62024CJ0357
TIESAS SPRIEDUMS (devītā palāta)
2026. gada 26. martā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālais nodrošinājums – Sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšana – Regula (EK) Nr. 883/2004 – 1. panta q) punkta iv) apakšpunkts – Jēdziens “kompetentā iestāde” – Darba devējs – 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Jēdziens “slimības pabalsti” – Atalgojuma saglabāšana sakarā ar pārejošu darba nespēju – 85. panta 1. punkts – Pabalsti, kas maksājami saskaņā ar vienas dalībvalsts tiesību aktiem par zaudējumiem, kuri radušies citas dalībvalsts teritorijā – Darba devēja tiesības celt prasību pret trešo personu, kas ir atbildīga – Cietušā tiesības – Subrogācija – Robežas
Lietā C‑357/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Visoki trgovački sud (Horvātijas Republikas Augstā komerclietu tiesa, Horvātija) iesniegusi ar 2024. gada 3. maijā lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 16. maijā, tiesvedībā
Freistaat Bayern
pret
Euroherc osiguranje d.d.,
TIESA (devītā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Kondinanci [M. Condinanzi], tiesneši N. Jēskinens [N. Jääskinen] un A. Kornezovs [A. Kornezov] (referents),
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Euroherc osiguranje d.d. vārdā – D. Lauc, odvjetnik,
–
Horvātijas valdības vārdā – G. Vidović Mesarek, pārstāve,
–
Eiropas Komisijas vārdā – B.‑R. Killmann un A. Koričić, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV 2004, L 166, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 22. maija Regulu (ES) Nr. 465/2012 (OV 2012, L 149, 4. lpp.), (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 883/2004”), 1. panta q) apakšpunkta iv) punktu, 3. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 85. panta 1. punktu.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Freistaat Bayern (Bavārijas federālā zeme, Vācija) un saskaņā ar Horvātijas tiesībām dibinātu apdrošināšanas sabiedrību Euroherc osiguranje d.d. (turpmāk tekstā – “Euroherc”) par algas pabalstu – kurus Bavārijas federālā zeme izmaksājusi savam darbiniekam X par pārejošu darba nespēju pēc ceļu satiksmes negadījuma Horvātijā – atmaksu, kas jāveic Euroherc.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Regulas Nr. 883/2004 1. panta q)punkta iv) apakšpunktā paredzēts:
“Šajā regulā:
[..]
q)
“kompetentā iestāde” ir:
[..]
iv)
tādas shēmas gadījumā, kura saistīta ar darba devēja pienākumiem attiecībā uz 3. panta 1. punktā noteiktajiem pabalstiem, – vai nu darba devējs, vai attiecīgais apdrošinātājs, vai, ja tādu nav, organizācija vai iestāde, ko norīkojusi attiecīgās dalībvalsts kompetentā varas iestāde.”
4
Šīs regulas 3. panta 1. punkta a) un f) apakšpunktā noteikts:
“Šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:
a)
slimības pabalsti;
[..]
f)
pabalsti sakarā ar nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām.”
5
Minētās regulas 9. panta 1. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis Eiropas Komisijai rakstiski paziņo par deklarācijām, kas saskaņā ar 1. panta l) punktu sniegtas par 3. pantā minētajiem tiesību aktiem un shēmām [..].”
6
Minētās regulas 85. panta 1. punktā paredzēts:
“Ja kāda persona saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem saņem pabalstus sakarā ar kaitējumu, kas radies citā dalībvalstī notikušā notikumā, jebkuras tās iestādes tiesības, kura atbild par pabalstu nodrošināšanu, attiecībā pret trešo personu, kurai ir pienākums nodrošināt atlīdzību par nodarīto kaitējumu, regulē šādi noteikumi:
a)
ja uz iestādi, kura atbild par pabalstu nodrošināšanu, saskaņā ar tiesību aktiem, kurus tā piemēro, ir pārgājušas tiesības, kas saņēmējam ir pret trešo personu, šādu pāreju atzīst visas dalībvalstis;
b)
ja iestādei, kura atbild par pabalstu nodrošināšanu, ir tiešas tiesības pret trešo personu, šādas tiesības atzīst visas dalībvalstis.”
Vācijas tiesības
7
1994. gada 26. maijaGesetz über die Zahlung des Arbeitsentgelts an Feiertagen und im Krankheitsfall
(Entgeltfortzahlungsgesetz) (Bavārijas likums par darba samaksas izmaksu svētku dienās un slimības gadījumā, BGBl. I S. 1014, 1065; turpmāk tekstā – “Vācijas likums par darba samaksas saglabāšanu”) 6. panta 1. punktā paredzēts:
“Ja darbinieks saskaņā ar likuma noteikumiem var prasīt no trešās personas kompensāciju par ienākumu zaudējumiem darba nespējas dēļ, šīs tiesības pāriet uz darba devēju, ciktāl darba devējs saskaņā ar šo likumu turpinājis, pirmkārt, izmaksāt darbiniekam darba algu un veikt iemaksas Federālajai nodarbinātības aģentūrai, un, otrkārt, veikt darba devēja iemaksu daļu sociālajai apdrošināšanai un aprūpes apdrošināšanai, kā arī papildu pensijas apdrošināšanai un apgādnieka zaudējuma pensijām.”
