NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2024. április 25.(1)
C‑646/22. sz. ügy
Compass Banca SpA
kontra
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato;
a Metlife Europe Dac,
a Metlife Europe Insurance Dac,
az Europ Assistance Italia SpA
részvételével
(a Consiglio di Stato [államtanács, Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Fogyasztóvédelem – 2005/29/EK irányelv – A 2. cikk d), e) és j) pontja, valamint az 5., 6., 8. és 9. cikk – Az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen gyakorlatai – Tilalom – Az »agresszív kereskedelmi gyakorlat« fogalma – Hiteltermékek és nem kapcsolódó biztosítási termékek keresztértékesítése – A két szerződés aláírása között eltelt idő hiánya – A gyakorlat »agresszív« jellegének eseti vizsgálata – Az »átlagfogyasztó« fogalma – A »megfelelően tájékozott, figyelmes és körültekintő« értelme – (EU) 2016/97 irányelv – 24. cikk – A közigazgatási hatóságnak a két szerződés aláírása között hét napos időintervallumot előíró határozata – Az e rendelkezéssel való összeütközés hiánya ”
I.      Bevezetés
1.        „A tiszta liberális logika szerint az emberek szabadok, egyenlőek és elég érettek ahhoz, hogy az állam beavatkozása nélkül is boldoguljanak. […] A jog azonban figyelembe veszi a valóságot, és azt a tényt, hogy a valóságban a [kölcsönszerződést] kötő felek nem olyan szabadok és egyenlőek, mint a liberális elmélet szerint.”(2)
2.        Az uniós jogalkotó által a fogyasztóvédelem területén elfogadott számos szöveg ugyanabból az egyszerű észrevételből ered: a fogyasztói szerződést kötő felek között általában nincs fegyveregyenlőség, különösen az adós‑hitelező viszonyban állók között. Szükség van tehát a fogyasztók „magas szintű” védelmére.
3.        A 2005/29/EK irányelv(3), amelynek célja, hogy megvédje a fogyasztót „a termékekkel kapcsolatos ügyleti döntéseit közvetlenül befolyásoló”(4) „tisztességtelen” kereskedelmi gyakorlatok következményeitől, nem képez kivételt ezen általános elv alól. Az irányelv ugyanis arra irányul, hogy „a fogyasztóvédelem egységesen magas szintjét”(5) biztosítsa a „tisztességtelen” kereskedelmi gyakorlatok tilalmával, különösen amikor azok „megtévesztőek” vagy „agresszívek”.(6)
4.        Az alapeljárásban felmerült jogvita a Compass Banca SpA (a továbbiakban: Compass Banca), az alapeljárás fellebbezője által alkalmazott kereskedelmi gyakorlatra vonatkozik. Ez a gyakorlat abból áll, hogy olyan ügyfelek részére értékesítenek biztosítási kötvényt, akiknek már folyamatban van e társasággal egy olyan szerződéskötése, amely személyi kölcsön nyújtására vonatkozik. Az Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság, Olaszország) (a továbbiakban: AGCM), az alapeljárás alperese úgy véli, hogy az ügyfeleknek lényegében „egyidejűleg kell aláírniuk” a biztosítási kötvényt. E tekintetben arra utal, hogy a finanszírozási terméket és a biztosítási kötvényt egyidejűleg kínálják, és az e két termékre vonatkozó szerződéseket az ügyfelek egyidejűleg írják alá. Továbbá a biztosítási kötvény olyan, magánélettel kapcsolatos események esetén nyújt fedezetet, amelyek, bár nem kapcsolódnak magához a kölcsönszerződéshez, (ha azok bekövetkeznek) kihatnak az ügyfelek kölcsön‑visszafizetési képességére, ami befolyásolja a biztosítási kötvény megvásárlására vonatkozó döntésüket.
5.        A jelen ügy lehetőséget biztosít a Bíróságnak arra, hogy tisztázza azokat a feltételeket, amelyek mellett a keresztértékesítés ilyen jellegű kereskedelmi gyakorlata a 2005/29 irányelv értelmében „agresszívnek”, következésképpen „tisztességtelennek” tekinthető. Emellett azt is kérik a Bíróságtól, hogy fogalmazzon meg átfogóbb megfontolásokat az „átlagfogyasztó” fogalmára vonatkozóan, amelyet a tagállamoknak és bíróságaiknak vagy illetékes hatóságaiknak az említett jogi aktus értelmében viszonyítási alapként kell használniuk.
II.    Jogi keret
A.      Az uniós jog
6.        A 2005/29 irányelv „Fogalommeghatározások” című 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
[…]
e)      »fogyasztók gazdasági magatartásának jelentős torzítása«: a kereskedelmi gyakorlat olyan célból történő alkalmazása, hogy érzékelhető módon rontsa a fogyasztó tájékozott döntés meghozatalára való képességét, és amely ezáltal olyan ügyleti döntés meghozatalára ösztönzi a fogyasztót, amelyet egyébként nem hozott volna meg;
[…]
j)      »nem megengedett befolyásolás«: a fogyasztóval szembeni hatalmi helyzet kihasználása nyomásgyakorlásra, akár fizikai erőszak alkalmazása vagy azzal való fenyegetés nélkül oly módon, amely jelentősen korlátozza a fogyasztónak a tájékozott döntés meghozatalára való képességét;
[…]”
7.        Az irányelvnek „A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok tilalma” című 5. cikkének szövege a következő:
„(1)      Tilos tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokat alkalmazni.
(2)      A kereskedelmi gyakorlat tisztességtelen, amennyiben:
a)      ellentétes a szakmai gondosság követelményeivel,
és
b)      a termékkel kapcsolatban jelentősen torzítja vagy torzíthatja azon átlagfogyasztó gazdasági magatartását, akihez eljut vagy aki a címzettje, illetve – amennyiben a kereskedelmi gyakorlat egy bizonyos fogyasztói csoportra irányul – a csoport átlagtagjának a gazdasági magatartását.
[…]”
8.        A 2005/29/EK irányelv „Agresszív kereskedelmi gyakorlatok” című 8. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Agresszívnek minősül az a kereskedelmi gyakorlat, amely ténybeli összefüggésében – figyelembe véve valamennyi jellemzőjét és körülményét – zaklatás, kényszerítés – ideértve a fizikai erőszak alkalmazását is –, illetve nem megengedett befolyásolás útján ténylegesen vagy valószínűsíthetően jelentősen korlátozza az átlagfogyasztónak a termékkel kapcsolatos választási szabadságát vagy magatartását, s ezáltal ténylegesen vagy valószínűsíthetően az átlagfogyasztót olyan ügyleti döntés meghozatalára készteti, amelyet egyébként nem hozott volna.”
9.        Az irányelv „Zaklatás, kényszerítés és nem megengedett befolyásolás alkalmazása” című 9. cikkének szövege a következő:
„Annak meghatározásakor, hogy egy kereskedelmi gyakorlat alkalmaz‑e zaklatást, kényszerítést – beleértve a fizikai erőszakot is –, illetve nem megengedett befolyásolást, a következőket kell figyelembe venni:
a)      időzítése, helye, jellege és alkalmazásának időtartama;
b)      fenyegető vagy gyalázkodó szóhasználat vagy magatartás;
c)      bármely, a kereskedő által ismert konkrét szerencsétlenség vagy a fogyasztó ítélőképességét súlyosan korlátozó körülmény kihasználása, amelyet a kereskedő a fogyasztó termékkel kapcsolatos döntésének befolyásolása céljából tesz;
[…]”
B.      A nemzeti jog
10.      A decreto legislativo del 6 settembre 2005, n. 206, codice del consumo (a fogyasztókról szóló törvénykönyvet magában foglaló, 2005. szeptember 6‑i 206. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet) 20. cikke a „Tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok tilalma” címet viseli. E cikk a következőképpen rendelkezik:
„A kereskedelmi gyakorlat tisztességtelen, amennyiben ellentétes a szakmai gondosság követelményeivel, és a termékkel kapcsolatban jelentősen torzítja vagy torzíthatja az átlagfogyasztó gazdasági magatartását, akihez eljut, vagy aki a címzettje, vagy az e gyakorlat által célzott meghatározott fogyasztói csoport átlagos tagjának gazdasági magatartását.”
11.      Az említett törvényerejű rendelet 24. cikke az „agresszív kereskedelmi gyakorlatokra” vonatkozik, és a 2005/29 irányelv 8. cikkében foglalt követelményeket ülteti át.
III. A tényállás, a nemzeti eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
12.      2015 januárja és 2018 júliusa között a Compass Banca különböző típusú személyi kölcsönök mellett a fogyasztó magánéletével kapcsolatos és a kölcsönhöz közvetlenül nem kapcsolódó eseményekhez fedezetet nyújtó biztosítási kötvényeket kínált ügyfeleinek. A biztosítás megkötése nem volt a kölcsön nyújtásának előfeltétele, de a biztosítás megkötését e termékkel együtt kínálták. Továbbá a két termékre vonatkozó szerződéseket egyidejűleg írták alá.
13.      Az AGCM 2018. szeptember 13‑án vizsgálatot indított annak megállapítása céljából, hogy az említett kereskedelmi gyakorlat a 2005/29 irányelv értelmében „tisztességtelen” volt‑e.
14.      A vizsgálat során a Compass Banca a bírság kiszabásának elkerülése érdekében elfogadta az AGCM által javasolt intézkedések egy részét. Ezek az intézkedések magukban foglalták azon (a kölcsönszerződésükre semmilyen hatással nem bíró) jog minden ügyfélre történő kiterjesztését, hogy a biztosítási szerződésüktől elálljanak, ami a biztosítási szerződés felmondását és az igénybe nem vett biztosítási díjrészletek visszatérítését eredményezi.
15.      A Compass Banca ugyanakkor nem tett eleget az AGCM azon kérésének, hogy a két szerződés aláírására legalább hét nap különbséggel kerüljön sor. Valójában aránytalannak tartotta ezt az intézkedést. Mindazonáltal azt javasolta, hogy a biztosítási szerződés aláírását követő hét nap elteltével kapcsolatba lép az ügyfeleivel annak érdekében, hogy meggyőződjön arról, hogy a biztosítási szerződés fenntartásában érdekeltek‑e, és hozzátette, hogy a Compass Banca fedezi a biztosítási díj költségét az e hét napnak megfelelő időszakra.
16.      Az AGCM ezeket a kötelezettségvállalásokat elégtelennek ítélte. A 2019. április 2‑i határozatában jelezte, hogy a Compass Banca a 2005/29 irányelv értelmében vett „agresszív” és ezért „tisztességtelen” kereskedelmi gyakorlatot valósított meg, amely „a személyi hitelszerződések megkötésekor olyan, nem hitelhez kapcsolódó biztosítási termékek kényszerű keresztértékesítését” foglalta magában, „amelyeknek ugyanaz a pénzügyi vállalkozás a közvetítője”. A Bizottság megtiltotta e gyakorlat folytatását, és 4 700 000 euró összegű bírságot szabott ki a Compass Bancára.
17.      A Compass Banca keresetet nyújtott be a Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazióhoz (Lazio tartományi közigazgatási bíróság, Olaszország) az AGCM határozatát megtámadva. E bíróság elutasította e keresetet.
