62010CJ0201_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Apvienotās lietas C‑201/10 un C‑202/10
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 234. pantam, ko Finanzgericht Hamburg (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 12. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 26. aprīlī, tiesvedībā
Ze Fu Fleischhandel GmbH (C‑201/10),
Vion Trading GmbH (C‑202/10),
pret
Hauptzollamt Hamburg-Jonas .
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [ J.‑C. Bonichot ], tiesneši K. Šīmans [ K. Schiemann ], L. Bejs Larsens [ L. Bay Larsen ], K. Toadere [ C. Toader ] (referente) un A. Prehala [ A. Prechal ],
ģenerāladvokāte E. Šarpstone [ E. Sharpston ],
sekretārs K. Malaceks [ K. Malacek ], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 16. februāra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– Ze Fu Fleischhandel GmbH
vārdā – D. Ēle [ D. Ehle ], Rechtsanwalt,
– Vion Trading GmbH
vārdā – K. Landrijs [ K. Landry ] un G. Švendingers [ G. Schwendinger ], Rechtsanwälte,
– Eiropas Komisijas vārdā – G. fon Rintelens [ G. von Rintelen ] un M. Folkommere [ M. Vollkommer ], pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.) 3. panta 1. un 3. punkta, kā arī samērīguma principa un tiesiskās drošības principa interpretāciju.
2. Šie lūgumi radās prāvā starp Ze Fu Fleischhandel GmbH un Vion Trading GmbH
(turpmāk tekstā – “prasītājas pamata prāvā”) un Hauptzollamt Hamburg-Jonas
(turpmāk tekstā – “ Hauptzollamt ”) saistībā ar eksporta kompensāciju atgūšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3. Saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 trešo apsvērumu “[..] visās jomās jāapkaro darbības, kas kaitē Kopienu finansiālajām interesēm”.
4. Šīs regulas piektajā apsvērumā ir paredzēts:
“[..] tā kā šai regulai atbilstošajos nozaru noteikumos paredzēta nelikumīga rīcība un ar to saistītie administratīvie pasākumi un sodi”.
5. Tās pašas regulas 1. pantā ir noteikts:
“1. Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem.
2. “Pārkāpums” nozīmē Kopienas tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem: mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā tieši izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.”
6. Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. un 3. punktā ir paredzēts:
“1. Lietas noilguma termiņš ir četri gadi no 1. panta 1. punktā minētā pārkāpuma izdarīšanas brīža. Nozaru noteikumos tomēr var paredzēt īsāku laiku, kas nevar būt mazāks par trim gadiem.
Ja pārkāpums ir nepārtraukts vai vairākkārtējs, noilguma termiņš sākas dienā, kad pārkāpums beidzies. [..]
Noilguma termiņu pārtrauc kompetento iestāžu lēmumi, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri konkrētajām personām darīti zināmi. Noilguma termiņš pēc katra pārtraukuma atsākas.
[..]
3. Dalībvalstis patur iespēju piemērot termiņus, kas ir ilgāki par attiecīgi 1. [..] punktā paredzētajiem.”
7. Šīs regulas 4. panta 1. un 4. punktā ir minēts:
“1. Pārkāpuma gadījumā nelikumīgi iegūtais labums atgūstams:
– uzliekot pienākumu samaksāt vai atmaksāt summas, kas nav samaksātas vai ir nelikumīgi saņemtas,
[..]
4. Šajā pantā paredzētie pasākumi nav uzskatāmi par sodiem.”
Valsts tiesības
8. Atbilstoši Finanzgericht Hamburg
norādītajam faktu norises laikā Vācijā nebija spēkā nevienas īpašas tiesību normas par noilguma termiņiem, kas piemērojami administratīva rakstura strīdos par nepienācīgi piešķirtām priekšrocībām. Tomēr gan Vācijas valsts pārvalde, gan tiesas “pēc analoģijas” piemēroja vispārējās tiesībās paredzēto 30 gadu noilgumu, kā tas ir paredzēts Vācijas Civilkodeksa ( Bürgerliches Gesetzbuch, turpmāk tekstā – “ BGB ”) 195. pantā. Kopš 2002. gada šis vispārējās tiesībās paredzētais noilguma termiņš ir samazināts līdz trīs gadiem.
