61984J0269
RETSMØDERAPPORT
i de forenede sager 269 og 292/84 (
*1
)
I — Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger
1.
Kommissionen for De europæiske Fællesskaber vedtog på sit 745. møde den 11. juli 1984 en beslutning, hvorefter ansøgninger fra tjenestemænd i sprogtjenesten »kan tages i betragtning ved besættelsen af stillinger i administrationen i den første ansættelsesfase, dvs. ved meddelelsen om ledig stilling«.
Denne beslutning blev meddelt Kommissionens personale ved offentliggørelse i Infor-Rapide nr. 138 af 18. juli 1984.
2.
Sagsøgerne i sag 269/84, C. Fabbro, F. Guiffrida og C. Herbin, tjenestemænd i kategori A, har efter at have tilstillet Kommissionen en note af 12. oktober 1984, der er registreret i Kommissionens generalsekretariat den 16. oktober 1984 som en klage i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd, den 14. november s.a. anlagt sag med påstand om annullation af beslutningen af 11. juli 1984 og dernæst den 16. november s.a. indgivet begæring om foreløbige forholdsregler i form af udsættelse af gennemførelsen af nævnte beslutning, indtil Domstolen har truffet afgørelse i annullationssøgsmålet.
Ved beslutning af 16. november 1984 i medfør af artikel 91, stk. 4, 2. pkt., i vedtægten for tjenestemænd blev hovedsagen udsat, indtil der foreligger en udtrykkelig eller stiltiende afgørelse af sagsøgernes klage til Kommissionen.
Den 11. januar 1985 afviste Kommissionen sagsøgernes klager, og skriftvekslingen i hovedsagen er derefter blevet genoptaget og er forløbet forskriftsmæssigt.
3.
Sagsøgeren i sag 292/84, H. Scharf, der er tjenestemand i kategori A i Kommissionen, ansøgte inden for den fastsatte frist om en stilling som fuldmægtig i kategori A7/A6, KOM/1207/84, som Kommissionen havde opslået i »Meddelelser om ledige stillinger« nr. 39 af 1. august 1984.
Administrationen vedtog den 30. november 1984 en beslutning om at udnævne R. Teerlink, der er tjenestemand i Kommissionens sprogtjeneste i nævnte ledige stilling, og afslog sagsøgerens ansøgning, hvilket afslag blev meddelt denne den 3. december 1984.
Sagsøgeren har inden for den i vedtægtens artikel 90, stk. 2, 1. led, fastlagte frist indgivet klage over disse beslutninger og har den 5. december 1984 i medfør af artikel 91, stk. 4, i vedtægten for tjenestemænd anlagt sag med påstand om annullation af disse beslutninger og har desuden indgivet begæring om foreløbige forholdsregler i form af udsættelse af gennemførelsen af beslutningen af 30. november 1984 om udnævnelse af R. Teerlink og af Kommissionens beslutning af 11. juli 1984.
Ved beslutning truffet af formanden for tredje afdeling af 6. december 1984 i medfør af artikel 91, stk. 4, 2. pkt., i vedtægten for tjenestemænd, blev hovedsagen udsat, indtil der foreligger en udtrykkelig eller stiltiende afgørelse af sagsøgerens klage.
Kommissionen har truffet sin afgørelse den 23. januar 1985, og skriftvekslingen er herefter blevet genoptaget og er forløbet forskriftsmæssigt.
4.
Domstolens tredje afdeling, hvortil sagerne var henvist, har på grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten besluttet at tilbagevise sagen til Domstolen med forslag om, at fem dommere deltager i sagernes behandling. Domstolen har den 5. marts 1986 på grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten besluttet at forene de to sager, idet den dog før endelig afgørelse herom træffes har opfordret parterne til at fremsætte deres bemærkninger. Parterne har ikke haft indsigelser mod foreningen af sagerne, og de to sager er derfor ved kendelse af 18. marts 1986 blevet forenet med henblik på den mundtlige forhandling og dommen.
Domstolen har desuden ved beslutning af 5. marts 1986 henvist sagerne til sjette afdeling.
Sjette afdeling har på grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.
II — Parternes påstande
1.
Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
A —
I den af Fabbro, F. Guiffrida og C. Herbin anlagte sag (sag 269/84):
—
den anfægtede beslutning annulleres;
—
Kommissionen tilpligtes at betale alle sagens omkostninger i medfør af procesreglementets artikel 69, stk. 2, samt nødvendige udgifter, som sagsøgerne har afholdt, herunder udgifter i forbindelse med valg af adresse, rejse- og opholdsudgifter og advokathonorar, jfr. procesreglementets artikel 73 b).