Horvātijas tiesības
8
2005. gada 9. decembraZakon o obveznim osiguranjima u prometu (Likums par transportlīdzekļu obligāto apdrošināšanu) (NN 151/05), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (NN 36/09, 75/09, 76/13 un 152/14), 27. panta 1. un 2. punktā paredzēts:
“(1)
Apdrošināšanas sabiedrībai ir pienākums iestādēm, kas atbildīgas veselības, pensiju vai invaliditātes apdrošināšanas jomā, atlīdzināt faktisko kaitējumu atbilstīgi sava apdrošinātā civiltiesiskajai atbildībai un saskaņā ar apdrošināšanas līgumā noteikto saistību robežām.
(2)
Faktiskais kaitējums šā panta 1. punkta izpratnē ir ārstēšanās izmaksas un citas nepieciešamās izmaksas, kas segtas saskaņā ar tiesību aktiem par veselības apdrošināšanu, kā arī cietušā vai tā ģimenes locekļu pensijas proporcionāla summa.”
9
2013. gada 21. jūnijaZakon o obveznom zdravstvenom osiguranju (Likums par obligāto veselības apdrošināšanu) (NN 80/13), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (NN 137/13, turpmāk tekstā – “Likums par veselības apdrošināšanu”), 36. panta 1. punkta 1. apakšpunktā noteikts:
“Atbilstīgi tiesībām, kas izriet no obligātās veselības apdrošināšanas, apdrošinātajam ir tiesības uz:
1.   algas pabalstu par pārejošas darba nespējas laikposmu, proti, ja apdrošinātais veselības aprūpes izmantošanas dēļ vai sakarā ar citiem šā likuma 39. pantā minētajiem apstākļiem nespēj veikt darbu (turpmāk tekstā – “algas pabalsts”) [..].”
10
Šā likuma 39. panta 1. punktā noteikts:
“Apdrošinātajam ir tiesības uz algas pabalstu saistībā ar veselības aprūpes izmantošanu obligātās veselības apdrošināšanas ietvaros vai citos šajā likumā noteiktajos apstākļos, ja:
1.   viņš kādu laiku nav darbspējīgs slimības vai ievainojumu dēļ vai ja viņš ir ievietots ārstniecības iestādē ārstēšanai vai izmeklējumu veikšanai [..].”
11
Minētā likuma 40. panta 1. punktā noteikts:
“Šā likuma 39. panta [1. punktā] minēto algas pabalstu sakarā ar veselības aprūpi apdrošinātajam no saviem līdzekļiem izmaksā:
1.   darba devējs, kas ir juridiska vai fiziska persona, par pirmajām 42 pārejošas darba nespējas dienām, kā arī tik ilgi, kamēr apdrošinātais strādā trešā valstī, uz kuru juridiska vai fiziska persona to ir norīkojusi vai viņš pats ir nodarbināts trešā valstī [..].”
12
Šā paša likuma 41. panta 3. punktā noteikts:
“Šā likuma 39. panta [1. punktā] minēto algas pabalstu par pārejošas darba nespējas laikposmu, sākot attiecīgi no 43. [..] darba nespējas dienas, aprēķina un izmaksā darba devējs, kas ir juridiska vai fiziska persona, ar nosacījumu, ka Hrvatski zavod za zdravstveno osiguranje (Horvātijas veselības apdrošināšanas iestāde, turpmāk tekstā – “iestāde”) ir pienākums atmaksāt izmaksāto algas pabalstu 45 dienu laikā pēc atmaksas pieprasījuma saņemšanas.”
13
Veselības apdrošināšanas likuma 136. panta 1. punktā paredzēts:
“Iestādei ir pienākums pieprasīt kaitējuma atlīdzību no personas, kas izraisījusi apdrošinātā saslimšanu, traumu vai nāvi.”
14
Šā likuma 140. pantā paredzēts:
“Iestādei ir pienākums atlīdzību par nodarīto kaitējumu šā likuma 136. pantā paredzētajos gadījumos pieprasīt arī tieši no apdrošinātāja, kas veic šīs personas apdrošināšanu pret atbildību par trešām personām nodarītajiem zaudējumiem, saskaņā ar noteikumiem par šī riska obligāto apdrošināšanu.”
