62012CC0302
ĢENERĀLADVOKĀTES
JULIANAS KOKOTES
[JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 5. septembrī (
1
)
Lieta C‑302/12
X
(Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Nodokļu tiesību akti — Transportlīdzekļa reģistrācijas nodoklis — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Direktīva 83/182/EEK — Dzīvesvietas un transportlīdzekļa pastāvīga lietošana divās dalībvalstīs”
I – Ievads
1.
Šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā atkal ir Nīderlandes nodoklis vieglajām automašīnām un motocikliem, kuru pēdējos gados Tiesa ir aplūkojusi vairākkārt (
2
).
2.
Šis Nīderlandes automašīnas reģistrācijas nodoklis šajā tiesvedībā tiek iekasēts no Savienības pilsones, kurai ir dzīvesvieta ne tikai Nīderlandē, bet arī Beļģijā un kura savu transportlīdzekli lieto abās dalībvalstīs. Tāpēc abas dalībvalstis pieprasa katra savu automašīnas reģistrācijas nodokli. Tālab šajā tiesvedībā būs jānoskaidro, ciktāl šī dubultā aplikšana ar automašīnas reģistrācijas nodokli ir saderīga ar Savienības tiesībām.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Savienības tiesības
3.
Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvas 83/182/EEK par nodokļu atbrīvojumiem, ko Kopienā piemēro dažu transportlīdzekļu pagaidu ievešanai no vienas dalībvalsts citā (
3
) (turpmāk tekstā – “Direktīva 83/182”), 1. panta ar nosaukumu “Piemērojums [Piemērošanas joma]” 1. punkts ir šāds:
“Mehānisku sauszemes transportlīdzekļu [..] pagaidu ievešanai no kādas dalībvalsts saskaņā ar turpmāk minētiem nosacījumiem dalībvalstis piešķir atbrīvojumus:
—
no apgrozījuma nodokļiem, akcīzes nodokļiem un citiem patēriņa nodokļiem,
—
no pielikumā minētajiem nodokļiem.”
4.
Atsevišķi atbrīvojumi no nodokļiem attiecībā uz privātu transportlīdzekli ir paredzēti Direktīvas 83/182 3.–5. pantā, un tie attiecas uz privātpersonas, kas ieved transportlīdzekli, vai attiecīgi lietotāja “pastāvīgo dzīvesvietu”.
5.
Direktīvas 83/182 7. panta 1. punktā personas “pastāvīgā dzīvesvieta” ir definēta šādi (izvilkums):
“1.   Šajā direktīvā “pastāvīga dzīvesvieta” nozīmē vietu, kur persona parasti dzīvo, t.i., vismaz 185 dienas kalendārā gadā, personīgu un profesionālu saistību dēļ vai, ja personai nav profesionālu saistību, privātu saistību dēļ, kas nosaka ciešu saikni ar vietu, kurā tā dzīvo.
[..]”
B – Valsts tiesības
6.
Nīderlandē nodoklis vieglajām automašīnām un motocikliem (turpmāk tekstā – “vieglo automašīnu un motociklu nodoklis”) attiecīgajā gadā tiek iekasēts saskaņā ar Wet op de belasting van personenauto’s en motorrijwielen 1992.
7.
Kā Tiesai ir zināms no citām lietām (
4
), vieglo automašīnu un motociklu nodokli iekasē, reģistrējot vieglās automašīnas un motociklus Nīderlandes transportlīdzekļu reģistrā, kā arī uzsākot lietot nereģistrētu vai citā valstī, nevis Nīderlandē reģistrētu vieglo automobili un motociklu uz Nīderlandes publiskajiem ceļiem, ja šo transportlīdzekli faktiski lieto Nīderlandē dzīvojoša fiziska persona vai tajā reģistrēta sabiedrība.
III – Pamatlieta un tiesvedība Tiesā
8.
Pamatlietas priekšmets ir lēmums par vieglo automašīnu un motociklu nodokļa iekasēšanu no X, kas attiecas uz 2004. gadā Beļģijā nopirktu un reģistrētu transportlīdzekli.
9.
X kā Beļģijas pilsonei ir dzīvesvieta gan Nīderlandē, gan Beļģijā, kurās viņa dzīvo pārmaiņus visu gadu. Nīderlandē viņa turklāt strādā par ortodontisti.
10.
Nīderlandes nodokļu administrācija 2006. gadā konstatēja, ka X bija dzīvesvieta Nīderlandē un viņa uz Nīderlandes publiskajiem ceļiem vadīja automašīnu, kas bija reģistrēta tikai Beļģijā. Tad tā piemēroja nodokļa maksātājai vieglo automašīnu un motociklu nodokli EUR 17 315 apmērā. Pirms tam X par sava transportlīdzekļa reģistrēšanu Beļģijas transportlīdzekļu reģistrā jau bija samaksājusi Beļģijas nodokli EUR 4957 apmērā.
11.
