62003CC0515_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. Jelen előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés olyan, harmadik országba szállított árura vonatkozik, amelyre a vámokat és a behozatali vámot kifizették, és amelyet – az említett költségek visszatérítését követő – visszafordíthatatlan feldolgozás után rövid idővel újrabehoztak a Közösségbe; a kérdéssel arra keresünk választ, hogy ténylegesen a 3665/87/EGK rendelet(2) 17. cikkének (3) bekezdése értelmében vett, harmadik országba irányuló „importról” volt‑e szó, és hogy ez alapot adhatott‑e az export-visszatérítésre.
2. A legutóbbi hasonló vonatkozású ítélet 2000. október 17‑én született a Roquette Frères ügyben(3) . Ez az ítélet azonban – az alább kifejtettek értelmében – a jelen ügyre nem alkalmazható.
II – Az alapügy tényállása és az alapeljárás
3. Az alapeljárás alperese, az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalapból (EMOGA) teljesített kifizetések lebonyolításával megbízott németországi szervezet, a Hauptzollamt Hamburg-Jonas, 1996. február 1‑jei határozatával helyt adott az alapeljárás felperese, a húskészítmények előállításávak foglalkozó Eichsfelder Schlachtbetrieb GmbH (a továbbiakban: Eichsfelder) társaság kérelmének, amely 20 135 kg kicsontozott marhahúsnak az akkoriban harmadik országnak számító Lengyelországba történő szállítása alapján 36 653,23 DEM összegű (ez 18 740,50 eurónak felel meg) differenciált export-visszatérítésre vonatkozott.
4. A felperes a 3665/87 rendelet 16. cikke (1) bekezdésének és 18. cikke (1) bekezdése a) pontjának megfelelően az árunak a rendeltetése szerinti országban történt szabad forgalomba bocsátásának bizonyítékaként bemutatta az 1995. december 30‑i vámokmány hiteles másolatát, amely tanúsítja, hogy az exportált húst korábban értékesítette, a cottbusi (Németország) székhelyű Appelt GmbH társaság számára.
5. A Zollfahndungsamt Hannover – mint illetékes felügyeleti szerv – által lefolytatott vizsgálat az alábbi tényeket állapította meg:
Lengyelországban a marhahúst úgy dolgozták fel roláddá, hogy a hússzeleteket egy-két szalonnaszelettel, hagymával, ecetes uborkával és mustárral főzték össze. Az így elkészített roládokat az Appelt GmbH és két lengyel üzlettársa által 1995. október 3‑án megkötött szerződés alapján újrabehozták Németországba, és a Közösségbe történő import alkalmával nem preferenciális vám került megfizetésre.
E szerződés 6. cikkének (3) bekezdése értelmében 1996. február 7‑én az említett üzlettársak egyike az áru értékesítéséről szóló igazolás és a vonatkozó exportokmány csatolása mellett kérte a kifizetett vám visszatérítését.
A toruńi (Lengyelország) vámhivatal visszatérítette a behozatali vámot.
6. 1999. október 27‑én a Hauptzollamt a korábban jóváhagyott export-visszatérítés visszafizetését követelte arra hivatkozva, hogy a lengyel rendészeti hatóságok által lefolytatott vizsgálat tanúsága szerint a jelen eljárás tárgyát képező árut a fent hivatkozott szerződésben meghatározott feldolgozás megtörténte után Németországba szállították.
7. E határozat ellen a felperes az 1999. november 19‑i levelében panasszal élt, amelyet – mint megalapozatlant – 2002. október 21‑i határozatával a Hauptzollamt elutasított.
8. Az alapeljárást megindító kereset, amelyet 2002. november 26‑án nyújtottak be a kérdést előterjesztő bírósághoz, a Hauptzollamt ezen határozata ellen irányul.
III – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
9. A fentiekre figyelemmel a Finanzgericht Hamburg felfüggesztette a megkezdett eljárást, és az EK 234. cikk harmadik bekezdése alapján előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Az 1384/95/EK rendelettel módosított 3665/87/EGK rendelet 17. cikkének (3) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy annak értelmében a termék importáltnak tekinthető, ha a harmadik országbeli szabad forgalomba bocsátás alakiságainak elvégzését követően a 2913/92/EK rendelet 24. cikke szerinti lényeges feldolgozáson vagy megmunkáláson esik át, majd ezt követően vámvisszatérítés, illetve a nem preferenciális behozatali vámok megfizetése mellett újraexportálják a Közösségbe?”
IV – A vontakozó közösségi jog
10. A 3665/87 rendelet 5. cikkének (1) bekezdése szerint:
„Azon felül, hogy a termék ténylegesen elhagyta a Közösség vámterületét, a differenciált vagy nem differenciált visszatérítés kifizetésének az is feltétele, hogy a terméket – kivéve azt az esetet, amikor a tranziteljárás során vis maior
következtében megsemmisült – valamely harmadik országba vagy adott esetben meghatározott harmadik országba importálták, a kiviteli nyilatkozat elfogadását követő 12 hónapon belül:
a) amennyiben komoly kétség merül fel a termék tényleges rendeltetési helyét illetően;
vagy
b) amennyiben az exportált termék után járó visszatérítés összege és valamely azonos termékre vonatkozó, a kiviteli nyilatkozat elfogadásának napján érvényes behozatali vám összege közötti különbség miatt a termék előreláthatóan újrabehozatalra kerül a Közösségbe.
[…]
Ezen túlmenően a tagállamok illetékes hatóságai további igazolást igényelhetnek minden visszatérítés tekintetében, amellyel számukra kielégítő módon igazolható, hogy a termék ténylegesen, változatlan állapotban piacra került az importáló harmadik országban.”
11. A 3665/87 rendelet 16. cikke értelmében:
„(1) Ahol a rendeltetési hely szerint változik a visszatérítési ráta, a visszatérítést a 17. és 18. cikkben megállapított további feltételek szerint kell kifizetni.”
12. A 3665/87 rendelet 17. cikke alapján:
„(1) A termékeket a kiviteli nyilatkozat elfogadásának napjától számított 12 hónapon belül, változatlan állapotban importálni kell abba a harmadik országba vagy azon harmadik országok valamelyikébe, amelyre a visszatérítés vonatkozik; azonban e határidő a 47. cikknek megfelelően meghosszabbítható.
[…]
(3) Egy termék akkor tekinthető importáltnak, ha a szabad forgalomba bocsátás vámalakiságait elvégezték.”
13. A 3665/87 rendelet 18. cikke részletesen szabályozza a vámalakiságok igazolását.
14. A 3665/87 rendelet 11. cikke (3) bekezdésének első mondata megállapítja, hogy a kedvezményezett köteles visszafizetni a jogosulatlanul átvett visszatérítéseknek a folyósítás és a visszafizetés között eltelt idő alapján kiszámított kamattal növelt összegét, amelybe az (1) bekezdés első albekezdése szerint fizetendő esetleges bírság is beletartozik.
V – A Bíróság előtti eljárás
15. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés 2003. december 9‑én érkezett a Bíróság Hivatalához. Az eljárásban az Eichsfelderen és a Hauptzollamton kívül az Európai Közösségek Bizottsága is részt vesz.
16. Az ügyet a Bíróság harmadik tanácsa tárgyalta. 2005. március 17‑én az Eichsfelder és a Bizottság jelenlétében nyilvános ülésre került sor.
VI – A kérdés vizsgálata
A – A felek észrevételei
1. Az Eichsfelder
17. A felperesnek az alapeljárás során előterjesztett értelmezése szerint a 3665/87 rendelet 17. cikkének (3) bekezdése alapján a termék a rendeltetés helye szerinti országban kereskedelmi forgalomba hozottnak, illetve importáltnak tekintendő, ha szabad forgalomba bocsátását követően a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet(4) 24. cikke szerinti lényeges feldolgozáson vagy megmunkáláson esett át ebben az országban.