18.      Ezután a Compass Banca fellebbezést terjesztett a Consiglio di Stato (államtanács, Olaszország), a kérdést előterjesztő bíróság elé.
19.      A Compass Banca azt állítja, hogy az AGCM pusztán azon az alapon ítélte a 2005/29 irányelv értelmében „agresszívnak” és ezért „tisztességtelennek” kereskedelmi gyakorlatát, hogy az a személyi kölcsön és a biztosítási kötvény keresztértékesítéséből áll, anélkül, hogy ezen „agresszív” jellegre vonatkozóan tényleges bizonyítékot szolgáltatott volna, tekintettel e gyakorlat sajátosságaira vagy a releváns körülményekre.
20.      A Compass Banca hozzáteszi, hogy az AGCM megközelítése miatt rá hárul az arra vonatkozó bizonyítási teher, hogy kereskedelmi gyakorlata valójában nem „agresszív”. A bizonyítási teher ilyen megfordulása a Compass Banca szerint indokolatlan és elfogadhatatlan.
21.      Az AGCM azzal érvel, hogy a Compass Banca a személyi kölcsönök és biztosítási kötvények keresztértékesítésével jelentősen befolyásolta és korlátozta az ügyfelek választási szabadságát biztosítási termékeivel kapcsolatban. Úgy ítéli meg, hogy a Compass Banca különösen elmulasztotta tájékoztatni ügyfeleit a biztosítási szerződés választható jellegéről. Az AGCM szerint a Compass Banca által követett gyakorlat nem lett volna „agresszív”, ha a két szerződés aláírásának időpontja között hét napos időintervallumot írnak elő.
22.      A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a 2005/29 irányelv előírja, hogy valamely kereskedelmi gyakorlat esetlegesen „tisztességtelen” jellegének értékelésénél az „átlagfogyasztót” kell viszonyítási alapnak venni.
23.      E tekintetben azt kérdezi, hogy ez a fogalom kellő súlyt ad‑e a nagyobb fogyasztóvédelem szükségességét bizonyító elméleteknek, különösen a „korlátozott racionalitás” elméletének. Ezen elmélet szerint az emberek gyakran minden szükséges információ nélkül cselekednek, észszerűtlen döntéseket hoznak (ahhoz képest, amelyet egy feltételezetten „megfelelően tájékozott, figyelmes és körültekintő [helyesen: észszerűen figyelmes és körültekintő]” személy hozna), és aszerint változtatják preferenciáikat, hogy a kereskedő milyen módon mutatja be nekik a releváns információkat vagy egy adott eljárás vagy termék alternatíváit(7) (úgynevezett framing hatás).
24.      E tényezők fényében rámutat arra, hogy bár a Compass Banca által értékesített biztosítási kötvény által lefedett, magánélethez kapcsolódó események (például egészségügyi problémák) nem kapcsolódnak az általa szintén értékesített személyi kölcsönhöz, a Compass Banca az e két termékre vonatkozó együttes ajánlatokat olyan „keretben tálalja”, hogy a fogyasztók végül azt hihetik, hogy a kölcsönszerződés megkötése nem lehetséges biztosítási kötvény megvásárlása nélkül. Azt kérdezi, hogy e gyakorlatot ennek következtében a 2005/29 irányelv értelmében „agresszív” és ezért „tisztességtelen” kereskedelmi gyakorlatnak kell‑e tekinteni.
25.      Végezetül felveti a kérdést, hogy az a tény, hogy a Compass Banca által alkalmazott kereskedelmi gyakorlat egy biztosítási termék (biztosítási kötvény) és egy másik termék (személyi kölcsön) keresztértékesítéséből áll, kihatással van‑e az alapeljárásban felmerült jogvita eldöntésére. E tekintetben megjegyzi, hogy az (EU) 2016/97 irányelv(8) 24. cikkének (7) bekezdése (amely kifejezetten a biztosítási termékek „forgalmazására” vonatkozik) tartalmaz szabályokat a biztosítási termékek más termékekkel való keresztértékesítésére vonatkozóan. Azt kívánja megtudni, hogy e rendelkezéssel ellentétes‑e az, hogy az AGCM a Compass Banca kereskedelmi gyakorlatát a 2005/29 irányelv alapján megtiltja.
26.      E körülmények között a Consiglio di Stato (államtanács, Olaszország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Az átlagfogyasztónak a [2005/29 irányelv] szerinti fogalmát, amely alatt a megfelelően tájékozott, figyelmes és körültekintő fogyasztót kell érteni, annak rugalmassága és határozatlansága miatt nem a tudományra és a tapasztalatokra figyelemmel kell‑e megfogalmazni, és következésképpen az nem csak a homo oeconomicus klasszikus fogalmára utal, hanem a korlátozott racionalitásra vonatkozó [elmélet] megállapításaira is, amelyek kimutatták, hogy az emberek gyakran úgy cselekszenek, hogy csökkentik a szükséges információ mennyiségét, és a feltételezetten figyelmes és körültekintő személy által hozott döntésekhez képest »észszerűtlen« döntéseket hoznak, és amely megállapítások a fogyasztók fokozottabb védelmének szükségességét követelik meg a kognitív befolyásolásnak a modern piaci dinamikában egyre gyakoribbá váló veszélye esetén?
2)      Lehet‑e önmagában agresszívnek tekinteni azt a kereskedelmi gyakorlatot, amelynek során az információ keretezése (framing) miatt a választás kötelezőnek és alternatíva nélkülinek tűnhet, tekintettel [ezen] irányelv 6. cikkének (1) bekezdésére, amely megtévesztőnek minősíti a kereskedelmi gyakorlatot, amennyiben félrevezeti vagy félrevezetheti az átlagfogyasztót, »ideértve a megjelenítés valamennyi körülményét«?
3)      (Ha megállapítást nyert a pszichológiai befolyásolás veszélye az alábbiakhoz kapcsolódóan: 1) a finanszírozást kérő személyek szokásos szükséghelyzete, 2) a fogyasztó által aláírandó szerződések összetett jellege, 3) az együttes ajánlat egyidejűsége és 4) az ajánlat aláírására rendelkezésre álló rövid idő), igazolja‑e a [2005/29 irányelv] a[z AGCM] arra vonatkozó hatáskörét, hogy a biztosítási termékek és a nem kapcsolódó pénzügyi termékek keresztértékesítésének lehetősége alól kivételt tegyen a két szerződés aláírása közötti hét napos időintervallum előírásával?
4)      […] ellentétes‑e a [2016/97] irányelvvel és különösen az irányelv 24. cikkének (3) bekezdésével a[z AGCM] által a 2005/29/EK irányelv 2. cikkének d) és j) pontja, 4., 8. és 9. cikke, valamint az átültető nemzeti szabályozás alapján […] azt követő[en] […] elfogadott határozat, hogy a befektetési szolgáltatásokat nyújtó társaság a pénzügyi termék és az előbbihez nem kapcsolódó biztosítási termék keresztértékesítése esetén – és amikor fennáll a konkrét esetnek a vizsgálandó dokumentáció összetettségéből is kikövetkeztethető körülményeihez kapcsolódóan a fogyasztó befolyásolásának veszélye – elutasította, hogy a fogyasztónak az együttes ajánlat megfogalmazása és a biztosítási szerződés aláírása között hét napos mérlegelési időt (spatium deliberandi) biztosítson?
5)      Egy pénzügyi és egy biztosítási termék puszta összekapcsolása agresszív gyakorlatnak való minősítése vezethet‑e végül megengedhetetlen szabályozási aktushoz, és nem eredményezi‑e azt, hogy a kereskedőre (és nem a AGCM‑re, ahogyan kellene) hárulna annak a (nehezen teljesíthető) bizonyítási terhe, hogy nem a [2005/29] irányelvbe ütköző agresszív gyakorlatról van szó (annál is inkább, mivel a hivatkozott irányelv nem teszi lehetővé a tagállamok számára, hogy az abban meghatározottaknál szigorúbb intézkedéseket fogadjanak el, még a magasabb szintű fogyasztóvédelem biztosítása érdekében sem), vagy nincs szó a bizonyítási teher ilyen megfordulásáról, amennyiben objektív elemek alapján az összetett ajánlatcsomag esetén fennáll a finanszírozásra szoruló fogyasztó befolyásolásának valós veszélye?”
27.      A 2022. október 10‑i előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Bíróság Hivatala 2022. október 13‑án vette nyilvántartásba. A Compass Banca, az Europe Assistance Italia SpA (a továbbiakban: Europe Assistance Italia), az olasz kormány és az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket nyújtott be. Az ügyben nem tartottak tárgyalást.
IV.    Elemzés
28.      A kérdést előterjesztő bíróság öt kérdésének mindegyike a 2005/29 irányelv értelmezésével kapcsolatos, amely irányelv – amint azt a bevezetőben kifejtettem – tiltja a „tisztességtelen” kereskedelmi gyakorlatokat. Ezen jogi aktus 5. cikkének (2) bekezdése értelmében a kereskedelmi gyakorlat „tisztességtelen”, amennyiben „ellentétes a szakmai gondosság követelményeivel” (első követelmény), és „a termékkel kapcsolatban jelentősen torzítja vagy torzíthatja azon átlagfogyasztó gazdasági magatartását, akihez eljut, vagy aki a címzettje” (második követelmény).(9)
29.      E meghatározásból és az irányelv (18) preambulumbekezdéséből következik, hogy valamely kereskedelmi gyakorlat „tisztességtelen” jellegét úgy kell értékelni, hogy az „átlagfogyasztót” vegyék viszonyítási alapként, aki „megfelelően tájékozott, figyelmes és körültekintő [helyesen: észszerűen figyelmes és körültekintő], figyelembe véve a társadalmi, kulturális és nyelvi tényezőket is”.(10)
30.      Ennek megfelelően a kérdést előterjesztő bíróság első kérdése az „átlagfogyasztó” fogalmának értelmezésére vonatkozik (A). A fennmaradó négy kérdés középpontjában az áll, hogy az olyan keresztértékesítési gyakorlat, mint amilyet a Compass Banca alkalmazott, a 2005/29 irányelv értelmében „agresszívnak” és ezért „tisztességtelennek” minősül‑e, valamint hogy az illetékes nemzeti hatóság ilyen helyzetben milyen intézkedéseket rendelhet el. Először a második (B) és az ötödik (C) kérdéssel foglalkozom, majd a harmadik (D) és a negyedik (E) kérdésre válaszolok.
A.      Az „átlagfogyasztó” fogalma (első kérdés)
31.      Az első kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az „átlagfogyasztó” fogalmát, amelyet a 2005/29 irányelv alapján a nemzeti bíróságoknak és hatóságoknak a kereskedelmi gyakorlat „tisztességtelen” jellegének az ezen irányelv alapján történő értékelése során viszonyítási alapként kell használniuk, a „homo economicus” „klasszikus fogalma” alapján kell‑e értelmezni, vagy figyelembe vehetők‑e más, a nagyobb fogyasztóvédelem szükségességét alátámasztó elméletek, különösen a „korlátozott racionalitás” elmélete is.
32.      E kérdés pontos értelmének megfejtéséhez először is azt kell kifejtenem, hogy mit ért az említett bíróság a „homo economicus”
„klasszikus fogalma” és a „korlátozott racionalitás” elmélete alatt.