X vērsās pret vieglo automašīnu un motociklu nodokļa iekasēšanu Nīderlandes iestādēs un tiesās. Hoge Raad der Nederlanden [Nīderlandes Augstākā tiesa], kura šobrīd izskata lietu, atbilstoši faktu konstatējumiem uzskata, ka X ir dzīvesvieta gan Nīderlandē, gan Beļģijā un transportlīdzeklis tiek pastāvīgi lietots abās dalībvalstīs. Šajos apstākļos saskaņā ar LESD 267. pantu tā uzdeva Tiesai šādus jautājumus:
“1)   Vai divu dalībvalstu nodokļu pilnvaru īstenošana, konkrētāk, reģistrācijas nodokļa uzlikšana transportlīdzeklim, ir neierobežota situācijā, kurā Savienības pilsone, pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu, dzīvo divās dalībvalstīs un tai īpašumā piederošu transportlīdzekli faktiski pastāvīgi lieto abās dalībvalstīs?
2)   Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noraidoša, vai samērīguma principam tāda reģistrācijas nodokļa uzlikšanai kā šajā lietā var būt koriģējoša iedarbība un, ja tā ir, vai šis princips ietver to, ka vienai vai abām dalībvalstīm ir jāierobežo savu nodokļu pilnvaru īstenošana, un kādā formā šai ierobežošanai ir jānotiek?”
12.
Rakstveida apsvērumus tiesvedībā Tiesā iesniedza X, Grieķijas Republika, Nīderlandes Karaliste un Komisija.
IV – Juridiskais vērtējums
13.
Uzdodot abus savus jautājumus, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Savienības tiesības nepieļauj transportlīdzekļa reģistrācijas nodokļa iekasēšanu par transportlīdzekļa lietošanas uzsākšanu gadījumā, ja, pamatojoties uz valsts tiesību aktiem, tiek uzskatīts, ka Savienības pilsone dzīvo divās dalībvalstīs, un savu transportlīdzekli, kurš jau tika reģistrēts un aplikts ar nodokli citā dalībvalstī, viņa pastāvīgi lieto abās dalībvalstīs.
14.
Lai gan prejudiciālajos jautājumos nav nekādas norādes uz interpretējamiem Savienības tiesību noteikumiem, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojuma var secināt, ka iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot primāro tiesību interpretāciju (par to tūlīt 2) punktā). Es tomēr tāpat kā Komisija uzskatu, ka Tiesai, lai tā iesniedzējtiesai sniegtu lietderīgu atbildi (
5
), vajadzētu interpretēt arī Direktīvu 83/182 (par to tūlīt 1) punktā).
1) Direktīvā 83/182 paredzētie nodokļu atbrīvojumi
15.
Vispirms ir jāpārbauda, vai prasītājai pamatlietā attiecībā uz Nīderlandes vieglo automašīnu un motociklu nodokli turklāt nevar būt piemērojams Direktīvā 83/182 paredzētais nodokļu atbrīvojums.
a) Piemērošanas joma
16.
Tas vispirms nozīmē, ka tāds transportlīdzekļa reģistrēšanas nodoklis kā vieglo automašīnu un motociklu nodoklis šajā gadījumā vispār ietilpst Direktīvas 83/182 piemērošanas jomā.
17.
Saskaņā ar 1. panta 1. punktu šī direktīva ir piemērojama apgrozījuma nodokļiem, akcīzes nodokļiem un citiem patēriņa nodokļiem, kā arī nodokļiem, kas ir minēti direktīvas pielikumā, taču Savienības tiesībās reglamentētais pievienotās vērtības nodoklis saskaņā ar Direktīvas 91/680/EEK (
6
) 2. panta 2. punktu ir izslēgts no piemērošanas jomas.
18.
Pielikumā attiecībā uz Nīderlandes Karalisti ir minēts tikai Motorrijtuigenbelasting saskaņā ar 1966. gada 21. jūlijaWet op de motorrijtuigenbelasting [Mehānisko transportlīdzekļu nodokļa likumu], kas ir ik gadu iekasējams transportlīdzekļa nodoklis, kurš nav identisks vieglo automašīnu un motociklu nodoklim (
7
).
19.
Tā kā vieglo automašīnu un motociklu nodoklis jau tāpēc vien nav apgrozījuma nodoklis Savienības tiesību izpratnē, jo tas attiecas tikai uz transportlīdzekļiem un tādējādi tas nav vispārpiemērojams (
8
), tas varētu tomēr būt akcīzes nodoklis vai cits patēriņa nodoklis Direktīvas 83/182 1. panta 1. punkta izpratnē.
20.
Šis jēdziens diemžēl nav definēts nedz direktīvā, nedz tā definīcija ir atrodama līdzšinējā Tiesas judikatūrā.
21.
Patēriņa nodokļa jēdzienu Direktīvas 83/182 kontekstā nevar saprast tādējādi, ka tas attiecas tikai uz nodokļiem, kas skar nekavējoties patērējamas, tātad ilgstošai lietošanai neparedzētas preces (
9
). Tā ir tāpēc, ka direktīvas priekšmets ir vienīgi transportlīdzekļi, kas var tikt lietoti ilgstoši. Līdz ar to patēriņa nodokļi Direktīvas 83/182 1. panta 1. punkta izpratnē ir vispārēji, tieši nodokļa maksājumi par transportlīdzekli, kuri tiek iekasēti pēc tā ievešanas un pie kuriem principā var pieskaitīt arī transportlīdzekļa reģistrācijas nodokli (
10
).
