62023TJ0551
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a zecea)
4 iunie 2025 (
*1
)
„Politica economică și monetară – Supravegherea prudențială a instituțiilor de credit – Atribuții specifice de supraveghere conferite BCE – Decizie de retragere a autorizației unei instituții de credit – Încălcarea legislației naționale privind combaterea spălării banilor și a finanțării terorismului – Articolul 83 alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 468/2014 și articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul (UE) nr. 1024/2013 – Întinderea evaluării de către BCE a circumstanțelor care justifică retragerea – Competența autorităților naționale competente și a BCE în cadrul Mecanismului unic de supraveghere (MUS) – Condițiile retragerii – Obligația de motivare – Dreptul la bună administrare”
În cauza T‑551/23,
Baltic International Bank SE, cu sediul în Riga (Letonia), reprezentată de M. Supe și V. Supe, avocați,
reclamantă,
împotriva
Băncii Centrale Europene (BCE), reprezentată de E. Yoo, J. Poscia, K. Drēviņa și M. Puidokas, în calitate de agenți,
pârâtă,
TRIBUNALUL (Camera a zecea),
compus din doamna O. Porchia (raportoare), președintă, și domnii M. Jaeger și P. Nihoul, judecători,
grefier: doamna I. Kurme, administratoare,
având în vedere faza scrisă a procedurii,
în urma ședinței din 3 decembrie 2024,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Prin acțiunea întemeiată pe articolul 263 TFUE, reclamanta, Baltic International Bank SE, solicită anularea Deciziei Băncii Centrale Europene (BCE) din 3 iulie 2023 privind retragerea autorizației unei instituții de credit supravegheate (denumită în continuare „decizia atacată”), adoptată în privința sa.
Istoricul cauzei
2
Reclamanta este o instituție de credit mai puțin semnificativă cu sediul în Letonia, plasată sub supravegherea prudențială directă a Finanšu un kapitāla tirgus komisija (Comisia pentru Piețele Financiare și de Capital, Letonia) (denumită în continuare „CPFC”), care a fost integrată în Latvijas Banka (Banca Letoniei).
3
Apreciind că reclamanta săvârșea din anul 2012 încălcări ale obligațiilor sale bancare, CPFC a adoptat mai multe decizii în privința sa.
4
În special, la 9 martie 2016, CPFC a adoptat lēmums Nr. 61 par sankciju piemērošanu AS „Baltic International Bank” (Decizia nr. 61 privind impunerea de sancțiuni împotriva AS „Baltic International Bank”) (denumită în continuare „Decizia nr. 61”), pe care reclamanta nu a contestat‑o. La 29 noiembrie 2019, CPFC a adoptat lēmums Nr. 191 par sankciju un pasākumu noteikšanu AS „Baltic International Bank” (Decizia nr. 191 privind impunerea de sancțiuni împotriva AS „Baltic International Bank”) (denumită în continuare „Decizia nr. 191”), pe care reclamanta a contestat‑o. La 22 decembrie 2022, CPFC a confirmat această decizie prin lēmums Nr. 255 par Finanšu un kapitāla tirgus komisijas padomes 29.11.2019. lēmuma Nr. 191 atstāšanu par negrozītu (Decizia nr. 255 privind menținerea [Deciziei nr. 191]). Reclamanta a contestat această din urmă decizie la Administratīvā apgabaltiesa (Curtea Administrativă Regională, Letonia).
5
De asemenea, la 12 decembrie 2022, CPFC a adoptat lēmums Nr. 215 par noregulējuma darbības nepiemērošanu Baltic International Bank SE (Decizia nr. 215 privind neaplicarea unei măsuri de rezoluție [reclamantei]) (denumită în continuare Decizia nr. 215) și lēmums Nr. 216 par finanšu pakalpojumu sniegšanas apturēšanu un pilnvarnieku iecelšanu Baltic International Bank SE (Decizia nr. 216 privind suspendarea furnizării serviciilor financiare și numirea unui mandatar pentru [reclamantă]) (denumită în continuare Decizia nr. 216).
6
La 30 decembrie 2022, CPFC a prezentat BCE o propunere de decizie intitulată „privind retragerea autorizației unei instituții de credit supravegheate” împotriva reclamantei (denumită în continuare „propunerea de decizie”).
7
La 10 martie 2023, BCE a adoptat Decizia ECB‑SSM-2023-LV-1 WHD-2022-0014 privind retragerea autorizației unei instituții de credit supravegheate (denumită în continuare „decizia inițială”) referitoare la retragerea autorizației acordate reclamantei ca instituție de credit.
8
Decizia inițială are la bază trei motive, întemeiate:
–
primul, pe faptul că reclamanta ar fi săvârșit încălcări grave o perioadă îndelungată și ar continua să săvârșească la data deciziei inițiale încălcări grave ale unor dispoziții esențiale ale Noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma un proliferācijas finansēšanas novēršanas likums (Legea privind combaterea spălării banilor, a finanțării terorismului și a proliferării) din 13 iunie 2019 (Latvijas Vēstnesis, 2008, nr. 116), care stabilesc, în mod individual și colectiv, motive de retragere a autorizației;
–
al doilea, pe faptul că reclamanta și‑ar fi încălcat, o perioadă îndelungată, obligația de a institui sisteme eficace de control intern, prevăzută la articolul 341 alineatul (1) din Kredītiestāžu likums (Legea privind instituțiile de credit) din 5 octombrie 1995 (Latvijas Vēstnesis, 1995, nr. 163);
–
al treilea, pe faptul că reclamanta și‑ar fi încălcat obligația de a defini și de a pune în aplicare o strategie, politici și proceduri prudente care să îi permită să își gestioneze riscurile, inclusiv detectarea în timp util, evaluarea, analiza și monitorizarea riscurilor sale prevăzute la articolul 342 alineatele (1) și (2) din Legea privind instituțiile de credit.
9
Prin Hotărârea din 24 martie 2023, Ekonomisko lietu tiesa (Tribunalul pentru Litigii Economice, Letonia) a declarat reclamanta în lichidare.
10
La 6 aprilie 2023, reclamanta a depus o cerere de control al deciziei inițiale la comitetul administrativ de control al BCE.
11
La 3 iulie 2023, Consiliul guvernatorilor BCE a înlocuit, cu un conținut identic, decizia inițială cu decizia atacată, care a intrat în vigoare în ziua următoare datei notificării deciziei inițiale.
Concluziile părților
12
Reclamanta solicită Tribunalului:
–
anularea deciziei atacate;
–
obligarea BCE la plata cheltuielilor de judecată.
13
BCE solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii ca nefondată;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
Cu privire la admisibilitatea acțiunii
14
BCE exprimă îndoieli cu privire la admisibilitatea acțiunii, punând în discuție validitatea mandatului avocaților reclamantei. Aceasta subliniază în special că fostul consiliu de administrație al reclamantei îi mandatase pe acești avocați printr‑un mandat ad litem din 5 septembrie 2005 și printr‑un contract de reprezentare din 23 martie 2023, dar că lichidatorul reclamantei a revocat, începând cu 6 aprilie 2023, toate mandatele eliberate de consiliul de administrație menționat, invalidând astfel mandatul în temeiul căruia avocații reclamantei o reprezintă în prezenta cauză.
15
Ca răspuns la o măsură de organizare a procedurii adresată de Tribunal, reclamanta a prezentat, la 23 octombrie 2024, înscrisuri suplimentare, printre care o scrisoare a administratorului său, pentru a justifica mandatul avocaților săi. Aceasta a invocat de asemenea Hotărârea din 5 noiembrie 2019, BCE ș.a./Trasta Komercbanka ș.a. (C‑663/17 P, C‑665/17 P și C‑669/17 P, EU:C:2019:923), pentru a susține că mandatele avocaților săi nu puteau fi invalidate, astfel cum ar fi statuat Curtea în hotărârea menționată. Ea arată că fostul său consiliu de administrație era abilitat, la data de 23 martie 2023, să încheie contractul de reprezentare cu avocații săi. Aceasta adaugă că, chiar dacă lichidatorul său a revocat ulterior toate mandatele emise de consiliul de administrație menționat, nu se poate ține seama de această revocare în privința mandatelor date avocaților săi pentru prezenta cauză, întrucât există un risc ca lichidatorul să nu repună în discuție actul adoptat de CPFC sau cu susținerea acesteia din urmă, care a condus la deschiderea procedurii de lichidare în privința sa, ceea ce ar fi contrar principiului protecției jurisdicționale efective. Comportamentul lichidatorului ar putea aduce atingere dreptului reclamantei, în calitate de persoană juridică de drept privat, la un proces echitabil. Reclamanta a prezentat aceeași scrisoare a administratorului său cu titlu de document formal pentru a justifica mandatele avocaților săi.
16
În această privință, trebuie amintit că, în temeiul articolului 19 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, aplicabil Tribunalului în conformitate cu articolul 53 primul paragraf din acest statut, pentru a putea exercita acțiunea în fața instanțelor Uniunii Europene, persoanele juridice, precum reclamanta, trebuie să fie reprezentate de un avocat autorizat să practice în fața unei instanțe a unui stat membru sau a unui alt stat parte la Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 februarie 2024, Pilatus Bank/BCE, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, punctul 35).
17
Ținând seama de această necesitate ca persoanele juridice să fie reprezentate de un avocat autorizat să practice în fața unei instanțe a unui stat membru sau a unui alt stat parte la Acordul privind SEE, admisibilitatea unei acțiuni introduse de o astfel de persoană este subordonată dovezii că persoana în cauză a luat într‑adevăr decizia de a introduce acțiunea și că avocații care pretind că o reprezintă au fost efectiv mandatați în acest scop (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 februarie 2024, Pilatus Bank/BCE, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, punctul 57 și jurisprudența citată).
18
Tocmai pentru a se asigura că aceasta este situația, articolul 51 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului impune avocaților, atunci când partea pe care o reprezintă este o persoană juridică de drept privat, să depună la grefa Tribunalului un mandat eliberat de această parte, lipsa depunerii acestui mandat putând determina, în conformitate cu alineatul (4) al acestui articol, inadmisibilitatea cererii introductive pentru neîndeplinirea condițiilor de formă (a se vedea Hotărârea din 8 februarie 2024, Pilatus Bank/BCE, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, punctul 58 și jurisprudența citată).
19
În speță, este cert că fostul consiliu de administrație al reclamantei era abilitat în mod valabil să emită, la 5 septembrie 2005, mandatul ad litem și să încheie, la 23 martie 2023, contractul de reprezentare cu avocații reclamantei în prezenta cauză.
20
În scrisoarea din 10 octombrie 2024, comunicată de reclamantă la 23 octombrie 2024 ca răspuns la o măsură de organizare a procedurii a Tribunalului, precum și cu titlu de mandat pentru avocații reclamantei, administratorul acesteia susține că revocările de mandat decise de lichidator și care au fost publicate la 11 aprilie 2023 și la 29 ianuarie 2024 nu au afectat validitatea mandatelor date de fostul consiliu de administrație avocaților reclamantei în prezenta cauză. Acesta adaugă că avocații reclamantei sunt abilitați să o reprezinte pe baza mandatelor menționate.
21
În această privință, este suficient să se arate că, deși CPFC nu este nici autoarea deciziei atacate, nici pârâtă în fața Tribunalului, întrucât BCE are aceste calități, totuși CPFC a participat la adoptarea deciziei în atacate, care a fost adoptată la propunerea sa. Ținând seama de misiunea privind lichidarea care îi este încredințată în aplicarea dreptului leton, lichidatorul se află într‑o situație de conflict de interese din cauza faptului că contestarea în fața Tribunalului a retragerii autorizației persoanei juridice pe care o reprezenta l‑ar fi putut pune, contrar acestei misiuni, în situația lipsirii de orice temei juridic a procedurii de lichidare a acestei persoane (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 noiembrie 2019, BCE ș.a./Trasta Komercbanka ș.a., C‑663/17 P, C‑665/17 P și C‑669/17 P, EU:C:2019:923, punctul 74).
