62009CC0027_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Tartalomjegyzék
Jogi háttér
Az uniós szabályozás
Emberi jogi jogszabályok
Előzmények
PMOI
A szóban forgó határozat elfogadását közvetlenül megelőző és azt magukban foglaló események
A megtámadott ítélet
A fellebbezés
Elfogadhatóság
Megalapozottság
Az első jogalap (a védelemhez való jog állítólagos megsértése)
A szóban forgó határozat elfogadásához vezető eljárás: 1.) a 2008. május 7. és a 2008. június 9. közötti időszak
A szóban forgó határozat elfogadásához vezető eljárás: 2.) a 2008. június 9. és a 2008. július 15. közötti időszak
A PMOI‑val való közlés követelménye
A második és harmadik jogalap
A második jogalap (a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének állítólagos megsértése)
A harmadik jogalap (a hatékony bírói jogvédelemhez való jog megsértése)
Az első érv: „a visszatartott információra nem hivatkoztak”
A második érv: „a visszatartott információ minősített volt”
A tagállamok nemzeti hatóságainak szerepe
A Tanács előtti eljárás
–	Ha az illetékes nemzeti hatóság „igazságügyi hatóság” volt
–	Ha az illetékes nemzeti hatóság „illetékességgel rendelkező megfelelő hatóság” volt
A Törvényszék eljárási szabályzata
–	Hatály
–	Titkos bizonyíték felhasználása
–	Az emberi jogok uniós garanciái tiszteletben tartásának szükségessége
–	Az uniós bíróság által lefolytatandó felülvizsgálat jellege és intenzitása
Egy végső megjegyzés
A költségekről
Végkövetkeztetések
1. Fellebbezésében a Francia Köztársaság azt kéri a Bíróságtól, hogy helyezze hatályon kívül az Elsőfokú Bíróság (jelenleg Törvényszék)(2) T‑284/08. sz., People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ügyben 2008. december 4‑én hozott ítéletét(3) (a továbbiakban: megtámadott ítélet).
2. Ezzel az ítélettel a Törvényszék megsemmisítette a People’s Mojahedin Organization of Iránt (a továbbiakban: PMOI) érintő részében a 2008/583/EK tanácsi határozatot(4) (a továbbiakban: szóban forgó határozat). E döntés hatásaként fenntartották a PMOI Európai Unión belüli pénzeszközeinek, egyéb vagyoni értékeinek és gazdasági erőforrásainak befagyasztására vonatkozó intézkedéseket.
3. Az ítélet meghozatalát események bonyolult sorozata előzte meg. Az érthetőség megkönnyítése érdekében a főbb eseményeket a jelen indítvány szövegében jelzem, és külön mellékletként csatolok egy részletes időrendet.
4. Az ügy előzményeit a nemzetközi terrorizmus utóbbi években tapasztalt jelentős növekedésének, valamint az efféle terrorizmus által jelentett és a jövőben is fennálló fenyegetésre az Egyesült Nemzetek Szervezete és az Európai Unió által adott válaszok összefüggéseiben kell szemlélni.
Jogi háttér
5. Az ENSZ Biztonsági Tanácsa 2001. szeptember 28‑án elfogadta az 1373. (2001) számú határozatot. E határozat 1. cikke arról rendelkezik, hogy „[…] valamennyi államnak: […] c) be kell fagyasztania azon személyek − továbbá a közvetlenül vagy közvetve ilyen személyek tulajdonában vagy ellenőrzése alatt álló szervezetek, az ilyen személyek és szervezetek nevében vagy irányítása alatt eljáró személyek és szervezetek − pénzeszközeit, egyéb vagyoni értékeit vagy gazdasági erőforrásait, akik terrorcselekményeket követnek el vagy kísérelnek meg elkövetni, illetve ilyen cselekmények elkövetésének részesei vagy elősegítői […]”.
Az uniós szabályozás
6. A 1373. (2001) számú határozat Európai Unión belüli végrehajtásával kapcsolatos intézkedések részeként a Tanács 2001. december 27‑én elfogadta a 2001/931 közös álláspontot(5) .
7. A 2001/931 közös álláspont (7) preambulumbekezdése szerint:
„A Közösség fellépése szükséges ahhoz, hogy ezeket a bizonyos további intézkedéseket végrehajtsák; a tagállamok fellépése szintén szükséges, különösen a büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés formáinak alkalmazása tekintetében.”
8. A 2001/931 közös álláspont 1. cikke kimondja:
„(1) A következő cikkek rendelkezéseivel összhangban ezt a közös álláspontot kell alkalmazni a terrorcselekményekben részt vevő és a mellékletben felsorolt személyekre, csoportokra és szervezetekre.
(2) Ennek a közös álláspontnak az alkalmazásában a »terrorcselekményekben részt vevő személyek, csoportok és szervezetek«:
– a terrorcselekményeket elkövető vagy elkövetését megkísérlő, vagy a terrorcselekményekben részt vevő vagy azok elkövetését elősegítő személyek,
– az ilyen személyek közvetett vagy közvetlen tulajdonában vagy ellenőrzése alatt álló szervezetek; az ilyen személyek és szervezetek nevében vagy irányítása alatt eljáró személyek, ideértve az ilyen személyek és a velük kapcsolatban álló személyek és szervezetek közvetlen tulajdonában vagy ellenőrzése alatt álló vagyonból származó vagy abból keletkezett pénzeszközöket is.
(3) Ennek a közös álláspontnak az alkalmazásában »terrorcselekmény« a következő szándékos cselekmények egyike, amely jellege vagy összefüggései révén súlyos kárt okozhat egy országnak vagy egy nemzetközi szervezetnek, és amelyet a nemzeti jog bűncselekményként határoz meg, amennyiben abból a célból követik el, hogy:
i. a lakosságot komolyan megfélemlítsék; vagy
ii. egy kormányt vagy egy nemzetközi szervezetet jogellenes módon arra kényszerítsenek, hogy valamilyen cselekményt megtegyen vagy ne tegyen meg; vagy
iii. súlyosan megingassák vagy lerombolják egy ország vagy egy nemzetközi szervezet alapvető politikai, alkotmányos, gazdasági vagy társadalmi felépítését:
a) személy élete elleni merényletek, amely halált okozhatnak;
b) személy testi épsége elleni merényletek;
c) emberrablás vagy túszszedés;
d) kormányzati vagy egyéb közintézmény, közlekedési rendszer, infrastrukturális létesítmény, ideértve az információs rendszert is, a kontinentális talapzaton található rögzített platformok, közterület vagy magántulajdon súlyos károsodásának előidézése, amely az emberi élet veszélyeztetésével járhat, vagy jelentős gazdasági veszteséget okozhat;
e) légi jármű, hajó vagy más közlekedési vagy áruszállítási eszköz elfoglalása;
f) fegyverek, robbanóanyagok vagy nukleáris, biológiai vagy vegyi fegyverek gyártása, birtoklása, megszerzése, szállítása, rendelkezésre bocsátása vagy felhasználása, valamint biológiai és vegyi fegyverek kutatása és fejlesztése;
g) veszélyes anyagok kibocsátása, tűz, robbanás vagy árvíz előidézése az emberi életet veszélyeztetve;
h) víz, energia vagy bármely egyéb alapvető természeti erőforrás szolgáltatásának megzavarása vagy megszakítása az emberi életet veszélyeztetve;
i) fenyegetés az a)–h) alpontban felsorolt cselekmények bármelyikének elkövetésével;
j) terrorista csoport irányítása;
k) részvétel terrorista csoport tevékenységében, ideértve információk vagy anyagi erőforrások rendelkezésre bocsátását, vagy a csoport tevékenységének finanszírozását bármilyen módon, annak tudatában, hogy az hozzájárul a csoport bűnöző tevékenységeihez.
Ennek a bekezdésnek az alkalmazásában a »terrorista csoport«: legalább két személyből álló szervezett csoport, amely bizonyos időre terrorcselekmények egyetértésben történő elkövetésére létesült. A »szervezett csoport« olyan csoport, amely nem egy meghatározott terrorcselekmény azonnali elkövetésére, véletlenszerűen áll össze, és amely nem feltétlenül rendelkezik a tagjai számára szabályszerűen meghatározott szerepekkel, folyamatos tagsággal vagy fejlett szervezettel.
(4) A mellékletben található listát az idevágó ügyiratok pontos információi, illetve anyagai alapján kell összeállítani, amelyek értelmében az illetékes hatóság határozatot hozott az érintett személyekről, csoportokról és szervezetekről, függetlenül attól, hogy a határozat terrorcselekményre irányuló nyomozás vagy vádemelés megindítására, komoly és hitelt érdemlő bizonyítékok vagy jelek alapján ilyen cselekmény elkövetésének kísérletére, abban való részvételre vagy annak elősegítésére, vagy ilyen bűntettek miatt kiszabott ítéletekre vonatkozik‑e. A listába felvehetők azok a személyek, csoportok és szervezetek, akikről, illetve amelyekről az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa megállapította, hogy kapcsolatban állnak a terrorizmussal, és velük szemben szankciókat rendelt el.
Ennek a bekezdésnek az alkalmazásában az »illetékes hatóság« az igazságügyi hatóság, vagy ha az nem rendelkezik az e bekezdés hatálya alá tartozó területen illetékességgel, akkor az e téren illetékességgel rendelkező megfelelő hatóság.
(5) A Tanács törekszik annak biztosítására, hogy a mellékletben felsorolt természetes vagy jogi személyek, csoportok vagy szervezetek nevét olyan, megfelelően részletes adatokkal egészítse ki, hogy lehetséges legyen az adott emberek és jogi személyek, szervezetek vagy szervek tényleges azonosítása, ily módon elősegítve az azonos vagy hasonló névvel rendelkezők mentesítését.
(6) A mellékletben található listában szereplő személyek és szervezetek nevét rendszeresen és legalább hat hónaponként felül kell vizsgálni annak érdekében, hogy biztosítva legyen a listában való fenntartásuk megalapozottsága [helyesen: „[a] mellékletben található listán szereplő személyek és szervezetek nevét rendszeresen és legalább hat hónaponként felül kell vizsgálni az arról való meggyőződés érdekében, hogy továbbra is indokolt‑e a listán való fenntartásuk].”
9. A 2001/931 közös álláspont 4. cikke szerint:
„A tagállamok, az Európai Unióról szóló szerződés VI. címe keretén belül a büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés útján, a lehető legnagyobb mértékű támogatást nyújtják egymásnak a terrorcselekmények megelőzése és leküzdése terén. Ennek érdekében – hatóságaik által a mellékletben felsorolt bármely személyekkel, csoportokkal és szervezetekkel kapcsolatosan lefolytatott vizsgálatok és eljárások során – kérelemre teljes mértékben élnek biztosított hatáskörükkel, az Európai Unió jogi aktusainak, valamint a tagállamokra nézve kötelező egyéb nemzetközi megállapodásoknak, intézkedéseknek és egyezményeknek megfelelően.”