B —
I den af Scharf anlagte sag (sag 292/84):
—
det statueres, at Kommissionen for De europæiske Fællesskabers beslutning af 11. juli 1984, truffet under dens 745. møde, er retsstridig;
—
det statueres, at alle afgørelser, der er truffet i henhold til den nævnte retsstridige beslutning, selv er retsstridige;
—
som følge heraf annulleres ansættelsesmyndighedens afgørelse af 30. november 1984, hvorved R. Teerlink, tjenestemand i sprogtjenesten LA, med virkning fra den 1. december 1984 blev udnævnt til den stilling i kategori A, der blev opslået i meddelelse om ledig stilling KOM/1207/84;
—
ligeledes annulleres ansættelsesmyndighedens afgørelse af 30. november 1984, meddelt sagsøgeren den 3. december 1984, hvorved sagsøgerens ansøgning til den stilling, der var omhandlet i ovennævnte meddelelse om ledig stilling KOM/1207/84, blev afslået;
—
sagsøgte tilpligtes at betale alle sagens omkostninger i medfør af procesreglementets artikel 69, stk. 2, samt de nødvendige udgifter, som sagsøgeren har afholdt, herunder udgifter i forbindelse med valg af adresse, rejse- og opholdsudgifter og advokathonorar, jfr. procesreglementets artikel 73 b).
2.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
A —
I den af Fabbro, F. Giuffrida og C. Herbin anlagte sag (sag 269/84):
—
sagen afvises;
—
sagsøgte frifindes i det omfang det er nødvendigt;
—
sagsøgerne tilpligtes at afholde sagens omkostninger, idet de har anfægtet en generel bestemmelse, der ikke kan indeholde et klagepunkt mod dem.
B —
I den af Scharf anlagte sag (sag 292/84):
—
frifindelse;
—
sagsøgte tilpligtes at afholde sagens omkostninger.
III — Partemes søgsmålsgrunde og argumenter
Formaliteten i sag 269/84
1.
Kommissionen har gjort gældende, at sagen skal afvises, idet sagsøgerne ikke har en personlig, selvskreven og aktuel interesse i at anfægte den anfægtede bestemmelse, der ikke indeholder et klagepunkt mod dem, idet den ikke umiddelbart berører deres retsstilling.
Det er Kommissionens opfattelse, at den anfægtede foranstaltning har en generel karakter og derfor ikke umiddelbart har kunnet berøre sagsøgerne, medmindre de i medfør af denne faktisk er blevet ladt ude af betragtning til fordel for en tjenestemand fra sprogtjenesten, samt at de ikke kan anfægte retmæssigheden af en generel bestemmelse, der har muliggjort forflyttelse af en tjenestemand i sprogtjenesten til en stilling i kategori A, når de ikke selv har været ansøgere til den pågældende stilling. Hertil føjes, at den anfægtede foranstaltning teoretisk kun angår de forflyttelser, der ikke — undtagen i tilfælde af magtfordrejning — kan påvirke karriereforløbet. Ifølge Kommissionen er der ikke, selv om det antages, at der er tale om en begrænsning af mulighederne for mobilitet og forfremmelse for tjenestemænd i den generelle kategori, hvilke muligheders antal i øvrigt vil bero på meget forskellige på ubetydeligheder beroende faktorer, nogen forskel på, om en beslutning om forflyttelse er vedtaget i henhold til den her kritiserede procedure i henhold til artikel 29, stk. 1, litra a), i vedtægten for tjenestemænd, eller i henhold til den procedure, der er fastlagt i samme bestemmelses litra b).
Kommissionen har anført, at forflyttelse af tjenstemænd i sprogtjenesten til den generelle kategori ikke begrænser forfremmelsesmulighederne for tjenestemænd i denne kategori, idet enhver forflyttelse af en tjenestemand i sprogtjenesten indebærer, at der bliver en tilsvarende stilling ledig, som en tjenestemand i kategori A kan ansøge om, idet den anfægtede beslutning gør det muligt at bevæge sig i begge retninger.
Kommissionen har endelig vedrørende den af sagsøgeren Herbin anlagte sag gjort gældende, at den skal afvises, idet Herbin's klage blev registreret den 19. oktober 1984, altså efter udløbet af den i vedtægtens artikel 90, stk. 2, fastlagte 3 måneders frist, der begynder at løbe fra offentliggørelsen af vedkommende generelle foranstaltning, det vil her sige den 18. juli 1984, idet det er datoen for den faktiske registrering af klagen og ikke for klagens indgivelse til den nærmeste højere overordnede, der skal lægges til grund.
2.
Sagsøgerne har vedrørende Kommissionens påstand om afvisning af hele sagen gjort gældende, at tjenestemænd i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtægten efter forudgående klage kan anfægte individuelle foranstaltninger, der er truffet i henhold til en generel beslutning, eller selve den generelle beslutning, når denne indeholder et klagepunkt over for dem.
