62014CC0255_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Közösség területére belépő, illetve a Közösség területét elhagyó készpénz ellenőrzéséről szóló, 2005. október 26‑i 1889/2005/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet(2) 3. cikke alapján fennálló nyilatkozattételi kötelezettség megsértését szankcionáló, magyar jog szerinti közigazgatási bírság arányosságára vonatkozik.
II – Jogi háttér
A – Az uniós jog
1. Az Európai Unió Alapjogi Chartája
2. Az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) „A tulajdonhoz való jog” című 17. cikkének (1) bekezdésében az alábbi szöveggel rögzíti és védi a tulajdonhoz való jogot:
„Mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogszerűen szerzett tulajdonát birtokolja, használja, azzal rendelkezzen, és azt örökül hagyja. Tulajdonától senkit sem lehet megfosztani, kivéve, ha ez közérdekből, a törvényben meghatározott esetekben és feltételekkel, valamint az ez által elszenvedett veszteségekért kellő időben fizetett méltányos összegű kártalanítás mellett történik. A tulajdon használatát, az általános érdek által szükségessé tett mértékben, törvénnyel lehet szabályozni.”
2. Az 1889/2005 rendelet
3. A „Cél” című 1. cikk (1) bekezdése értelmében:
„Ez a rendelet kiegészíti a hitelintézeteken és pénzügyi szervezeteken keresztül folytatott ügyletek, valamint egyes szakmai formák tekintetében a 91/308/EGK irányelv rendelkezéseit azáltal, hogy harmonizált szabályokat állapít meg [az Európai Unió] területére belépő, illetve az azt elhagyó készpénz hatáskörrel rendelkező hatóságok általi ellenőrzésére.”
4. A „Nyilatkozattételi kötelezettség” címet viselő 3. cikk a következőképen rendelkezik:
„(1) [Az Unióba] belépő, vagy [az Uniót] elhagyó természetes személy, aki 10 000 EUR vagy azt meghaladó értékű készpénzt tart magánál, köteles erről az összegről e rendelettel összhangban azon tagállam hatóságának nyilatkozni, amelyen keresztül [az Unióba] belép vagy elhagyja azt. A nyilatkozattételi kötelezettség nem teljesül, amennyiben a közölt információ téves vagy hiányos.
(2) Az (1) bekezdésben tett nyilatkozat a következőket tartalmazza:
[…]
e) a készpénz származása és tervezett felhasználása;
[…]”
5. „A hatáskörrel rendelkező hatóságok jogköre” című 4. cikk (2) bekezdése az alábbiakat írja elő:
„A 3. cikk szerinti nyilatkozattételi kötelezettség elmulasztása esetén a nemzeti jogszabályokban meghatározott feltételekkel összhangban a készpénz közigazgatási határozattal lefoglalható.”
6. Az „Információcsere” című 6. cikk értelmében:
„(1) Arra utaló jelek esetén, hogy a készpénzösszegek a 91/308/EGK irányelvben említett bármilyen jogellenes tevékenységhez kapcsolódnak, a 3. cikkben meghatározott nyilatkozat vagy a 4. cikkben meghatározott ellenőrzések révén kapott információt más tagállamok hatáskörrel rendelkező hatóságai részére továbbítani lehet.
Az 515/97/EK rendeletet értelemszerűen kell alkalmazni.
(2) Arra utaló jelek esetén, hogy a készpénzösszegek csalásból származó jövedelmek vagy bármely egyéb, a Közösség pénzügyi érdekeit sértő jogellenes tevékenységhez kapcsolódnak, az erre vonatkozó információt is továbbítani kell a Bizottság felé.”
7. A „Harmadik országokkal folytatott információcsere” című 7. cikk az alábbiakról rendelkezik:
„A kölcsönös igazgatási segítségnyújtás keretében az e rendelet értelmében kapott információt a tagállamok vagy a Bizottság harmadik országgal közölhetik, azon hatáskörrel rendelkező hatóságok hozzájárulásával, amelyek az információt a 3. és/vagy a 4. cikk szerint szerezték meg, valamint a személyes adatok harmadik országok részére történő továbbításáról szóló, vonatkozó nemzeti és közösségi rendelkezések betartása mellett. A tagállamok az információcseréről értesítik a Bizottságot, amennyiben ez különösen lényeges e rendelet végrehajtása szempontjából.”
8. A „Szankciók” című 9. cikk (1) bekezdése az alábbiakról rendelkezik:
„Minden tagállam köteles a 3. cikk szerinti nyilatkozattételi kötelezettség elmulasztásának esetén alkalmazandó szankciókat bevezetni. E szankcióknak hatékonyaknak, arányosaknak és visszatartó erejűeknek kell lenniük.”
B – Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény
9. Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én kelt európai egyezmény kiegészítő jegyzőkönyvének [kihirdette az 1993. évi XXXI. törvény] a „Tulajdon védelme” címet viselő 1. cikke értelmében:
„Minden természetes vagy jogi személynek joga van javai tiszteletben tartásához. Senkit sem lehet tulajdonától megfosztani, kivéve ha ez közérdekből és a törvényben meghatározott feltételek, valamint a nemzetközi jog általános elvei szerint történik.
Az előző bekezdésben foglaltak nem korlátozzák az államok jogát olyan törvények alkalmazásában, melyeket szükségesnek ítélnek ahhoz, hogy a javaknak a köz érdekében történő használatát szabályozhassák, illetőleg az adók, más közterhek vagy bírságok megfizetését biztosítsák.”
C – A magyar jog
10. A 2007. évi XLVIII. törvény 2. §‑a az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1) A [1889/2005 rendelet] 3. cikkében meghatározott nyilatkozattételi kötelezettséget írásban kell teljesíteni.
(2) [Az 1889/2005 rendelet] 3. cikk[e] (2) bekezdésének b) pontja alapján a készpénz tulajdonosának teljes nevét és címét, c ) pontja alapján a készpénz tervezett címzettjének teljes nevét és címét, valamint g) pontja alapján az alkalmazott szállítóeszköz fajtáját, gépjármű esetén rendszámát kell megadni.
[…]”
11. A 2007. évi XLVIII. törvény 5/A. §‑a a következőképpen rendelkezik:
„Az [Unió] területére belépő vagy azt elhagyó természetes személynek, aki a nála lévő, [az 1889/2005 rendelet] 2. cikk[ének] 2. pontja szerinti készpénz vonatkozásában [az 1889/2005 rendelet] 3. cikk[ének] (1) bekezdése szerinti nyilatkozattételi kötelezettségét tévesen, hiányosan vagy egyáltalán nem teljesíti, [az említett rendelet] 9. cikkének megfelelően
a) 10 000 euró vagy azt meghaladó, de 20 000 eurót meg nem haladó összegű készpénz esetén a birtokában lévő összeg 10%‑ának,
b) 20 000 eurót meghaladó, de 50 000 eurót meg nem haladó összegű készpénz esetén a birtokában lévő összeg 40%‑ának,
c) 50 000 eurót meghaladó összegű készpénz esetén a birtokában lévő összeg 60%‑ának megfelelő, forintban meghatározott összegű bírságot kell a helyszínen fizetnie.”
III – Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
12. R. M. Chmielewski 2012. augusztus 9‑én lépett be Magyarország területére Szerbiából, anélkül hogy nyilatkozatot tett volna a magánál tartott készpénz összegéről, azaz a 249 150 bolgár levából (BGN) (körülbelül 127 400 euró), 30 000 török lírából (TRY) (körülbelül 6500 euró) és 29 394 román lejből (RON) (körülbelül 13 600 euró) álló összesen 147 492 euró összegről.
13. A Bizottság szerint R. M. Chmielewski az ellenőrzés során a vámtisztviselőknek úgy nyilatkozott, hogy e jelentős összeg azért volt a birtokában, mert házat szeretett volna vásárolni Bulgáriában, azonban dolgavégezetlenül tért vissza Lengyelországba.
14. A tárgyalás során a Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Dél‑alföldi Regionális Vám‑ és Pénzügyőri Főigazgatósága pontosította, hogy a 2007. évi XLVIII. törvény 5/A §‑a (1) bekezdésének c) pontja értelmében a nyilatkozat hiánya miatt kiszabott bírság jogcímén az R. M. Chmieliewski birtokában lévő összeg 60%‑át tartották vissza (azaz 24 532 000 HUF‑nak megfelelő összeget).
15. A Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Dél‑alföldi Regionális Vám‑ és Pénzügyőri Főigazgatósága 2013. október 4‑én elutasította R. M. Chmielewski arra irányuló kérelmét, hogy az általa hivatkozott személyes körülmények figyelembevételével mentesítsék őt a bírság alól, és helybenhagyta az R. M. Chmielewskire a vámtisztviselők által kiszabott 24 532 000 HUF összegű közigazgatási bírságot, tekintve hogy – mivel az Unió területére való belépéskor elmulasztott nyilatkozni az említett összegről – nem tartotta be az 1889/2005 rendeletben és a 2007. évi XLVIII. törvényben számára előírt kötelezettséget.
16. R. M. Chmielewski keresetet nyújtott be a határozattal szemben a Kecskeméti Közigazgatási és Munkaügyi Bírósághoz, amelyben többek között úgy érvelt, hogy a 2007. évi XLVIII. törvény rendelkezései ellentétesek az uniós joggal.
17. E körülmények között a Kecskeméti Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1) [Az 1889/2005 rendelet] végrehajtásáról szóló [2007. évi XLVIII. törvény] 5/A. §‑a alapján meghatározott közigazgatási bírság mértéke megfelel‑e [az ezen rendelet] 9. cikk[ének] (1) bekezdésében foglalt azon követelménynek, hogy a nemzeti jog által megalkotott szankciónak hatékonynak, visszatartó erejűnek, ugyanakkor a jogsértéssel és az elérendő céllal arányosnak kell lennie?
2) A [2007. évi XLVIII. törvény] 5/A.§‑a az abban foglalt bírságmérték miatt nem [vezet]‑e az Európai Unióról Szóló Szerződés és az [EUMSZ] 65. cikk (3) bekezdésében megfogalmazott tőkemozgás rejtett korlátozása tilalmának megsértéséhez?”
IV – A Bíróság előtti eljárás
18. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet 2014. május 27‑én nyújtották be a Bírósághoz. A magyar, a belga, a spanyol és az olasz kormány, valamint az Európai Bizottság írásbeli észrevételt nyújtott be.
19. 2015. március 18‑án tárgyalást tartottak, amelynek során a Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Dél‑alföldi Regionális Vám‑ és Pénzügyőri Főigazgatósága, amely nem nyújtott be írásbeli észrevételt, továbbá a magyar, a belga és a spanyol kormány, valamint a Bizottság előadták szóbeli észrevételeiket.
V – Elemzés
A – Előzetes észrevételek
20. Noha az uniós jog a tőke szabad mozgását biztosító EUMSZ 63. cikk és az azt követő cikkek alapján nem tiltja a készpénz nemzetközi mozgását, a Bíróság már kimondta, hogy e szabad tőkemozgással nem ellentétes az, hogy a pénzérmék, bankjegyek vagy látra szóló csekkek kivitelét előzetes nyilatkozathoz kössék.(3) Szintén ez a szabály található meg az ugyanerre vonatkozó olyan uniós szabályozásban, mint az 1889/2005 rendelet és különösen annak 3. cikke.
21. Következésképpen a magyar jog által előírt szankcióval kapcsolatos kérdés mind az 1889/2005 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése, mind a szabad tőkemozgás rejtett korlátozását tiltó EUMSZ 65. cikk (3) bekezdése szempontjából elemezhető.
22. Amint azt írásbeli észrevételeiben a Bizottság is javasolja, a két előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést együttesen fogom vizsgálni.
B – A felek érvei
23. A Bíróság előtti eljárás felei egybehangzóan állítják, hogy a 2007. évi XLVIII. törvény 5/A. §‑ának (1) bekezdése által előírt szankciók az 1889/2005 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése értelmében hatékonyak és visszatartó erejűek. Ugyanakkor a Bizottság – ellentétben a magyar, a belga, a spanyol és az olasz kormánnyal, amelyek e szankciókat arányosnak is tartják – úgy véli, hogy az e rendelkezés b) és c) pontjában előírt szankciók mértéke, azaz a be nem jelentett 20 000 és 50 000 euró közötti összeg 40%‑a és az 50 000 eurót meghaladó ilyen összeg 60%‑a, nem felel meg az arányosság elvének.
24. A Bizottság véleménye szerint az aránytalanság egyaránt adódik abból, hogy a 2007. évi XLVIII. törvény 5/A. §‑ának (1) bekezdése semmilyen olyan mérlegelési mozgásteret nem hagy a nemzeti közigazgatás és a nemzeti bíróság részére, amely a bírság összegének meghatározásakor lehetővé tenné az egyes helyzetek sajátos körülményeinek figyelembevételét, valamint abból, hogy olyan magas összegeket ír elő, hogy látszólag az érintett közigazgatási jogsértés elkövetőjének rosszhiszemű szándékát vélelmezi.
25. Másrészt a magyar, a belga, a spanyol és az olasz kormány a 2007. évi XLVIII. törvény 5/A. §‑ának (1) bekezdése által bevezetett szankciók rendszerének arányosságát annak hatékony jellegéből és visszatartó erejéből, valamint a bírságoknak a be nem jelentett összegek mértékéhez igazodóan sávos jellegéből vezeti le.