10. A PMOI nem szerepelt a 2001/931 közös álláspont mellékletében.
11. Mivel úgy vélte, hogy a 2001/931 közös álláspontban ismertetett intézkedéseknek az Európai Unió szintjén történő végrehajtásához rendelet szükséges, a Tanács elfogadta a 2580/2001 rendeletet (a továbbiakban: rendelet)(6) .
12. A rendelet 1. cikkének (6) bekezdése a következő fogalommeghatározásokat írja elő:
„»Jogi személy, csoport vagy szervezet ellenőrzése«:
a) jog az adott jogi személy, csoport vagy szervezet igazgatási, vezetési vagy felügyeleti szervét alkotó tagok többségének kinevezéséhez vagy elmozdításához;
b) a tény, hogy pusztán a saját szavazati jogok gyakorlásával a jogi személy, csoport vagy szervezet igazgatási, vezetési vagy felügyeleti szerveit alkotó, a folyó és a megelőző pénzügyi évben hivatalban lévő tagok többsége kinevezhető;
c) a többi részvényessel vagy a jogi személy, csoport vagy szervezet tagjaival megállapodva az adott jogi személyben, csoportban vagy szervezetben a részvényesek vagy a tagok szavazati jogának többsége feletti egyedüli rendelkezés;
d) jog a meghatározó befolyás gyakorlására a jogi személy, csoport vagy a szervezet felett, a jogi személlyel, a csoporttal vagy a szervezettel kötött megállapodás, vagy a jogi személy, a csoport vagy a szervezet alapító okiratának vagy alapszabályának rendelkezései alapján, amennyiben az adott jogi személyre, csoportra vagy szervezetre irányadó jog lehetővé tesz ilyen megállapodást vagy rendelkezést;
e) hatáskör a d) pontban említett meghatározó befolyás gyakorlásának jogára, anélkül hogy e jog megilletné;
f) jog a jogi személy, csoport vagy szervezet vagyoni értékeinek vagy azok egy részének felhasználására;
g) a jogi személy, csoport vagy szervezet üzleti tevékenységének irányítása egységes jogalapon, összevont éves beszámolók közzétételével;
h) a jogi személy, csoport vagy szervezet pénzügyi kötelezettségeinek egyetemleges megosztása, vagy azokért vállalt kezesség.”
13. A rendelet 2. cikke kimondja:
„(1) Az 5. és a 6. cikkben megengedett kivételektől eltekintve:
a) a (3) bekezdésben említett listában szereplő természetes vagy jogi személy, csoport vagy szervezet tulajdonában vagy birtokában álló vagy hozzájuk tartozó valamennyi pénzeszközt, egyéb vagyoni értéket és gazdasági erőforrást be kell fagyasztani;
b) semmiféle pénzeszközt, egyéb vagyoni értéket és gazdasági erőforrást sem közvetve, sem közvetlenül nem lehet a (3) bekezdésben említett listában szereplő természetes vagy jogi személy, csoport vagy szervezet rendelkezésére bocsátani.
[…]
(3) A Tanács egyhangúlag és a [2001/931] közös álláspont 1. cikkének (4), (5) és (6) bekezdésében megállapított rendelkezéseivel összhangban eljárva, megállapítja, felülvizsgálja és módosítja azoknak a személyeknek, csoportoknak és szervezeteknek a listáját, akikre, illetve amelyekre ez a rendelet vonatkozik; ez a lista a következőket tartalmazza:
i. természetes személyek, akik terrorcselekményt követnek el vagy kísérelnek meg elkövetni, illetve ilyen cselekmények elkövetésének részesei vagy azok elősegítői;
ii. jogi személyek, csoportok vagy szervezetek, amelyek terrorcselekményt követnek el vagy kísérelnek meg elkövetni, illetve ilyen cselekmények elkövetésének részesei vagy azok elősegítői;
iii. az i. és ii. pontban említett egy vagy több természetes vagy jogi személy, csoport vagy szervezet tulajdonában vagy ellenőrzése alatt álló jogi személyek, csoportok vagy szervezetek;
iv. az i. és ii. pontban említett egy vagy több természetes vagy jogi személy, csoport vagy szervezet nevében vagy irányítása alatt eljáró természetes vagy jogi személyek, csoportok vagy szervezetek.”
14. A rendelet 8. cikke szerint:
„A tagállamok, a Tanács és a Bizottság tájékoztatják egymást az e rendelet alapján hozott intézkedésekről, és megküldik egymásnak az e rendelettel kapcsolatosan rendelkezésükre álló információkat, […] valamint a jogsértésekre, a végrehajtási problémákra és a nemzeti bíróságok által hozott ítéletekre vonatkozó információkat.”
15. 2001/927 határozatával(7) a Tanács elfogadta azon személyek, csoportok és szervezetek eredeti listáját, akikre, illetve amelyekre a rendelet vonatkozik. A PMOI neve nem szerepelt a listán.
16. A 2002. május 2‑i 2002/340 közös álláspont(8) mellékletében a Tanács megállapította azon személyek, csoportok és szervezetek naprakész listáját, akikre, illetve amelyekre a 2001/931 közös álláspont vonatkozik. E melléklet „Csoportok és szervezetek” címet viselő 2. pontja tartalmazott a PMOI‑val kapcsolatos bejegyzést, amelyet a következőképpen azonosítottak: „Mudzsaheddin‑e Khalq Szervezet (MEK vagy MKO) [az »Iráni Ellenállás Nemzeti Tanácsa« (National Council of Resistance of Iran – NCRI) kivételével], (más néven az Iráni Nemzeti Felszabadítási Hadsereg (NLA, a MEK katonai szárnya), Iráni Népi Mudzsaheddin (PMOI), Muzulmán Iráni Diákok Társasága).”
17. Szintén 2002. május 2‑án hozott 2002/334 határozatával(9) a Tanács elfogadta azon személyek, csoportok és szervezetek naprakész listáját, akikre, illetve amelyekre a rendelet vonatkozik. A PMOI neve ugyanazzal a megnevezéssel szerepelt a listán, mint a 2002/340 közös álláspont mellékletében.
18. A 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdése és a rendelet 2. cikkének (3) bekezdése értelmében a Tanács számos további határozatot fogadott el azon személyek, csoportok és szervezetek tekintetében, akikre, illetve amelyekre a közös álláspont vonatkozik. A PMOI neve e határozatok mellékleteiben továbbra is szerepelt.
19. 2008. július 15‑én a Tanács elfogadta a szóban forgó határozatot. A PMOI neve ismét szerepelt e határozat mellékletében.
20. A Tanács a megtámadott ítélet meghozatalát követően elfogadott 2009/62 határozatával(10) megállapította azon személyek, csoportok és szervezetek naprakész listáját, akikre, illetve amelyekre a 2580/2001 rendelet vonatkozik. A PMOI neve már nem szerepelt a listán.
Emberi jogi jogszabályok
21. Az Emberi Jogok Európai Egyezménye (a továbbiakban: Egyezmény) 15. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„Háború vagy a nemzet létét fenyegető más rendkívüli állapot esetén bármely Magas Szerződő Fél a jelen Egyezményben meghatározott kötelezettségeitől eltérő intézkedéseket tehet a helyzet szükségessége által feltétlenül megkívánt mértékben, feltéve hogy az ilyen intézkedések nem ellentétesek egyéb nemzetközi jogi kötelezettségeivel.”
22. Az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta)(11) „A hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való jog” címet viselő 47. cikke szerint:
„Mindenkinek, akinek az Unió joga által biztosított jogait és szabadságait megsértették, az e cikkben megállapított feltételek mellett joga van a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz.
Mindenkinek joga van arra, hogy ügyét a törvény által megelőzően létrehozott független és pártatlan bíróság tisztességesen, nyilvánosan és ésszerű időn belül tárgyalja. Mindenkinek biztosítani kell a lehetőséget tanácsadás, védelem és képviselet igénybevételéhez.
[…]”.
Előzmények
PMOI
23. A PMOI egy iráni politikai szervezet(12) . 1965‑ben alapították eredetileg azzal a céllal, hogy szembeszálljanak a sah rendszerével. Aktívan rész vett az Iránban szervezett tiltakozásban, amely végül 1979‑ben a sah bukásához vezetett. Ezt követően rövidesen összetűzésbe került Khomeini ajatollah fundamentalista rendszerével. 1981 vége felé a szervezet sok tagja és támogatója száműzetésbe vonult, menekülésük fő célpontja Franciaország volt. 1986‑ban azonban a francia és az iráni hatóságok közötti tárgyalásokat követően a francia kormány gyakorlatilag nemkívánatos külföldiként kezelte őket, és a PMOI vezetése több ezer követőjével áttelepült Irakba. Itt harckocsikat és rakétavetőket is tartalmazó figyelemreméltó fegyverarzenállal rendelkeztek az országnak 2003‑ban a koalíciós erők által történt lerohanásáig. Irakból katonai támogatást nyújtottak Iraknak az Irán elleni háborúban annak befejezéséig. Irán területén 2001‑ig hajtottak végre erőszakos műveleteket.
24. 2001 és – különösen – Irak 2003‑ban történt megszállása óta a PMOI folyamatos kampányt folytatott státuszának szekuláris, demokratikus mozgalomként történő elismerése érdekében, amelynek célja a jelenlegi iráni rendszer békés úton történő megdöntése. Egy 2001 júniusában Irakban megtartott rendkívüli kongresszuson a PMOI formálisan bejelentette, hogy szándékában áll felhagyni minden katonai akcióval vagy tevékenységgel Iránban.
25. A terrorista tevékenységben való korábbi részvétel mindazonáltal ahhoz vezetett, hogy a PMOI‑t számos országban terrorista szervezetként tartották számon. A United States Secretary of State (az Egyesült Államok külügyminisztere) 1997. október 8‑án hatályba lépett végzésével „külföldi terrorista szervezetnek” minősítette a PMOI‑t az Egyesült Államokban(13) . 2001. március 28‑án a United Kingdom Secretary of State for Home Department (az Egyesült Királyság belügyminisztere, a továbbiakban: Home Secretary) a Terrorism Act 2000 (a terrorizmusról szóló 2000. évi törvény) alapján rendeletet hozott, amely e tagállamban betiltott terrorista szervezetként jelölte meg a PMOI‑t(14) .
26. Ezek a tevékenységek vezettek ahhoz is, hogy Franciaországban is felléptek a PMOI állítólagos tagjaival szemben. 2001 áprilisában a Tribunal de grande instance de Paris (párizsi elsőfokú bíróság) melletti terrorista ügyekkel foglalkozó ügyészség vizsgálatot indított(15) a „terrorcselekmények előkészítésére létrejött bűnszervezet” miatt az 1996. július 22‑i 96/647 törvény alapján. A vizsgálat tárgya volt a 2001. november 15‑i 2001/1062 törvény értelmében vett „terrorista csoport finanszírozása” is.
