62014TO0819
ORDONANȚA TRIBUNALULUI (Camera a șasea)
20 aprilie 2016 (
*1
)
„Acțiune în anulare — Contract cu privire la o contribuție financiară a Uniunii în favoarea unui proiect care are ca obiectiv ameliorarea eficacității legilor care vizează combaterea discriminărilor (proiectul GendeRace) — Notă de debit — Act care nu este supus căilor de atac — Act care se înscrie într‑un cadru pur contractual de care este indisociabil — Inadmisibilitate”
În cauza T‑819/14,
Fondatsia „Mezhdunaroden tsentar za izsledvane na maltsinstvata i kulturnite vzaimodeystvia”, cu sediul în Sofia (Bulgaria), reprezentată de H. Hristev, avocat,
reclamantă,
împotriva
Comisiei Europene, reprezentată de L. Di Paolo și de V. Soloveytchik, în calitate de agenți,
pârâtă,
având ca obiect o cerere formulată în temeiul articolului 263 TFUE și prin care se urmărește anularea actului Comisiei conținut în scrisoarea din 22 august 2014 care anunță încheierea procedurii de audit și suspendarea recuperării daunelor‑interese în cadrul unui acord de grant în sprijinul unui proiect și, pe de altă parte, a notei de debit anexate acestei scrisori și emise de Comisie în vederea recuperării sumei de 34070,16 euro plătite reclamantei în cadrul aceluiași proiect,
TRIBUNALUL (Camera a șasea),
compus din domnii S. Frimodt Nielsen, președinte, F. Dehousse și A. M. Collins (raportor), judecători,
grefier: domnul E. Coulon,
dă prezenta
Ordonanță
Cadrul contractual și istoricul cauzei
1
Reclamanta, Fondatsia „Mezhdunaroden tsentar za izsledvane na maltsinstvata i kulturnite vzaimodeystvia” (Fundația „Centrul internațional pentru studiul minorităților și al interacțiunilor culturale”) este o fundație fără scop lucrativ de drept bulgar, care își desfășoară activitatea în domeniul cercetării.
2
La 18 decembrie 2006, Parlamentul European și Consiliul Uniunii Europene au adoptat Decizia nr. 1982/2006/CE privind al șaptelea program‑cadru al Comunității Europene pentru activități de cercetare, de dezvoltare tehnologică și demonstrative (2007-2013) (JO L 412, p. 1). În acest cadru, s‑a încheiat un acord de grant nr. 217237 referitor la proiectul GendeRace (denumit în continuare „acordul de grant”) între, pe de o parte, Comisia Comunităților Europene și, pe de altă parte, un consorțiu din care făcea parte, printre alții, și reclamanta. Proiectul a început la 1 februarie 2008 și s‑a terminat la 31 iulie 2010. În cadrul acestui proiect, Comisia a plătit reclamantei, cu titlu de contribuție financiară a Uniunii Europene, un cuantum total de 159570,78 euro.
3
Prin scrisoarea din 26 martie 2013, Comisia a informat reclamanta că va face obiectul unui audit cu privire la trei proiecte, printre care și proiectul GendeRace. Auditul s‑a desfășurat între 27 și 31 mai 2013.
4
La 31 mai 2013, a avut loc o ședință a auditorilor cu reclamanta. Aceștia și‑au prezentat concluziile, cu privire la care reclamanta a formulat observații.
5
Printr‑un document din data de 8 august 2013, primit de Comisie la 13 septembrie 2013 și intitulat „Observații și obiecțiuni [cu privire la] raportul de audit pentru Comisia Europeană”, reclamanta a transmis Comisiei o serie de critici referitoare la metodologia auditului și la concluziile conținute în proiectul de raport de audit.
6
La 28 noiembrie 2013, a fost prezentat Comisiei raportul de audit final. La punctul 2.1 din acest raport, care privea proiectul GendeRace, auditorii au luat notă de unele ajustări care trebuiau efectuate, de un cuantum de 45426,88 euro în favoarea Comisiei.