22
În consecință, nu se poate ține seama, în ceea ce privește reprezentarea avocaților reclamantei în prezenta cauză, de revocarea mandatelor acestora decisă de lichidator, în măsura în care aceasta ar încălca dreptul reclamantei la o protecție jurisdicțională efectivă consacrat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 noiembrie 2019, BCE ș.a./Trasta Komercbanka ș.a., C‑663/17 P, C‑665/17 P și C‑669/17 P, EU:C:2019:923, punctul 78).
23
În astfel de condiții, trebuie să se considere că avocații reclamantei sunt mandatați în mod valabil să o reprezinte.
24
Trebuie adăugat că administratorul nu contestă mandatele care au fost date inițial avocaților reclamantei.
25
În plus, BCE nu a contestat mandatul prezentat de reclamantă ultima dată cu titlu de document formal.
26
Prin urmare, acțiunea este admisibilă.
Cu privire la admisibilitatea documentelor prezentate la 2 decembrie 2024 de reclamantă
27
Prin înscrisul depus la grefa Tribunalului la 2 decembrie 2024, reclamanta a depus noi propuneri de probe, din data de 21 iulie 2023, precum și din datele de 5 și 6 septembrie 2023, așadar, anterioare, în cazul primei, depunerii cererii introductive și, în cazul celorlalte, depunerii replicii. În ședință, BCE a exprimat îndoieli cu privire la admisibilitatea acestor documente.
28
Trebuie amintit că, potrivit articolului 85 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, cu titlu excepțional, părțile principale mai pot depune sau propune probe înainte de închiderea fazei orale a procedurii sau înainte de decizia Tribunalului de a se pronunța fără parcurgerea fazei orale a procedurii, cu condiția ca întârzierea în depunerea sau propunerea de probe să fie justificată.
29
În această privință, reclamanta a fost invitată în ședință să își exprime opinia cu privire la posibila inadmisibilitate a documentelor prezentate și să expună motivele care justifică faptul că comunicarea acestor documente nu a putut fi făcută decât cu o zi înainte de ședință. Ea s‑a limitat să menționeze că aceste documente îi fuseseră transmise de lichidator, fără a indica la ce dată avusese loc această transmitere și fără a explica de ce i‑ar fi fost imposibil să obțină mai devreme de la lichidator comunicarea documentelor menționate.
30
În aceste condiții, documentele prezentate la 2 decembrie 2024 trebuie declarate inadmisibile.
Cu privire la fond
31
În susținerea acțiunii formulate, reclamanta invocă patru motive. Primul motiv este întemeiat pe o eroare de apreciere a BCE, întrucât aceasta nu ar fi ținut seama de faptul că CPFC nu și‑a îndeplinit obligația de a adopta la nivel național dispoziții legislative care să stabilească criteriile aplicabile încălcărilor grave ale actelor cu putere de lege în materie de combatere a spălării banilor, a finanțării terorismului și a proliferării (denumită în continuare „CSB/FT”). Al doilea motiv este întemeiat în esență pe încălcarea de către BCE a obligației de a efectua propria evaluare și de a nu se limita la reluarea aprecierii efectuate de CPFC. Al treilea motiv este întemeiat în esență pe încălcarea obligației de motivare privind al doilea și al treilea motiv al retragerii autorizației, precum și pe erori săvârșite de BCE cu privire la aceleași motive. Al patrulea motiv este întemeiat pe o încălcare a dreptului la bună administrare, care include dreptul de a fi ascultat și dreptul de acces la dosar.
32
Tribunalul va analiza împreună primul și al doilea motiv, apoi, succesiv, al treilea și al patrulea motiv.
Cu privire la primul și la al doilea motiv
33
În cadrul primului și al celui de al doilea motiv, reclamanta repune în discuție aprecierea realizată de BCE cu privire la respectarea de către aceasta a reglementării în materie de CSB/FT. În esență, aceasta susține că BCE nu a realizat ea însăși aprecierea care îi revenea, ci și‑a întemeiat‑o pe deciziile adoptate de CPFC, care erau contestabile, precum și pe actele prealabile adoptate în cadrul procedurii administrative naționale, pe care ea nu le‑ar fi putut contesta în fața instanțelor naționale.
34
În cadrul primului motiv, reclamanta consideră că BCE a săvârșit o eroare de apreciere prin faptul că nu a ținut seama de faptul că CPFC nu respectase obligația, prevăzută la articolul 196 alineatul (4) din Legea privind instituțiile de credit, de a adopta la nivel național acte de stabilire a criteriilor aplicabile încălcărilor grave în materie de CSB/FT.
35
BCE ar fi încălcat obligația, prevăzută la articolul 83 alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 468/2014 al Băncii Centrale Europene din 16 aprilie 2014 de instituire a cadrului de cooperare la nivelul Mecanismului unic de supraveghere între Banca Centrală Europeană și autoritățile naționale competente și cu autoritățile naționale desemnate (Regulamentul‑cadru privind MUS) (JO 2014, L 141, p. 1), de a efectua, la adoptarea unei decizii de retragere a unei autorizații, propria evaluare a circumstanțelor care justifică retragerea.
36
Reclamanta consideră că decizia atacată se întemeiază pe evaluarea CPFC care figurează în propunerea de decizie, precum și pe documentele furnizate de această autoritate, ceea ce nu ar fi suficient, conform articolului 83 alineatul (2) din Regulamentul‑cadru privind MUS.
37
Reclamanta amintește dispozițiile articolului 4 alineatul (3) din Regulamentul (UE) nr. 1024/2013 al Consiliului din 15 octombrie 2013 de conferire a unor atribuții specifice Băncii Centrale Europene în ceea ce privește politicile legate de supravegherea prudențială a instituțiilor de credit (JO 2013, L 287, p. 63, denumit în continuare „Regulamentul de bază privind MUS”), ale articolului 83 alineatul (2) din Regulamentul‑cadru privind MUS, ale articolului 18 litera (f) și ale articolului 67 alineatul (1) litera (o) din Directiva 2013/36/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 cu privire la accesul la activitatea instituțiilor de credit și supravegherea prudențială a instituțiilor de credit și a firmelor de investiții, de modificare a Directivei 2002/87/CE și de abrogare a Directivelor 2006/48/CE și 2006/49/CE (JO 2013, L 176, p. 338), precum și cele ale articolului 27 alineatul (1) punctul 8 și ale articolului 196 alineatele (3) și (4) din Legea privind instituțiile de credit.
38
În lumina dispozițiilor menționate mai sus, BCE ar fi trebuit să aplice Legea privind instituțiile de credit și să constate că nu fuseseră adoptate actele cu putere de lege naționale de stabilire a criteriilor aplicabile încălcărilor grave în materie de CSB/FT.
39
Reclamanta adaugă că nu se poate exclude că, dacă actele naționale menționate la punctul 38 de mai sus ar fi fost adoptate, criteriile aplicabile încălcărilor grave ar fi fost diferite de cele care figurează în raportul din 31 mai 2022 întocmit în cadrul Mecanismului unic de supraveghere (MUS) de Autoritatea Bancară Europeană (ABE), de Autoritatea Europeană pentru Valori Mobiliare și Piețe (ESMA) și de Autoritatea Europeană de Asigurări și Pensii Ocupaționale (EIOPA). Acest raport nu ar avea forță juridică obligatorie și nu s‑ar putea substitui actelor cu putere de lege care trebuiau adoptate. Același lucru ar fi valabil și pentru recomandările CPFC.
40
CPFC ar fi trebuit să indice criteriile care permiteau să se considere că încălcările săvârșite de reclamantă erau grave, iar BCE ar fi trebuit să constate că lipsea un element din deciziile CPFC, și anume motivarea acestei gravități.
41
Neadoptarea în termenele prevăzute a actelor normative relevante ar aduce de asemenea atingere principiului securității juridice, întrucât reclamanta are dreptul să cunoască în prealabil criteriile utilizate pentru calificarea drept grave a încălcărilor care îi sunt imputate.
42
Pe de altă parte, BCE s‑ar fi întemeiat pe o bază juridică eronată. Reclamanta arată că lipsa criteriilor a fost recunoscută de legiuitor ca fiind o lacună importantă, în măsura în care acesta prevăzuse la punctul 84 din dispozițiile tranzitorii ale Legii privind instituțiile de credit că CPFC trebuia să stabilească înainte de 1 august 2019 criteriile menționate, prin adoptarea unor acte cu putere de lege având aceeași forță ca decretele Consiliului de Miniștri, potrivit legii letone. Ea precizează însă că aceste acte nu au fost adoptate.
43
Reclamanta adaugă că BCE are obligația de a aplica nu doar dispozițiile dreptului Uniunii, ci, de asemenea, atunci când acesta este alcătuit din directive, dreptul național care le transpune. Or, în speță, Directiva 2013/36 a fost transpusă în dreptul leton prin Legea privind instituțiile de credit, pe care BCE ar fi fost obligată să o aplice. BCE ar fi confirmat de altfel că trebuie să evalueze dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute de dreptul național coroborate cu articolul 18 litera (f) și cu articolul 67 alineatul (1) litera (o) din Directiva 2013/36. Ea ar fi trebuit, așadar, să stabilească faptele relevante și să decidă dacă acestea erau de natură să demonstreze că reclamanta a fost considerată răspunzătoare pentru o încălcare gravă în sensul dreptului național.
44
În acest cadru, dacă BCE ar fi constatat, în temeiul Legii privind instituțiile de credit, că CPFC nu adoptase acte normative în materie de CSB/FT, aceasta nu ar fi trebuit să întemeieze decizia atacată pe constatările realizate de CPFC, care nu respectase obligația care îi revenea.
45
Reclamanta precizează că Decizia nr. 61, pe care se întemeiază decizia atacată, a fost luată înainte de adoptarea actului normativ care trebuia să stabilească criteriile de gravitate în materie de CSB/FT, potrivit articolului 196 alineatul (4) din Legea privind instituțiile de credit. CPFC și‑ar fi întemeiat decizia pe un act normativ intern, deși acest lucru nu ar fi autorizat de articolul 67 alineatul (6) din Administratīvā procesa likums (Legea privind contenciosul administrativ) (Latvijas Vēstnesis, 2001, nr. 164). De asemenea, la data Deciziei nr. 191, nici actele cu putere de lege care stabilesc criteriile de gravitate nu ar fi fost încă adoptate.
46
În ceea ce privește al doilea motiv, care cuprinde trei aspecte, reclamanta susține, în ceea ce privește primul aspect, că BCE și‑a încălcat obligația de diligență prin faptul că nu a verificat încălcările care îi erau imputate în cadrul Deciziei nr. 191, care a fost contestată la nivel național. Întrucât Decizia nr. 191 nu era definitivă la data deciziei atacate, BCE ar fi trebuit să controleze faptele legate de aceasta. Reclamanta precizează în replica sa că, prin decizia Curții Administrative Regionale din 5 septembrie 2023, procedura introdusă împotriva Deciziei nr. 191 a fost închisă, după cererea de retragere depusă de lichidatorul său la 24 iulie 2023.
47
Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, reclamanta susține că BCE nu a evaluat cu atenție și cu imparțialitate faptele referitoare la investigațiile la care se referă la punctul 11 din anexa la decizia atacată. Reclamanta amintește normele letone în materia investigațiilor și a procedurii penale, precum și faptul că niciunul dintre angajații săi, membrii consiliului de conducere și acționari nu a dobândit statutul de suspect sau de inculpat. Făcând referire în decizia atacată la o procedură penală în curs, BCE ar fi încălcat articolul 48 alineatul (1) din cartă, care prevede că orice persoană acuzată este prezumată nevinovată. Potrivit reclamantei, BCE nu putea utiliza informațiile referitoare la începerea urmăririi penale ca temei pentru decizia atacată.
