62023CJ0686
TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
2025. gada 3. aprīlī (
*1
)
Apelācija – Īpaša pētniecības un tehnoloģiju attīstības programma dzīvu būtņu pētniecības jomā – Projekts Seapura – Subsīdiju līgums – Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) revīzijas ziņojums – Krāpšanas vai finanšu pārkāpumu atklāšana – Prasība par Eiropas Savienības ieguldījuma atmaksu – Paziņojums par parādu – Savienības prasījums – Noilgums – Līgums, ko reglamentē Beļģijas tiesības – Maksātnespējas procesa sākšana pret parādnieku Francijā – Eiropas Komisijas paziņojums par prasījumu – Regula (EK) Nr. 1346/2000 – Tieša piemērošana – Beļģijas tiesībās paredzēta noilguma termiņa pārtraukšana
Lietā C‑686/23 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2023. gada 16. novembrī iesniedzis
Centre d’étude et de valorisation des algues SA (CEVA), Plebiāna [Pleubian] (Francija), ko pārstāv A. Raccah, advokāts,
apelācijas sūdzības iesniedzējs,
pārējie lietas dalībnieki:
Eiropas Komisija, ko pārstāv J. Estrada de Solà un M. Ilkova, pārstāvji, kam palīdz E. Bouttier, advokāts,
prasītāja pirmajā instancē,
SELARL AJIRE
, Renna [Rennes] (Francija),
SELARL TCA
, Senbrijē [Saint‑Brieuc] (Francija),
atbildētāji pirmajā instancē,
TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs S. Rodins [S. Rodin] (referents), tiesneši N. Pisarra [N. Piçarra] un O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei],
ģenerāladvokāte: J. Kokote [J. Kokott],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzību centre d’étude et de valorisation des algues SA (CEVA) (Aļģu izpētes un reģenerācijas centrs (CEVA)) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 6. septembra spriedumu Komisija/CEVA u.c. (T‑748/20, turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums, EU:T:2023:521), ar kuru tā noteikusi Eiropas Komisijas prasījuma summu 168220,16 EUR, kam pieskaitīti nokavējuma procenti un kas atbilst to subsīdiju atmaksai, kuras izmaksātas atbilstoši finansēšanas līgumam, kas ar CEVA noslēgts, lai īstenotu projektu īpašās pētniecības un attīstības programmā “Dzīves kvalitāte un dzīvo resursu pārvaldība” (turpmāk tekstā – “strīdīgais prasījums”).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
2
Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 (2002. gada 25. jūnijs) par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV 2002, L 248, 1. lpp.), redakcijā, kas piemērojama šīs apelācijas sūdzības faktiem, 71. panta “Debitoru parādu konstatēšana” 1.–3. punktā paredzēts:
“1.   Debitoru parādu konstatēšana ir akts, ar kuru kredītrīkotājs, kam tieši vai pastarpināti deleģētas pilnvaras:
a)
apzina parāda esamību;
b)
nosaka vai pārbauda parāda īstumu un apjomu;
c)
pārbauda nosacījumus, kuriem iestājoties, parāds jāatmaksā.
2.   Noteikta lieluma gan pašu resursi, kas nodoti Komisijai, gan jebkurš debitoru parāds, kas apzināts kā drošs, kuru nomaksāšanai pienācis termiņš, jākonstatē ar iekasēšanas rīkojumu grāmatvedim, un pēc tam jānosūta parādzīme parādniekam – abus šos dokumentus sastāda atbildīgais kredītrīkotājs.
3.   Nepareizi samaksātās summas atgūst.”
3
Padomes Regulas (EK) Nr. 1346/2000 (2000. gada 29. maijs) par maksātnespējas procedūrām (OV 2000, L 160, 1. lpp.), redakcijā, kas piemērojama lietas faktiem, 3. panta “Starptautiskā piekritība” 1. un 2. punktā noteikts:
“1.   Tās dalībvalsts tiesas, kuras teritorijā atrodas parādnieka galveno interešu centrs, piekritībā ir sākt maksātnespējas procedūras. Sabiedrības vai juridiskas personas gadījumā juridisko adresi uzskata par galveno interešu centru, ja nav pierādījumu pretējam.
2.   Ja parādnieka galveno interešu centrs atrodas kādas dalībvalsts teritorijā, citas dalībvalsts tiesu piekritībā ir sākt maksātnespējas procedūras pret parādnieku tikai, ja šīs citas dalībvalsts teritorijā parādniekam pieder uzņēmums. Šīs procedūras attiecas tikai uz tiem parādnieka aktīviem, kas atrodas pēdējā minētā dalībvalstī.”
4
Regulas Nr. 1346/2000 4. panta “Piemērojamie tiesību akti” 2. punktā bija paredzēts:
“[Maksātnespējas] procedūras sākšanas valsts tiesību akti paredz nosacījumus šādu procedūru sākšanai, to izpildei un izbeigšanai. Cita starpā tie nosaka:
[..]
f)
maksātnespējas procedūru ietekmi uz procedūrām, ko uzsākuši individuāli kreditori, izņemot tiesvedībā esošas lietas;
[..].”
5
Šīs regulas 16. panta “Princips” 1. punktā bija paredzēts:
“Visus nolēmumus, kas sāk maksātnespējas procedūru, ko izdara dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība saskaņā ar 3. pantu, atzīst visās citās dalībvalstīs no brīža, kad tie stājas spēkā procedūras sākšanas valstī.”
6
Šīs regulas 17. panta “Atzīšanas sekas” 1. punktā bija noteikts:
“Nolēmumam, ar ko sāk 3. panta 1. punktā minēto procedūru bez turpmākām formalitātēm ir tādas pašas sekas visās citās dalībvalstīs kā saskaņā ar tiesību aktiem procedūras sākšanas valstī, ja vien šajā regulā nav paredzēts citādi un ciktāl šajā citā dalībvalstī nav sākta 3. panta 2. punktā minētā procedūra.”
Beļģijas tiesības
7
Beļģijas Civilkodeksa, redakcijā, kas piemērojama ar šo apelācijas sūdzību saistītajiem faktiem (turpmāk tekstā – “Beļģijas Civilkodekss”), 1134. pantā bija paredzēts:
“Likumīgi noslēgtiem līgumiem attiecībā pret līgumslēdzējiem ir likuma spēks.
[..]
Tie jāpilda labā ticībā.”
8
Saskaņā ar Beļģijas Civilkodeksa 2257. pantu:
“Noilgums
tādam prasījumam, kurš ir atkarīgs no kāda nosacījuma iestāšanās, sākas brīdī, kad šis nosacījums iestājas;
[..].”
9
Beļģijas Civilkodeksa 2262.bis panta 1. punkta pirmajā daļā noteikts:
“Visu personiska rakstura prasību noilguma termiņš ir desmit gadi.”
Francijas tiesības
10
Francijas Komerckodeksa L. 622‑21. panta I. punktā, redakcijā, kas piemērojama ar šo apelācijas sūdzību saistītajiem faktiem (turpmāk tekstā – “Francijas Komerckodekss”), bija paredzēts:
“Ar lēmumu par procedūras sākšanu tiek apturētas vai aizliegtas jebkādas tiesiskās darbības visiem kreditoriem, kuru prasījumi nav minēti L. 622‑17. panta I. punktā un kuru mērķis ir:
1°
Piespriest parādniekam maksāt kādu naudas summu;
2°
Līguma laušana kādas naudas summas nesamaksāšanas dēļ.”