7
Prin scrisoarea din 16 decembrie 2013, la care era anexat raportul de audit final, Comisia a informat reclamanta despre închiderea auditului și despre faptul că achiesa la concluziile care fuseseră formulate în acest raport.
8
Prin scrisoarea din 10 martie 2014, reclamanta a comunicat Comisiei observațiile sale cu privire la concluziile auditului și deciziile sale adoptate în consecință.
9
Prin scrisoarea din 27 iunie 2014, intitulată „Punerea în aplicare a rezultatelor auditului BAEA210022 (B210‑22) și daunele‑interese”, Comisia a precizat că, în temeiul articolului II.21 din condițiile generale aplicabile acordului de grant, va proceda la recuperarea prin două note de debit a sumei de 34070,16 euro, pe de o parte, care corespunde cuantumului plătit reclamantei fără să fie datorat, și a sumei de 11967,81 euro, pe de altă parte, cu titlu de daune‑interese.
10
Prin scrisoarea din 23 iulie 2014, primită de Comisie la 1 august 2014, reclamanta i‑a comunicat acesteia din urmă că nu era de acord cu rezultatele auditului și a solicitat în mod special informații cu privire la căile de atac pentru contestarea, reducerea sau eșalonarea plății cuantumului pretins.
11
Prin scrisoarea din data de 22 august 2014 și care a fost trimisă la 1 septembrie 2014 (denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia a transmis reclamantei o notă de debit de un cuantum de 34070,16 euro (denumită în continuare „nota de debit”). În această scrisoare, Comisia a luat notă de obiecțiunile reclamantei și a precizat că ele fuseseră luate deja în considerare în raportul de audit final. Cu toate acestea, Comisia a suspendat punerea în aplicare a recuperării cuantumului pretins cu titlu de daune‑interese până la adoptarea unei decizii finale în această privință.
12
La 30 septembrie 2014, în urma unei comunicări a poștei bulgare potrivit căreia scrisoarea trimisă la 1 septembrie 2014 nu ajunsese la destinatar, Comisia i‑a trimis din nou reclamantei această scrisoare, precum și nota de debit care era anexată la ea, prin e‑mail și prin scrisoare recomandată, simultan (aceasta din urmă în data de 2 octombrie 2014). În această scrisoare, Comisia a subliniat, pentru atenționarea reclamantei, termenul în care trebuia efectuată plata notei de debit și a precizat demersurile pe care le putea face în cazul în care contul său nu era creditat la data limită, inclusiv utilizarea executării silite în conformitate cu articolul 299 TFUE. La 6 octombrie 2014, reclamanta a primit scrisoarea recomandată.
13
Prin scrisoarea din 9 octombrie 2014, reclamanta a răspuns la această scrisoare, indicând, în primul rând, că fundația era în situație de faliment și, prin urmare, nu era în măsură să plătească suma pretinsă, în al doilea rând, că ea contestase rezultatele auditului de‑a lungul procedurii și nu fusese informată cu privire la căile de atac posibile, în al treilea rând, că ea considera că i se încălcaseră drepturile și, în al patrulea rând, că va sesiza instanțele Uniunii.
14
Prin e‑mailul din aceeași zi, Comisia a informat reclamanta că toate cererile de reeșalonare a plăților trebuiau să fie adresate contabilului Direcției Generale Buget.
15
Prin scrisoarea din 13 octombrie 2014, reclamanta s‑a adresat Direcției Generale Buget pentru a obține anularea sau eșalonarea plății cuantumului pretins în nota de debit.
16
Prin scrisoarea din 24 decembrie 2014, Direcția Generală Buget a răspuns reclamantei că anularea creanței era imposibilă și i‑a propus un plan de rambursare eșalonată în tranșe a datoriei, în condițiile prevăzute la articolul 89 din Regulamentul delegat (UE) nr. 1268/2012 al Comisiei din 29 octombrie 2012 privind normele de aplicare a Regulamentului (UE, Euratom) nr. 966/2012 al Parlamentului European și al Consiliului privind normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii (JO L 362, p. 1).
