62018CC0823
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL GIOVANNI PITRUZZELLA
prezentate la 4 iunie 2020 (
1
)
Cauza C‑823/18 P
Comisia Europeană
împotriva
GEA Group AG
„Recurs – Înțelegeri – Stabilizatori termici – Anularea deciziei de modificare a amenzii stabilite prin decizia inițială de constatare a încălcării – Aplicarea plafonului de 10 % din cifra de afaceri în privința uneia dintre entitățile care compun întreprinderea – Incidență asupra răspunderii solidare pentru plata amenzii – Noțiunea de întreprindere – Data exigibilității amenzii în cazul modificării”
1.
Prin recursul care face obiectul prezentelor concluzii, Comisia solicită anularea Hotărârii din 18 octombrie 2018, GEA Group/Comisia (
2
).
I. Istoricul cauzei
2.
GEA Group AG (denumită în continuare „GEA”) a rezultat din fuziunea, în anul 2005, dintre Metallgesellschaft AG (denumită în continuare „MG”) și o altă societate. MG era societatea‑mamă, care deținea anterior anului 2000, direct sau prin intermediul filialelor, Chemson Gesellschaft für Polymer‑Additive mbH (denumită în continuare „OCG”) și Polymer‑Additive Produktions- und Vertriebs GmbH (denumită în continuare „OCA”). La 17 mai 2000, MG a cedat OCG, care a fost redenumită Aachener Chemische Werke Gesellschaft für glastechnische Produkte und Verfahren mbH (denumită în continuare „ACW”). După dizolvarea sa în luna mai a anului 2000, activitățile OCA au fost preluate de o societate denumită, începând de la 30 august 2000, Chemson Polymer‑Additive AG (denumită în continuare „CPA”), care în prezent nu mai face parte din grupul a cărui societate‑mamă era reclamanta.
3.
În cadrul Deciziei din 11 noiembrie 2009 (denumită în continuare „Decizia din 2009”), Comisia a considerat că un anumit număr de întreprinderi încălcaseră articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) prin participarea la două serii de acorduri și de practici concertate anticoncurențiale care acopereau teritoriul SEE și care se refereau, pe de o parte, la sectorul stabilizatorilor din staniu și, pe de altă parte, la sectorul uleiului de soia epoxidat și al esterilor (denumit în continuare „sectorul ESBO/esteri”) (
3
).
4.
La articolul 1 alineatul (2) litera (k), Decizia din 2009 a reținut că GEA poartă răspunderea pentru încălcările săvârșite pe piața sectorului ESBO/esteri în perioada cuprinsă între 11 septembrie 1991 și 17 mai 2000. Răspunderea sa a fost reținută pentru toată perioada încălcării, în calitate de succesor al MG, pe de o parte, pentru încălcarea săvârșită de OCG în perioada cuprinsă între 11 septembrie 1991 și 17 mai 2000 și, pe de altă parte, pentru încălcarea săvârșită de OCA în perioada cuprinsă între 13 martie 1997 și 17 mai 2000. ACW a fost sancționată, în calitate de succesor al OCG, pentru încălcarea săvârșită de aceasta din urmă pe toată perioada încălcării, și anume perioada cuprinsă între 11 septembrie 1991 și 17 mai 2000, și pentru încălcarea săvârșită de OCA în perioada cuprinsă între 30 septembrie 1999 și 17 mai 2000, când părțile sociale ale acesteia din urmă erau deținute în proporție de 100 % de OCG [articolul 1 alineatul (2) litera (m) din Decizia din 2009]. În calitate de succesor al OCA, CPA a fost sancționată, pe de o parte, pentru încălcarea săvârșită de OCA în perioada cuprinsă între 13 martie 1997 și 17 mai 2000 și, pe de altă parte, pentru încălcarea săvârșită de OCG în perioada cuprinsă între 30 septembrie 1995 și 30 septembrie 1999, când părțile sociale ale acesteia din urmă erau deținute în proporție de 100 % de OCA [articolul 1 alineatul (2) litera (l) din Decizia din 2009].
5.
Potrivit articolului 2 al doilea paragraf punctele (31) și (32) din Decizia din 2009:
„Pentru încălcarea (încălcările) din [sectorul ESBO/esteri], se impun următoarele amenzi:
(31)
GEA, ACW și CPA sunt răspunzătoare în solidar pentru suma de 1913971 de euro;
(32)
GEA și ACW sunt răspunzătoare în solidar pentru suma de 1432229 de euro […]”
6.
GEA a introdus la Tribunal o acțiune împotriva Deciziei din 2009. Tribunalul a respins acțiunea prin Hotărârea din 15 iulie 2015, GEA Group/Comisia (
4
).
7.
La 15 decembrie 2009, ACW, care la data adoptării Deciziei din 2009 nu mai era filiala GEA, a atras atenția Comisiei asupra faptului că amenda care i‑a fost aplicată prin Decizia din 2009 depășea plafonul de 10 % din cifra sa de afaceri prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 (
5
).
8.
La 8 februarie 2010, Comisia a adoptat o decizie de modificare a Deciziei din 2009 (
6
) (denumită în continuare „Decizia din 2010”). Comisia a considerat că amenda la care ACW a fost obligată în solidar, pe de o parte, cu GEA și cu CPA și, pe de altă parte, cu GEA depășea plafonul de 10 %, astfel încât era necesar ca Decizia din 2009 să fie modificată [a se vedea considerentul (2) al Deciziei din 2010]. Comisia a precizat de asemenea că cuantumul amenzii aplicate GEA și CPA rămânea nemodificat, însă cel al amenzii aplicate ACW trebuia redus, precum și că Decizia din 2010 nu avea nicio incidență asupra celorlalte destinatare ale Deciziei din 2009. Articolul 1 din Decizia din 2010 a modificat articolul 2 al doilea paragraf din Decizia din 2009, după cum urmează:
„Articolul 2 [punctul] (31) se înlocuiește cu textul următor:
«(31) a) [GEA], [ACW] și [CPA] sunt obligate [în solidar] la plata sumei de 1086129 [de euro];
(31) b) [GEA] și [CPA] sunt obligate [în solidar] la plata sumei de 827842 [de euro]».
Articolul 2 [punctul] (32) se înlocuiește cu textul următor:
«(32) [GEA] este obligată la plata sumei de 1432229 [de euro]».”
9.
În urma acțiunii formulate de GEA, prin Hotărârea din 15 iulie 2015, GEA Group/Comisia (
7
), Tribunalul a anulat Decizia din 2010 în ceea ce o privea pe reclamantă. Tribunalul a considerat că Comisia a încălcat dreptul la apărare al GEA, întrucât a adoptat Decizia din 2010 fără a‑i da posibilitatea să își prezinte observațiile.
10.
Prin scrisoarea din 5 februarie 2016, Comisia a informat GEA cu privire la intenția sa de a adopta o nouă decizie și a invitat‑o, împreună cu ACW și cu CPA, să prezinte observații scrise. La 24 martie 2016, GEA a transmis Comisiei observațiile sale scrise. Prin scrisoarea din 2 mai 2016, Comisia a răspuns la observațiile reclamantei.
11.
La 29 iunie 2016, Comisia a adoptat o a doua decizie de modificare a Deciziei din 2009 (
8
) (denumită în continuare „decizia în litigiu”). Articolul 1 din această decizie a preluat fără modificări articolul 1 din Decizia din 2010. Articolul 2 din decizia în litigiu a stabilit la 10 mai 2010 data exigibilității amenzilor.
II. Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
12.
La 8 septembrie 2016, GEA a introdus o acțiune împotriva deciziei în litigiu. Prin intermediul acțiunii formulate, aceasta a solicitat Tribunalului, cu titlu principal, anularea deciziei în litigiu și, cu titlu subsidiar, reducerea cuantumului amenzii și stabilirea unei noi date, ulterioară adoptării deciziei în litigiu, pentru plata amenzii și pentru stabilirea momentului la care încep să curgă dobânzile de întârziere.
13.
În susținerea acțiunii, GEA a formulat cinci motive. Aceasta a invocat, prin intermediul primului motiv, încălcarea normelor privind prescripția, prin intermediul celui de al doilea motiv, încălcarea articolului 266 TFUE și a dreptului la apărare, prin intermediul celui de al treilea motiv, încălcarea articolului 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003, prin intermediul celui de al patrulea motiv, încălcarea principiului egalității de tratament și, prin intermediul celui de al cincilea motiv, abuzul de putere și lipsa motivării. Comisia a invocat excepția inadmisibilității acțiunii din cauza lipsei interesului GEA de a exercita acțiunea.
14.