C – Értékelés
1. A Bíróságnak a szankciók arányosságára vonatkozó ítélkezési gyakorlata
26. Az uniós jog be nem tartása esetén kiszabható szankciók arányossága már a Bíróság több ítéletének tárgyát képezte.
27. Így az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében „az e szabályozásban bevezetett rendszerben előírt feltételek teljesítésének elmulasztása esetén alkalmazandó szankciókra vonatkozó [uniós] jogszabályok összehangolásának hiányában a tagállamok hatáskörébe tartozik a számukra megfelelőnek tűnő szankciók megválasztása. A tagállamoknak azonban e hatáskörüket [az uniós] jog és e jog általános elveinek tiszteletben tartásával, ennélfogva az arányosság elvére figyelemmel kell gyakorolniuk”(4) .
28. „Amint ugyanis a Bíróság már többször is megállapította, a közigazgatási, illetve büntető intézkedések nem haladhatják meg az elérni kívánt célokhoz szigorúan szükséges mértéket, és az ellenőrzési eszközökhöz nem társíthatók a jogsértés tárgyi súlyához képest oly módon aránytalan szankciók, hogy azok akadályozzák az [EUM]‑Szerződésben szentesített szabadságok gyakorlását.”(5)
29. Mindenesetre a Bíróság ritkán foglalt állást az egyes ügyekben szóban forgó nemzeti szankciók arányosságát illetően. Kétségtelenül megtette azt az Urbán‑ítélet (C‑210/10, EU:C:2012:64) alapjául szolgáló ügyben, azonban ezen ügyben a szankcionált szabálytalanság egyáltalán nem volt visszaélésszerű vagy akár súlyos, míg a bírság összege nagyon magas volt, ami arra késztette a Bíróságot, hogy maga állapítsa meg, hogy az aránytalan volt.(6)
30. A Bíróság az arányosság vizsgálatát általában a kérdést előterjesztő bíróságra bízza, amelynek e vizsgálat megfelelő lefolytatásához hasznos szempontokat ad.(7)
31. A Bíróság a Louloudakis‑ítélet (C‑262/99, EU:C:2001:407) alapjául szolgáló ügyben kimondta a 69. pontban, hogy „noha a büntetés és a megelőzés követelményei igazolhatják, hogy valamely nemzeti jogszabály bizonyos mértékig szigorú szankciókat vezessen be, nem zárható ki, hogy [e szankciók] aránytalannak bizonyulnak, és megsértik az említett szabadságot [jelen esetben a személyek és áruk szabad mozgását], mivel azok kizárólag a jármű hengerűrtartalmára vonatkozó szempont alapján átalányjelleggel megállapított, a jármű használtságát figyelmen kívül hagyó bírságot, valamint megemelt illetéket tartalmaznak, amely a szóban forgó illetékek tízszeresét is elérheti. Ugyanis a kizárólag a hengerűrtartalomra vonatkozó szemponton alapuló szankció a jogsértés súlyához képest aránytalan lehet, különösen, ha az egy másik, ugyanazon jogsértés miatt kiszabott, nagy összegű szankcióhoz társul. Ugyanez lehet a helyzet az olyan szankció esetén, amely a szóban forgó illetékek többszörösét, például azok tízszeresét is elérheti”.
32. Nagyon logikusan a Bíróság hozza meg saját maga a döntést, anélkül hogy e kérdést visszautalná a nemzeti bíróság elé, ha olyan szankciókról van szó, amelyeket maga az uniós jog ír elő.
33. Például a Billerud Karlsborg és Billerud Skärblacka ítélet (C‑203/12, EU:C:2013:664)(8) alapjául szolgáló ügyben a Bíróság kimondta, hogy „valamely uniós jogi aktus arányosságának értékelése nem függhet a hatékonysági fokára vonatkozó visszamenőleges értékelésektől. Amikor az uniós jogalkotó valamely kialakítandó szabályozás jövőbeni hatásait értékeli, és e hatásokat pontosan nem lehet előre látni, az értékelést csak akkor lehet helyteleníteni, ha az a szóban forgó szabályozás elfogadásának időpontjában rendelkezésére álló tényekre tekintettel nyilvánvalóan hibásnak tűnik”(9) .
34. Ez alapján a Bíróság kimondta, hogy a „2003/87 irányelv által előírt többletkibocsátási bírság […] nem tekinthető [azért] ellentétesnek az arányosság elvével, mivel összegét a nemzeti bíróság nem módosíthatja”(10) . Megjegyzem, hogy a Bíróság a Louloudakis‑ítéletben (C‑262/99, EU:C:2001:407) úgy ítélte meg, hogy az átalányjelleggel meghatározott és számos szempontot figyelmen kívül hagyó bírságok „aránytalannak bizonyulhatnak” (lásd a 69‑71. pontot).
35. Ezen észrevételek nyomán úgy tűnik, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata – amely a nemzeti bíróságokra hagyja a szankciók arányosságára vonatkozó vizsgálat elvégzésének feladatát – lényegében az egyes ügyekre jellemző konkrét körülményeken alapul, melynek során figyelembe veszi a jogsértés jellegét, valamint súlyát, a hatóságok arra vonatkozó több vagy kevesebb lehetőségét, hogy a szankciórendszer hatékonysági fokát előzetesen megítéljék, a szankció kiszámítási módját és annak alkalmazási feltételeit.
2. A szankciók arányossága a tulajdonhoz való jog szempontjából
36. Amint arra a Bizottság írásbeli észrevételeiben rámutatott, a készpénz bejelentésének elmulasztását szankcionáló közigazgatási bírságokat az Emberi Jogok Európai Bírósága az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény első kiegészítő jegyzőkönyve szempontjából vizsgálta.
37. Véleményem szerint a jelen ügyet a Charta 17. cikkében rögzített tulajdonhoz való jog tekintetében is vizsgálni kell, annál is inkább, mivel az 1889/2005 rendelet (15) preambulumbekezdésében kiemeli, hogy „tiszteletben tartja az alapvető jogokat és betartja [a Chartában] átvett elveket”, amely a Charta 51. cikkének (1) bekezdése értelmében alkalmazandó, amennyiben a tagállamok az Unió jogát hajtják végre.