17
Articolul 9 primul paragraf din acordul de grant stipulează că acesta din urmă „[este] supus [propriilor sale] dispoziții […], actelor Comunității cu privire la [al șaptelea program‑cadru], regulamentului financiar aplicabil bugetului comunitar, modalităților sale de executare și altor dispoziții de drept comunitar, și cu titlu subsidiar, […] dreptului belgian”. Pe de altă parte, în temeiul celui de al treilea paragraf al aceluiași articol, Tribunalul și, în cazul unui recurs, Curtea sunt singurele competente pentru a soluționa orice litigiu între Uniune, pe de o parte, și membrii consorțiului, pe de altă parte, cu privire la validitatea, la aplicarea sau la interpretarea acordului de grant.
18
Potrivit considerentului unic al acordului de grant, condițiile generale ale acestuia din urmă fac parte integrantă din acesta. Articolul II.21 din aceste condiții se intitulează „Rambursarea și recuperarea”. Potrivit alineatului 1 al doilea paragraf, se stipulează că, „în cazul în care o sumă datorată Uniunii [Europene] de către beneficiar trebuie recuperată după rezilierea sau încetarea unui acord de grant în temeiul [celui de al șaptelea program‑cadru], Comisia solicită rambursarea cuantumului datorat emițând un ordin de recuperare la adresa beneficiarului în cauză” și că, „[d]acă plata nu a fost efectuată la scadența prevăzută, sumele datorate Uniunii [Europene] pot fi recuperate prin deducerea lor din sumele datorate de Uniunea [Europeană] beneficiarului în cauză”. Alineatul 5 al aceleiași dispoziții prevede că, „[î]n cazul în care obligația de plată nu este onorată la data stabilită de Comisie, suma datorată este purtătoare de dobânzi la rata indicată la [articolul] II.5”.
19
Secțiunea 3 a Părții 2 din condițiile generale, alcătuită din articolele II.22-II.25, se intitulează „Controale și sancțiuni” și privește dispozițiile financiare și controalele, procedurile de audit, rambursările și sancțiunile. Articolul II.22 alineatul 1 prevede că, „în orice moment al executării proiectului și până la cinci ani după terminarea proiectului, Comisia poate dispune proceduri de audit financiar, fie prin auditori externi, fie prin înseși serviciile Comisiei, inclusiv OLAF […] Aceste proceduri de audit pot viza aspecte financiare, sistemice și altele (cum ar fi principiile contabilității și gestiunii) care privesc executarea corespunzătoare a acordului de grant”.
20
Potrivit alineatului 6 al aceleiași dispoziții, „[p]e baza concluziilor auditului, Comisia ia măsurile corespunzătoare pe care le consideră necesare, inclusiv întocmirea ordinelor de recuperare cu privire la toate sau o parte din plățile pe care le‑a efectuat și impunerea tuturor sancțiunilor aplicabile”.
Procedura și concluziile părților
21
Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 16 decembrie 2014, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
22
La 14 aprilie 2015, Comisia a depus memoriul în apărare la grefa Tribunalului.
23
Replica și duplica au fost depuse la grefa Tribunalului la 28 mai și, respectiv, la 17 iulie 2015.
24
În cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 89 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, Tribunalul (Camera a șasea) a adresat întrebări scrise părților, care au dat curs acestei cereri în termenul stabilit.
25
Reclamanta solicită Tribunalului:
—
anularea deciziei atacate și a notei de debit;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată și, cu titlu subsidiar în cazul respingerii acțiunii, să își suporte cheltuielile de judecată în aplicarea articolului 87 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul de procedură al Tribunalului din 2 mai 1991.
26
Comisia solicită Tribunalului:
—
respingerea acțiunii ca inadmisibilă și, în orice caz, ca nefondată;
—
respingerea cererii reclamantei întemeiate pe articolul 87 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991;
—
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
27
Potrivit unei jurisprudențe constante, condițiile de admisibilitate ale acțiunilor constituie cauze de inadmisibilitate de ordine publică pe care instanța Uniunii trebuie să le invoce din oficiu, dacă este cazul [a se vedea Hotărârea din 10 iulie 1990, Automec/Comisia, T‑64/89, EU:T:1990:42, punctul 41 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 8 februarie 2011, Paroc/OAPI (INSULATE FOR LIFE), T‑157/08, EU:T:2011:33, punctul 28 și jurisprudența citată].