27. 2003. június 17‑én a francia rendőrség házkutatást tartott a PMOI Auvers‑sur‑Oise‑i irodáiban(16) . Sok személyt kihallgattak, közülük néhányat őrizetbe vettek. Bár nagy összegű pénzt találtak, nem indítottak eljárást.
28. A fenti 26. pontban említett vizsgálaton túl 2007. március 19‑én és november 13‑án a terrorista ügyekkel foglalkozó ügyészség ismételt házkutatásokat tartott a PMOI feltételezett tagjainál. Ezek különösen valamely terrorszervezettel összefüggésben „különösen sebezhető személyek ellen elkövetett csalások vétségéből közvetlenül vagy közvetve származó nyereség tisztára mosása és bűnszervezetben elkövetett csalás” gyanújához kapcsolódtak.
29. Eközben 2006. október 30‑án az Egyesült Királyságban a PMOI a Proscribed Organisations Appeal Commission (a betiltott szervezetekkel kapcsolatos fellebbezési bizottság, Egyesült Királyság, a továbbiakban: POAC) előtt megtámadta a Home Secretary határozatát, amellyel az elutasította a szervezet betiltásának feloldását. Fellebbezésének lényege az volt, hogy bármilyen jellegű tevékenységeket is folytatott a betiltás időpontjában, a PMOI azóta felhagyott a terrorizmussal, és elutasítja az erőszakot.
30. A POAC a határozatával helyt adott a PMOI fellebbezésének. A Home Secretary által a PMOI betiltásának feloldása tárgyában hozott elutasító határozatot „hibásnak” nevezte.
31. 2008. május 7‑i ítéletével(17) a Court of Appeal [fellebbviteli bíróság (England and Wales), Egyesült Királyság] elutasította a Home Secretarynek a POAC által hozott határozattal szembeni fellebbezés megengedése iránti kérelmét, és elrendelte, hogy oldja fel a PMOI betiltását.
A szóban forgó határozat elfogadását közvetlenül megelőző és azt magukban foglaló események
32. A szóban forgó határozat elfogadása előtt számos esemény követte egymást egymáshoz közel vagy viszonylag közel.
33. 2008. június 9‑én a Francia Köztársaság átadta a Tanácsnak a véleménye szerint a PMOI‑t érintő kiegészítő információkat, amelyek e tagállam véleménye szerint igazolták e szervezet további szerepeltetését azon személyek, csoportok és szervezetek listáján, akik, illetve amelyek pénzkészleteit a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése, valamint a rendelet 2. cikkének (3) bekezdése alapján befagyasztották.
34. A 2001/931 közös álláspont végrehajtásáért felelős tanácsi munkacsoport (a továbbiakban: PC 2001/931 munkacsoport) ezt követően számos ülést tartott(18) . A szóban forgó határozat jóváhagyását és a munkacsoport 2008. július 4‑i indokolását követően a Tanács külügyi (Relex) tanácsadóinak munkacsoportja ugyanezen a napon ülést tartott, amelyen megegyezés született a szóban forgó határozat naprakész változatának szövegéről. Ezt követően ezt kiosztották az Állandó Képviselők Bizottságának, amely azt 2008. július 9‑én jóváhagyta. A szóban forgó határozatot 2008. július 15‑én fogadták el.
35. Eközben a 2008. június 24‑én hatályba lépett 2008. június 23‑i rendeletével a Home Secretary a Court of Appeal 2008. május 7‑i ítéletének megfelelően eltávolította a PMOI nevét az Egyesült Királyságban a Terrorism Act 2000 alapján betiltott szervezetek listájáról.
36. 2008. július 15‑i levelével a Tanács értesítette a PMOI‑t a szóban forgó határozatról. A levélhez indokolást is csatoltak (19) .
37. E tekintetben kétségtelen, hogy a Tanács a megtámadott határozat elfogadását megelőző egyik szakaszban sem közölte előzetesen a PMOI‑val azon új információkat vagy az ügyirat azon új anyagait, amelyek a Tanács szerint igazolták azon szervezetek listáján való fenntartását, amelyek pénzeszközeit a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése és a rendelet 2. cikkének (3) bekezdése alapján befagyasztották.
A megtámadott ítélet
38. A Törvényszék Hivatalához 2008. július 21‑én benyújtott keresetlevelével a PMOI keresetet indított a Tanács ellen, amelyben kérte a szóban forgó határozatnak az őt érintő részében történő megsemmisítését.
39. A Francia Köztársaság és az Európai Bizottság számára megengedték a beavatkozást ebbe az eljárásba.
40. A bizonyításfelvétel során a Törvényszék 2008. szeptember 26‑án végzést hozott (a továbbiakban: 2008. szeptember 26‑i végzés), amellyel felhívta a Tanácsot arra, hogy valamennyi, a szóban forgó határozat elfogadásával kapcsolatos, a PMOI‑t érintő iratot nyújtson be, anélkül hogy ezen iratokat a PMOI részére az eljárás e szakaszában átadnák, ha a Tanács szerint azok bizalmasak.
41. A Tanács két szakaszban tett eleget ennek a végzésnek. Először 2008. október 10‑én benyújtott egy választ (a továbbiakban: a 2008. szeptember 26‑i végzésre adott első válasz), amelyhez nyolc iratot csatolt. Ezekből hét tekintetében nem állította, hogy azok bizalmasak, így azokat átadták a PMOI‑nak. A nyolcadik irat a többi mellékletben található iratok egyikének bizalmas változata volt. Ezt nem adták át a PMOI‑nak.
42. A 2008. szeptember 26‑i végzésre adott első válaszban a Tanács jelezte, hogy ebben a szakaszban nem tud benyújtani bizonyos további iratokat, amelyek a PMOI listára vételének javasolt új jogalapját tartalmazzák, és kifejtik ennek a javaslatnak az okait, mivel ezeket a Francia Köztársaság bizalmasnak minősítette, és azokat a válasz benyújtásakor nem lehetett rendelkezésre bocsátani. Ezeket az iratokat a szóban forgó határozat elfogadásához vezető eljárás során kiosztották a PC 2001/931 munkacsoportnak.
43. Ezeket a további iratokat megfelelően csatolták a Tanács második válaszához (a továbbiakban: a 2008. szeptember 26‑i végzésre adott második válasz), amelyet 2008. november 6‑án nyújtottak be. Ebben a válaszban a Tanács tájékoztatta a Törvényszéket arról, hogy a Francia Köztársaság, mivel lefolytatta a szóban forgó három irat átminősítéséhez szükséges nemzeti eljárásokat, engedélyezte az első két irat egészének, valamint két szakasz törlésével a harmadik iratnak a közlését is. Ezek a válasz 3. melléklete 3. pontjának a) alpontjában és 3. pontjának f) alpontjában foglalt információkat tartalmaztak (a továbbiakban: a 3. pont a) alpontjában, illetve a 3. pont f) alpontjában foglalt információk).
44. 2008. december 4‑én hozott ítéletével a Törvényszék helyt adott a PMOI kérelemének, és a Tanácsot a költségek viselésére kötelezte.
45. A PMOI a Törvényszék előtt hat jogalapra hivatkozott. A jelen fellebbezés szempontjából ezek elsősorban a védelemhez való jog megsértésére irányultak, mivel a Tanács anélkül fogadta el a szóban forgó határozatot, hogy előzetesen közölte volna a PMOI‑val azon új információkat vagy az ügyirat azon új anyagait, amelyek a Tanács szerint igazolták azon szervezetek listáján való fenntartását, amelyek pénzkészleteit a rendelet 2. cikkének (3) bekezdése alapján befagyasztották.
46. A Törvényszék ezzel a jogalappal a megtámadott ítélet 36‑47. pontjában foglalkozott.
47. A 39. pontban kimondta: „[A Törvényszék] úgy gondolja, hogy a Tanács ezen érve egyáltalán nem igazolja annak állítólagos lehetetlenségét, hogy ezen intézmény ne fogadhatta volna el a megtámadott határozatot a felperes védelemhez való jogát tiszteletben tartó eljárás szerint.”
48. A Törvényszék különösen úgy ítélte meg, hogy az állítólagos sürgősség egyáltalán nem bizonyított. Ugyanis, még ha elismerjük is, hogy a Tanács nem volt köteles azonnal eltávolítani a felperest a vitatott listáról a POAC 2007. november 30‑i határozatát követően, mindenesetre 2008. május 7‑től, a Court of Appeal ítélete kihirdetésének időpontjától kezdve véglegesen megszűnt számára annak lehetősége, hogy a Home Secretary által hozott, a felperes pénzeszközeinek befagyasztására vonatkozó eredeti határozat alapjául szolgáló határozatra hivatkozzon. Márpedig ezen 2008. május 7‑i időpont és a megtámadott határozat 2008. július 15‑i elfogadása között több mint két hónap eltelt. E tekintetben a Tanács nem fejtette ki, hogy miért nem volt számára lehetséges 2008. május 7. után rögtön lépéseket tenni, vagy a PMOI‑nak a vitatott listáról való eltávolítása vagy az e listán új információk alapján való fenntartása érdekében (40. pont).
49. Ezenkívül feltételezve akár, hogy a Párizsban 2001 áprilisában indított vizsgálatra vonatkozó első anyagokat a francia hatóságok a Tanáccsal csak 2008 júniusában közölték, ez nem magyarázza meg, hogy ezen új anyagokat miért nem lehetett azonnal közölni a PMOI‑val, ha a Tanács azokat azt követően a PMOI terhére akarta felhozni (41. pont).
50. Mind jogilag, mind a tényállást tekintve téves tehát azon kijelentés, hogy a Home Secretary 2008. június 23‑i [rendeletének] 2008. június 24‑i hatálybalépését és az új anyagoknak a francia hatóságok általi többé‑kevésbé egyidejű közlését követően(20) a pénzeszközök befagyasztására vonatkozóan új határozatot kellett elfogadni olyan sürgősséggel, ami nem tette lehetővé a felperes védelemhez való jogának tiszteletben tartását (43. pont).
51. A Törvényszék elutasította a Tanács azon érvét is, hogy a PMOI‑val a szóban forgó határozat elfogadását követően közölt indokolás lehetővé teszi utóbbinak a bírósági jogorvoslathoz való jogának gyakorlását, a közösségi bíróság számára pedig felülvizsgálata gyakorlását (45. és 46. pont).
52. A megtámadott ítélet 49–79. pontja a PMOI‑nak a jelen fellebbezés szempontjából releváns további jogalapjaival, mégpedig 1.) a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének és a rendelet 2. cikke (3) bekezdésének, valamint a bizonyítási tehernek a megsértésével, 2.) a PMOI hatékony bírói jogvédelemhez való jogának megsértésével foglalkozott.