11
Francijas Komerckodeksa L. 622‑24. pants bija formulēts šādi:
“No lēmuma publicēšanas dienas visi kreditori, kuru prasījumi radušies pirms lēmuma par procedūras sākšanu pieņemšanas, izņemot darbiniekus, Conseil d’État [(Valsts padome)] dekrētā noteiktajos termiņos nosūta paziņojumu par saviem prasījumiem kreditoru interešu pārstāvim. Ja kreditors ir zaudējis tiesības saskaņā ar L.622‑26. pantu, termiņi sākas tikai no šī lēmuma paziņošanas dienas un tad tie tiek samazināti uz pusi. Kreditorus, kuriem ir atklāts nodrošinājums vai kurus ar parādnieku saista atklāts līgums, informē personīgi vai, attiecīgā gadījumā, pēc to izvēlētās dzīvesvietas. To paziņojuma termiņu sāk skaitīt no paziņošanas dienas.
[..].”
12
Šī kodeksa L.622‑25. panta I. punktā bija paredzēts:
“Paziņojums par prasījumu pārtrauc noilgumu līdz procedūras beigām; tas atbrīvo no jebkādas brīdināšanas un ir līdzvērtīgs procesuālai darbībai.”
Līgums “Seapura”
13
Līguma, kurš 2001. gada 17. janvārī noslēgts starp Komisiju un CEVA, lai īstenotu projektu īpašās pētniecības un attīstības programmā “Dzīves kvalitāte un dzīvo resursu pārvaldība” (turpmāk tekstā – “projekts Seapura”), un kurā bija paredzēts izmaksāt subsīdiju 123735 EUR (turpmāk tekstā – “līgums Seapura”), 2. panta 1. punktā noteikts:
“Projekts ilgst 36 mēnešus, sākot no 2001. gada 1. februāra”.
14
Līguma Seapura 5. panta 1. un 2. punktā noteikts:
“1.   Šo līgumu reglamentē Beļģijas tiesību akti.
2.   Vienīgi [Vispārējai tiesai] un – ja tiek iesniegta apelācija – [Tiesai] ir jurisdikcija izskatīt strīdus par šī līguma spēkā esamību, piemērošanu vai interpretāciju starp [Eiropas Savienību], no vienas puses, un līgumslēdzējiem, no otras puses.”
15
Šī līguma II pielikuma 3. panta 5. punktā noteikts:
“Pēc līguma izpildes beigu dienas vai līguma izbeigšanas, vai līgumslēdzēja dalības beigām Komisija attiecīgā gadījumā pēc revīzijā konstatētās krāpšanas vai smagiem finanšu pārkāpumiem var līgumslēdzējam prasīt vai prasa atmaksāt visu tam izmaksāto Kopienas ieguldījumu. [..]”
Tiesvedības priekšvēsture
16
Tiesvedības priekšvēsture izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 2.–22. punktā.
17
2001. gada 17. janvārī Komisija un CEVA noslēdza līgumu Seapura, kurā bija paredzēts izmaksāt subsīdiju 123735 EUR.
18
2006. gadā Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) saistībā ar vairākiem projektiem, ko īstenojis CEVA, tostarp projektu Seapura, sāka izmeklēšanu aizdomu par krāpšanu dēļ.
19
2007. gada 11. decembrīOLAF saistībā ar šo izmeklēšanu pieņēma galīgo ziņojumu (turpmāk tekstā – “OLAF ziņojums”), kurā tas saistībā ar līguma Seapura izpildi bija konstatējis pārkāpumus, tostarp CEVA darbinieku darba laika uzskaites tabulu viltošanu.
20
Ar 2008. gada 29. oktobra vēstuli Komisija brīdināja CEVA, ka, ņemot vērā OLAF ziņojumā konstatētos smagos finanšu pārkāpumus, tai ir nodoms attiecībā uz CEVA izdot paziņojumus par parādu 123735 EUR, kam pieskaitīti procenti, lai atgūtu subsīdijas, kuras izmaksātas atbilstoši līgumam Seapura.
21
2009. gada 13. martā Komisija nosūtīja CEVA četrus paziņojumus par parādu par kopējo summu 168220,16 EUR (turpmāk tekstā – “paziņojumi par parādu”).
22
Tā kā 2009. gada 12. jūnijāCEVA nebija atbildējis nedz uz Komisijas 2009. gada 11. maijā sūtītajiem paziņojumiem par parādu, nedz uz četrām atgādinājuma vēstulēm, tā tam nosūtīja četras brīdinājuma vēstules.
23
2009. gada 17. jūlijāCEVA cēla prasību Vispārējā tiesā, lūdzot atcelt atgādinājuma vēstules.
24
Ar 2011. gada 15. septembra spriedumu CEVA/Komisija (T‑285/09, EU:T:2011:479) Vispārējā tiesa prasību noraidīja kā nepieņemamu.
25
Ar tribunal correctionnel de Rennes (Rennas Krimināllietu tiesa, Francija) 2011. gada 26. aprīļa spriedumu CEVA un tā bijušais vadītājs tika atzīti par vainīgiem krāpšanā, kā arī publisku līdzekļu piesavināšanās nodarījumā, un tiem tika piespriests attiecīgi naudas sods 80000 EUR un nosacīta brīvības atņemšana uz 18 mēnešiem. Izskatot Komisijas iesniegto civilprasību, šī tiesa apsūdzētajiem piesprieda daļēji solidāri samaksāt Komisijai 303631 EUR kā atlīdzību par nodarīto mantisko kaitējumu, it īpaši, ņemot vērā līguma Seapura izpildē pieļautos finanšu pārkāpumus.
26
Ar 2014. gada 1. aprīļa spriedumu cour d’appel de Rennes (Rennas apelācijas tiesa, Francija) attaisnoja CEVA un tā bijušo direktoru visās apsūdzības daļās un Komisijas civilprasību noraidīja.
27
Ar 2015. gada 12. novembra spriedumu Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) krimināllietu palāta atcēla šo 2014. gada 1. aprīļa spriedumu tikai daļā, kurā apsūdzētie ir attaisnoti apsūdzībā par publisku līdzekļu piesavināšanos, un šajā daļā nosūtīja lietu atpakaļ cour d’appel de Caen (Kānas apelācijas tiesa, Francija).
28
Ar 2016. gada 22. jūnija spriedumu tribunal de commerce de Saint‑Brieuc (Senbrijē komerclietu tiesa, Francija) attiecībā uz CEVA sāka maksātnespējas procesu, tā saukto “tiesiskās aizsardzības procedūru” (turpmāk tekstā – “tiesiskās aizsardzības procedūra”) un iecēla SELARL TCA par kreditoru interešu pārstāvi.