De har i den forbindelse anført, at forfremmelser til stillinger, der er opslået ledige i Kommissionens generaldirektorater, medfører, at den post på budgettet, der svarer til den lønklasse, som den forfremmede tjenestemand var i, i det generaldirektorat, han forlader, overføres til hans nye stilling og i givet fald til det generaldirektorat han nu ansættes i, samt at en sådan overførsel af poster på budgettet derimod ikke kan ske i tilfælde, hvor en ledig stilling i kategori A besættes med en tjenestemand fra sprogtjenesten, idet stillinger i kategori A og i sprogtjenesten ifølge artikel 6 i vedtægten budgetmæssigt tilhører forskellige stillingsgrupper.
Dette bevirker ifølge sagsøgerne, at forfremmelser af tjenestemænd fra sprogtjenesten til stillinger i kategori A mindsker antallet af stillinger, der normalt er reserveret til forfremmelse af tjenestemænd i nævnte kategori.
Den anfægtede beslutning indeholder derfor et klagepunkt mod dem i det omfang, den ved at mindske deres forfremmelsesmulighed skaber en selvskreven og aktuel personlig interesse i at få beslutningen annulleret.
De anfører i den forbindelse, at sagsøgeren Herbin, der er tjenestemand i lønklasse A7, og som var optaget på listen for 1984 over tjenestemænd, der kunne forfremmes til lønklasse A6, og som indeholdt 60 tjenestemænd, hvoraf 52 blev forfremmet, i det foreliggende tilfælde ikke blev forfremmet, idet der ikke var nogen ledig stilling, fordi tre tjenestemænd i lønklasse LA6 blev forfremmet til stillinger i lønklasse A6.
Sagsøgeren Fabbro, der er tjenestemand i lønklasse A6, og som var optaget på listen for 1985 over tjenestemænd, der kunne forfremmes til lønklasse A5, gik også glip af sine forfremmelseschancer, fordi administrationen forflyttede to tjenestemænd i lønklasse LA6 til stillinger i lønklasse A6.
Endelig måtte også sagsøgeren Giuffrida, tjenestemand i lønklasse A4, konstatere, at antallet af de ansøgere, der eventuelt kunne komme i betragtning ved besættelsen af en stilling i lønklasse A3, der ville blive ledig, var steget uretmæssigt, således at hans egne forfremmelsesmuligheder blev ringere.
Om den mulighed, Kommissionen har omtalt for at forflytte tjenestemænd fra den generelle kategori A til sprogtjenesten, anfører sagsøgerne, at der ikke blot aldrig endnu er foretaget en sådan forflyttelse, men også, at de ikke ville have en selvskreven og aktuel personlig interesse i at kræve en sådan beslutning om forflyttelser til sprogtjenesten annulleret, en beslutning der i øvrigt ville være forbudt, såfremt den anfægtede beslutning blev annulleret.
Sagsøgerne anfører endelig, at generaladvokat A. Trabucchi's forslag til afgørelse i sag 18/74 (Den almindelige Fagforening mod Kommissionen, Sml. 1974, s. 933 og 951), der var anlagt mod en meddelelse fra generaldirektoratet for personale, der gentog indholdet af en generel kommissionsbeslutning, bekræfter, at deres søgsmål mod den anfægtede generelle beslutning kan antages til realitetsbehandling; det samme kan siges om den kendelse, formanden for Domstolens tredje afdeling afsagde den 13. december 1984 i sag 292/84, ved hvilken en begæring om udsættelse af gennemførelsen af Kommissionens beslutning af 11. juli 1984 blev afslået med den begrundelse, at sagsøgeren Scharf ikke havde anfægtet nævnte generelle beslutning, hvilket forudsætter, at et eventuelt af ham anlagt annullationssøgsmål kunne antages til realitetsbehandling.
Vedrørende Kommissionens påstand om afvisning af Herbin's søgsmål gør sagsøgerne gældende, at klagefristen begynder at løbe på dagen for offentliggørelse af en beslutning af generel karakter, dvs. fra den dag, da nævnte beslutning faktisk er blevet bragt til personalets kundskab enten ved opslag eller ved effektiv omdeling af et passende oplysningsdokument. I det foreliggende tilfælde, blev den anfægtede beslutning, der blev offentliggjort den 18. juli 1984 i Infor-Rapide først fordelt hos »Nerviens«, hvor sagsøgeren er tjenestegørende, den 19. juli 1984. Fristen på tre måneder omfatter ikke denne dato og begyndte således at løbe den 20. juli 1984. Herbin's klage blev derfor registreret dagen før fristens udløb, dvs. den 19. oktober 1984.
Desuden har ifølge sagsøgerne datoen for den virkelige registrering af klagen, der i praksis ofte sker lang tid efter indgivelsen, ingen betydning, idet artikel 90, stk. 3, i vedtægten kun omhandler forelæggelse af klager ad tjenestevejen. Det er udelukkende datoen for klagens indgivelse til den overordnede, der er afgørende, og denne dato må i det foreliggende tilfælde antages at ligge inden for fristen, idet Kommissionen ikke har bevist, at det ikke forholder sig således.