53. A megtámadott ítélet 49–55. pontjában a Törvényszék korábbi ítélkezési gyakorlatára hivatkozott. Rámutatott különösen arra, hogy az EK 10. cikk értelmében (amelyet lényegében az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése váltott fel) a tagállamok és a közösségi intézmények közötti kapcsolatokat a jóhiszemű együttműködés kölcsönös kötelezettsége határozza meg (52. pont), majd az 53. pontban felidézte ítélkezési gyakorlatát(21), megállapítva, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének és a rendelet 2. cikke (3) bekezdésének alkalmazása a Tanács azon kötelezettségével jár, hogy „amennyire lehetséges, bízzon meg az illetékes nemzeti hatóság értékelésében, főleg ha igazságügyi hatóságról van szó, különösen a határozata alapjául szolgáló »komoly és hitelt érdemlő bizonyítékok vagy ténykörülmények« fennállását illetően”. Az 54. pontban arra a következtetésre jutott, hogy jóllehet a Tanácsra hárul annak a bizonyításnak a terhe, hogy törvényesen indokolt‑e a pénzeszközök befagyasztása, mégis „viszonylag korlátozott a bizonyítási teher tárgya”.
54. A megtámadott ítélet 55. pontjában a Törvényszék felidézte ítélkezési gyakorlatát, amely szerint bár a Tanács széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a pénzeszközök befagyasztásáról való döntése kapcsán figyelembe veendő körülmények tekintetében, az uniós bíróságnak továbbra is kötelessége a releváns tények Tanács általi értelmezésének felülvizsgálata, és „nem csupán a hivatkozott bizonyítékok tárgyi valószerűségét, megbízhatóságát és következetességét kell vizsgálnia, hanem azt is ellenőriznie kell, hogy ezek a bizonyítékok tartalmazzák‑e az adott helyzet értékeléséhez figyelembe veendő összes releváns adatot, valamint hogy e bizonyítékok alátámasztják‑e a belőlük levont következtetéseket”(22) .
55. A megtámadott ítélet 56–58. pontjában a Törvényszék kimondta:
„56. „[…] [a Törvényszék] megállapítja, hogy sem a megtámadott határozatban szereplő információk, annak indokolása és az értesítő levél, sem a Tanácsnak a bizonyításfelvétel keretében [a 2008. szeptember 26‑i végzésre] adott két válaszában szereplő információk nem tesznek eleget a fent felidézett bizonyítási követelményeknek, így nem bizonyítható jogilag megkövetelt módon, hogy a megtámadott határozatot a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének és a [rendelet] 2. cikke (3) bekezdésének rendelkezéseivel összhangban fogadták el.
57. Konkrétabban a Tanács egyáltalán nem közölte [a Törvényszékkel] az ügyiratok olyan pontos információit, illetve anyagait, amelyek arra utalnak, hogy a tribunal de grande instance de Paris melletti, terrorista ügyekkel foglalkozó ügyészség által 2001 áprilisában indított eljárás és a 2007. márciusi és novemberi két ismételt házkutatás – amint azt a Tanács anélkül állítja, hogy azt egyébként alátámasztaná – a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdése szerinti fogalommeghatározásnak megfelelő határozatnak minősül a felperes tekintetében.
58. Ezzel kapcsolatban teljes egészében meg kell ismételni a Tanácsnak a bizonyításfelvétel keretében 2008. szeptember 26‑án hozott végzésre adott első válasza leginkább releváns részeit:
»3. A [PC 2001/931] munkacsoport négy előkészítő ülést tartott a szóban forgó határozat Tanács általi elfogadása előtt – amennyiben a felperest érintette –, vagyis 2008. június 2‑án, 13‑án, 24‑én és július 2‑án […]
[…]
6. Ezen ülésekhez a Francia Köztársaság a felperes listára való felvételének javasolt új jogalapját ismertető és a javaslata indokait elmagyarázó három dokumentumot osztott ki a küldöttségeknek. A harmadik dokumentum részben tartalmazta a Tanács által elfogadott indokolás szövegét, amelyet már csatoltak a jelen ügy irataihoz. Kiosztásukkal egyidejűleg a Francia Köztársaság bizalmasnak minősítette e dokumentumokat. A Tanács figyelmeztette utóbbit [a Törvényszék] által hozott végzésre, és e tagállam jelenleg vizsgálja a szóban forgó dokumentumok átminősítésének lehetőségét. A Tanácsot azonban tájékoztatták arról, hogy – belső jogi követelmények tiszteletben tartásának szükségessége miatt – e kérdésről nem lehet határozatot hozni a Hivatal által megállapított határidőben. A Tanács ezért pillanatnyilag nem tudja végrehajtani [a Törvényszék] végzését az említett dokumentumok vonatkozásában, hiszen nem jogosult azokat megküldeni [a Törvényszéknek], még bizalmas változatban sem. Tisztelettel kéri [a Törvényszéket], hogy tanúsítson megértést ezzel kapcsolatban, és vállalja, hogy tájékoztatni fogja, amint a Francia Köztársaság határozatot hoz a szóban forgó dokumentumokról.
[…]
11. Különösen a Tanács továbbra is hangsúlyozza, hogy a Franciaországban folytatott vizsgálatra vonatkozóan nem kapott más bizonyítékokat, mint amelyek az indokolásában szerepelnek. Úgy gondolja, hogy az ilyen kiegészítő bizonyítékoknak a francia jog szerint bizalmasnak kell maradniuk e vizsgálat lefolytatása során. Bemutatta a vizsgálatra vonatkozó összes lényeges bizonyítékot, amellyel rendelkezett az indokolás kidolgozásához. A 6. pontban említett egyik dokumentum részletesebb listát tartalmazott a vizsgálat tárgyát képező jogsértésekről, de ezek mind megfelelnek az indokolásban szolgáltatott általános leírásnak (vagyis elsődlegesen vagy másodlagosan olyan bűnszövetkezettel összefüggő különböző jogsértések, amelynek célja megfélemlítéssel vagy terrorral a közrend súlyos megzavarása, valamint terrorcsoport finanszírozása és a terrorszervezettel összefüggésben különösen sebezhető személyek ellen elkövetett csalások vétségéből közvetlenül vagy közvetve származó nyereség tisztára mosása és bűnszervezetben elkövetett csalás).
12. A Tanács a vizsgálatra vonatkozóan egyáltalán nem rendelkezik más információkkal, mint amelyek a vizsgálat tárgyát képező jogsértések jellegére vonatkoznak, valamint a vizsgálat kezdő időpontjára és a kiegészítő házkutatások elrendelésének időpontjára vonatkozó pontosításokkal. A Tanácsot nem tájékoztatták azon személyek pontos kilétéről, akikre a vizsgálat kiterjed, csak azt tudja, hogy e személyek a felperes feltételezett tagjai, amint arra az indokolás utal. Nincs információja a vizsgálat valószínű alakulásáról sem. Összességében a vitatott határozat elfogadásakor egyáltalán nem rendelkezett a vizsgálat keretében »a felperessel szemben felhozott« más bizonyítékokkal, mint amelyeket az indokolásban megemlít.«”
56. A Törvényszék ezt követően a PMOI azon érvével foglalkozott, amely szerint a nemzeti határozat ennek a szervezetnek a tagjaira vonatkozott, és azt nem lehet úgy tekinteni, mint amely magát a szervezetet érinti; valamint a Tanács ellenérvével amely szerint, bár a szóban forgó határozat egyénekre vonatkozott, ez a helyzet „ésszerű és megfelelő”, mivel az ilyen jogsértéseket nem követheti el maga a szervezet, csak az annak tagjait alkotó egyének, valamint továbbá maga a PMOI ellen nem folytatható büntetőeljárás, mivel nincs jogi személyisége. A Törvényszék először megállapította, hogy az ilyen magyarázatok ellentétesek mindenekelőtt a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének szövegével (a megtámadott ítélet 64. pontja). Másodsorban megállapította, hogy a Tanács elmulasztotta megmagyarázni azokat a „különös és konkrét okokat”, amelyek miatt a személyeknek betudható cselekményeket magának a PMOI‑nak kell betudni. Az ilyen magyarázat a jelen esetben teljesen hiányzik” (65. pont).
57. A Törvényszék a megtámadott ítélet 71–76. pontjában kimondta:
„71. Végül [a Törvényszék] megállapítja, hogy a francia hatóságok kérelmére a Tanács megtagadta a fenti 58. pontban említett három dokumentum közül az utolsó dokumentum 3. pontja a) alpontjának »átminősítését« [ (23) ], amely az e hatóságok által egyes tagállami küldöttségek figyelmébe ajánlott, »[az OMPI‑nak] az európai listán való fenntartását igazoló legfontosabb pontok szintézisét« tartalmazta. A MAEE Tanácsnak küldött, fent hivatkozott 2008. november 3‑i levele szerint a szóban forgó információk »a nemzetvédelmet érintő biztonsági jelleggel bírnak, és ezért a terjesztésük korlátozására irányuló védelmi intézkedések tárgyát képezik a code pénal (francia büntető törvénykönyv) 413‑9. cikke alapján«, ezért »a MAEE nem engedélyezheti a [Törvényszékkel] való közlésüket«.
72. Ami a Tanács azon állítását illeti, amely szerint köteles a francia hatóságok által hivatkozott bizalmas kezelés elvét tiszteletben tartani, az nem teszi lehetővé annak megértését, hogy mennyiben sértené ezen elvet az ügyirat érintett anyagainak a közösségi bírósággal való közlése, viszont nem sértette ugyanezen anyagoknak magával a Tanáccsal és azt követően 26 másik tagállam kormányával való közlése.
73. [A Törvényszék] mindenesetre úgy gondolja, hogy a Tanács nem alapozhatja a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó határozatát az ügyirat valamely tagállam által közölt információira vagy anyagaira, ha e tagállam nem hajlandó engedélyezni annak az e határozat jogszerűségének felülvizsgálatára jogosult közösségi bírósággal való közlését.
74. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az „OMPI”‑ítéletben (154. pont) [a Törvényszék] már megállapította, hogy a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó határozat jogszerűségének bírósági felülvizsgálata kiterjed a határozat indokolásaként felhozott tények és körülmények értékelésére, valamint azon bizonyítékok és információk vizsgálatára, amelyeken ezen értékelés alapszik, amint azt a Tanács kifejezetten elismerte az írásbeli beadványaiban [a Törvényszék] T‑306/01. sz., Yusuf és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság ügyben 2005. szeptember 21‑én hozott ítéletének (EBHT 2005., II‑3533. o.) alapjául szolgáló ügyben, amelyet fellebbezés folytán a Bíróság a C‑402/05. P. és C‑415/05. P. sz., Kadi és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 2008. szeptember 3‑án hozott ítéletével (az EBHT‑ban még nem tették közzé) hatályon kívül helyezett. [ (24) ]
[A Törvényszéknek] meg kell bizonyosodnia e tekintetben a védelemhez való jog és az indokolás követelményének tiszteletben tartásáról, valamint adott esetben a Tanács által ennek megkerülése érdekében kivételesen felhozott kényszerítő megfontolások megalapozottságáról.