Pamata tiesvedības un tiesvedības par prejudiciāla jautājuma uzdošanu apvienotajās lietās no C‑278/07 līdz C‑280/07
9. 1993. gadā prasītājas pamata lietās ir muitojušas liellopu gaļu, lai to eksportētu uz Jordāniju, un, pamatojoties uz to pieteikumiem, šajā ziņā saņēmušas eksporta kompensācijas avansa maksājumus. Pēc 1998. gada sākumā veiktajām pārbaudēm tika atklāts, ka patiesībā attiecīgās kravas tranzīta vai reeksporta procedūru ietvaros tikušas nosūtītas uz Irāku.
10. Šādos apstākļos Hauptzollamt ar 1999. gada 13. oktobra lēmumu pieprasīja attiecīgo eksporta kompensāciju atgūšanu.
11. Tāpēc atbildētājas pamata lietās, kā arī Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb GmbH & Co
šos lēmumus pārsūdzēja Finanzgericht Hamburg
[Hamburgas Finanšu tiesā]. Savā 2005. gada 21. aprīļa spriedumā tā šīs prasības apmierināja ar pamatojumu, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais noilguma noteikums nepieļauj attiecīgo atgūšanu, jo tā tika pieprasīta vēlāk nekā četrus gadus pēc strīdīgajiem eksporta darījumiem.
12. Hauptzollamt
par šiem Finanzgericht
lēmumiem iesniedza Bundesfinanzhof
kasācijas sūdzību “Revision”.
13. Konstatējusi, ka pārmestie pārkāpumi attiecas uz periodu pirms Regulas Nr. 2988/95 pieņemšanas, Bundesfinanzhof [Federālā finanšu tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, kas vienādi formulēti visās trijās lietās no C‑278/07 līdz C‑280/07:
“1) Vai [..] Regulas Nr. 2988/95 [..] 3. panta 1. punkta pirmās daļas pirmajā teikumā reglamentētais noilguma termiņš ir piemērojams arī gadījumos, ja pārkāpums ir izdarīts vai beidzies, pirms stājusies spēkā minētā regula?
2) Vai minētajā punktā reglamentētais noilguma termiņš vispār ir piemērojams tādiem administratīviem pasākumiem kā, pamatojoties uz pārkāpumu, piešķirtas eksporta kompensācijas atgūšana?
Gadījumā, ja uz šiem diviem jautājumiem tiktu atbildēts apstiprinoši:
3) Vai ilgāku termiņu, ko saskaņā ar Regulas [..] Nr. 2988/95 3. panta 3. punktu dalībvalsts var noteikt, drīkst piemērot arī gadījumos, ja šāds ilgāks termiņš bijis noteikts dalībvalsts tiesībās, pirms vēl tika pieņemta minētā regula? Vai šādu ilgāku termiņu var piemērot arī gadījumos, ja tas nebija paredzēts specifiskā tiesiskajā regulējumā par eksporta kompensācijas atgūšanu vai par administratīvajiem pasākumiem vispārīgi, bet gan izrietēja no attiecīgās dalībvalsts vispārējā tiesiskā regulējuma (pamatnoteikumiem), kas ietver visus noilguma gadījumus, kuri nav specifiski reglamentēti?”
14. Šie lūgumi par prejudiciāla nolēmuma sniegšanu bija Tiesas 2009. gada 29. janvāra spriedumā apvienotajās lietās no C‑278/07 līdz C‑280/07 Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb (Krājums, I‑457. lpp.), kurā Tiesa nolēma šādi:
“1) [..] Regulas Nr. 2988/95 [..] 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais noilguma termiņš ir piemērojams tādiem administratīviem pasākumiem kā eksporta kompensācijas, ko eksportētājs ir nepamatoti saņēmis paša pieļauta pārkāpuma dēļ, atgūšana.
2) tādos apstākļos kā pamata lietās Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais noilguma termiņš:
– ir piemērojams pārkāpumiem, kas izdarīti pirms šīs regulas stāšanās spēkā;
– to sāk skaitīt no attiecīgā pārkāpuma izdarīšanas dienas.
3) ilgāki noilguma termiņi, kurus dalībvalstis saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktu var turpināt piemērot, var izrietēt no vispārējā tiesiskā regulējuma noteikumiem, kas jau bijuši spēkā pirms šīs regulas pieņemšanas.”
Tālāka attīstība pamata lietās un prejudiciālie jautājumi šajās lietās
15. Ar 2009. gada 7. jūlija spriedumu Bundesfinanzhof atcēla Finanzgericht Hamburg 2005. gada 21. aprīļa spriedumu un nodeva tai lietas atpakaļ otrreizējai izskatīšanai, uzskatot, ka tiesības uz atgūšanu neesot bijušas spēkā, jo BGB 195. pantu varēja piemērot un tas pēc analoģijas esot bijis jāpiemēro līdz 2001. gada beigām. Šī tiesa noraidīja prasītāju argumentus, saskaņā ar kuriem, ja noilguma termiņu esot bijis jāpiemēro pēc analoģijas, tad nodokļu jomā tam esot bijis jābūt 10 gadiem, nevis BGB
minētiem 30 gadiem.