29
2016. gada 15. septembrī Komisija tiesiskās aizsardzības procedūras ietvaros paziņoja, ka ir prasījums, kas atbilst izdoto paziņojumu par parādu kopējai summai, lai atgūtu subsīdijas, tostarp tās, kuras izmaksātas atbilstoši līgumam Seapura, kuru pamatsumma ir 289012,95 EUR, kam pieskaitīti nokavējuma procenti, proti, kopā 431002,18 EUR.
30
2016. gada 6. decembrīTCA apstrīdēja Komisijas prasījumu.
31
Ar 2017. gada 21. jūlija spriedumu tribunal de commerce de Saint‑Brieuc (Senbrijē komerclietu tiesa) pieņēma CEVA tiesiskās aizsardzības plānu un iecēla SELARL AJIRE par tiesiskās aizsardzības plāna izpildes uzraudzības komisāru.
32
Ar 2017. gada 23. augusta spriedumu, kas kļuvis galīgs, cour d’appel de Caen (Kānas apelācijas tiesa), izskatot atpakaļnodoto lietu pēc kasācijas sūdzības, attaisnoja CEVA apsūdzībā par publisku līdzekļu piesavināšanos un piesprieda tā bijušajam direktoram nosacītu brīvības atņemšanas sodu uz gadu un naudas sodu 20000 EUR par publisku līdzekļu piesavināšanos.
33
Ar 2017. gada 11. septembra rīkojumu tiesiskās aizsardzības procedūras bankrota lietu tiesnesis noraidīja Komisijas prasījumu kopumā.
34
Komisija par šo rīkojumu iesniedza apelācijas sūdzību.
35
Ar 2020. gada 24. novembra spriedumu cour d’appel de Rennes (Rennas apelācijas tiesa) atcēla minēto rīkojumu un konstatēja, ka saistībā ar Komisijas prasījumu pastāv divi būtiski protesti par noilgumu un paziņojumu par parādu pamatotību, uzskatīdama, ka šie protesti jāizskata kompetentajā tiesā, kurā jāvēršas Komisijai.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
36
2020. gada 19. decembrī Komisija, pamatojoties uz LESD 272. pantu, cēla prasību pret CEVA, TCA un AJIRE atbilstoši līgumā Seapura ietvertajai šķīrējklauzulai, lai noteiktu tās prasījuma summu, kas atbilst CEVA saskaņā ar šo līgumu piešķirto subsīdiju atmaksai.
37
2022. gada 11. novembra tiesas sēdē Vispārējā tiesā Komisija norādīja, ka tās prasība neattiecas uz TCA un AJIRE un ka tā nelūdz Vispārējo tiesu konstatēt, ka pēdējiem minētajiem jāatmaksā summas, kas samaksātas, izpildot līgumu Seapura, un to Vispārējā tiesa ir ņēmusi vērā pārsūdzētā sprieduma 97. punktā.
38
Aizstāvībai CEVA apgalvoja, pirmkārt, ka Komisijas prasībai esot iestājies noilgums, otrkārt, ka OLAF izmeklēšana neattiecoties uz projektu Seapura un ka OLAF ziņojumā neesot pierādīts, ka tā identificētie pārkāpumi būtu pieļauti saistībā ar līguma Seapura izpildi, treškārt, ka Francijas krimināltiesas pret to neesot izvirzījušas apsūdzību par krāpšanu vai publisku līdzekļu piesavināšanos, un, ceturtkārt, ka saskaņā ar procesuālās autonomijas principu Komisija nevarot atsaukties uz procedūrām, kas sāktas Francijā, pamatojoties uz Francijas tiesībām, jo līgumu Seapura reglamentēja Beļģijas tiesības.
39
Šajā ziņā, pirmām kārtām, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 30.–59. punktā noraidīja CEVA izvirzīto iebildi par noilgumu.
40
Konstatējusi, ka jautājumu par Komisijas prasības iespējamo noilgumu reglamentē Beļģijas tiesības, saskaņā ar kurām šajā lietā noilguma termiņš ir desmit gadi, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 40. un 41. punktā norādīja, ka Savienības prasījuma izpilde ir atkarīga no Komisijas iepriekš izteiktas prasības par atmaksu atbilstoši līguma Seapura II pielikuma 3. panta 5. punktam. Tā uzskatīja, ka šīs prasības iesniegšanas datums šajā lietā atbilst datumam, kurā šī iestāde nosūtīja paziņojumus par parādu CEVA, proti, 2009. gada 13. martam, un CEVA nav izvirzījis nevienu konkrētu argumentu, kas ļautu pierādīt, ka prasījuma izpildes termiņš bija iestājies pirms šī datuma. Vispārējā tiesa minētā sprieduma 46. punktā no tā secināja, ka Savienības prasījuma noilguma datums saskaņā ar Beļģijas tiesībām principā ir 2019. gada 14. marts.
41
Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 57. punktā nosprieda, ka paziņojums par prasījumu, ko Komisija iesniedza 2016. gada 15. septembrī tiesiskās aizsardzības procedūrā, pārtrauca noilguma termiņu.
42
Šajā ziņā Vispārējā tiesa norādīja, pirmkārt, ka saskaņā ar Francijas tiesībām paziņojums par prasījumu pārtrauc noilguma termiņu līdz tiesvedības pabeigšanai. Otrkārt, tā konstatēja, ka atbilstoši Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 2. punktam maksātnespējas procesa sākšanas dalībvalsts tiesību akti paredz nosacījumus šāda maksātnespējas procesa sākšanai, tā izpildi un izbeigšanu, kā arī tā ietekmi uz procedūrām, ko sākuši individuāli kreditori. Turklāt Vispārējā tiesa norādīja, ka saskaņā ar šīs regulas 16. panta 1. punktu un 17. panta 1. punktu ikviens lēmums par maksātnespējas procesa sākšanu tiek atzīts visās dalībvalstīs un ka tas ir spēkā bez turpmākām formalitātēm. Tomēr Vispārējā tiesa konstatēja, ka tiesiskās aizsardzības procedūras sākšana Francijā attiecībā uz CEVA un paziņojums par prasījumu, ko Komisija iesniedza šajā tiesiskās aizsardzības procedūrā, piemērojot Francijas tiesības, it īpaši Francijas Komerckodeksa L. 622–25. panta 1. punktu, radīja sekas Beļģijas tiesībās un, precīzāk, ka šis paziņojums par prasījumu pārtrauca Komisijas prasības noilguma termiņu un ka līdz ar to tai nebija iestājies noilgums dienā, kad tā tika iesniegta.
43
Otrām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 66.–80. punktā Vispārējā tiesa, lemjot pēc būtības, pārbaudīja, vai Komisijai bija pamats atsaukties uz OLAF ziņojumu, lai pieprasītu CEVA atmaksāt visas summas, kas tam bija samaksātas saistībā ar līguma Seapura izpildi.
44
Šajā ziņā Vispārējā tiesa vispirms minētā sprieduma 70. un 71. punktā konstatēja, ka OLAF izmeklēšana attiecībā uz CEVA ietvēra divas daļas, no kurām pirmā attiecās uz tiešajiem izdevumiem un otrā – uz struktūrfondiem, un pastāvēja divu veidu rīcība, kas radīja aizdomas, proti, pirmkārt, darbinieku darba laika uzskaites tabulu viltošana un, otrkārt, zinātnisko dokumentu plaģiātu iesniegšana dažādos CEVA īstenotajos projektos.