75. A jelen esetben annál is inkább elengedhetetlennek tűnik e felülvizsgálat, mert ez jelenti az egyetlen olyan eljárási biztosítékot, amely lehetővé teszi a nemzetközi terrorizmus leküzdésének követelményei és az alapvető jogok védelme közötti igazságos egyensúly biztosítását. Mivel a Tanács által az érdekeltek védelemhez való jogával szemben emelt korlátozásokat független és pártatlan, szigorú bírósági felülvizsgálattal kell ellensúlyozni […], a közösségi bíróságnak lehetőséggel kell rendelkeznie arra, hogy felülvizsgálja a pénzeszköz‑befagyasztási intézkedések jogszerűségét és megalapozottságát, anélkül hogy vele szemben hivatkozni lehetne a Tanács által felhasznált bizonyítékok és információk titkosságára vagy bizalmas jellegére (az „OMPI”‑ítélet 155. pontja).
76. A jelen esetben tehát a Tanács és a francia hatóságok részéről annak megtagadása, hogy akár kizárólag [a Törvényszékkel] közöljék a fenti 58. pontban említett három dokumentum közül az utolsó dokumentum 3. pontjának a) alpontjában szereplő információkat, azon következménnyel jár, hogy nem teszi lehetővé [a Törvényszéknek] a megtámadott határozat jogszerűségi felülvizsgálatát.”
A fellebbezés
58. A Törvényszék ítéletével szembeni fellebbezésében a Francia Köztársaság három jogalapra hivatkozik. E kérelmek közül az első szerint a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor elmulasztotta figyelembe venni a szóban forgó határozat elfogadásának sajátos körülményeit. A másodikban azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Franciaországban indított vizsgálat nem minősült a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésében szereplő fogalommeghatározásnak megfelelő határozatnak. A harmadik azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy az, hogy a Tanács elutasította a 3. pont a) alpontjában foglalt információk közlését, nem tette lehetővé a Törvényszék számára a szóban forgó határozat jogszerűségének felülvizsgálatát, és sértette a hatékony bírói jogvédelemhez való jogot. A Francia Köztársaság tehát arra a következtetésre jutott, hogy a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni.
59. A PMOI valamennyi jogalapot vitatja, és a fellebbezés elutasítását kéri.
60. Az „OMPI”‑ vagy a „PMOI I”‑ügyben hozott ítéletekhez és egyébként a megtámadott ítélethez vezető eljárásokkal ellentétben egyetlen tagállam vagy intézmény sem kívánt beavatkozni e jogorvoslati eljárás egyetlen szakaszában sem. A Bíróság által 2010. június 2‑án feltett írásbeli kérdésekre válaszul, amelyben a Tanácstól és az Európai Bizottságtól kérte, hogy nyújtsák be a „Kadi I”‑ügyben hozott ítélet bizonyos vonatkozásai végrehajtásának gyakorlatával kapcsolatos tapasztalatukkal összefüggő észrevételeket, a Tanács és a Bizottság 2010. június 28‑án, illetve június 24‑én írott válaszokat nyújtottak be. Ezek az alábbiakban található elemzéshez nem nyújtottak segítséget, a továbbiakban ezért ezen indítványban nem hivatkozom rájuk.
Elfogadhatóság
61. A fellebbezés érdemi vizsgálatát megelőzően a PMOI elfogadhatatlansági kifogásával kell foglalkozni.
62. A PMOI lényegében azzal érvel, hogy mivel Franciaország nem kívánta megtámadni a 2009/62 határozatot, és mivel az azt megelőző szóban forgó határozatot hatályon kívül helyezték, és ahelyett újat fogadtak el, Franciaországnak nem fűződik érdeke az eljárás lefolytatásához. Ebből következően a fellebbezés elfogadhatatlan. Másodlagosan a fellebbezés tárgytalan, ezért arról a Bíróságnak nem kell határoznia.
63. Ezek az érvek nem győznek meg.
64. Először, a Bíróság alapokmánya 56. cikkének második bekezdése gyakorlatilag úgy rendelkezik, hogy amennyiben a Törvényszék előtti eljárásba beavatkoztak, mind a tagállamok, mind az Unió intézményei akkor is nyújthatnak be fellebbezést, ha a Törvényszék határozata őket közvetlenül nem érinti. Mivel a Francia Köztársaság beavatkozó volt az elsőfokú eljárásban, ez a rendelkezés közvetlenül alkalmazandó rá a jelen jogorvoslati eljárásban. Még ha nem ez lett volna is a helyzet, a Francia Köztársaságnak akkor is fűződne érdeke a fellebbezés benyújtásához ennek a cikknek a harmadik bekezdése értelmében, amely lehetővé teszi a tagállamok vagy intézmények számára a fellebbezés benyújtását abban az esetben is, ha az elsőfokú perbe nem avatkoztak be.
65. Ennek oka igen kézenfekvő: Az uniós jog értelmezése és alkalmazása elsődleges fontosságú a tagállamok és intézmények számára. Nagyon is valós érdekük fűződhet ahhoz, hogy az uniós jognak a Törvényszék által megállapított értelmezését vitassák, még akkor is, ha az előtte folyamatban levő perben nem vettek részt.
66. Lehetséges‑e azzal érvelni, hogy még ha a Francia Köztársaságnak érdeke fűződik is e fellebbezéshez, azt mégis elfogadhatatlannak kell nyilvánítani, mivel tárgytalan?
67. Álláspontom szerint nem.
68. Először, amint arra a Francia Köztársaság rámutat, a megtámadott ítélet hatása az volt, hogy annak elfogadása időpontjától, 2008. július 15‑től kezdődően eltávolította a szóban forgó határozatot (legalábbis a PMOI‑t érintő részében) az Unió jogrendjéből. Ha a fellebbezés sikeres, annak hatásaként vissza kell illeszteni ezt a határozatot az uniós jogrendbe a 2008. július 15. és az azt hatályon kívül helyező 2009/62 határozat elfogadásának időpontja (2009. január 26.) közötti időszakra.
69. Másodszor, és ez sokkal lényegesebb, a Francia Köztársaság a jövőre vonatkozó érdekkel bír. E fellebbezés eredménye közvetlen relevanciával bír számára. A megtámadott ítélet hatályon kívül helyezése lehetővé tenné a Francia Köztársaság számára, amennyiben ezt célszerűnek tartja, hogy eljárást kezdeményezzen a Tanács előtt annak érdekében, hogy a PMOI‑t helyezzék vissza azon személyek, csoportok és szervezetek listájára, akik, illetve amelyek pénzkészleteit a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése és a rendelet 2. cikkének (3) bekezdése alapján be kell fagyasztani. Még egy ennél kevésbé kedvező határozat is célszerű lenne. A Bíróság ítéletének tartalmától függően a Francia Köztársaság ekkor megtudná, hogy a Tanács által a szóban forgó határozatot megelőzően átadott információ jogi szempontból elegendő volt‑e, vagy további, illetve más információk is szükségesek‑e. Az is tisztázódna, hogy miként vagy milyen alapon kell bizalmas vagy titkos információkat a Törvényszéknek átadni, és egyáltalán át kell‑e adni azokat.
70. Úgy vélem, hogy a PMOI elfogadhatatlansági kifogása a jogértelmezés által szolgált cél aránytalanul megszorító megközelítésén alapul.
71. Ezért úgy vélem, a fellebbezés elfogadható.
Megalapozottság
Az első jogalap (a védelemhez való jog állítólagos megsértése)
72. Első jogalapjával a Francia Köztársaság lényegében azt kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg a megtámadott ítélet 47. pontjában azt, hogy a szóban forgó határozat tekintetében elmulasztották közölni a PMOI‑val az ügyirat új információit, valamint a Tanács határozatának elfogadását megelőzően elmulasztottak a PMOI‑nak lehetőséget biztosítani észrevételei megtételére.
73. A Francia Köztársaság véleménye szerint a helyzet sürgőssége, amely a Home Secretary azon rendeletéből következett, amely eltávolította a PMOI‑t az Egyesült Királyságban betiltott szervezetek listájáról, megkövetelte, hogy azonnali lépéseket tegyenek annak érdekében, hogy a PMOI nevét továbbra is rajta lehessen tartani a tanácsi listán. Az idő nem tette lehetővé a Tanács számára a szóban forgó határozat olyan eljárásban történő elfogadását, amely lehetővé tette volna számára az új információk közlését a PMOI‑val(25) . A Tanács megközelítése a szóban forgó határozat elfogadásakor tehát az adott körülmények között helyes volt.
74. A Törvényszék álláspontja a Tanács által előtte előadott érvekkel kapcsolatban, amelyek lényegében hasonlóak voltak a jelen fellebbezésben a Francia Köztársaság által előadottakkal, finoman szólva az egyetértés hiányával jellemezhető. Úgy ítélte meg, hogy a Tanács érvei „egyáltalán nem igazol[ták] annak állítólagos lehetetlenségét, hogy ezen intézmény ne fogadhatta volna el a megtámadott határozatot a [PMOI] védelemhez való jogát tiszteletben tartó eljárás szerint” (a megtámadott ítélet 39. pontja). A továbbiakban megállapította, hogy „az állítólagos sürgősség egyáltalán nem [volt] bizonyított”. Még ha elismerjük is, hogy a Tanács nem volt köteles azonnal eltávolítani a felperest a listáról a POAC 2007. november 30‑i határozatát követően, mindenesetre 2008. május 7‑től, a Court of Appeal ítélete kihirdetésének időpontjától kezdve véglegesen megszűnt számára annak lehetősége, hogy a Home Secretary határozatára hivatkozzon. Márpedig ezen időpont és a szóban forgó határozat elfogadása között „több mint két hónap eltelt” (40. pont). Ha feltételezzük is, hogy az első információkat a francia hatóságok a Tanáccsal csak 2008 júniusában közölték, ez nem magyarázza meg, hogy ezen új információkat miért nem lehetett azonnal közölni a PMOI‑val (41. pont).
75. Érdemes a helyzetet részleteiben is megvizsgálni.
A szóban forgó határozat elfogadásához vezető eljárás: 1.) a 2008. május 7. és a 2008. június 9. közötti időszak
76. Ezen időszak tekintetében a helyzet egyszerűen leírható. A Tanács szintjén legalábbis úgy tűnik, semmi jelentős nem történt. A Francia Köztársaság válaszában kifejti, hogy annak, hogy az új információt 2008. június 9‑ig nem lehetett átadni, az az oka, hogy a francia ügyészségnek nyilvánossá kellett tennie ezt az információt. Ezt az időpontot megelőzően azt az úgynevezett „nyomozás bizalmassága” védte.