48
Prin intermediul celui de al treilea aspect al celui de al doilea motiv, reclamanta contestă valoarea juridică a documentelor pe care se întemeiază decizia atacată, și anume a rapoartelor de inspecție și a Deciziilor nr. 61 și nr. 191. Potrivit reclamantei, revenea BCE sarcina de a controla legalitatea propunerii de decizie, care conține vicii esențiale ce afectează legalitatea deciziei atacate.
49
În ceea ce privește, în primul rând, rapoartele de inspecție, reclamanta susține că acestea sunt „decizii intermediare”, care, în sistemul juridic național, nu pot fi contestate. Ar fi vorba despre simple scrisori care exprimă punctul de vedere al CPFC, fără a fi decizii definitive. În acest context, decizia atacată nu s‑ar putea întemeia pe informații furnizate în aceste rapoarte.
50
Reclamanta precizează că, în ceea ce privește raportul de inspecție din anul 2012 și controalele efectuate în anii 2014 și 2015, BCE s‑a întemeiat pe încălcări ale legii în materie de CSB/FT pe care CPFC nu le‑ar fi calificat ca atare.
51
Reclamanta arată de asemenea că rapoartele de inspecție din anii 2018 și 2019 au făcut obiectul unei acțiuni împreună cu Decizia nr. 191 și că nu trebuiau menționate în decizia atacată. Informațiile cuprinse în raportul de inspecție din anul 2018 nu ar putea servi ca bază pentru decizia atacată. Situația ar fi aceeași în ceea ce privește informațiile colectate în cadrul procedurii deschise la 13 decembrie 2021, care nu a făcut obiectul niciunei decizii finale.
52
În al doilea rând, în ceea ce privește Deciziile nr. 61 și nr. 191, reclamanta susține că prima este un act rămas definitiv pe care nu l‑a contestat și că ea s‑a conformat tuturor obligațiilor care decurgeau din acest act. În ceea ce privește decizia nr. 191, respingerea de către instanța națională a cererii de protecție provizorie formulate de reclamantă împotriva acestei decizii nu ar putea aduce atingere aprecierii pe fond a deciziei menționate.
53
În al treilea rând, în ceea ce privește scrisorile CPFC referitoare la comportamentul reclamantei, acestea nu ar avea caracterul de decizie definitivă.
54
Reclamanta adaugă că BCE a încălcat principiul prezumției de nevinovăție prin faptul că s‑a întemeiat pe două decizii ale CPFC, dintre care una, Decizia nr. 191, era contestată, precum și pe raportul de inspecție din anul 2018, care este o decizie intermediară. Potrivit acesteia, litigiul referitor la deciziile CPFC este similar cu cel privind deciziile unei autorități naționale de concurență prin care se stabilește o amendă, pentru care se aplică toate garanțiile procedurale ale dreptului la un proces echitabil. Vinovăția unei persoane acuzate de o încălcare nu ar putea fi considerată ca stabilită definitiv decât atunci când decizia de constatare a acestei încălcări a rămas definitivă. Or, în privința reclamantei, nu ar exista nicio hotărâre care să fi dobândit autoritate de lucru judecat prin care să fie declarată răspunzătoare pentru încălcări grave. BCE ar fi trebuit să verifice dacă documentele pe care s‑a întemeiat erau definitive. Ea ar fi trebuit să evalueze temeinicia Deciziei nr. 191 sau să nu se întemeieze pe aceasta, întrucât era contestată. Reclamanta adaugă că Decizia nr. 255 era de asemenea contestată în justiție.
55
În mai multe rânduri, trimiterea la motivarea Deciziei nr. 191 ar fi eronată, întrucât niciunul dintre rapoartele de inspecție, inclusiv raportul de inspecție din anul 2018, nu ar conține pretinsele constatări pe care decizia atacată înțelege să se întemeieze.
56
BCE contestă argumentația reclamantei.
57
În această privință, trebuie arătat că, potrivit articolului 18 litera (f) din Directiva 2013/36, autoritățile competente pot retrage autorizația acordată unei instituții de credit în cazul în care aceasta comite una dintre încălcările menționate la articolul 67 alineatul (1) din aceeași directivă. Aceasta vizează în special, potrivit articolului 67 alineatul (1) litera (o) din directiva menționată, instituția care a fost găsită vinovată de o încălcare gravă a dispozițiilor naționale adoptate în temeiul Directivei 2005/60/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 octombrie 2005 privind prevenirea utilizării sistemului financiar în scopul spălării banilor și finanțării terorismului (JO 2005, L 309, p. 15, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 214). Această directivă a fost abrogată și a fost înlocuită de Directiva (UE) 2015/849 a Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 2015 privind prevenirea utilizării sistemului financiar în scopul spălării banilor sau finanțării terorismului, de modificare a Regulamentului (UE) nr. 648/2012 al Parlamentului European și al Consiliului și de abrogare a Directivei 2005/60/CE a Parlamentului European și a Consiliului și a Directivei 2006/70/CE a Comisiei (JO 2015, L 141, p. 73).
58
În ceea ce privește retragerea autorizației unei instituții de credit, potrivit articolului 83 alineatul (2) din Regulamentul‑cadru privind MUS, „[î]n luarea deciziei, BCE ține cont de toate aspectele următoare: (a) propria evaluare a circumstanțelor care justifică retragerea; (b) dacă este cazul, proiectul ANC de decizie de retragere; (c) consultarea cu ANC relevantă […]; (d) orice observații transmise de instituția de credit în conformitate cu articolul 81 alineatul (2) și articolul 82 alineatul (3) [din acest regulament‑cadru]”.
59
Articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul de bază privind MUS prevede că, „[î]n scopul îndeplinirii atribuțiilor care îi sunt conferite în temeiul prezentului regulament și în vederea realizării obiectivului de a asigura standarde ridicate de supraveghere, BCE aplică integral dreptul relevant al Uniunii și, în cazul în care acesta cuprinde directive, legislația națională care transpune respectivele directive”. Această dispoziție prevede de asemenea că, „[î]n cazul în care legislația relevantă a Uniunii constă în regulamente și acolo unde, în prezent, respectivele regulamente acordă în mod explicit opțiuni pentru statele membre, BCE aplică și legislația națională de exercitare a acestor opțiuni”.
60
Din articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul de bază privind MUS reiese că BCE trebuie să aplice dreptul național atunci când acesta transpune directivele relevante (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 septembrie 2023, Versobank/BCE, C‑803/21 P, nepublicată, EU:C:2023:630, punctul 102).
61
În speță, este necesar să se arate că decizia atacată este un act referitor la supravegherea prudențială a unei instituții de credit adoptat de BCE, care dispune de o largă marjă de apreciere în această privință, având în vedere că, astfel cum enunță considerentul (55) al Regulamentului de bază privind MUS, conferirea către aceasta a atribuțiilor de supraveghere implică o responsabilitate semnificativă pentru ea de a proteja stabilitatea financiară în Uniune și de a face uz de prerogativele sale în domeniul supravegherii în modul cel mai eficace și echilibrat (a se vedea prin analogie Hotărârea din 8 mai 2019, Landeskreditbank Baden‑Württemberg/BCE, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, punctul 86).
62
Larga marjă de apreciere a BCE rezultă de asemenea din faptul că decizia atacată implică aprecierea unor fapte și a unor împrejurări economice și financiare complexe (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 10 noiembrie 2022, Comisia/Valencia Club de Fútbol, C‑211/20 P, EU:C:2022:862, punctul 34, și Hotărârea din 22 iunie 2023, Germania și Estonia/Pharma Mar și Comisia, C‑6/21 P și C‑16/21 P, EU:C:2023:502, punctul 52).
63
În aceste condiții, controlul jurisdicțional pe care instanța Uniunii trebuie să îl exercite asupra temeiniciei motivelor unei decizii precum decizia în litigiu nu trebuie să conducă la substituirea aprecierii BCE cu propria apreciere, ci urmărește să verifice că această decizie nu se bazează pe fapte inexacte din punct de vedere material și că nu este afectată de o eroare de drept, de o eroare vădită de apreciere sau de un abuz de putere (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 2 septembrie 2021, EPSU/Comisia, C‑928/19 P, EU:C:2021:656, punctul 96, și Hotărârea din 4 mai 2023, BCE/Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, punctul 55).
64
Instanța Uniunii trebuie nu numai să verifice exactitatea materială a elementelor de probă invocate, fiabilitatea și coerența acestora, ci și să controleze dacă aceste elemente constituie ansamblul datelor pertinente care trebuie luate în considerare pentru aprecierea unei situații complexe și dacă sunt de natură să susțină concluziile deduse (Hotărârea din 4 mai 2023, BCE/Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, punctul 56).
65
În aceste condiții, trebuie verificată aprecierea efectuată de BCE cu privire la primul motiv de retragere a autorizației.
66
Potrivit primului motiv de retragere a autorizației, astfel cum a fost expus la punctul 4 din decizia atacată, BCE a reținut că, începând cu anul 2012, reclamanta a încălcat în mod repetat și continuu mai multe cerințe legale în materie de CSB/FT, care priveau sistemul de control intern (punctul 4.2.1 din decizia atacată), măsurile de precauție privind clientela (punctul 4.2.2 din decizia atacată) și raportul de tranzacții suspecte către unitatea de informații financiare a CPFC.
67
La punctul 4 din decizia atacată și în anexa la aceasta, BCE expune motivele care, în opinia sa, dovedesc încălcările grave în materie de CSB/FT săvârșite de reclamantă.
68
În această privință, trebuie arătat de la bun început că decizia atacată nu se limitează la a relua poziția CPFC care figurează în propunerea de decizie.
69
Astfel, din decizia atacată reiese că BCE a efectuat propria apreciere pornind de la o întreagă serie de informații care decurgeau din mai multe decizii adoptate de CPFC, dar și din alte documente întocmite la nivel național, printre care rapoarte de inspecție și activități de supraveghere.
70
În decizia atacată, BCE se întemeiază pe considerațiile care figurează în special în Deciziile nr. 61 și nr. 191, dar și în rapoartele de inspecție la fața locului din anii 2012, 2014, 2018 și 2021, pe rapoartele de inspecție țintite la fața locului din anii 2013, 2015, 2019 și 2020, precum și pe rapoartele de inspecție țintite în afara sediului din anul 2015 și pe activitățile de supraveghere în afara sediului din anul 2022.
71
Trebuie arătat că BCE a putut ține seama în mod întemeiat de Deciziile nr. 61 și nr. 191, precum și de celelalte documente menționate la punctul 70 de mai sus, în care sunt descrise încălcările săvârșite de reclamantă. Faptul că aceste documente fuseseră întocmite de CPFC nu poate împiedica BCE nici să țină seama de ele, nici să formuleze, pe baza informațiilor pe care acestea le conțin, propria apreciere pe care se întemeiază decizia de retragere a autorizației.
72
În această privință, s‑a statuat printre altele că BCE era competentă să retragă o autorizație pe baza încălcărilor constatate de autoritățile naționale competente (denumite în continuare „ANC”) (a se vedea prin analogie Hotărârea din 12 septembrie 2024, Anglo Austrian AAB/BCE și Far‑East, C‑579/22 P, EU:C:2024:731, punctul 47).
73
În ceea ce privește Deciziile nr. 61 și nr. 191, trebuie adăugat, în primul rând, că prima dintre aceste decizii nu a fost contestată de reclamantă. Decizia menționată era, așadar, definitivă și opozabilă reclamantei la data adoptării deciziei atacate.
74
În ceea ce privește împrejurarea, invocată de reclamantă, potrivit căreia ANC nu adoptase încă acte normative care să stabilească criteriile care să permită să se considere că încălcările pe care aceasta le săvârșise în materie de CSB/FT sunt grave, din înscrisurile părților și din răspunsurile date de acestea în ședință reiese că obligația CPFC de a adopta dispozițiile care definesc criteriile aplicabile încălcărilor grave ale dispozițiilor în materie de CSB/FT a intrat în vigoare abia în anul 2019, în urma modificării articolului 196 din Legea privind instituțiile de credit, căruia i‑a fost adăugat printre altele un alineat (4).