22.
Jautājumā, cik lielā mērā tāds nodoklis ir jāuzskata par patēriņa nodokli Direktīvas 83/182 1. panta 1. punkta izpratnē, ir tomēr jānošķir dažādi transportlīdzekļa reģistrācijas nodokļa iekasējamības gadījumi. Lietā aplūkotais vieglo automašīnu un motociklu nodoklis, pirmkārt, attiecas uz transportlīdzekļa reģistrēšanu reģistrā, otrkārt, uz tā lietošanas uzsākšanu uz Nīderlandes publiskajiem ceļiem bez reģistrēšanas valstī. Ciktāl transportlīdzekļa reģistrācijas nodoklis ir saistīts ar transportlīdzekļa lietošanas uzsākšanu valsts ceļu tīklā, nodokļa iekasējamības gadījums ir iestājies, lietojot transportlīdzekli robežas šķērsošanas brīdī. Tātad šādā gadījumā aplikšana ar nodokli ir transportlīdzekļa ievešanas tiešas sekas.
23.
Tādējādi Tiesa jau divās procedūrās par valsts pienākumu neizpildi, kas attiecās uz transportlīdzekļa reģistrācijas nodokļa iekasēšanu par citā dalībvalstī reģistrēta transportlīdzekļa lietošanu, ir atzinusi Direktīvā 83/182 paredzēto pienākumu neizpildi (
11
). Tādas neizpildes konstatēšanas priekšnoteikums ir Direktīvas 83/182 piemērojamība transportlīdzekļa reģistrācijas nodokļiem, ciktāl tie ir saistīti ar ceļu tīkla izmantošanu. Turklāt Tiesa kādā citā procedūrā par valsts pienākumu neizpildi nepiekrita ģenerāladvokāta viedoklim, ka patēriņa nodokļi un reģistrācijas nodokļi būtībā esot atšķirīgi (
12
).
24.
Direktīvas 83/182 piemērošana transportlīdzekļa reģistrācijas nodokļiem, kas tiek iekasēti par transportlīdzekļa lietošanas uzsākšanu, nav pretrunā arī Tiesas judikatūrai par vienlaicīgi pieņemto Direktīvu 83/183/EEK (
13
). Kā Tiesa konstatēja, šīs direktīvas 1. panta 1. punkts, kas tāpat attiecas uz apgrozījuma nodokļiem, akcīzes nodokļiem un citiem patēriņa nodokļiem, neattiecas uz nodokļiem, kas tiek iekasēti nevis uz pašas ievešanas, bet gan tikai uz transportlīdzekļa reģistrēšanas vai lietošanas pamata (
14
). Par to, ka patēriņa nodokļu jēdziens principā var ietvert arī transportlīdzekļa reģistrēšanas nodokļus, liecina Direktīvas 83/183/EEK 1. panta 2. punkts, kurā nodokļi par lietu izmantošanu, tostarp nodokļi par automašīnas reģistrāciju, ir skaidri izslēgti no direktīvas piemērošanas jomas. Tāpēc Tiesas ierobežojošā pieeja, ka, definējot patēriņa nodokļus Direktīvas 83/183/EEK izpratnē, var balstīties tikai uz to, ka tās 1. panta 1. punktā skaidri ir ietverti tikai tādi patēriņa nodokļi, kurus “parasti” piemēro ievešanai. Automašīnas reģistrācijas nodokļi tomēr jau sen vairs netiek iekasēti visās dalībvalstīs (
15
).
25.
Visbeidzot arī no likumdošanas procesa nevar secināt, ka transportlīdzekļa reģistrēšanas nodokļus nevar ietilpināt patēriņa nodokļu jēdzienā Direktīvas 83/182 1. panta 1. punkta izpratnē, ciktāl tie ir pamatoti ar transportlīdzekļa lietošanas uzsākšanu valsts ceļu tīklā. Komisija savā priekšlikumā gan sākotnēji bija skaidri attiecinājusi piemērošanas jomu uz transportlīdzekļa reģistrēšanas nodokļiem (
16
), taču pieņemtajā direktīvā šādas normas vairs nav. No vienas puses, to tomēr var interpretēt tādējādi, ka toreiz Padome nevēlējās, lai klasiskais transportlīdzekļa reģistrēšanas nodoklis, kas ir saistīts tikai ar transportlīdzekļa reģistrēšanu, būtu ietverts [direktīvā]. No otras puses, cita Komisijas priekšlikuma 1. panta 1. un 2. punktā reģistrēšanas nodokļi skaidri tiek saukti par patēriņa nodokļiem (
17
).
26.
Līdz ar to Direktīva 83/182 atbilstoši tās 1. panta 1. punktam kā patēriņa nodokli ietver tādu transportlīdzekļa reģistrēšanas nodokli kā Nīderlandes vieglo automašīnu un motociklu nodokli, ciktāl ar to ar nodokli tiek aplikta [transportlīdzekļa] lietošanas uzsākšana valsts ceļu tīklā.
b) Nodokļu atbrīvojuma nosacījumi
27.
