor și ale angajaților din industria construcțiilor la nivelul provinciilor belgiene (articolul 16 alineatul 1 din Decretul regal din 1978). Deși conducerea comisiei este asigurată de un membru numit la propunerea statului (articolul 16 alineatul 2 din același decret), nu există nicio garanție că membrii numiți de stat pot preîntâmpina adoptarea unor decizii care contravin dreptului Uniunii, de exemplu, prin exercitarea unui drept de veto.
75. Chiar presupunând că membrii respectivi sunt animați de cele mai nobile intenții, modul de constituire și de funcționare a comisiilor de înregistrare pare unul părtinitor(61) . Executanții de lucrări străini, puși în situația de a li se certifica și de a li se evalua calitatea profesională de către reprezentanți ai unor potențiali concurenți și ai angajaților acestora, pot fi serios descurajați să participe la o procedură de atribuire a unor contracte de achiziții publice de lucrări în Belgia.
76. Contrar celor indicate de guvernul belgian, această aparență de părtinire nu poate fi înlăturată de simpla împrejurare că deciziile comisiei de înregistrare trebuie motivate și că pot fi atacate în justiție. Dacă un executant de lucrări străin are nevoie de înregistrare pentru a participa la o procedură concretă de atribuire a unui contract de achiziții publice, astfel cum a fost situația WIG și BPC‑WIG pentru contractul Berlaymont, acestuia nu i se poate impune să obțină în instanță înregistrarea, cu consumul considerabil de timp și de costuri pe care această cale îl presupune. În orice caz, chiar dacă instanța sesizată admite cererea executantului, respectiva hotărâre ar interveni prea târziu pentru ca acesta să mai poată participa la procedura de atribuire a contractului.
77. Așadar, date fiind modul lor de constituire și cel de funcționare prevăzute de Decretul regal din 1978, comisiile de înregistrare în ansamblu nu oferă garanții suficiente pentru respectarea dreptului Uniunii. Sarcina constatării calității profesionale a unor executanți de lucrări din alte state membre conform articolului 24 din Directiva 93/37, în materia participării la procedurile de atribuire a unui contract de achiziții publice, nu poate fi delegată unor asemenea organisme.
b) Întinderea verificării certificatelor emise în țara de origine
78. Mai este necesar să se clarifice întinderea pe care o poate avea verificarea unor certificate de conformitate fiscală și socială emise în țara de origine, precum cele prezentate de WIG în speță. Astfel cum a fost formulată întrebarea preliminară de instanța de trimitere, se are în vedere atestarea de către comisiile de înregistrare a „valabilității” certificatelor străine, însă fără a se explica mai detaliat ce presupune această procedură de atestare.
79. Părțile la procedură nu împărtășesc un punct de vedere unitar referitor la întinderea exactă a atribuțiilor de verificare ce revin comisiilor belgiene de înregistrare. În timp ce Berlaymont 2000 pornește de la premisa că aceste atribuții sunt conforme cu Directiva 93/37, Comisia le consideră vizibil mai ample decât permite Directiva 93/37. În acest sens, Comisia face trimitere la articolul 10 alineatul 2 din Decretul regal din 1978, potrivit căruia comisia de înregistrare poate impune solicitantului să prezinte documente suplimentare pe care le consideră necesare pentru a stabili dacă sunt sau nu sunt îndeplinite condițiile de înregistrare.
80. Trebuie remarcat în acest sens că atribuțiile unui organism public însărcinat cu verificarea calității profesionale a executanților de lucrări din perspectiva participării acestora la proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice trebuie interpretate și aplicate astfel încât să nu contravină prevederilor din dreptul Uniunii. Conform articolului 28 din Directiva 93/37, se poate solicita unui executant de lucrări să completeze sau să clarifice certificatele prezentate sau alte documente doar „[î]n cadrul articolelor 24-27”. În cazul în care dreptul belgian ar permite comisiilor de înregistrare să solicite executanților informații și documente care nu sunt prevăzute în Directiva 93/37, nu se poate face uz de aceste atribuții în raport cu un executant din alt stat membru(62) .