33.      A „homo economicus”
kifejezést a Bíróság soha nem használta. Az a 2005/29 irányelvben sem jelenik meg. A kifejezést a neoklasszikus közgazdászok alkották meg,(11) akik a „profit”(12) vagy a „személyes haszon”(13) maximalizálása érdekében észszerűen eljáró fogyasztó létezését vették alapul. A „homo economicus” modell szerint az „átlagfogyasztó” olyan észszerűen eljáró szereplő, aki magabiztosan és proaktívan gyűjti és dolgozza fel az információkat, mielőtt ügyleti döntéseket hoz,(14) és aki teljes mértékben átlátja döntései következményeit.
34.      Ezzel szemben a „korlátozott racionalitás” elmélete azt állítja, hogy az emberek általában korlátozottan képesek az összetett információk befogadására, és nem mindig veszik figyelembe a rendelkezésükre álló vagy elérhető összes információt. Ezt az elméletet a viselkedési közgazdaságtan képviselői vezették be, akik megcáfolták azt a mítoszt, hogy a fogyasztók akkor is a számukra legjobb döntéseket hozzák meg, ha minden releváns információval rendelkeznek.(15)
35.      E tényezők fényében úgy értelmezem, hogy az első kérdés azon, néhány szerző által felhozott érvelésen alapul,(16) amely szerint a 2005/29 irányelv alkalmazása keretében az „átlagfogyasztó” fogalma olyan észszerűen eljáró egyénre utal, aki proaktívan szerez be minden releváns információt, észszerűen feldolgozza a rendelkezésére bocsátott információkat, és így képes tájékozott döntéseket hozni (a „homo economicus”
modellnek megfelelően). Ez az értelmezés abból a tényből ered, hogy a 2005/29 irányelv (18) preambulumbekezdése szerint az „átlagfogyasztót” „észszerűen figyelmesnek és körültekintőnek” kell tekinteni.
36.      Úgy értelmezem továbbá, hogy e kérdéssel az azt előterjesztő bíróság valójában azt szeretné megtudni, hogy az a mód, ahogyan a Compass Banca az ügyfeleinek tájékoztatást nyújt (vagy azokat valamilyen „keretben tálalja”), milyen mértékben játszik szerepet annak megítélésében, hogy e társaság kereskedelmi gyakorlata az említett irányelv értelmében „tisztességtelen‑e”. Ha az „átlagfogyasztó” olyan észszerűen eljáró egyén, aki proaktívan igyekszik minden releváns információt beszerezni, és (akár a „homo economicus”)
észszerűen feldolgozza a rendelkezésére bocsátott információkat, akkor a kereskedő által részére nyújtott tájékoztatás módja nem lesz alkalmas arra, hogy „jelentősen torzítsa” a gazdasági magatartását, ami akkor állna fenn, ha „korlátozott racionalitással” rendelkező egyén lenne, aki anélkül jár el, hogy megszerzett volna minden releváns információt, vagy aki nem képes észszerűen feldolgozni a rendelkezésére bocsátott információkat.
37.      Ezen előzetes megjegyzések lehetővé teszik számomra, hogy elutasítsam a Compass Banca azon állítását, hogy az első kérdés elfogadhatatlan, mivel hipotetikus. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a nemzeti bíróságok által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések relevanciáját vélelmezni kell, amely csak kivételes esetekben cáfolható, többek között akkor, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson.(17) Az imént kifejtett magyarázatom fényében és tekintettel arra, hogy a Consiglio di Statónak (államtanács) az „átlagfogyasztó” szemszögéből kell megítélnie, hogy a Compass Banca kereskedelmi gyakorlata a 2005/29 irányelv értelmében „agresszívnak” és ezért „tisztességtelennek” minősül‑e, egyértelmű számomra, hogy az első kérdésben a Bíróság elé terjesztett probléma nem hipotetikus, és valójában közvetlenül kapcsolódik az alapeljárásban felmerült jogvita eldöntéséhez.
38.      Miután ezeket a pontosításokat megtettem, kifejtem, hogy miért osztom az olasz kormány és a Bizottság által felvázolt azon álláspontot, amely szerint a 2005/29/EK irányelv alkalmazásának keretében az „átlagfogyasztó” nem feltétlenül a „homo economicus” modelljének. megfelelő egyén. A fogalom elég rugalmas ahhoz, hogy az átlagfogyasztót bizonyos helyzetekben „korlátozott racionalitással” rendelkező egyénnek tekintsék, aki úgy cselekszik, hogy nem szerez be minden releváns információt, vagy nem képes észszerűen feldolgozni a rendelkezésére bocsátott információkat. Számos indoka van annak, hogy miért jutottam e következtetésre.
39.      Először is, az irányelv (18) preambulumbekezdése kifejezetten kimondja, hogy az „átlagfogyasztó” fogalma a Bíróság ítélkezési gyakorlatának fejlődésétől függ, és hogy „az átlagfogyasztókra vonatkozó vizsgálat nem statisztikai alapú vizsgálat”. Továbbá a nemzeti bíróságoknak és hatóságoknak figyelembe kell venniük „társadalmi, kulturális és nyelvi tényezőket”, amikor meghatározzák, hogy ki az „átlagfogyasztó” egy adott kereskedelmi gyakorlat vonatkozásában. E preambulumbekezdés azt is jelzi, hogy e bíróságoknak és hatóságoknak „saját [mérlegelési] jogkörükben” kell meghatározniuk, hogy az „átlagfogyasztó” hogyan reagál, amikor ilyen gyakorlattal szembesül.
40.      Ezekből a tényezőkből következik, hogy az „átlagfogyasztó” fogalma a 2005/29 irányelv alkalmazása keretében rugalmas fogalomnak tekintendő, amelyet a releváns körülmények fényében kell kiigazítani. Annak meghatározása, hogy egy adott kereskedelmi gyakorlat vonatkozásában ki az „átlagfogyasztó”, nem lehet pusztán elméleti művelet. Figyelembe kell venni a realisztikusabb megfontolásokat is. Ezek például a terület összetett jellegével, az „átlagfogyasztótól” egy adott termékkel kapcsolatban elvárható ismeretekkel, valamint annak valószínűségével függhetnek össze, hogy az adott fogyasztó kognitív torzításnak van kitéve. Így úgy tűnik számomra, hogy míg bizonyos helyzetekben az „átlagfogyasztó” úgy tekinthető, hogy képes észszerűen cselekedni és tájékozott döntést hozni, más helyzetekben (például, ha olyan termékről van szó, amelyet az „átlagfogyasztó” hajlamos kényszeresen vagy érzelmi stressz hatása alatt vásárolni), úgy tekinthető, hogy erre nem képes.
41.      Másodszor, az említett preambulumbekezdés szerint az „átlagfogyasztó” a „tipikus fogyasztó”. Emellett a nemzeti bíróságoknak és hatóságoknak a kereskedelmi gyakorlat „tisztességtelen” jellegének értékelése során meg kell határozniuk „az átlagfogyasztó adott esetben tanúsított jellegzetes viselkedését”. E kifejezésekből arra következtetek, hogy e bíróságok és hatóságok nem kötelesek meghatározni, hogy milyen lenne egy olyan, észszerűen eljáró fogyasztó gazdasági magatartása, aki proaktívan szerzi be a releváns információkat, aki észszerűen dolgozza fel a megkapott információkat, és aki így képes tájékozott döntéseket hozni („homo economicus”). Csupán egy „tipikus fogyasztó” „jellegzetes viselkedését” kell figyelembe venniük. Ezt az értelmezést a Bizottság is támogatja a 2005/29 irányelv értelmezéséről szóló iránymutatásában, amelyben megállapítja, hogy „a vizsgálat az arányosság elvén alapul”, és hogy „az [ezen irányelv] szerinti átlagfogyasztó semmi esetre sem olyasvalaki, akinek alacsony szintű védelemre van szüksége, hiszen mindig képes megszerezni a rendelkezésre álló információkat és azok alapján bölcsen cselekedni”.(18)
42.      E körülményekre tekintettel osztom a Bizottság álláspontját, amely szerint a 2005/29 irányelv (18) preambulumbekezdésében használt „észszerűen figyelmes és körültekintő” kifejezésben szereplő „észszerűen” kifejezés nem jelenti azt, hogy „tökéletesen” vagy akár „különösen”. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy – amint Medina főtanácsnok megállapította – „az átlagos fogyasztó fogalma jogi fikció”, amely arra irányul, hogy „nagyon változatos helyzeteket igyekszik közös nevezőre hozni”.(19) E fogalom olyan ügyekből származik, amelyekben a Bíróságnak a fogyasztók megtévesztésének kockázatát kellett mérlegelnie az áruk szabad mozgásának követelményeivel szemben.(20) Ez egy objektív viszonyítási alap, amelyet nemcsak a 2005/29 irányelv keretében, hanem az uniós fogyasztóvédelmi jog számos más jogi aktusában, valamint az uniós jog más területein is alkalmaznak.(21) Megjegyzem, hogy a Bíróság a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló 93/13/EGK irányelvvel(22) kapcsolatban megállapította, hogy az „átlagfogyasztó” mércéjének nem felel meg többek között sem az ezen átlagfogyasztónál kevésbé tájékozott vagy körültekintőbb fogyasztó, sem az utóbbinál tájékozottabb vagy körültekintőbb fogyasztó.(23) Nem látom, hogy miért kellene ezt a mércét a 2005/29 irányelv alkalmazásával összefüggésben eltérően értelmezni.
43.      E tágabb összefüggés fényében úgy értelmezem, hogy a 2005/29 irányelv (18) preambulumbekezdésében szereplő „észszerűen figyelmes és körültekintő” kifejezések célja nem az, hogy „megemeljék a lécet” a tekintetben, hogy mi várható el egy tipikus fogyasztótól egy adott kereskedelmi gyakorlat tekintetében, azáltal, hogy megkövetelik tőle, hogy ad minima rendszeresen észszerűen eljáró egyén legyen, aki proaktívan szerzi be a vonatkozó információkat, észszerűen dolgozza fel a rendelkezésére bocsátott információkat, és így (akár a „homo economicus”)
képes tájékozott döntéseket hozni. E kifejezések célja inkább annak biztosítása, hogy a nemzeti bíróságok és hatóságok ne vegyék át az olyan kevéssé tájékozott, figyelmes és körültekintő fogyasztó szemléletét, amely személy védelme észszerűtlen vagy aránytalan lenne. E tekintetben megjegyzem, hogy a Bizottság a 2005/29 irányelv értelmezéséről szóló iránymutatásában(24) kifejezetten csak „a nagyon hiszékeny, naiv vagy felületes fogyasztókat” zárta ki az oltalom hatálya alól, akiknek védelme véleménye szerint „aránytalan lenne, és indokolatlanul akadályozná a kereskedelmet”. Ez elég alacsony minimális küszöbérték.