Turpinājumā tagad ir jāpārbauda, vai X tādā situācijā kā pamatlietā var būt piemērojams Direktīvā 83/182 paredzēts nodokļu atbrīvojums.
28.
Visu uz privātiem transportlīdzekļiem attiecināmo un Direktīvā 83/182 paredzēto nodokļu atbrīvojumu, kas ir reglamentēti tās 3.–5. pantā, [piešķiršanas] priekšnoteikums ir personas, kas ieved transportlīdzekli, pastāvīgā dzīvesvieta dalībvalstī, kas nav pagaidu ieveduma dalībvalsts (
18
). Tātad, lai šajā gadījumā viens no šiem nodokļu atbrīvojumiem varētu tikt piemērots, X pastāvīgajai dzīvesvietai vajadzētu būt ārpus Nīderlandes.
29.
Atbilstoši iesniedzējtiesas faktu konstatējumiem X tomēr ir dzīvesvieta gan Nīderlandē, gan Beļģijā. Dzīvesvieta Nīderlandē turklāt ir vieglo automašīnu un motociklu nodokļa iekasēšanas priekšnoteikums, apliekot ar nodokli lietošanas uzsākšanu.
30.
Taču šie konstatējumi, kas saskaņā ar valsts tiesībām ir veikti vieglo automašīnu un motociklu nodokļa piemērošanas nolūkā, attiecībā uz pastāvīgo dzīvesvietu, kas ir būtiska Direktīvā 83/182 paredzētajiem nodokļu atbrīvojumiem, nav izšķiroši. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka Direktīvas 83/182 izpratnē var būt tikai viena pastāvīga dzīvesvieta, kura visā Savienībā vienveidīgi (
19
) tiek definēta Direktīvas 83/182 7. panta 1. punktā. To, pirmkārt, var secināt no pašas pastāvīgās dzīvesvietas definīcijas Direktīvas 83/182 7. panta 1. punktā, otrkārt, no 9. panta 3. punkta otrās daļas, kas, “lai izvairītos no nodokļu dubultas uzlikšanas”, nepieļauj divu dzīvesvietu prezumpciju, ko varētu radīt īpašā režīma piemērošana Dānijas Karalistes interesēs. Turklāt tikai vienas dzīvesvietas direktīvas izpratnē pastāvēšana saskaņā ar tās preambulas pirmo un otro apsvērumu atbilst Direktīvas 83/182 jēgai un mērķim likvidēt nodokļu režīma radītos brīvas pārvietošanās šķēršļus. Tāpēc, kā Tiesa jau ir norādījusi, pastāvīgā dzīvesvieta direktīvas izpratnē ir domāta dalībvalstu nodokļu uzlikšanas pilnvaru nošķiršanai (
20
).
31.
Tātad, lai gan X dzīvesvieta vieglo automašīnu un motociklu nodokļa piemērošanas nolūkā saskaņā ar valsts tiesībām ir arī Nīderlandē, jautājumā, vai viņai ir piemērojams Direktīvā 83/182 paredzēts nodokļu atbrīvojums, ir jāpārbauda, vai viņas pastāvīgā dzīvesvieta 7. panta 1. punkta izpratnē neatrodas ārpus Nīderlandes.
32.
Šī pārbaude iesniedzējtiesai ir jāvērtē atbilstoši Tiesas judikatūrā noteiktajiem kritērijiem uz visu faktu, kas svarīgi katrā konkrētā gadījumā, pamata (
21
). Tāpēc, lai noteiktu pastāvīgas dzīvesvietas atrašanās vietu, ir jāņem vērā gan ieinteresētās personas profesionālās un personiskās saites ar attiecīgo vietu, gan šo saišu ilgums (
22
).
33.
Ja iesniedzējtiesa pēc tam konstatē, ka X pastāvīgā dzīvesvieta Direktīvas 83/182 7. panta 1. punkta izpratnē ir Nīderlandē, nodokļu atbrīvojums saskaņā ar šo direktīvu nav iespējams. Pretējā gadījumā iesniedzējtiesai būtu jāpārbauda citi attiecīgie direktīvas 3.–5. pantā minētie nodokļu atbrīvojumu nosacījumi, un X, ja nepieciešams, varētu tieši atsaukties uz direktīvu (
23
).
c) Starpsecinājumi
34.
Tādējādi vispirms uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Savienības tiesības nepieļauj transportlīdzekļa reģistrācijas nodokļa iekasēšanu par transportlīdzekļa lietošanas uzsākšanu gadījumā, kurā Savienības pilsone, pamatojoties uz valsts tiesību aktiem, tiek uzskatīta par rezidenti divās dalībvalstīs un viņas transportlīdzeklis, kas jau ir reģistrēts un aplikts ar nodokli citā dalībvalstī, tiek pastāvīgi lietots abās dalībvalstīs, tad, ja viņas pastāvīgā dzīvesvieta Direktīvas 83/182 7. panta 1. punkta izpratnē neatrodas valstī un ir izpildīti citi Direktīvā 83/182 paredzētā nodokļu atbrīvojuma nosacījumi.
2) Primārās tiesības
35.