81. Conform articolului 24 alineatul (2) a doua liniuță din Directiva 93/37, autoritatea contractantă (sau, după caz, o altă autoritate competentă în sarcina căreia revine verificarea calității profesionale) „va accepta” în plus, drept „dovadă suficientă” a fiabilității unui executant de lucrări în ceea ce privește achitarea impozitelor și a contribuțiilor la asigurările sociale, certificatul emis în statul membru în cauză.
82. Însăși formularea strictă „va accepta drept dovadă suficientă” indică faptul că nu li se recunoaște nicio marjă de apreciere proprie autorităților contractante din statul membru în care are loc procedura de atribuire, în cazul în care se prezintă astfel de certificate. În consecință, autoritatea contractantă sau un alt organism însărcinat să efectueze această evaluare nu poate întreprinde verificări pe fond în ceea ce privește exactitatea faptelor atestate de autoritățile din țara de origine.
83. Această concluzie se confirmă și dacă se au în vedere valorile protejate prin libera prestare a serviciilor, ce stau la baza Directivei 93/37 și de care, după cum se știe, trebuie să se țină seama la interpretarea și la aplicarea acestei directive. Astfel, în principiu, supunând un prestator de servicii unor restricții pentru a proteja interese generale, se încalcă libera prestare a serviciilor în măsura în care aceste interese sunt deja protejate de normele pe care prestatorul trebuie să le respecte în statul membru în care este stabilit(63) . În vederea emiterii respectivelor certificate, autoritățile din țara de origine au verificat deja dacă un executant de lucrări și‑a achitat impozitele și contribuțiile la asigurările sociale în țara sa de origine; în concluzie, libera prestare a serviciilor, pe care urmărește să o aplice în practică articolul 24 din Directiva 93/37, interzice ca același fapt – respectiv fiabilitatea executanților în ceea ce privește plata impozitelor și a contribuțiilor la asigurările sociale în țara de origine – să fie reverificat pe fond de autoritățile din statul membru gazdă.
84. În definitiv, autoritatea contractantă sau organismul însărcinat să verifice fiabilitatea executanților de lucrări trebuie, așadar, să se limiteze să verifice dacă certificatul emis de țara de origine este încă valabil, dacă este original și dacă nu a fost emis de o autoritate care în mod vădit nu este abilitată în acest sens. Nu poate fi însă efectuat un control mai aprofundat decât o astfel de verificare a aspectelor evidente, deoarece autorităților statului gazdă nu le este permis să evalueze probleme de detaliu privind competențele sau procedura de emitere a certificatelor în țara de origine a executantului.
85. În mod evident, aceasta nu aduce atingere dreptului autorităților statului membru gazdă de a verifica dacă respectivul executant de lucrări și‑a onorat obligațiile de plată a impozitelor și a contribuțiilor la asigurările sociale în această țară – statul membru unde se prestează serviciul – și de a anticipa dacă acesta își va putea îndeplini obligațiile în ceea ce privește viitoare contracte de achiziții publice.
86. Pentru a rezuma, indicăm următoarele:
Articolul 24 alineatul (2) a doua liniuță din Directiva 93/37 nu interzice posibilitatea ca executanții de lucrări străini să fie obligați, ca cerință pentru participarea lor la o procedură de atribuire a unui contract de achiziții publice, să prezinte certificate emise în țara de origine, prin care se atestă că au fost achitate obligațiile de plată a impozitelor și a contribuțiilor la asigurările sociale, unui alt organism decât autoritatea contractantă, în măsura în care acest alt organism
– oferă, prin modul său de constituire și de funcționare, o garanție suficientă a respectării dreptului Uniunii și în care
– se rezumă la efectuarea unei veri ficări sumare pentru a se asigura că certificatul este încă valabil, că este original și că nu a fost emis de o autoritate care în mod vădit nu este abilitată în acest sens.
În măsura în care dreptul național permite autorității în cauză să solicite din partea executanților de lucrări informații și documente care nu sunt prevăzute în Directiva 93/37, aceasta nu poate face uz de respectivele atribuții în raport cu un executant din alt stat membru.