44.      Emiatt nem értek egyet a Compass Banca azon érvelésével, amely szerint mivel a 2005/29 irányelv külön rendelkezést tartalmaz a „különösen kiszolgáltatott” fogyasztói csoportok védelmére vonatkozóan (nevezetesen az 5. cikkének (3) bekezdése), az „átlagfogyasztó”, amelyre az említett jogi aktus 5. cikkének (2) bekezdése utal, ezzel szemben olyan egyénre vonatkozik, aki bármilyen körülmények között képes észszerűen cselekedni. Véleményem szerint az a tény, hogy az uniós jogalkotó a fogyasztók „különösen kiszolgáltatott csoportjainak” nagyobb védelmet kívánt nyújtani, nem jelenti azt, hogy az e csoportokba nem tartozó fogyasztóknak nem kívántak magas szintű védelmet nyújtani, vagy hogy őket minden esetben nem kiszolgáltatott helyzetben lévő, tökéletesen észszerűen eljáró egyéneknek tekintették.
45.      Harmadszor, a 2005/29 irányelv célja, amely a „magas szintű fogyasztóvédelem” biztosítása, véleményem szerint megerősíti ezt az értelmezést. Erre a védelmi funkcióra ugyanis – amely, amint azt a bevezetőben megjegyeztem, nemcsak az említett irányelv, hanem az uniós jogalkotó által a fogyasztóvédelem területén elfogadott számos szöveg gerincét képezi – nem lenne szükség, ha az „átlagfogyasztót” mindig a „homo economicus” modellje alapján kellene értelmezni. Vállalva, hogy a nyilvánvalót taglalom, úgy tűnik számomra, hogy az uniós jogalkotó nem fogadta volna el a 2005/29 irányelvet (amelynek célja a fogyasztók védelme az olyan gyakorlatokkal szemben, amelyek alkalmasak arra, hogy „jelentősen torzítsák [a] gazdasági magatartásukat”), ha úgy vélte volna, hogy a fogyasztók mindig képesek észszerűen cselekedni.
46.      E tekintetben megjegyzem, hogy a Bíróság már kifejezetten elismerte, hogy a fogyasztók gazdasági magatartását befolyásolhatják a kognitív torzításaikat kihasználó kereskedelmi gyakorlatok.(25) A 2005/29/EK irányelv továbbá számos olyan szót és kifejezést tartalmaz, amely arra utal, hogy a fogyasztók manipulálhatók, és hátrányosan érintik őket e torzítások (például a 2. cikk j) pontjában szereplő „nyomásgyakorlás”, a 2. cikk e) pontjában és az 5. cikk (2) bekezdésében szereplő „jelentősen torzítják”, a 6. cikkben szereplő „félrevezeti”, valamint a 8. és 9. cikkben szereplő „befolyásolás” kifejezések).
47.      Negyedszer, igaz, hogy a Bíróság a Deroo‑Blanquart ítéletében(26) (amely egy olyan kereskedelmi gyakorlatot érintett, amely előre telepített szoftverekkel rendelkező számítógépek értékesítéséből áll) megállapította, hogy a 2005/29 irányelvben előírt tisztességességre vonatkozó követelmény, „különösen a fogyasztó megfelelő tájékoztatása útján” teljesítettnek tekinthető. Nem hiszem azonban, hogy ez a kijelentés azon az elképzelésen alapult volna, hogy a fogyasztók szükségszerűen észszerűen cselekednének, ha (a „homo economicus” modelljének megfelelően) ténylegesen minden releváns információval ellátták volna őket (vagy hozzáfértek volna azokhoz). Az említett ítéletben a Bíróság csupán a fogyasztó megfelelő tájékoztatásának tényét jelölte meg azon körülmények egyikeként, amelyek alkalmasak arra, hogy bizonyítsák a becsületes piaci gyakorlat követelményeinek vagy a jóhiszeműség elvének teljesülését.(27)
48.      Végül egyetértek azzal, hogy a 2005/29 irányelv egyik alapvető célkitűzése a fogyasztók azon képességének védelme, hogy tájékozott döntést hozzanak. Ezt a célkitűzést szemlélteti például az említett irányelv 2. cikkének e) pontja, amely az azon célból alkalmazott kereskedelmi gyakorlatra hivatkozik, hogy „érzékelhető módon rontsa a fogyasztó tájékozott döntés meghozatalára való képességét, és amely ezáltal olyan ügyleti döntés meghozatalára ösztönzi a fogyasztót, amelyet egyébként nem hozott volna meg”.(28) Az említett irányelv 2. cikkének j) pontja, amely meghatározza a „nem megengedett befolyásolás” fogalmát, szintén utal „a fogyasztónak a tájékozott döntés meghozatalára való képességére”. Emellett a 2005/29 irányelv 7. cikke (amely a „Megtévesztő mulasztások” címet viseli) azon az elgondoláson alapul, hogy minél több információt nyújtanak a fogyasztóknak, annál kisebb a valószínűsége annak, hogy félrevezetik őket. Ugyanakkor nem úgy értelmezem ezeket a rendelkezéseket, hogy az „átlagfogyasztó” olyan személy, aki a „tisztességtelen” kereskedelmi gyakorlat nélkül feltétlenül ilyen tájékozott döntést hozna (mint egy „homo economicus”). A 2005/29 irányelv 2. cikkének e) és j) pontja csupán arra utal, hogy egy gyakorlat akkor „tisztességtelen”, ha lényegesen rontja a fogyasztó azon képességét (vagy lehetőségét), hogy ilyen döntést hozzon.
49.      E körülmények fényében úgy vélem, hogy az „átlagfogyasztó”, akit a 2005/29 irányelv alapján a nemzeti bíróságok és hatóságok „viszonyítási alapként” használnak, nem szükségszerűen olyan észszerűen eljáró egyén, aki proaktívan szerzi be a releváns információkat, észszerűen dolgozza fel a megkapott információkat, és így képes tájékozott döntéseket hozni. Míg bizonyos helyzetekben az „átlagfogyasztó” lehet ilyen személy, a fogalom elég rugalmas ahhoz, hogy más helyzetekben „korlátozott racionalitással” rendelkező egyénnek tekintsék, aki a megfelelő információk beszerzése nélkül cselekszik, vagy nem képes észszerűen feldolgozni a rendelkezésére bocsátott információkat (beleértve a kereskedő által elé tárt információkat is).
50.      A következő szakaszban többek között az utóbbi tényező (a kereskedő által a fogyasztónak nyújtott tájékoztatás módja) jelentőségét vizsgálom meg a 2005/29 irányelv 8. és 9. cikkének sajátos összefüggésében.
B.      Az olyan kereskedelmi gyakorlat „agresszív” jellegének értékelése, amelynek során a kereskedő nem csak két termék keresztértékesítését végzi, hanem olyan módon tájékoztatja vásárlóit, hogy ők azt hiszik, a két terméket szükségszerűen együtt kell megvásárolniuk (második kérdés)
51.      A második kérdés arra vonatkozik, hogy az a kereskedelmi gyakorlat, amelynek során a kereskedő nemcsak két termék keresztértékesítését végzi, hanem olyan módon tájékoztatja a vásárlóit, hogy ők azt hiszik, a két terméket szükségszerűen együtt kell megvásárolniuk, a 2005/29 irányelv értelmében önmagában „agresszívnak” minősül‑e.
52.      Először is megjegyzem, hogy bár a kérdést előterjesztő bíróság felveti az ilyen gyakorlat „agresszív” jellegét, egyetlen rendelkezésre, nevezetesen a 2005/29 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésére hivatkozik, amely felsorolja azokat a feltételeket, amelyek mellett valamely kereskedelmi gyakorlat „megtévesztőnek” (nem pedig „agresszívnek”) tekinthető. Az említett irányelv 5. cikkének (4) bekezdéséből világosan kitűnik, hogy a „megtévesztő” és az „agresszív” kereskedelmi gyakorlatok a „tisztességtelen” kereskedelmi gyakorlatok két különböző típusát képezik.(29) Amint azt az alapeljárás felei és az érdekelt felek észrevételeikben mindannyian megjegyezték, az agresszív kereskedelmi gyakorlatok nem a 2005/29 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének,(30) hanem az említett rendelet 8. és 9. cikkének hatálya alá tartoznak. Ezért azt javaslom, hogy a Bíróság fogalmazza át a második kérdést úgy, hogy az csak az e rendelkezésekre való hivatkozást tartalmazza.
53.      Másodszor emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már megállapította, hogy a kapcsolt ajánlatok, amelyek legalább két különböző árunak vagy szolgáltatásnak az egy eladási egységként való összekapcsolásán alapulnak, olyan kereskedelmi tevékenységnek minősülnek, amelyek nyilvánvalóan a piaci szereplő kereskedelmi stratégiájába illeszkednek, és közvetlenül a piaci szereplő részéről történő eladásösztönzést és eladásainak növelését célozzák. Ebből következően a kapcsolt ajánlatok a 2005/29 irányelv 2. cikkének d) pontja értelmében „kereskedelmi gyakorlatoknak” minősülnek, és következésképpen az említett jogi aktus hatálya alá tartoznak.(31) Logikusan ugyanez vonatkozik a két termék keresztértékesítéséből álló kereskedelmi gyakorlatokra is (amikor a kereskedő nemcsak két terméket kínál egyidejűleg a vásárlónak, hanem az e két termékre vonatkozó értékesítéseket is egyidejűleg bonyolítja le). A Bíróság valójában nem tesz egyértelmű különbséget e két kereskedelmi gyakorlat között.(32)
54.      A Bíróság továbbá már kimondta, hogy a 2005/29 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes a kapcsolt ajánlatoknak a tisztességtelen jellegüknek az említett irányelv 5–9. cikkében előírt kritériumokra tekintettel való ellenőrzése nélküli általános és preventív tilalma.(33) Véleményem szerint ugyanez az érvelés ismét nehézség nélkül alkalmazható egy olyan kereskedelmi gyakorlatra, amely két termék keresztértékesítéséből áll. Az ilyen gyakorlat nem tiltható meg általánosságban, és nem tekinthető önmagában „tisztességtelennek”.
55.      E pontosításokat követően megjegyzem, hogy a második kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy az a kereskedelmi gyakorlat, amelynek során a kereskedő nemcsak két termék keresztértékesítését végzi, hanem olyan módon tájékoztatja a vásárlóit, hogy ők azt hiszik, a két terméket szükségszerűen együtt kell megvásárolniuk, a 2005/29 irányelv értelmében önmagában „agresszívnak” minősül‑e. Értelmezésem szerint a kérdést előterjesztő bíróság az „önmagában” kifejezés alatt azt érti, hogy „minden körülmények között”, a kereskedelmi gyakorlat egyéb jellemzőitől és a releváns összefüggésektől függetlenül.