77. Következésképpen a határozat elfogadására rendelkezésre álló elméletileg két hónapos időszakból egy hónap nem a Tanácson belüli döntéshozatali eljárás előmozdításával telt el. Hozzáteszem, hogy ugyanez igaz a POAC 2007. november 30‑i határozatának meghozatalától – amely, bár azzal szemben fellebbezést nyújtottak be, legalább annak a nagy valószínűségére utalt, hogy elképzelhető, hogy nem lesz lehetséges a PMOI‑t a listán tartani az Egyesült Királyság által átadott információ alapján – 2008. május 6‑ig terjedő időszakra is. Megállapíthatjuk, hogy egy időszak tétlen elvesztegetését talán lehet szerencsétlenségnek tekinteni, kettő azonban már gondatlanságnak tűnik. Ezt el kell kerülni, ha mód van rá.
78. Véleményem szerint a szóban forgó körülmények között ez elkerülhető lett volna(26) .
79. Míg a listára vétellel kapcsolatos határozatok elfogadásának felelőssége és ebből következően az e határozatok elfogadásához vezető eljárás felelőssége a Tanácsot terheli, ez az intézmény nem cselekedhet a tagállamok hozzájárulása és részvétele nélkül.
80. A 2001/931 közös álláspont 4. cikke és a rendelet 8. cikke egyértelművé teszi, hogy a tagállamok kötelesek részt venni a terrorizmus elleni harcban. Ezeket az államokat természetesen az az általános kötelezettség is terheli, hogy az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében foglaltak szerint jóhiszeműen együttműködjenek. Ez az elv általánosan alkalmazandó, és többek között a büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés keretében szükséges(27) .
81. Véleményem szerint ezekből a követelményekből az következik, hogy ha egyszer valamely személy, csoport vagy szervezet a listára került, a tagállamok kötelesek egymást (és a Tanácsot) értesíteni a saját rendszerükön belül történt olyan fejleményekről, amelyek arra mutatnak, hogy annak jogalapja, hogy egy konkrét személy, csoport vagy szervezet, mint betiltott szervezet szerepelt, megszűnt, vagy annak megszűnése elképzelhető. Ha ilyen információt kaptak, minden más tagállamnak kötelessége minden anyagot a Tanács elé terjeszteni, amelyre a szóban forgó listán történő fenntartással kapcsolatban hivatkozni kívánnak vagy hivatkozhatnak. Tekintettel arra, hogy az ügy sürgőssé válhat, a tagállamoknak a lehető leggyorsabban kell ezt megtenniük, ezzel elősegítve a Tanács feladatát, ezzel egyidejűleg pedig biztosítani, hogy a védelemhez való jog ne sérüljön.
82. A jelen ügyben úgy tűnik, hogy ez a gyors együttműködés sajnos hiányzott.
A szóban forgó határozat elfogadásához vezető eljárás: 2.) a 2008. június 9. és a 2008. július 15. közötti időszak
83. A Tanács teljes körű és naprakész információkkal könnyebben fogadhatna el határozatot minimális késéssel. Ekkor természetesen követnie kell a határozat elfogadásához vezető megfelelő eljárásokat.
84. Mielőtt rátérnék a szóban forgó határozat elfogadásához vezető események sorozatára, hasznos lehet röviden megvizsgálni azt a jogi feltételt, amelynek egy ilyen döntésnek meg kell felelnie, ha az ki akarja állni az uniós bíróság előtti megtámadás próbáját; valamint hogy mit jelent ez a feltétel a tanácsi eljárások tekintetében.
85. Ebben az összefüggésben figyelemmel kell lenni a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 55. pontjában található megállapítására, amely szerint a pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos határozatok felülvizsgálatakor nem csupán „vizsgálnia” kell a hivatkozott bizonyítékok tárgyi valószerűségét, megbízhatóságát és következetességét, hanem azt is „ellenőriznie” kell, hogy ezek a bizonyítékok tartalmazzák‑e az adott helyzet értékeléséhez figyelembe veendő összes releváns adatot, valamint hogy e bizonyítékok alátámasztják‑e a belőlük levont következtetéseket.
86. Ez az uniós bíróság által kialakított (kettős) feltétel a Tanácsnak a pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatban elfogadott bármely határozata érvényességére vonatkozik. A szóban forgó határozatnak meg kell felelnie ennek a feltételnek. Ennek hiánya a határozat Törvényszék előtti megtámadása esetén annak megsemmisítésével járhat.
87. A későbbiekben kitérek a Tanács által elvégzendő felülvizsgálat jellegére és intenzitására azon követelményt illetően, hogy vizsgálni kell a hivatkozott bizonyítékok tárgyi valószerűségét, megbízhatóságát és következetességét(28) . Az elemzés e szakaszában csak arra utalok, hogy ez a feltétel véleményem szerint nem tűr kivételt.
88. A második feltétel a szóban forgó bizonyítékok körével kapcsolatos. A döntéshozó köteles megállapítani, hogy az elé tárt bizonyíték a helyzet értékelése kapcsán figyelembe veendő valamennyi
releváns információt tartalmazza‑e, valamint hogy a bizonyíték alkalmas‑e azon állítás alátámasztására, hogy az érintett személy, csoport vagy szervezet terrorcselekményekben vesz részt, vagy ezeket elősegíti, vagy más okból a 2001/931 közös álláspont vagy a rendelet hatálya alá tartozik.
89. Ebből következően a Tanács köteles megvizsgálni valamennyi elé tárt anyagot, mivel meg kell bizonyosodnia arról, hogy a szóban forgó anyag minden releváns anyagot tartalmaz, valamint hogy az átadott információ elegendő a pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos döntés meghozatalához. Továbbá, kivéve amikor az érintett döntés az eredeti(29), és bizalmas bizonyítékokkal kapcsolatos kérdések merülnek fel(30), a Tanács köteles a határozat elfogadása érdekében átadni a szóban forgó döntéssel érintett személynek, csoportnak vagy szervezetnek valamennyi bizonyítékot, amelyre határozatában hivatkozni kíván, és megfelelő súllyal kezelni az erre érkezett választ(31) .
90. Milyen mértékben felelt meg a szóban forgó esetben a Tanács által lefolytatott eljárás ezeknek a követelményeknek?
91. A Tanács által a Törvényszéknek a 2008. szeptember 26‑i végzésre adott válaszokból az alábbiak derülnek ki:
– először is, úgy tűnik, hogy a PC 2001/931 munkacsoport ülése 2008. június 13‑án volt. Az ülésről készült feljegyzés rögzíti, hogy (a PMOI‑val kapcsolatos) új információkat tanulmányoztak. Kiosztották az indokolás tervezetét;
– ennek a munkacsoportnak a következő ülését 2008. június 24‑én tartották. Az erről az ülésről készült feljegyzés rögzíti, hogy további (ismét a PMOI‑val kapcsolatos) információkat mutattak be, valamint hogy a tagállamok további időt kértek a kérdés tanulmányozására;
– a 2008. július 2‑án tartott következő ülésről készült feljegyzés szerint az átadott további kiegészítő információknak, valamint az indokolás kiosztott átdolgozott tervezetének a fényében az államok képviselői július 4‑ig kaptak időt annak jelzésére, hogy van‑e kifogásuk a PMOI‑nak a javasolt új jogalap alapján történő listára vételével kapcsolatban;
– ezt követően, úgy tűnik, hogy a külügyi (Relex) tanácsadók munkacsoportja 2008. július 4‑én ülést tartott, amelyen egyetértés született a szóban forgó határozat szövegével kapcsolatban;
– ezt követően a szöveget kiosztották az Állandó Képviselők Tanácsának, amely azt 2008. július 9‑én jóváhagyta;
– a szóban forgó határozatot 2008. július 15‑én fogadták el.
92. A tagállamoknak a tárgyalt eljárásban való szerepét figyelmen kívül hagyva is leszögezhető a jelen ügyben az, hogy a Francia Köztársaság csak 2008. június 9‑én adta át az új információt és anyagot a Tanácsnak. A 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) beke zdésének alkalmazásához a Tanácsnak kiindulásként át kell adni az „idevágó ügyiratok pontos információit, illetve anyagait, amelyek értelmében az illetékes hatóság határozatot hozott”. Így tehát a Tanácsnak nem volt alapja arra, hogy a szóban forgó határozat elfogadásához vezető eljárást 2008. június 9. előtt kezdeményezze.
93. Hozzátenném, hogy a Tanács által a Törvényszék 2008. szeptember 26‑i végzésére adott válaszként benyújtott iratokból kiderül, hogy a végső információt, amelyre a szóban forgó határozatot alapozták, csak a tanácsi munkacsoport 2008. július 2‑i ülésén adták át a Tanácsnak, és azt a munkacsoport is csak ekkor vizsgálhatta meg. Véleményem szerint nem lett volna megfelelő, ha a Tanács információkat közölt volna a PMOI‑val, mielőtt minden kétséget kizáróan bebizonyosodott, hogy amit közölnek, az minden (és ennél valóban nem több) információ, amely a Tanács döntéshozói eljárásában releváns lesz.
94. Bár legalábbis lehetséges, hogy a Francia Köztársaság által 2008. június 9‑én átadott új információk és anyagok átadását követően
lefolytatott tanácsi eljárásnak egy vagy több vonatkozását utólag visszatekintve fel lehetett volna gyorsítani, véleményem szerint azonban valószínűtlen, hogy ez a gyorsítás jelentős hatással lett volna az időtartam egészére(32) . Véleményem szerint nem lehet azt mondani, hogy a Tanács által lefolytatott eljárás érdemét tekintve hibás lett volna, mivel azt nem elég gyorsan folytatták le.
95. A Törvényszék megállapításai véleményem szerint figyelmen kívül hagyják különösen azt a módot, ahogyan a Tanácsnak a gyakorlatban működnie kellett. A szóban forgó határozatot egyhangúlag kellett elfogadni. Az érintett üléseken a tagállamok képviselői vettek részt. Ésszerű a feltételezés, hogy ezeknek a képviselőknek utasításokra volt szüksége a nemzeti hatóságaiktól és/vagy kormányaiktól. Az eljárás jellegénél fogva hosszadalmas (ráadásul nehézkes). Egyértelmű az érintett ülésekről készült feljegyzésekből, hogy az azonnali döntés a jelenlegi ügyben nem volt „opció”. Annak a szükségességén túl, hogy biztosítsák, hogy valamennyi tagállam egyetért a javasolt határozattervezettel, a Tanácsnak saját szervezetén keresztül (beleértve különösen a Jogi Szolgálatot) még a határozat végleges elfogadását megelőzően ki kellett alakítania egy álláspontot annak valószínűségével kapcsolatban, hogy az annak megtámadása esetén kiállná‑e a Törvényszék felülvizsgálatának próbáját.