VI – Concluzie
87. Având în vedere considerațiile prezentate mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Curtea de Casație din Belgia după cum urmează:
„1) Libera prestare a serviciilor și Directiva 93/37 nu se opun posibilității ca, prin normele din dreptul intern sau prin normele privind procedura de cerere de ofertă, să se instituie obligația de înregistrare a executanților de lucrări din alte state membre drept cerință pentru participarea acestora la proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice, cu condiția ca:
– participarea acestor executanți de lucrări la o procedură de atribuire a unui contract de achiziții publice să nu fie nici îngreunată, nici întârziată și nici să nu genereze costuri administrative suplimentare în sarcina acestora și ca
– procedura de înregistrare să fie limitată, din punctul de vedere al obiectului său, la constatarea și la atestarea calității profesionale și a fiabilității acestor executanți de lucrări în sensul articolului 24 alineatul (1) din Directiva 93/37.
2) Articolul 24 alineatul (2) a doua liniuță din Directiva 93/37 nu interzice posibilitatea ca executanții de lucrări străini să fie obligați, ca cerință pentru participarea lor la o procedură de atribuire a unui contract de achiziții publice, să prezinte certificate emise în țara de origine, prin care se atestă că au fost achitate obligațiile de plată a impozitelor și a contribuțiilor la asigurările sociale, unui alt organism decât autoritatea contractantă, în măsura în care acest alt organism:
– oferă, prin modul său de constituire și de funcționare, o garanție suficientă a respectării dreptului Uniunii și în care
– se rezumă la efectuarea unei verificări sumare pentru a se asigura că certificatul este încă valabil, că este original și că nu a fost emis de o autoritate care în mod vădit nu este abilitată în acest sens.
În măsura în care dreptul național permite autorității în cauză să solicite din partea executanților de lucrări informații și documente care nu sunt prevăzute în Directiva 93/37, aceasta nu poate face uz de respectivele atribuții în raport cu un executant din alt stat membru.”
(1) .
(2)
–	Hotărârea din 3 aprilie 2008, Rüffert (C‑346/06, Rep., p. I‑1989); obiectul acestei cauze îl constituie posibilitatea ca întreprinzătorii care participă la proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări să fie obligați la plata remunerației stabilite în convențiile colective aplicabile la locul executării lucrărilor.
(3)
–	Denumirea „Berlaymont“ provine de la numele unei mânăstiri a ordinului Augustinilor. Pe terenul actualei clădiri a Comisiei se găsea înainte un parc de circa două hectare al mânăstirii „doamnelor din Berlaymont” (Dames du Berlaymont).
(4)
–	Directiva 93/37/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări (JO L 199, p. 54), denumită în continuare „Directiva 93/37”.
(5)
–	Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO L 134, p. 114, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116).
(6)
–	Tratatul de instituire a Comunității Europene, în versiunea modificată prin Tratatul de la Maastricht.
(7)
–	În prezent, dispozițiile referitoare la libera prestare a serviciilor sunt prevăzute, în mare parte în mod identic, la articolele 56 TFUE și 57 TFUE.
(8)
–	Publicat în Moniteur belge
din 26 iulie 1977, p. 9539 (denumit în continuare „Decretul regal din 1977”). Prevederile aplicabile au fost în vigoare până la 23 februarie 1997.
(9)
–	Publicat în Moniteur belge
din 7 octombrie 1978, p. 11707 (denumit în continuare „Decretul regal din 1978”). Decretul a fost în vigoare, în versiunea aplicabilă în speță, până la 1 august 1996.
(10)
–	Commission d’enregistrement.
(11)
–	La data în cauză, Comisia Comunităților Europene.
(12)
–	Denumită în continuare „Berlaymont 2000”.
(13)
–	Regia Administrației Imobilelor.
(14)
–	Denumit în continuare „contractul Berlaymont”.
(15)
–	Această sumă corespunde valorii de aproximativ 34,7 milioane de euro.
(16)
–	JO 1994, S 247, p. 107.
(17)
–	JO 1995, S 32, p. 13.