75
Astfel, obligația menționată mai sus nu era în vigoare la data adoptării Deciziei nr. 61, care acoperă perioada 2012-2016. Trebuie arătat că, deși, astfel cum susține reclamanta, Decizia nr. 61 a fost adoptată, în ceea ce privește stabilirea încălcărilor grave, pe baza unui act intern al CPFC care nu ar fi fost făcut public la momentul acestei adoptări, este cert că reclamanta nu a contestat această decizie, astfel încât, în orice caz, BCE era perfect îndreptățită să țină seama de aceasta.
76
Pe de altă parte, dintr‑un răspuns dat de BCE la o întrebare adresată de Tribunal reiese că simpla luare în considerare a Deciziei nr. 61, fără Decizia nr. 191, ar fi putut permite în speță retragerea autorizației.
77
În această privință, este necesar să se arate că, ținând seama de importanța normelor prudențiale de combatere a spălării banilor și a finanțării terorismului, dar și de răspunderea specială a instituțiilor de credit în această privință și de necesitatea de a deduce cât mai rapid consecințele săvârșirii unor încălcări ale acestor norme, o decizie administrativă națională prin care o instituție de credit este găsită vinovată de încălcări grave ale dispozițiilor naționale adoptate în temeiul Directivei 2005/60 (devenită Directiva 2015/849) este suficientă pentru a justifica retragerea autorizației (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 iunie 2022, Anglo Austrian AAB și Belegging‑Maatschappij Far‑East/BCE, T‑797/19, EU:T:2022:389, punctul 50).
78
De altfel, chiar dacă reclamanta a susținut în fața Tribunalului că a respectat obligațiile care decurg din Decizia nr. 61, trebuie amintit că poziția potrivit căreia anumite încălcări constatate ar fi fost corectate și nu mai pot justifica o retragere a autorizației ar repune în discuție obiectivul de protejare a sistemului bancar al Uniunii. Astfel, aceasta ar putea permite instituțiilor de credit care au săvârșit încălcări grave să își continue activitățile atât timp cât autoritățile competente nu demonstrează că au săvârșit noi încălcări (a se vedea prin analogie Hotărârea din 22 iunie 2022, Anglo Austrian AAB și Belegging‑Maatschappij Far‑East/BCE, T‑797/19, EU:T:2022:389, punctul 61).
79
În al doilea rând, Decizia nr. 191 a fost adoptată în anul 2019, la o dată la care, potrivit reclamantei, nu fuseseră încă adoptate dispozițiile normative pentru stabilirea criteriilor aplicabile încălcărilor grave ale dispozițiilor în materie de CSB/FT.
80
În această privință, trebuie arătat că, deși Decizia nr. 191 făcea obiectul unei proceduri de contestare la nivel național, potrivit articolului 80 din legea letonă în materie de CSB/FT, acțiunea împotriva unei astfel de decizii are drept consecință automată suspendarea numai a efectelor părții referitoare la amenda pronunțată, fără a afecta restul deciziei. BCE era, așadar, îndreptățită să ia în considerare constatările efectuate în Decizia nr. 191.
81
În ceea ce privește argumentul întemeiat pe o încălcare a principiului securității juridice, presupunând că este demonstrată ipoteza potrivit căreia neadoptarea actelor cu putere de lege în termenele prevăzute viza Decizia nr. 191, trebuie arătat că acest argument ar fi putut eventual să fie invocat în cadrul acțiunii introduse la nivel național împotriva deciziei menționate. Cu toate acestea, în ceea ce privește procedura de retragere a autorizației, BCE se afla în prezența unei decizii ale cărei efecte nu fuseseră suspendate, cu excepția celor care vizau amenda, astfel cum s‑a arătat deja la punctul 80 de mai sus.
82
În al treilea rând, în ceea ce privește argumentul potrivit căruia BCE ar fi trebuit să constate că, în lipsa adoptării actelor normative naționale care stabilesc criteriile de gravitate a încălcărilor în materie de CSB/FT, încălcările constatate de CPFC care o privesc nu puteau fi luate în considerare, trebuie amintit că Curtea a statuat că, deși statele membre rămân competente să pună în aplicare astfel de dispoziții, după cum se precizează în mod explicit în considerentul (28) al Regulamentului de bază privind MUS, BCE are competența exclusivă de a retrage autorizația pentru toate instituțiile de credit, indiferent de caracterul lor semnificativ, în special atunci când aceasta se întemeiază pe motivul prevăzut la articolul 67 alineatul (1) litera (o) din Directiva 2013/36, la care face trimitere articolul 18 din această directivă, întrucât articolul 14 alineatul (5) din Regulamentul de bază privind MUS stabilește drept condiție pentru retragerea autorizației existența unuia sau a mai multe motive care justifică retragerea în temeiul articolului 18 din directiva menționată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 septembrie 2023, Versobank/BCE, C‑803/21 P, nepublicată, EU:C:2023:630, punctul 141).
83
În această privință, Tribunalul a statuat că MUS centraliza funcțiile prudențiale la nivelul BCE, prevăzând în același timp o punere în aplicare descentralizată de către ANC ale statelor membre participante, sub supravegherea BCE, cu care acestea cooperează și pe care o asistă. Astfel, în cadrul MUS, pe de o parte, BCE exercită anumite competențe exclusive, și anume supravegherea prudențială „directă” a instituțiilor de credit semnificative și competențele care îi sunt rezervate prin articolul 4 din Regulamentul de bază privind MUS în ceea ce privește toate instituțiile, indiferent de caracterul semnificativ al acestora. Pe de altă parte, supravegherea prudențială a instituțiilor mai puțin semnificative este exercitată în mod descentralizat de către ANC menționate și este încadrată și supravegheată, în ultimă instanță, de BCE, care este responsabilă pentru asigurarea bunei funcționări și a eficacității sistemului de supraveghere prudențială și pentru aplicarea coerentă și uniformă a normelor prudențiale în toate statele membre participante. BCE exercită o supraveghere „indirectă” asupra instituțiilor mai puțin semnificative, în cadrul căreia aceste ANC oferă cooperare și asistență BCE. În plus, aceleași ANC rămân competente pentru aspectele care nu sunt reglementate de Regulamentul de bază privind MUS, și anume protecția consumatorilor, piețele instrumentelor financiare, CSB/FT și lupta împotriva corupției (Hotărârea din 6 octombrie 2021, Ukrselhosprom PCF și Versobank/BCE, T‑351/18 și T‑584/18, EU:T:2021:669, punctul 131).
84
În aceste condiții, revine ANC, și anume în speță CPFC, sarcina de a stabili elementele constitutive ale încălcărilor legislației în materie de CSB/FT, BCE efectuând, la rândul său, aprecierea juridică a faptului dacă aceste elemente și încălcările constatate aflate la baza propunerii de decizie justifică retragerea autorizației, precum și aprecierea proporționalității (a se vedea prin analogie Hotărârea din 6 octombrie 2021, Ukrselhosprom PCF și Versobank/BCE, T‑351/18 și T‑584/18, EU:T:2021:669, punctul 197).
85
În plus, trebuie arătat că reclamanta nu a explicat în ce mod lipsa unor criterii pentru stabilirea gravității încălcărilor în materie de CSB/FT ar fi trebuit să conducă la o altă concluzie decât cea la care a ajuns CPFC cu privire la acțiunile sale în materie. Aceasta nu a explicat nici modul în care criteriile care trebuiau adoptate ar fi fost diferite de cele care figurează în raportul din 31 mai 2022 întocmit în cadrul MUS de către ABE, ESMA și EIOPA (a se vedea punctul 39 de mai sus). Reclamanta s‑a limitat să susțină că au fost calificate în mod eronat drept încălcări insuficiențe menționate în rapoartele de inspecție la fața locului întocmite de CPFC.
86
În al patrulea rând, în ceea ce privește argumentul referitor la Decizia nr. 191 potrivit căruia niciunul dintre rapoartele de inspecție, inclusiv cel din anul 2018, nu ar conține pretinsele constatări pe care decizia atacată înțelege să se întemeieze, trebuie amintit, astfel cum s‑a arătat deja în esență la punctul 72 de mai sus, că BCE nu avea obligația de a verifica toate constatările efectuate de CPFC și era perfect îndreptățită să își formuleze aprecierea cu privire la retragerea autorizației pornind printre altele de la încălcările constatate în Decizia nr. 191.
87
În sfârșit, în ceea ce privește aprecierile care ar pune în discuție prezumția de nevinovăție a reclamantei și mai precis punctul 4.4.4 din decizia atacată și punctul 11 din anexa la aceasta, trebuie, pe de o parte, să se constate că decizia atacată este rezultatul unei proceduri administrative distincte de procedura penală inițiată împotriva reclamantei. Pe de altă parte, cu toate că, la punctul 11 din anexa la decizia atacată, precum și la punctul 4.4.4 din aceasta din urmă, se face într‑adevăr referire la deschiderea acestei proceduri penale, acest lucru se întâmplă înainte de toate, astfel cum reiese în mod expres din cuprinsul punctului 11 din această anexă, pentru a sublinia consecințele acestei proceduri asupra drepturilor de proprietate ale anumitor acționari. În plus, astfel cum reiese în esență din cuprinsul punctului 4.4.4 din decizia atacată, deschiderea procedurii penale este menționată pentru a ilustra eventualele consecințe ale acestei încălcări, ceea ce nu are legătură cu aspectul respectării sau al nerespectării de către reclamantă a obligațiilor sale care decurg din dispozițiile penale relevante.
88
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că BCE nu a săvârșit erori, precum cele amintite la punctul 63 de mai sus, atunci când a reținut motivul potrivit căruia reclamanta a fost declarată răspunzătoare pentru o încălcare gravă a dispozițiilor naționale în materie de CSB/FT, în sensul articolului 67 alineatul (1) litera (o) din Directiva 2013/36. Prin urmare, primul și al doilea motiv trebuie respinse ca nefondate.
89
În acest context, trebuie amintit, astfel cum s‑a arătat deja în esență la punctul 57 de mai sus, că, pentru a justifica retragerea autorizației, este suficient să fi fost comisă una dintre încălcările prevăzute la articolul 67 alineatul (1) din Directiva 2013/36. În această privință, BCE a precizat, în cadrul procedurii, că fiecare dintre cele trei motive menționate la punctul 2.6 din decizia atacată justifica în sine retragerea autorizației. Ca răspuns la o întrebare adresată de Tribunal în ședință, reclamanta a recunoscut că nu a contestat acest aspect în cadrul fazei scrise a prezentei proceduri.
90
Or, în speță, în măsura în care reclamanta nu a fost în măsură să conteste în mod valabil că retragerea autorizației poate fi întemeiată ca urmare a unei încălcări a articolului 67 alineatul (1) litera (o) din Directiva 2013/36, nu este necesar să se examineze dacă BCE a săvârșit erori atunci când a reținut alte încălcări, în special în temeiul articolului 67 alineatul (1) litera (d) din aceeași directivă, pe care se întemeiază, potrivit deciziei atacate, al doilea și al treilea motiv. Cu toate acestea, cu titlu suplimentar, Tribunalul va examina al treilea motiv, prin care se urmărește contestarea acestor ultime două motive.
Cu privire la al treilea motiv
91
În cadrul celui de al treilea motiv, în primul rând, reclamanta consideră că BCE nu a motivat în mod adecvat decizia atacată, în măsura în care privește capacitatea sa de a elabora și de a pune în aplicare o strategie prudentă, precum și politici și proceduri pentru identificarea, monitorizarea și administrarea riscurilor sale. Concluzia care figurează în decizia atacată în această privință nu s‑ar întemeia pe nicio dispoziție juridică, iar BCE nu i‑ar fi adus la cunoștință metodele sale de calcul și nici rezultatele calculelor concrete care vin în susținerea concluziei sale. Motivarea s‑ar întemeia pe afirmații generale, care s‑ar găsi la punctul 6 din decizia atacată.