Ja būtu jākonstatē, ka pamatlietā nav izpildīti Direktīvā 83/182 paredzētā nodokļu atbrīvojuma nosacījumi vai ir iespējama tikai daļēja atbrīvošana (
24
), no Savienības tiesību viedokļa rodas papildu jautājums, vai Nīderlandes Karalistei būtu tiesības iekasēt vieglo automašīnu un motociklu nodokli, lai gan prasītāja pamatlietā ir jau samaksājusi reģistrācijas nodokli Beļģijā.
36.
Transportlīdzekļu aplikšana ar nodokli principā ir dalībvalstu ziņā, taču šajā kontekstā tām ir jāievēro Savienības primārās tiesības (
25
). Par šīm primārajās tiesībās noteiktajām dalībvalstu saistībām pastāv diezgan apjomīga Tiesas judikatūra – pēdējā laikā galvenokārt rīkojumu veidā.
37.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 90. pants (tagad LESD 110. pants) primāri nav pārkāpts tad, ja dalībvalsts, nosakot dzīvesvietu valstī, iekasē transportlīdzekļa reģistrēšanas nodokli neatkarīgi no tā, vai līdzīgs nodoklis jau ir ticis samaksāts citā dalībvalstī (
26
).
38.
Taču pagātnē Tiesa vairākas reizes ir konstatējusi dalībvalstu veiktos pamatbrīvību pārkāpumus transportlīdzekļu reģistrēšanas nodokļu iekasēšanā (
27
). Tāpēc turpinājumā būs jāpārbauda, vai tāda nodokļa kā vieglo automašīnu un motociklu nodokļa iekasēšana pārkāpj pamatbrīvību, ja attiecīgā persona jau ir samaksājusi reģistrēšanas nodokli citā dalībvalstī.
39.
Tā kā vieglo automašīnu un motociklu nodokļa iekasēšana ir saistīta ar pašnodarbinātās X kā ortodontistes darbības īstenošanu Nīderlandē, šo pārbaudi es veikšu, ņemot vērā EKL 43. pantā (tagad LESD 49. pants) paredzēto brīvību veikt uzņēmējdarbību.
a) Ierobežojums
40.
Ar EKL 43. pantu ir aizliegti ierobežojumi kādas dalībvalsts pilsoņu brīvībai veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī. Saskaņā ar tiesību normas otro daļu brīvība veikt uzņēmējdarbību ietver tiesības izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām. Līdz ar to X kā Beļģijas pilsoni, viņai izvēršot savu darbību kā ortodontistei Nīderlandē, aizsargā brīvība veikt uzņēmējdarbību.
41.
Par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumiem pamatā ir jāatzīst tādi pasākumi, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanu (
28
). Principā tas, ka X, pamatojoties uz Nīderlandes ceļu tīkla izmantošanu, ir jāmaksā vieglo automašīnu un motociklu nodoklis, ir šāds ierobežojums.
42.
Tomēr Tiesa it īpaši attiecībā uz EKL 39. pantā paredzēto darba ņēmēju pārvietošanās brīvību vairākas reizes ir konstatējusi, ka darbības pārcelšanai uz citu dalībvalsti nodokļu piemērošanas ziņā nevajagot būt neitrālai. Varbūtēji neizdevīgāka situācija salīdzinājumā ar situāciju pirms pārcelšanas principā nepārkāpj EKL 39. pantu, ciktāl nav konstatējams, ka neizdevīgākā situācijā nokļūst tie, kuri jau bija pakļauti nodokļa piemērošanai (
29
). Atbilstoši tam ierobežojums, pamatojoties uz aplikšanu ar nodokli uzņemošajā dalībvalstī, ir jāatzīst tikai tad, ja pastāv diskriminācija attiecībā uz salīdzināmu, pilnībā iekšēju situāciju. Tā kā EKL 39. un 43. pants nodrošina vienādu tiesisko aizsardzību (
30
), tas pats attiecas arī šajā gadījumā piemērojamo brīvību veikt uzņēmējdarbību.
43.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts tāpēc var piemērot reģistrācijas nodokli citā dalībvalstī reģistrētam transportlīdzeklim, ja ir paredzēts, ka šis transportlīdzeklis būtībā tiks pastāvīgi lietots tās teritorijā vai tas faktiski jau šādi tiek lietots (
31
). Kamēr senākā judikatūrā tas vēl tika uzskatīts par pamatbrīvības ierobežojuma attaisnojumu (
32
), nesen Tiesa ir pamatoti precizējusi, ka šādā gadījumā atšķirīgas attieksmes neesamības dēļ diskriminācija nepastāv, jo, proti, galu galā pret visām personām, kas valsts teritorijā – ar vai bez reģistrācijas valstī – pastāvīgi lieto transportlīdzekli, ir vienāda attieksme (
33
).
44.
Ņemot vērā iepriekš minēto, vieglo automašīnu un motociklu nodokļa iekasēšana nav X brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežošana, ja viņa – kā jau to faktiski ir konstatējusi šajā ziņā kompetentā iesniedzējtiesa (
34
) – savu transportlīdzekli pastāvīgi lieto Nīderlandē. Tā kā X īstenotā transportlīdzekļa lietošana nav ierobežota ar nomas līgumu arī laika ziņā (
35
), pret viņu, iekasējot nodokli, attieksme rezultātā ir tāda pati kā pret personām, kas, pamatojoties uz reģistrāciju valstī, pastāvīgi lieto transportlīdzekli Nīderlandē.