96. Ezért úgy vélem, hogy a Törvényszék tévedett, amikor megállapította, hogy, ha a szóban forgó határozatot a Tanács által felállított időtartamban kellett elfogadni, a Tanács bőségesen elegendő idővel rendelkezett ahhoz, hogy közölhesse a PMOI‑val a Francia Köztársaságtól kapott új információkat és anyagokat, és lehetőséget adhasson számára észrevételeinek megtételére. Később fogom megvizsgálni, hogy ez az időtartam valóban korlátozó tényező volt‑e, ahogyan azt a Tanács a Törvényszékhez benyújtott anyagokban állította(33) .
A PMOI‑val való közlés követelménye
97. Helyesen állapította meg a Tanács, hogy nem szükséges közölnie az új információkat a PMOI‑val, és lehetőséget adni számára észrevételeinek megtételére még a szóban forgó határozat elfogadása előtt?
98. Ha elfogadjuk, hogy a Tanács nem volt olyan helyzetben, hogy jelentősen meggyorsíthatta volna tevékenységét a Francia Köztársaság által a releváns információ 2008. június 9‑én történt átadása és 2008. július 15., a szóban forgó határozat elfogadása közötti időszakban, fennmarad a kérdés, hogy elfogadhatta‑e a Tanács a szóban forgó határozatot a PMOI előzetes tájékoztatása és számára az észrevételeinek megtételére biztosított lehetőség nélkül?
99. Véleményem szerint nem.
100. Az ítélkezési gyakorlat lényegében kimondja, hogy ha valamely pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos határozatot az első alkalommal hoznak meg, ennek az eredeti intézkedésnek természeténél fogva meglepetésszerűnek és azonnali hatállyal alkalmazandónak kell lennie. Következésképpen, az ilyen intézkedés a végrehajtását megelőzően nem közölhető(34) . A helyzet más ugyanezeknek a pénzeszközöknek a befagyasztására irányuló későbbi határozat esetében. Itt a meglepetés ereje már nem releváns tényező. Az ilyen határozatot meg kell előznie egy új meghallgatási lehetőségnek, és adott esetben az új bizonyítékok közlésének(35) .
101. Mivel a PMOI pénzeszközeivel kapcsolatos befagyasztó döntés 2002. május 3. óta hatályban volt(36), nyilvánvaló, hogy a szóban forgó határozat nem eredeti, hanem egy későbbi határozat volt. Az ítélkezési gyakorlatot közvetlenül alkalmazva ezért az új bizonyítékot közölni kellett a PMOI‑val, és a PMOI‑nak lehetőséget kellett adni, hogy válaszoljon arra, valamint kifejtse saját véleményét.
102. Megalapozatlan az az érv is, hogy mivel a szóban forgó határozat új információkon alapult, a határidő újraindult, aminek eredményeként az előzetes közlés követelménye nem állt fenn. Nem az a releváns, hogy az információ új‑e, hanem hogy az a létező befagyasztó döntés megújításához vagy egy eredeti befagyasztó döntés elfogadásához kapcsolódott‑e. A szóban forgó határozat egy befagyasztó döntés megújítását érinti. A meglepetés tehát szükségtelen és irreleváns is volt.
103. A PMOI szempontjából alapvető elem a közlés követelménye és a szóban forgó határozat elfogadását megelőző észrevételek megtételéhez való jog által biztosított védelem. Ez tehát a védelemhez való joga szempontjából alapvető jelentőséggel bír. Véleményem szerint ebből az következik, hogy a Törvényszék helyesen utasította el a megtámadott ítélet 46. és 47. pontjában a Tanácsnak azt az érvét, hogy a PMOI érdekeire kellőképpen figyelemmel voltak azáltal, hogy a határozatot annak elfogadását követően közölték a PMOI‑val, és ebben a szakaszban lehetőséget biztosítottak számára észrevételeinek megtételére. A sürgősség kérdésétől függetlenül a Tanácsnak egyszerűen nincs lehetősége lábbal tiporni a védelemhez való jogot úgy, ahogy azt megtette.
104. Mit kellett volna tehát tennie a Tanácsnak?
105. Abban a helyzetben, amellyel a Tanács szembekerült, három érdek(csoport) ütközik. Elsőként a PMOI érdekei. Másodszor a Tanács érdekei, amely véleményem szerint jogosult volt olyan lépéseket tenni, amelyek biztosítják, hogy a szóban forgó határozatot ne lehessen megtámadni azon az alapon, hogy azt elsietve vagy a kellő gondosság elmulasztásával fogadták el. Harmadszor azon személyek, csoportok és szervezetek érdekei, amelyek neve szerepelt a 2007/868 határozat(37) (a szóban forgó határozatot közvetlenül megelőző határozat) mellékletében. E felek voltak a Tanácsot a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdése értelmében terhelő kötelezettség jogosultjai, amely szerint a Tanács köteles „rendszeresen és legalább hat hónaponként” felülvizsgálni azoknak a személyeknek, csoportoknak és szervezeteknek a nevét, akik, illetve amelyek pénzeszközei be vannak fagyasztva, az arról való meggyőződés érdekében, hogy továbbra is indokolt‑e a listán való fenntartásuk.
106. A Tanácsnak nyilvánvalóan egyensúlyba kellett hoznia ezeket az érdekeket.
107. Már jeleztem, hogy véleményem szerint az eljárás, amelynek során a Tanács elfogadta a szóban forgó határozatot, nem volt érdemét tekintve téves.
108. Azon személyek, csoportok és szervezetek tekintetében, akik, illetve amelyek neve a PMOI mellett szerepelt a listán, úgy vélem, hogy a Tanács helyesen kezelte a 2007/868 határozatban foglalt lista felülvizsgálatát elsőbbségi kérdésként. Ha az új határozat elfogadását elhalasztották volna a PMOI‑val való közléshez és számára az észrevételeinek megtételéhez szükséges idő biztosítása érdekében, a Tanácsot joggal kritizálhatták volna ennek az elsőbbségnek a megsértéséért (és így ezen más felek érdekeinek a megsértéséért).
109. Marad tehát a PMOI.
110. A Tanácsnak a Törvényszék előtt előadott érvei a sürgősséggel kapcsolatban döntően ahhoz az előfeltevéshez kapcsolódtak, hogy a Tanácsnak nem állt a rendelkezésére olyan eljárás, amellyel szétválaszthatta volna egyrészt a PMOI‑t, másrészt a fennmaradó személyeket, csoportokat és szervezeteket, és külön határozatokat fogadhatott volna el mindegyikkel kapcsolatban.
111. Nem látom annak okát, hogy ez miért lett volna így.
112. Véleményem szerint a Tanács elfogadhatott volna először a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdésében foglalt időtartam tiszteletben tartásával egy határozatot a fennmaradó személyek, csoportok és szervezetek tekintetében. Másodszor a PMOI védelemhez való jogának megóvása érdekében elhalaszthatta volna a PMOI‑val kapcsolatos határozat elfogadását addig, amíg lefolytatja a kezdeményezéshez szükséges belső eljárásokat, majd ezt közli a PMOI‑val, és lehetőséget ad számára észrevételei megtételére, végül teljes egészében és a kellő gondossággal megvizsgálja ezeket az észrevételeket (ismét a szükséges belső eljárások útján), mielőtt dönt arról, hogy a PMOI nevét fenn kell‑e tartani a listán.
113. Véleményem szerint ez nem csupán azon eljárásmódok egyike, amelyeket a Tanács a szóban forgó határozat elfogadásához vezető körülmények között követhetett volna; ez az az eljárásmód, amelyet alkalmaznia kellett volna. Ezzel a Tanács biztosíthatta volna a további személyek, csoportok és szervezetek jogainak megóvását. Biztosította volna saját eljárásainak betartását, valamint a PMOI védelemhez való jogának figyelembevételét is(38) .
114. Más szavakkal, úgy vélem, hogy a Tanács abban tévedett, hogy úgy gondolta, egy és ugyanazon időtartam áll rendelkezésére annak megállapítására, hogy valamennyi, a 2007/868 határozat mellékletében foglalt személyt, csoportot vagy szervezetet újra fel kell‑e venni a szóban forgó határozat mellékletében foglalt listára. Ez a tévedés vezetett a Tanács azon következtetéséhez, hogy a szóban forgó határozat elfogadását megelőzően „nem volt idő” a PMOI védelemhez való jogának tiszteletben tartására. A sürgősség kényszerítő ereje azonban a PMOI‑val kapcsolatban
csak látszólagos kényszer volt. A Tanács természetesen köteles volt gyorsan megvizsgálni azt, hogy a PMOI‑t a listán kell‑e tartani. Nem volt azonban köteles ezt az eljárást a lista fennmaradó részének felülvizsgálatával egyidejűleg elvégezni.
115. Bár a Törvényszék által a megtámadott ítéletben foglalt érvelés egy részével a szóban forgó határozat elfogadásához vezető eljárást illetően nem értek egyet, mégis úgy vélem, hogy a Törvényszék a helyes következtetésre jutott, amikor megállapította, hogy a szóban forgó határozatot meg kell semmisíteni, mivel az eljárás, amelyben azt elfogadták, megsértette a PMOI védelemhez való jogát.
116. Ebből következően az első jogalapot el kell utasítani.
A második és harmadik jogalap
117. Mielőtt e jogalapokkal érdemben foglalkoznék, előzetesen ki kell térnem egy pontra. A Törvényszék egyértelművé tette, hogy az előtte indított keresetnek kizárólag a PMOI negyedik jogalapja, a védelemhez való jog megsértésével kapcsolatos megállapítások alapján ad helyt (lásd a megtámadott ítélet 48. pontját). Ebből következik, hogy a Törvényszék megállapításait kizárólag a teljesség kedvéért fejtette ki a többi jogalap tekintetében, amelyekkel a Francia Köztársaság második és harmadik jogalapja összefügg.
118. Amikor mindezek ellenére megvizsgálom ezeket a jogalapokat, tisztában vagyok azzal, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Törvényszék határozatán belül a teljesség kedvéért kifejtett indokok ellen irányuló kifogások nem vezethetnek e határozat hatályon kívül helyezéséhez, következésképpen e kifogások hatástalanok(39) . Véleményem szerint azonban foglalkozni kell a második és harmadik jogalappal.
119. Véleményem szerint ez azért szükséges, mivel az e jogalapokban felvetett kérdésekre adott válaszok hiányában a Francia Köztársaság pontosan ugyanazzal a bizonytalansággal találná szembe magát, amelyek miatt eredetileg fellebbezett(40) . Ugyanez a bizonytalanság a jövőben más tagállamokat is érinthet(41) .
120. A második és a harmadik jogalap vizsgálatának hiányában a végeredmény nem lenne kielégítő. Ezért ezeket a jogalapokat azok teljességében vizsgálom. Mivel véleményem szerint ezek eredménye nem befolyásolja a fellebbezés eredményét, ezért azt szabadabb megközelítésben teszem meg.
A második jogalap (a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének állítólagos megsértése)
121. E jogalappal a Francia Köztársaság azt kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor (a megtámadott ítélet 57. pontjában) megállapította, hogy a Franciaországban a PMOI állítólagos tagjai ellen indított vizsgálat nem minősült a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésében szereplő fogalommeghatározásnak megfelelő határozatnak.