15
Minētā likuma 142. pantā noteikts:
“Iestādei šajā likumā paredzētajos gadījumos ir pienākums pieprasīt atlīdzību neatkarīgi no tā, ka zaudējumi radušies, izmaksājot apdrošinātajam tam likumīgi pienākošos pabalstus no obligātās veselības apdrošināšanas līdzekļiem, t.i., valsts budžeta.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
16
Bavārijas federālās zemes darbinieks X, braukdams ar velosipēdu Šibenikā [Šibenik] (Horvātija), 2015. gada 18. aprīlī cieta ceļu satiksmes negadījumā, kurā bija iesaistīts Y vadītais transportlīdzeklis, kas bija apdrošināts Euroherc. Y tika atzīts par vainīgu šajā negadījumā. Jautājums par to, vai X ir veicinājis viņam nodarītā kaitējuma rašanos, kompetentajās tiesās vēl nav izlemts.
17
X ārstējās Vācijā. Viņš ir cietis trīs pārejošas darba nespējas laikposmus attiecīgi no 2015. gada 21. aprīļa līdz 21. maijam, no 2016. gada 16. februāra līdz 15. aprīlim un no 2016. gada 8. novembra līdz 2017. gada 5. janvārim. Šajos laikposmos Bavārijas federālā zeme kā X darba devējs izmaksāja viņam algas pabalstus, kuru kopējā summa bija 28825,83 EUR.
18
Turklāt izlīguma procedūrā Euroherc samaksāja X atlīdzību par nelaimes gadījuma radīto faktisko kaitējumu, kas sedza palīdzības un aprūpes pakalpojumu izmaksas, mantisko kaitējumu, pārstāvības izdevumus un citas izmaksas, kā arī morālo kaitējumu – kopumā 43433,43 Horvātijas kunas (HRK) (aptuveni 5764,61 EUR).
19
Bavārijas federālā zeme cēla prasību Trgovački sud u Zagrebu (Zagrebas Komerctiesa, Horvātija), lūdzot piespriest Euroherc atmaksāt X izmaksātos algas pabalstus.
20
Šīs prasības pamatojumam Bavārijas federālā zeme norāda, ka tā – būdama X darba devēja – jāuzskata par “kompetento iestādi” Regulas Nr. 883/2004 1. panta q) punkta iv) apakšpunkta izpratnē, jo algas pabalsti, ko tā izmaksājusi X, ietilpst šīs regulas 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētajā jēdzienā “slimības pabalsti”.
21
Bavārijas federālā zeme arī apgalvo, ka saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 85. panta 1. punktu jāatzīst, ka tai pamatlietā ir Vācijas tiesībās paredzēta subrogācija attiecībā uz tās darbinieka X tiesībām pret Euroherc.
22
Šajā ziņā tā atsaucas uz Vācijas likuma par darba samaksas saglabāšanu 6. panta 1. punktu, saskaņā ar kuru darba devējs pārņem sava darbinieka tiesības uz atlīdzinājumu pret trešo personu par ienākumu zaudēšanu, kas šim darbiniekam radušies darba nespējas dēļ, ja darba devējs ir turpinājis maksāt šim darba ņēmējam darba samaksu un veikt viņam noteiktās iemaksas.
23
Tādējādi Bavārijas federālā zeme apgalvo – tā kā X tika izmaksāti algas pabalsti, viņš saskaņā ar minēto likumu saņēma pabalstus sakarā ar Horvātijā notikušā negadījumā gūtajiem ievainojumiem, un tāpēc tai jāpārņem sava darbinieka tiesības attiecībā pret trešām personām.
24
Euroherc apstrīd šo argumentāciju, apgalvodama, ka uz šīs lietas faktiem neattiecas Regula Nr. 883/2004, pamatojoties it īpaši uz to, ka tā reglamentē sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanu, nevis atlīdzību par netiešiem zaudējumiem, kas darba devējam radušies tādēļ, ka viņa darba ņēmējam sakarā ar pārejošu darba nespēju ir izmaksāti algas pabalsti viņa slimības atvaļinājuma laikā pēc nelaimes gadījuma. Turklāt tā norāda, ka tikai iestādēm, kas ir atbildīgas par dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmu pārvaldību, esot “kompetentās iestādes” statuss šīs regulas izpratnē.
25
Trgovački sud u Zagrebu (Zagrebas Komerctiesa) ar 2023. gada 21. novembra spriedumu apmierināja Bavārijas federālās zemes prasību. Euroherc par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Visoki trgovački sud (Horvātijas Republikas Augstā komerclietu tiesa), kas ir iesniedzējtiesa.
26
Pirmkārt, minētajai tiesai rodas jautājums, vai tāds darba devējs kā Bavārijas federālā zeme ietilpst jēdzienā “kompetentā iestāde” Regulas Nr. 883/2004 1. panta izpratnē. Otrkārt, tā vēlas noskaidrot, vai šīs regulas 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētais jēdziens “slimības pabalsti” ietver algas pabalstus, kas izmaksāti saistībā ar pārejošu darba nespēju slimības atvaļinājuma laikā pēc citā dalībvalstī notikuša nelaimes gadījuma, kas nav nedz nelaimes gadījums darbā, nedz arodslimība. Treškārt, tā vaicā, vai tādai transportlīdzekļu apdrošināšanas sabiedrībai kā Euroherc var būt pienākums atmaksāt tādus algas pabalstus, ko cietušajam izmaksājis tās darba devējs, kā tos, kurus Bavārijas federālā zeme izmaksājusi X.