16. Attiecībā uz šo Bundesfinanzhof
spriedumu Finanzgericht Hamburg norāda šādi:
“ Bundesfinanzhof nosprieda, ka BGB
195. pants tā redakcijā līdz 2001. gada beigām (turpmāk tekstā – “ BGB vecās redakcijas 195. pants”) esot jāpiemēro pēc analoģijas. Tā neaplūkoja jautājumu, vai tiesiskās drošības princips netiktu ievērots, atgūstot eksporta kompensāciju gandrīz 30 gadus pēc tās izmaksas. Ja tas tā būtu, tā varot saskaņā ar konstitucionālajām vai Kopienu tiesībām, īstenojot tiesas ārkārtas kompetenci, samērīgi saīsināt valsts tiesībās paredzētu nesamērīgi ilgu termiņu. Tai noslēgumā nav jāpārbauda un jāizlemj, vai, īstenojot šādu tiesas ārkārtas kompetenci, BGB vecajā redakcijā 195. pantā paredzētais termiņš ir jāsamazina vai vismaz, atbilstoši piemērojot šo tiesību normu, jānosaka īsāks termiņš atgūšanas prasības sakarā ar nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju noilgumam, lai nodrošinātu tiesisko drošību un mieru. Katrā ziņā šāds termiņš nevar tikt tik ļoti saīsināts, ka nodokļu dienestu celtā prasība būtu bijusi noilgusi pārsūdzētā nolēmuma taisīšanas laikā.”
17. Iesniedzējtiesa, pievienodamās ģenerāladvokātes Šarpstones viedoklim, kas pausts secinājumos iepriekš minētajā lietā Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb, uzskata, ka, pirmkārt, ar tiesiskās drošības principu nav saderīgi prasījumiem atmaksāt eksporta kompensācijas piemērot pēc analoģijas BGB noilguma termiņu un, otrkārt, ka šāda 30 gadu noilguma termiņa piemērošana esot pretrunā samērīguma principam, jo šāds termiņš neesot saprātīgs.
18. It īpaši šī tiesa nepiekrīt Bundesfinanzhof veiktajai iepriekš minētā sprieduma lietā Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb interpretācijai, ko Tiesa veica pēc pirmās minētās lūguma. Faktiski Bundesfinanzhof esot no šī sprieduma secinājusi, ka Tiesa, klusējot saistībā ar jautājumu par to, vai civiltiesību normas piemērošana strīdos par nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanu iekļaujas Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punkta piemērošanas jomā, principā esot akceptējusi šādu interpretāciju un tai turklāt tiesiskās drošības principa un samērīguma principa kontekstā neesot bijuši iebildumi par to, ka šis noteikums par 30 gadu noilgumu šādā veidā tiek piemērots. Taču Finanzgericht no savas puses uzskata, ka Tiesai neesot bijis nekāda pamata prejudiciālā nolēmumā vērtēt, pirmkārt, šos aspektus, ciktāl Bundesfin anzhof šajā ziņā neesot uzdevusi nevienu skaidri formulētu jautājumu.
19. Iesniedzējtiesa arī uzskata šādi:
“Tās jau minētajā 2009. gada 7. jūlija spriedumā [ Bundesfinanzhof ] ir atzinusi savu ārkārtas kompetenci, kas tai piešķirot tiesības līdzīgi kā likumdevējam, izmantojot tiesību tālākveidošanu, samazināt 30 gadu noilguma termiņu līdz samērīgam termiņam. Šobrīd nav zināms, kāds tieši ir Vācijā spēkā esošais pēc analoģijas piemērotā BGB vecajā redakcijā 195. pantā paredzētais noilguma termiņš, jo nav iespējams uzzināt un paredzēt, vai un vajadzības gadījumā kādā apmērā Bundesfinanzhof
izmantos šādu ārkārtas kompetenci nākotnē. Saskaņā ar šo judikatūru ir skaidrs tikai tas, ka noilguma termiņš saskaņā ar pēc analoģijas piemēroto BGB vecajā redakcijā 195. pantu ir vismaz seši un ārkārtas gadījumā 30 gadi. Šajā 24 gadu laikposmā atbilstoši judikatūrai atrodas Vācijā spēkā esošais noilguma termiņš saskaņā ar pēc analoģijas piemēroto un vajadzības gadījumā tiesību tālākveidošanas ceļā grozīto BGB vecajā redakcijā 195. pantu.”