92
Cu toate că reclamanta ar fi elaborat o strategie distinctă pentru menținerea adecvării capitalului pentru perioada 2022-2024 și s‑ar fi conformat cerințelor prevăzute de Finanšu un kapitāla tirgus komisijas normatīvie noteikumi Nr. 227 (Regulamentul nr. 227 al CPFC) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 227”) din 1 decembrie 2020, intitulat „Iekšējās kontroles sistēmas izveides normatīvie noteikumi” (Dispoziții privind instituirea unui sistem de control intern), nu ar reieși din decizia atacată că o astfel de conformitate a făcut obiectul unei evaluări. Reclamanta adaugă că informațiile solicitate de CPFC erau mult mai detaliate decât cele prevăzute în Regulamentul nr. 227 și că lacunele menționate de această autoritate nu se întemeiau pe nicio dispoziție cu putere de lege. BCE nu ar fi evaluat în ce constau încălcările dispozițiilor legale comise de reclamantă și la care se referă la punctul 6 din decizia atacată.
93
Reclamanta arată că CPFC nu a luat nicio decizie cu privire la conformitatea cu articolul 342 alineatele (1) și (2) din Legea privind instituțiile de credit a strategiei, a politicilor și a procedurilor sale pentru identificarea, monitorizarea și administrarea riscurilor sale. Acest lucru ar fi împiedicat‑o să conteste deciziile adoptate în cadrul procedurii administrative care a condus la adoptarea deciziei atacate.
94
Reclamanta contestă de asemenea punctul 6 din decizia atacată în măsura în care acesta menționează faptul că articolul 342 alineatele (1) și (2) din Legea privind instituțiile de credit transpune articolul 74 alineatul (2) din Directiva 2013/36, ceea ce ar fi inexact. Nici articolul 74 din Directiva 2013/36, nici vreo altă dispoziție din această directivă nu ar impune cerința de a elabora și de a pune în aplicare o strategie prudentă, precum și politici și proceduri pentru identificarea, monitorizarea și administrarea riscurilor sale. Articolul 74 alineatul (1) din Directiva 2013/36 ar fi fost transpus prin articolul 341 din Legea privind instituțiile de credit, articolul 74 alineatul (2) din această directivă fiind transpus prin punctul 5 din Finanšu un kapitāla tirgus komisijas normatīvie noteikumi Nr. 233 (Regulamentul nr. 233 al CPFC) din 1 noiembrie 2012, intitulat „Iekšējās kontroles sistēmas izveides normatīvie noteikumi” (Dispoziții referitoare la instituirea unui sistem de control intern). Independent de această pretinsă eroare, punctul 6 din decizia atacată nu ar conține nicio analiză a conformității politicilor și a procedurilor reclamantei cu articolul 342 alineatele (1) și (2) din Legea privind instituțiile de credit, ceea ce ar împiedica‑o să înțeleagă conținutul măsurii luate în privința sa.
95
BCE nu ar fi întemeiat al treilea motiv al deciziei atacate pe dispoziții juridice precise și nu ar exista orientări uniforme pe care BCE s‑ar fi putut întemeia pentru a stabili o eventuală neconformitate a strategiei reclamantei cu cerințele prudențiale. De altfel, criteriile enunțate de BCE în cursul prezentei proceduri ar fi vagi și imprecise și nu ar fi definite nici în orientări, nici drept criterii de evaluare a prudenței unei strategii. Pe de altă parte, referirea, la punctul 6.1.3 din decizia atacată, la scrisoarea CPFC din 10 februarie 2022, în care au fost formulate cererile, nu ar avea nicio legătură cu cerința enunțată la punctul 1 din dispozitivul Finanšu un kapitāla tirgus komisijas lēmums Nr. 105 (Decizia nr. 105 a CPFC) (denumită în continuare „Decizia nr. 105”) din 20 august 2021, care impune elaborarea unui program de acțiune pentru rezolvarea problemelor constatate.
96
BCE s‑ar fi concentrat pe strategia pentru anii 2022-2024, dar nu ar fi evaluat strategiile din anii precedenți. La punctul 6.2.2 din decizia atacată, BCE s‑ar referi la faptul că strategia care urma să fie pusă în aplicare în anul 2018 nu permitea reclamantei să genereze capitaluri pentru a se dezvolta în mod sustenabil și pentru a îndeplini cerințele prudențiale. Referirea la neconformitatea strategiei cu nivelul ridicat al riscului operațiunilor reclamantei s‑ar face în termeni generali. BCE ar fi săvârșit o eroare de apreciere întrucât reclamanta rămânea solvabilă la momentul introducerii acțiunii sale și nu ar fi debitoarea niciunei datorii fiscale.
97
Reclamanta adaugă că BCE a săvârșit de asemenea erori de apreciere în ceea ce privește punerea în aplicare a strategiei sale. Considerația care figurează la punctul 6.2.3 din decizia atacată, referitoare la incapacitatea de a corecta strategia eronată și la atragerea unor noi acționari, ar fi „inoperantă”, din moment ce reclamanta nu ar fi fost în măsură să pună în aplicare vreun tip de strategie, ținând seama de aplicarea măsurilor de supraveghere și de intervenție timpurie pe care i le‑ar fi impus CPFC. Pe de altă parte, aprecierea care figurează la punctul 6.1.5 din decizia atacată nu s‑ar întemeia pe dispoziții juridice.
98
Reclamanta adaugă că decizia atacată nu indică ce proceduri și politici i se reproșează că nu a elaborat și nici nu a pus în aplicare. Decizia menționată nu ar indica nici unde au fost constatate aceste fapte, nici încălcările pe care ea le‑ar fi săvârșit. BCE nu s‑ar putea prevala de Decizia nr. 105 ca motivare a deciziei atacate.
99
În al doilea rând, reclamanta contestă al doilea motiv de retragere a autorizației, și anume nerespectarea persistentă a obligației, prevăzută la articolul 341 alineatul (1) din Legea privind instituțiile de credit, de a crea un sistem eficace de control intern în cadrul activității instituției de credit. Astfel, în decizia atacată, retragerea autorizației nu ar fi fost motivată de lipsa unui sistem de control intern sau de lipsa unor elemente prevăzute la articolul 341 alineatul (1) din Legea privind instituțiile de credit, nici de deficiențe sistemice și generalizate, ci de faptul că, potrivit BCE, ar fi fost constatate lacune în funcționarea sistemului de control intern instituit în perioada cuprinsă între anii 2019 și 2021. BCE nu ar fi ținut seama de informațiile transmise de reclamantă și nici nu ar fi efectuat propria evaluare în raport cu dispozițiile juridice aplicabile.
100
BCE nu ar fi identificat cu precizie modul în care fiecare dintre dispozițiile aplicabile ar fi fost încălcată și nu ar fi evaluat riscul legat de politica instituției. Aceasta nu ar fi indicat, în ceea ce privește conținutul concret al activității reclamantei, nicio neconformitate precisă prin raportare la dispozițiile aplicabile și, la punctul 5.2 din decizia atacată, s‑ar fi limitat să evidențieze lacune grave în controlul intern al reclamantei, precum și asumarea unor riscuri excesive. Nu ar fi posibil să se identifice dispozițiile Regulamentului nr. 227 care nu ar fi fost respectate.
101
BCE ar invoca numai articolul 341 alineatul (1) din Legea privind instituțiile de credit și nu ar fi menționat că a recurs la dispozițiile Regulamentului nr. 227 în cadrul evaluării sale. De altfel, deși a făcut referire la controlul efectuat de CPFC în anul 2019, BCE s‑ar referi la Regulamentul nr. 227, care nu a intrat în vigoare decât începând cu 10 decembrie 2020. Pe de altă parte, o simplă descriere a faptelor nu ar fi suficientă pentru a stabili existența unei încălcări. Reclamanta nu ar avea posibilitatea de a verifica conținutul concluziei BCE care figurează la punctul 5.2.3 din decizia atacată, potrivit căreia aceasta nu a fost în măsură să instituie și să utilizeze un sistem de control intern complet și eficace. Modul de redactare a punctului menționat ar fi ambiguu și nu ar exista nicio trimitere clară și directă la articolul 341 alineatul (1) din Legea privind instituțiile de credit.
102
BCE contestă argumentația reclamantei.
103
Trebuie arătat că, astfel cum a confirmat reclamanta în ședință, în pofida titlului său care vizează încălcarea obligației de motivare, al treilea motiv poate fi împărțit în esență în două aspecte, primul fiind întemeiat pe o motivare insuficientă în ceea ce privește al doilea și al treilea motiv de retragere a autorizației și al doilea, pe erori pe care BCE le‑ar fi săvârșit în aprecierea unor asemenea motive.
104
În ceea ce privește primul aspect al prezentului motiv, întemeiat pe o motivare insuficientă, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, motivarea impusă în special la articolul 296 TFUE, la articolul 22 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul de bază privind MUS și la articolul 33 alineatele (1) și (2) din Regulamentul‑cadru privind MUS trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de justificările măsurii luate, iar instanței competente să își exercite controlul (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 mai 2019, Landeskreditbank Baden‑Württemberg/BCE, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, punctul 85).
105
Respectarea cerinței motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul de a primi explicații pe care îl pot avea destinatarii sau alte persoane vizate de act în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, având în vedere că problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul 296 TFUE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 mai 2019, Landeskreditbank Baden‑Württemberg/BCE, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, punctul 87).
106
În ceea ce privește al doilea și al treilea motiv, pe care reclamanta le consideră insuficient motivate, este necesar să fie examinate în ordinea în care figurează în decizia atacată, precizându‑se că sunt intrinsec legate.
107
Astfel, în special prin abordarea, la punctul 5 din decizia atacată, a celui de al doilea motiv, care privește obligația de a institui sisteme eficace de control intern [articolul 341 alineatul (1) din Legea privind instituțiile de credit], BCE și‑a plasat analiza într‑un context mai larg decât cel al celui de al treilea motiv, care face obiectul punctului 6 din aceeași decizie, care privește administrarea de către reclamantă a riscurilor sale prin instituirea unei strategii, a unor politici și a unor proceduri prudente. Astfel, la punctul 5.1.1 din decizia atacată se face deja referire la gestionarea obligației, prevăzută la articolul 74 alineatul (1) din Directiva 2013/36, pentru entitățile supuse supravegherii, de a aplica măsuri solide în materie de guvernanță, care includ o structură organizatorică clară cu linii de responsabilitate bine definite, transparente și coerente, procese eficace de identificare, gestionare, monitorizare și raportare a riscurilor la care instituțiile sunt sau pot fi expuse, mecanisme adecvate de control intern, inclusiv proceduri administrative și contabile riguroase. Pe de altă parte, la punctul 5.1.2 din aceeași decizie se menționează situația reclamantei în ceea ce privește administrarea riscurilor.
108
În primul rând, trebuie să se constate că decizia atacată este suficient motivată în ceea ce privește al doilea motiv, tratat la punctul 5 din decizia atacată.
109
Astfel, la punctul 5.1 din decizia atacată, BCE indică elementele care, în opinia sa, permit să se constate o încălcare a obligației de a institui sisteme eficace de control intern. Aceste elemente sunt detaliate la punctele 5.1.1-5.1.12 din decizia menționată.
110
Pe de altă parte, la punctul 5.2 din decizia atacată, BCE indică diferitele dispoziții care, în opinia sa, au fost încălcate. Ea enunță în această privință articolul 341 alineatul (1) și articolul 27 alineatul (1) punctul 8 din Legea privind instituțiile de credit, care transpun, în opinia sa, articolul 18 litera (f) din Directiva 2013/36 coroborat cu articolul 67 alineatul (1) litera (d) și cu articolul 74 din aceeași directivă. Aceste dispoziții, obligațiile pe care le prevăd, precum și încălcările care sunt reproșate reclamantei sunt detaliate la punctele 5.2.1-5.2.5 din decizia atacată.