27
Ja atbilde uz šiem jautājumiem ir apstiprinoša, iesniedzējtiesa vaicā arī par Regulas Nr. 883/2004 85. panta 1. punkta interpretāciju. Tā norāda, ka Horvātijas tiesībās, ja darbinieks saņem slimības pabalstus, ko izmaksā viņa darba devējs, darba devējam neesot nekādu tiesību aizsardzības līdzekļu pret kaitējuma izraisītāju vai tā apdrošinātāju. Tas arī nevarot pārņemt cietušā tiesības pret kaitējuma izraisītāju vai tā apdrošinātāju. Tā piebilst, ka Vrhovni sud (Augstākā tiesa, Horvātija) nesenā judikatūra esot apstiprinājusi, ka šādām tiesībām uz atlīdzību jābūt skaidri paredzētām likumā un ka nevienā likuma par obligāto veselības apdrošināšanu tiesību normā darba devējam nav atzītas tiesības celt prasību pret kaitējuma izraisītāju vai tā apdrošinātāju, lai saņemtu to algas pabalstu atmaksu, ko tas izmaksājis savam darbiniekam šādas pārejošas darba nespējas dēļ.
28
Šādos apstākļos Visoki trgovački sud (Augstā komerclietu tiesa, Horvātija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Regulas Nr. 883/2004] 85. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka, lai darba devējam kā par pabalstu izmaksu atbildīgajai iestādei par slimības pabalstu, kas izmaksāts darbiniekam par kaitējumu, kas nodarīts citas dalībvalsts teritorijā notikušu notikumu rezultātā, būtu regresa prasība pret trešo personu, kura ir atbildīga par kaitējuma atlīdzību, vai tās civiltiesiskās atbildības apdrošinātāju, ir nepieciešams, lai būtu tiesisks pamats šādas atlīdzības pieprasīšanai dalībvalstī, kurā nodarīts kaitējums?”
Tiesvedība Tiesā
29
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2024. gada 3. oktobra lēmumu tiesvedība šajā lietā tika apturēta līdz sprieduma lietā C‑7/24 pasludināšanai. Pēc 2025. gada 12. jūnija sprieduma Deutsche Rentenversicherung Nord un BG Verkehr (C‑7/24, EU:C:2025:439) pasludināšanas ar Tiesas priekšsēdētāja 2025. gada 18. jūnija lēmumu tiesvedība šajā lietā tika atsākta.
30
Ar 2025. gada 18. jūnija vēstuli Tiesa šo spriedumu paziņoja iesniedzējtiesai un vaicāja, vai, ņemot vērā minēto spriedumu, tā vēlas uzturēt savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā lietā.
31
Ar vēstuli, kas Tiesas kancelejā saņemta 2025. gada 22. jūlijā, šī tiesa norādīja, ka tā saglabā savu lūgumu. Tā precizēja, ka šajā lietā ir uzdoti jautājumi par Regulas Nr. 883/2004 1. panta q) punkta iv) apakšpunkta un 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretāciju, kurus Tiesa minētajā spriedumā neesot izskatījusi, jo, pirmkārt, tajā izskatāmajā lietā darba nespēja neizriet no nelaimes gadījuma darbā vai arodslimības un, otrkārt, prasību atlīdzināt izmaksātos pabalstus ir iesniedzis cietušās personas darba devējs.
Par prejudiciālo jautājumu
32
Ar jautājumu, kā precizēts atbildē uz šī sprieduma 31. punktā minēto Tiesas lūgumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, pirmkārt, vai Regulas Nr. 883/2004 1. panta q) punkta iv) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienā “kompetentā iestāde” šīs tiesību normas izpratnē ietilpst dalībvalstī reģistrēts darba devējs, kurš sakarā ar pārejošu darba nespēju darbiniekam ir izmaksājis algas pabalstus slimības atvaļinājuma laikā pēc citā dalībvalstī notikuša nelaimes gadījuma, kas nav nedz nelaimes gadījums darbā, nedz arodslimība, un, otrkārt, vai šīs regulas 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka šādi pabalsti ietilpst šajā tiesību normā paredzētajā jēdzienā “slimības pabalsti”. Ja atbilde uz pirmajiem diviem jautājumiem ir apstiprinoša, tā turklāt vaicā, vai minētās regulas 85. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka darba devējs, kā par pabalstu nodrošināšanu atbildīgā iestāde, ir tiesīgs pieprasīt slimības pabalstu – kuri tā darbiniekam izmaksāti saistībā ar kaitējumu, kas radies citā dalībvalstī, – atmaksu no atbildīgās trešās personas vai tās apdrošinātāja tikai tad, ja dalībvalstī, kurā šis kaitējums radies, pastāv juridiskais pamats, kas ļauj saņemt šādu atmaksu.