38. Mivel a Charta 17. cikke az említett egyezmény első kiegészítő jegyzőkönyvének 1. cikkéhez kapcsolódik, a szóban forgó ügyben hasznos lehet az Emberi Jogok Európai Bíróságának e tárgyban kialakított ítélkezési gyakorlata, tudván azt, hogy a Charta lehetővé teszi, hogy az Unió joga „kiterjedtebb védelmet” nyújtson.(11)
39. Az Emberi Jogok Európai Bírósága három olyan ügyet tárgyalt, amelynek tényállása szinte megegyezik a jelen ügy tényállásával: az Ismayilov kontra Oroszország ügyet,(12) a Grifhorst kontra Franciaország ügyet(13) és a Moon kontra Franciaország ügyet.(14)
a) Az Ismayilov kontra Oroszország ügy
40. A 2002. november 17‑én Moszkvába érkező A. Y. Ismayilov azeri állampolgár 21 348 USD‑t tartott magánál, amely az édesanyjától örökölt és eladott bakui (Azerbajdzsán) ház vételára volt. A vámtisztviselőknek mindenesetre úgy nyilatkozott, hogy csak 48 USD‑t tart magánál, jóllehet az orosz jog értelmében minden, 10 000 USD‑t meghaladó összeget be kell jelenteni. Az ezt követő vizsgálat során megtalálták poggyászában a fennmaradó összeget. Így csempészettel gyanúsították meg, és az összeget lefoglalták bizonyítékként. A. Y. Ismayilovra pártfogó felügyelet elrendelésével próbaidőre felfüggesztett szabadságvesztés‑büntetést szabtak ki, és az orosz bíróságok a szóban forgó összeget visszaszolgáltatták a vámhatóságoknak, amelyek azt elkobozták.
41. Az Emberi Jogok Európai Bírósága szerint „a [tulajdonhoz való jogba történő] beavatkozásnak inkább a jogsértés – vagyis a nyilatkozattételi kötelezettség elmulasztása – súlyához kell igazodnia, mint az ebben a szakaszban még meg nem állapított esetleges olyan jogsértés súlyához, mint a pénzmosás vagy az adócsalás”(15) .
42. Az Emberi Jogok Európai Bírósága hozzátette, hogy az elkobzás nem az állam által elszenvedett pénzbeli kár megtérítésére szolgált, „mivel [az állam] nem szenvedett semmilyen veszteséget azáltal, hogy a felperes nem jelentette be [a szóban forgó] összeget, hanem az elkövetéstől való visszatartásra és szankcionálásra irányult”(16) .
43. Az Emberi Jogok Európai Bírósága megállapította, hogy „nincs meggyőző bizonyíték arra, és az [orosz] kormány nem is hivatkozott rá, hogy önmagában ez a szankció [vagyis a szabadságvesztés] nem elegendő a kitűzött visszatartó és szankciós cél eléréséhez, valamint a nyilatkozattételi kötelezettség elmulasztásának elkerüléséhez. E körülmények között az elkobzásra irányuló intézkedés járulékos szankcióként való kiszabása […] aránytalan annyiban, amennyiben az a felperesre »eltúlzott egyéni terhet« rótt”(17) .
b) A Grifhorst kontra Franciaország ügy
44. A Grifhorst kontra Franciaország ügy annyiban hasonlít a jelen ügyre, hogy az ebben az ügyben szóban forgó francia jogi rendelkezések (különösen a code des douanes [francia vámkódex] 464. és 465. cikke) azok, amelyek Franciaországban az 1889/2005 rendelet 3. és 9. cikkét végrehajtják.
45. 1996. január 29‑én a francia–andorrai határon a francia vámszervek ellenőrizték R. Grifhorstot. Akárcsak az alapügyben, R. Grifhorst nemlegesen válaszolt a vámtisztviselők angolul és spanyolul feltett azon kérdésére, hogy van‑e nála bejelentendő összeg. A vámtisztviselők a járművet és R. Grifhorstot is átkutatták, és az említett jármű rekeszeiben 500 000 holland forintot (NLG) találtak, amely 233 056 eurónak felel meg. Kihallgatása során R. Grifhorst úgy nyilatkozott, hogy Andorrában rendelkezik lakóhellyel, és az összeget a Crédit d’Andorre‑tól vette ki, amszterdami ingatlanvásárlás céljából.
46. Az alapüggyel ellentétben a vámtisztviselők az R. Grifhorst birtokában lévő összeget teljes egészében lefoglalták.
47. Ezt követően – ellentétben a magyar hatóságok alapügybeli eljárásával – a francia hatóságok megkérdezték a holland hatóságokat R. Grifhorst tevékenységéről, amelyek azt közölték, hogy R. Grifhorst többek között 1983‑ban elkövetett zsarolással, emberrablással és lőfegyver birtoklásával összefüggő cselekményekkel kapcsolatban ismert előttük. A holland hatóságok azt is kifejtették, hogy R. Grifhorst egyetlen ismert tevékenysége az ingatlanszektorhoz kapcsolódott, a Spanyol Királyságban, a Francia Köztársaságban és a Holland Királyságban folytatott tevékenységeire vonatkozó nemzetközi vizsgálat holtpontra jutott, továbbá más személyek javára elkövetett pénzmosással gyanúsították, de erre semmilyen további konkrét bizonyítékot nem lehetett felhozni.
48. R. Grifhorstot a tribunal correctionnel de Perpignan (perpignani büntetőbíróság) (Franciaország) elé idézték, és e bíróság 1998. október 8‑i ítéletében megállapította, hogy R. Grifhorst elkövette a pénzösszegek és értékpapírok bejelentésére vonatkozó, a code des douanes 464. cikke szerinti kötelezettség megszegésének vétségét, és ugyanezen kódex 465. cikke alapján a teljes összeg elkobzását rendelte el, továbbá R. Grifhorstot a be nem jelentett összeg felét (225 000 NLG‑t, azaz 116 828 eurót) kitevő bírság megfizetésére kötelezte.
49. Ezt az ítéletet helybenhagyta a cour d’appel de Montpellier (montpellier‑i fellebbviteli bíróság) (Franciaország), amely elutasította a felperes arra irányuló kérelmét, hogy e bíróság előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesszen elő. A Cour de cassation (semmítőszék) (Franciaország) szintén elutasította fellebbezését. Ezen elutasítást követően R. Grifhorst az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény első kiegészítő jegyzőkönyvének 1. cikke által biztosított tulajdonhoz való jogának megsértése miatt keresetet indított az Emberi Jogok Európai Bírósága előtt.
50. Az Emberi Jogok Európai Bírósága először is kiemelte, hogy „az egyetlen elkövetési magatartás, amelyet [R. Grifhorsttal] szemben fel [lehetett] hozni, abban állt, hogy a francia–andorrai határ átlépésekor nem jelentette be az általa szállított készpénzt[,] mivel a Kormány egyébként nem állít[otta], hogy a szállított összegek jogellenes tevékenységekből származnának, vagy ilyen tevékenység folytatására irányulnának”(18) .