20. Ar šādiem nosacījumiem Finanzgericht Hamburg
nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai BGB
redakcijā, kas bija spēkā līdz 2001. gada beigām, 195. panta normas par noilgumu piemērošana pēc analoģijas prasījumiem atmaksāt nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju ir pretrunā Kopienu tiesībās nostiprinātajam tiesiskās drošības principam?
2) Vai BGB
195. pantā paredzētā 30 gadu noilguma termiņa piemērošana nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanai ir pretrunā Kopienu tiesībās iedibinātajam samērīguma principam?
3) Ja atbilde uz 2. jautājumu ir apstiprinoša: vai ilgāka valsts noilguma termiņa, kas ir noteikts tiesnešu tālākveidotajās tiesībās, pamatojoties uz pieņemtu ārkārtas kompetenci konkrētā gadījumā, piemērošana [..] Regulas Nr. 2988/95 [..] 3. panta 3. punkta izpratnē ir pretrunā Kopienu tiesībās iedibinātajam tiesiskās drošības principam?”
Prejudiciālie jautājumi
Par pirmo jautājumu
21. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai ar tiesiskās drošības principu netiek pieļauts tas, ka Regulā Nr. 2988/95 definēto Savienības finanšu interešu aizsardzības kontekstā valsts noteikta noilguma termiņa piemērošana pēc analoģijas nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanai varētu izraisīt valsts tiesībās noteiktu “garāku” noilguma termiņu šīs regulas 3. panta 3. punkta izpratnē.
22. Vispirms ir jākonstatē – kā to arī norāda iesniedzējtiesa –, ka Tiesa trešajā prejudiciālajā jautājumā, kas uzdots iepriekš minētajās apvienotajās lietās no C‑278/07 līdz C‑280/07, būtībā saskārās ar jautājumu par to, vai valsts noteiktais “garākais” termiņš Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punkta izpratnē var izrietēt no vispārīgās tiesībās atrodamas vispārīgas tiesību normas pirms šīs regulas pieņemšanas. Tomēr Tiesai skaidri netika uzdots jautājums, kas ir šī prejudiciālā jautājuma būtība, kurš attiecas uz šādas tiesību normas īpašiem piemērošanas noteikumiem, šajā gadījumā – vispārējo tiesību normas pēc analoģijas piemērošana strīdos par nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanu, ko nolēmis nevis likumdevējs, bet gan kas izdarīts judikatūras ceļā.
23. Tādos apstākļos kā pamata lietās, kur saimnieciskās darbības subjektiem pārmestie pārkāpumi tikuši izdarīti 1993. gadā 30 gadu noilguma valsts normas ietvaros, valsts iestāžu rīcībai ar mērķi atgūt šādu pārkāpumu dēļ nepamatoti saņemtos maksājumus, ja vien nav apturoša akta, noilgums iestājās 1997. gadā, piemērojot Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzēto noteikumu par četru gadu noilguma termiņu, ar nosacījumu, ka dalībvalsts, kurā pārkāpumi tika izdarīti, nav izmantojusi šīs regulas 3. panta 3. punktā piedāvāto iespēju (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb u.c., 36. un 38. punkts).
24. Protams, pieņemot Regulu Nr. 2988/95 un it īpaši tās 3. panta 1. punkta pirmo daļu, Kopienu likumdevējs tomēr ir paredzējis ieviest vispārēju noilguma normu, kas ir piemērojama šajā jomā un ar kuru tas ir paredzējis, no vienas puses, noteikt minimālu visās dalībvalstīs piemērotu termiņu un, no otras puses, liegt iespēju piedzīt nepamatoti saņemtus Kopienu budžeta maksājumus, ja ir pagājis četru gadu termiņš pēc to pārkāpumu izdarīšanas, kas ir saistīti ar strīdīgo maksājumu. (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb  u.c., 27. punkts).
25. Tajā pašā laikā, tā kā Savienības likumdevējs skaidri ir paredzējis, ka dalībvalstis var piemērot garākus noilguma termiņus nekā minimālo četru gadu termiņu, ir jāatzīst, ka minētā likumdevēja nodoms nav bijis vienādot piemērojamos termiņus attiecīgajā jomā un tādējādi Regulas Nr. 2988/95 spēkā stāšanās dēļ dalībvalstis tāpēc, ka nav Savienības tiesību normu, nav bijušas spiestas saskaņā ar līdz šim attiecīgajā jomā piemērotajām tiesību normām noteikto noilguma termiņu saīsināt līdz četriem gadiem.
26. Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktā paredzētās iespējas ietvaros dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība ilgāku noilguma termiņu noteikšanā, kurus tās vēlas piemērot tādu pārkāpumu gadījumā, ar kuriem ir nodarīts kaitējums Savienības finanšu interesēm (2010. gada 22. decembra spriedums lietā C‑131/10 Corman, Krājums, I‑0000. lpp., 54. punkts).
27. Faktiski Regulā Nr. 2988/95 nav noteikts informēšanas vai paziņošanas mehānisms par dalībvalstu izmantoto iespēju paredzēt ilgākus termiņus saskaņā ar šīs regulas 3. panta 3. punktu. Līdz ar to Savienības līmenī nav paredzēts nekāds kontroles veids ne attiecībā uz izņēmuma noilguma termiņiem, ko dalībvalstis piemēro saskaņā ar šo noteikumu, ne attiecībā uz nozarēm, kurās tās šādus termiņus ir nolēmušas piemērot (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb  u.c., 45. punkts, kā arī spriedums lietā Corman, 55. punkts.).
28. Pamata lietās – kā to norāda pati iesniedzējtiesa – pēc šīs regulas stāšanās spēkā BGB
195. pantā noteikto 30 gadu noilguma termiņu Vācijas tiesas ir turpinājušas piemērot darbībām, kas ir vērstas uz saimnieciskās darbības subjektu nepamatoti saņemtu kompensāciju atgūšanu.
29. Šajā ziņā, atbildot uz Bundesfinanzhof uzdoto prejudiciālo jautājumu iepriekš minētajās lietās no C‑278/07 līdz C‑280/07, ka ilgāki noilguma termiņi, kurus dalībvalstis saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktu var turpināt piemērot, var izrietēt no vispārējā tiesiskā regulējuma noteikumiem, kas jau bijuši spēkā pirms šīs regulas pieņemšanas, Tiesa netieši, bet noteikti šai tiesai apstiprināja, ka minētās valstis šādus garākus termiņus drīkst piemērot tādas prakses ceļā, ko Vācijas tiesas definē kā piemērošanu pēc analoģijas, kur judikatūras ceļā tiek nolemts lietās par nepamatoti izmaksātu kompensāciju atgūšanu piemērot vispārīgu tiesību normu par noilguma termiņu, kas garāks nekā četri gadi.
30. Šāda prakse principā ir pieņemama no Savienības tiesību viedokļa un it īpaši Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punkta viedokļa (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb u.c., 47. punkts). Tomēr vēl vajadzīgs, lai šāda prakse būtu saderīga ar vispārīgajiem šo tiesību principiem, tostarp tiesiskās drošības principu (šajā ziņā skat. 2010. gada 28. oktobra spriedumu lietā C‑367/09 SGS Belgium u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 40. punkts).
31. Saistībā ar šo prasītājas pamata lietā norāda, ka pēc vispārējās tiesību normas par noilgumu spēkā stāšanās Vācijas tiesiskajā kārtībā un Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmās daļas tiešās iedarbības rezultātā, ar kuru tika pielikts punkts īpaša noteikuma neesamībai šīs tiesiskās kārtības jomā, valsts iestādēm un tiesām vairs nebija iemesla valsts tiesību normas trūkuma dēļ – kādēļ tās būtu bijušas spiestas šādi rīkoties – pēc analoģijas piemērot vispārējo BGB
noteikumu par noilgumu izmeklēšanā šīs regulas izpratnē, un tās arī to vairs nedrīkstēja darīt.