În hotărârea atacată, Tribunalul a respins mai întâi excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie. În această privință, Tribunalul a considerat, pe de o parte, că Decizia din 2010, ulterior anulată, și decizia în litigiu au intervenit în ceea ce privește stabilirea raporturilor externe de solidaritate dintre GEA, ACW și CPA, modificând astfel situația juridică a acestora, și, pe de altă parte, că acțiunea ar fi putut conduce la o repartizare a cuantumului amenzilor aplicate GEA mai favorabilă acesteia din urmă (
9
).
15.
Pe fond, Tribunalul a examinat, în primul rând, al patrulea motiv al acțiunii, îndreptat împotriva articolului 1 din decizia în litigiu și întemeiat pe încălcarea principiului egalității de tratament, pe care l‑a admis (
10
). În al doilea rând, Tribunalul a examinat primul aspect al celui de al cincilea motiv al acțiunii, întemeiat pe abuzul de putere care ar fi afectat articolul 2 din decizia în litigiu, prin care Comisia a stabilit la 10 mai 2010 data exigibilității amenzilor aplicate GEA, ACW și CPA. Tribunalul a apreciat că și acest aspect este fondat și, prin urmare, a anulat decizia în întregime și a obligat Comisia la plata cheltuielilor de judecată.
III. Procedura în fața Curții și concluziile părților
16.
Prin actul depus la grefa Curții la 27 decembrie 2018, Comisia a introdus recursul care face obiectul prezentelor concluzii. Procedura scrisă a făcut obiectul a două schimburi de memorii. Curtea a adresat întrebări părților, solicitând un răspuns scris. Părțile au răspuns la întrebări în termenele stabilite. Părțile și‑au prezentat observațiile orale în ședința din fața Curții din 5 februarie 2020.
17.
În cadrul recursului formulat, Comisia solicită Curții anularea hotărârii atacate și obligarea GEA la plata tuturor cheltuielilor de judecată aferente procedurii în fața Curții și celei în primă instanță. GEA solicită Curții respingerea recursului și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
IV. Analiză
A.
Cu privire la admisibilitate
1. Argumentele părților
18.
GEA invocă excepția inadmisibilității recursului din cauza lipsei interesului Comisiei de a exercita calea de atac. Aceasta consideră că, chiar în cazul în care Curtea ar admite recursul, Comisia nu ar mai fi îndreptățită să solicite plata amenzii. Pe de o parte, Decizia din 2009 nu ar constitui un temei juridic valid în acest sens, întrucât în decizia menționată atât amenda, cât și răspunderea solidară a ACW, a CPA și a GEA au fost stabilite în mod eronat. Pe de altă parte, termenul legal de 10 ani prevăzut la articolul 25 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1/2003 pentru stabilirea amenzii ar fi expirat înainte de adoptarea deciziei în litigiu (
11
).
19.
Comisia răspunde că excepția ridicată de GEA trebuie respinsă ca inadmisibilă, întrucât invocă aspecte de nelegalitate a hotărârii atacate în memoriul în răspuns, iar nu în cadrul unui recurs autonom sau incident, contrar dispozițiilor articolului 174 din Regulamentul de procedură al Curții. Pe fond, Comisia susține că are un interes de a exercita calea de atac împotriva hotărârii atacate, în măsura în care prin aceasta din urmă a fost anulată o decizie care produce efecte juridice în privința întreprinderilor destinatare și au fost formulate concluzii eronate cu privire la răspunderea solidară și cu privire la dreptul Comisiei de a stabili data exigibilității amenzilor.
2. Apreciere
20.
Potrivit unei jurisprudențe constante, existența unui interes al recurentului de a exercita calea de atac presupune ca recursul, prin rezultatul său, să poată aduce un beneficiu părții care l‑a intentat (
12
).
21.
GEA consideră, în primul rând, că, întrucât dreptul Comisiei de a aplica o amendă era prescris la data adoptării deciziei în litigiu, eventuala admitere a recursului nu ar aduce niciun beneficiu Comisiei (
13
). În această privință, arătăm că, chiar admițând că, așa cum susține GEA, decizia în litigiu a fost adoptată după expirarea termenului de 10 ani prevăzut la articolul 25 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1/2003, o astfel de împrejurare nu permite, în sine, să se concluzioneze că a intervenit prescripția. Astfel, potrivit dispoziției menționate, termenul de prescripție pentru aplicarea amenzilor expiră cel târziu în ziua în care o perioadă de 10 ani s‑a scurs din ziua încetării încălcării „fără să se fi aplicat o amendă […] de către Comisie”. Or, în speță, nu se contestă faptul că GEA a fost sancționată pentru încălcarea săvârșită pe piața sectorului ESBO/esteri prin Decizia din 2009, adoptată în termenul de 10 ani prevăzut la articolul 25 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1/2003. Din punctul de vedere al aplicării termenelor de prescripție, faptul că cuantumul maxim al sancțiunii aplicate a fost stabilit în mod eronat pentru una dintre entitățile care compuneau întreprinderea care răspunde pentru încălcare, din cauza depășirii plafonului de 10 % din cifra de afaceri prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, și că, pentru acest motiv, Comisia a decis să modifice dispozitivul deciziei menționate pentru a corecta eroarea nu are nicio influență asupra momentului în care a fost exercitată competența de sancționare a Comisiei (
14
). Astfel, nici Decizia din 2010, nici decizia în litigiu nu au modificat decizia Comisiei, cuprinsă în Decizia din 2009 și adoptată în conformitate cu articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, de a aplica o amendă întreprinderii constituite din ACW, CPA și GEA (
15
) și nici nu au modificat cuantumul amenzii aplicate GEA, ci doar au redus cuantumul până la concurența căruia se putea considera că răspunde ACW, redefinind raporturile de răspundere solidară și de răspundere exclusivă dintre cele trei entități în cauză. Așadar, dat fiind că decizia în litigiu nu poate fi considerată o nouă decizie de aplicare a unei amenzi, argumentul invocat de GEA potrivit căruia anularea acestei decizii nu ar aduce niciun beneficiu Comisiei din cauza intervenirii prescripției trebuie respins, întrucât se întemeiază pe o premisă eronată.
22.
În al doilea rând, GEA susține că, întrucât hotărârea atacată ar „reactiva” în privința sa dispozitivul Deciziei din 2009, astfel cum a fost modificat, în ceea ce privește CPA și ACW, prin Decizia din 2010, și întrucât Comisia consideră că Decizia din 2009 constituie, prin ea însăși, temeiul juridic al amenzii aplicate GEA, această instituție nu ar avea niciun interes să solicite anularea hotărârii atacate. Și acest argument trebuie respins. În această privință, este suficient să arătăm că prin anularea hotărârii atacate s‑ar repune în vigoare decizia în litigiu, prin care Comisia, modificând Decizia din 2009, a redefinit, pe de o parte, răspunderea solidară și exclusivă a GEA pentru plata amenzii aplicate acestei societăți, CPA și ACW, ca urmare a reducerii amenzii aplicate acesteia din urmă și a Deciziei din 2010, anulată numai în privința GEA, și, pe de altă parte, a stabilit o nouă dată a exigibilității amenzii aplicate GEA, aliniind‑o la cea deja aplicabilă CPA și ACW în temeiul Deciziei din 2010. Or, independent de orice alt considerent, decizia în litigiu urmărește în principal obiective care țin de securitatea juridică și de buna administrare. Așadar, nu se poate nega că Comisia are un interes de a exercita calea de atac împotriva hotărârii prin care s‑a dispus anularea acestei decizii.
23.
În sfârșit, din dosarul cauzei reiese că, la 22 iulie 2016, GEA a plătit sumele corespunzătoare amenzii aplicate împotriva sa, în executarea deciziei în litigiu și cu titlu provizoriu, în timp ce acțiunea împotriva acestei decizii era pendinte pe rolul Tribunalului. După anularea deciziei în litigiu prin hotărârea atacată, GEA a solicitat Comisiei rambursarea sumelor respective, care a fost însă refuzată. Ulterior, GEA a formulat o acțiune împotriva deciziei prin care Comisia i‑a respins solicitarea (
16
), susținând, pe de o parte, că, potrivit articolului 266 TFUE, această instituție este obligată să execute hotărârea atacată, restituind sumele plătite pentru a se conforma deciziei în litigiu, și, pe de altă parte, că, prin refuzarea rambursării, Comisia continuă de fapt să aplice decizia în litigiu, în pofida faptului că a fost anulată de Tribunal. Or, în cazul în care Curtea ar anula hotărârea atacată, decizia în litigiu ar produce din nou efecte juridice, dispărând astfel temeiul de fapt și de drept al acțiunii formulate de GEA. Așadar, și sub acest aspect, Comisia are un interes de a exercita calea de atac împotriva hotărârii atacate.
24.