51. Az Emberi Jogok Európai Bírósága – a Bizottságnak az általa a Francia Köztársasághoz intézett, a code des douanes 465. cikkének az uniós joggal való összeegyeztethetőségéről szóló, indokolással ellátott véleményben kifejtett álláspontjához csatlakozva – szintén megállapította, hogy „a szankciónak inkább a jogsértés – vagyis a nyilatkozattételi kötelezettség elmulasztása – súlyához kell igazodnia, mint az ebben a szakaszban még meg nem állapított esetleges olyan jogsértéséhez, mint a pénzmosás vagy az adócsalás”.(19)
52. Az Emberi Jogok Európai Bírósága ezután tudomást szerzett arról, hogy e 465. cikk szövege 2004‑ben, a Bizottság indokolással ellátott véleménye nyomán módosításra került. Az új szöveg értelmében az elkobzás már nem automatikus, és csak akkor rendelhető el, legkésőbb a nyilatkozatban szereplő be nem jelentett összeg lefoglalását követő legfeljebb hat hónapos időszakot követően, ha nem állt fenn azt valószínűsítő körülmény, illetve arra vonatkozó megalapozott feltételezés, hogy az érintett személy a code des douanes‑ba ütköző egyéb jogsértéseket is elkövetett. A bírságot a jogsértés által érintett összeg 25%‑ában határozták meg.(20)
53. E körülmények között az Emberi Jogok Európai Bírósága kimondta, hogy „a[z olyan] rendszer[, amilyet a 2004‑es módosítás bevezetett,] lehetővé [tette] a közérdek követelményei és az egyén alapvető jogainak védelme közötti megfelelő egyensúly fenntartását”(21), míg az „elkobzás és a bírság” halmozása az elkövetett jogsértés szempontjából „aránytalan”(22) .
c) Moon kontra Franciaország ügy
54. A Moon kontra Franciaország ügy ugyanazon problémát vetette fel, mint a Grifhorst kontra Franciaország ügy, azzal az egyetlen lényeges különbséggel, hogy a kiszabott bírságot a be nem jelentett összeg 25%‑ában állapították meg.
55. Az Emberi Jogok Európai Bírósága megerősítette a Grifhorst kontra Franciaország ügyben hozott ítéletét azzal, hogy kimondta, hogy az elkobzással halmozott bírság a be nem jelentett összeg 125%‑át tette ki, és ezáltal aránytalan volt.(23)
3. Az 1889/2005 rendelet 4. cikkének (2) bekezdése és 9. cikkének (1) bekezdése által bevezetett szankciók
56. Amint azt a Bizottság sugallja, az 1889/2005 rendelet célja, hogy az Unió határait átlépő készpénzmozgás bizonyos fokú ellenőrzésének biztosításával kiegészítse a pénzmosás megelőzésére, valamint az ilyen pénzmozgásokról való információgyűjtésre irányuló uniós jogi mechanizmust.(24)
57. Az 1889/2005 rendelet által bevezetett ellenőrzési rendszer így nyilatkozattételi kötelezettséget ír elő minden, 10 000 euró vagy azt meghaladó összeg esetén.(25) E rendszer értelmében e kötelezettség megszegése esetén „hatékony, arányos és visszatartó erejű” szankciókat kell meghatározni, amelyeket a tagállamoknak belső jogukban be kell vezetniük,(26) és amelyeket a nemzeti jogszabályokban meghatározott feltételekkel összhangban a be nem jelentett készpénz közigazgatási határozattal történő lefoglalása követhet.(27)
58. E rendszer felépítéséből nyilvánvalóan következik tehát, hogy – amint azt a Bizottság állítja – a tagállamok által bevezetett bírságok csak a megállapított jogsértést – vagyis a nyilatkozattételi kötelezettség elmulasztását – szankcionálják, nem pedig az ebben a szakaszban még meg nem állapított olyan esetleges jogsértést, mint a pénzmosás vagy az adócsalás.
59. Amint azt az 1889/2005 rendelet 3. cikke (2) bekezdésének e) pontja is jelzi,(28) a nemzeti hatóságok feladata, hogy minden esetben vizsgálják a be nem jelentett készpénz származását és tervezett felhasználását – amint azt a francia hatóságok meg is tették a Grifhorst kontra Franciaország ügyben –, amely feladat végrehajtását könnyítik az ezen rendelet 6. és 7. cikkében szereplő, információcserére vonatkozó rendelkezések.
60. A tárgyalás során a Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Dél‑alföldi Regionális Vám‑ és Pénzügyőri Főigazgatósága kifejtette, hogy a vámtisztviselők számára nehéz volt a határon az olyan, be nem jelentett készpénzhez kapcsolódó bűncselekmények bizonyítékait beszerezni, mint a pénzmosás vagy adócsalás. Mindenesetre pontosan e feladat könnyítése érdekében írja elő az 1889/2005 rendelet 4. cikkének (2) bekezdése, hogy a készpénz közigazgatási határozattal ideiglenesen lefoglalható.
61. Ha a be nem jelentett készpénz származásának és tervezett felhasználásának jogszerűsége bebizonyosodik – mint az Ismayilov kontra Oroszország ügyben(29) és a Moon kontra Franciaország ügyben(30) – vagy nem állapítható meg – mint a Grifhorst kontra Franciaország ügyben(31) –, kizárólag a nemzeti jog által az 1889/2005 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése alapján előírt szankció, vagyis jelen esetben bírság szabható ki.
62. Ezzel szemben az elkobzás szankció csak akkor szabható ki, és akkor halmozható a nemzeti jog által az 1889/2005 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése alapján előírt szankcióval, ha a nemzeti jognak megfelelően bizonyított a szóban forgó készpénz származásának vagy tervezett felhasználásának jogszerűtlensége.
63. Pontosítani kell, hogy mivel a bírság nem a be nem jelentett készpénz származására vagy felhasználására vonatkozik, nem változhat annak függvényében, hogy a szóban forgó összeg származása és felhasználása jogszerű‑e, vagy sem.
64. Összegzésként, ahogy az Emberi Jogok Európai Bírósága már kimondta, annak érdekében, hogy a nyilatkozattételi kötelezettség elmulasztása esetén kiszabott bírság arányos legyen, annak „a jogsértés – vagyis a nyilatkozattételi kötelezettség elmulasztása – súlyához kell igazodnia”(32) .
4. A 2007. évi XLVIII. törvénynek az 1889/2005 rendelettel való összeegyeztethetősége
a) Általánosságban
65. Rögtön meg kell jegyezni, hogy – amint azt a Bizottság a tárgyaláson előadta – a tagállamok által az 1889/2005 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése alapján előírt szankciók nagy mértékben különböznek mind a bírság számítási módját (a be nem jelentett összeg százalékos aránya vagy a hatáskörrel rendelkező hatóságok által a törvény által rögzített alsó és felső határ között meghatározott összeg), mind azon összeget illetően, amely e rendszerek alapján megállapítható (az észtországi 1200 eurótól a németországi 1 millió eurós maximális bírságig).