56.      A 2005/29 irányelv 8. és 9. cikkére áttérve megjegyzem, hogy e rendelkezések közül az első egyértelművé teszi, hogy annak megítélése, hogy egy kereskedelmi gyakorlat e rendelkezések értelmében „agresszív‑e”, a „ténybeli összefüggésé[n]” alapul, „figyelembe véve valamennyi jellemzőjét és körülményét”. Az illetékes nemzeti hatóságoknak e különböző tényezők fényében azt kell elemeznie, hogy a szóban forgó kereskedelmi gyakorlat „ténylegesen vagy valószínűsíthetően jelentősen korlátozza[‑e] az átlagfogyasztónak a termékkel kapcsolatos választási szabadságát vagy magatartását, s ezáltal ténylegesen vagy valószínűsíthetően az átlagfogyasztót olyan ügyleti döntés meghozatalára készteti[‑e], amelyet egyébként nem hozott volna”. E tekintetben a Bíróság már megerősítette, hogy a 2005/29 irányelv 8. cikke előírja azon kötelezettséget, hogy figyelembe kell venni a kereskedő magatartásának valamennyi jellemzőjét az adott ténybeli helyzetben.(34)
57.      Továbbá a gyakorlatnak az említett irányelv 9. cikke értelmében „zaklatást, kényszerítést – ideértve a fizikai erőszak alkalmazását is –, illetve nem megengedett befolyásolást” kell alkalmaznia.(35) Ez a rendelkezés felsorolja azokat a körülményeket (mint például a gyakorlat időzítése, helye, jellege vagy alkalmazásának időtartama), amelyek relevánsak annak ellenőrzése szempontjából, hogy ez utóbbi követelmény teljesül‑e.
58.      Véleményem szerint a 2005/29 irányelv 8. és 9. cikkének szövege már jelzi, hogy az, hogy egy kereskedelmi gyakorlat „agresszívnek” minősül‑e, általában a kontextuális értékeléstől függ. Természetesen e rendelkezések fényében nem zárható ki, hogy bizonyos kereskedelmi gyakorlatok az említett irányelv értelmében önmagában „agresszívnek” és ezért „tisztességtelennek” tekinthetők. Számomra azonban egyértelmű, hogy az ilyen gyakorlatok – amennyiben léteznének – inkább a kivételt, mintsem a főszabályt jelentenék.
59.      Ezt az értelmezést a 2005/29 irányelv I. melléklete is megerősíti, amely egyfajta „feketelistát” tartalmaz bizonyos, minden esetben „tisztességtelennek” minősülő gyakorlatokról. Egyrészt az 1–23. pontban felsorolja azokat a kereskedelmi gyakorlatokat, amelyek minden esetben „megtévesztőnek” tekinthetők, másrészt a 24–31. pontban azokat a gyakorlatokat, amelyeket (szintén minden esetben) „agresszívnek” kell tekinteni. Az e pontokban felsorolt és e második kategóriába tartozó kereskedelmi gyakorlatok egyike sem utal olyan gyakorlatra, vagy foglal magában olyan gyakorlatot, amelynek során a kereskedő nem csak két termék keresztértékesítését végzi, hanem olyan módon tájékoztatja vásárlóit, hogy ők azt hiszik, a két terméket szükségszerűen együtt kell megvásárolniuk.
60.      E tekintetben a 2005/29 irányelv 5. cikkének (5) bekezdése kimondja, hogy „[a]z I. melléklet tartalmazza azoknak a kereskedelmi gyakorlatoknak a felsorolását, amelyek minden körülmény között tisztességtelennek minősülnek”, és hogy „[u]gyanezt a felsorolást kell alkalmazni minden tagállamban, és a felsorolás csak [ezen] irányelv felülvizsgálata révén módosítható”. Ezen túlmenően az említett jogi aktus (17) preambulumbekezdése úgy rendelkezik, hogy annak I. melléklete „minden ilyen gyakorlatot tartalmaz”, és hogy „[k]izárólag ezek azok a kereskedelmi gyakorlatok, amelyeket az 5–9. cikk rendelkezései szerint történő eseti vizsgálat nélkül is tisztességtelennek kell tekinteni [helyesen: kizárólag ezeket a kereskedelmi gyakorlatokat lehet az 5–9. cikk rendelkezései szerint történő eseti vizsgálat nélkül is tisztességtelennek tekinteni]”. E körülmények fényében úgy értelmezem, hogy a kereskedelmi gyakorlatoknak az említett mellékletben szereplő felsorolása kimerítő.(36)
61.      Hozzáteszem, hogy a Bíróság már megállapította, hogy a 2005/29 irányelv „az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlataira vonatkozó szabályok teljes szintű harmonizációjára irányul, a tagállamok tehát – amint azt az említett irányelv 4. cikke kifejezetten kimondja – nem fogadhatnak el az [ezen] irányelvben foglaltaknál korlátozóbb intézkedéseket, még a magasabb szintű fogyasztóvédelem biztosítása érdekében sem”.(37)
62.      E körülményekre tekintettel nyilvánvalónak tűnik számomra, hogy az olyan kereskedelmi gyakorlat, amelynek során a kereskedő nemcsak két termék keresztértékesítését végzi, hanem olyan módon tájékoztatja vásárlóit, hogy ők azt hiszik, a két terméket szükségszerűen együtt kell megvásárolniuk, nem tekinthető önmagában „agresszívnek” a 2005/29 irányelv 8. és 9. cikke értelmében. Ez a gyakorlat ugyanis nem szerepel ezen irányelv I. mellékletében. Ennélfogva a nemzeti bíróságoknak és hatóságoknak az ilyen gyakorlat „agresszív” jellegét az említett cikkekben foglalt követelmények fényében kell elemezniük – amelyekből többek között az következik, hogy a kereskedelmi gyakorlatot „ténybeli összefüggésében” kell vizsgálnia, „figyelembe véve valamennyi jellemzőjét és körülményét”.
63.      A jelen ügy feleinek és érintettjeinek mindegyike egyetért ezzel a következtetéssel.
64.      Egy további észrevételt szeretnék tenni.
65.      Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapján úgy értelmezem, hogy a kérdést előterjesztő bíróság azért említi a második kérdésben a 2005/29 irányelv 8. és 9. cikke helyett a 6. cikkének (1) bekezdését, mert a 6. cikk (1) bekezdése kifejezetten úgy utal a fogyasztóknak nyújtott információk „megjelenítésének valamennyi körülményére”, hogy az releváns annak megállapítása szempontjából, hogy valamely kereskedelmi gyakorlat „megtévesztőnek” minősül‑e. Amint azt a fenti 50. pontban már megjegyeztem, úgy tűnik, hogy az említett bíróság arra a kérdésre vár választ, hogy a 2005/29 irányelv 8. és 9. cikkének alkalmazása szempontjából is releváns‑e az, hogy a kereskedő milyen módon nyújtja (vagy milyen „keretben tálalja”) az információkat.
66.      Véleményem szerint az alapkérdésre adott válasz könnyen levezethető a fenti 52–62. pontban felsorolt körülményekből.
67.      A 2005/29 irányelv 8. cikke ugyanis – amint azt az imént kifejtettem – előírja, hogy az illetékes nemzeti hatóságoknak a kereskedelmi gyakorlat „agresszív” jellegének értékelése során többek között figyelembe kell venniük e gyakorlat valamennyi „sajátosságát”. Az olasz kormányhoz hasonlóan én is úgy vélem, hogy az a mód, ahogyan a kereskedő az információkat az ügyfelei számára átadja vagy amilyen „keretben tálalja”, ilyen releváns „sajátosság”.
68.      Ezzel kapcsolatban hozzáteszem, hogy a „nem megengedett befolyásolás” fogalmát a 2005/29 irányelv 2. cikkének j) pontjában úgy határozzák meg, hogy az nem más, mint „a fogyasztóval szembeni hatalmi helyzet kihasználása nyomásgyakorlásra, akár fizikai erőszak alkalmazása vagy azzal való fenyegetés nélkül oly módon, amely jelentősen korlátozza a fogyasztónak a tájékozott döntés meghozatalára való képességét”. Ebből véleményem szerint az következik, hogy a „nem megengedett befolyásolás” számos eszközzel gyakorolható, beleértve azt is, hogy a kereskedő hogyan mutatja be (vagy „milyen keretben tálalja”) az ajánlatot a fogyasztónak.
69.      Emellett a Bíróság ítélkezési gyakorlatában, különösen az Orange Polska ítéletében(38) már hangsúlyozta annak fontosságát, hogy a 2005/29 irányelv 8. és 9. cikkének alkalmazása keretében milyen módon tájékoztatják a fogyasztót. Ebben az ítéletben a Bíróság megerősítette, hogy az olyan további gyakorlatok, amelyek ahhoz kapcsolódnak, hogy a kereskedő a szerződés megkötésének vagy módosításának folyamatában hogyan tájékoztatja a fogyasztót (például az a gyakorlat, amelynek során a kereskedő vagy a futára hangsúlyozza a szerződés aláírásának szükségességét, kijelentve, hogy a szerződés aláírásának késedelme azt jelentené, hogy a szerződés későbbi megkötése csak kedvezőtlenebb feltételek mellett lesz lehetséges), arra a következtetésre vezethetnek, hogy az önmagában nem „agresszív” kereskedelmi gyakorlat ilyen helyzetben „agresszívnek” minősül.(39)
70.      E körülmények fényében egyértelmű számomra, hogy az, ahogyan a kereskedő a fogyasztónak az információt átadja (vagy milyen „keretben tálalja”), a kereskedelmi gyakorlat „sajátosságának” minősül, amelyet figyelembe kell venni annak értékelése során, hogy az ilyen gyakorlat a 2005/29 irányelv értelmében „agresszívnak” és ezért „tisztességtelennek” minősül‑e.
71.      Ebből az következik, hogy amikor azon kereskedelmi gyakorlatot értékelik, amelynek során a kereskedő nemcsak két termék keresztértékesítését végzi, hanem olyan módon tájékoztatja a vásárlóit, hogy ők azt hiszik, a két terméket szükségszerűen együtt kell megvásárolniuk, az illetékes nemzeti hatóságoknak figyelembe kell venniük e tényt. Összekapcsolva az előző szakaszban vázolt elemekkel, úgy vélem, hogy ennek a ténynek különös jelentőséget kell tulajdonítani egy olyan helyzetben, amikor az „átlagfogyasztó” alatt (például a termékek által érintett terület összetett jellegéhez vagy a termékek megvásárlásának időpontjában a fogyasztóra nehezedő gazdasági nyomáshoz kapcsolódó okokból) „korlátozott racionalitással” rendelkező személyt kell érteni, aki a megfelelő információk beszerzése nélkül cselekszik, vagy nem képes észszerűen feldolgozni a rendelkezésére bocsátott információkat (beleértve a kereskedő által elé tárt információkat is).
C.      A kérdést előterjesztő bíróságnak a bizonyítási teher tekintetében fennálló kétségei (ötödik kérdés)
72.      Az ötödik kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy hogyan kell választ adnia a Compass Banca azon állítására, amely szerint az AGCM azon megállapítása, hogy kereskedelmi gyakorlata pusztán azon az alapon „agresszív”, hogy az két termék keresztértékesítését jelenti, azt eredményezi, hogy a bizonyítási teher az AGCM‑ről átszáll a Compass Bancára, ami indokolatlan és elfogadhatatlan.
73.      Véleményem szerint az ötödik kérdésre nem nehéz válaszolni. A második kérdésre adott válaszomban ugyanis már kifejtettem, hogy valamely kereskedelmi gyakorlat nem tekinthető a 2005/29 irányelv értelmében önmagában „agresszívnek”, és nem tiltható meg pusztán azért, mert két termék keresztértékesítéséről van szó. Ehelyett a nemzeti illetékes hatóságoknak az említett irányelv 8. és 9. cikkében foglalt követelmények fényében kell elemezniük az ilyen gyakorlat „agresszív” jellegét (azaz a gyakorlatokat „egyesével”, minden gyakorlatot „ténybeli összefüggésében” vizsgálva, „figyelembe véve valamennyi jellemzőjét és körülményét”).