45
Pēc tam minētā sprieduma 72.–74. punktā Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka OLAF ziņojumā nav konstatēta plaģiātu esamība, jo tajā nav identificēti zinātniskie dokumenti, kas līguma izpildē, iespējams, ir iesniegti kā plaģiāti. Savukārt Vispārējā tiesa uzsvēra, ka šajā ziņojumā ir secināts, ka saistībā ar visiem CEVA uzticētajiem projektiem, tostarp projektu Seapura, pastāv smagi finanšu pārkāpumi. Tās ieskatā no tā izriet, pirmkārt, ka OLAF ir pierādījis smagu finanšu pārkāpumu esamību saistībā ar CEVA darbinieku darba laika uzskaites tabulām un, otrkārt, ka šīs uzskaites tabulas apzināti un sistemātiski ir viltotas visos šajos projektos. Tālab Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 79. punktā noraidīja CEVA argumentu, ka OLAF ziņojumā konstatētie pārkāpumi neattiecoties uz projektu Seapura.
46
Trešām kārtām, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 81.–88. punktā izvērtēja Francijas tiesās notiekošo kriminālprocesu ietekmi, ciktāl CEVA aizstāvībai apgalvoja, ka Komisija savu prasību nevar pamatot ar tam piešķirtās subsīdijas pārvaldības iespējami krāpniecisko raksturu, jo galu galā tas tika attaisnots apsūdzībā par krāpšanu un publisku līdzekļu piesavināšanos. Šajā ziņā Vispārējā tiesa minētā sprieduma 87. punktā atzina, ka līguma Seapura II pielikuma 3. panta 5. punktā Savienības ieguldījuma projektā Seapura atmaksai ir paredzēts nosacījums, veicot revīziju, tikai konstatēt krāpšanas vai smagu finanšu pārkāpumu esamību, bet šī atmaksa nav atkarīga no notiesājoša sprieduma krimināllietā vai attiecīgo faktu krimināltiesiskas kvalifikācijas. Minētā sprieduma 88. punktā tā secināja, ka CEVA attaisnošana neietekmē šī līguma noteikuma piemērošanu.
47
Ceturtām kārtām, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 89.–95. punktā izvērtēja un noraidīja CEVA argumentu par apgalvoto procesuālās autonomijas principa pārkāpumu, jo Francijā sākta maksātnespējas procesa sekas nevar radīt sekas Beļģijas tiesībās. Šajā ziņā Vispārējā tiesa minētā sprieduma 93. punktā nosprieda, ka tā prasību saņēmusi atbilstoši šķīrējklauzulai saskaņā LESD 272. pantu un ka tai strīds jāizskata, pamatojoties uz līgumam piemērojamām materiālajām tiesībām, it īpaši uz Regulu Nr. 1346/2000, saskaņā ar kuru daži Francijas Komerckodeksa noteikumi rada sekas Beļģijas tiesībās. Tāpēc Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisijai, pamatojoties uz Regulu Nr. 1346/2000, bija pamats atsaukties uz Francijā sāktā maksātnespējas procesa sekām Beļģijas tiesībās.
48
Pamatojoties uz visiem šiem motīviem, Vispārējā tiesa apmierināja Komisijas prasību un noteica strīdīgā prasījuma summu 168220,16 EUR, kam pieskaitīti procenti.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
49
CEVA prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
50
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
apstiprināt pārsūdzēto spriedumu un
–
piespriest CEVA atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
51
Apelācijas sūdzības pamatošanai CEVA izvirza divus pamatus, no kuriem pirmais būtībā attiecas uz tiesību kļūdu, jo Vispārējā tiesa esot kļūdaini noteikusi Komisijas prasības celšanas tiesā noilguma termiņu, un otrais – uz pareizas tiesvedības principa pārkāpumu.
Par pirmo pamatu
52
Pirmais apelācijas sūdzības pamats ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 42.–59. punktu, un tam ir četras daļas.
Par pirmā pamata pirmo daļu
– Lietas dalībnieku argumentācija
53
Pirmā pamata pirmajā daļā CEVA apgalvo – uzskatot, ka paziņojumu par parādu izdošanas datums ir noilguma termiņa sākums, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu.
54
Pirmām kārtām, CEVA norāda, ka šajā ziņā Vispārējā tiesa esot kļūdaini balstījusies uz līguma Seapura II pielikuma 3. panta 5. punktu, jo šī līguma norma attiecoties vienīgi uz iespēju veikt finanšu revīziju.
55
Otrām kārtām, CEVA norāda – pirmkārt, ņemot vērā līguma Seapura 2. panta 1. punktu un II pielikuma 7. panta 2. punktu, tā darbība beidzās 2004. gada 12. oktobrī. Otrkārt, saskaņā ar Beļģijas tiesībām noilguma termiņš sākas dienā, kad rodas tiesības celt prasību, uz kuru attiecas šis termiņš, kas atbilst dienai, kurā jāizpilda pienākums, kas ir prasības priekšmets.
56
Tādējādi CEVA uzskata, ka līguma Seapura un Beļģijas tiesību pareiza interpretācija liek uzskatīt, ka strīdīgais prasījums kļuvis izpildāms no šajā līgumā minētās izpētes veikšanas brīža. CEVA piebilst, ka saskaņā ar līguma Seapura II pielikuma 7. panta 6. punktu Komisija varēja pieprasīt finanšu ieguldījuma atmaksu, ņemot vērā veikto darbu raksturu un iznākumu. Pamatojoties uz šiem apstākļiem, tā uzskata, ka Beļģijas tiesībās paredzētais desmit gadu noilguma termiņš esot jāsāk skaitīt 2004. gada 13. oktobrī un tādējādi šis termiņš beidzās 2014. gada 13. oktobrī.
57
CEVA apgalvo, ka šī daļa neesot jauna argumentācija, tāpēc tā esot pieņemama, jo tas Vispārējā tiesā izvirzīja līdzīgus argumentus, kā izrietot no tā iebildumu raksta un atbildes raksta uz repliku pirmajā instancē 48.–58. punkta.
58
Komisija apgalvo, ka pirmā pamata pirmā daļa esot nepieņemama, jo CEVA, pirmkārt, Vispārējā tiesā neesot apgalvojis, ka noilguma termiņa sākums būtu jānosaka no līguma Seapura beigu datuma. Otrkārt, CEVA Vispārējā tiesā esot atzinis, ka datums, kurā Komisija tam nosūtīja paziņojumus par parādu, atbilst datumam, kurā strīdīgais prasījums kļuva izpildāms, jo noilguma termiņš sākas nākamajā dienā pēc šī datuma. Tieši šajā kontekstā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 44. punktā esot nospriedusi, ka “CEVA nav izvirzījis īpašu argumentu, kas ļautu pierādīt, ka prasījums būtu kļuvis maksājams pirms 2009. gada 13. marta”.
59
Gadījumā, ja pirmā pamata pirmā daļa tiek atzīta par pieņemamu, Komisija apgalvo, ka tā katrā ziņā esot nepamatota.