28
În temeiul articolului 129 din Regulamentul de procedură, Tribunalul poate oricând, din oficiu, după ascultarea părților principale, să decidă să se pronunțe prin ordonanță motivată asupra cauzelor de inadmisibilitate pentru motive de ordine publică. În cauză, având în vedere înscrisurile din dosar și în special răspunsurile părților la întrebările scrise ale Tribunalului referitoare la admisibilitatea prezentei acțiuni, trebuie să se decidă, în aplicarea acestui articol, pronunțarea prin ordonanță motivată, fără continuarea procedurii, și aceasta chiar dacă o parte a solicitat organizarea unei ședințe.
29
Reclamanta solicită anularea deciziei atacate și a notei de debit în temeiul articolului 263 TFUE. Astfel, ea indică în mod neechivoc, la punctul 1 al cererii introductive, că acțiunea este întemeiată pe această din urmă dispoziție. În special, în argumentele sale cu privire la admisibilitatea acțiunii, care figurează la punctele 23-27 din cererea introductivă, ea invită Tribunalul să se îndepărteze de „jurisprudența actuală” referitoare la admisibilitatea acțiunilor întemeiate pe această dispoziție care vizează actele legate de raporturi contractuale.
30
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în cazul unui litigiu de natură contractuală, o acțiune întemeiată pe articolul 263 TFUE poate fi recalificată drept acțiune întemeiată pe articolul 272 TFUE, având în vedere prezența unei clauze compromisorii în contractul în cauză, cum este cazul în speță la articolul 9 din acordul de grant (a se vedea în acest sens Ordonanța din 12 octombrie 2011, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/ComisiaT‑353/10, EU:T:2011:589, punctele 33 și 34). Cu toate acestea, Tribunalul se consideră în imposibilitatea de a recalifica o asemenea acțiune, în special atunci când voința expresă a reclamantului de a nu își întemeia cererea pe articolul 272 TFUE se opune unei astfel de recalificări (a se vedea Hotărârea din 17 iunie 2010, CEVA/Comisia, T‑428/07 și T‑455/07, EU:T:2010:240, punctul 59 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 24 octombrie 2014, Technische Universität Dresden/Comisia, T‑29/11, EU:T:2014:912, punctul 44). Or, în speță, trebuie să se constate că voința expresă a reclamantei de a‑și întemeia cererea pe articolul 263 TFUE se opune unei eventuale recalificări a acțiunii de către Tribunal în litigiu de natură contractuală. Astfel, în măsura în care nu sunt reunite condițiile unei recalificări, acțiunea trebuie examinată ca acțiune în anulare.
31
Prin urmare, trebuie să se verifice dacă actele care fac obiectul prezentei acțiuni sunt acte susceptibile să fie atacate cu o acțiune în anulare în temeiul articolului 263 TFUE.
32
Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, acțiunea în anulare în temeiul articolului 263 TFUE este deschisă împotriva tuturor actelor adoptate de instituții, indiferent de natură sau de formă, care urmăresc să producă efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația juridică a acestuia (Ordonanța din 6 octombrie 2008, Austrian Relief Program/Comisia, T‑235/06, nepublicată, EU:T:2008:411, punctul 34, și Hotărârea din 10 aprilie 2013, GRP Security/Curtea de Conturi, T‑87/11, nepublicată, EU:T:2013:161, punctul 29).
33
Acțiunea în anulare urmărește să asigure respectarea dreptului la interpretarea și la aplicarea Tratatului FUE și ar fi, în consecință, contrar acestui obiectiv să se interpreteze restrictiv condițiile de admisibilitate a acțiunii prin limitarea obiectului acesteia numai la categoriile de acte prevăzute la articolul 288 TFUE (a se vedea Hotărârea din 9 septembrie 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Comisia, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, punctul 17 și jurisprudența citată).