32. Šajā ziņā jānorāda, ka pārkāpuma saistībā ar Savienības finanšu interesēm izmeklēšanas kontekstā, noskaidrojot tādu administratīvu pasākumu kā saimnieciskās darbības subjekta pienākumu atmaksāt nepamatoti izmaksātās kompensācijas, tiesiskās drošības princips prasa, lai šī saimnieciskās darbības subjekta stāvoklis attiecībā uz tā tiesībām un pienākumiem pret valsts iestādi nevarētu tikt bezgalīgi apšaubīts (skat. pēc analoģijas 2010. gada 21. janvāra spriedumu lietā C‑472/08 Alstom Power Hydro, Krājums, I‑623. lpp., 16. punkts), un ka tādējādi noilguma termiņš būtu jāpiemēro, izmeklējot šādu pārkāpumu, un, lai nodrošinātu tiesisko drošību, šis termiņš ir jānosaka iepriekš (skat. 1970. gada 15. jūlija spriedumu lietā 41/69 ACF Chemiefarma /Komisija, Recueil, 661. lpp., 19. punkts, kā arī 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑62/00 Marks & Spencer, Recueil, I‑6325. lpp., 39. punkts). Tādēļ jebkurai noilguma termiņa piemērošanai pēc analoģijas ir jābūt paredzamai, lai to varētu pamatot (skat. pēc analoģijas 2009. gada 24. marta spriedumu lietā C‑445/06 Danske Slagterier, Krājums, I‑2119. lpp., 34. punkts).
33. Protams, šādam saimnieciskās darbības subjektam ir vienkāršāk noteikt noilguma termiņu, ko piemēro tā izdarītā pārkāpuma izmeklēšanā, ja šādu termiņu un tā piemērošanu jomā, uz kuru attiecas pārkāpums, attiecīgajai jomai īpaši piemērojamā tiesību normā ir definējis valsts likumdevējs. Tajā pašā laikā, ja – un tā tas izskatās esam pamata lietās – valsts likumdevējs nav pieņēmis īpašu tiesību normu, kas piemērojama tādā jomā kā nepamatoti no Savienības budžeta saņemtu eksporta kompensāciju atgūšana, ar tiesiskās drošības principu tiek pieļauts, ka administratīvās iestādes un tiesas saskaņā ar to iepriekšējo tiesu praksi, kas šādam saimnieciskās darbības subjektam ir zināma, turpina pēc analoģijas piemērot vispārēju noilguma termiņu, kas paredzēts civiltiesību normā un kas izrādās esam garāks par Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzēto četru gadu termiņu.
34. Katrā ziņā šāda piemērošana ir saderīga ar tiesiskās drošības principu tikai tad, ja tā izriet no tiesas prakses, kas bijusi pietiekami paredzama. Šajā ziņā pietiek vien atgādināt, ka Tiesai šajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā nav jākonstatē, vai šāda tiesas prakse pastāv vai nepastāv.
35. No iepriekš minētā izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka tādos apstākļos kā pamata lietās minētie ar tiesiskās drošības principu tiek pieļauts principā, ka Regulā Nr. 2988/95 definēto Savienības finanšu interešu aizsardzības kontekstā un piemērojot šīs regulas 3. panta 3. punktu strīdos par nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanu valsts iestādes un tiesas pēc analoģijas piemēro valsts vispārējās tiesībās noteiktu noilguma termiņu, bet katrā ziņā ar nosacījumu, ka šāda piemērošana, kas izriet no tiesu prakses, ir bijusi pietiekami paredzama, ko, savukārt, vērtēt ir iesniedzējtiesas ziņā.
Par otro jautājumu
36. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai ar samērīguma principu netiek pieļauts, ka, dalībvalstīm īstenojot Regulu Nr. 2988/95 3. panta 3. punktā piedāvāto iespēju, strīdos par nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanu tiek piemērots 30 gadu noilguma termiņš.
37. Tā – kā tas arī izriet no šī sprieduma 26. un 30. punkta –, ja Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktā paredzētajā iespējā dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība ilgāku noilguma termiņu noteikšanā, kurus tās vēlas piemērot tādu pārkāpumu gadījumā, ar kuriem ir nodarīts kaitējums Savienības finanšu interesēm, šīm valstīm katrā ziņā ir jāievēro Savienības tiesību vispārējie principi, tostarp samērīguma princips.
38. Tā attiecībā uz valsts tiesību normā noteiktu “garāku” noilguma termiņu Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punkta izpratnē tas acīmredzami nedrīkst pārsniegt vajadzīgo Savienības finanšu resursu aizsardzības mērķa sasniegšanai (šajā ziņā skat. 2011. gada 17. marta spriedumu lietā C‑221/09 AJD Tuna, Krājums, I‑0000. lpp., 79. punkts un minētā judikatūra).
39. Šajā ziņā jānorāda, ka garāki noilguma termiņi, ko dalībvalstis tādējādi piemēro, pamatojoties uz Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktu, atšķiras atkarībā no dalībvalsts; tas lielā mērā atkarīgs no šo valstu juridiskajām tradīcijām, kā arī no tā, kas to tiesiskajās kārtībās tiek atzīts par laika posmu, kurš vajadzīgs un pietiekams, lai izmeklētu pret valsts iestādēm un valstu budžetiem vērstos pārkāpumus.