(18)
–	Înregistrarea WIG s‑a efectuat la 24 iulie 1995, iar cea a BPC‑WIG la 28 iulie 1995.
(19)
–	Administrația financiară (Finanzamt) Köln-Mitte.
(20)
–	„Unbedenklichkeitsbescheinigung” (certificat de conformitate fiscală), emis de AOK‑Bundesverband.
(21)
–	Conseil d’État.
(22)
–	Hotărârea nr. 79.191 a Camerei VI a Consiliului de Stat belgian.
(23)
–	Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles, număr de înregistrare 1996/7808/A.
(24)
–	Curtea de Apel din Bruxelles.
(25)
–	Hotărârea nr. 2007/2058.
(26)
–	Cour de cassation.
(27)
–	Observațiile Belgiei au privit numai a doua întrebare preliminară.
(28)
–	Hotărârea din 26 ianuarie 1993, Telemarsicabruzzo și alții (C‑320/90-C‑322/90, Rec., p. I‑393, punctul 6), Hotărârea din 17 februarie 2005, Viacom Outdoor (C‑134/03, Rec., p. I‑1167, punctul 22), Hotărârea din 6 decembrie 2005, ABNA și alții (C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 și C‑194/04, Rec., p. I‑10423, punctul 45), și Hotărârea din 8 septembrie 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional și Bwin International (denumită în continuare „Hotărârea Liga Portuguesa”, C‑42/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 40).
(29)
–	Ordonanța din 7 aprilie 1995, Grau Gomis și alții (C‑167/94, Rec., p. I‑1023, punctul 9), precum și Hotărârile ABNA și alții (citată la nota de subsol 28, punctul 46) și Liga Portuguesa (citată la nota de subsol 28, punctul 40).
(30)
–	Hotărârea din 1 aprilie 1982 Holdijk și alții (141/81-143/81, Rec., p. 1299, punctul 6), și Hotărârea din 3 mai 2007, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, Rep., p. I‑3633, punctul 20), precum și Ordonanța din 8 iulie 1998, Agostini (C‑9/98, Rec., p. I‑4261, punctul 5).
(31)
–	La data respectivă, era în vigoare versiunea Notei de informare publicată în JO 2005, C 143, p. 1. Versiunea Notei în vigoare în prezent este publicată în JO 2009, C 297, p. 1, putând fi consultată pe site‑ul internet al Curții de Justiție, la adresa http://curia.europa.eu, în secțiunea Curtea de Justiție/Procedura.
(32)
–	A se vedea în același sens Hotărârea din 10 martie 2009, Heinrich (C‑345/06, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 35), și Hotărârea Liga Portuguesa (citată la nota de subsol 28, punctule 41 și 42).
(33)
–	Hotărârea din 7 septembrie 1999, Beck și Bergdorf (C‑355/97, Rec., p. I‑4977, punctul 22), Hotărârea din 22 decembrie 2008, Regie Networks (C‑333/07, Rep., p. I‑10807, punctul 46), și Hotărârea din 8 septembrie 2009, Budejovicky Budvar (C‑478/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 63).
(34)
–	Hotărârea din 1 aprilie 2008, Gouvernement de la Communauté française și Gouvernement wallon (C‑212/06, Rep., p. I‑1683, punctul 29); a se vedea și jurisprudența citată la nota de subsol 33.
(35)
–	Din informațiile furnizate de Comisie, confirmate de guvernul belgian în cadrul ședinței, obligația înregistrării a fost abrogată prin Decretul regal din 31 iulie 2008 pentru modificarea unor decrete regale privind aplicarea Legii din 24 decembrie 1993 cu privire la achizițiile publice și la anumite contracte de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii ( Moniteur belge
din 18 august 2008, p. 43572).
(36)
–	Aceasta s‑ar putea datora faptului că obligativitatea înregistrării care face obiectul prezentei cauze a fost între timp abrogată în Belgia (a se vedea nota de subsol 35).
(37)
–	Devenite în prezent articolul 56 TFUE și articolul 57 TFUE.