– Tiesas vērtējums
60
Jāatgādina, ka Tiesas Reglamenta 170. panta 1. punktā noteikts, ka apelācijas sūdzībā nedrīkst grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu. Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apelācijas tiesvedībā Tiesas kompetencē ir vienīgi izvērtēt juridisko risinājumu, kas rasts attiecībā uz pirmajā instancē apspriestajiem pamatiem un argumentiem. Tātad lietas dalībnieks nevar Tiesā pirmo reizi izvirzīt iebildumu, kuru tas nav izvirzījis Vispārējā tiesā, jo tādējādi tam tiktu ļauts Tiesā, kuras kompetence apelācijas tiesvedībā ir ierobežota, vērsties ar plašāku strīdu nekā Vispārējā tiesā izskatītais (spriedums, 2023. gada 16. marts, Komisija/Jiangsu Seraphim Solar System un Padome/Jiangsu Seraphim Solar System un Komisija, C‑439/20 P un C‑441/20 P, EU:C:2023:211, 83. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
61
Šajā lietā CEVA apgalvo, ka “noilguma termiņa sākumpunkta problemātiku” tas ir aplūkojis iebildumu rakstā un savu argumentāciju “izklāstījis”“prasības” 48.–58. punktā, tālab Vispārējā tiesā tas ir izvirzījis pamatu par Komisijas prasības noilgumu.
62
Šajā ziņā jākonstatē, ka tāda argumentācija, kāda izvirzīta šajā daļā, neizriet ne no viena procesuālā raksta, ko CEVA iesniedzis Vispārējā tiesā.
63
Proti, iebildumu raksta 48.–56. punktā, kā arī atbildes raksta uz repliku 48.–58. punktā CEVA apgalvoja, ka strīdīgajam prasījumam ir iestājies noilgums, jo pretēji tam, ko apgalvo Komisija, noilguma termiņa pārtraukums nav pieļaujams. Taču CEVA neapstrīdēja, ka šī termiņa sākums atbilda paziņojumu par parādu izdošanas datumam.
64
Gluži pretēji – iebildumu raksta 56. punktā un atbildes raksta uz repliku 58. punktā CEVA skaidri norādīja, ka “galu galā 2009. gada 12. marta paziņojumi par parādu jāuzskata par tādiem, ar kuriem saskaņā ar Beļģijas tiesībām sākas 10 gadu noilguma termiņš”.
65
No tā izriet, ka pamats, kurš pirmajā daļā balstīts uz tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, pamatodamās uz paziņojumu par parādu izdošanas datumu, nevis uz līguma beigu datumu, lai noteiktu noilguma termiņa sākumu, ir jauns pamats.
66
Šādos apstākļos jākonstatē, ka apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmā daļa ir nepieņemama.
Par pirmā pamata otro daļu
– Lietas dalībnieku argumentācija
67
CEVA apgalvo, ka, pārsūdzētā sprieduma 39.–44. punktā nospriezdama, ka līgumiskais prasījums var rasties no paziņojuma par parādu, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu.
68
Šajā ziņā CEVA apgalvo, ka saskaņā ar Savienības tiesu judikatūru, pirmkārt, paziņojumi par parādu nav nedz apstrīdami administratīvie lēmumi, nedz izpildu dokumenti un, otrkārt, ka Komisijai tās līgumattiecībās nav tiesību pieņemt vienpusējus lēmumus attiecībā uz saviem līgumpartneriem. CEVA no tā secina, ka Komisija nevarēja pieņemt vienpusēju aktu par līgumiska prasījuma piedziņu, iepriekš nelūdzot kompetentajai tiesai atzīt šāda prasījuma esamību.
69
Komisija norāda, ka CEVA pirmā pamata otrā daļa jānoraida kā nepieņemama un katrā ziņā kā nepamatota.
– Tiesas vērtējums
70
Jākonstatē, ka šajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa, par strīdīgā parāda noilguma termiņa sākumu uzskatot datumu, kas ir vēlāks par 2004. gada 13. oktobri, esot pieļāvusi tiesību kļūdu.
71
Tomēr, kā norādīts šī sprieduma 63. un 64. punktā, tas Vispārējā tiesā nav apstrīdējis, bet – tieši pretēji – ir atzinis, ka šī termiņa sākums atbilst paziņojumu par parādu izdošanas datumam, proti, 2009. gada 12. martam.
72
Tāpēc pamats, kas otrajā daļā balstīts uz to, ka Vispārējā tiesa, neuzskatot, ka minētais termiņš bija sācies pirms šī pēdējā minētā datuma, esot pieļāvusi tiesību kļūdu, ir jauns pamats.
73
No tā izriet, ka pirmā pamata otrā daļa arī jānoraida kā nepieņemama.
Par pirmā pamata trešo daļu
– Lietas dalībnieku argumentācija
74
CEVA vispirms apgalvo, ka, nolemdama, ka strīdīgā prasījuma noilguma termiņu pārtrauca paziņojums par prasījumu tiesiskās aizsardzības procedūrā, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu.
75
Šajā ziņā CEVA apstrīd strīdīgā prasījuma esamību, ko Komisija nevarot pierādīt, vienkārši iesniedzot paziņojumus par parādu vai paziņojumu par prasījumu. CEVA atgādina, ka šis prasījums ticis noraidīts ar šī sprieduma 33. punktā minēto bankrota lietu tiesneša 2017. gada 11. septembra rīkojumu, un apgalvo, ka Komisija neesot pierādījusi savu prasījumu kompetentajā tiesā. Turklāt CEVA uzskata, ka šis paziņojums par prasījumu saistībā ar Francijā sāktu tiesiskās aizsardzības procedūru neietekmējot Beļģijas tiesībās reglamentētās civilprasības noilgumu. Uzskatīdama, ka Regula Nr. 1346/2000 ļauj pārtraukt noilguma termiņu prasījumam, kura izpildes termiņš nebija iestājies brīdī, kad tika sākta tiesiskās aizsardzības procedūra, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu.
76
Turklāt replikas rakstā CEVA apgalvo, ka, pat ja tiktu atzīts, ka tiesiskās aizsardzības procedūras sākšana var pārtraukt noilguma termiņu, pārtraucošajai darbībai jāizriet no kreditora oficiālas iztaujāšanas, un, kā tas ir šajā lietā, to nevar veidot paziņojumi par parādu.
77
Arī tiesiskās aizsardzības procedūra esot sākta tikai 2016. gada 22. jūnijā, bet Komisijas prasījuma noilgums iestājies 2014. gadā. CEVA ieskatā no tā izriet, ka paziņojums par prasījumu, ko Komisija iesniegusi šajā tiesvedībā, nevarēja pārtraukt noilguma termiņu, jo šī paziņojuma iesniegšanas dienā šis termiņš bija beidzies.
78
CEVA arī norāda – uzskatot, ka noilgums tika pārtraukts ar tam izsniegtu pavēsti ierasties Francijas krimināltiesā, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, jo “Beļģijas tiesībās nav paredzēta nedz noilguma termiņu pārtraukšana, nedz Beļģijas valsts apsūdzības termiņu piemērošana citā valstī sāktai tiesvedībai”.