45.
Iesniedzējtiesas faktu konstatācija, atbilstoši kurai X savu transportlīdzekli pastāvīgi lieto arī Beļģijā, tam nav pretrunā. Saskaņā ar judikatūru primāri nepastāv obligāta saikne starp personas dzīvesvietu un pastāvīgas lietošanas vietu (
36
). Tātad būtībā pastāvīga lietošana dalībvalstī nenozīmē arī lietošanu, kas notiek vienīgi un tikai nepārtraukti tajā. Tā, piemēram, Tiesa būtībā pastāvīgu lietošanu dalībvalstī ir atzinusi arī tad, ja attiecīgā persona darba dienās ar savu transportlīdzekli dodas uz savu darba vietu citā dalībvalstī un tādējādi arī regulāri izmanto vietējo ceļu tīklu (
37
).
46.
Visbeidzot arī transportlīdzekļa reģistrācijas nodokļu dubulta uzlikšanu divās dalībvalstīs – kā, iespējams, šajā gadījumā – samērīguma princips neierobežo. Proti, ja ir jākonstatē būtībā pastāvīga lietošana valsts teritorijā bez ierobežojuma laikā, tad pretēji iesniedzējtiesas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu paustajam viedoklim samērīguma princips nav jāievēro. Saskaņā ar judikatūru tā tas ir tikai tad, ja aplikšanai ar nodokli ir nepieciešams attaisnojums, jo transportlīdzeklis būtībā nav paredzēts lietošanai pastāvīgi valsts teritorijā (
38
) vai tāpēc, ka lietošana ir saistīta ar laika ierobežojumu (
39
). Ja tomēr tā ir pastāvīga lietošana bez laika ierobežojuma, tad – kā jau izklāstīts (
40
) – atšķirīgas attieksmes dēļ nav ierobežojuma un tāpēc nodoklis nav jāvērtē pēc samērīguma kritērija.
47.
Šīs judikatūras norādes par transportlīdzekļa reģistrācijas nodokļu atbilstību pamatbrīvībām var panākt transportlīdzekļa reģistrācijas nodokļu dubultu uzlikšanu Savienības pilsonim. Šajā gadījumā ir iespējams, ka papildus Beļģijā par reģistrāciju samaksātajam nodoklim X ir jāmaksā nodoklis arī Nīderlandē par Nīderlandes ceļu tīkla izmantošanas uzsākšanu, it īpaši, ja viņai tur ir pastāvīgā dzīvesvieta Direktīvas 83/182 izpratnē.
48.
Lai gan tādu dubultu uzlikšanu var attaisnot ar valsts ceļu tīkla dubultu izmantošanu, pastāvīgajai judikatūrai atbilst tas, ka no dažādu dalībvalstu nodokļu kompetences paralēlas īstenošanas izrietošās nelabvēlīgās sekas, ja vien šāda īstenošana nav diskriminējoša, nav EK līgumā aizliegts ierobežojums (
41
). No tā izriet, ka pat juridiska nodokļu dubultā uzlikšana, t.i., vienas un tās pašas darbības aplikšana ar nodokli divās dalībvalstīs, principā ir saderīga ar pamatbrīvībām (
42
). Vēl jo vairāk dalībvalstīm tādējādi ir jāatļauj tāda aplikšana ar nodokļiem, kuras rezultāts ir vienīgi ekonomiska nodokļu dubultā uzlikšana – šajā gadījumā transportlīdzekļa lietošanai – divās dažādās dalībvalstīs. Tā ir tāpēc, ka izskatāmais gadījumus neattiektos uz juridisko nodokļu dubulto uzlikšanu, jo Nīderlandē nodoklis tiktu iekasēts par Nīderlandes ceļu tīkla izmantošanu, bet Beļģijā – par vietējo reģistrāciju.
49.
Tomēr Savienības tiesības – kā jau norādīts – Direktīvā 83/182 piedāvā zināmu transportlīdzekļa reģistrācijas nodokļa dēļ radušās nodokļu dubultās uzlikšanas ierobežošanu (
43
). Tā kā transportlīdzeklis tiek reģistrēts dalībvalstī, kurā atrodas pastāvīgā dzīvesvieta šīs direktīvas izpratnē, aplikšana ar nodokli par transportlīdzekļa lietošanas uzsākšanu citā dalībvalstī parasti varētu būt izslēgta ar šajā direktīvā paredzētajiem nodokļu atbrīvojumiem.
50.
Tādēļ Nīderlandes vieglo automašīnu un motociklu nodokļa iekasēšana no X līdz ar to neierobežotu viņas EKL 43. pantā garantētās tiesības veikt uzņēmējdarbību.
b) Starpsecinājumi
51.
Tādējādi primārās tiesības tādā situācijā, kāda ir aplūkota pamatlietā, neliedz dalībvalstij iekasēt tādu nodokli kā vieglo automašīnu un motociklu nodokli, lai gan nodokļa maksātāja jau ir samaksājusi reģistrācijas nodokli citā dalībvalstī.