66. Ennek hátterében az olyan bírságolási rendszer, mint amilyet a magyar jogalkotó vezetett be, és amely a be nem jelentett összeg nagyságához igazodó sávos bírságot ír elő, számomra önmagában nem tűnik túlzottnak.
b) A szorosan vett bírságtól eltérő alkotóelemek
67. E rendszer néhány alkotóeleme számomra mindenesetre ellentétesnek tűnik az 1889/2005 rendelettel.
68. Először is, amint azt a tárgyaláson a Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Dél‑alföldi Regionális Vám‑ és Pénzügyőri Főigazgatósága is megerősítette, mivel a magyar jogszabályok nem éltek a be nem jelentett készpénz közigazgatási határozattal történő lefoglalásának az 1889/2005 rendelet 4. cikkének (2) bekezdése által előírt lehetőségével, az R. M. Chmielewskinél a szerb–magyar határ átlépésekor talált készpénzt a magyar hatóságok nem foglalták le ideiglenesen.(33)
69. Ráadásul, még ha úgy is tűnik, hogy R. M. Chmielewski azt nyilatkozta a magyar vámtisztviselőknek, hogy azért volt birtokában a szóban forgó összeg, mivel házat szándékozott vásárolni Bulgáriában, ám dolgavégezetlenül tért vissza Lengyelországba, az ügy irataiból nem derül ki, hogy a magyar hatóságok megpróbálták volna megállapítani a szóban forgó készpénz származását. E célból kérhették volna a lengyel hatóságok segítségét, amit nem tettek meg. Ebben az értelemben a magyar hatóságok nem alkalmazták az 1889/2005 rendelet 3. cikke (2) bekezdésének e) pontját.
70. Márpedig, mivel az 1889/2005 rendelet lényegi célja, hogy – többek között a 6. cikke által megkönnyített tagállamok közötti együttműködésen keresztül – hatékonyabbá tegye a pénzmosás és az adócsalás elleni küzdelmet, a tagállamoknak mindenképpen úgy kell vizsgálniuk az említett pénzeszközök származását és rendeltetését, hogy továbblépnek a nyilatkozattételi kötelezettség elmulasztásának egyszerű megállapításán és szankcionálásán, ami maga után vonja, hogy e pénzeszközök e vizsgálat ideje alatt ideiglenesen lefoglalhatók legyenek.
71. Számomra úgy tűnik, hogy az 1889/2005 rendelet végrehajtásának a 2007. évi XLVIII. törvénnyel bevezetett rendszere – ahelyett, hogy előírná azokat a feltételeket, amelyek fennállása esetén a be nem jelentett készpénz e rendelet 4. cikke (2) bekezdésének megfelelően közigazgatási határozattal lefoglalható – azon nyugszik, hogy csupán a bírság sávos jellegén keresztül vegye figyelembe a be nem jelentett készpénz származása és tervezett felhasználása jogellenességének lehetőségét.
72. Márpedig az ilyen rendszer, amelyik a szóban forgó összegek mértékéhez kapcsolódó bírságon keresztül párosítja egyrészt ezen összegek származásának és rendeltetésének vélelmezett jogszerűtlenségét, másrészt a nyilatkozattételi kötelezettség elmulasztását, számomra ellentétesnek tűnik az 1889/2005 rendelet 3. cikkének (2) bekezdésével és 4. cikkének (2) bekezdésével.
73. A 2007. évi XLVIII. törvény ugyanis, mivel nem kérdez rá a be nem jelentett készpénz származására és tervezett felhasználására, és nem teszi lehetővé, hogy azt közigazgatási határozattal ideiglenesen lefoglalják annak érdekében, hogy a magyar hatóságok döntsenek arról, hogy van‑e helye lefoglalás elrendelésének,(34) nem tartja tiszteletben a rendeletben lefektetett szabályokat, és árt a rendelet hatékonyságának.
74. Ilyen körülmények között – amikor a kérdést előterjesztő bíróság számára már nem lehetséges a be nem jelentett készpénz ideiglenes lefoglalása azzal a céllal, hogy el tudja kobozni abban az esetben, ha bizonyítást nyer származásának vagy tervezett felhasználásának jogszerűtlensége – kell megvizsgálni a kiszabott bírság arányosságát, figyelembe véve a 2007. évi XLVIII. törvénynek az 1889/2005 rendelettel való összeegyeztethetőségével kapcsolatos fent említett problémákat.
c) A bírság és a be nem jelentett készpénz összege közötti automatikus kapcsolat
75. A 2007. évi XLVIII. törvény 5/A. §‑a által bevezetett bírságolási rendszer semmilyen mérlegelési mozgásteret nem enged a hatáskörrel rendelkező hatóságok számára azt illetően, hogy eltérjenek a bírság előre meghatározott összegétől. Ráadásul ezen összeg a be nem jelentett összeg mértékének függvényében automatikusan emelkedik (vagyis 10%, ha az összeg 10 000 és 20 000 euró között van, 40% a 20 000 és 50 000 euró közötti összegek esetén és 60% az 50 000 eurót meghaladó összegek esetén).
76. A bírság összegét meghatározó egyetlen tényező tehát a be nem jelentett összeg mértéke.
77. A Bizottság e rendszerrel szemben azt hozza fel, hogy nem teszi lehetővé, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóságok figyelembe vegyék minden egyes eset olyan körülményeit, mint például a bejelentés elmulasztásának szándékosságát vagy ismétlését, ami a Bizottság szerint a bírság csökkentését vagy akár törlését eredményezheti, ha a jogsértés elkövetője utólag be tudja bizonyítani a be nem jelentett összeg származásának és rendeltetésének jogszerűségét. Ilyen esetben a Bizottság a nyilatkozattételi kötelezettség elmulasztása ellenére úgy véli, hogy a közérdek nem sérülhetett.
78. Jóllehet az imént emlékeztettem arra, hogy az 1889/2005 rendelet előírja, hogy a 1889/2005 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése szerinti ellenőrzés során vizsgálni kell a szóban forgó összeg származását és tervezett felhasználását, e kifogás számomra nem meggyőző.
79. Ugyanis, noha az 1889/2005 rendelettel nem ellentétes az olyan rendszer, mint amilyet a Bizottság javasol, és amely lehetővé teszi a nemzeti vám‑ vagy igazságügyi hatóságoknak, hogy figyelembe vegyék minden egyes eset sajátos körülményeit, úgy vélem, hogy az ilyen rendszer nem eredményezheti az 1889/2005 rendelet 9. cikke (1) bekezdésének szövegében a nyilatkozattételi kötelezettség megsértése esetére előírt szankció hiányát, mivel e rendelkezés kifejezetten előírja, hogy a tagállamok „köteles[ek] a 3. cikk szerinti nyilatkozattételi kötelezettség elmulasztásának esetén alkalmazandó szankciókat bevezetni”.