33
Pirmām kārtām, jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 1. panta q) punkta iv) apakšpunktu jēdziens “kompetentā iestāde” šīs tiesību normas izpratnē tostarp nozīmē – “tādas shēmas gadījumā, kura saistīta ar darba devēja pienākumiem attiecībā uz 3. panta 1. punktā noteiktajiem pabalstiem, – vai nu darba devēj[u], vai attiecīg[o] apdrošinātāj[u], vai, ja tādu nav, organizācij[u] vai iestād[i], ko norīkojusi attiecīgās dalībvalsts kompetentā varas iestāde”.
34
No minētās tiesību normas izriet, ka darba devēju var uzskatīt par “kompetento iestādi” tās izpratnē, ja tam saskaņā ar noteiktu shēmu ir pienākums nodrošināt pabalstus, uz kuriem attiecas šīs regulas 3. panta 1. punkts.
35
Otrām kārtām, jāprecizē 3. panta 1. punktā paredzēto pabalstu tvērums. Saskaņā ar minētās tiesību normas a) apakšpunktu šī regula “attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar [..] slimības pabalst[us]”.
36
Šajā ziņā minētās regulas 9. pantā paredzēts, ka “dalībvalstis [..] Komisijai rakstveidā paziņo par [..] 3. pantā minētajiem tiesību aktiem un shēmām”.
37
Šajā gadījumā Komisija precizē, ka Vācijas Federatīvā Republika atbilstoši Regulas Nr. 883/2004 9. pantam ir paziņojusi, ka atalgojuma saglabāšana pārejošas darba nespējas gadījumā uzskatāma par “slimības pabalstu naudā” un ir norādījusi darba devēju par “kompetento iestādi” šīs regulas 1. panta q) punkta iv) apakšpunkta un 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
38
Tomēr jāuzsver, ka atšķirība starp pabalstiem, kas ietilpst Regulas Nr. 883/2004 piemērošanas jomā, un pabalstiem, kuri no tās izslēgti, galvenokārt balstās uz katra pabalsta būtiskajām pazīmēm, it īpaši uz tā mērķiem un piešķiršanas nosacījumiem, nevis uz to, vai pabalsts valsts tiesību aktā ir vai nav kvalificēts par sociālā nodrošinājuma pabalstu (spriedums, 2024. gada 11. aprīlis, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
39
Tādējādi no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pabalstu var uzskatīt par sociālā nodrošinājuma pabalstu, ja, pirmkārt, tas saņēmējiem tiek piešķirts neatkarīgi no jebkāda individuāla un rīcības brīvības ietvaros veikta personisko vajadzību vērtējuma, pamatojoties uz tiesību aktos definētu situāciju, un, otrkārt, tas ir saistīts ar kādu no Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punktā tieši uzskaitītajiem riskiem, un šie abi nosacījumi ir kumulatīvi (spriedums, 2024. gada 11. aprīlis, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
40
Pirmais no šiem nosacījumiem ir izpildīts, ja pabalsts tiek piešķirts, ņemot vērā objektīvus kritērijus, kuri, ja tie ir īstenojušies, rada tiesības uz pabalstu, bez iespējas kompetentajai iestādei ņemt vērā citus personiskus apstākļus (spriedums, 2024. gada 11. aprīlis, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
41
Šajā gadījumā darba samaksas saglabāšana Vācijā pārejošas darba nespējas gadījumā, šķiet, tiek nodrošināta, ņemot vērā objektīvus kritērijus, kas dod tiesības uz pabalstu, un darba devējs nevar ņemt vērā citus sava darbinieka personiskos apstākļus, izņemot tos, kas izraisījuši šo darba nespēju. Tādējādi šķiet, ka pirmais no abiem nosacījumiem ir izpildīts, neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai.
42
Attiecībā uz otro no šiem nosacījumiem minētās regulas 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā ietvertais jēdziens “slimības pabalsti” attiecas uz pabalstiem, kuru galvenais mērķis ir slimnieka atveseļošana, sniedzot aprūpi, kas nepieciešama viņa veselības stāvoklim, un tādējādi tie sedz risku, kas saistīts ar slimību (spriedums, 2024. gada 11. aprīlis, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
43
Šajā ziņā jākonstatē, ka atalgojuma saglabāšana pārejošas darba nespējas gadījumā attiecas uz risku, kas saistīts ar slimību, ciktāl ar to tiek nodrošināta darbinieka, kurš ir slimības atvaļinājumā, ienākumu saglabāšana pārejošas darba nespējas laikā, lai viņš it īpaši varētu izmantotu atpūtu un aprūpi, kas nepieciešama veselības stāvoklim.