18. Ha e lényeges feldolgozásra harmadik országban kerül sor, akkor az export-visszatérítés szempontjából a feldolgozás vámjogi körülményei (szabad forgalomba bocsátás vagy aktív feldolgozás) teljesen érdektelenek. Tehát még ha a marhahúst aktív feldolgozási eljárás keretében – a vámvisszatérítést is igénybe véve – roládkészítés végett feldolgozták is, és azután Németországba exportálták, ez nem befolyásolhatja az export-visszatérítéshez való jogosultságot.
19. A lengyel hatóságoknak fizetett behozatali vám utólagos visszafizetésének nincs jelentősége az import eredeti minősítése szempontjából. Az ezzel ellentétes felvetés elfogadása nehéz helyzetbe hozná a visszatérítés kedvezményezettjét, ugyanis fennállna a veszély, hogy rajta kívül álló események miatt utólag még az export ténye is kétségesnek tűnhet.
20. Az Eichsfelder a tárgyalás során kifejtette: nem valószínű, hogy a Németországba behozott roládokat abból a marhahúsból állították elő, amelyet ő vitt ki, ugyanis a lengyelországi termelőegységben nem került sor az áru vámügyi azonosítására. Ezen túlmentően azt is cáfolta, hogy a marhahúsra vonatkozó lengyel behozatali vám visszatérítésére sor került.
2. A Hauptzollamt
21. Az alperes szervezet kifejti, hogy az alapeljárásban érintett esetből, pontosabban az 1995. október 3‑i szerződés tartalmából kitűnik, hogy az ügyben részt vevő felek jogellenesen jártak el, és csalást követtek el, mivel az előny megszerzéséhez szükséges feltételeket mesterséges módon teremtették meg. A Hauptzollamt nem vádolja az Eichsfeldert azzal, hogy tudomással bírt az ügy részleteiről, mindenestre hangsúlyozza, hogy valamely harmadik félnek az export-visszatérítési kérelem kapcsán való csalárd szándékkal történő fellépése a rendes kereskedelmi kockázat kategóriájába tartozik. A kedvezményezett tehát nem hivatkozhat jóhiszeműségére, de megfelelő szerződéses intézkedésekkel biztosítania kell, hogy az árut csalárd módon ne téríthessék el rendeltetési helyétől.
22. A Hauptzollamt általánosságban megállapítja, hogy a differenciált visszatérítés feltétele a harmadik országban történő szabad forgalomba bocsátás alakiságainak teljesítése, amelyek között szerepel a behozatali vám megfizetése, amelynek visszafizetése esetén az export-visszatérítésnek nincs jogalapja, miután ilyen módon az exportáló nem szabályos körülmények között jut be a kérdéses piacra.
23. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az is kitűnik, hogy a Hauptzollamt az írásos dokumentumok alapján bizonyítottnak látja az áru identitását és a vámvisszatérítés tényét is. Egyértelműnek tűnik tehát, hogy csak az export-visszatérítés igénylése céljából került sor a szabad forgalomba bocsátásra, illetve az áru feldolgozását követő vámvisszatérítésre, következésképp az eljárás nem minősül szabályos kereskedelmi ügyletnek.
3. A Bizottság
24. A Bizottság előadja, hogy már 1998-ban tájékoztatta a német pénzügyminisztériumot álláspontjáról, amely egybevág a Hauptzollamt véleményével. A Bizottság véleménye szerint a marhahúst feldolgozási eljárás során átalakították, majd a rá vonatkozó behozatali vámot visszatérítették, és ezután újra behozták a Közösségbe. Az illetékes lengyel hatóságok által teljesített visszatérítés elvileg azt bizonyítja, hogy az áru importja során nem tartották be a vámalakiságra vonatkozó szabályokat. Tehát nem került sor szabad forgalomba bocsátásra, és így az export-visszatérítésnek sincs jogalapja.