34
Totuși, această competență de interpretare și de aplicare a dispozițiilor tratatului de către instanța Uniunii nu este însă aplicabilă atunci când situația juridică a reclamantului se înscrie în cadrul raporturilor contractuale al căror regim juridic este guvernat de legea națională desemnată de părțile contractante (Hotărârea din 9 septembrie 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Comisia, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, punctul 18; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 17 iunie 2010, CEVA/Comisia, T‑428/07 și T‑455/07, EU:T:2010:240, punctul 52, și Hotărârea din 10 aprilie 2013, GRP Security/Curtea de Conturi, T‑87/11, nepublicată, EU:T:2013:161, punctul 29).
35
Astfel, dacă instanța Uniunii s‑ar considera competentă să se pronunțe cu privire la anularea actelor care se înscriu într‑un cadru pur contractual, aceasta ar risca nu numai să lipsească de sens articolul 272 TFUE, care permite să se atribuie instanțelor Uniunii competența jurisdicțională în temeiul unei clauze compromisorii, dar și, în cazurile în care contractul nu ar cuprinde o astfel de clauză, să se extindă competența jurisdicțională a acestora dincolo de limitele stabilite de articolul 274 TFUE, care încredințează instanțelor naționale competența de drept comun pentru soluționarea litigiilor în care Uniunea este parte (a se vedea Hotărârea din 9 septembrie 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Comisia, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, punctul 19 și jurisprudența citată).
36
Din aceste elemente rezultă că, în cazul unui contract între un reclamant și una dintre instituții, instanțele Uniunii nu pot fi sesizate cu o acțiune în temeiul articolului 263 TFUE decât dacă actul atacat urmărește să producă efecte juridice obligatorii care se situează în afara raportului contractual dintre părți și care implică exercitarea prerogativelor de putere publică conferite instituției contractante în calitatea sa de autoritate administrativă (Hotărârea din 9 septembrie 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Comisia, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, punctul 20).
37
În această privință, trebuie subliniat că, în ipoteza în care o instituție, în special Comisia, alege, pentru alocarea contribuțiilor financiare, calea contractuală în cadrul articolului 272 TFUE, ea este obligată să rămână în interiorul acestui cadru. Astfel, Comisia are, printre altele, obligația de a evita utilizarea, în raporturile cu cocontractanții săi, a unor formulări ambigue care pot fi interpretate de aceștia ca ținând de domeniul puterilor de decizie unilaterale care depășesc stipulațiile contractuale (Hotărârea din 9 septembrie 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Comisia, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, punctul 21).
38
Admisibilitatea prezentei acțiuni trebuie apreciată în speță în lumina acestor principii.
39
Trebuie să se constate că între părți nu se contestă contextul și originea contractuale ale prezentei acțiuni. Astfel, reclamanta consideră că acțiunea în anulare este o cale legală care îi este deschisă în pofida naturii contractuale a litigiului și a faptului că nota de debit atacată este de natură administrativă.