Pentru motivele prezentate mai sus, apreciem că excepția inadmisibilității recursului din cauza lipsei unui interes al Comisiei de a exercita calea de atac, invocată de GEA, este nefondată și, prin urmare, trebuie respinsă.
B.
Cu privire la fond
25.
În susținerea recursului formulat, Comisia invocă două motive. Prin intermediul primului motiv, aceasta susține că Tribunalul nu a aplicat corect principiul egalității de tratament și nu a ținut seama de jurisprudența referitoare la noțiunea de întreprindere, la răspunderea solidară și la consecințele unei reduceri a amenzii care a fost acordată unei filiale. Prin intermediul celui de al doilea motiv, Comisia reproșează Tribunalului că a reținut în mod eronat că termenul de plată a unei amenzi reîncepe să curgă, în privința tuturor persoanelor juridice care fac parte dintr‑o întreprindere care răspunde în solidar, de la data notificării unei decizii de modificare prin care se reduce amenda numai în privința uneia dintre acestea.
1. Cu privire la primul motiv de recurs
a) Hotărârea atacată
26.
Primul motiv de recurs este îndreptat împotriva punctelor 106-111 din hotărârea atacată.
27.
După ce a amintit, la punctul 105 din această hotărâre, că, potrivit tezei susținute de GEA, Comisia ar fi putut repartiza în mod diferit între codebitorii solidari, și anume GEA însăși, ACW și CPA, reducerea părții amenzii la plata căreia ACW era obligată inițial, Tribunalul a afirmat, la punctul 106 din aceeași hotărâre, că, „în măsura în care egalitatea de tratament trebuie să fie verificată ținându‑se seama nu numai de amenda aplicată în solidar [ACW, CPA și GEA], ci și de amenda aplicată în solidar [ACW și GEA], trebuie să se considere că, în speță, Comisia nu și‑a respectat obligațiile care îi revin în temeiul principiului egalității de tratament”. Potrivit Tribunalului, pe de o parte, GEA și CPA se aflau într‑o situație similară, în sensul că ambele erau societăți obligate în solidar cu ACW la plata unei amenzi (
17
). Pe de altă parte, Comisia „ar fi putut negreșit să stabilească diferit partea din amendă la plata căreia [ACW și GEA] erau obligate în solidar, pentru a limita partea din amendă la care aceasta din urmă putea fi obligată de una singură” (
18
), prin repartizarea reducerii cuantumului amenzii aplicate ACW „în mod proporțional în cadrul celor două raporturi de solidaritate în cauză” (
19
). Astfel, pe de o parte, „cuantumul total al amenzilor la care [ACW] putea fi obligată față de Comisie nu ar fi depășit 10 % din cifra sa de afaceri și, pe de altă parte, această reducere ar fi fost repartizată în mod echitabil între amenda aplicată în solidar [ACW și GEA] și amenda aplicată în solidar [GEA, ACW și CPA]”. În continuare, la punctul 111 din hotărârea atacată, Tribunalul a concluzionat că, întrucât a aplicat reducerea cuantumului amenzii efectuată în avantajul ACW numai asupra amenzii aplicate în solidar reclamantei, CPA și ACW, Comisia a încălcat principiul egalității de tratament, fără nicio justificare obiectivă.
b) Argumentele părților
28.
Comisia reproșează Tribunalului că a urmat, la punctele 106-111 din hotărârea atacată, un raționament insuficient și contradictoriu. În special, potrivit Comisiei, nu reiese în mod clar nici care este obiectul repartizării între cele două raporturi de solidaritate, sugerate de Tribunal la punctul 109 din hotărârea atacată – cuantumul corespunzător reducerii amenzii care a fost acordată în favoarea ACW sau cel corespunzător amenzii reduse –, nici modul în care trebuia efectuată o astfel de repartizare.
29.
În măsura în care prin această hotărâre se reproșează Comisiei că nu a redus partea din amendă care ține de răspunderea exclusivă a GEA, prin limitarea răspunderii solidare a GEA, a CPA și a ACW cu privire la partea din amendă care era comună acestor entități, Comisia arată că o astfel de repartizare ar fi fost contrară noțiunilor de întreprindere și de răspundere solidară. Prin adoptarea unui raționament analog cu teoria repartizării interne a răspunderii solidare, elaborată de Tribunal în Hotărârea din 3 martie 2011, Siemens și VA Tech Transmission & Distribution/Comisia (
20
) (denumită în continuare „Hotărârea Siemens pronunțată de Tribunal”), și respinsă de Curte în Hotărârea din 10 aprilie 2014, Comisia/Siemens Österreich și alții (
21
) (denumită în continuare „Hotărârea Siemens pronunțată de Curte”), și prin Hotărârea din 10 aprilie 2014, Areva/Comisia (
22
) (denumită în continuare „Hotărârea Areva”), Tribunalul recomandă de fapt, potrivit Comisiei, eliminarea raportului extern de solidaritate dintre entitățile care fac parte din aceeași întreprindere în ceea ce privește anumite părți din amendă. Comisia subliniază că, în Decizia din 2009, ea a aplicat regula pe care o urmează în toate cazurile în care persoane juridice care fac parte din aceeași întreprindere sunt sancționate cu amenzi la niveluri diferite și care constă în a considera că toate entitățile în cauză răspund în solidar până la concurența nivelului amenzii mai reduse.
30.
Comisia susține de asemenea că, prin separarea în mod artificial a două grupuri de entități care răspund în solidar și prin aplicarea în privința acestor entități a principiului egalității de tratament, Tribunalul a tratat ca întreprinderi diferite entitățile care fac parte din aceeași unitate economică. Or, pe de o parte, în cauzele de concurență, acest principiu se aplică în mod normal numai între întreprinderi distincte, obligate prin aceeași decizie pentru săvârșirea aceleiași încălcări. Pe de altă parte, Tribunalul ar fi încălcat el însuși principiul menționat atunci când a tratat în mod diferit situații comparabile, în măsura în care a anulat răspunderea solidară a GEA, a CPA și a ACW pentru o parte din amenda aplicată.
31.
Prin faptul că a imputat Comisiei că nu a limitat partea din amendă pentru care GEA putea să răspundă individual, Tribunalul ar fi încălcat de asemenea principiul potrivit căruia o reducere a amenzii care este acordată unei entități care face parte dintr‑o întreprindere, pentru împrejurări care se aplică în mod individual entității respective, nu are niciun efect asupra amenzii și nici asupra răspunderii celorlalte persoane juridice care compun întreprinderea, principiu confirmat de Curte în Hotărârea din 26 noiembrie 2013, Kendrion/Comisia (
23
) (denumită în continuare „Hotărârea Kendrion”).
32.
Comisia precizează de asemenea că cuantumul maxim al amenzii la plata căruia era obligată în solidar fiecare societate nu corespunde unei perioade determinate de participare la încălcare și că decizia în litigiu nu a modificat stabilirea răspunderii GEA, a CPA și a ACW care rezultă din Decizia din 2009. În memoriul în replică, în răspunsul la întrebările scrise adresate de Curte și în ședință, Comisia a insistat în special asupra faptului că punctele (31) și (32) ale articolului 2 din Decizia din 2009 „nu corespund unor perioade specifice ale încălcării, ci prevăd cuantumurile maxime ale amenzii pentru care putea fi considerată răspunzătoare în comun și în solidar fiecare persoană juridică ce face parte din aceeași întreprindere”. Împărțirea amenzii s‑ar fi datorat împrejurării că CPA a participat la încălcare în calitate de entitate care făcea parte din două întreprinderi diferite, GEA și Chemson. Limita maximă a răspunderii sale în calitate de filială a GEA ar corespunde amenzii prevăzute la punctul (31) al articolului 2 din Decizia din 2009, iar punctul (32) al aceluiași articol ar corespunde restului din amenda aplicată grupului GEA, pentru care puteau fi considerate răspunzătoare numai GEA și ACW. Amenda aplicată la punctele (31) și (32) menționate mai sus ar fi, așadar, unică și ar avea drept destinatară întreprinderea constituită din GEA și din filialele sale, în diversele configurații în care această întreprindere a participat la încălcare.
33.
Pe de altă parte, Comisia susține că, dat fiind caracterul definitiv al Deciziei din 2010 în privința ACW și a CPA, ea nu ar putea să modifice răspunderea solidară și exclusivă a GEA fără a reduce cuantumul amenzii aplicate acestei societăți. O astfel de reducere ar fi însă contrară Hotărârii Kendrion și ar repune în discuție caracterul definitiv al Deciziei din 2009, astfel cum a fost confirmată de Tribunal.
34.