40. Turklāt fakts, ka šajā tiesību normā paredzētajā iespējā dalībvalsts nosaka īsākus noilguma termiņus nekā citas valsts noteiktie, nenozīmē, ka pēdējie minētie ir nesamērīgi (skat. pēc analoģijas 2008. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑141/07 Komisija/Vācija, Krājums, I‑6935. lpp., 51. punkts, kā arī 2010. gada 25. februāra spriedumu lietā C‑562/08 Müller Fleisch, Krājums, I‑1391. lpp., 45. punkts).
41. Ir arī jānorāda, ka nav noliegts, ka šāds civiltiesībās paredzēts noteikums par 30 gadu noilguma termiņu varētu būt vajadzīgs un samērīgs, tostarp strīdos starp privātpersonām, minētā noteikuma sasniedzamā un valsts likumdevēja definētā mērķa saistībā.
42. Šāda noilguma vērtējums samērīguma principa kontekstā katrā ziņā atšķiras, ja šo noteikumu pēc analoģijas piemēro, lai sasniegtu citu mērķi, nevis to, kāds bijis brīdī, kad valsts likumdevējs to pieņēmis, šajā gadījumā pamata lietā – Savienības likumdevēja definēts mērķis.
43. Šajā aspektā, ņemot vērā Savienības finanšu interešu aizsardzības mērķi, kuram Savienības likumdevējs uzskatīja, ka noilguma termiņš četri gadi, pat trīs gadi, jau ir pietiekams, lai valsts iestādēm ļautu izmeklēt pret šīm finanšu interesēm vērsto pārkāpumu un tās varētu pieņemt pasākumu kā nepamatoti izmaksātas eksporta kompensācijas atgūšana, izskatās, ka minētajām iestādēm paredzēt 30 gadus pārsniedz to, kas vajadzīgs rūpīgai iestādei.
44. Faktiski jānorāda, ka šādai iestādei ir vispārīgs rūpības pienākums, pārbaudot pašas veikto maksājumu likumību no Savienības budžeta, jo dalībvalstīm ir jāievēro LES 4. panta 3. punktā minētais vispārīgas rūpības pienākums, kas nozīmē, ka tām ir jāveic pasākumi, lai veikli novērstu nelikumības (skat. pēc analoģijas 2001. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑277/98 Francija/Komisija, Recueil, I‑8453. lpp., 40. punkts).
45. Šādos apstākļos, atzīstot dalībvalstu iespēju attiecīgajai iestādei piešķirt tik ilgu rīcības laiku, kā noteikumā par 30 gadu noilguma termiņu paredzētais, zināmā veidā tiktu iekustināts valsts iestāžu kūtrums izmeklēt “pārkāpumus” Regulas Nr. 2988/95 1. panta izpratnē un vienlaicīgi uz ilgu laiku tiktu izslēgta tiesiskā nedrošība saimnieciskās darbības subjektiem, no vienas puses, un risks, no otras puses, pēc šāda perioda beigām vairs nespēt pierādīt, ka attiecīgās darbības bijušas likumīgas.
46. Katrā ziņā jāuzsver, ka, ja tāds kā Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais noilguma termiņš no valsts iestāžu viedokļa izrādītos esam pārāk īss, lai izmeklētu pārkāpumus ar noteiktu sarežģītības pakāpi, valsts likumdevējs minētās regulas 3. pantā paredzētās iespējas ietvaros vienmēr brīvi var pieņemt garāku, šāda veida pārkāpumiem pieskaņotu noilguma termiņu.
47. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka tādos kā pamata lietā minētajos apstākļos ar samērīguma principu netiek pieļauts, ka, dalībvalstīm īstenojot Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktā piedāvāto iespēju, strīdos par nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanu tiek piemērots 30 gadu noilguma termiņš.
Par trešo jautājumu
48. Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai, pieņemot, ka 30 gadu noilguma termiņa piemērošana “pārkāpuma” izmeklēšanā Regulas Nr. 2988/95 1. panta izpratnē izrādās esam nesamērīga Savienības finanšu interešu aizsardzības mērķa sakarā, ar tiesiskās drošības principu netiek pieļauts, ka valsts tiesa tā vietā, lai piemērotu Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā paredzēto četru gadu noilguma termiņu, var nolemt samazināt šāda 30 gadu noilguma termiņa piemērojamību līdz 10 gadiem.