79
Proti, CEVA apgalvo, ka no Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Beļģija) judikatūras izriet, ka pārtraukums ar tiesas pavēsti ir labvēlīgs tikai personai, kura izdevusi pārtraucošo aktu. Šajā lietā Francijas krimināltiesā esot vērsusies nevis Komisija, bet Francijas prokuratūra. Turklāt no šīs judikatūras arī izrietot, ka pavēste pārtrauc noilguma termiņu “tās celtajai prasībai un prasībai, kuras priekšmets virtuāli ietverts pavēstē” – tas paredz ņemt vērā prasības priekšmetu. Tomēr šajā lietā Francijas valsts apsūdzības priekšmets bija apsūdzība par krāpšanu un publisku līdzekļu piesavināšanos, savukārt Komisijas prasība attiecās uz CEVA piešķirto subsīdiju atmaksu.
80
Visbeidzot CEVA apgalvo, ka saskaņā ar Beļģijas tiesībām noilguma termiņa pārtraukšana katrā ziņā tiek uzskatīta par nenotikušu, ja prasītāja prasība tiek noraidīta. Un Komisijas civilprasība Francijas krimināltiesā tika noraidīta.
81
Komisija apgalvo, ka pirmā pamata trešā daļa esot daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
82
Šajā ziņā tā apstrīd CEVA veikto Francijas Komerckodeksa L. 622‑25. panta 1. punkta interpretāciju.
83
Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pamatoti konstatējusi, ka paziņojumam par prasījumu, kas iesniegts tiesiskās aizsardzības procedūrā, saskaņā ar Regulas Nr. 1346/2000 16. pantu esot pārtraucoša iedarbība visās dalībvalstīs. Komisija katrā ziņā apgalvo, ka Beļģijas tiesībās esot atzīta tāda pati paziņojuma par prasījumu pārtraucoša iedarbība.
84
Attiecībā uz CEVA argumentu, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini atzinusi, ka tam izsniegtā pavēste ierasties Francijas krimināltiesā, pārtrauca noilguma termiņu, Komisija apgalvo, ka tas esot nepieņemams, jo Vispārējā tiesa neesot lēmusi par šo jautājumu.
85
Pakārtoti – Komisija apgalvo, ka strīdīgā prasījuma noilgums tika pārtraukts ar Eiropas Savienības civilprasību Francijas krimināltiesā 2011. gadā un tika apturēts līdz 2017. gada 23. augustam, kad tika izbeigts kriminālprocess.
– Tiesas vērtējums
86
Pirmām kārtām, attiecībā uz CEVA argumentāciju, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka noilguma termiņu pārtrauca tam nosūtītā pavēste ierasties Francijas krimināltiesā, jākonstatē, ka šī argumentācija ir balstīta uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju.
87
Proti, pēc tam, kad Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 52.–59. punktā bija konstatējusi, ka Komisijas paziņojums par prasījumu saistībā ar tiesiskās aizsardzības procedūru ir pārtraucis šī prasījuma noilgumu, tā nav lēmusi, vai CEVA pavēste ierasties Francijas tiesā arī pārtrauca šo noilgumu.
88
Otrām kārtām, attiecībā uz CEVA argumentāciju par noilguma termiņa pārtraukšanu ar Komisijas paziņojumu par prasījumu tiesiskās aizsardzības procedūrā jānorāda, ka Vispārējā tiesa vispirms pārsūdzētā sprieduma 52. punktā konstatējusi, ka tribunal de commerce de Saint‑Brieuc (Senbrijē komerclietu tiesa) 2016. gada 22. jūnijā bija sākusi tiesiskās aizsardzības procedūru attiecībā uz CEVA un ka Komisija šajā procedūrā 2016. gada 15. septembrī bija paziņojusi par savu prasījumu.
89
Turpinājumā Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 53. punktā ir konstatējusi, ka no Francijas Komerckodeksa L. 622‑24. panta izriet, ka no sprieduma par tiesiskās aizsardzības procedūras sākšanu publicēšanas visi kreditori, kuru prasījumi ir radušies pirms sprieduma par procedūras sākšanu, izņemot darbiniekus, savu paziņojumu par prasījumu nosūta kreditoru interešu pārstāvim. Otrkārt, minētā sprieduma 54. punktā tā ir norādījusi, ka saskaņā ar šī kodeksa L. 622‑25. panta 1. punktu paziņojums par prasījumu pārtrauc noilgumu līdz procedūras beigām; tas atbrīvo no jebkādas brīdināšanas un ir līdzvērtīgs procesuālai darbībai.
90
Visbeidzot Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 55. punktā vispirms ir konstatējusi, ka Regula Nr. 1346/2000 ir tieši piemērojama. Turpinājumā – minētā sprieduma 56. punktā – tā būtībā ir atzinusi, ka saskaņā ar šo regulu, pirmkārt, procedūras sākšanas valsts tiesību akti paredz nosacījumus maksātnespējas procedūru sākšanai, to izpildei un izbeigšanai, otrkārt, visus nolēmumus, ar ko sāk maksātnespējas procesu un ko pieņem dalībvalsts tiesa, atzīst visās citās dalībvalstīs no brīža, kad tie stājas spēkā procedūras sākšanas dalībvalstī, un, treškārt, nolēmumam, ar ko sāk procedūru, bez turpmākām formalitātēm ir tādas pašas sekas visās citās dalībvalstīs kā saskaņā ar tiesību aktiem procedūras sākšanas dalībvalstī.
91
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 57. punktā no tā secinājusi, ka tiesiskās aizsardzības procedūras sākšana Francijā un Komisijas paziņojums par prasījumu saskaņā ar Francijas tiesībām ir radījis sekas Beļģijas tiesībās un, konkrētāk, ir pārtraucis šī prasījuma noilgumu.
92
Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu.
93
Pirmkārt, CEVA argumentācijai, ka Komisijas prasījums bija jānosaka tiesai, lai pārtrauktu noilgumu, nav pamatojuma Francijas Komerckodeksa L. 622‑25. panta 1. punkta formulējumā, saskaņā ar kuru vienkāršs paziņojums par prasījumu tiesiskās aizsardzības procedūrā ir pietiekams, lai pārtrauktu noilgumu.
94
Otrkārt, CEVA argumentu, ka Regula Nr. 1346/2000 nevar radīt sekas Beļģijas tiesībās, nevar atbalstīt.
95
Šajā ziņā pietiek ar atgādinājumu, ka saskaņā ar LESD 288. pantu regulas ir vispārpiemērojamas. Tādējādi tās uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojamas visās dalībvalstīs.
96
Visbeidzot, trešām kārtām, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka paziņojums par prasījumu tiesiskās aizsardzības procedūrā 2016. gadā tika iesniegts pēc tam, kad 2014. gada 13. oktobrī bija iestājies Savienības prasījuma noilgums, no atbildes uz šī pamata pirmo un otro daļu izriet, ka šis iebildums ir nepieņemams.