44
Tādējādi Tiesa 1992. gada 3. jūnija sprieduma Paletta (C‑45/90, EU:C:1992:236) 15.–19. punktā attiecībā uz Vācijas tiesību aktiem, kas bija spēkā pirms Vācijas likuma par atalgojuma saglabāšanu, būtībā secināja, ka šādi atalgojuma saglabāšanas pabalsti slimības gadījumā atbilst abiem šā sprieduma 39. punktā atgādinātajiem nosacījumiem un tātad tie jāuzskata par “slimības pabalstiem” Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp.), 4. panta 1. punkta izpratnē – tiesību norma, kuras pēctece ir Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts.
45
Šādos apstākļos, neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, jākonstatē, ka atalgojuma saglabāšanas pabalsti, kas dalībvalstī tiek maksāti par pārejošu darba nespēju slimības atvaļinājuma laikā pēc citā dalībvalstī notikuša nelaimes gadījuma, kas nav nedz nelaimes gadījums darbā, nedz arodslimība, kā, piemēram, X izmaksātie algas pabalsti, ietilpst Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētajā jēdzienā “slimības pabalsti”. No tā izriet, ka darba devējs, kas ir izmaksājis šādus pabalstus, jāuzskata par “kompetento iestādi” Regulas Nr. 883/2004 1. panta q) punkta iv) apakšpunkta izpratnē.
46
Trešām kārtām, attiecībā uz Regulas Nr. 883/2004 85. panta 1. punkta interpretāciju, pirmkārt, jāatgādina, ka šīs tiesību normas mērķis ir ļaut dalībvalsts sociālā nodrošinājuma iestādei, kas ir izmaksājusi sociālā nodrošinājuma pabalstus sakarā ar kaitējumu, kurš radies citas dalībvalsts teritorijā, izmantot pret trešo personu, kura ir atbildīga par kaitējumu, tiesību aizsardzības līdzekļus, kas paredzēti tās piemērojamajos tiesību aktos, neatkarīgi no tā, vai tas notiek subrogācijas ceļā vai ar tiešu prasību. Tādējādi valsts sociālā nodrošinājuma iestādēm piešķirtās tiesības ir loģisks un taisnīgs papildinājums minēto iestāžu pienākumu paplašināšanai visā Savienības teritorijā – paplašinājums, kas izriet no šīs regulas normām (spriedums, 2025. gada 12. jūnijs, Deutsche Rentenversicherung Nord un BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, 28. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
47
Šī tiesību norma vērtējama kā kolīziju norma, kas valsts tiesai, kura izskata prasību par zaudējumu atlīdzību pret kaitējuma izraisītāju, uzliek pienākumu piemērot tās dalībvalsts tiesības, kam pakļauta iestāde, kura atbild par pabalstu nodrošināšanu, ne tikai lai noteiktu, vai šī iestāde ir likumīgi pārņēmusi cietušā vai viņa tiesību pārņēmēju tiesības, bet arī lai noteiktu to prasījumu raksturu un apjomu, kurus pārņēmusi par pabalstu nodrošināšanu atbildīgā iestāde (spriedums, 2025. gada 12. jūnijs, Deutsche Rentenversicherung Nord un BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, 29. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
48
Ja valsts tiesa piemērotu tās dalībvalsts tiesības, kuras teritorijā radies kaitējums, lai noteiktu iestādes, kura atbild par pabalstu nodrošināšanu, tiesību celt prasību apjomu, tai varētu nākties pilnībā vai daļēji atņemt lietderīgo iedarbību Regulas Nr. 883/2004 85. panta 1. punktam. Tā tas it īpaši būtu gadījumā, ja tās dalībvalsts tiesību aktos, kuras teritorijā radies kaitējums, būtu paredzēts, ka likumiskā subrogācija vai tiešā prasība nesedz noteiktu veidu prasījumus, kurus iestāde, kura atbild par pabalstu nodrošināšanu, var izvirzīt savā dalībvalstī, izmantojot subrogācijas ceļu vai tiešu prasību (spriedums, 2025. gada 12. jūnijs, Deutsche Rentenversicherung Nord un BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, 30. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
49
No tā izriet, ka subrogācijas tiesību esība, kas ir par pabalstu nodrošināšanu atbildīgajai iestādei, šajā gadījumā Bavārijas federālajai zemei, kā arī to prasījumu raksturu un apjomu, attiecībā uz kuriem tai ir subrogācija, nosaka tās dalībvalsts tiesības, kas uz pēdējo minēto attiecas, tātad šajā gadījumā – Vācijas tiesības.