(38)
–	Hotărârea din 13 decembrie 2001, DaimlerChrysler (C‑324/99, Rec., p. I‑9897, punctul 32), Hotărârea din 14 decembrie 2004, Swedish Match (C‑210/03, Rec., p. I‑11893, punctul 81), și Hotărârea din 1 octombrie 2009, HSBC Holdings și Vidacos Nominees (C‑569/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 26).
(39)
–	Hotărârea din 27 noiembrie 2001, Lombardini și Mantovani (C‑285/99 și C‑286/99, Rec., p. I‑9233, punctul 33), Hotărârea din 12 decembrie 2002, Universale-Bau și alții (C‑470/99, Rec., p. I‑11617, punctul 88), și Hotărârea din 16 decembrie 2008, Michaniki (C‑213/07, Rep., p. I‑9999, punctul 38).
(40)
–	Hotărârea Michaniki (citată la nota de subsol 39, punctul 43); în același sens, Hotărârea din 9 februarie 2006, La Cascina și alții (C‑226/04 și C‑228/04, Rec., p. I‑1347, punctul 22), și Hotărârea din 19 mai 2009, Assitur (C‑538/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 20), ambele referitoare la articolul 29 din Directiva 92/50/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări (JO L 209, p. 1) și având un conținut identic.
(41)
–	Conform unei jurisprudențe constante, normele din dreptul Uniunii referitoare la atribuirea contractelor de achiziții publice de lucrări servesc în special îndeplinirii liberei prestări a serviciilor (a se vedea Hotărârea din 15 ianuarie 1998, Mannesmann Anlagenbau Austria și alții, C‑44/96, Rec., p. I‑73, punctul 43, Hotărârea Michaniki, citată la nota de subsol 39, punctul 39, și Hotărârea din 9 iunie 2009, Comisia/Germania, C‑480/06, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 47); conform unei jurisprudențe de asemenea constante, normele din dreptul derivat trebuie interpretate și aplicate în conformitate cu dreptul primar (a se vedea Hotărârea din 13 decembrie 1983, Comisia/Consiliul, 218/82, Rec., p. 4063, punctul 15, Hotărârea din 26 iunie 2007, Ordre des barreaux francophones et germanophone și alții, C‑305/05, Rep., p. I‑5305, punctul 28, și Hotărârea din 19 noiembrie 2009, Sturgeon și alții, C‑402/07 și C‑432/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 48).
(42)
–	În acest sens a fost pronunțată Hotărârea din 10 februarie 1982, Transporoute et travaux (denumită în continuare „Hotărârea Transporoute”, 76/81, Rec., p. 417, punctele 12 și 13), având ca obiect articolul 28 din Directiva 71/305/CEE a Consiliului din 26 iulie 1971 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări (JO L 185, p. 5), anterioară Directivei 93/37.
(43)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea Transporoute (citată la nota de subsol 42, punctul 15) și Hotărârea din 26 septembrie 2000, Comisia/Franța (C‑225/98, Rec., p. I‑7445, punctul 87), ambele referitoare la Directiva 71/305.
(44)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea Transporoute (citată la nota de subsol 42, punctul 10), în care Curtea a examinat succint dacă aprobarea de înființare a unei filiale care făcea obiectul respectivei cauze poate servi la evaluarea capacității financiare și economice a societăților în vederea participării lor la procedura de atribuire a unor contracte de achiziții publice, unul dintre criteriile permise potrivit Directivei 71/305.
(45)
–	Deosebit de semnificativă în această privință este formularea de la articolul 2 punctul 11 din Decretul regal din 1978, în care se face referire la contribuțiile ce urmează a fi încasate de Oficiul Național (belgian) al Asigurărilor Sociale și de contribuțiile la Fondul (belgian) de Asigurare a Subzistenței. În schimb, îndeplinirea obligațiilor fiscale și sociale în țara de origine
face obiectul prevederilor articolului 15 punctul 4 litera a) din Decretul regal din 1977.
(46)
–	A se vedea, printre multe altele, Hotărârea din 18 noiembrie 1999, Teckal (C‑107/98, Rec., p. I‑8121, punctul 33), Hotărârea din 3 octombrie 2000, Corsten (C‑58/98, Rec., p. I‑7919, punctul 24), și Hotărârea din 23 aprilie 2009, Angelidaki și alții (C‑378/07-C‑380/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 48).