Realiteten
— Anbringender i sag 269 og sag 292/84
1.
Sagsøgerne har gjort gældende, at beslutningen af 11. juli 1984 blev vedtaget i strid med vedtægtens artikel 45, stk. 2, hvorefter »en tjenestemands overgang fra en tjenestegruppe eller -kategori til en anden tjenestegruppe eller højere -kategori, ... kun [kan] finde sted på grundlag af en udvælgelsesprøve«. De anfører, at det af denne bestemmelse klart fremgår, at fællesskabslovgiveren har villet fremhæve, at der er tale om stillinger i forskellige kategorier og tjenestegrupper, for hvilke ansættelses- og karrierevilkårene har skullet være forskellige, jfr. bestemmelsen i artikel 5, stk. 3, i vedtægten for tjenestemænd.
De fremhæver, at princippet herom også kommer frem i andre bestemmelser i vedtægten, f. eks. i artikel 7, stk. 2, om midlertidig tjeneste, artikel 31, stk. 1, om udnævnelse og forflyttelse, artikel 7, stk. 1, om den lønklasse, udnævnelsen kan ske i, artikel 39, litra c), om genindtræden efter midlertidig tjeneste i anden stilling, og artikel 40, stk. 4, litra d), om genindtræden efter tjenestefrihed af personlige årsager, artikel 41, stk. 3, 2. afsnit, om rettighederne for den tjenestemand, der er blevet sat på ventepenge, artikel 45, stk. 1, om forfremmelse, artikel 102, stk. 4, litra b), om indplacering af tjenestemænd i sprogtjenesten eller artikel 14, 2. afsnit, i bilag VIII til vedtægten om genindtræden efter en invaliditetsperiode.
Ifølge sagsøgerne er det nævnte princip, der er baggrunden for, at oversættere og tolke, hvis stillinger jo er blevet samlet i en særlig tjenestegruppe, fordi deres uddannelse og faglige kvalifikationer er forskellige fra administrative tjenestemænds, må deltage i særlige udvælgelsesprøver, der omfatter løsning af opgaver af anden art.
Sagsøgerne har herved henvist til sag 342/82, Michael mod Kommissionen (Sml. 1983, s. 4023), i hvilken generaladvokat Reischl og også Kommissionen selv fremhævede sprogtjenestens virksomheds egenart, der viser sig i og begrunder karrierernes egenart, hvilket Domstolen anerkendte i dommen af 1. december 1983 i nævnte sag (præmis 22).
De har endvidere henvist til Domstolens dom af 29. september 1976 i sag 105/75 (Giuffrida mod Rådet, Sml. s. 1395 ff), hvorefter bestemmelsen i vedtægtens artikel 45, stk. 2, skal overholdes ved en eventuel overgang til en højere kategori eller til sprogtjenesten, hvilket er en fortolkning, Kommissionen i sit svarskrift i sag 173/84 (Rasmussen mod Kommissionen, Sml. 1986, s. 197) selv er gået ind for.
Ifølge sagsøgerne skyldes kravet herom, at det ikke blot er tilhørsforholdet til en personalekategori men også og navnlig tilhørsforholdet til en bestemt tjenestegruppe, der med tilstrækkelig klarhed kan bestemme vilkårene for et karriereforløb, hvilket fremgår af artikel 5, stk. 3, i vedtægten, hvori det bestemmes, at tjenestemænd, der tilhører samme kategori eller samme tjenestegruppe, er undergivet de samme ansættelses- og karrierevilkår, en bestemmelse, der følger efter samme artikels stk. 2, ved hvilken der udtrykkelig oprettes en sprogtjeneste. Fællessskabslovgiver har hermed sondret skarpt mellem karriererne inden for en kategori og inden for sprogtjenesten.
Der er sagsøgernes opfattelse, at Kommissionen uanset hvilken fortolkning af bestemmelserne, den vil anlægge, for at forsvare sin omtvistede beslutning, således at der kan indføres en praksis, hvorefter der skal gælde ensartede kriterier for den faglige erfaring uden hensyn til, om der er tale om tjenestemænd fra sprogtjenesten eller andre tjenestemænd, vil bryde med de resultater, der foreligger i forslag fra generaladvokaterne og Domstolens nyere praksis, der ifølge sagsøgerne beviser, at der permanent på grundlag af vedtægten sondres mellem sprogtjenesten og den generelle kategori A.