74.      Egyértelmű számomra, hogy egy ilyen helyzetben a kereskedőnek nem kell elfogadhatatlan (fordított) bizonyítási teherrel szembenéznie. Valójában a bizonyítási teher egyáltalán nem száll át a kereskedőre, mivel az illetékes nemzeti hatóságok feladata a szóban forgó kereskedelmi gyakorlat „agresszív” és ezért „tisztességtelen” jellegének megállapítása. Megjegyzem, hogy a Europe Assistance Italia, a Bizottság és az olasz kormány is osztja ezt az álláspontot.
D.      Az illetékes nemzeti hatóságok arra vonatkozó lehetősége, hogy a keresztértékesítésben szereplő termékek esetében a szerződések aláírása között hét napos időintervallumot írjanak elő (harmadik kérdés)
75.      Az előző szakaszokban megállapítottam, hogy a két termék keresztértékesítésének kereskedelmi gyakorlata nem tekinthető a 2005/29 irányelv 8. és 9. cikke értelmében önmagában „agresszívnek”, és hogy ugyanez igaz az olyan kereskedelmi gyakorlatra is, amelyben a kereskedő nemcsak két termék keresztértékesítését végzi, hanem olyan módon tájékoztatja a vásárlóit, hogy ők azt hiszik, a két terméket szükségszerűen együtt kell megvásárolniuk.
76.      Ez azonban nem jelenti azt, hogy az ilyen gyakorlatok az említett rendelkezések értelmében soha nem tekinthetők „agresszívnek”. Minden attól függ, hogy a szóban forgó kereskedelmi gyakorlat „ténybeli összefüggésében – figyelembe véve valamennyi jellemzőjét és körülményét – olyan, amely „zaklatás, kényszerítés – ideértve a fizikai erőszak alkalmazását is –, illetve nem megengedett befolyásolás útján ténylegesen vagy valószínűsíthetően jelentősen korlátozza az átlagfogyasztónak a termékkel kapcsolatos választási szabadságát vagy magatartását, s ezáltal ténylegesen vagy valószínűsíthetően az átlagfogyasztót olyan ügyleti döntés meghozatalára készteti, amelyet egyébként nem hozott volna”.
77.      A harmadik kérdés abból indul ki, hogy a Compass Banca által alkalmazott kereskedelmi gyakorlat – amely két termék keresztértékesítését jelenti – az alábbi elemekre tekintettel „agresszív”: i. az a tény, hogy a finanszírozást kérő személy azért kér finanszírozást, mert rászorul; ii. a Compass Banca által az ügyfelei általi aláírásra átadott szerződések összetett jellege; iii. a személyi kölcsönre irányuló szerződésre és a biztosítási szerződésre vonatkozó ajánlatok egyidejűsége; és iv. az ajánlatok elfogadására biztosított rövid idő.
78.      Egyetértek a kérdést előterjesztő bírósággal abban, hogy ezek a különböző elemek (valamint az a tény, hogy a Compass Banca – értelmezésem szerint – az ügyfeleknek olyan módon nyújtja vagy olyan „keretben tálalja” az információkat, hogy ők elhiszik, hogy nincs más választásuk, mint elfogadni a biztosítási szerződést a kölcsönszerződéssel együtt) relevánsak a 2005/29 irányelv 9. cikke értelmében vett „nem megengedett befolyásolás” bizonyítása szempontjából.
79.      Az e rendelkezésben felsorolt elemek között szerepel ugyanis a gyakorlat „időzítése, helye, jellege és alkalmazásának időtartama”, valamint „bármely, a kereskedő által ismert konkrét szerencsétlenség […] kihasználása, amelyet a kereskedő a fogyasztó termékkel kapcsolatos döntésének befolyásolása céljából tesz”. Véleményem szerint olyan helyzetben, mint amilyen az alapeljárásban szerepel, ez utóbbi elem magában foglalhatja azt a tényt, hogy a kereskedő olyan magánélettel (például az egészségi állapotával) kapcsolatos eseményeket említ a fogyasztónak, amelyek – ha bekövetkeznek – befolyásolhatják a fogyasztónak a kereskedővel kötött kölcsönszerződésben foglalt kölcsön visszafizetésére való képességét.
80.      Azon kérdést illetően, hogy ezek az elemek elegendőek‑e annak megállapításához, hogy a Compass Banca által alkalmazott gyakorlat nemcsak a 2005/29 irányelv 9. cikke értelmében vett „nem megengedett befolyásolást” alkalmaz, hanem „ténylegesen vagy valószínűsíthetően jelentősen korlátozza az átlagfogyasztónak a termékkel kapcsolatos választási szabadságát vagy magatartását”, ezáltal arra késztetve őt, hogy olyan ügyleti döntést hozzon, amelyet „egyébként nem hozott volna meg” (a 2005/29 irányelv 8. cikkében foglalt követelmények szerint), úgy vélem, hogy az e kérdésre adandó válasz attól függ, hogy e gyakorlat mutat‑e egyéb sajátosságokat, és hogy fennállnak‑e egyéb releváns körülmények, amelyek vagy enyhítik, vagy éppen ellenkezőleg, súlyosbítják az említett elemeknek az „átlagfogyasztó választási szabadságára vagy magatartására” gyakorolt hatását. A kérdést előterjesztő bíróság feladata ennek megítélése.
81.      A fentiek alapján úgy értelmezem, hogy a harmadik kérdés lényegében azokra az intézkedésekre vonatkozik, amelyeket egy olyan nemzeti hatóság, mint az AGCM hozhat olyan helyzetben, amikor arra a következtetésre jut, hogy a Compass Banca által alkalmazotthoz hasonló kereskedelmi gyakorlat megfelel ezeknek a követelményeknek. Ilyen körülmények között előírhat‑e egy ilyen hatóság egy, a két termékre vonatkozó szerződés aláírása közötti hét napos időintervallumot?
82.      Véleményem szerint az e kérdésre adandó válasz szintén nyilvánvaló az előző szakaszokban vázolt összes elem fényében.
83.      A 2005/29 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése egyértelműen kimondja, hogy „tilos tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokat alkalmazni”. Nem látom semmilyen okát annak, hogy – ha a két termék keresztértékesítésének gyakorlata az összes sajátosságát és a releváns körülményeket figyelembe véve „agresszív” és ezért „tisztességtelen” az említett irányelv értelmében – miért ne lehetne ezt a tilalmat annak előírásával megvalósítani, hogy a két szerződés aláírását egy hét napos időintervallumnak kell elválasztania egymástól annak biztosítása érdekében, hogy a két értékesítésre ténylegesen különböző, egymástól észszerűen távol eső időpontokban kerüljön sor.
E.      Annak következménye, hogy a termékek pénzügyi és biztosítási termékek (negyedik kérdés)
84.      A negyedik kérdés ahhoz kapcsolódik, hogy a Compass Banca által az alapeljárásban keresztértékesítés tárgyát képező termékek részben biztosítási termékekből állnak. A kérdést előterjesztő bíróság annak tisztázását kéri, hogy az említett termékek jellegére tekintettel a 2005/29 irányelv alapján az AGCM továbbra is előírhat‑e hét napos időintervallumot az e társaság által kínált kölcsönszerződés és biztosítási szerződés aláírása között. Megjegyzi, hogy a 2016/97/EK irányelv 24. cikke a más termékekkel együtti keresztértékesítés tárgyát képező biztosítási termékek „értékesítői”(40) részére különös kötelezettségeket ír elő.(41) Az említett bíróság lényegében arra vár választ, hogy megállapítható‑e összeütközés e rendelkezés és a 2005/29 irányelv között.
85.      Megjegyzem, hogy a negyedik kérdésben és az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben a kérdést előterjesztő bíróság csak a 2016/97 irányelv 24. cikkének (3) és (7) bekezdését említi. E kérdés elemzése során azonban én a 24. cikket teljes egészében vizsgálom.
86.      Azon kérdést illetően, hogy megállapítható‑e összeütközés a 2005/29 irányelv és e rendelkezés között, először is megjegyzem, hogy a 2005/29 irányelv 3. cikkének (4) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[a]z ezen irányelv és a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok különös vonatkozásait szabályozó egyéb közösségi szabályok közötti összeütközés esetén az utóbbiak az irányadók, és e különös vonatkozások tekintetében azokat kell alkalmazni”.(42)
87.      Másodszor emlékeztetek arra, hogy a Bíróság már kifejtette, hogy az e rendelkezésben foglalt „összeütközés” fogalma „a hivatkozott rendelkezések közötti olyan kapcsolatot jelez, amely túlmutat a puszta eltérésen vagy az egyszerű különbségen, és olyan eltérésről van szó, amelyet lehetetlen áthidalni olyan integráló képlet segítségével, amely a két valóság együttélését lehetővé tenné, anélkül hogy eltérőkként azokat ellensúlyozni kellene”. Azt is kimondta, hogy „a 2005/29 irányelv 3. cikkének (4) bekezdésében szereplőhöz hasonló összeütközés csak akkor áll fenn, ha a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok különös vonatkozásainak szabályozása során [ezen] irányelvtől eltérő rendelkezések bármilyen mozgástér nélkül olyan kötelezettségeket írnak elő a kereskedőkkel szemben, amelyek a 2005/29 irányelvben megállapított kötelezettségekkel nem egyeztethetők össze”.(43)
88.      Harmadszor, a Compass Bancához hasonlóan én is úgy értelmezem, hogy a 2016/97 irányelv 24. cikke két esetben ró kötelezettségeket a „biztosításértékesítőkre”. Az első helyzet az, amikor egy „biztosítási terméket” „– csomagban vagy ugyanazon megállapodás részeként – olyan kiegészítő termékkel vagy szolgáltatással együtt kínálnak, amely nem biztosítás”.(44) Az erre a helyzetre vonatkozó alrendelkezések a következők:
–        a biztosításértékesítő tájékoztatja az ügyfelet arról, hogy van‑e lehetőség a csomag vagy megállapodás különböző elemeinek külön történő megvásárlására, és amennyiben igen, megfelelő leírást nyújt a megállapodás vagy csomag különböző elemeiről, valamint külön igazolást nyújt az egyes elemek költségeiről és díjairól (a 24. cikk (1) bekezdése);
–        a biztosításértékesítők meghatározzák az ügyfélnek a teljes csomag vagy ugyanazon megállapodás részét képező biztosítási termékkel összefüggő igényeit és szükségleteit (a 24. cikk (6) bekezdése); és
–        a tagállamok további, szigorúbb rendelkezéseket tarthatnak fenn vagy fogadhatnak el, vagy eseti alapon közbeléphetnek annak megakadályozása érdekében, hogy biztosítási termékeket csomag vagy ugyanazon megállapodás részeként olyan kiegészítő szolgáltatással vagy termékkel együtt értékesítsenek, amely nem biztosítás, amennyiben kimutatható, hogy ez a gyakorlat hátrányos a fogyasztókra nézve (a 24. cikk (7) bekezdése).