În sfârșit, Comisia susține că faptul că există metode alternative de repartizare a răspunderii solidare față de cea urmată de Comisie în decizia în litigiu nu permite, în sine, să se concluzioneze, așa cum a făcut Tribunalul, că această decizie este nelegală. Hotărârea atacată ar fi insuficient motivată în această privință.
35.
GEA arată că afirmațiile Comisiei se întemeiază pe o înțelegere greșită a hotărârii atacate. Mai întâi, contrar celor susținute de Comisie, Tribunalul nu s‑ar fi întemeiat pe „teoria repartizării interne a răspunderii solidare”, ci doar ar fi aplicat principiul egalității de tratament, considerând că CPA și GEA se aflau într‑o situație comparabilă, că au fost tratate în mod diferit și că nu exista nicio justificare pentru o asemenea diferență de tratament. Așadar, Tribunalul ar fi ținut seama numai de răspunderea externă, adică de cuantumul pentru care Comisia poate să considere răspunzătoare în solidar sau exclusiv fiecare entitate care este destinatară a amenzii.
36.
În plus, GEA susține că, potrivit constatărilor Tribunalului, care nu pot fi puse în discuție în recurs, în Decizia din 2009, Comisia nu a stabilit o singură amendă, ci două amenzi distincte pentru două grupuri diferite de entități care sunt răspunzătoare în comun și în solidar și pentru două perioade diferite ale încălcării. Astfel, după cum se menționează la punctele 61 și 62 din hotărârea atacată, punctele (31) și (32) ale articolului 2 din Decizia din 2009 s‑ar referi la perioada cuprinsă între 30 septembrie 1995 și 17 mai 2000 și, respectiv, la perioada cuprinsă între 11 septembrie 1991 și 29 septembrie 1995. Această repartizare ar fi consecința faptului că CPA a participat la încălcare numai în perioada cuprinsă între 11 septembrie 1991 și 29 septembrie 1995. Comisia a aplicat însă reducerea amenzii impuse ACW ca și cum între această societate, CPA și GEA ar fi existat un singur raport de solidaritate. Așadar, Comisia ar fi considerat în mod eronat că, în aceste împrejurări, noțiunea de întreprindere exclude aplicarea în speță a principiului egalității de tratament. GEA amintește că Comisia este obligată să respecte acest principiu, în calitate de principiu general al dreptului Uniunii, recunoscut la articolele 20 și 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, și atunci când exercită competența de a aplica o amendă în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003. Contrar celor afirmate de Comisie, principiul menționat nu s‑ar aplica doar unor întreprinderi diferite, ci și în raporturile dintre societăți care fac parte din aceeași întreprindere (
24
).
37.
Referitor la afirmația Comisiei cu privire la pretinsa încălcare de către Tribunal a Hotărârii Kendrion, GEA susține că această hotărâre nu exclude ca aplicarea plafonului de 10 % unei foste filiale să poată avea, în unele cazuri, efecte asupra situației societății‑mamă, ci doar ca aceasta din urmă să poată beneficia de același plafon care se aplică fostei filiale. Nici o eventuală reducere a amenzii aplicate GEA nu ar fi contrară Hotărârii Kendrion, în măsura în care nu ar constitui o aplicare în privința GEA a plafonului de 10 % aplicat ACW, ci o aplicare a acestui plafon în conformitate cu principiul egalității de tratament.
c) Analiză
38.
În primul rând, trebuie respinsă critica formulată de Comisie cu privire la caracterul insuficient și contradictoriu al motivării hotărârii atacate. Această motivare este fără îndoială concisă, dar permite să se înțeleagă raționamentul dezvoltat de Tribunal, care rezultă a fi linear și lipsit de contradicții. Astfel, ni se pare că este suficient de clar că Tribunalul se referă, la punctele 106-111 din hotărârea atacată, la o repartizare a reducerii cuantumului amenzii aplicate ACW (
25
)în mod proporțional (
26
) în cadrul celor două raporturi de solidaritate identificate de Comisie la punctele (31) și (32) ale articolului 2 din Decizia din 2009. Aceasta înseamnă în esență că, potrivit Tribunalului, Comisia ar fi trebuit mai întâi să identifice proporția existentă între partea din amendă pentru care ACW răspundea în solidar cu CPA și cu GEA și cea pentru care răspundea în solidar cu GEA, iar apoi să repartizeze în aceeași proporție reducerea amenzii aplicate ACW între cele două raporturi de solidaritate. În ceea ce privește repartizarea efectuată în Decizia din 2010 și în decizia în litigiu, aplicarea acestei metode ar fi presupus: i) că ACW, CPA și GEA ar fi fost răspunzătoare în solidar pentru un cuantum mai mic decât cel menționat la articolul 2 punctul (31) litera (a) din Decizia din 2009, astfel cum a fost modificată prin deciziile menționate, ii) că CPA și GEA ar fi fost răspunzătoare în solidar pentru un cuantum mai mare decât cel menționat la litera (b) a acestui punct și, în sfârșit, iii) că GEA ar fi fost răspunzătoare exclusiv pentru un cuantum mai mic decât cel care figurează la punctul (32) al articolului 2 din Decizia din 2009, cu modificările ulterioare, întrucât pentru o parte din amenda prevăzută la acest punct ar fi fost răspunzătoare în solidar ACW și GEA. Din punctul de vedere al Tribunalului, aplicarea unei asemenea metode de repartizare a reducerii amenzii care a fost acordată în favoarea ACW ar fi condus la o stabilire mai echitabilă a răspunderii solidare pentru amenda redusă aplicată ACW (punctul 110), limitând „partea din amendă la care [GEA] putea fi obligată de una singură” (punctul 108). Așadar, deși este succint, raționamentul Tribunalului nu prezintă, în opinia noastră, deficiențe de motivare.
39.
În al doilea rând, trebuie respinsă critica formulată de Comisie potrivit căreia hotărârea atacată încalcă principiile elaborate de Curte în Hotărârea Kendrion (
27
). În această hotărâre, Curtea a precizat că, în cazul în care „două persoane juridice distincte, precum societatea‑mamă și filiala acesteia, nu mai constituie o întreprindere în sensul articolului [101 TFUE] la data adoptării unei decizii prin care li se aplică o amendă pentru încălcarea normelor de concurență, fiecare dintre ele are dreptul de a i se aplica în mod individual plafonul de 10 % din cifra de afaceri” și că, într‑o asemenea ipoteză, societatea‑mamă nu poate pretinde să beneficieze de plafonul aplicabil fostei sale filiale (
28
). Or, așa cum corect a arătat GEA, hotărârea în discuție se limitează la a exclude aplicarea plafonului menționat în favoarea societății‑mamă. Astfel, întrucât aceasta din urmă face parte din entitatea economică ce a încălcat articolul 101 TFUE, trebuie să se considere că a săvârșit ea însăși încălcarea (
29
), cu consecința că amenda pentru care răspunde în solidar cu filiala nu este afectată de reducerea aplicată acestei din urmă societăți (
30
) pentru motive care țin exclusiv de ea (
31
). Dimpotrivă, din hotărârea menționată nu reiese, așa cum pare, în schimb, să considere Comisia, că, atunci când, ca urmare a aplicării plafonului de 10 % în privința filialei, este necesar să se stabilească din nou raportul extern de solidaritate dintre aceasta din urmă, societatea‑mamă și celelalte entități care compun întreprinderea, această nouă stabilire nu poate fi efectuată cu luarea în considerare a intereselor tuturor entităților implicate, inclusiv ale societății‑mamă. Pe de altă parte, arătăm că, oricare ar fi fost metoda utilizată de Comisie, noua stabilire a raporturilor de răspundere solidară dintre GEA, CPA și ACW ca urmare a reducerii amenzii aplicate acesteia din urmă ar fi condus oricum, atât în privința GEA, cât și în privința CPA, la o situație mai dezavantajoasă decât cea rezultată din Decizia din 2009. Așadar, problema care se pune în speță nu este dacă o astfel de reducere poate să avantajeze GEA, ci dacă repartizarea răspunderii solidare între entitățile în cauză în urma aplicării reducerii menționate poate să defavorizeze mai mult GEA decât CPA, fără a încălca principiul egalității de tratament. Ne aflăm, așadar, în mod clar într‑o situație diferită de cea avută în vedere în Hotărârea Kendrion. În ceea ce privește afirmația Comisiei potrivit căreia, în cazul în care hotărârea atacată ar fi menținută, ea ar fi obligată să reducă amenda aplicată GEA, întrucât nu poate să modifice dispozitivul Deciziei din 2010, care a rămas definitivă în privința CPA și a ACW, ne limităm să arătăm că, independent de orice altă considerație, o asemenea reducere ar fi consecința unei încălcări de către Comisie a principiului egalității de tratament, pe care această instituție ar fi obligată să o remedieze, iar nu rezultatul extinderii în favoarea GEA a unor eventuale beneficii provenite din aplicarea plafonului de 10 % în privința ACW. Așadar, nici în acest caz, principiile stabilite de Curte în Hotărârea Kendrion nu ar fi repuse în discuție.