Af generaladvokaternes forslag til afgørelse fremgår nemlig ifølge sagsøgeren:
—
at der ved en tjenestemands indplacering i lønklasse og på løntrin kun kan tages hensyn til en særlig faglig erfaring (C. O. Lenz' forslag til afgørelse i sag 17/83, Angelidis mod Kommissionen, Sml. 1984, s. 2907),
—
at en tjenestemand i sprogtjenesten, efter udnævnelse i kategori A skal have en anden indplacering ud fra den særlige faglige erfaring, som han besidder i forhold til sin nye stilling, og som ikke kunne tages i betragtning i den stilling, han tidligere bestred (f. eks. i sprogtjenesten, C. O. Lenz' forslag til afgørelse i sag 273/83, Michel mod Kommissionen, Sml. 1985, s. 347),
—
at forskellene mellem sprogtjenesten og de generelle tjenestegrene er af en sådan art, at udnævnelse af en tjenestemand i sprogtjenesten til en stilling i kategori A og omvendt må antages at være en nyansættelse (Sir Gordon Slynn's forslag til afgørelse i sag 266/83, Samara mod Kommissionen, Sml. 1985, s. 189),
—
at med en enkelt undtagelse (artikel 29, stk. 2) sker ansættelse ved afholdelse af udvælgelsesprøve, jfr. artiklerne 29, stk. 1, og 45, stk. 2, i vedtægten, der angiver denne procedure som gældende »for en tjenestemands overgang til en anden tjenestegruppe eller kategori« (M. Darmon's forslag til afgørelse i de forenede sager 20 og 21/83, Vlachos mod Domstolen, Sml. 1984, s. 4149).
Sagsøgerne har herudover gjort gældende, at Domstolen i dommene af 1. december 1983 i sag 343/82, Michael mod Kommissionen, Sml. s. 4023 og 13. december 1984 i de forenede sager 20 og 21/83, Vlachos mod Domstolen, udtrykkelig har udtalt, at enhver praksis, som går ud på at godskrive tidligere faglig erfaring, der ikke er relevant for den pågældende stilling, er vedtægtsstridig. De har yderligere oplyst, at i sag 138/84, Spachis mod Kommissionen, afslog Kommissionen efter at den selv havde indplaceret en ansøger i lønklasse og på løntrin i en stilling i sprogtjenesten under hensyntagen til vedkommendes erfaring som oversætter, senere ved vedkommendes udnævnelse efter afholdelse af en udvælgelsesprøve til en stilling i kategori A, at ændre vedkommendes indplacering i lønklasse og på løntrin, selv om denne havde en for den nye stilling relevant 10-årig særlig erfaring.
Sagsøgerne henviser endelig til førnævnte dom af 29. september 1976 (Giuffrida mod Rådet, 105/75), hvis resultat senere er blevet bekræftet ved Domstolens dom af 5. december 1974 i sag 176/73, Van Belle mod Rådet (Sml. s. 1361, 1372, præmisserne 21-24).
Sagsøgerne fremhæver endvidere, at Kommissionen har haft så meget mindre ret til at vedtage beslutningen af 11. juli 1984 som denne beslutnings retsstridige karakter som det fremgår af mødereferaterne fra vedtægtsudvalget, der er blevet tilstillet samtlige medlemmer af det centrale personaleudvalg og det lokale personaleudvalg i Bruxelles, blev erkendt på det 81. møde i vedtægtsudvalget, der blev afholdt i Luxembourg den 13. juli 1984, både af Rådets personalerepræsentant og af Kommissionens juridiske tjenestes repræsentant, der deltog i mødet i henhold til fuldmagt fra denne tjeneste og afgav en udtalelse på dette punkt. De fremhæver desuden, at repræsentanterne for Fællesskabets institutioner undtagen Kommissionens repræsentant oplyste, at deres institutioner punktligt fulgte det i artikel 45, stk. 2, i vedtægten fastlagte princip, hvorefter overgange fra tjenestegruppe til kategori kun kan finde sted på grundlag af udvælgelsesprøve.
Sagsøgerne anfører, at personalets repræsentant selv på nævnte møde i vedtægtsudvalget fremhævede, at det i den ændrede udgave af vedtægten for 1962 var bestemt, at der indtil den 31. marts 1963 undtagelsesvis kunne dispenseres fra vedtægtens artikel 45, hvoraf det kan udledes, at overgange af den omhandlede art efter denne dato ikke kunne ske uden udvælgelsesprøve.
De tilføjer, at på nævnte udvalgs 82. møde, der blev afholdt efter vedtagelsen af beslutning af 11. juli 1984 den 28. september 1984 i Bruxelles, blev det nævnt, at dennes (Kommissionens) juridiske tjeneste havde udtalt sig mod Kommissionens fortolkning af artikel 45, og at flertallet af repræsentanterne for Kommissionens personale tilsluttede sig den juridiske tjenestes opfattelse.
Sagsøgerne har henvist til Kommissionens besvarelse af 11. november 1963 af skriftlig forespørgsel nr. 89 af 16. oktober 1963, hvori det blandt andet udtales, at bestemmelsen i vedtægtens artikel 45, stk. 2, finder anvendelse på tjenestemænd i sprogtjenesten, idet den faglige erfaring, der kræves til en stilling i sprogtjenesten ikke er den samme, som den der kræves for tjenestemænd i kategori A, samt at anerkendelse af en sprogtjenestemands overgang til kategori A blot ved forflyttelse eller forfremmelse vil være ensbetydende med, at betydningen af den principielle sondring mellem kategori A og sprogtjenesten ifølge vedtægtens artikel 5 på ny bliver tvivlsom.