40
Din elementele dosarului reiese că nota de debit se înscrie în contextul unei convenții între Comisie și reclamantă, întrucât nota respectivă are ca obiect recuperarea unei creanțe despre care Comisia consideră că este titular, care constă într‑o sumă plătită în beneficiul reclamantei și care corespunde unor costuri pe care Comisia le‑a considerat neeligibile în temeiul acordului de grant și pe care, așadar, nu le‑a acceptat. Mai concret, trebuie subliniate următoarele elemente:
—
în primul rând, Comisia a plătit în beneficiul reclamantei o sumă de 159570,78 euro în temeiul acordului de grant;
—
în al doilea rând, raportul de audit a fost pus în aplicare în conformitate cu articolul II.22 al condițiilor generale ale acestui acord;
—
în al treilea rând, în temeiul articolului II.21 din condițiile menționate, Comisia și‑a rezervat dreptul de a solicita unui membru al consorțiului dreptul de a rambursa orice sumă percepută fără să fie datorată sau a cărei recuperare era justificată în aplicarea acordului de grant, ceea ce a și făcut prin scrisoarea de informare prealabilă din 27 iunie 2014, solicitându‑i reclamantei să ramburseze suma de 34070,16 euro (a se vedea punctul 9 de mai sus). În această scrisoare, Comisia a invocat în mod expres articolul în cauză și a explicat calculul cuantumului în litigiu;
—
în al patrulea rând, nota de debit, sub titlul „Punerea în aplicare a rezultatelor auditului BAEA210022 (B210‑22) [referitor la] proiectul [nr. ]217237 GendeRace”, făcea trimitere la scrisoarea de informare prealabilă din 27 iunie 2014 și la scrisoarea de închidere a auditului din 16 decembrie 2013 (a se vedea punctul 7 de mai sus). Astfel, termenii notei de debit aminteau că aceasta viza recuperarea unei creanțe în temeiul acordului de grant.
41
Având în vedere aceste elemente, trebuie să se constate că Comisia a rămas în cadrul contractual și că s‑a întemeiat în special pe articolul 22 alineatele 1 și 6 din condițiile generale ale acordului de grant.
42
Pe de altă parte, niciun element nu permite să se concluzioneze că Comisia a acționat făcând uz de prerogativele sale de putere publică. Astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 40 și 41 de mai sus, nota de debit se înscrie în contextul convenției dintre Comisie și reclamantă, întrucât vizează recuperarea unei creanțe care își are temeiul în stipulațiile acordului de grant și întrucât are ca obiect valorificarea drepturilor de care beneficiază Comisia în temeiul stipulațiilor acordului respectiv. În schimb, ea nu urmărește producerea de efecte juridice, în privința reclamantei, care și‑ar avea originea în exercitarea de către Comisie a unor prerogative de putere publică a căror titulară ar fi în temeiul dreptului Uniunii. Prin urmare, nota de debit trebuie considerată în speță ca fiind indisociabilă de raporturile contractuale existente între Comisie și reclamantă.
43
Prin urmare, nici referirea la dreptul Uniunii la articolul 9 primul paragraf din acordul de grant, nici eventualul paralelism, astfel cum îl invocă reclamanta, între dispozițiile acordului de grant și anumite acte normative nu pot permite calificarea actelor contestate în speță drept acte adoptate de Comisie în calitate de autoritate publică. În orice caz, trebuie amintit că clauzele contractuale, împreună cu legea aplicabilă contractului și sub egida sa, fac parte dintre regulile care guvernează raportul contractual și că interpretarea unui contract în raport cu dispozițiile dreptului aplicabil nu se justifică decât în cazul unei incertitudini privitoare la conținutul unui contract sau la semnificația anumitor clauze din acesta (a se vedea prin analogie Hotărârea din 19 noiembrie 2008, Comisia/Premium, T‑316/06, nepublicată, EU:T:2008:514, punctul 53 și jurisprudența citată).
44
În sprijinul argumentului potrivit căruia nota de debit produce efecte juridice obligatorii în privința sa, reclamanta invocă în mod special mențiunile care figurează în aceasta sub titlul „Condiții de plată” și care au următorul cuprins:
„1.
Toate cheltuielile bancare sunt în sarcina dumneavoastră […]
2.
Comisia își rezervă dreptul, după informarea prealabilă, de a efectua față de cealaltă parte recuperarea prin compensare, în prezența unor creanțe reciproce, certe, lichide și exigibile.
3.
În cazul necreditării contului Comisiei la data limită, creanța constatată de Uniune este purtătoare de dobândă la rata aplicată de Banca Centrală Europeană operațiunilor sale principale de refinanțare, astfel cum este publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, seria C, în vigoare în prima zi calendaristică a lunii corespunzătoare datei limită, și anume 10-2014, +3,5 puncte procentuale.
4.