(47)
–	Hotărârea Michaniki (citată la nota de subsol 39, punctele 44, 45, 47, 55 și 63 și jurisprudența citată).
(48)
–	Hotărârea Michaniki (citată la nota de subsol 39, punctele 39, 53, 60 și 63 și jurisprudența citată).
(49)
–	Hotărârea Michaniki (citată la nota de subsol 39, punctul 41); în același sens, Hotărârile Transporoute (citată la nota de subsol 42, punctul 9) și La Cascina și alții (citată la nota de subsol 40, punctul 21).
(50)
–	Hotărârea din 22 ianuarie 2002, Canal Satélite Digital (C‑390/99, Rec., p. I‑607, punctul 39).
(51)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea Corsten (citată la nota de subsol 46, punctele 47 și 48) și Hotărârea din 11 decembrie 2003, Schnitzer (C‑215/01, Rec., p. I‑14847, punctele 36 și 37), ambele privind obligativitatea înregistrării în Registrul profesional din statul membru unde se prestează serviciul.
(52)
–	Sub acest aspect, prezenta cauză se deosebește de cauzele Corsten (hotărâre citată la nota de subsol 46) și Schnitzer (hotărâre citată la nota de subsol 51), în care obligativitatea înscrierii în Registrul profesional german genera sistematic întârzieri considerabile pentru prestarea de servicii transfrontaliere.
(53)
–	Hotărârea din 9 noiembrie 2006, Comisia/Belgia (C‑433/04, Rec., p. I‑10653).
(54)
–	Hotărârea Comisia/Belgia (citată la nota de subsol 53, punctele 13 și 14).
(55)
–	În cazul neînregistrării, era prevăzută reținerea unei sume reprezentând 15 % din prețul facturat, fiind angajată totodată răspunderea în solidar a autorității contractante pentru eventualele datorii fiscale ale societății mandatate în cuantum de 35 % din prețul total al lucrărilor de efectuat (Hotărârea Comisia/Belgia, citată la nota de subsol 53, punctele 30 și 31).
(56)
–	A se vedea mai sus, punctul 49 din prezentele concluzii.
(57)
–	Reclamantele din acțiunea principală, guvernul ceh și Comisia.
(58)
–	A se vedea mai sus, punctele 43 și 44 din prezentele concluzii.
(59)
–	A se vedea în acest sens analiza pe care am prezentat‑o cu privire la prima întrebare preliminară, în special punctul 52 din prezentele concluzii.
(60)
–	A se vedea mai sus, punctul 18 din prezentele concluzii.
(61)
–	Referitor la obligația de imparțialitate în cadrul procedurii de atribuire, a se vedea, de exemplu, Hotărârea din 13 mai 2003, Müller-Fauré și van Riet (C‑385/99, Rec., p. I‑4509, punctul 85); rezerve față de acțiunea potențialilor concurenți la procedura de atribuire au fost exprimate, de exemplu, în cadrul Hotărârii din 1 iulie 2008, MOTOE (C‑49/07, Rep., p. I‑4863, punctele 51 și 52), și al Hotărârii din 10 martie 2009, Hartlauer (C‑169/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 69); a se vedea și Hotărârea din 19 septembrie 2006, Wilson (C‑506/04, Rec., p. I‑8613, punctele 54-58), cu privire la participarea potențialilor concurenți în consilii disciplinare și de administrație.
(62)
–	În ceea ce privește obligația autorităților naționale de a respecta supremația dreptului comunitar, a se vedea Hotărârea din 22 iunie 1989, Costanzo (103/88, Rec., p. 1839, punctele 29-33), și Hotărârea din 12 ianuarie 2010, Petersen (C‑341/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 80).
(63)
–	Hotărârea din 17 decembrie 1981, Webb (279/80, Rec., p. 3305, punctul 17), Hotărârea Canal Satélite Digital (citată la nota de subsol 50, punctul 38), și Hotărârea Comisia/Belgia (citată la nota de subsol 53, punctul 37).