2.
Kommissionen har vedrørende de overvejelser, der førte til vedtagelsen af beslutningen af 11. juli 1984 forklaret, at den anfægtede beslutning er en af flere foranstaltninger, der vedrører dels tjenestemændenes karriereforløb og dels deres bevægelighed.
Den anfægtede foranstaltning, der alene vedrører forflyttelser, tjener til at bryde »sprogtjenestens isolation«, og giver tjenestemændene et friere valg, idet beslutningen udvider det grundlag, på hvilket der kan træffes et valg med henblik på forflyttelse inden for institutionen, hvorved det bliver muligt at udnytte mulighederne blandt en så stor en kreds af tjenestemænd som muligt.
Kommissionen anfører, at den vil skabe samme ansættelses- og karrierevilkår for sine tjenestemænd og navnlig for tjenestemænd i sprogtjenesten og den generelle kategori. Med henblik herpå skal der herefter gælde samme vilkår for deltagelse i udvælgelsesprøver til kategori A og LA, den relevante faglige erfaring tages i betragtning på samme måde ved udnævnelse i lønklasse og indplacering på løntrin af tjenestemænd A og tjenestemænd LA (beslutning af 1. september 1983 om indplaceringskriterier ved ansættelse), og også ved forfremmelse skal der gælde helt identiske metoder til vurdering af den indsats, tjenestemænd i sprogtjenesten og tjenestemænd i kategori A har ydet.
Denne politik er velbegrundet idet sprogtjenestens ansattes uddannelse ofte dækker over et bredere område end det, deres stilling aktuelt byder på, og idet en række stillinger i den generelle tjenestegruppe, kræver færdigheder, som bedre kan udøves af en tjenestemand, der har sproglig erfaring (f. eks. sammenlignende undersøgelser af gennemførelsen af direktiver). Desuden bestrides stillinger i kategori A i al fald som udgangspunkt af folk med meget forskellig uddannelse (jurister, økonomer, agronomer, dyrlæger, biologer, læger, ingeniører, edb-uddannede, og atomfysikere), hvilket ikke hindrer identiske karriereforløb i denne kategori eller forflyttelser allerede i den første ansættelsesfase, dvs. ved meddelelse om ledig stilling.
Kommissionen gør gældende, at en ændring af praksis som den, der er sket i den omtvistede beslutning af 11. juli 1984, som gjorde det muligt at forflytte seks tjenestemænd fra sprogtjenesten til kategori A, heriblandt to jurister og en kemiker, er lovlig, for så vidt som den er sket på objektivt grundlag, uden at der kan generaliseres med hensyn til lovligheden af den tidligere eller den nye praksis. Den har herved henvist til den tilsvarende ændring af praksis, der skete i 1971 vedrørende videnskabelige eller tekniske tjenestemænds overgang til den generelle kategori og har oplyst, at denne ændring ikke blev anfægtet.
Kommissionen har vedrørende den juridiske situation gjort gældende, at sagsøgerne i det hele argumenterer ud fra den tanke, at der kan foretages en absolut sondring mellem tjenestemænd i kategori A og tjenestemænd i en tjenestegruppe. Dette er efter dens mening urigtigt, når henses til at enhver tjenestemand først og fremmest tilhører en kategori, og at dette tilhørsforhold og dets generelle karakteristika består, selv om tjenestemanden placeres i en tjenestegruppe. Tilhørsforholdet til en kategori er ifølge Kommissionen vigtigere end tilhørsforholdet til en tjenestegruppe, når det gælder de deraf følgende rettigheder (bilag I, B, til vedtægten, sammenhængen mellem stillingsbetegnelserne og stillingsgrupperne for de videnskabelige og tekniske tjenestemænd) og karriereforløbet, uden at de virkninger, der følger af tilhørsforholdet til en kategori, kan begrænses til det rent pekuniære eller parapekuniære niveau. Derfor er det juridisk muligt at gennemføre forflyttelser inden for hver kategori i medfør af første fase i artikel 29.
Kommissionen mener herefter, at der i de nærværende sager i første række blot bliver tale om en fortolkning af artikel 45, stk. 2, i vedtægten, idet det må afgøres, om den ved beslutning af 11. juli 1984 gennemførte ændring af praksis strider mod denne bestemmelse.