V – Secinājumi
52.
Līdz ar to es ierosinu Tiesai uz Hoge Raad der Nederlanden uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Transportlīdzekļa reģistrācijas nodokļa iekasēšanu par transportlīdzekļa lietošanas uzsākšanu situācijā, kurā Savienības pilsonei ir dzīvesvieta divās dalībvalstīs un viņas transportlīdzeklis, kas citā dalībvalstī ir jau reģistrēts un aplikts ar nodokli, tiek pastāvīgi lietots abās dalībvalstīs, Savienības tiesības liedz tikai tad, ja viņas pastāvīgā dzīvesvieta Direktīvas 83/182 7. panta 1. punkta izpratnē neatrodas valsts teritorijā un ir izpildīti citi Direktīvā 83/182 paredzētā nodokļu atbrīvojuma nosacījumi.
(
1
)	Oriģinālvaloda – vācu.
(
2
)	Šajā ziņā skat. spriedumu lietā C‑114/11 Notermans‑Boddenberg, spriedumu apvienotajās lietās no C‑578/10 līdz C‑580/10 van Putten, spriedumu lietā C‑91/10 VAV‑Autovermietung, spriedumu lietā C‑42/08 Ilhan un spriedumu lietā C‑242/05 van de Coevering.
(
3
)	OV L 105, 59. lpp.
(
4
)	Skat. tikai 2012. gada 26. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no C‑578/10 līdz C‑580/10 van Putten (6. punkts).
(
5
)	Par šo Tiesas kompetenci skat. tikai 1986. gada 20. marta spriedumu lietā 35/85 Tissier (Recueil, 1207. lpp., 9. punkts) un 2013. gada 30. maija spriedumu lietā C‑342/12 Worten (30. punkts).
(
6
)	Padomes 1991. gada 16. decembra Direktīva 91/680/EEK, kas papildina pievienotās vērtības nodokļu kopējo sistēmu un groza Direktīvu 77/388/EEK nolūkā atcelt fiskālās robežas (OV L 376, 1. lpp.).
(
7
)	Skat. 2007. gada 20. septembra spriedumu lietā C-297/05 Komisija/Nīderlande (Krājums, I-7467. lpp., 12. punkts).
(
8
)	Skat. manus 2013. gada 5. septembra secinājumus lietā C‑385/12 Hervis Sport‑ és Divatkereskedelmi (112. un nākamie punkti) par Direktīvas 2006/112/EK 401. pantu.
(
9
)	Šajā ziņā ģenerāladvokāta Ž. Mišo [J. Mischo] 1989. gada 27. aprīlī sniegtie secinājumi apvienotajās lietās 93/88 un 94/88 Wisselink u.c. (1989. gada 13. jūlija spriedums, Recueil, 2671. lpp., 43. un 44. punkts).
(
10
)	Šajā ziņā skat. ģenerāladvokātes K. Štiksas‑Haklas [C. Stix‑Hackl] 2004. gada 4. martā sniegtos secinājumus lietā C-365/02 Lindfors (2005. gada 15. jūlija spriedums, Recueil, I-7183. lpp., 56. punkts).
(
11
)	Skat. 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā C-156/04 Komisija/Grieķija (Krājums, I-4129. lpp.) un 2009. gada 4. jūnija spriedumu lietā C‑144/08 Komisija/Somija.
(
12
)	Skat. ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] 2005. gada 20. janvāra spriedumu lietā C-464/02 Komisija/Dānija (2005. gada 15. septembra spriedums, Krājums, I-7929. lpp., 43. punkts) un 2005. gada 15. septembra spriedums lietā C-464/02 Komisija/Dānija Krājums, I-7929. lpp., 75. un nākamie punkti).
(
13
)	Padomes 1983. gada 28. marta Direktīva 83/183/EEK par atbrīvojumiem no nodokļiem, ko piemēro privātpersonu personīgo lietu galīgai ievešanai no dalībvalsts (OV L 105, 64. lpp.).
(
14
)	Skat. tostarp 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C-387/01 Weigel (Recueil, I-4981. lpp., 47. punkts) un 2007. gada 26. aprīļa spriedums lietā C-392/05 Alevizos (Krājums, I-3505. lpp., 49. punkts); skat. arī manus 2007. gada 25. janvārī sniegtos secinājumus lietā C-392/05 Alevizos (2007. gada 26. aprīļa spriedums, Krājums, I-3505. lpp., 50.–56. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
15
)	Skat. Komisijas 2012. gada 14. decembra paziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai “Likvidēti pārrobežu nodokļu šķēršļi vieglajiem automobiļiem – stiprāks vienotais tirgus”, COM(2012) 756, galīgā redakcija, 5. lpp.
(
16
)	Komisijas 1975. gada 30. oktobra priekšlikuma Padomes direktīvai par nodokļu atbrīvojumiem, ko Kopienā piemēro dažu transportlīdzekļu pagaidu ievešanai no vienas dalībvalsts citā (OV C 267, 8. lpp.), 1. pants.