40.
În sfârșit, trebuie respinsă critica formulată de Comisie potrivit căreia hotărârea atacată ar fi întemeiată pe un raționament analog cu cel dezvoltat de Tribunal în Hotărârea Siemens. În această hotărâre, Tribunalul a afirmat că, întrucât „din principiul individualizării pedepselor și a sancțiunilor […] rezultă că fiecare societate trebuie să aibă posibilitatea să deducă din decizia prin care i se aplică o amendă de plătit în solidar cu una sau cu mai multe alte societăți cota‑parte pe care va trebui să o suporte în raportul cu codebitorii săi solidari, odată ce s‑a efectuat plata către Comisie”, aceasta din urmă „nu poate stabili în mod liber cuantumurile care urmează a fi plătite în solidar”, ci „trebuie să precizeze […] perioadele în care societățile în cauză sunt (co)răspunzătoare pentru comportamentele ilicite ale întreprinderilor care au participat la înțelegere și, după caz, gradul de răspundere a societăților respective pentru aceste comportamente” (
32
). Pe baza acestor premise, Tribunalul a concluzionat, la punctele 157 și 158 din hotărârea menționată, că, „în cadrul exercitării competenței sale de a aplica amenzi în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisiei îi revine obligația exclusivă de a stabili cota‑parte atribuită fiecărei societăți în ceea ce privește cuantumurile la care au fost obligate la plata în solidar, dacă acestea făceau parte din aceeași întreprindere […]”, și că, „în lipsa unei mențiuni contrare în cuprinsul deciziei prin care Comisia aplică o amendă care urmează a fi plătită în solidar de mai multe societăți ca urmare a comportamentului ilicit al unei întreprinderi, aceasta le impută comportamentul respectiv în mod egal din punctul de vedere al răspunderii […]” (
33
). În urma recursului declarat de Comisie, Curtea a anulat Hotărârea Siemens pronunțată de Tribunal, afirmând că, „[d]eși din cuprinsul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 reiese că Comisia poate obliga la plata în solidar a unei amenzi mai multe societăți, întrucât făceau parte din aceeași întreprindere, nici modul de redactare a acestei dispoziții, nici obiectivul mecanismului de solidaritate nu permit să se considere că această competență de a aplica sancțiuni ar cuprinde, pe lângă stabilirea relației externe de solidaritate, și competența de a stabili cotele‑părți ale codebitorilor solidari în cadrul relației lor interne”. Potrivit Curții, determinarea respectivelor cote‑părți constituie „un litigiu care intervine într‑un stadiu ulterior, care, în principiu, nu mai prezintă interes pentru Comisie, deoarece amenda i‑a fost plătită în totalitate de unul sau de mai mulți dintre codebitorii menționați” (
34
). Prin urmare, determinarea acestora „revine instanțelor naționale […], cu respectarea dreptului Uniunii” (
35
).
41.
Or, așa cum corect a arătat GEA, hotărârea atacată privește numai stabilirea raportului extern de solidaritate dintre GEA, CPA și ACW, aspect care intră indiscutabil în competența Comisiei de a aplica sancțiuni (
36
), și reproșează acesteia din urmă o exercitare a competenței menționate care nu este conformă cu principiul egalității de tratament. Tribunalul nu abordează însă în niciun fel problema repartizării amenzii aplicate societăților menționate în cadrul raporturilor interne dintre ele.
42.
Acestea fiind spuse, apreciem că, așa cum corect susține Comisia, aceleași considerații care au determinat Curtea să infirme teza exprimată de Tribunal în Hotărârea Siemens, referitoare la incidența noțiunii de întreprindere din dreptul concurenței al Uniunii asupra normelor care guvernează exercitarea competenței Comisiei de a aplica sancțiuni, sunt pertinente și în contextul prezentului recurs.
43.
Noțiunea de întreprindere este utilizată în tratate pentru a desemna autorul unei încălcări a dreptului concurenței, susceptibil de a fi sancționat în temeiul articolelor 101 și 102 TFUE (
37
). Potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunea de întreprindere desemnează orice entitate care desfășoară o activitate economică, independent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare. Această noțiune trebuie înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică, chiar dacă din punct de vedere juridic această unitate este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice (
38
). Astfel, dintr‑o jurisprudență constantă reiese că, „în cazul în care răspunderea pentru comportamentul ilicit al unei filiale poate fi stabilită în sarcina societății‑mamă a acesteia, se poate considera că respectivele societăți fac parte, în perioada încălcării, din aceeași unitate economică și că formează astfel o singură întreprindere, în sensul dreptului concurenței al Uniunii” (
39
). În cazul în care entitatea economică menționată încalcă normele de concurență, răspunderea pentru această încălcare revine entității respective, potrivit principiului răspunderii personale (
40
). Cu toate acestea, decizia de sancționare adoptată de Comisie nu poate fi îndreptată în mod generic împotriva unei unități economice, ci, pentru motive cu caracter strict practic, trebuie să fie adresată în mod necesar persoanelor juridice care constituie întreprinderea (
41
).
44.
Atunci când mai multor persoane li se poate atribui răspunderea personală pentru participarea la o încălcare săvârșită de una și aceeași întreprindere, în sensul dreptului concurenței – indiferent dacă răspunderea lor este directă sau decurge din cea a unei filiale –, Comisia are posibilitatea de a le obliga în solidar la plata unei amenzi în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 (
42
). Astfel cum a precizat Curtea, obiectivul mecanismului de solidaritate constă în faptul că reprezintă un instrument juridic suplimentar, de care Comisia dispune pentru a consolida eficacitatea acțiunii sale în materie de percepere a amenzilor impuse pentru încălcări ale dreptului concurenței, întrucât acest mecanism reduce riscul de insolvabilitate al Comisiei în calitatea sa de creditor al datoriei pe care o reprezintă aceste amenzi. Aceasta contribuie la realizarea obiectivului de descurajare care este urmărit în general de dreptul concurenței (
43
).
45.
În speță, în Decizia din 2009, Comisia a recurs la acest instrument, obligând GEA, CPA și ACW, în calitate de entități care fac parte din aceeași întreprindere, la plata în solidar a unei amenzi pentru încălcarea articolului 81 CE (devenit articolul 101 TFUE), care decurge din participarea întreprinderii în cauză la un cartel pe piața sectorului ESBO/esteri. Cu toate acestea, GEA consideră că, la articolul 2 punctele (31) și (32) din decizia menționată, Comisia a aplicat în realitate nu una, ci două amenzi diferite, care corespund unor perioade diferite ale încălcării, distingând de fapt două întreprinderi diferite. Comisia contestă această afirmație.
46.
Precizăm că reconstituirea raportului existent între cele două cuantumuri care figurează la punctele menționate constituie un aspect central al examinării primului motiv de recurs, cu privire la care, nu întâmplător, părțile sunt în dezacord total.
47.
În această privință, este neîndoielnic că punctele (31) și (32) ale articolului 2 din Decizia din 2009 reflectă, cel puțin în mod indirect, diversele configurații în care întreprinderea care poartă răspunderea pentru încălcare a participat la înțelegere de‑a lungul timpului. Astfel, din Decizia din 2009 reiese că CPA a făcut parte, în calitate de succesor al OCA, din aceeași unitate economică împreună cu GEA și cu ACW doar pentru o anumită perioadă a încălcării imputate unității în cauză, și anume în perioada cuprinsă între 30 septembrie 1995 și 17 mai 2000 (
44
). Există, așadar, un raport între cuantumurile prevăzute la punctele (31) și (32) ale articolului 2 din Decizia din 2009 și perioada în care CPA a făcut parte împreună cu GEA și cu ACW din aceeași întreprindere și cea în care, în schimb, întreprinderea era formată numai din aceste două societăți.
48.
Această constatare nu trebuie însă să conducă la concluzia că respectivele cuantumuri nu fac parte din aceeași amendă aplicată aceleiași întreprinderi, în diversele configurații succesive ale acesteia.
49.