111
În plus, la punctul 5.3 din decizia atacată, BCE explică concluzia la care a ajuns pentru a justifica retragerea autorizației, motivată de încălcarea obligației de instituire a sistemelor de control intern în discuție. Ea subliniază încălcarea acestei obligații în special pe o perioadă îndelungată (punctele 5.3.2 și 5.3.5 din decizia atacată) și în mod repetat (punctele 5.3.2-5.3.6 din decizia atacată).
112
Chiar presupunând că BCE nu a indicat toate informațiile referitoare la al doilea motiv, rezultă totuși că, ținând seama de cerințele amintite la punctul 105 de mai sus, elementele prezentate în decizia atacată sunt suficiente pentru a înțelege motivul în discuție și rațiunile care au condus în acest temei la retragerea autorizației.
113
În ceea ce privește argumentul reclamantei potrivit căruia BCE nu ar fi indicat în mod precis neconformitatea pretinselor sale lacune prin raportare la dispozițiile aplicabile, trebuie arătat că, la punctul 5.2 din decizia atacată, BCE a menționat într‑adevăr, în ceea ce privește substanța obligației vizate de al doilea motiv, toate dispozițiile pe care le considera aplicabile, și anume cele ale articolului 341 alineatul (1) din Legea privind instituțiile de credit, care transpune, în opinia sa, articolul 74 din Directiva 2013/36, precum și pe cele ale punctelor 6 și 53 din Regulamentul nr. 227, permițând astfel, contrar celor susținute de reclamantă, să se stabilească dispozițiile care nu ar fi fost respectate.
114
De asemenea, deși reclamanta critică punctul 5.2.3 din decizia atacată pentru motivul că nu ar fi în măsură să verifice conținutul acestuia, trebuie să se constate că o astfel de verificare poate fi totuși efectuată pornind de la constatările realizate cu ocazia inspecțiilor la fața locului din anii 2019 și 2021 și la care se referă punctul menționat. Reclamanta nu pretinde că nu ar fi fost în măsură să conteste conținutul punctului 5.2.3 menționat prin raportarea la concluziile inspecțiilor menționate în cuprinsul acestuia.
115
În al doilea rând, în ceea ce privește motivarea celui de al treilea motiv, care este analizat la punctul 6 din decizia atacată, parcurgerea acestuia este de asemenea suficientă pentru a se constata că nu există o motivare insuficientă.
116
Astfel, la punctul 6.1 din decizia atacată, BCE indică elementele care, în opinia sa, permit să se constate o încălcare a obligației de a defini și de a pune în aplicare politici și proceduri prudente care să permită reclamantei să își gestioneze riscurile, inclusiv detectarea în timp util, evaluarea, analiza și monitorizarea riscurilor sale. Aceste elemente sunt detaliate la punctele 6.1.1-6.1.7 din decizia menționată.
117
La punctul 6.2 din decizia atacată, BCE precizează diferitele dispoziții care, în opinia sa, au fost încălcate. Ea menționează în această privință articolul 27 alineatul (1) punctul 8 și articolul 342 alineatele (1) și (2) din Legea privind instituțiile de credit, care transpun, în opinia sa, articolul 18 litera (f) din Directiva 2013/36 coroborat cu articolul 67 alineatul (1) litera (d) și cu articolul 74 alineatul (2) din aceeași directivă. Dispozițiile în cauză și obligațiile pe care le prevăd sunt detaliate la punctele 6.2.1-6.2.4 din decizia atacată.
118
La punctul 6.3 din decizia atacată, BCE prezintă concluzia la care a ajuns pentru a justifica retragerea autorizației, ținând seama de încălcarea constatată începând cel puțin cu Decizia nr. 105 de impunere a unor măsuri de intervenție timpurie reclamantei.
119
Trebuie să se constate că reclamanta a participat la procedura care a condus la adoptarea deciziei atacate, astfel încât aceasta cunoștea contextul în care a fost adoptată această decizie.
120
În acest context, se dovedește că elementele prezentate, care figurează în decizia atacată în ceea ce privește al doilea și al treilea motiv, au permis reclamantei și permit Tribunalului să înțeleagă motivele pentru care autorizația a fost retrasă.
121
Această concluzie este confirmată de faptul că reclamanta contestă, în cadrul prezentului motiv, temeinicia deciziei atacate, susținând că BCE a săvârșit erori de apreciere sau de drept sau s‑ar fi întemeiat pe elemente de fapt inexacte, în ceea ce privește în special punctele 5.2, 6.1.5, 6.2.2-6.2.4 și 6.3.1 din decizia atacată.
122
În aceste condiții, primul aspect al celui de al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare, trebuie respins ca nefondat.
123
În ceea ce privește al doilea aspect al celui de al treilea motiv, referitor la temeinicia celui de al doilea și a celui de al treilea motiv, trebuie, conform jurisprudenței citate la punctul 63 de mai sus, să se verifice dacă decizia atacată este afectată de erorile invocate.
124
În ceea ce privește, în primul rând, al doilea motiv, BCE a decis retragerea autorizației ca urmare a nerespectării persistente de către reclamantă a obligației prevăzute la articolul 341 alineatul (1) din Legea privind instituțiile de credit de a crea un sistem eficace de control intern în cadrul activităților lor, obligația menționată fiind specificată la punctele 6 și 53 din Regulamentul nr. 227.
125
Este cert că, potrivit articolului 341 alineatul (1) menționat din Legea privind instituțiile de credit:
„O instituție de credit asigură instituirea și funcționarea unui sistem de control intern complet și eficace, adaptat naturii, volumului și complexității activităților sale. Sistemul de control intern cuprinde următoarele elemente fundamentale:
1)
structură organizațională adaptată dimensiunii și riscurilor operaționale ale instituției de credit, care cuprinde o repartizare stabilită în mod clar, neechivocă și sistematică a obligațiilor, a autorizațiilor și a responsabilităților în ceea ce privește realizarea și controlul operațiunilor între unitățile structurale și angajații responsabili de instituția de credit;
2)
un sistem de identificare, gestionare, monitorizare și raportare a riscurilor caracteristice și potențiale pe care le prezintă activitățile instituției de credit;
3)
proceduri de control intern;
4)
un sistem de remunerare, inclusiv o politică de remunerare neutră din punctul de vedere al genului.”
126
Articolul 74 alineatele (1) și (2) din Directiva 2013/36 prevede următoarele:
„(1)   Instituțiile dispun de un cadru solid de administrare a activității, care include o structură organizatorică clară cu linii de responsabilitate bine definite, transparente și coerente, procese eficace de identificare, administrare, monitorizare și raportare a riscurilor la care sunt sau pot fi expuse, mecanisme adecvate de control intern, inclusiv proceduri administrative și contabile riguroase, precum și politici și practici de remunerare care să promoveze și să fie în concordanță cu o administrare sănătoasă și eficace a riscurilor.
(2)   Cadrul de administrare, procesele și mecanismele menționate la alineatul (1) din prezentul articol sunt cuprinzătoare și proporționale cu natura, amploarea și complexitatea riscurilor inerente modelului de afaceri și activităților instituției. Criteriile tehnice stabilite la articolele 76-95 sunt luate în considerare.”
127
Trebuie adăugat că CPFC a adoptat Regulamentul nr. 227 în conformitate cu articolul 341 alineatul (1) din Legea privind instituțiile de credit.
128
Punctul 6 din Regulamentul nr. 227 prevede că sistemul de control intern al unei instituții este organizat astfel încât conducerea instituției să aibă asigurări rezonabile, în primul rând, că activele instituției sunt protejate împotriva pierderilor, precum și împotriva oricărei administrări și utilizări neautorizate și împotriva riscurilor legate de activitățile instituției, în al doilea rând, că aceste active sunt, în ceea ce privește capitalul instituției, elementele constitutive și proporția acestora, suficiente pentru a acoperi riscurile inerente activităților instituției și, în al treilea rând, că instituția acționează în mod rezonabil, prudent și eficace, cu respectarea deplină a cerințelor legale și a altor acte juridice.
129
În plus, punctul 53 din Regulamentul nr. 227 prevede cerințele referitoare la politica de risc a instituției, printre care figurează:
–
elaborarea unui plan de acțiune care să definească orientările consiliului de supraveghere și ale consiliului director (Tone from the top) în ceea ce privește acțiunile preconizate ale tuturor angajaților și cadrelor de conducere ale instituției în vederea asigurării administrării riscurilor, ținând seama de valorile fundamentale (core values) ale instituției;
–
informarea angajaților și a cadrelor instituției a căror funcție include asumarea de riscuri în numele instituției cu privire la rolurile și responsabilitățile acestora în îndeplinirea sarcinilor care le revin;
–
asigurarea unei comunicări eficace în cadrul instituției, care facilitează evaluarea critică a punctelor de vedere exprimate în domeniul administrării riscurilor;
–
activitățile legate de asumarea riscurilor, în conformitate cu profilul de risc al instituției, cu interesele sale pe termen lung și cu obiectivele pe care și le‑a stabilit.
130
Din dispozițiile menționate mai sus reiese printre altele că dispozitivele și măsurile în cauză trebuie să fie adaptate riscurilor implicate.
131
Or, în speță, BCE a subliniat în decizia atacată că, începând cu anul 2018, reclamanta avea un model economic cu risc ridicat, aspect pe care aceasta nu l‑a contestat.
132
În acest context, reclamanta a făcut obiectul a două inspecții la fața locului, între 7 martie și 30 aprilie 2019 și între 10 mai și 16 iulie 2021. La finalul primei inspecții au fost identificate deficiențe în sistemul de control intern pentru administrarea riscului, care nu era în concordanță cu nivelul riscurilor la care era expusă reclamanta. La finalul celei de a doua inspecții, s‑a observat în special că lacunele constatate cu ocazia primei inspecții nu fuseseră corectate și că reclamanta nu stabilise nici criterii și nici limite pentru administrarea riscurilor sale. Din constatările făcute reiese că reclamanta continua să aibă practici inadecvate persistente.
133
Pe de altă parte, la punctul 5.1 din decizia atacată se menționează o serie de ilustrări de situații și alte exemple care decurg din inspecții, care subliniază caracterul inadecvat al structurii de control intern în raport cu modelul economic cu risc ridicat al reclamantei. Ținând seama de lacunele identificate în mecanismele de control intern ale reclamantei, precum și de incapacitatea acesteia din urmă de a adopta și de a pune în aplicare măsuri corective, BCE a considerat, fără a săvârși o eroare, că erau încălcate dispozițiile relevante.
134
Trebuie precizat, astfel cum s‑a arătat deja în cadrul primului aspect al celui de al treilea motiv, că BCE a menționat într‑adevăr dispozițiile dreptului Uniunii și ale dreptului național pe care le‑a considerat încălcate în cadrul celui de al doilea motiv. Aceasta s‑a referit în special la articolul 341 alineatul (1) din Legea privind instituțiile de credit, dar și la punctele 6 și 53 din Regulamentul nr. 227.
135
Referitor la celelalte argumente invocate de reclamantă, în ceea ce privește mai întâi argumentul potrivit căruia nu s‑ar fi făcut referire decât la lacune din cadrul activității reclamantei în ceea ce privește funcționarea sistemului de control intern pe care îl instituise și potrivit căruia aceste lacune nu ar fi nici sistemice, nici generalizate, nu reiese din dispozițiile amintite la punctele 125-129 de mai sus că lacunele de acest tip nu pot fi considerate suficiente. Astfel cum s‑a amintit deja la punctul 130 de mai sus, dispozitivele și măsurile trebuie să fie adaptate riscurilor implicate și, dacă riscurile sunt ridicate, lacunele și persistența acestora trebuie să poată fi de natură să caracterizeze încălcări ale obligațiilor care decurg din dispozițiile în cauză.