25. Azután a Bizottság felsorolja azon feltételeket, amelyeket a termék lényeges feldolgozásának a vámminősítés érdekében ki kell elégíteni.
4. A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja
26. A Finanzgericht Hamburg kétkedik abban, hogy a jelen eset a közösségi jog szemszögéből nem felel meg a kereskedelmi forgalomba hozatalnak a 3665/87 rendelet 17. cikkének (3) bekezdésében megállapított feltevésének, és hogy a 11. cikk (3) bekezdésének első mondata alapján a felperesnek vissza kell fizetnie a felvett export-visszatérítést.
B – Az ügy érdeméről kialakított álláspont
27. Elöljáróban szeretném kiemelni, hogy a tárgyalás során az Eichsfelder képviselője olyan ténybeli érveket hozott fel, amelyek nem esnek egybe azon tényadatokkal, amelyeken a Finanzgericht rendelete nyugszik.(5) Amennyiben az EK 234. cikk révén bevezetett együttműködés alapján a tényállás meghatározása a nemzeti bíróság feladata, úgy a vizsgálatot az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban tett megállapításokkal – mint megállapított tényekkel – kezdem.
28. Meg kell vizsgálni a feltett kérdés tartalmát; e kérdés arra keres választ, hogy az alapeljárásban ismertetett tényállás az 1384/95 rendelettel módosított 3665/87 rendelet 17. cikke (3) bekezdésének hatálya alá esik‑e. E rendelkezés értelmében egy termék az export-visszatérítés szempontjából akkor tekinthető „importáltnak”, ha a „harmadik országban” „a szabad forgalomba bocsátás vámalakiságait elvégezték”. „Harmadik ország” alatt a rendeltetési országot értjük, ugyanis differenciált visszatérítési rendszerre vonatkozó rendelkezésről van szó, amely az importáló ország függvényében kerül kiszámításra.
29. Konkrétan azt szeretnénk tudni, hogy a 3665/87 rendelet 17. cikkének (3) bekezdésében felállított vélelem alkalmazható‑e olyan árura, amely
a) szabad forgalomba bocsátásra került valamely harmadik országban;
b) lényeges feldolgozáson vagy megmunkáláson esett át;
c) a kifizetett import vámok visszatérítése után ismét behozatalra került a Közösségbe.
30. Elismerem, hogy meggyőzőnek tűnnek mind az Eichsfelder és részben a kérdést előterjesztő bíróság által az imént ismertetett értelmezés mellett megfogalmazott érvek, mind a Hauptzollamt és a Bizottság által felhozott, ezekkel ellentétes irányba mutató érvek.
Ha azonban valamennyi érvet figyelembe kívánjuk venni, akkor feltétlenül el kell távolodunk egyes, a kérdést előterjesztő bíróság által elfogadott jogi minősítésektől. Különösen azon vita esetében, amely arról folyik, hogy az árut szabad forgalomba bocsátották‑e, vagy legalábbis a szállítás végleges jellegűnek tekinthető‑e.
31. A németországi vámigazgatási szervezet szerint az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. december 18‑i 2988/95/EK, Euratom tanácsi rendelet(6) 4. cikkének (3) bekezdése alapján a harmadik országban történő szabad forgalomba bocsátás elmaradása a visszatérítési rendszer csalárd alkalmazásának minősül. Egyúttal hozzáfűzi, hogy a „csalás” fogalmán ebben az esetben a haszon mesterséges megszerzése érdekében elkövetett szabálytalanságot, és nem pedig a fogalom büntetőjogi értelmét kell érteni.