În cadrul determinării raporturilor de solidaritate dintre diversele entități care compun întreprinderea care se face vinovată de o încălcare a articolului 101 TFUE, Comisia trebuie să țină seama nu numai de evoluția raporturilor de control dintre entitățile respective, ci și de modificările intervenite în compunerea întreprinderii (
45
). Astfel, aceasta din urmă poate adopta diverse configurații în cursul participării sale la o încălcare, în funcție de diversele entități care intră sau care ies din compunerea sa. Asemenea variații, care pot apărea în special atunci când, precum în speță, încălcarea continuă o perioadă îndelungată, nu repun în discuție nici caracterul unic al întreprinderii în calitate de entitate căreia îi este imputabilă încălcarea și al faptei ilicite săvârșite de ea și nici caracterul unic al amenzii aplicate acesteia. În acest sens trebuie, așadar, să se înțeleagă distincția făcută de Comisie la punctele (31) și (32) ale articolului 2 din Decizia din 2009 în cadrul stabilirii răspunderii solidare a GEA, a CPA și a ACW pentru plata amenzii unice aplicate unității economice din care au făcut parte de‑a lungul timpului.
50.
În rest, cuantumurile prevăzute la punctele menționate reflectă, cu respectarea principiului individualizării pedepselor și a sancțiunilor și în conformitate cu articolul 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, gravitatea și durata încălcării reținute în mod individual în sarcina întreprinderii în cauză. În această privință, Curtea a precizat că respectarea principiului menționat, precum și a principiului securității juridice face parte dintre constrângerile care i se impun Comisiei în cadrul stabilirii raportului extern de solidaritate, în temeiul căruia diferitor persoane care constituie întreprinderea li se poate solicita să plătească totalitatea amenzii impuse acestei întreprinderi (
46
). În speță, distingând cuantumurile datorate în solidar de GEA, de CPA și de ACW, pe de o parte, și de GEA și de ACW, pe de altă parte, Comisia a ținut seama de împrejurarea că, într‑o anumită perioadă, CPA a participat la încălcare în calitate de filială a unei alte societăți‑mamă, împreună cu care a fost obligată în solidar la plata unei amenzi distincte (
47
), evitând încălcarea principiului individualizării pedepselor și a sancțiunilor care i‑a fost reproșată de Curte în Hotărârea Areva (
48
).
51.
Teza reclamantei potrivit căreia punctele (31) și (32) ale articolului 2 din Decizia din 2009 corespund perioadelor în care GEA, CPA și ACW au participat la înțelegere și identifică două amenzi diferite trebuie, așadar, să fie respinsă. Pe de altă parte, arătăm că teza menționată a fost, cel puțin în parte, respinsă chiar de Tribunal, care, în concordanță cu cele susținute de Comisie în cadrul recursului formulat, a afirmat, la punctul 102 din hotărârea atacată, că „amenda aplicată fiecărei societăți dintre cele care alcătuiesc aceeași întreprindere, în sensul articolului 101 TFUE, nu reflectă participarea societăților respective la încălcare, ci numai cuantumul maxim care le poate fi pretins, dacă este cazul, de Comisie pentru participarea întreprinderii, în sensul articolului 101 TFUE, la încălcare”. Contrar celor afirmate de GEA, nu reiese însă la fel de clar dacă Tribunalul a considerat că punctele (31) și (32) ale articolului 2 din Decizia din 2009 identifică două amenzi diferite și două întreprinderi diferite. Se pare că în acest sens trebuie interpretate punctele 54 și 55 din hotărârea atacată. Cu toate acestea, la punctele din motivare contestate de Comisie în cadrul primului său motiv de recurs, Tribunalul se limitează la a face distincție între două raporturi de solidaritate diferite.
52.
Cele arătate mai sus permit, în opinia noastră, să se infirme și premisa pe care se întemeiază raționamentul Tribunalului, și anume că raporturile de solidaritate identificate la punctele (31) și (32) ale articolului 2 din Decizia din 2009 corespund duratei participării respective a GEA, a ACW și a CPA la încălcare și privesc cuantumuri stabilite proporțional cu această participare. Astfel, după cum s‑a arătat deja și așa cum susține Comisia, punctele menționate nu reflectă participarea entităților individuale la încălcare, ci apartenența lor la aceeași întreprindere și, așadar, capacitatea lor de a fi considerate răspunzătoare în solidar pentru plata cuantumurilor indicate.
53.
Reducerea amenzii aplicate ACW are un efect direct asupra solidarității externe a acestei entități, în sensul că Comisia nu va putea să îi solicite plata unui cuantum mai mare decât cel care corespunde plafonului de 10 % aplicabil ei, însă nu modifică solidaritatea externă a celorlalte societăți, care vor continua să răspundă față de Comisie în limitele aplicabile lor în mod individual, atât în ceea ce privește respectivele plafoane de 10 %, cât și în ceea ce privește perioada în care au făcut parte din aceeași întreprindere care a săvârșit încălcarea. Faptul că GEA trebuie să răspundă singură pentru o parte din amendă este doar o consecință automată a reducerii aplicate în favoarea ACW și a împrejurării că aceste entități au constituit aceeași întreprindere pe întreaga durată a încălcării.
54.
Pentru acest motiv, așa cum, în opinia noastră, corect a afirmat Comisia, aceasta nu avea nicio obligație de a efectua o anumită repartizare a reducerii acordate în favoarea ACW sau a amenzii reduse aplicate acesteia din urmă. Astfel cum a precizat Curtea în Hotărârea Siemens, întrucât noțiunea de solidaritate la plata amenzii din dreptul Uniunii nu este decât o manifestare a unui efect de plin drept al noțiunii de întreprindere, aceasta nu privește decât întreprinderea, iar nu societățile care o compun (
49
). În aceste condiții, o comparație între situația CPA și cea a GEA nu este pertinentă, întrucât societățile menționate fac parte integrantă din aceeași unitate economică și, în această calitate, au fost sancționate prin Decizia din 2009 (
50
).
55.
Având în vedere cele ce precedă, considerăm că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept la punctele 105-111 din hotărârea atacată, în măsura în care a apreciat că Comisia a încălcat principiul egalității de tratament. Prin urmare, în opinia noastră, primul motiv de recurs formulat de Comisie trebuie admis.
2. Cu privire la al doilea motiv de recurs
a) Hotărârea atacată
56.
Al doilea motiv de recurs este îndreptat împotriva punctelor 119-126 din hotărârea atacată.
57.
La punctele 122 și 123 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că, la data intrării în vigoare a Deciziei din 2010 și a notificării acesteia, dispozițiile articolului 2 punctele (31) și (32) din Decizia din 2009 în formularea inițială nu mai erau aplicabile, întrucât fuseseră înlocuite prin Decizia din 2010, și, prin urmare, nici nu puteau sta la baza stabilirii datei exigibilității amenzilor în cauză. Potrivit Tribunalului, „[n]umai data primirii notificării Deciziei din 2010, care constituia din acel moment temeiul juridic al obligației de plată a acestor amenzi, putea servi ca moment de la care începe să curgă un asemenea termen” (
51
). La punctul 124 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că decizia menționată fusese însă anulată prin Hotărârea din 15 iulie 2015, GEA Group/Comisia (
52
) și că, în consecință, aceasta nu putea servi drept temei juridic „[nici] pentru obligația reclamantei de plată a amenzilor în cauză, [nici] pentru determinarea datei exigibilității acestora”. În continuare, la punctul 125 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că, deși anularea în discuție a avut ca efect reactivarea versiunii inițiale a articolului 2 punctele (31) și (32) din Decizia din 2009, această versiune a fost însă înlocuită din nou cu cea care rezultă din articolul 1 din decizia în litigiu. Tribunalul a concluzionat, așadar, la punctul 126 din hotărârea atacată, că „obligația de plată a amenzilor rezultă numai din articolul 1 din decizia în litigiu și că termenul de exigibilitate al acestor amenzi nu putea fi determinat decât începând de la data primirii notificării acestei decizii”.
b) Argumentele părților
58.
Comisia susține că Tribunalul a considerat în mod eronat articolul 2 punctele (31) și (32) din Decizia din 2009 drept temei pentru stabilirea datei exigibilității amenzii. Această dată ar fi fost prevăzută de fapt la articolul 2 al doilea paragraf din Decizia din 2009 și, așadar, la alt punct din dispozitivul deciziei menționate. Or, dacă un articol sau o parte dintr‑un articol din dispozitivul unei decizii nu a fost afectat printr‑o decizie de modificare, acesta continuă să producă efecte juridice. Potrivit Comisiei, rezultă că modificarea datei exigibilității amenzii aplicate reclamantei prin Decizia din 2010 (
53
) și prin decizia în litigiu este rezultatul alegerii sale discreționare și nu decurge în mod automat din modificarea dispozițiilor privind cuantumul amenzii. Modificarea unei amenzi nu ar echivala, contrar celor reieșite din hotărârea atacată, cu înlocuirea ei, cu alte cuvinte cu stabilirea unei noi amenzi. Prin decizia în litigiu, Comisia ar fi decis să alinieze data exigibilității amenzii aplicate GEA la cea stabilită pentru ACW și pentru CPA în urma Deciziei din 2010, în scopul de a nu pune GEA într‑o situație mai puțin avantajoasă în raport cu societățile menționate. În sfârșit, Comisia arată că eroarea săvârșită de Tribunal ar determina pierderea dobânzilor de întârziere datorate de toate entitățile care fac parte dintr‑o întreprindere în toate cazurile în care o amendă este modificată doar în privința uneia dintre ele și, în plus, ar risca să limiteze în mod nejustificat marja de apreciere a Comisiei în toate cazurile în care s‑ar constata că este necesară modificarea unei amenzi.