89.      Az általam említett három alrendelkezés közül csak az utolsó (a 24. cikk (7) bekezdése) tűnik számomra a 2005/29 irányelv rendelkezéseivel esetlegesen összeegyeztethetetlennek. Amint ugyanis azt az előző szakaszban kifejtettem, ezt az irányelvet úgy kell értelmezni, hogy ha valamely kereskedelmi gyakorlat nem szerepel kifejezetten az irányelv I. mellékletében, nem tiltható meg azon az alapon, hogy az önmagában „tisztességtelen” (azaz minden körülmények között „tisztességtelen”).
90.      Ez alapján úgy vélem, hogy a 24. cikk (7) bekezdése nem követeli meg, sőt nem is engedélyezi a tagállamok számára, hogy ilyen általános tilalmat vezessenek be. Az említett rendelkezés ugyanis csupán arról rendelkezik, hogy a biztosítási termékek és kiegészítő termékek vagy szolgáltatások keresztértékesítését a tagállamok „eseti alapon” „megtilthatják”, amennyiben kimutatható, hogy ez a gyakorlat hátrányos a fogyasztókra nézve.
91.      Hozzátenném, hogy véleményem szerint ezt a szigorú értelmezést támasztja alá a 2016/97 irányelv (53) preambulumbekezdése, amely szerint „[a] keresztértékesítés Unió‑szerte a biztosításértékesítők által gyakran alkalmazott stratégia”, és elismeri, hogy míg e gyakorlat „olyan gyakorlatot is jelenthet, amely során az ügyfelek érdekeit nem veszik megfelelően figyelembe”, egyúttal „előnyökkel járhat az ügyfelek szempontjából”.
92.      Mindenesetre a 2016/97 irányelv 24. cikkének (7) bekezdése csak akkor alkalmazható, ha i. a biztosítási termék „fő” vagy „elsődleges” terméknek tekinthető, és a másik termék vagy szolgáltatás „kiegészítő” vagy „járulékos”; és ii. mindkét terméket „csomag vagy ugyanazon megállapodás részeként” kínálják. A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a Compass Banca által kínált termékek megfelelnek‑e ezeknek a követelményeknek. Az ügy irataiban szereplő elemek fényében azonban kétségeim vannak afelől, hogy az e társaság által az ügyfeleinek kínált személyi kölcsön „járulékosnak” tekinthető ahhoz a biztosítási kötvényhez képest, amelynek együttes megvásárlását kínálja. Ha valami, akkor éppen az ellenkezője tűnik számomra közelebb az igazsághoz, mivel a Compass Banca kereskedelmi gyakorlatának lényege, hogy biztosítási kötvényt ad el olyan ügyfelek részére, akiknek már folyamatban van ugyanezen társasággal a szerződéskötésük személyi kölcsön nyújtására vonatkozóan.
93.      A 2016/97 irányelv 24. cikkében felsorolt kötelezettségek második csoportja akkor alkalmazandó, amikor „a biztosítási termék egy csomag vagy ugyanazon megállapodás részeként olyan áru vagy szolgáltatás kiegészítője, amely nem biztosítás” (ez az a forgatókönyv, amely, amint azt az imént kifejtettem, jobban illik az alapeljárásban szereplő tényálláshoz). A vonatkozó alrendelkezések a következők:
–        a biztosításértékesítő felkínálja az ügyfélnek az áru vagy szolgáltatás külön történő megvásárlásának lehetőségét (kivéve, ha az az áru vagy szolgáltatás, amelyhez a biztosítási termék kapcsolódik, bizonyos egyéb irányelvek különös rendelkezéseinek hatálya alá tartozik) (a 24. cikk (3) bekezdése);
–        biztosításértékesítők meghatározzák az ügyfélnek a teljes csomag vagy ugyanazon megállapodás részét képező biztosítási termékkel összefüggő igényeit és szükségleteit (a 24. cikk (6) bekezdése).
94.      Továbbra sem látok semmiféle összeegyeztethetetlenséget az említett alrendelkezésekben foglalt kötelezettségek és a 2005/29 irányelvben foglalt szabályok között. Különösen úgy vélem, hogy a 2016/97 irányelv 24. cikkének (3) bekezdése nem követeli meg az illetékes nemzeti hatóságoktól, hogy a 2005/29 irányelvben előírtaknál tovább menjenek, például annak kimondásával, hogy általánosságban meg kell tiltaniuk a más termékeket vagy szolgáltatásokat (beleértve a pénzügyi termékeket is) kiegészítő biztosítási termékek keresztértékesítését. E rendelkezés ugyanis csupán azt írja elő, hogy amennyiben az ilyen termékeknek és/vagy szolgáltatásoknak az ügyfelek részére történő „keresztértékesítésére” kerül sor, az ügyfeleknek lehetőségük van arra is, hogy azokat külön is megvásárolják.
95.      E rendelkezés arra sem kötelezi e hatóságokat, hogy kevesebbet tegyenek, mint amire a 2005/29 irányelv alapján jogosultak. Konkrétan úgy vélem, hogy a 2016/97 irányelv 24. cikkének (3) bekezdésével nem ellentétes, ha az olyan illetékes nemzeti hatóság, mint az AGCM hét napos időintervallumot ír elő az ugyanazon gazdasági szereplő által együttesen kínált, személyi kölcsönre, illetve biztosítási kötvényre vonatkozó két szerződés aláírása között, mivel az ilyen gyakorlat „ténybeli összefüggésében – figyelembe véve valamennyi jellemzőjét és körülményét –” a 2005/29 irányelv 8. és 9. cikke értelmében „agresszívnek”, következésképpen pedig „tisztességtelennek” bizonyul.
96.      E körülmények között azt javaslom a Bíróságnak, hogy a negyedik kérdésre azt a választ adja, hogy nem áll fenn összeütközés a 2005/29 irányelv rendelkezései és a 2016/97/EK irányelv 24. cikkének rendelkezései között. Ez utóbbi rendelkezés nem követeli meg az illetékes nemzeti hatóságoktól, hogy túllépjenek azon, amit a 2005/29 irányelv megkövetel, például a személyi kölcsön és a biztosítási kötvény keresztértékesítéséből álló kereskedelmi gyakorlat általános tiltásával. Azt sem zárja ki, hogy az említett hatóságok hét napos időintervallumot írjanak elő az említett termékekre vonatkozó két szerződés aláírása között, ha a szóban forgó kereskedelmi gyakorlat „ténybeli összefüggésében – figyelembe véve valamennyi jellemzőjét és körülményét –” a 2005/29 irányelv 8. és 9. cikke értelmében „agresszívnek”, következésképpen pedig „tisztességtelennek” bizonyul.
97.      Ezt a szakaszt azzal fejezem be, hogy néhány szót szólok arról, hogy a Compass Banca által az ügyfeleinek keresztértékesített termékek nemcsak a 2016/97 irányelv értelmében vett „biztosítási termékek”, hanem pénzügyi termékek is. A vonatkozó rendelkezés e tekintetben a 2005/29 irányelv 3. cikkének (9) bekezdése. E rendelkezés kimondja, hogy „[a] 2002/65/EK irányelvben[(45)] meghatározott »pénzügyi szolgáltatásokra« […] vonatkozóan a tagállamok megállapíthatnak olyan követelményeket, amelyek megszorítóbbak vagy szigorúbbak a [2005/29] irányelvnél az általa közelített területen”. A 2002/65 irányelv 2. cikkének b) pontja szerint a „pénzügyi szolgáltatás” „bármely banki, hitel‑, biztosítási, magán‑nyugdíjpénztári, befektetési vagy fizetéssel kapcsolatos szolgáltatás”. Ezek a szolgáltatások magukban foglalják a személyi kölcsön és a biztosítási kötvény értékesítését is, mint amilyeneket a Compass Banca kínál ügyfeleinek.
98.      Ezekből az elemekből arra következtetek, hogy ha az olasz jogalkotó az említett irányelv 3. cikkének (9) bekezdésében foglalt lex specialis szabályra hivatkozva úgy döntött volna, hogy olyan intézkedést fogad el, amely szerint a személyi kölcsön és a biztosítási kötvény keresztértékesítése általánosan tilos (amely tényezőt a kérdést előterjesztő bíróságnak kell ellenőriznie), egy ilyen intézkedés összeegyeztethető lett volna ezzel a jogi aktussal.
99.      Megjegyzem, hogy a Compass Banca és az Europe Assistance Italia azonban azzal érvel, hogy az olasz jogalkotó nem fogadott el ilyen intézkedést.(46) Ennek alapján úgy tűnik számomra, hogy a 2005/29 irányelv 3. cikkének (9) bekezdése tehát nem befolyásolja az előző szakaszokban levont következtetéseimet.
V.      Végkövetkeztetés
100. A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Consiglio di Stato (államtanács, Olaszország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
1.      A belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2005. május 11‑i 2005/29/EK európai parlament és tanácsi irányelvet („Irányelv a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról”)
úgy kell értelmezni, hogy az „átlagfogyasztó” nem szükségszerűen olyan észszerűen eljáró egyén, aki proaktívan szerzi be a releváns információkat, észszerűen dolgozza fel a megkapott információkat, és így képes tájékozott döntéseket hozni. Míg bizonyos helyzetekben az „átlagfogyasztó” lehet olyan személy, aki képes észszerűen eljárni és tájékozott döntést hozni, a fogalom elég rugalmas ahhoz, hogy más helyzetekben „korlátozott racionalitással” rendelkező egyénnek tekintsék, aki a megfelelő információk beszerzése nélkül cselekszik, vagy nem képes észszerűen feldolgozni a rendelkezésére bocsátott információkat (beleértve a kereskedő által elé tárt információkat is).
2.      Az említett irányelv 8. és 9. cikkét
úgy kell értelmezni, hogy az a kereskedelmi gyakorlat, amelynek során a kereskedő nemcsak két termék keresztértékesítését végzi, hanem olyan módon tájékoztatja a vásárlóit, hogy ők azt hiszik, a két terméket szükségszerűen együtt kell megvásárolniuk, e rendelkezések értelmében nem önmagában „agresszív”. A tagállamok illetékes hatóságainak az ilyen kereskedelmi gyakorlatot „annak ténybeli összefüggésében, valamennyi jellemzőjét és körülményét figyelembe véve” kell értékelniük annak megállapítása érdekében, hogy az megfelel‑e az említett rendelkezésekben foglalt követelményeknek. A bizonyítási teher nem száll át a kereskedőre. Ha azonban ezen értékelés végén e hatóságok arra a következtetésre jutnak, hogy a kereskedelmi gyakorlat e rendelkezések értelmében „agresszív”, meg kell tiltaniuk azt. E tekintetben előírhatják például, hogy a két termékre vonatkozó szerződések aláírását hét napos időintervallumnak kell elválasztania egymástól. Továbbá, ha a két termék „pénzügyi szolgáltatásokhoz” kapcsolódik, a tagállamok az említett irányelv 3. cikkének (9) bekezdésében foglalt lex specialis szabály alkalmazásával olyan szabályokat fogadhatnak el, amelyek értelmében e termékek keresztértékesítése tilos.