80. Egyebekben az olyan rendszerek – mint a 2007. évi XLVIII. törvényben előírt –, amelyek nem teszik lehetővé minden egyes eset sajátos körülményeinek figyelembevételét, számomra kizárólag e tényből kifolyólag nem tűnnek ellentétesnek az 1889/2005 rendelettel. Ugyanis, miért is kellene a hatáskörrel rendelkező hatóságoknak mérlegelési mozgásteret hagyni a nyilatkozattétel elmulasztása közigazgatási jogsértésének esetére, amelynek az uniós jogalkotó csak a megállapítását kívánta meg, és amely független az egyéb olyan bűncselekményektől, mint a pénzmosás, a terrorizmus finanszírozása, az adócsalás, az orgazdaság, a lopás, a haszonszerzési célú kábítószer‑kereskedelem vagy a hamisítás, továbbá független bármilyen szándékosságtól.
81. Véleményem szerint a tagállamoknak jogukban áll olyan bírságolási rendszert kialakítani, amely egyszerű, hatékony és visszatartó erejű, és amely minden érintettet azonos módon kezel, miközben a nyilatkozattétel elmulasztásától eltérő egyéb jogsértések szankcionálására differenciált vizsgálatot alkalmaz.
d) Az alapügyben kiszabott bírság arányossága
82. Jóllehet az olyan bírság, amelynek összege a be nem jelentett készpénz összegének mértékéhez igazodóan sávos, kétségtelenül alkalmas azon cél elérésére, hogy ösztönözze a nyilatkozattételi kötelezettség betartását, és büntesse annak elmulasztását, hajlok arra, hogy aránytalannak minősítsem a magyar jogszabályok által választott legmagasabb bírság mértékét. Anélkül, hogy úgy vélném – mint látszólag az Emberi Jogok Európai Bírósága(35) – hogy ugyanazon százalékos mértéket (jelen esetben 25%‑ot) kellene alkalmazni, bármekkora is legyen a be nem jelentett összeg, úgy tűnik számomra, hogy a teljes összegre kivetett 60%‑os bírság, amennyiben az előbbi meghaladja az 50 000 eurót – amit talán egyéb bűncselekmények vagy az azok elkövetésére vonatkozó szándék feltételezett fennállása sugallt –, végső soron elkobzási jellegű intézkedéssel szankcionálja csak magát a nyilatkozattételi kötelezettség megsértését, és nem teremt megfelelő egyensúlyt a közérdek követelményei és a Charta 17. cikkében rögzített, tulajdonhoz való jog védelmének követelménye között.
83. Végezetül két megjegyzést tennék. A Bizottság által a tárgyaláson előadottak közül kiemelem – anélkül, hogy meghatározó szerepet szánnék neki –, hogy azon tagállamok közül, amelyek – mint Magyarország – a be nem jelentett összeg százalékos mértékében meghatározott bírság mellett döntöttek, egyik sem írt elő ilyen magas mértéket, mivel a mérték 5%‑tól 50%‑ig terjed, és ez utóbbi mértéket az egyik tagállam a kivételes körülményekre tartja fenn.
84. Végül emlékeztetek arra, hogy az összes szóban forgó pénzeszköz elkobzása – az esetleg megállap ított egyéb jogsértésekre vonatkozó egyéb szankciók sérelme nélkül – tökéletesen arányos lenne abban az esetben, ha nem nyerne bizonyítást az érintett összegek származásának és rendeltetésének jogszerűsége.
VI – Végkövetkeztetések
85. Következésképpen azt javaslom, hogy a Kecskeméti Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a Bíróság a következő választ adja:
A Közösség területére belépő, illetve a Közösség területét elhagyó készpénz ellenőrzéséről szóló, 2005. október 26‑i 1889/2005/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 9. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan szankció, mint amilyet a 2007. évi XLVIII. törvény 5/A. §‑a (1) bekezdésének c) pontja előír, mivel a be nem jelentett összeg 60%‑át kitevő mértékű bírságot ír elő, amennyiben az előbbi meghaladja az 50 000 eurót, anélkül hogy az ezen összeg származására és rendeltetésére vonatkozó vizsgálat idejére lehetőséget biztosítana annak lefoglalására.
(1) .
(2)  –	HL L 309., 9. o.
(3)  –	Lásd: Bordessa és társai ítélet (C‑358/93 és C‑416/93, EU:C:1995:54, 31. pont); Sanz de Lera és társai ítélet (C‑163/94, C‑165/94 és C‑250/94, EU:C:1995:451, 39. pont).
(4)  –	Louloudakis‑ítélet (C‑262/99, EU:C:2001:407, 67. pont). Lásd még ebben az értelemben: Amsterdam Bulb ítélet (50/76, EU:C:1977:13, 33. és 35. pont); Bizottság kontra Görögország ítélet (C‑210/91, EU:C:1992:525, 19. pont); Siesse‑ítélet (C‑36/94, EU:C:1995:351, 21. pont); de Andrade‑ítélet (C‑213/99, EU:C:2000:678, 20. pont); Ntionik és Pikoulas ítélet (C‑430/05, EU:C:2007:410, 54. pont); Urbán‑ítélet (C‑210/10, EU:C:2012:64, 53. pont).
(5)  –	Bizottság kontra Görögország ítélet (C‑210/91, EU:C:1992:525, 20. pont). Lásd még ebben az értelemben: Casati‑ítélet (203/80, EU:C:1981:261, 27. pont); Luisi és Carbone ítélet (286/82 és 26/83, EU:C:1984:35, 34. és 35. pont); Bizottság kontra Görögország ítélet (68/88, EU:C:1989:339, 24. pont); Louloudakis‑ítélet (C‑262/99, EU:C:2001:407, 67. pont); Ntionik és Pikoulas ítélet (C‑430/05, EU:C:2007:410, 53. pont); Urbán‑ítélet (C‑210/10, EU:C:2012:64, 53. pont).
(6)  –	Lásd: Urbán‑ítélet (C‑210/10, EU:C:2012:64, 55–58. pont). Lásd különösen az 56. pontot, amelyben a Bíróság megállapította, hogy a „magyar szankciórendszer tehát különösen az alapeljárás alapjául szolgálóhoz hasonló ügyben tűnik aránytalannak, amikor az ellenőrzött tizenöt korong közül csupán az egyikről hiányzott valamely bejegyzés, azaz azon nem tüntették fel az érkezési kilométert”, és „a bejegyzés alapügybeli hiánya nem képezhetett visszaélést, mivel az adatrögzítő lapról hiányzó bejegyzés szerepelt a fuvarlevélen”. Lásd még az 58. pontot, amelyben a Bíróság, miután emlékeztetett arra, hogy „a szankció nem lehet túlzott”, rámutat, hogy a bírság összege „csaknem azonos a magyarországi munkavállalók havi nettó átlagjövedelmével”.