32. A Bizottság a jelen eset alapeljárásában szereplő helyzetet a 3665/87 rendelet 17. cikke, és nem az 5. cikk (1) bekezdése alapján minősíti joggal való visszaélésnek. A vitás tények azért minősülnek csalásnak, mert az érdekeltek a passzív feldolgozási művelet leplezése és ezáltal a differenciált export-visszatérítésből való részesedés érdekében működtek együtt. Ezen állításának alátámasztása érdekében a Bizottság az Emsland-Stärke-ügyben 2000. december 14‑én hozott ítéletre(7) hivatkozik.
33. Abból az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő megállapításból kell kiindulni, hogy a felperes a 3665/87 rendelet 16. cikke (1) bekezdésének és 18. cikke (1) bekezdése a) pontjának együttes alkalmazása alapján bemutatta az import-vámokmány hitelesített másolatát. Ez alapján az áru elvileg a 17. cikk (3) bekezdése értelmében importáltnak volt tekinthető.
34. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azonban a vámokmány – bár az egyik legfontosabb bizonyíték – a visszatérítés alapjául szolgáló ügylet tényleges megvalósítása szempontjából mégiscsak megdönthető bizonyítéknak minősül.(8) Amennyiben tehát megfelelően alátámasztott gyanú merül azt illetően, hogy az áru forgalomba hozatali céllal ténylegesen piacra került a rendeltetési helyén, akkor elenyészik az a bizonyító erő, amely rendes körülmények között az ilyen okmányhoz kötődik.(9)
35. Felmerül tehát a kérdés, hogy jelen esetben teljesül‑e a 17. cikk (3) bekezdésében meghatározott feltétel.
36. Egyetértek a Hauptzollamt és a Bizottság által képviselt – a kérdést előterjesztő bíróság határozatával ellentétes – nézőponttal, amely szerint azon fordulatot, amely úgy hangzik, hogy a harmadik országban „a szabad forgalomba bocsátás vámalakiságait elvégezték”, úgy kell értelmezni, hogy az említett vámalakiságok elvégzése adott esetben a behozatali vám kifizetését is magában foglalja.
37. Meg kell vizsgálni, hogy e kérdés szempontjából milyen szerepet játszanak az alábbi jogszabályok:
– a Kyotóban 1973. május 18‑án aláírt és a Közösség nevében az 1985. március 7‑i 85/204/EGK tanácsi határozatban(10) elfogadott, a vámeljárások egyszerűsítéséről és összehangolásáról szóló nemzetközi egyezmény B) mellékletének I. fejezete;
– a Közösségi Vámkódex(11) 79. cikkének második bekezdése;
– a mezőgazdasági termékek után járó export-visszatérítési rendszer alkalmazása közös részletes szabályainak megállapításáról szóló, 1999. április 15‑i 800/1999/EK bizottsági rendelet(12) (17) preambulumbekezdése.
38. E jogszabályok megfelelő értelmezése alapján megállapítható, hogy a szabad forgalomba bocsátáshoz szükséges vámalakiságok közé tartozik az esetleges behozatali vám megfizetése is, miután ezen alakiságok mindazon formaságokat magukban foglalják, amelyek az érintett művelet érvényességéhez szükségesek.
39. Így például a kyotói egyezmény B) mellékletének I. fejezete úgy határozza meg a „belföldi forgalom számára történő vámkezelést” [„szabad forgalomba bocsátás”], mint olyan eljárást, amelynek keretében az áruk véglegesen belépnek egy adott vámterületre, és ezen eljárás magában foglalja az esetleges behozatali vámok megfizetését és a szükséges vámalakiságok teljesítését is.
40. E meghatározás szó szerinti értelmezése arra vezetne, hogy a „vámalakiságokat” a behozatali vámok megfizetésétől külön álló műveletnek tekintsük. A kérdést előterjesztő bíróság egyébként ezt az olvasatot részesíti előnyben. Én azonban úgy gondolom, hogy a hangsúlyt nem annyira ezen „alakiságok” speciális technikai tartalmára kell helyezni, hanem sokkal inkább az általuk követett célra, nevezetesen az áru szabad forgalomba bocsátására.