3.      A biztosítási értékesítésről szóló, 2016. január 20‑i (EU) 2016/97 európai parlamenti és tanácsi irányelv 24. cikkét
úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes, ha valamely tagállam illetékes hatósága hét napos időintervallumot ír elő az ugyanazon gazdasági szereplő által együttesen kínált, személyi kölcsönre, illetve biztosítási kötvényre vonatkozó két szerződés aláírása között, mivel az ilyen gyakorlat „ténybeli összefüggésében – figyelembe véve valamennyi jellemzőjét és körülményét – a 2005/29 irányelv értelmében „agresszívnek”, következésképpen pedig „tisztességtelennek” bizonyul.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      Carrère, E., D’autres vies que la mienne, Folio, 2010, 194–195. o. (szabad fordítás). Ebben a regényben a szerző annak a francia bírónak az életútját meséli el, aki a 2002. november 21‑i Cofidis ítélethez (C‑473/00, EU:C:2002:705) vezető előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesztette elő, amely a fogyasztói szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek kérdését érintette.
3      A belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2005. május 11‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv („Irányelv a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról”) (HL 2005. L 149., 22. o.).
4      Lásd az említett irányelv (7) preambulumbekezdését.
5      Lásd többek között a 2005/29 irányelv (11), (23) és (24) preambulumbekezdését, valamint 1. cikkét.
6      Lásd a 2005/29 irányelv 5. cikkét.
7      A 2005/29 irányelv 2. cikkének b) pontja úgy határozza meg a kereskedő fogalmát, mint „az a természetes vagy jogi személy, aki illetve amely az ezen irányelv szabályozási körébe tartozó kereskedelmi gyakorlatok során kereskedelmi, ipari, kézműipari vagy szakmai tevékenységével összefüggő célok érdekében jár el, valamint aki a kereskedő nevében vagy javára jár el”.
8      A biztosítási értékesítésről szóló, 2016. január 20‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2016. L 26., 19. o.).
9      A 2005/29 irányelv 5. cikkének (2) bekezdése értelmében valamely kereskedelmi gyakorlat csakis e kettős feltétellel minősülhet tisztességtelennek (lásd e tekintetben: 2016. szeptember 7‑i Deroo‑Blanquart ítélet, C‑310/15, EU:C:2016:633, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
10      Hozzáteszem, hogy a 2005/29 irányelv 2. cikkének a) pontja szerinti fogalommeghatározás alapján „fogyasztó” „az a természetes személy, aki az [említett] irányelv szabályozási körébe tartozó kereskedelmi gyakorlatok során kereskedelmi, ipari, kézműipari vagy szakmai tevékenységén kívül eső célok érdekében jár el”.
11      Lásd: Siciliani, P., Riefa, C. és Gamper H., Consumer theories of Harm: An Economic Approach to Consumer Law Enforcement and Policy Making, 1. kiadás, Hart Publishing, 2019, 25. o.
12      Lobel, O., „A Behavioural law and economics perspective: Between methodology and ideology when behavioural sciences meet law”, in van Gestel, R., Micklitz, H.-W. és Rubin, E.L., Rethinking Legal Scholarship: A Transatlantic Dialogue, Cambridge University Press, 2017, 476. o.
13      Lásd: Wheeler, G., „Bounded rationality”, in Zalta, E.N. (szerk.), The Stanford Encyclopedia of Philosophy, 2020, elérhető itt: https://plato.stanford.edu/archives/fall2020/entries/bounded-rationality/.
14      Lásd van Boom, W. és Garde, A., „The European Unfair Commercial Practices Directive: Impact, Enforcement Strategies and National Legal Systems, 1. kiadás, Routledge, 2014, 6. o.
15      Lásd: Siciliani P. Riefa, C. és Gamper, H. (lásd a fenti 11. lábjegyzetet), 21. o.
16      Lásd például: van Boom, W. és Garde, A., The European Unfair Commercial Practices Directive: Impact, Enforcement Strategies and National Legal Systems, 1. kiadás, Routledge, 2014, (fenti 14. lábjegyzet) 6. o.
17      Lásd: 2020. június 4‑i Kancelaria Medius ítélet (C‑495/19, EU:C:2020:431, 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
18      A Bizottság közleménye – Iránymutatás a 2005/29 irányelv értelmezéséhez és alkalmazásához (HL 2021. C 526., 1. o.).
19      Lásd: Medina főtanácsnok Caixabank és társai (Az átláthatóság közérdekű kereset keretében végzendő felülvizsgálata) ügyre vonatkozó indítványa (C‑450/22, EU:C:2024:64, 46. pont).
20      Lásd: 2000. január 13‑i Estée Lauder ítélet (C‑220/98, EU:C:2000:8, 27–31. pont).
21      Hogy egy kissé „mókás” példát említsek, a Bíróság kifejezetten megállapította, hogy a 2005/29 irányelvben használt „átlagfogyasztó” mint viszonyítási alap a félrevezetésnek vagy megtévesztésnek az energiával kapcsolatos termékek energia‑ és egyéb erőforrás‑fogyasztásának címkézéssel és szabványos termékismertetővel történő jelöléséről szóló, 2010. május 19‑i 2010/30/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2010. L 153., 1. o.). 3. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti kockázatának értékelése keretében is alkalmazandó (lásd: 2018. július 25‑i Dyson ítélet, C‑632/16, EU:C:2018:599, 56. pont).
22      A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i tanácsi irányelv (HL 1993. L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.).
23      Lásd e tekintetben: 2023. szeptember 21‑i mBank (Jogellenes szerződési feltételek lengyel nyilvántartása) ítélet (C‑139/22, EU:C:2023:692, 66. pont).
24      Lásd a fenti 18. lábjegyzetet.
25      A Bíróság például megállapította, hogy a fogyasztó arról való tájékoztatása, hogy egy nyereményt megnyert, kihasználja a lélektani hatást, és a fogyasztót olyan döntés meghozatalára ösztönzi, amely nem mindig észszerű (lásd a 2012. október 18‑i Purely Creative és társai ítélet, C‑428/11, EU:C:2012:651, 38. pont).
26      Lásd: 2016. szeptember 7‑i ítélet (C‑310/15, EU:C:2016:633, 36. pont).
27      Uo., 37. pont. A Bíróság által e tekintetben említett egyéb körülmények között szerepelt az a tény, hogy a kapcsolt ajánlat megfelel a fogyasztók jelentős része elvárásainak, valamint a fogyasztó elfogadhatta ezen ajánlat összes elemét, vagy elállhatott az adásvételtől.
28      Kiemelés tőlem.
29      Hozzáteszem, hogy az említett irányelv (13) preambulumbekezdése szerint a „megtévesztő” és az „agresszív” kereskedelmi gyakorlat „a legszélesebb körben elterjedt kétféle kereskedelmi gyakorlat” (kiemelés tőlem).
30      A 2005/29 irányelv 6. és 7. cikke ugyanis a „megtévesztő gyakorlatokra” vonatkozik.
31      Lásd: 2016. szeptember 7‑i Deroo‑Blanquart ítélet (C‑310/15, EU:C:2016:633, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
32      Az előző lábjegyzetben hivatkozott ítéletben a Bíróság a „kombinált ajánlat” kifejezést valójában egy olyan kereskedelmi gyakorlat megjelölésére használta, amely előre telepített szoftverekkel rendelkező számítógépnek a fogyasztó számára fennálló azon lehetőség nélkül történő értékesítésében áll, hogy előre telepített szoftverek nélküli ugyanolyan számítógéptípust szerezzen be.
33      Lásd e tekintetben ismét: 2016. szeptember 7‑i Deroo‑Blanquart ítélet (C‑310/15, EU:C:2016:633, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
34      Lásd ebben az értelemben: 2019. június 12‑i Orange Polska ítélet (C‑628/17, EU:C:2019:480, 30. pont).
35      Lásd e tekintetben a 2005/29 irányelv (16) preambulumbekezdését is, amely szerint „agresszív” kereskedelmi gyakorlatnak minősül „a zaklatást, kényszerítést – ideértve a fizikai erőszakot – alkalmazó gyakorlat és a nem megengedett befolyásolás”.
36      Lásd e tekintetben: 2016. szeptember 7‑i Deroo‑Blanquart ítélet (C‑310/15, EU:C:2016:633, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még ebben az értelemben: 2013. január 17‑i Köck ítélet (C‑206/11, EU:C:2013:14, 50. pont), amelyben a Bíróság lényegében arra a következtetésre jutott, hogy amennyiben valamely kereskedelmi gyakorlat nem tartozik a 2005/29 irányelv I. mellékletének hatálya alá, az illetékes nemzeti hatóságnak magának kell elvégeznie annak tisztességtelenségének értékelését az említett irányelv 5–9. cikkében foglalt kritériumokra tekintettel, és nem tilthatja meg általánosságban az ilyen gyakorlatot; 2019. június 12‑i Orange Polska ítélet (C‑628/17, EU:C:2019:480, 25. pont).
37      Lásd: 2017. október 19‑i Europamur Alimentación ítélet (C‑295/16, EU:C:2017:782, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
38      2019. június 12‑i ítélet (C‑628/17, EU:C:2019:480, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
39      Uo., 46–49. pont.
40      A „biztosításértékesítő” a 2016/97 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 8. pontja szerint „bármely biztosításközvetítő, kiegészítő biztosításközvetítői tevékenységet végző személy vagy biztosító”.
41      E tekintetben megjegyzem, hogy a 2016/97 irányelv – amint azt a (7) preambulumbekezdés is jelzi – „a biztosítási termék értékesítésének valamennyi formájára” alkalmazandó (lásd e tekintetben: 2022. szeptember 29‑i TC Medical Air Ambulance Agency ítélet, C‑633/20, EU:C:2022:733, 48. pont). Ebben az összefüggésben az említett jogi aktus 24. cikke pontosabban az ilyen termékek más termékekkel való keresztértékesítésére vonatkozik.
42      Ezenfelül a 2005/29 irányelv (10) preambulumbekezdése kimondja, hogy ez a jogi aktus „biztosítja a fogyasztók védelmét abban az esetben, ha közösségi szinten nincs külön ágazati jogszabály”, és ennek megfelelően „kiegészíti a fogyasztók gazdasági érdekeit sértő kereskedelmi gyakorlatokra alkalmazandó közösségi vívmányokat”.
43      Lásd: 2018. szeptember 1‑jei Wind Tre és Vodafone Italia ítélet (C‑54/17 és C‑55/17, EU:C:2010:710, 60. és 61. pont).
44      Kiemelés tőlem.
45      A fogyasztói pénzügyi szolgáltatások távértékesítéssel történő forgalmazásáról, valamint a 90/619/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK irányelv és a 98/27/EK irányelv módosításáról szóló, 2002. szeptember 23‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2002. L 271., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 4. kötet, 321. o.).
46      E tekintetben megjegyzem, hogy a Compass Banca és az Europe Assistance Italia azt állítják, hogy az olasz jogalkotó a 2005/29 irányelv 3. cikkének (9) bekezdését csak arra használta, hogy bizonyos kötelezettségeket írjon elő az ilyen gyakorlatot folytató „kereskedőkre” (többek között előírja, hogy a fogyasztót bizonyos információkkal kell ellátni, és hogy ez utóbbi részére biztosítani kell a termékek külön–külön történő megvásárlásának lehetőségét is).