50
Otrkārt, jāprecizē, ka Regulas Nr. 883/2004 85. panta 1. punkta mērķis turpretī ir vienīgi nodrošināt, lai tiesības celt prasību, kas var būt par pabalstu nodrošināšanu atbildīgajai iestādei, saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro, tiktu atzītas citās dalībvalstīs. Tā mērķis nav grozīt noteikumus, kas piemērojami, lai noteiktu, vai un kādā mērā iestājas trešās personas, kura ir nodarījusi kaitējumu, ārpuslīgumiskā atbildība. Trešās personas atbildība joprojām ir pakļauta materiālo tiesību normām, kuras parasti jāpiemēro valsts tiesai, kurā ir vērsies cietušais vai viņa tiesību pārņēmēji, proti, principā tās dalībvalsts tiesību aktiem, kuras teritorijā radies kaitējums (spriedums, 2025. gada 12. jūnijs, Deutsche Rentenversicherung Nord un BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, 32. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
51
No tā izriet, ka tiesības, kas cietušajam vai viņa tiesību pārņēmējiem ir pret kaitējuma izraisītāju, kā arī nosacījumus prasības par kaitējuma atlīdzību celšanai tās dalībvalsts tiesās, kuras teritorijā radies kaitējums, nosaka saskaņā ar šīs valsts tiesībām, tostarp piemērojamajām starptautisko privāttiesību normām (spriedums, 2025. gada 12. jūnijs, Deutsche Rentenversicherung Nord un BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, 33. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
52
Iestāde, kura atbild par pabalstu nodrošināšanu, var pārņemt tikai šādi noteiktas tiesības. Šāda subrogācija nevar pabalstu saņēmējam radīt papildu tiesības attiecībā pret trešo personu (spriedums, 2025. gada 12. jūnijs, Deutsche Rentenversicherung Nord un BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, 34. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
53
Treškārt, subrogācijas tiesības attiecas tikai uz tādiem pabalstiem, ko cietušajam vai viņa tiesību pārņēmējiem ir tiesības saņemt saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kuras teritorijā kaitējums radies, piemēram, pabalstus, kas atbilst tiem, kurus izmaksā par pabalstu nodrošināšanu atbildīgā iestāde, bet nevis kompensāciju, ko izmaksā par morālo kaitējumu vai citiem personiska rakstura kaitējuma elementiem (spriedums, 2025. gada 12. jūnijs, Deutsche Rentenversicherung Nord un BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
54
Tādējādi jāuzskata, ka dalībvalsts tiesību aktos paredzētās subrogācijas tiesības attiecībā uz pabalstu, kas tiek izmaksāts saskaņā ar šiem pašiem tiesību aktiem, Regulas Nr. 883/2004 85. panta 1. punkta izpratnē var tikt attiecinātas arī uz pabalstu, kas paredzēts tās dalībvalsts tiesību aktos, kuras teritorijā ir norisinājušies fakti, kas ir tāda notikuma pamatā kā satiksmes negadījums, ja abi šie pabalsti ir pietiekami salīdzināmi to attiecīgo priekšmetu un mērķu ziņā (spriedums, 2025. gada 12. jūnijs, Deutsche Rentenversicherung Nord un BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, 43. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
55
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa uzsver, ka Horvātijas tiesībās darba devējam nav piešķirtas tiesības saņemt no trešās personas, kas atbildīga par kaitējumu, vai tās apdrošinātāja tādu algas pabalstu atmaksu, ko tas izmaksājis darbiniekam sakarā ar pārejošu darba nespēju, kā arī šim darbiniekam nav piešķirtas tiesības uz šādiem pabalstiem, uz kurām tas varētu atsaukties attiecībā pret trešo personu, kas atbildīga par kaitējumu, vai tās apdrošinātāju, un kuras tad darba devējs varētu pārņemt.
56
It īpaši no iesniedzējtiesas izklāstītā par Horvātijas tiesību aktiem transportlīdzekļu apdrošināšanas un veselības apdrošināšanas jomā, kā arī no Tiesai iesniegtajiem Horvātijas Republikas un Komisijas apsvērumiem izriet, ka saskaņā ar Horvātijas tiesībām darba devējs darbiniekiem no saviem līdzekļiem izmaksā algas pabalstus no 1. līdz 42. pārejošas darba nespējas dienai. Savukārt, sākot no 43. pārejošas darba nespējas dienas, iestādei, kas īsteno obligāto veselības apdrošināšanu Horvātijā, pēc pieprasījuma jāatmaksā darba devējam viņa maksātie un kopš šīs dienas maksājamie pabalsti par darba nespēju. Šai iestādei savukārt ir pienākums lūgt kaitējuma nodarītājam vai tā apdrošinātājam atmaksāt līdzekļus, ko tā šajā ziņā pārskaitījusi darba devējam.