Kommissionen har til støtte herfor anført, at udvælgelsesprøve er obligatorisk ved overgangen fra en tjenestegruppe til en anden tjenestegruppe eller ved overgang fra en kategori til en anden, men ikke ved overgang fra en tjenestegruppe inden for en kategori til samme kategori men uden for tjenestegruppen og omvendt. Den gør gældende, at ordene »en tjenestegruppe« i stk. 2 i vedtægtens artikel 45 således kun skal ses i forholdet til begrebet »en anden tjenestegruppe« og ordene »en kategori« kun i forhold til begrebet »højere kategori«.
Denne fortolkning er ifølge Kommissionen endnu mere rigtig på baggrund af den nederlandske og engelske udgave af den omhandlede bestemmelse og modsiges ikke af vedtægtens artikel 98, stk. 2, hvorefter bestemmelserne i artikel 45, stk. 2, ikke finder anvendelse på de i artikel 92 omhandlede tjenestemænd, dvs. videnskabelige og tekniske tjenestemænd. Kommissionen gør gældende, at selv om man har fundet det nødvendigt at indføre denne udtrykkelige undtagelse for disse tjenestemænd, har man ikke fundet, at den var nødvendig for den oprindelige overgang mellem de to forgreninger i sprogtjenesten (oversættelse og tolkning) på grund af vedkommende tjenestegruppes enhed.
Vedrørende det argument, sagsøgerne har udledt af den omstændighed, at artikel 5, stk. 3, der bestemmer, at tjenestemænd, der tilhører samme kategori eller samme tjenestegruppe, er undergivet de samme ansættelses- og karrierevilkår, følger efter bestemmelsen i stk. 2, der indfører sprogtjenesten, har Kommissionen bemærket, at dette argument, hvis det var rigtigt også måtte gælde for videnskabelige eller tekniske tjenestemænd. Kommisionen fremhæver, at sagsøgerne dog ikke synes at anerkende denne konsekvens, idet videnskabelige eller tekniske tjenestemænd efter sagsøgernes fortolkning ikke tilhører en tjenestegruppe, der omfattes af de af bestemmelsen i artikel 45, stk. 2, flydende retsvirkninger, hvilket forklarer, at tjenestemænd i nævnte tjenestegruppe fra 1971 har kunnet ansøge om stillinger A uden for deres tjenestegruppe allerede i første fase efter artikel 29 i vedtægten. Det systematiske argument, der bygger på rækkefølgen af stk. 2 og stk. 3 i artikel 5, i vedtægten, må derfor ifølge Kommissionen forkastes. Efter dens opfattelse er formålet med stk. 2 i artikel 5, kun for sprogtjenesten at præcisere den generelle bestemmelse, der findes i artikel 5, stk. 1, sidste afsnit, hvorefter stillinger inden for samme faglige område kan sammenstilles inden for tjenestegrupper, der omfatter et antal lønklasser inden for en eller flere kategorier, hvilket er uhensigtsmæssigt for videnskabelige eller tekniske tjenestemænd, eftersom de som det fremgår af bilag I, B, i vedtægten kan tilhøre samtlige kategorier og lønklasser.
Kommissionen har desuden anført, at vedtægtens artikel 5, stk. 3, ikke har den betydning, sagsøgerne tillægger den. Den gør gældende, at udtrykket i den franske udgave »respectivement« ikke finder anvendelse på begreberne »catégorie« og »cadre« i det foregående, men på ordene »conditions identiques de recrutement« og »déroulement de carrière«, hvilket fremgår af den engelske udgave (hvor ordet »respectively« mangler) og af den tyske udgave (»jeweils«).
I øvrigt betyder ifølge Kommissionen ordene »de samme ansættelses- og karrierevilkår«, at disse vilkår skal være de samme for den generelle kategori på den ene side og for de forskellige »tjenestegrupper« på den anden side, hvorved vilkårene for den generelle kategori kan være forskellige fra vilkårene for en tjenestegruppe, uden at det derfor er forbudt at føre en personalepolitik, der gør det muligt at skabe samme ansættelses- og karrierevilkår, i al fald når der er tale om sådanne generelle vilkår som studier, studievarighed samt kriterierne for at tage hensyn til faglig erfaring i modsætning til særlige vilkår, som uddannelsens og erfaringens særlige karakter, der kan være forskellige også inden for den generelle kategori.
Kommissionen anfører endvidere, at det, også selv om man vælger den fortolkning, hvorefter vedtægtens artikel 5, stk. 2, medfører, at tilhørsforholdet til en tjenestegruppe neutraliserer virkningerne af tilhørsforholdet til den generelle kategori, ikke er tilladt at drage den slutning, at overgangen fra den ene til den anden derfor er ensbetydende med en ansættelse, og at den derfor må være omfattet af bestemmelserne om ansættelse.
Kommissionen har i den forbindelse fremhævet, at sagsøgerne ved at ligestille forfremmelse af tjenestemænd i sprogtjenesten til den generelle kategori med en ansættelse gør sig skyldig i en misforståelse, når de tager udgangspunkt i en række foretagne »ændrede indplaceringer« af tjenestemænd i sprogtjenesten LA i den generelle kategori, idet disse indplaceringer var en nødvendig følge af de fundamentale forskelle, der tidligere var karakteristiske fra ansættelses- og karrierevilkårene, mens overgang til den generelle kategori nu som følge af parallelliteten i ansættelses- og karrierevilkår sker med bevarelse af lønklasse og løntrin.