În cazul necreditării contului Comisiei la data limită, Comisia își rezervă dreptul:
—
de a executa orice garanție financiară furnizată în prealabil;
—
de a proceda la executarea silită fie prin adoptarea unui titlu executoriu în conformitate cu articolul 299 [TFUE], fie prin introducerea unei acțiuni judecătorești;
—
de a semnala lipsa plății într‑o bază de date accesibilă ordonatorilor bugetului Uniunii până la plata în totalitate;
—
de a face public numele oricărui debitor obligat la plată printr‑o hotărâre judecătorească.”
45
Trebuie să se constate că aceste mențiuni sunt așa‑zis identice cu cele analizate de Curte în Hotărârea din 9 septembrie 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Comisia (C‑506/13 P, EU:C:2015:562), pronunțată în timpul prezentei proceduri și cu privire la care părțile au fost audiate de Tribunal în cadrul măsurilor de organizare a procedurii. Astfel, invitată să își precizeze poziția în principal cu privire la același argument cu cel invocat în speță, Curtea a constatat că acest tip de mențiuni nu poate determina calificarea notei de debit drept act definitiv (Hotărârea din 9 septembrie 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Comisia, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, punctele 25 și 26).
46
Desigur, astfel cum susține reclamanta în răspunsul său la întrebările scrise adresate de Tribunal, în Hotărârea din 9 septembrie 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Comisia (C‑506/13 P, EU:C:2015:562), Curtea a reproșat Comisiei utilizarea unei formulări ambigue în nota de debit. Cu toate acestea, astfel cum a subliniat Tribunalul, asemenea indicații referitoare la dobânzile aferente creanței constatate în caz de neplată la data limită, la posibila recuperare prin compensare sau prin executarea unei garanții furnizate în prealabil, precum și la posibilitățile de executare silită și de înscriere într‑o bază de date accesibilă ordonatorilor de credite ai bugetului Uniunii, chiar dacă sunt redactate într‑un mod care poate lăsa impresia că este vorba despre un act definitiv al Comisiei, ar putea, în orice caz și prin natura lor, să aibă numai un caracter pregătitor pentru un act al Comisiei privind executarea creanței constatate, din moment ce, în nota de debit, Comisia nu adoptă o poziție referitoare la mijloacele pe care intenționează să le pună în aplicare pentru recuperarea creanței menționate, majorată cu dobânzi de întârziere începând de la data limită de plată stabilită în nota de debit (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 aprilie 2008, Cestas/Comisia, T‑260/04, EU:T:2008:115, punctele 74-76, și Ordonanța din 12 octombrie 2011, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Comisia, T‑353/10, EU:T:2011:589, punctul 30).
47
Aceeași situație se regăsește în ceea ce privește indicațiile referitoare la mijloacele de recuperare posibile, astfel cum figurează în ultimul alineat al scrisorii Comisiei din 27 iunie 2014 (a se vedea punctul 9 de mai sus). În răspunsul la întrebările scrise adresate de Tribunal, reclamanta susține că adoptarea tuturor măsurilor detaliate în această scrisoare nu este supusă realizării niciunei alte condiții decât neplata sumei în litigiu în termenul stabilit. Trebuie să se constate că Comisia nu a luat o poziție definitivă cu privire la acestea, ci doar a evocat recurgerea eventuală la recuperarea creanței sale pe calea compensației sau prin executare silită. Considerații analoage se aplică scrisorii din 30 septembrie 2014 (a se vedea punctul 12 de mai sus), care a fost invocată și de reclamantă în răspunsul la întrebările scrise adresate de Tribunal.
48
Dată fiind natura pregătitoare a notei de debit, trebuie înlăturat argumentul reclamantei potrivit căruia dintre cele patru posibilități menționate în nota respectivă la alineatul 4 care figurează sub titlul „Condiții de plată”, în practică, numai două posibilități erau de luat în considerare în împrejurările cauzei, printre care amenințarea unei executări silite (a se vedea punctul 44 de mai sus).