57
Tādējādi šķiet – lai gan attiecībā uz laikposmu no 1. līdz 42. pārejošas darba nespējas dienai Horvātijas tiesību aktos darba devējam nav atzītas nekādas tiesības, kas tam ļautu prasīt kaitējuma izraisītājam vai tā apdrošinātājam atlīdzināt algas pabalstus, ko tas no 43. dienas izmaksājis savam darbiniekam, darba devējs var saņemt šo pabalstu atmaksu no iestādes, kurai pēc tam jāpieprasa no kaitējuma izraisītāja un attiecīgā gadījumā no tā apdrošinātāja atlīdzināt pabalstus, ko tā šajā sakarā izmaksājusi darba devējam.
58
Šajā gadījumā, kā norāda Komisija, Vācijas likuma par atalgojuma saglabāšanu 3. pants, šķiet, ierobežo Vācijas darba devēja pienākumu izmaksāt algas pabalstus pārejošas darba nespējas gadījumā slimības dēļ līdz sešām nedēļām, proti, 42 dienām. No tā izriet, ka prasības pamatlietā priekšmets, šķiet, attiecas tikai uz algas pabalstiem, kas X izmaksāti no viņa pagaidu darba nespējas 1. līdz 42. dienas, bet tas jāpārbauda iesniedzējtiesai. Šādos apstākļos subrogācija, uz kuru atsaucas Bavārijas federālā zeme, pamatodamās uz Regulas Nr. 883/2004 85. panta 1. punktu, kā atgādināts šī sprieduma 52. punktā, nevar radīt X papildu tiesības, kuras Horvātijas tiesībās nav atzītas attiecībā pret trešo personu, kurai ir pienākums atlīdzināt kaitējumu, kas radies negadījuma dēļ, vai pret tās apdrošinātāju.
59
Savukārt neviens lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu elements neļauj konstatēt, ka pamatlieta attiektos arī uz tādu algas pabalstu atmaksu, kas izmaksāti pēc 42. pārejošas darba nespējas dienas, tāpēc jautājumam, vai Bavārijas federālā zeme gadījumā, ja tā būtu izmaksājusi šādus pabalstus, varētu prasīt to atmaksu no iestādes, kas turklāt nav pamatlietas dalībniece, vai no trešās personas apdrošinātāja, kuram ir pienākums atlīdzināt kaitējumu, kas radies negadījuma dēļ, nešķiet būtisks pamatlietas atrisināšanai.
60
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka
–
Regulas Nr. 883/2004 1. panta q) punkta iv) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienā “kompetentā iestāde” šīs tiesību normas izpratnē var ietilpt darba devējs, kuram saskaņā ar shēmu, kas saistīta ar tā pienākumiem, jānodrošina pabalsti, uz kuriem attiecas šīs regulas 3. panta 1. punkts;
–
minētās regulas 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā minētajā jēdzienā “slimības pabalsti” var ietilpt algas pabalsti, kas izmaksāti dalībvalstī par pārejošu darba nespēju slimības atvaļinājuma laikā pēc citā dalībvalstī notikuša nelaimes gadījuma, kas nav nedz nelaimes gadījums darbā, nedz arodslimība; un
–
šīs pašas regulas 85. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka darba devējs kā par pabalstu nodrošināšanu atbildīgā iestāde ir tiesīgs pieprasīt slimības pabalstu – kuri tā darbiniekam izmaksāti saistībā ar kaitējumu, kas radies citā dalībvalstī, – atmaksu no atbildīgās trešās personas vai tās apdrošinātāja tikai tad, ja dalībvalstī, kurā šis kaitējums radies, pastāv juridiskais pamats, kas ļauj saņemt šo pabalstu vai pabalstus, kas ir līdzīgi priekšmeta un mērķa ziņā.
Par tiesāšanās izdevumiem
61
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 22. maija Regulu (ES) Nr. 465/2012, 1. panta q) punkta iv) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienā “kompetentā iestāde” šīs tiesību normas izpratnē var ietilpt darba devējs, kuram saskaņā ar shēmu, kas saistīta ar tā pienākumiem, jānodrošina pabalsti, uz kuriem attiecas šīs regulas 3. panta 1. punkts.
Regulas Nr. 883/2004, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 465/2012, 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā minētajā jēdzienā “slimības pabalsti” var ietilpt algas pabalsti, kas izmaksāti dalībvalstī par pārejošu darba nespēju slimības atvaļinājuma laikā pēc citā dalībvalstī notikuša nelaimes gadījuma, kas nav nedz nelaimes gadījums darbā, nedz arodslimība.
Regulas Nr. 883/2004, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 465/2012, 85. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka darba devējs kā par pabalstu nodrošināšanu atbildīgā iestāde ir tiesīgs pieprasīt slimības pabalstu – kuri tā darbiniekam izmaksāti saistībā ar kaitējumu, kas radies citā dalībvalstī, – atmaksu no atbildīgās trešās personas vai tās apdrošinātāja tikai tad, ja dalībvalstī, kurā šis kaitējums radies, pastāv juridiskais pamats, kas ļauj saņemt šo pabalstu vai pabalstus, kas ir līdzīgi priekšmeta un mērķa ziņā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – horvātu.