97
No tā izriet, ka pirmā pamata trešā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par pirmā pamata ceturto daļu
– Lietas dalībnieku argumentācija
98
CEVA apgalvo, ka, konstatējot Komisijas prasījuma esamību un nosakot tā apmēru, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu. CEVA apgalvo, ka Francijas tiesībās visiem tā subjekta kreditoriem, uz kuru attiecas tiesiskās aizsardzības procedūra, esot aizliegts individuāli pieprasīt savu prasījumu piedziņu tiesas ceļā, tiklīdz šī procedūra ir sākta. CEVA no tā secina, ka “saskaņā ar Francijas maksātnespējas tiesībām [pārsūdzētais spriedums] nevar tikt pasludināts Francijas tiesā, jo deklarētais prasījums ir vēlāks”.
99
Komisija apgalvo, ka šī daļa nav pamatota.
– Tiesas vērtējums
100
Pietiek ar konstatējumu, ka Vispārējā tiesa šajā ziņā nav pasludinājusi nevienu CEVA notiesājošu spriedumu.
101
Proti, no pārsūdzētā sprieduma 95. punkta, kā arī no tā rezolutīvās daļas 1. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir vienīgi konstatējusi, ka pastāv strīdīgais prasījums, un noteikusi tā pamatsummu 168220,16 EUR, kam pieskaitīti procenti, nepiespriežot CEVA izpildīt šo prasījumu. Tāpēc pēdējā minētā arguments ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju.
102
Šādos apstākļos pirmā pamata ceturtā daļa un tālab pirmais apelācijas sūdzības pamats kopumā jānoraida.
Par otro pamatu
103
Otrajam pamatam ir četras daļas.
Par otrā pamata pirmo daļu
– Lietas dalībnieku argumentācija
104
CEVA apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 70.–80. punktā esot kļūdaini atzinusi, ka tas pieļāvis finanšu pārkāpumus līguma Seapura izpildē. Šajā ziņā CEVA apgalvo, ka no OLAF ziņojuma izriet – atsaucoties uz konkrētu šī ziņojuma rindkopu –, ka iebildums par finanšu pārkāpumiem attiecībā uz to projekta Seapura kontekstā nebija pierādīts. Tas apgalvo, ka šajā ziņojumā izdarītie secinājumi saistībā ar šādiem pārkāpumiem attiecās nevis uz līgumu Seapura, bet gan uz diviem citiem līgumiem, un saskaņā ar tiem piešķirtās subsīdijas Komisijai tikušas atmaksātas.
105
Replikas rakstā CEVA piebilst, ka, pirmkārt, neviens no lietas materiāliem neļauj konstatēt darbinieku darba laika uzskaites tabulu viltošanu saistībā ar projektu Seapura. Otrkārt, no minētā ziņojuma arī izrietot, ka pretēji tam, ko tam pārmet Komisija, CEVA līguma Seapura izpildē nav iesniedzis zinātnisku dokumentu plaģiātus.
106
Komisija uzskata, ka otrā pamata pirmā daļa neesot pamatota.
– Tiesas vērtējums
107
Kā Vispārējā tiesa atzinusi pārsūdzētā sprieduma 71. punktā, OLAF ziņojumam bija divas daļas – pirmā par tiešajiem izdevumiem un otrā par struktūrfondiem – un tas attiecās uz divu veidu rīcību, pirmkārt, uz darbinieku darba laika uzskaites tabulu viltošanu un, otrkārt, uz zinātnisko dokumentu plaģiātiem.
108
Pārsūdzētā sprieduma 74. un 75. punktā Vispārējā tiesa ir precizējusi, ka, lai gan OLAF ziņojumā nav pierādīts apgalvojums par zinātnisko dokumentu plaģiātiem projektā Seapura, šajā ziņojumā tomēr secināts, ka CEVA ir viltojis darbinieku darba laika uzskaites tabulas, “it īpaši saistībā ar Eiropas projektiem, lai piesaistītu maksimāli daudz katram projektam piešķirto līdzekļu”.
109
Pamatojoties uz dažādu OLAF ziņojuma fragmentu analīzi, Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka visos CEVA uzticētajos projektos ir smagi finanšu pārkāpumi, tostarp projektā Seapura.
110
Šajā ziņā jākonstatē, ka CEVA argumentā šajā daļā – ciktāl tas balstīts uz tās citēto OLAF ziņojuma fragmentu – attiecībā uz līgumu Seapura fakts, ka nepastāvot plaģiāti, ir sajaukts ar faktu, ka vispār nepastāvot pārkāpumi. Ar šo argumentāciju katrā ziņā CEVA patiesībā lūdz Tiesu Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu aizstāt ar tā veikto faktu vērtējumu.
111
Tomēr saskaņā ar LESD 256. panta 1. punktu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedz tikai par tiesību jautājumiem. Vispārējās tiesas kompetencē ir vienīgi konstatēt un izvērtēt nozīmīgos faktus, kā arī novērtēt pierādījumus. Šo faktu un pierādījumu vērtējums, izņemot gadījumos, kad tie ir sagrozīti, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas sūdzībā (spriedums, 2024. gada 10. septembris, Google un Alphabet/Komisija (Google Shopping), C‑48/22 P, EU:C:2024:726, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
112
Tā kā faktu sagrozīšana nav nedz apgalvota, nedz pierādīta, otrā pamata pirmā daļa jānoraida kā nepieņemama.
Par otrā pamata otro daļu
113
Otrā pamata otrajā daļā CEVA apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot ievērojusi pareizas tiesvedības principu, kas noteikts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pantā, jo tā pārsūdzētā sprieduma 72. punktā atzinusi, ka “OLAF izmeklēšanas apjoma horizontālais raksturs noteikti ietvēra līgumu Seapura”, lai gan tā bija arī atzinusi, ka no OLAF ziņojuma izriet, ka apgalvojums par zinātnisko dokumentu plaģiātiem attiecībā uz šo līgumu nav pierādīts.
114
Tādējādi CEVA ieskatā, pārbaudot Komisijas veikto OLAF ziņojuma vērtējumu, Vispārējā tiesa esot tikai vispārīgi interpretējusi šo ziņojumu un tālab pārkāpusi pareizas tiesvedības principu, kas tai liek rūpīgi pārbaudīt visus būtiskos lietas apstākļus, un no minētā ziņojuma pienācīgas interpretācijas izrietot, ka konstatētie pārkāpumi nav saistīti ar līgumu Seapura.
115
Komisija uzskata, ka šī daļa esot nepieņemama un katrā ziņā nepamatota.
– Tiesas vērtējums
116
Šajā daļā CEVA pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 70.–80. punktā esot vispārīgi un līdz ar to nepareizi interpretējusi OLAF ziņojumu, rūpīgi nepārbaudot visus būtiskos lietas apstākļus. Ar šo argumentāciju minētais lietas dalībnieks patiesībā vēlas panākt, lai Tiesa Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu aizstātu ar savu faktu vērtējumu, kāds tas izrietētu no šī ziņojuma pārbaudes.
117
Taču, kā norādīts šī sprieduma 111. punktā, faktu un pierādījumu vērtējums, izņemot gadījumos, kad tie ir sagrozīti – un šajā lietā tas katrā ziņā nav nedz apgalvots, nedz pierādīts –, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas sūdzībā.
118
Tāpēc otrā pamata otrā daļa jānoraida kā nepieņemama.