136
În continuare, în ceea ce privește aplicarea articolului 341 alineatul (1) din Legea privind instituțiile de credit și a punctelor 6 și 53 din Regulamentul nr. 227 în cazul lacunelor și exemplelor detaliate la punctul 5 din decizia atacată, trebuie arătat că nimic nu permite să se concluzioneze că aceste lacune și exemple nu puteau fi reglementate de aceste dispoziții.
137
Reclamanta a susținut că BCE nu putea face trimitere la dispozițiile Regulamentului nr. 227, în măsura în care controlul la care a fost supusă fusese efectuat de CPFC în anul 2019, în timp ce regulamentul în discuție nu a intrat în vigoare decât începând cu 10 decembrie 2020. Or, este necesar să se arate că decizia atacată se întemeiază de asemenea pe o inspecție la fața locului realizată în anul 2021 și că aceasta menționează persistența lacunelor după anul 2020, ceea ce acoperă fapte ulterioare intrării în vigoare a Regulamentului nr. 227, permițând astfel să se facă trimitere la acestea.
138
În sfârșit, reclamanta contestă punctul 5.1.2 din decizia atacată pentru motivul că BCE nu ar fi ținut seama de informațiile pe care i le transmisese. Or, acest lucru nu poate fi suficient pentru a repune în discuție constatările reținute de BCE la punctul menționat, care, deși subliniază că unele lacune din partea reclamantei au putut face obiectul unor corecții, arată că acest lucru nu a împiedicat apariția altor lacune și persistența lor.
139
În ceea ce privește, în al doilea rând, al treilea motiv, BCE a decis să retragă autorizația reclamantei din cauza nerespectării de către aceasta din urmă a obligației de a defini și de a pune în aplicare o strategie, politici și proceduri prudente care să îi permită să își administreze riscurile, inclusiv identificarea în timp util, evaluarea, analiza și monitorizarea riscurilor sale menționate la articolul 342 alineatele (1) și (2) din Legea privind instituțiile de credit, care ar transpune articolul 74 alineatul (2) din Directiva 2013/36.
140
Potrivit articolului 342 alineatul (1) din Legea privind instituțiile de credit, instituția de credit elaborează și pune în aplicare o strategie, politici și proceduri prudente care să îi permită să gestioneze – inclusiv să identifice, să evalueze, să analizeze și să monitorizeze în timp util riscul de credit, precum și riscul de credit al cocontractantului, riscul de concentrare, riscul de securitizare, riscul de piață, riscul operațional – inclusiv riscul inerent modelului de afaceri – riscurile care decurg din externalizare și evenimentele cu o probabilitate scăzută de apariție – dar cu efecte semnificative – riscul ratei dobânzii din afara portofoliului de tranzacționare, riscul de marjă de credit din afara portofoliului de tranzacționare, riscul rezidual, riscul de lichiditate, riscul de efect de levier excesiv și alte riscuri semnificative pentru instituția de credit.
141
Articolul 342 alineatul (2) din Legea privind instituțiile de credit prevede că strategia, politicile, procedurile și sistemele instituției de credit sunt adaptate la complexitatea și la volumul activităților sale, precum și la un nivel acceptabil de risc definit de consiliul instituției de credit și sunt elaborate în funcție de importanța sistemică a instituției de credit în fiecare stat membru în care aceasta desfășoară activități.
142
Reclamanta susține că articolul 342 alineatele (1) și (2) din Legea privind instituțiile de credit introduce o obligație de a institui o strategie prudentă, în timp ce dispozițiile Directivei 2013/36 nu impun o astfel de cerință.
143
În această privință, trebuie arătat că articolul 74 alineatul (2) din Directiva 2013/36 are ca obiectiv să garanteze că cadrul de administrare, procesele și mecanismele menționate la alineatul (1) al acestui articol sunt proporționale cu natura, amploarea și complexitatea riscurilor cu care se confruntă instituția. Articolul 74 alineatul (1) din această directivă subliniază soliditatea, eficacitatea și caracterul adecvat al măsurilor în materie de administrare a activității, al proceselor de identificare, gestionare, monitorizare și raportare a riscurilor și, respectiv, al mecanismelor de control intern, precum și al politicilor și practicilor de remunerare pentru a promova și a fi în concordanță cu o administrare corectă și eficace a riscurilor.
144
Or, în contextul astfel stabilit la articolul 74 din Directiva 2013/36, nimic nu permite să se concluzioneze că BCE a săvârșit vreo eroare vădită de apreciere controlând, ținând seama de riscurile la care este expusă reclamanta, dacă aceasta pusese în aplicare o strategie prudentă în lumina articolului 342 alineatele (1) și (2) din Legea privind instituțiile de credit. Punerea în aplicare a unei astfel de strategii prudente poate fi tocmai una dintre operațiunile care permit realizarea și garantarea obiectivelor definite la articolul 74 din Directiva 2013/36.
145
Argumentul reclamantei întemeiat pe aspectul de a se stabili care dispoziție din dreptul național transpune articolul 74 din Directiva 2013/36 este, așadar, inoperant în ceea ce privește examinarea temeiniciei celui de al treilea motiv.
146
În ceea ce privește de asemenea aspectul dacă BCE a săvârșit o eroare vădită de apreciere prin faptul că nu a analizat conformitatea politicilor și a procedurilor reclamantei cu articolul 342 alineatele (1) și (2) din Legea privind instituțiile de credit, trebuie menționat, astfel cum a arătat BCE în mod întemeiat, că al treilea motiv se înscrie în mod vădit în linia constatării efectuate în cadrul celui de al doilea motiv, care consta într‑o analiză a politicilor și a procedurilor interne ale reclamantei, ceea ce nu permite să se rețină că aceste politici și proceduri nu au fost evaluate.
147
În orice caz, întrucât articolul 342 alineatele (1) și (2) din Legea privind instituțiile de credit privește o obligație care acoperă mai multe aspecte, nimic nu interzicea BCE să se concentreze pe unele dintre aceste aspecte, în speță pe strategia reclamantei, pentru a verifica dacă aceasta își respecta obligația care decurgea din dispoziția menționată. Articolul 342 alineatele (1) și (2) din Legea privind instituțiile de credit nu prevede că o încălcare nu poate fi stabilită decât cu condiția să se constate că atât strategia, cât și politicile și procedurile nu respectă criteriile prevăzute.
148
În ceea ce privește, în sfârșit, diferitele elemente reținute de BCE pentru a constata încălcarea obligației care constituie al treilea motiv, din cuprinsul punctelor 6.1.1-6.1.7 din decizia atacată reiese că BCE s‑a întemeiat pe mai multe schimburi între reclamantă și CPFC. Din aceste schimburi reiese că diferitele tentative ale reclamantei de a‑și modifica strategia au fost considerate drept insuficiente pentru a îndeplini criteriile stabilite de dispozițiile aplicabile.
149
Reclamanta a contestat mai multe dintre elementele reținute de BCE. În această privință, trebuie arătat că, chiar presupunând că BCE a săvârșit vreo eroare vădită de apreciere privind unul sau altul dintre aceste elemente sau chiar toate acestea, nimic nu permite să se considere că concluzia la care a ajuns ar fi fost diferită în lipsa acestor pretinse erori. Astfel, pentru ca aceasta să fie situația, ar trebui ca asemenea erori, privite individual sau împreună, să fi fost determinante în demonstrarea celui de al treilea motiv. Or, având în vedere numărul celorlalte constatări efectuate în cadrul schimburilor dintre CPFC și reclamantă în ceea ce privește strategia adoptată de aceasta din urmă pentru a‑și garanta situația financiară, astfel cum sunt prezentate la punctul 6.1 din decizia atacată, și în special faptul că este cert că reclamanta înregistra pierderi din anul 2017, nu reușea să își restabilească rentabilitatea și își asuma riscuri excesive, BCE avea dreptul să rețină al treilea motiv pentru a justifica retragerea autorizației.
150
În plus, în ceea ce privește în special punctul 6.1.5 din decizia atacată, reclamanta a arătat că prezentase o nouă versiune a strategiei sale pentru perioada cuprinsă între anii 2022 și 2024 și că CPFC îi solicitase informații mult mai detaliate decât cele prevăzute de dispozițiile Regulamentului nr. 227. Or, astfel cum a arătat BCE, CPFC avea dreptul, potrivit dispozițiilor Legii privind instituțiile de credit, să solicite reclamantei instituirea unor măsuri de consolidare a fondurilor proprii pe care aceasta le anunțase.
151
În ceea ce privește punctul 6.2.2 din decizia atacată, reclamanta s‑a prevalat de situația sa financiară pentru a contesta faptul că, potrivit BCE, strategia care trebuia pusă în aplicare nu îi permitea să genereze capital pentru a se dezvolta sustenabil și pentru a îndeplini în mod continuu cerințele prudențiale. Aceasta a menționat că nu a fost deschisă nicio procedură de insolvență în privința sa. Or, astfel cum a subliniat BCE, CPFC constatase că reclamanta înregistra pierderi începând cu anul 2017 și nu reușea să își restabilească rentabilitatea. Aceasta evidențiase de asemenea mai multe aspecte care demonstrau caracterul precar al situației financiare a reclamantei, precum și în special creșterea continuă a pierderilor de la an la an, generate și de anumite investiții, precum și caracterul nerealist al proiectului de emitere de obligațiuni de fonduri proprii suplimentare. În acest context, nimic nu permite să se concluzioneze că considerațiile arătate la punctul 6.2.2 din decizia atacată cu privire la situația financiară a reclamantei erau inexacte.
152
În ceea ce privește punctul 6.2.3 din decizia atacată, reclamanta apreciază că considerația referitoare la imposibilitatea de a‑și corecta strategia eronată și de a atrage noi acționari era „inoperantă”, din moment ce, în perioada ulterioară lunii august 2021, ea nu avusese posibilitatea de a pune în aplicare vreo strategie, ținând seama de aplicarea măsurilor de supraveghere și de intervenție timpurie pe care i le impusese CPFC. Or, un asemenea argument nu poate demonstra caracterul eronat al concluziei BCE potrivit căreia lipsa unei strategii prudente și a unui model economic viabil făcea ca reclamanta să depindă de investiții suplimentare, având în vedere pierderile cumulate de mult timp.
153
În ceea ce privește punctul 6.2.4 din decizia atacată, reclamanta susține că BCE a concluzionat în mod eronat că a funcționat în conformitate cu strategia sa din anul 2018 și că, în această privință, nu a ținut seama de mai multe elemente. Totuși, întrucât aceste elemente nu reprezintă decât reluarea argumentelor examinate anterior, care au fost invocate pentru a contesta aprecierea BCE și care nu au fost considerate fondate, ele nu pot demonstra vreo eroare vădită în aprecierea BCE.
154
În ceea ce privește punctul 6.3.1 din decizia atacată, reclamanta consideră că BCE nu se poate referi la gravitatea și la durata încălcării atât timp cât punctul 6 din decizia menționată nu conține nicio evaluare a acestei gravități și a acestei durate. Or, trebuie arătat că punctul 6.3.1 din decizia atacată se prezintă ca fiind concluzia tuturor elementelor arătate la punctele 6.1.1-6.2.4 cu titlu de fapte care constituie încălcări după aprecierea acestor fapte în raport cu dispozițiile aplicabile. În cadrul unei asemenea aprecieri, BCE putea în mod vădit să concluzioneze în mod întemeiat că se afla în prezența unei încălcări grave având o anumită durată.
155
Prin urmare, reclamanta nu reușește să demonstreze că BCE a săvârșit erori precum cele amintite la punctul 63 de mai sus prin reținerea celui de al doilea și a celui de al treilea motiv pentru a întemeia retragerea autorizației.