59.
Potrivit GEA, momentul de la care încep să curgă dobânzile de întârziere nu poate fi stabilit în mod discreționar de Comisie la o dată anterioară datei notificării deciziei prin care se aplică amenda. Întrucât, în speță, astfel cum corect se arată în hotărârea atacată, această decizie nu putea fi decât decizia în litigiu, Tribunalul ar fi concluzionat în mod corect că data exigibilității amenzii nu putea fi anterioară datei notificării deciziei în cauză. În plus, GEA arată că, contrar celor susținute de Comisie, prin decizia în litigiu nu a fost efectuată doar o modificare a articolului 2 punctele (31) și (32) din Decizia din 2009, ci o înlocuire a lui, iar aceasta privește întregul dispozitiv prin care a fost impusă amenda. În sfârșit, GEA arată că, în cazul modificării unei decizii prin care se stabilește o amendă pentru diferite entități care fac parte din aceeași întreprindere, pierderea dobânzilor de întârziere nu ar privi decât entitățile afectate de modificarea respectivă, iar nu și pe celelalte.
c) Apreciere
60.
Deși principiul pe care se întemeiază Tribunalul, potrivit căruia data exigibilității unei amenzi, începând de la care sunt datorate eventualele dobânzi de întârziere, nu poate fi stabilită la o dată anterioară datei notificării deciziei prin care se aplică amenda, este corect în sine, considerăm că nu se poate afirma același lucru în ceea ce privește aplicarea acestui principiu în hotărârea atacată.
61.
Pentru motivele prezentate la punctul 21 din prezentele concluzii, considerăm astfel, contrar celor afirmate de Tribunal la punctele 123-126 din hotărârea atacată, că Decizia din 2009, iar nu deciziile de modificare ulterioare, constituie temeiul juridic al amenzii aplicate GEA, CPA și ACW (
54
).
62.
Pe de altă parte, așa cum corect susține Comisia, modificarea articolului 2 punctele (31) și (32) din Decizia din 2009, mai întâi prin Decizia din 2010 și ulterior prin decizia în litigiu, nu a determinat modificarea automată a ultimului paragraf al articolului 2 menționat, potrivit căruia „[a]menzile se plătesc în euro în termen de trei luni de la data notificării prezentei decizii”. Această modificare a privit numai cuantumul amenzii aplicate ACW și noua stabilire a raporturilor externe de solidaritate dintre GEA, CPA și ACW, însă nu a afectat data exigibilității amenzii, astfel cum a fost modificată.
63.
În scrisoarea de notificare a Deciziei din 2010, mai întâi, și ulterior în dispozitivul deciziei în litigiu, Comisia a prevăzut, deși nu avea o asemenea obligație, amânarea acestei date, astfel cum reiese din ultimul paragraf al articolului 2 din Decizia din 2009, stabilind‑o la 10 mai 2010.
64.
Or, se poate ridica problema dacă o astfel de decizie nu încalcă principiul egalității de tratament în privința celorlalte întreprinderi sancționate pentru aceeași încălcare, față de care, spre deosebire de GEA, de CPA și de ACW, data exigibilității a rămas cea prevăzută la ultimul paragraf al articolului 2 din Decizia din 2009, și, așadar, dacă, așa cum susține Comisia, ea este într‑adevăr liberă să modifice în mod discreționar data exigibilității unei amenzi prin decizia prin care modifică cuantumul acesteia pentru a ține seama de plafonul de 10 % aplicabil uneia dintre persoanele juridice sancționate. În schimb, nu considerăm, pentru motivele prezentate anterior, că decizia menționată poate fi considerată nelegală pentru motivele specificate de Tribunal.
65.
Prin urmare, având în vedere cele ce precedă, considerăm că și al doilea motiv de recurs trebuie admis.
3. Concluzii intermediare
66.
Ambele motive invocate de Comisie sunt, în opinia noastră, fondate și trebuie admise. În consecință, hotărârea atacată trebuie anulată.
67.
Potrivit articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții, în cazul în care recursul este întemeiat, Curtea de Justiție anulează decizia Tribunalului. În acest caz, Curtea poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acesteia. Întrucât Tribunalul a statuat numai cu privire la al patrulea motiv al acțiunii și la primul aspect al celui de al cincilea motiv, litigiul nu este în stare de judecată, astfel încât Curtea nu poate să îl soluționeze. Așadar, cauza trebuie trimisă spre rejudecare Tribunalului.
V. Cu privire la cheltuielile de judecată
68.
Potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat sau atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Întrucât cauza trebuie trimisă Tribunalului spre rejudecare, cererea privind cheltuielile de judecată trebuie să se soluționeze odată cu fondul.
VI. Concluzie
69.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții:
–
să declare admisibil recursul formulat de Comisie;
–
să anuleze Hotărârea din 18 octombrie 2018, GEA Group/Comisia (T‑640/16, EU:T:2018:700);
–
să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acesteia;
–
să dispună soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul.
(
1
)	Limba originală: italiana.
(
2
)	T‑640/16, EU:T:2018:700.
(
3
)	Decizia C(2009) 8682 final privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/38589 – Stabilizatori termici).
(
4
)	T‑45/10, nepublicată, EU:T:2015:507.
(
5
)	Regulamentul Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167).
(
6
)	Decizia C(2010) 727 final de modificare a Deciziei [din 2009].
(
7
)	T‑189/10, EU:T:2015:504.
(
8
)	Decizia C(2016) 3920 final de modificare a Deciziei din 2009.
(
9
)	A se vedea punctele 51-77 din hotărârea atacată.
(
10
)	A se vedea punctele 97-113 din hotărârea atacată.
(
11
)	Potrivit calculelor efectuate de GEA, termenul de prescripție prevăzut la articolul 25 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1/2003 a început să curgă la 18 mai 2000, dată la care a încetat încălcarea, și, ținând seama de întreruperile cauzate de acțiunile formulate de GEA împotriva deciziilor din 2009 și din 2010, ar fi expirat la 10 august sau la 3 noiembrie 2015.
(
12
)	Hotărârea din 24 iunie 2015, Fresh Del Monte Produce/Comisia și Comisia/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P și C‑294/13 P, EU:C:2015:416, punctul 46).
(
13
)	Întrucât argumentația GEA se suprapune cu cea dezvoltată în cadrul primului său motiv al acțiunii în fața Tribunalului, este util să se precizeze că verificarea premisei pe care se bazează argumentația în discuție – și anume că Decizia din 2009 nu este o decizie validă în sensul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 – este efectuată în cadrul prezentelor concluzii pentru a răspunde la excepția de inadmisibilitate invocată de GEA și nu constituie o examinare a legalității deciziei în litigiu.
(
14
)	În mod clar, aceasta nu înseamnă că aplicarea unor astfel de termene nu poate să conducă la un rezultat diferit în cazul în care modificarea nivelului amenzii ar decurge din modificarea parametrilor care afectează aplicarea normelor privind prescripția, de exemplu atunci când, printr‑o decizie ulterioară, Comisia stabilește la o dată anterioară încheierea perioadei încălcării imputate uneia dintre entitățile participante, anticipând, așadar, data de la care începe să curgă, în privința respectivei entități, termenul de prescripție; a se vedea în această privință Hotărârea din 6 octombrie 2015, Corporación Empresarial de Materiales de Construcción/Comisia (T‑250/12, EU:T:2015:749, punctele 46-48).
(
15
)	A se vedea în acest sens, cu privire la anularea de către Tribunal a cuantumului amenzii stabilite de Comisie, Hotărârea din 6 octombrie 2015, Corporación Empresarial de Materiales de Construcción/Comisia (T‑250/12, EU:T:2015:749, punctul 74). În acest sens pledează, de altfel, și articolul 26 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, potrivit căruia o decizie de modificare a cuantumului inițial al amenzii întrerupe termenul de prescripție pentru executarea sancțiunilor și, așadar, nu prezintă interes pentru prescripția dreptului de a aplica o amendă, cel puțin în măsura în care parametrii pe baza cărora încep să curgă termenele de prescripție rămân nemodificați.