41. A Közösségi Vámkódex 79. cikkének második bekezdése értelmében „a szabad forgalomba bocsátás „maga után vonja a kereskedelempolitikai intézkedések alkalmazását, az áru behozatalával kapcsolatban megállapított egyéb vámalakiságok elvégzését és a jogszabály alapján fizetendő vámok megállapítását”.
42. Kisebb szóhasználati eltérésektől eltekintve megállapítható, hogy a fent hivatkozott szabály ugyanazon a logikán alapul, mint a kyotói egyezmény B) mellékletében szereplő meghatározás. Hangsúlyozni szeretném azonban, hogy a 3665/87 rendelet 17. cikke (3) bekezdésének pontos értelmezése érdekében figyelembe kell venni a differenciált visszatérítések végső célját is, amely a támogatott termékek konkrét ország piacára történő bekerülésének biztosítása, ehhez azonban a behozatal valamennyi feltételének együttes fennállása szükséges, ideértve a vámok megfizetését is.
43. Ezen túlmenően arra is emlékeztetni kell, hogy a differenciált visszatérítési rendszerben e vámok megfizetése a legfontosabb alakiság, miután a visszatérítés összegének kiszámolása ezek alapján történik.
44. A 800/1999 rendelet (17) preambulumbekezdése megerősíti ezt az álláspontot, ugyanis úgy fogalmaz, hogy „a behozatali vámalakiságok elvégzése elsősorban az annak érdekében alkalmazandó behozatali vámok megfizetéséből áll, hogy a terméket az adott harmadik országban értékesíteni lehessen”.
45. Ez alapján egyértelmű, hogy a behozatali vám megfizetése a 3665/87 rendelet 17. cikkének (3) bekezdésében előírt követelmények között szerepel. A vámfizetés tehát az importálás tényét bizonyítja, illetve adott esetben a visszatérítéshez való jog alapjául szolgál.
46. A fentiekből másik oldalról az következik, hogy a behozatali vám visszafizetése megdönti az importra vonatkozó vélelmet, és ezzel egyidejűleg a megítélt visszatérítést megfosztja jogalapjától.
47. Egyebekben lényegében egyet értek a Hauptzollamt által képviselt állásponttal, amely szerint valamely harmadik félnek az export-visszatérítési kérelem kapcsán történő fellépése – amely magát a visszatérítés célját üresíti ki – rendes kereskedelmi kockázatnak számít, így a jogosult nem hivatkozhat jóhiszeműségére, ugyanis neki kell biztosítania, hogy az árut ne téríthessék el rendeltetési helyétől.
48. Ehhez a megoldáshoz – a Hauptzollamt és a Bizottság állításával ellentétben – nem szükséges az ügyben szereplő cégek részéről álcázott feldolgozási rendszer tervelését feltételezni. Még ha a tervezett művelet végeredménye lényegét tekintve hasonlít is ahhoz, ami a normális vámeljárás lefolytatása esetében adódna, célszerűbbnek tűnik azon körülmény alapján értékelni a helyzetet, amely szerint nem áll fenn az export-visszatérítés egyik feltétele. Ugyanez a következtetés adódik a vitás tevékenység csalárd minősítése esetén is.
49. E megközelítés révén elkerülhető a visszatérítésben érintett áru lényeges feldolgozásából adódó következmények vizsgálata, amelyet a Roquette Frères ügyben viszont el kellett végezni.
50. Ez utóbbi ügy tényállása más volt, mint a jelen ügyé, ugyanis az exportált glükózszirupnak az üzletszerűen végzett aktív feldolgozási eljárás során penicilinné történő alakítását követő részleges újrabehozatal alapján járó visszatérítéshez való jog fennállásáról szólt.