(
17
)	Komisijas 1998. gada 10. februāra priekšlikuma Padomes direktīvai par nodokļu režīma noteikšanu privātajām automašīnām, ko galīgi ieved citā dalībvalstī dzīvesvietas maiņas gadījumā vai kurus izmanto uz laiku citā, nevis tajā dalībvalstī, kurā tie reģistrēti (OV C 108, 75. lpp.), 1. panta 1. un 2. punkts.
(
18
)	Konkrētāk skat. Direktīvas 83/182 3. panta a) punkta aa) apakšpunktu, 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta aa) punktu un 5. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu.
(
19
)	Skat. 1993. gada 2. augusta spriedumu lietā C-9/92 Komisija/Grieķija (Recueil, I-4467. lpp., 8. punkts).
(
20
)	Šajā ziņā skat. 1991. gada 23. aprīļa spriedumu lietā C-297/89 Ryborg (Recueil, I-1943. lpp., 13.–16. punkts).
(
21
)	Šajā ziņā skat. 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā C-156/04 Komisija/Grieķija (Krājums, I-4129. lpp., 46. punkts).
(
22
)	Šajā ziņā skat. konkrētāk spriedumu lietā Komisija/Grieķija (minēts 21. zemsvītras piezīmē, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
23
)	Skat. 1997. gada 29. maija spriedumu lietā C-389/95 Klattner (Recueil, I-2719. lpp., 35. punkts) par Direktīvas 83/182 3. pantu.
(
24
)	Šajā ziņā skat. konkrētāk Direktīvas 83/182 3. panta sākuma un 4. panta 2. punkta noteikumus.
(
25
)	Šajā ziņā skat. spriedumu apvienotajās lietās van Putten (minēts 4. zemsvītras piezīmē, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
26
)	Spriedums lietā Komisija/Grieķija (minēts 21. zemsvītras piezīmē, 85. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
27
)	Kā jaunāko skat. 2010. gada 29. septembra rīkojumu lietā C‑91/10 VAV‑Autovermietung .
(
28
)	Skat. tikai 2013. gada 7. marta spriedumu lietā C‑577/11 DKV Belgium (31. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
29
)	Skat. tostarp 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C-387/01 Weigel (Recueil, I-4981. lpp., 55. punkts), 2007. gada 26. aprīļa spriedumu lietā C-392/05 Alevizos (Krājums, I-3505. lpp., 76. punkts) un 2011. gada 15. septembra spriedumu lietā C-240/10 Schulz-Delzers un Schulz (Krājums, I-8531. lpp., 42. punkts).
(
30
)	Skat. 1991. gada 5. februāra spriedumu lietā C-363/89 Roux (Recueil, I-273. lpp., 23. punkts) par EKL 48. un 52. pantu.
(
31
)	Spriedums apvienotajās lietās van
Putten (minēts 4. zemsvītras piezīmē, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
32
)	Skat. 2005. gada 15. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-151/04 un C-152/04 Nadin un Nadin-Lux (Krājums, I-11203. lpp., 41. punkts) un 2006. gada 23. februāra spriedumu lietā C‑232/03 Komisija/Somija (44.–47. punkts), kā arī 2006. gada 27. jūnija rīkojumu lietā C-242/05 van de Coevering (Krājums, I-5843. lpp., 21.–24. punkts).
(
33
)	Šajā ziņā skat. spriedumu apvienotajās lietās van Putten (minēts 4. zemsvītras piezīmē, 50. punkts) un 2012. gada 27. aprīļa rīkojumu lietā C‑114/11 Notermans‑Boddenberg (27. punkts); līdzīgs spriedums lietā Komisija/Dānija (minēts 12. zemsvītras piezīmē, 78. punkts).
(
34
)	Skat. spriedumu apvienotajās lietās Nadin un Nadin‑Lux (minēts 32. zemsvītras piezīmē, 42. punkts).
(
35
)	Šajā ziņā skat. rīkojumu lietā VAV‑Autovermietung (minēts 27. zemsvītras piezīmē, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
36
)	Šajā ziņā skat. spriedumu apvienotajās lietās Nadin un Nadin‑Lux (minēts 32. zemsvītras piezīmē) un spriedumu lietā Komisija/Somija (minēts 32. zemsvītras piezīmē), kā arī 2008. gada 24. oktobra rīkojumu lietā C-364/08 Vandermeir (Krājums, I-8087. lpp.).
(
37
)	Skat. rīkojumu lietā Notermans‑Boddenberg (minēts 33. zemsvītras piezīmē, 29. un 30. punkts).
(
38
)	Skat. rīkojumu lietā van de Coevering (minēts 32. zemsvītras piezīmē, 26. un 27. punkts).
(
39
)	Skat. 2008. gada 22. maija rīkojumu lietā C‑42/08 Ilhan (18. un 19. punkts).
(
40
)	Skat. šo secinājumu 43. un 44. punktu.
(
41
)	Skat. tikai 2011. gada 8. decembra spriedumu lietā C-157/10 Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (Krājums, I-13023. lpp., 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
42
)	Skat. 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā C-128/08 Damseaux (Krājums, I-6823. lpp., 26. un 27. punkts).
(
43
)	Skat. šo secinājumu 15. un nākamos punktus.