49
Din cele ce precedă rezultă că Tribunalul nu poate fi sesizat în mod valabil cu prezenta acțiune în temeiul articolului 263 TFUE, întrucât nota de debit se înscrie într‑un cadru pur contractual de care este indisociabilă și nu produce efecte juridice obligatorii care le depășesc pe cele care decurg din acordul de grant și care ar implica exercitarea prerogativelor de putere publică conferite Comisiei în calitatea sa de autoritate administrativă.
50
Aceeași situație se regăsește în ceea ce privește decizia atacată, care se înscrie în același cadru și a cărei funcție esențială este de a transmite nota de debit. În ceea ce privește procedura paralelă prin care se urmărește recuperarea daunelor‑interese, decizia atacată comunică suspendarea efectivă a acesteia până la adoptarea unei decizii definitive în viitor. Astfel, ea nu poate face obiectul unei cereri în anulare în temeiul articolului 263 TFUE, având în vedere principiile rezultate din jurisprudența citată la punctele 32 și 35 de mai sus.
51
Rezultă că acțiunea în anulare trebuie să fie respinsă în totalitate ca fiind inadmisibilă.
52
În orice caz, inadmisibilitatea prezentei acțiuni ca acțiune în anulare nu are ca efect să o lipsească pe reclamantă de dreptul la o cale de atac jurisdicțională efectivă, întrucât, în cazul în care consideră că are dreptate, poate să își apere poziția în cadrul unei acțiuni formulate pe un temei contractual în conformitate cu articolul 272 TFUE.
53
În aceste împrejurări, nu mai este necesară pronunțarea cu privire la cauza de inadmisibilitate invocată de Comisie în memoriul în apărare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
54
Reclamanta solicită Tribunalului să oblige Comisia la plata cheltuielilor de judecată chiar în cazul în care ar respinge acțiunea, în temeiul articolului 87 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991. Reclamanta afirmă că a fost obligată să formuleze o acțiune, pe de o parte, din cauza caracterului inexact și ambiguu al notei de debit emise de Comisie și, pe de altă parte, din cauza faptului că nu a primit nicio informație din partea acesteia din urmă cu privire la procedura căii de atac împotriva deciziei de recuperare a cuantumului în litigiu. Comisia i‑ar fi cauzat în mod deliberat cheltuielile prezentei acțiuni.
55
Comisia răspunde că nu a obligat‑o pe reclamantă să efectueze cheltuieli nejustificate sau șicanatoare și că, prin urmare, cererea acesteia din urmă trebuie respinsă. Ea pretinde că i‑a furnizat clarificări cu privire la toate chestiunile de procedură. În plus, din înscrisurile sale ar reieși că reclamanta cunoștea suficient jurisprudența referitoare la admisibilitatea acțiunilor în anulare formulate împotriva notelor de debit. Aceasta din urmă ar fi riscat în mod deliberat prin introducerea prezentei acțiuni.
56
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Cu toate acestea, potrivit articolului 135 alineatul (1) din același regulament, pentru motive excepționale, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile de judecată.
57
În speță, reclamanta a căzut în pretenții în ceea ce privește acțiunea sa. Pe de altă parte, nu s‑a dovedit că Comisia îi cauzase efectuarea cheltuielilor șicanatoare sau nejustificate în sensul articolului 135 alineatul (2) din Regulamentul de procedură.
58
Trebuie să se țină seama însă de comportamentul Comisiei, care a inclus în nota de debit indicații al căror caracter ambiguu fusese deja constatat de Tribunal în alte cauze (a se vedea în acest sens Ordonanța din 12 octombrie 2011, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Comisia, T‑353/10, EU:T:2011:589, punctul 30, și Hotărârea din 9 iulie 2013, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Comisia, T‑552/11, nepublicată, EU:T:2013:349, punctul 29). Prin urmare, se va realiza o justă apreciere a circumstanțelor speței prin obligarea fiecărei părți la suportarea propriilor cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a șasea)
dispune:
1)
Respinge acțiunea ca inadmisibilă.
2)
Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.
Luxemburg, 20 aprilie 2016.
Grefier
E. Coulon
Președinte
S. Frimodt Nielsen
(
*1
)	Limba de procedură: bulgara.