Endvidere bestrider Kommissionen, at de domme og forslag til afgørelse, sagsøgerne har henvist til, er relevante. Den anfører, at de omtvistede beslutninger i sagerne Angelidis, Michel, Samara og Spachis var blevet vedtaget før foranstaltningen af 11. juli 1984, dvs. før iværksættelsen af den ny politik for karriereforløb og mobilitet.
Der er i det omfang, disse domme vedrører beslutninger vedrørende en indplacering, tale om anvendelse af den ældre beslutning, der blev ophævet ved den nugældende beslutning af 1. september 1983, hvorefter enhver relevant faglig erfaring og ikke blot faglig erfaring, der er relevant for den stilling, der skal besættes, godskrives, hvilket ikke strider mod vedtægtens artikel 32, der taler om »den pågældendes [uddannelse] og særlige faglige erfaringer«, men ikke i relation til en bestemt stilling.
Ifølge Kommissionen er forslaget til afgørelse i sagen Vlachos mod Domstolen heller ikke relevant i det foreliggende tilfælde, idet overgangen fra LA til A ikke udgør en overgang til en anden kategori eller til en tjenestegruppe, idet den generelle kategori A ikke er en tjenestegruppe. I øvrigt statuerede Domstolen i sagen Giuffrida mod Rådet kun den magtfordrejning, der bestod i at afholde en udvælgelsesprøve for at råde bod på vedkommende tjenestemands unormale tjenstlige stilling og for at udnævne ham. Ved at angive, at det var nødvendigt at afholde en udvælgelsesprøve på grundlag af eksamensbeviser og prøver, har Domstolen villet give en mere holdbar begrundelse for en moralsk forpligtelse, som Rådet har påtaget sig i forhold til personalet, og ved at udtale, at en intern udvælgelsesprøve kan føre til overgang til en højere kategori eller til sprogtjenesten, tog den ikke stilling til den mulighed, tjenestemænd i sprogtjenesten har for at besætte en ledig stilling i kategori A ved forflyttelse.
Endelig er der ifølge Kommissionen i sagen Van Belle mod Rådet tale om overgang fra kategori B til A i henhold til artikel 29, stk. 2, i hvilket tilfælde det ikke kan bestrides, at der kræves en udvælgelsesprøve.
Kommissionen tilføjer, at sagsøgernes henvisning til den overgangsbestemmelse, der findes i udgaven fra 1962 af vedtægten, og hvorefter der indtil den 31. marts 1963 undtagelsesvis kunne ske fravigelse af bestemmelserne i artikel 45, ikke er relevant i det foreliggende tilfælde, idet en sådan fravigelse alene angik ændringer af kategori og overgange fra en tjenestegruppe til en anden, og derfor ikke vedrører fortolkningen af den omtvistede bestemmelse på baggrund af det særlige problem, der foreligger i den foreliggende sag.
Kommissionen har endvidere vedrørende dens besvarelse af en skriftlig forespørgsel i 1963 fremhævet, at de omstændigheder, der dengang begrundede den, ikke længere foreligger.
Kommissionen har endelig anført, at det synspunkt, som en ansat i Kommissionens juridiske tjeneste har fremsat i vedtægtsudvalget, ikke kan forpligte den, idet der her alene er tale om en udtalelse fra en jurist, der er stillet til rådighed for nævnte udvalg. Kommissionen citerer en passage i referatet fra nævnte organs møde den 28. september 1984, hvorefter »Kommissionens repræsentant ønsker at fremhæve, at Kommissionens beslutning af 11. juli 1984 blev vedtaget uden indvendinger fra Kommissionens juridiske tjeneste«.
— Anbringende i sag 292/84
Kommissionen har vedrørende udnævnelsen af R. Teerlink gjort gældende, at denne blev valgt, fordi han blev anset for at være den bedste af de fire ansøgere, herunder Scharf, både på grund af sin uddannelse og sin faglige erfaring, og efter en grundig sammenlignende undersøgelse, hvorved alle ansøgerne blev behandlet lige, og ansøgningerne og ansøgernes personlige akter blev lagt til grund.
IV — Mundtlig forhandling
Sagsøgerne ved advokat J. N. Louis, og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, ved H. Etienne, har afgivet forklaringer i retsmødet den 6. maj 1986.
Kommissionen har udtalt, at den ikke insisterer på spørgsmålet om overholdelse af fristen, for så vidt angår sagsøgeren Herbin's klage.
Generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 11. juni 1986.
C. Kakouris
Refererende dommer
(
*1
) – Processprog: Fransk.