51. A Cour administrative d’appel Nancy (nancyi közigazgatási bíróság [Franciaország]) abban az ügyben a 3665/87 rendelet 5. cikke (1) bekezdése utolsó albekezdésének jelentését vizsgálta; ez a rendelkezés az export-visszatérítés kifizetéséhez azt a feltételt szabta, hogy az adott termék változatlan állapotban kerüljön az importáló harmadik ország piacára.
52. A Bíróság úgy határozott, hogy a termék lényeges feldolgozása esetén nincs szükség az importáló harmadik országban változatlan állapotban történő tényleges forgalomba hozatalt igazoló további bizonyítékokra; a Bíróság a rendelkezés céljainak elemzése alapján jutott e következtetésre, e rendelkezés alkalmazásával a tagállamok hatóságai azon visszaélések ellen védekezhetnek, amelyek az exportált terméknek a Közösségbe történő ismételt behozatala esetén fordulhatnak elő.(13)
53. A Bíróság álláspontja szerint nem fordulhat elő ilyen visszaélés, amennyiben a termék olyan lényeges és visszafordíthatatlan feldolgozáson ment keresztül, amelynek következtében eredeti formájában megsemmisült, és más vámtarifaszám alá tartozó új termék jött létre.(14)
54. Alber főtanácsnok a Roquette Frères ügyre vonatkozó, 2000. február 3‑án ismertetett indítványában(15) megállapította, hogy a közösségi jogalkotónak nem állt szándékában a közösségi termékeknek az importáló harmadik országba irányuló, megmunkálási vagy feldolgozási célú exportjának megakadályozása, és hogy a termék harmadik országban történő hasznosításáról volt szó. Egy adott ügylet fogyasztásként, hasznosításként vagy változatlan állapotban történő tényleges forgalomba hozatalként történő meghatározásától függetlenül teljesen egyértelmű a cél: a lényeges megmunkálás vagy feldolgozás eleget tesz e követelménynek, és ebből következően a feldolgozást megelőző vámeljárásnak nincs jelentősége.
55. E jogeset jelen ügyben történő alkalmazhatóságának megállapítása érdekében hangsúlyozni kell, hogy egyik fél sem vitatja, hogy az alapügyben érintett áru a Közösségi Vámkódex 24. cikke értelmében vett lényeges feldolgozáson ment keresztül. Ráadásul a kérdést előterjesztő bíróság is ugyanezt az álláspontot képviseli.
56. Ugyanígy abból sem kívánok levonni bármiféle következtetést, hogy a vita tárgyát képező visszatérítés a Roquette Frères ügyben nem differenciált jellegű volt. Miként az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból látható, a 3665/87 rendelet 5. cikkében meghatározott feltételek anélkül alkalmazhatók mind a differenciált, mind az egyéb típusú visszatérítésekre, hogy olyan okot állapíthatnánk meg, amelynek következtében eltérően kellene minősíteni azon tevékenységek esetlegesen visszaélésszerű jellegét, amelyek olyan termék lényeges feldolgozásában állnak, amelynek exportja a rendeltetési ország függvényében számított visszatérítést keletkeztet (a differenciálás esete).
57. A jelen ügy meghatározó sajátossága abban rejlik, hogy a behozatali vám visszafizetésre került, ami visszaható hatállyal megakadályozta, hogy az áru eleget tegyen a 3665/87 rendelet 17. cikkének (3) bekezdésében rögzített követelménynek. A Roquette Frères ügyben hozott ítélet alapvetően azon kérdés eldöntésére szorítkozott, hogy lényeges átalakítás esetén a 3665/87 rendelet 5. cikkének (1) bekezdése alapján a visszatérítés kifizetése függővé tehető‑e további, a terméknek a rendeltetés szerinti országban történő kereskedelmi forgalomba hozataláról szóló bizonyítékok bemutatásától. A Bíróság elfogadta a visszafordíthatatlan feldolgozáson átesett árunak a Közösségbe történő újrabehozatalának lehetőségét, hiszen a korábbitól eltérő áruról van szó. Ennek megfelelően a Bíróság – miként az a hivatkozott ítélet 19. pontjából kitűnik – a csalás fennállásának cáfolatára szorítkozott.