(7)  –	Lásd különösen: Louloudakis‑ítélet (C‑262/99, EU:C:2001:407, 70. pont); Ntionik és Pikoulas ítélet (C‑430/05, EU:C:2007:410, 54. pont).
(8)  –	Ez az ügy az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról és a 96/61/EK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2003. október 13‑i 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 275., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 7. kötet, 631. o.) 16. cikkének (3) bekezdése által minden egyes, olyan létesítmény által kibocsátott szén‑dioxid‑tonnaegyenérték után előírt 100 euró átalánybírság jogszerűségére vonatkozott, amely létesítmény számára annak üzemeltetője nem adott át egységet.
(9)  –	Lásd a 37. pontot.
(10)  –	Uo., 38. pont.
(11)  –	Lásd: a Charta 52. cikkének (3) bekezdése.
(12)  –	EJEB, 2008. november 6‑i Ismayilov kontra Oroszország ítélet (az ítéletet az Ítéletek és Határozatok Tárában nem tették közzé, az EJEB honlapján elérhető: http://hudoc.echr.coe.int/sites/eng/pages/search.aspx?i= 001–89412).
(13)  –	EJEB, 2009. február 26‑i Grifhorst kontra Franciaország ítélet (az ítéletet az Ítéletek és Határozatok Tárában nem tették közzé, az EJEB honlapján elérhető: http://hudoc.echr.coe.int/sites/eng/pages/search.aspx?i= 001–91448).
(14)  –	EJEB, 2009. július 9‑i Moon kontra Franciaország ítélet (az ítéletet az Ítéletek és Határozatok Tárában nem tették közzé, az EJEB honlapján elérhető: http://hudoc.echr.coe.int/sites/eng/pages/search.aspx?i= 001–93522).
(15)  –	EJEB, 2008. november 6‑i Ismayilov kontra Oroszország ítélet, 38. § (fordítás tőlem): „in order to be considered proportionate, the interference should correspond to the gravity of the infringement, namely the failure to comply with the declaration requirement, rather than to the gravity of any presumed infringement which had not however been actually established, such as an offence of money laundering or tax evasion”.
(16)  –	Ugyanott (fordítás tőlem): „the confiscation measure was not intended as pecuniary compensation for damage – as the State had not suffered any loss as a result of the applicant’s failure to declare the money – but was deterrent and punitive in its purpose”.
(17)  –	Ugyanott (fordítás tőlem): „It has not been convincingly shown or indeed argued by the Government that that sanction alone was not sufficient to achieve the desired deterrent and punitive effect and prevent violations of the declaration requirement. In these circumstances, the imposition of a confiscation measure as an additional sanction was, in the Court’s assessment, disproportionate, in that it imposed an »individual and excessive burden« on the applicant.”
(18)  –	EJEB, 2009. február 26‑i Grifhorst kontra Franciaország ítélet, 98. §.
(19)  –	Uo., 102. §.
(20)  –	Uo., 103. §
(21)  –	Uo.
(22)  –	Uo., 105. §
(23)  –	EJEB, 2009. július 9‑i Moon kontra Franciaország ítélet, 48–52. §
(24)  –	Lásd különösen az 1889/2005 rendelet 1. cikkét, valamint a (2) és (3) preambulumbekezdését.
(25)  –	Lásd a 1889/2005 rendelet 3. cikkének (1) bekezdését.
(26)  –	Uo., 9. cikk, (1) bekezdés.
(27)  –	Uo., 4. cikk, (2) bekezdés. Hangsúlyozom, hogy ez a lefoglalás ideiglenes, és annak időtartama nem haladja meg az annak vizsgálatához feltétlenül szükséges időt, hogy van‑e helye a be nem jelentett összeg elkobzásának.
(28)  –	Mind a bíróságnak, mind a kérdést előterjesztő bíróságnak szeretném jelezni, hogy a 2007. évi XLVIII. törvény 2. §‑ának (2) bekezdése, amely azon információk között, amelyre a nyilatkozat vonatkozik, nem említi a készpénz származását és tervezett felhasználását, ellentétes az 1889/2005 rendelet 3. cikke (2) bekezdésének e) pontjával, és következésképpen alkalmazását mellőzni kell.
(29)  –	Lásd a jelen indítvány 40. pontját. Az A. Y. Ismayilov által az orosz határ átlépésekor birtokolt összeg az édesanyjától örökölt és eladott bakui (Azerbajdzsán) ház vételára volt.
(30)  –	Lásd az EJEB, 2009. július 9‑i Moon kontra Franciaország ítéletet, 9. és 12. §. T. Moon a francia–svájci határon végrehajtott ellenőrzés során előadta, hogy a birtokában lévő összeg (28 240 font sterling [GBP]) kölcsönből származik, amelyet egy genfi székhelyű társaságtól kapott franciaországi házvásárlás, vagy amennyiben nem találna házat, angliai sportgépkocsi vásárlására. A T. Moont beidéző tribunal correctionnel de Thonon‑les‑Bains (thonon‑les‑bains‑i büntetőbíróság) (Franciaország) megállapította, hogy T. Moon bebizonyította, hogy jövedelme és személyes vagyona alapján lehetősége volt ilyen összeg birtoklására.
(31)  –	Lásd a jelen indítvány 47. és 50. pontját. Annak ellenére, hogy a holland hatóságok szerint R. Grifhorstot korábban jogellenes cselekményekkel gyanúsították, e hatóságok kifejtették, hogy R. Grifhorst egyetlen ismert tevékenysége az ingatlanszektorhoz kapcsolódott, és a nemzetközi vizsgálat nem eredményezett konkrét bizonyítékokat.
(32)  –	EJEB, 2008. november 6‑i Ismayilov kontra Oroszország ítélet, 38. §; 2009. február 26‑i Grifhorst kontra Franciaország ítélet, 98. és 102. §, 2009. július 9‑i Moon kontra Franciaország ítélet, 49. §.
(33)  –	Ez meglepő lehet, mivel furcsa, hogy R. M. Chmeliewkinek szándékában állt volna a román lejt és a török lírát nagyrészt bulgáriai házvásárlásra fordítani, és látszólag nem adott magyarázatot arra, hogy milyen okból vállalta ennek a hosszú vasúti utazásnak (Lengyelországból Bulgáriába, és vissza) a kockázatát ilyen nagy összegű készpénzzel, ahelyett hogy banki átutalást indított volna.
(34)  –	Lásd a jelen indítvány 68. pontját.
(35)  –	Lásd az EJEB, 2009. február 26‑i Grifhorst kontra Franciaország ítéletet, 103. §. Lásd még ebben az értelemben az EJEB, 2009. július 9‑i Moon kontra Franciaország ítéletet, 48–52. §.