Par otrā pamata trešo daļu
– Lietas dalībnieku argumentācija
119
CEVA apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini nospriedusi, ka Komisijai bija 168220,16 EUR prasījums, neņemot vērā, ka Francijas krimināltiesa to bija attaisnojusi apsūdzībās par krāpšanu un publisku līdzekļu piesavināšanos un galīgi noraidījusi Komisijas kā civilprasītājas prasību. Šiem nolēmumiem esot res judicata spēks valsts līmenī, un tālab līdzvērtības, efektivitātes, kā arī tiesiskās drošības principi nepieļaujot, ka šādi nolēmumi tiek apstrīdēti, pamatojoties uz Savienības tiesībām.
120
Komisija uzskata šo daļu par nepieņemamu, jo CEVA nav precizējusi pārsūdzētā sprieduma punktus, uz kuriem tā attiecas. Šī daļa katrā ziņā esot neefektīva.
– Tiesas vērtējums
121
Vispirms jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas Reglamenta 169. panta 2. punktam izvirzītajos tiesību pamatos un argumentos ir precīzi jānorāda apstrīdētie Vispārējās tiesas nolēmuma motīvu daļas punkti. Tādējādi atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai apelācijas sūdzībā jābūt skaidri norādītiem elementiem, kas tiek kritizēti spriedumā, kuru tiek lūgts atcelt, kā arī juridiskajiem argumentiem, kuri konkrēti pamato šo lūgumu, citādi apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats ir nepieņemams (spriedums, 2023. gada 28. septembris, Changmao Biochemical Engineering/Komisija, C‑123/21 P, EU:C:2023:708, 87. punkts un tajā minētā judikatūra).
122
Lai gan CEVA nemin pārsūdzētā sprieduma punktus, kurus tā kritizē, ņemot vērā, ka šajā spriedumā ir apakšvirsraksts “Par kriminālprocesiem Francijas tiesās”, ir acīmredzams, ka šī argumentācija ir vērsta pret minētā sprieduma 85.–88. punktu.
123
Vispirms – Vispārējā tiesa šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 85. punktā ir atgādinājusi, ka saistībā ar tādu līgumu kā līgums Seapura ar konstatējumu vien, ka pastāv krāpšana vai smagi finanšu pārkāpumi, kas konstatēti revīzijā, pietiek, lai pamatotu Komisijas tiesības prasīt atmaksāt summas, kuras tā ir izmaksājusi. Turpinot – veicot neatkarīgu faktu vērtējumu, tā minētā sprieduma 86. punktā ir atzinusi, ka darbinieku darba laika uzskaites tabulu viltošana, kāda tika konstatēta OLAF ziņojumā, ir vismaz smags finanšu pārkāpums. Turklāt minētā sprieduma 87. punktā tā būtībā nosprieda, ka līguma Seapura II pielikuma 3. panta 5. punkts piešķir Komisijai tiesības pieprasīt atmaksāt aplūkoto Savienības ieguldījumu, pamatojoties tikai uz konstatējumu, ka pastāv krāpšana vai smagi finanšu pārkāpumi, šo atmaksu nepadarot atkarīgu no notiesājoša sprieduma vai attiecīgo faktu krimināltiesiskas kvalifikācijas.
124
Visbeidzot – pārsūdzētā sprieduma 88. punktā Vispārējā tiesa, pamatojoties uz šiem vērtējumiem, nospriedusi – tas, ka valsts krimināllietu tiesa attaisnojusi CEVA apsūdzībās par krāpšanu un publisku līdzekļu piesavināšanos, neietekmē Komisijas tiesības pieprasīt attiecīgās subsīdijas atmaksu, pamatojoties uz līguma Seapura II pielikuma 3. panta 5. punktu.
125
Šādā argumentācijā nav pieļauta tiesību kļūda. Konkrēti – pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēja netieši apgalvotajam, Francijas krimināltiesas nav lēmušas par “smagu finanšu pārkāpumu” esamību šīs tiesību normas izpratnē, jo šo līgumisko jēdzienu nedrīkst jaukt ar krāpšanas vai publisku līdzekļu piesavināšanās kvalifikāciju, kam atbilst tās apsūdzības daļas, kurās tas attaisnots.
126
Tāpēc otrā pamata trešā daļa jānoraida kā nepamatota.
Par otrā pamata ceturto daļu
– Lietas dalībnieku argumentācija
127
CEVA apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi procesuālās autonomijas principu, jo saskaņā ar pašlaik spēkā esošajām Savienības tiesībām indivīdi nevar atsaukties uz vienas dalībvalsts tiesībām citas dalībvalsts tiesās. Tādējādi tā esot kļūdaini noraidījusi CEVA argumentu, ka Komisija nevarēja atsaukties uz Francijā sāktajām tiesvedībām, pamatojoties uz Francijas tiesībām, jo līgumā Seapura ir noteikta Beļģijas tiesību piemērošana un Savienības tiesu ekskluzīvā kompetence.
128
Komisijas ieskatā CEVA nenorāda, kādā ziņā pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta tiesību kļūda, tālab šī daļa jānoraida kā nepieņemama.
129
Katrā ziņā otrā pamata ceturtā daļa neesot pamatota.
– Tiesas vērtējums
130
Vispirms, lai gan CEVA nemin pārsūdzētā sprieduma punktus, kurus tā kritizē, ņemot vērā, ka pēdējā minētajā spriedumā ir apakšvirsraksts “Par procesuālās autonomijas principu”, ir acīmredzams, ka šī argumentācija ir vērsta pret minētā sprieduma 92.–95. punktu.
131
Pēc būtības jānorāda, pirmkārt, kā atgādināts šī sprieduma 94. un 95. punktā, ka saskaņā ar LESD 288. pantu Regula Nr. 1346/2000 ir vispārpiemērojama, uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojama visās dalībvalstīs.
132
Otrkārt, procesuālās autonomijas principa piemērošanas priekšnosacījums ir Savienības tiesiskā regulējuma neesamība šajā jomā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 25. marts, Balgarska Narodna Banka, C‑501/18, EU:C:2021:249, 116. punkts un tajā minētā judikatūra) un tālab šajā lietā nevar apgalvot, ka būtu pārkāpts šis princips.
133
Tādējādi, pārsūdzētā sprieduma 93. punktā atzīdama, ka Beļģijas tiesību piemērojamība līgumam Seapura neietekmē Regulas Nr. 1346/2000, saskaņā ar kuru dažas Francijas Komerckodeksa normas rada sekas Beļģijas tiesībās, tiešo piemērojamību, Vispārējā tiesa nav pārkāpusi procesuālās autonomijas principu.
134
Tāpēc otrā pamata ceturtā daļa jānoraida kā nepamatota un līdz ar to apelācijas sūdzības otrais pamats jānoraida kopumā.
135
Tā kā neviens no CEVA izvirzītajiem apelācijas pamatiem nevar tikt apmierināts, apelācijas sūdzība jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
136
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
137
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
138
Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest CEVA atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā CEVA spriedums ir nelabvēlīgs, tam jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.
2)
Centre d’étude et de valorisation des algues SA (CEVA) sedz savus apelācijas tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.