(
16
)	Această acțiune face obiectul cauzei T‑195/19, aflată în prezent pe rolul Tribunalului. La cererea Comisiei, președintele Camerei a cincea a Tribunalului a suspendat judecarea cauzei, în așteptarea soluționării recursului care face obiectul prezentelor concluzii.
(
17
)	A se vedea punctul 107 din hotărârea atacată.
(
18
)	A se vedea punctul 108 din hotărârea atacată.
(
19
)	A se vedea punctul 109 din hotărârea atacată.
(
20
)	T‑122/07-T‑124/07, EU:T:2011:70.
(
21
)	C‑231/11 P-C‑233/11 P, EU:C:2014:256.
(
22
)	C‑247/11 P și C‑253/11 P, EU:C:2014:257.
(
23
)	C‑50/12 P, EU:C:2013:771.
(
24
)	În această privință, GEA citează Hotărârea din 19 iulie 2012, Alliance One International și Standard Commercial Tobacco/Comisia (C‑628/10 P și C‑14/11 P, EU:C:2012:479, punctul 59), și Ordonanța din 18 septembrie 2014, Sasol și alții/Comisia (T‑541/08 REC, nepublicată, EU:T:2014:823, punctul 181 și următoarele).
(
25
)	Tribunalul se referă la repartizarea „reducerii” amenzii aplicate ACW, pe lângă punctul 105, la punctele 109-111, în timp ce în niciun pasaj al motivării nu este vorba despre repartizarea „amenzii reduse” aplicate ACW.
(
26
)	Comisia consideră că există o contradicție între punctul 109 din hotărârea atacată, în care, în versiunea în limba engleză, care este limba de procedură, Tribunalul folosește adverbul „proportionately”, și punctul 110 din aceeași hotărâre, în care, în schimb, se utilizează adverbul „equally”. Or, o comparație cu versiunea în limba franceză a hotărârii atacate, care, deși nu este limba autentică, este limba originală de redactare, în care, la punctul 110, figurează termenul „équitablement” („equamente” în versiunea italiană), conduce la aprecierea că acest termen a fost tradus în mod necorespunzător în versiunea în limba engleză. În orice caz, având în vedere sensul de ansamblu al punctului 110 și contextul în care se înscrie, adverbul în discuție nu poate, în opinia noastră, să fie interpretat decât ca o referire la o „repartizare echitabilă”, iar nu la o „repartizare în părți egale”. Așadar, contradicția invocată de Comisie este inexistentă.
(
27
)	Procedura în care s‑a pronunțat această hotărâre avea ca obiect un recurs introdus de societatea Kendrion, obligată în solidar cu filiala sa la plata unei amenzi pentru încălcarea articolului 101 TFUE, împotriva hotărârii prin care Tribunalul, printre altele, a respins argumentul formulat de Kendrion potrivit căruia Comisia a încălcat noțiunea de răspundere solidară atunci când a obligat‑o la plata unei amenzi mai mari decât cea aplicată filialei sale, astfel cum a fost redusă în urma aplicării plafonului de 10 % prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.
(
28
)	A se vedea punctele 55-58 din Hotărârea Kendrion.
(
29
)	A se vedea punctul 55 din Hotărârea Kendrion; a se vedea, printre altele, și Hotărârea din 27 aprilie 2017, Akzo Nobel și alții/Comisia (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, punctul 56).
(
30
)	Tribunalul a aplicat, de altfel, corect aceste principii la punctele 99-101 din hotărârea atacată.
(
31
)	Alta este, în schimb, ipoteza reducerilor care afectează răspunderea filialei. Astfel, Curtea a precizat în această privință că, în cazul în care răspunderea societății‑mamă este pur derivată din cea a filialei sale și niciun alt factor nu caracterizează în mod individual comportamentul reproșat societății‑mamă, răspunderea acestei societăți‑mamă nu o poate depăși pe cea a filialei sale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Comisia/Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, punctele 37, 39, 43 și 49, precum și Hotărârea din 17 septembrie 2015, Total/Comisia, C‑597/13 P, EU:C:2015:613, punctul 38).
(
32
)	A se vedea punctul 153 din Hotărârea Siemens pronunțată de Tribunal.
(
33
)	A se vedea punctul 158 din Hotărârea Siemens pronunțată de Tribunal.
(
34
)	A se vedea punctul 60 din Hotărârea Siemens pronunțată de Curte; a se vedea de asemenea Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Villeroy & Boch/Comisia (C‑625/13 P, EU:C:2017:52, punctele 151-153).
(
35
)	A se vedea punctul 62 din Hotărârea Siemens pronunțată de Curte; Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Villeroy & Boch/Comisia (C‑625/13 P, EU:C:2017:52, punctele 151-153).
(
36
)	A se vedea punctul 68 din Hotărârea Siemens pronunțată de Curte.
(
37
)	A se vedea punctul 42 din Hotărârea Siemens pronunțată de Curte, precum și jurisprudența citată.
(
38
)	A se vedea în special Hotărârea din 19 iulie 2012, Alliance One International și Standard Commercial Tobacco/Comisia (C‑628/10 P și C‑14/11 P, EU:C:2012:479, punctul 42 și jurisprudența citată), Hotărârea din 17 septembrie 2015, Total/Comisia (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, punctul 33), Hotărârea din 27 aprilie 2017, Akzo Nobel și alții/Comisia (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, punctul 48), și Hotărârea Siemens pronunțată de Curte, punctul 43.
(
39
)	A se vedea, printre altele, Hotărârea Areva, punctul 49 și jurisprudența citată.
(
40
)	A se vedea Hotărârea Siemens pronunțată de Curte, punctul 44, precum și, printre altele, Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, punctul 56), și Hotărârea din 27 aprilie 2017, Akzo Nobel și alții/Comisia (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, punctul 49).
(
41
)	A se vedea punctul 55 din Hotărârea Siemens pronunțată de Curte.
(
42
)	A se vedea punctele 47-51 din Hotărârea Siemens pronunțată de Curte.
(
43
)	A se vedea punctul 59 din Hotărârea Siemens pronunțată de Curte.
(
44
)	CPA a continuat să participe la încălcare după 17 mai 2000 și până la 26 septembrie 2000, însă în cadrul unei alte unități economice, formată împreună cu Chemson GmbH, cele două societăți fiind obligate în solidar la plata sumei de 137606 euro [a se vedea articolul 2 punctul (33) din Decizia din 2009].
(
45
)	Amintim că, la punctul 51 din Hotărârea Siemens, Curtea a precizat că stabilirea de către Comisie a cuantumului amenzii la plata căreia trebuie obligate în solidar entitățile care compun întreprinderea, „întrucât decurge din aplicarea, într‑un caz concret, a noțiunii de întreprindere, care este o noțiune de drept al Uniunii, este supusă anumitor constrângeri care impun să se țină seama în mod corespunzător de caracteristicile întreprinderii în cauză, astfel cum era constituită în perioada în care a fost săvârșită încălcarea”. A se vedea de asemenea Hotărârea Areva, punctele 129-133.
(
46
)	A se vedea Hotărârea Areva, punctele 126-128.
(
47
)	Este vorba despre Chemson GmbH, împreună cu care CPA a fost obligată în solidar la plata sumei de 137606 euro, a se vedea articolul 2 punctul (33) din Decizia din 2009.
(
48
)	A se vedea Hotărârea Areva, punctul 129 și următoarele. Astfel, în speță, Comisia a acționat întocmai cum se preconizează la punctul 133 din această hotărâre.
(
49
)	A se vedea punctul 57 din Hotărârea Siemens pronunțată de Curte. A se vedea în același sens Hotărârea din 17 septembrie 2015, Total/Comisia (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, punctul 71), în ceea ce privește aplicarea unor circumstanțe atenuante.
(
50
)	O astfel de comparație ar avea sens numai în măsura în care s‑ar putea considera că, în Decizia din 2009, Comisia a aplicat două amenzi diferite împotriva a două întreprinderi diferite. În opinia noastră, după cum s‑a văzut, această ipoteză trebuie însă respinsă.
(
51
)	A se vedea punctul 123 din hotărârea atacată.
(
52
)	T‑189/10, EU:T:2015:504.
(
53
)	Comisia precizează că doar în scrisoarea prin care a notificat ACW, CPA și GEA Decizia din 2010 a menționat că amenda trebuia plătită în termen de trei luni de la data deciziei respective. Decizia din 2010 nu conține, așadar, o dispoziție specifică privind data exigibilității, spre deosebire de decizia în litigiu.
(
54
)	Cu privire la faptul că modificarea cuantumului unei amenzi nu constituie în mod necesar o amendă distinctă din punct de vedere juridic, a se vedea mutatis mutandis și Hotărârea din 14 iulie 1995, CB/Comisia (T‑275/94, EU:T:1995:141, punctul 65), citată de Comisie în cadrul recursului formulat.