58. Összefoglalva: a részletes vizsgálat alapján kitűnik, hogy a két ügy nyilvánvaló hasonlósága ellenére a két ügy tárgya eltérő, és a Roquette Frères ügyben hozott ítélet nem ültethető át a jelen esetre.
VII – Végkövetkeztetések
59. A fent ismertetett körülményeket figyelembe véve azt javaslom, hogy a Bíróság az alábbiak szerint válaszoljon az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre:
„Az 1995. június 19‑i 1384/95/EK bizottsági rendelettel módosított, a mezőgazdasági termékek export-visszatérítési rendszere alkalmazása közös részletes szabályainak megállapításáról szóló, 1987. november 27‑i 3665/87/EGK bizottsági rendelet 17. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a rendeltetési országban történő szabad forgalomba bocsátás vámalakiságai nem tekinthetők teljesítettnek, ha a megfelelő behozatali vám megfizetése után és ugyanezen vám visszatérítése mellett az árut visszaszállítják a Közösség területére.”
(1) .
(2)
–	Az uruguayi forduló mezőgazdasági megállapodásának alkalmazásához szükséges kiigazítások tekintetében az 1995. június 19‑i 1384/95/EK bizottsági rendelettel (HL L 134., 14. o.) módosított, a mezőgazdasági termékek export-visszatérítési rendszerének alkalmazása közös részletes szabályainak megállapításáról szóló, 1987. november 27‑i 3665/87/EGK bizottsági rendelet (HL L 351., 1. o.).
(3)
–	A C‑114/99. sz. ügy (EBHT 2000., I‑8823. o.).
(4)
–	HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.
(5)
–	Lásd a fenti 20. pontot.
(6)
–	HL L 312., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 340. o.
(7)
–	A C‑110/99. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 2000., I‑11569. o.).
(8)
–	A 89/83. sz. Dimex-ügyben 1984. július 11‑én hozott ítélet (EBHT 1984., 2815. o.) 11. pontja; a C‑27/92. sz. Möllmann-Fleisch-ügyben 1993. március 31‑én hozott ítélet (EBHT 1993., I‑1701. o.) 13. pontja. E két ítéletben a Bíróság a mezőgazdasági termékek után járó export-visszatérítések alkalmazása részletes szabályainak megállapításáról szóló, 1975. január 17‑i 192/75/EGK bizottsági rendelet (HL L 25., 1. o.) 11. cikke (1) bekezdésének és a mezőgazdasági termékek után járó export-visszatérítési rendszer alkalmazása közös részletes szabályainak megállapításáról szóló, 1979. november 29‑i 2730/79/EGK bizottsági rendelet (HL L 317., 1. o.) 20. cikke (2) és (3) bekezdésének értelmezéséről rendelkezett; e rendelkezések tartalma azonban gyakorlatilag azonos a 3665/87 rendelet 17. cikkének (3) bekezdésével és 18. cikkének (1) bekezdésével.
(9)
–	A Möllmann-Fleisch-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 15. pontja.
(10)
–	HL L 87., 8. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 2. kötet, 38. o.
(11)
–	Hivatkozás fent.
(12)
–	HL L 102., 11. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 25. kötet, 129. o.
(13)
–	A Roquette Frères ügyben hozott ítélet 17. pontja, amely a C‑54/95. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 1999. január 21‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑35. o.) 45. és 46. pontjára utal.
(14)
–	A Roquette Frères ügyben hozott ítélet 19. pontja.
(15)
–	EBHT 2000., I‑8825. o., 56. és azt követő pontok, amelyek egyértelműen mutatják az ítélet lehetséges értelmét.