156
Prin urmare, al treilea motiv trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la al patrulea motiv
157
Reclamanta susține în esență că BCE a încălcat principiul bunei administrări, care ar corespunde dreptului oricărei persoane de a fi ascultată, consacrat la articolul 41 alineatul (2) litera (a) din cartă, și dreptului de acces la dosarul propriu, consacrat la articolul 41 alineatul (2) litera (b) din cartă, și care ar acoperi dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă consacrat la articolul 47 din cartă.
158
În primul rând, reclamanta amintește jurisprudența potrivit căreia numai instanțele Uniunii pot asigura o protecție jurisdicțională efectivă împotriva actelor care implică autoritățile naționale și BCE destinate punerii în aplicare a MUS. Această competență exclusivă a instanței Uniunii ar include controlul legalității unor acte pregătitoare ale anumitor decizii sau a unor propuneri de decizii ale autorităților naționale în cauză, susceptibile să aibă incidență asupra conținutului deciziei finale a BCE.
159
În această privință, reclamanta arată că propunerea de decizie se întemeiază în esență pe argumentele și pe împrejurările expuse în Deciziile nr. 215 și nr. 216.
160
Reclamanta adaugă că Deciziile nr. 215 și nr. 216 sunt afectate de lacune importante care nu numai că i‑au restrâns în mod nejustificat drepturile și au adus atingere intereselor sale, dar au și condus la adoptarea de către BCE a unei decizii eronate și nejustificate. BCE ar fi trebuit să evalueze toate deciziile adoptate de CPFC, garantând dreptul său la un proces echitabil și la o procedură rezonabilă și proporțională. În temeiul competenței sale generale de supraveghere, BCE are obligația de a se asigura că autoritățile naționale respectă dispozițiile referitoare la MUS prevăzute de Regulamentul‑cadru privind MUS, precum și legislația națională corespunzătoare. BCE ar trebui să efectueze un control complet al legalității propunerilor de retragere a autorizației prezentate de autoritățile naționale, precum și al măsurilor pregătitoare, în special în raport cu principiul proporționalității și cu garanțiile procedurale fundamentale ale dreptului Uniunii.
161
În al doilea rând, reclamanta arată că evaluarea conformității și Decizia nr. 215 trebuie considerate drept acte pregătitoare ale deciziei atacate, care țin de competențele generale de supraveghere ale BCE, și că actele prezentate în fața CPFC trebuie să facă obiectul unei revizuiri. BCE nu ar fi efectuat acest control sau nu l‑ar fi efectuat suficient. BCE nu ar fi evaluat actele pregătitoare, printre care figurează Decizia nr. 215. Această din urmă decizie ar constitui un act administrativ adoptat de o autoritate împotriva unei sau mai multor persoane desemnate în mod individual, care dă naștere, modifică, constată sau stinge un raport juridic sau constată un raport de fapt. Aceasta ar conține două decizii, una cu privire la neaplicarea unei măsuri de rezoluție, iar cealaltă cu privire la prezentarea către BCE a unei propuneri de retragere a autorizației. Reclamanta adaugă că BCE dispune de o putere de apreciere pentru a decide cu privire la retragerea autorizației și că proiectul de decizie elaborat de CPFC nu este obligatoriu. Implicarea autorităților naționale în procedura care conduce la adoptarea unor acte ale Uniunii nu poate repune în discuție calificarea drept acte ale Uniunii, atunci când actele adoptate de autoritățile naționale constituie o etapă a unei proceduri în care o instituție a Uniunii exercită, singură, puterea decizională, fără a fi ținută de actele pregătitoare sau de propunerile care emană de la autoritățile naționale.
162
Pe de altă parte, reclamanta arată că articolul 62 din Legea privind contenciosul administrativ impune administrației să se pronunțe cu privire la adoptarea unui act administrativ care este susceptibil să cauzeze un prejudiciu destinatarului său, examinând poziția și argumentele acestuia din urmă în cauza respectivă. Aceasta adaugă că, chiar în cazul unui act administrativ obligatoriu, pentru ca dispoziția juridică să poată fi aplicată, o parte din procedură are posibilitatea de a furniza informații cu privire la împrejurările importante. CPFC ar fi menționat în Decizia nr. 215 motivele pentru care nu o ascultase pe reclamantă. Or, potrivit reclamantei, faptul că CPFC a convenit planul de rezoluție cu ea constituia un act care nu făcea parte din procedura administrativă care a condus la adoptarea Deciziei nr. 215. Astfel, justificarea invocată de CPFC nu poate fi considerată un motiv suficient pentru a nu o asculta pe reclamantă.
163
În al treilea rând, reclamanta susține că, în cursul procedurii de adoptare a deciziei atacate, BCE i‑a încălcat dreptul de acces la dosar. În această privință, ea susține că articolul 22 alineatul (2) din Regulamentul de bază privind MUS prevede că drepturile la apărare ale persoanelor în cauză sunt pe deplin respectate în cadrul procedurilor. Aceste persoane ar avea drept de acces la dosarul BCE, sub rezerva interesului legitim al altor persoane de a‑și proteja secretele economice. În acest context, reclamanta arată că nu a avut acces la evaluarea conformității în cadrul adoptării Deciziei nr. 215. Această evaluare nu i‑ar fi fost comunicată nici atunci când și‑a exercitat dreptul de acces la dosar în cadrul procedurii de adoptare a deciziei atacate. CPFC și BCE ar fi încălcat astfel articolul 41 alineatul (2) litera (b) din cartă refuzându‑i posibilitatea de a lua cunoștință de evaluarea conformității.
164
În al patrulea rând, BCE i‑ar fi acordat reclamantei un termen excesiv de scurt pentru a‑și prezenta observațiile cu privire la propunerea de decizie. La 30 ianuarie 2023, BCE i‑ar fi adresat o scrisoare prin care solicita prezentarea de observații cu privire la propunerea de decizie și prin care stabilea un termen de cinci zile în acest scop. Reclamanta ar fi sesizat BCE cu o cerere de prelungire a acestui termen, însă aceasta din urmă nu i‑ar fi acordat decât patru zile lucrătoare suplimentare și ar fi refuzat să acorde un termen de 20 de zile, apoi de 15 de zile. BCE nu și‑ar fi motivat decizia de a‑i acorda un termen scurt pentru a‑și prezenta observațiile.
165
Reclamanta adaugă că, dacă ar fi fost ascultată în cadrul procedurii referitoare la Decizia nr. 215 și dacă ar fi dispus de cel puțin două săptămâni pentru a‑și prezenta observațiile scrise cu privire la propunerea de decizie, ar fi putut să își formuleze observațiile cu privire la elementele de fapt și de drept menționate în cadrul primului, al celui de al doilea și al celui de al treilea motiv. Astfel, aceasta consideră că, dacă ar fi fost ascultată, rezultatul procedurii ar fi fost diferit.
166
BCE susține că motivul trebuie respins ca nefondat.
167
În primul rând, în ceea ce privește aspectul dacă BCE ar fi trebuit să controleze Deciziile nr. 215 și nr. 216, pe de o parte, trebuie arătat, în ceea ce privește prima dintre aceste două decizii, că aceasta a fost adoptată în cadrul unei proceduri de rezoluție diferite de cea a retragerii autorizației, care a condus la decizia atacată. Această procedură de rezoluție intră în primul rând în competența ANC, în timp ce procedura de retragere a autorizației, deși începe cu investigațiile ANC, se încheie cu o decizie a BCE.
168
Pe de altă parte, cu toate că decizia atacată menționează, la punctul 3.4, Decizia nr. 216, rezultă că acest lucru are loc dintr‑o perspectivă de expunere a cadrului factual și contextual. Din această împrejurare nu se poate deduce că decizia atacată se întemeiază atât pe această decizie, cât și pe Decizia nr. 215 pentru a justifica retragerea autorizației. Astfel cum a arătat BCE, declarația CPFC privind situația în care o entitate este în curs de a intra în dificultate sau este susceptibilă de a intra în dificultate se înscrie în cadrul unei proceduri diferite de cea care conduce la retragerea autorizației.
169
În orice caz, astfel cum s‑a constatat în cadrul examinării primului și a celui de al doilea motiv, cu toate că, atunci când ia o decizie, BCE trebuie, în temeiul articolului 83 alineatul (2) din Regulamentul‑cadru privind MUS, să țină cont în special de propria evaluare a circumstanțelor care justifică retragerea, aceasta nu înseamnă că BCE trebuie să cunoască orice altă decizie luată de ANC în cadrul competențelor lor. Astfel cum s‑a amintit la punctul 72 de mai sus, BCE este competentă să retragă o autorizație pe baza constatărilor făcute de ANC.
170
În al doilea rând, în ceea ce privește pretinsa încălcare a dreptului de acces la evaluarea conformității în cadrul adoptării Deciziei nr. 215, trebuie arătat că argumentul reclamantei vizează o procedură diferită de cea care conduce la retragerea autorizației, astfel încât acesta trebuie respins ca inoperant.
171
În al treilea rând, în ceea ce privește termenul pretins insuficient pentru exercitarea dreptului de a fi ascultat, trebuie amintit că reclamantei i s‑au acordat în total nouă zile lucrătoare pentru a‑și prezenta observațiile cu privire la proiectul de decizie atacată, care includ patru zile suplimentare în raport cu cele cinci zile inițiale. Nu se contestă că proiectul de decizie în cauză nu conținea decât două documente de care reclamanta nu avusese cunoștință în prealabil.
172
În această privință, reiese din articolul 31 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul‑cadru privind MUS că părții la o procedură a BCE în materie de supraveghere i se acordă, în principiu, posibilitatea de a transmite comentarii în scris în termen de două săptămâni de la primirea unei declarații în care sunt prezentate faptele, obiecțiile și temeiul juridic pe care BCE intenționează să își întemeieze decizia în materie de supraveghere. Articolul 31 alineatul (3) al treilea paragraf din acest regulament‑cadru prevede că, în anumite circumstanțe, BCE poate scurta termenul la trei zile lucrătoare și, în plus, termenul este scurtat la trei zile lucrătoare în situațiile acoperite de articolele 14 și 15 Regulamentul de bază privind MUS și, prin urmare, în special în cazul unei decizii de retragere a autorizației, care este prevăzută la articolul 14 alineatul (5) din regulamentul menționat.
173
Ținând seama de reglementarea în vigoare, de posibilitatea de a reduce termenul și de faptul că reclamanta nu avea cunoștință, în prealabil, de doar două dintre documentele anexate la proiectul de decizie, nu rezultă că BCE ar fi încălcat dreptul acesteia de a fi ascultată prin prevederea unui termen de cinci zile, prelungit ulterior cu patru zile suplimentare, pentru depunerea observațiilor cu privire la proiectul de decizie.
174
Trebuie subliniat, în plus, că reclamanta nu a repus în discuție legalitatea termenului redus prevăzut la articolul 31 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul‑cadru privind MUS. În aceste condiții, s‑a statuat deja că legiuitorul Uniunii a efectuat o evaluare a caracterului rezonabil al termenului prevăzut de această dispoziție prin punerea în balanță a intereselor contrare care sunt, pe de o parte, interesele private ale instituțiilor de credit de a dispune de cât mai mult timp pentru a‑și prezenta observațiile și, pe de altă parte, interesul public de a se restabili legalitatea cât mai repede posibil (a se vedea Hotărârea din 6 octombrie 2021, Ukrselhosprom PCF și Versobank/BCE, T‑351/18 și T‑584/18, EU:T:2021:669, punctul 374).
175
Rezultă din tot ceea ce precedă că al patrulea motiv trebuie respins ca nefondat și, prin urmare, acțiunea trebuie respinsă în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
176
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor BCE.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a zecea)
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Obligă Baltic International Bank SE la plata cheltuielilor de judecată.
Porchia
Jaeger
Nihoul
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 4 iunie 2025.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: letona.