49. Nav izslēgts, ka tādā situācijā, kurā valsts tiesu rīcībā nav nevienas citas piemērojamas normas par noilgumu, tās sliecas interpretēt 30 gadu noilguma termiņa normu tā saīsināšanas izpratnē, lai izpildītu Savienības tiesībās noteiktās prasības.
50. Tajā pašā laikā tādā situācijā kā pamata lietās, uz kuru attiecas Regula Nr. 2988/95, ir jākonstatē, ka, ja nav likumīgi piemērojama tiesiskā regulējuma, kurā paredzēts garāks noilguma termiņš, tad Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā ir paredzēts četru gadu noilguma termiņš un tas dalībvalstīs ir tieši piemērojams arī lauksaimniecības produktu eksporta kompensāciju jomā (skat. 2004. gada 24. jūnija spriedumu lietā C‑278/02 Handlbauer, Krājums, I‑6171. lpp., 35. punkts).
51. Tā apstākļos, kuros vispārīgās tiesībās noteikta noilguma termiņa piemērošana strīdos par nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanu pirms Regulas Nr. 2988/95 spēkā stāšanās ir izrādījusies esam nesamērīga Savienības finanšu interešu aizsardzības mērķa sakarā, to nevar piemērot un ir jāpiemēro vispārīgais Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmās daļas noilguma termiņš – kā tas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb u.c. 34. punkta, jo tas attiecas arī uz pirms šīs regulas spēkā stāšanās izdarītajiem pārkāpumiem un sākas kopš brīža, kad attiecīgais pārkāpums ticis izdarīts.
52. Faktiski, ja valsts tiesa šādā situācijā Regulas Nr. 2988/95 kontekstā drīkstētu samazināt līdz šim piemēroto noteikto noilguma termiņu, lai to padarītu atbilstošu samērīguma principam, lai arī tās rīcībā ir tās tiesiskajā kārtībā tieši piemērojama Savienības tiesību norma par noilgumu, tas tāpat būtu nesaderīgi ar principiem, saskaņā ar kuriem un lai nodrošinātu tiesisko drošību noilguma termiņš ir jānosaka iepriekš (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā ACF Chemiefarma /Komisija, 19. punkts, kā arī spriedumu lietā Marks & Spencer, 39. punkts), un, otrkārt, jebk ādai noilguma termiņa piemērošanai pēc analoģijas ir jābūt paredzamai, lai to varētu pamatot (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Danske Slagterier, 34. punkts).
53. Tajā pašā laikā šādā situācijā – kā tas tika atgādināts šī sprieduma 46. punktā – valsts likumdevējs Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktā paredzētās iespējas ietvaros vienmēr brīvi var pieņemt noteikumu par garāku noilguma termiņu.
54. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka tādos apstākļos kā pamata lietās minētie ar tiesiskās drošības principu netiek pieļauts, ka “garāks” noilguma termiņš Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punkta izpratnē varētu izrietēt no vispārīga noilguma termiņa, kas samazināts tiesas judikatūras ceļā, lai tādējādi atbilstu samērīguma principa prasībām, jo katrā ziņā šādos apstākļos ir piemērojams Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmās daļas četru gadu noilguma termiņš.
Par tiesāšanās izdevumiem
55. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1) tādos apstākļos kā pamata lietās minētie ar tiesiskās drošības principu tiek pieļauts, ka ar Padomes 1995. gada 18. decembra Regulu (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību definēto Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzības kontekstā un piemērojot šīs regulas 3. panta 3. punktu strīdos par nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanu iestādes un tiesas pēc analoģijas piemēro valsts vispārējās tiesībās noteiktu noilguma termiņu, bet katrā ziņā ar nosacījumu, ka šāda piemērošana izriet no tiesu prakses, kas bijusi pietiekami paredzama, ko, savukārt, vērtēt ir iesniedzējtiesas ziņā;
2) tādos kā pamata lietā minētajos apstākļos ar samērīguma principu netiek pieļauts, ka dalībvalstīm, īstenojot Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktā piedāvāto iespēju, strīdos par nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanu tiek piemērots 30 gadu noilguma termiņš;
3) tādos apstākļos kā pamata lietās minētie ar tiesiskās drošības principu netiek pieļauts, ka “garāks” noilguma termiņš Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punkta izpratnē varētu izrietēt no vispārīgās tiesībās noteikta noilguma termiņa, kas saīsināts tiesas judikatūras ceļā, lai tādējādi atbilstu samērīgu principa prasībām, jo katrā ziņā šādos apstākļos ir piemērojams Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā minētais četru gadu noilguma termiņš.