122. A második jogalap szempontjából a Törvényszék megtámadott ítéletben foglalt elemzéséből fakadó alábbi kérdések relevánsak.
123. Először, megfelel‑e a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének az, ha egy, a cikk értelmében illetékes hatóság határozata valamely olyan személyre, csoportra vagy szervezetre vonatkozik, aki, illetve amely nem azonos azzal a személlyel, csoporttal vagy szervezettel, aki, illetve amely a Tanácsnak az e cikk alapján elfogadott határozatában szerepel (az első pont)? Másodszor, hogyan kell az 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdésében használt „illetékes hatóság” fogalmát megfelelően értelmezni (második pont)? Harmadszor, helyesen állapította‑e meg a Törvényszék, hogy a vizsgálat nem „komoly és hitelt érdemlő bizonyítékokon vagy ténykörülményeken” alapult (harmadik pont)? Negyedszer, és felételezve, hogy az első kérdésre igenlő választ kell adni, milyen mértékben volt köteles a Tanács a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 65. pontjában foglalt megfogalmazása szerinti olyan „különös és konkrét okokat” előadni, amelyek alapján a szóban forgó feleket „összefüggésbe kell hozni” (negyedik pont)?
124. Az első pont tekintetében megjegyzem, hogy semmilyen kifogás nem merülhet fel a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 64. pontjában foglalt megállapításaival kapcsolatban, amelyekben kimondta, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése – amely kimondja, hogy a határozatot az „érintett személyekről, csoportokról és szervezetekről” kell meghozni – szó szerint értelmezve azt követelné meg, hogy az illetékes hatóság a határozatát a Tanács e cikk alapján meghozott határozatában azonosított fél vagy felek tekintetében hozza meg. Ha ez az értelmezés helyes lenne, a szóban forgó határozat szükségszerűen végzetes hibát tartalmazna, hiszen nem vitás, hogy az illetékes hatóság határozatával és a szóban forgó határozattal érintett felek nem azonosak.
125. Helyes‑e az 1. cikk (4) bekezdésének szó szerinti értelmezése?
126. Álláspontom szerint nem.
127. Véleményem szerint a 2001/931 közös álláspont és a rendelet megalkotásának okára tekintettel ezt a rendelkezést kiterjesztően kell értelmezni . Valószínűtlen, hogy a terrorista szervezetek megkönnyítenék a hatóságok dolgát azzal, hogy könnyen azonosítható módon alakulnak meg. Azt kell feltételeznünk, hogy ennek éppen az ellenkezőjét teszik. Bármilyen, gerillák által folytatott harchoz hasonlóan a meglepetés és ebből következően a rejtőzködés számukra alapvető fontosságú. Az 1. cikk (4) bekezdésének tehát olyan rugalmas értelmezése szükséges, amely alkalmas az e szempontnak való megfelelésre. Feltéve, hogy léteznek „komoly és hitelt érdemlő bizonyítékok vagy ténykörülmények” arra vonatkozóan, hogy az illetékes hatóság határozatában és a Tanácsnak a pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatban elfogadott határozatában szereplő felek lényegében azonosak, úgy vélem, teljesülnek a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdésében foglalt követelmények.
128. A fortiori
ez a helyzet akkor, ha – mint ahogy a jelen esetben is – a Francia Köztársaság azt állítja, hogy tudomása szerint a PMOI nem rendelkezik jogi személyiséggel(42) .
129. Véleményem szerint a rugalmas értelmezés szükségességének megállapítását a rendelet 1. cikkének (6) bekezdésében foglalt fogalommeghatározás hatálya, valamint az annak 2. cikke (3) bekezdésében alkalmazott kiterjesztő megfogalmazás is alátámaszthatja(43) . Az azonosítás már kifejtett nehézségeinek hiányában ez a kiterjesztő megközelítés szükségtelen lenne. Ezt véleményem szerint alátámasztja az a mód is, ahogy a Tanácsnak a pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos határozatai azonosítják azokat a feleket, akiknek, illetve amelyeknek a pénzeszközeit befagyasztották. Ennek megfelelően a szóban forgó határozat mellékletében a PMOI‑ra vonatkozó bejegyzés a következőképpen hangzik: „»Mudzsaheddin‑e Khalq Szervezet« – »MEK« vagy »MKO«, az »Iráni Ellenállás Nemzeti Tanács« (»National Council of Resistance of Iran« – »NCRI«) kivételével, (más néven az »Iráni Nemzeti Felszabadítási Hadsereg« [»The National Liberation Army of Iran« – »NLA«, a »MEK« katonai szárnya], más néven »Iráni Népi Mudzsaheddin« [»People’s Mujahidin of Iran« ‑ »PMOI«], más néven a »Muzulmán Iráni Diákok Társasága« [»Muslim Iranian Student’s Society«])”. Ez távolról sem egyedülálló példa. Személyek, csoportok és szervezetek ilyen „töredékes” megnevezése meglehetősen általános(44) .
130. Ezért úgy vélem, hogy a szóban forgó határozat nem tartalmaz végzetes hibát annál a ténynél fogva, hogy az illetékes hatóság határozata nem kifejezetten a PMOI‑ra vonatkozott, hanem csak személyekre, akik állítólag tagjai, vagy tagjai voltak ennek a szervezetnek.
131. Tekintettel ezt követően a második és a harmadik pontra, amelyeket együtt vizsgálok meg, a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése alapján egyértelmű, hogy elegendő, de nem szükséges feltétele e cikk alkalmazásának az, hogy a terrorcselekmény elkövetését, elkövetésének kísérletét, abban való részvételt vagy annak elősegítését valamely nemzeti bíróság megállapítsa. Szintén egyértelmű az „[egy ilyen cselekményre] irányuló nyomozás vagy vádemelés megindítására” vonatkozóan meghozott határozatra utalásból, hogy szintén bele kell érteni a megfogalmazásba azt, amit én szabadon fogalmazva egy ilyen megállapítás „előfutárának” neveznék. Kivéve azokat az eseteket, amelyekben az „igazságügyi hatóságnak” nincs hatásköre ezen a téren (amely a Franciaországban a PMOI állítólagos tagjaival szembeni eljárásokban éppen nem merül fel), a szóban forgó illetékes hatóságnak „igazságügyinek” kell lennie. Ezen túlmenően az „ilyen bűntettek miatt kiszabott ítélet”, az illetékes hatóságok által elrendelt „nyomozás megindítása” „komoly és hitelt érdemlő bizonyítékokon vagy ténykörülményeken kell, hogy alapuljon”.
132. Mi jelent pontosan az „igazságügyi hatóság” kifejezés?
133. Az 1. cikk (4) bekezdésének fent körvonalazott kiterjesztő jellegéből következően nyilvánvaló, hogy ennek természetes értelme túl szűk, legalábbis az angol nyelv szerint, amely rendesen arra utalna, hogy a szóban forgó határozat valamely bíróság által a bűnösséggel kapcsolatos megállapítást jelent(45) . A kifejezésnek szélesebb értelmet kell adni, amely a kérdéses tagállam nyomozó és vádhatósági szerveit is magában foglalja.
134. Szintén egyértelmű, hogy egy egyszerű, a nyomozás megindításának kezdeményezésére irányuló határozat önmagában nem elegendő. Az ilyen határozat alapulhat kizárólag gyanún is. A szóban forgó nyomozások természetesen eredményezhetik komoly és hitelt érdemlő bizonyítékok vagy ténykörülmények megállapítását; ebben az esetben feltehetően vádemelés következik (még ha az alapeljárás tényállásának idején ez még nem is következett be). Ugyanígy azonban az is elképzelhető, hogy a nyomozás sehova sem vezet. Az ilyen, nyomozás lefolytatására irányuló határozat tehát nem elegendő az 1. cikk (4) bekezdése értelmében.
135. A tagállamok jogrendszerei egyszerűen túlságosan különböznek ahhoz, hogy meg lehessen állapítani egyetlen olyan konkrét időpontot az eljárásokban, amelyben a „komoly és hitelt érdemlő bizonyítékokra és ténykörülményekre” vonatkozó követelmény teljesül. Ezért azt fejtem ki, hogy véleményem szerint mely általános elveket kell alkalmazni.
136. Véleményem szerint a „komoly és hitelt érdemlő bizonyítékok és ténykörülmények” követelménye azt jelenti, hogy az ügyiratnak olyan anyagot kell tartalmaznia, amely erőteljesen valószínűsíti
terrorcselekmény elkövetését, elkövetésének kísérletét, vagy az elkövetett ilyen cselekményben való részvételt vagy annak elősegítését. Az anyagnak nem kell egy ezt követő vádemeléshez elegendőnek lennie, de jelentősen többnek kell lennie, mint egyszerű gyanú vagy feltételezés. Legalább ahhoz elegendőnek kell lennie, hogy valamely pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos döntéssel érintett személy számára jelezze azokat a lényegi állításokat, amelyekkel szemben védekeznie kell; és ezeket oly módon kell számára átadni, amely lehetővé teszi számára a védelemhez való jog gyakorlását(46) .
137. A jelen esetben teljesült‑e ez a feltétel?
138. A megtámadott ítélet 68. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy az „ügyirat egyik anyaga sem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy a Franciaországban 2001 áprilisában indított vizsgálat […] e hatóság értékelése szerint »komoly és hitelt érdemlő bizonyítékok vagy ténykörülmények« fennállásán alapszik, amint azt a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése előírja”.
139. Fellebbezésében a Francia Köztársaság hivatkozik különösen a francia Code de procédure pénale‑ra (francia büntetőeljárási törvénykönyv), amely megköveteli, hogy a vizsgálóbírónak valamely személy elleni nyomozás megindításához erős és egybehangzó bizonyítékok álljanak rendelkezésére. Azzal érvel, hogy ez kielégíti az 1. cikk (4) bekezdésében foglalt követelményt.
140. A Törvényszék megállapítása a 68. pontban tényállításnak minősül, így a Francia Köztársaság érve úgy értelmezhető, mint amellyel azt állítja, hogy ezzel a megállapítással a Törvényszék elferdítette az elé terjesztett bizonyítékok egyértelmű jelentését.
141. E jogalap elemzése érdekében meg kell vizsgálni a Franciaországban 2001‑ben és 2007‑ben indított eljárásokat a francia büntetőeljárás szabályainak fényében. Vonakodva kezdek bele ebbe. Nem állítom, hogy olyan különleges tapasztalattal rendelkeznék, amely alkalmassá tesz arra, hogy a hitelesség igényével nyilatkozzak e szabályokról. Az elemzés azonban elkerülhetetlen, ha foglalkozni kívánok a második jogalappal.
142. A francia büntető eljárásjognak az eljárás nyomozási részét szabályozó rendelkezéseire vonatkozó értelmezésem szerint ezt a szakaszt, legalábbis a vizsgálóbíró bevonását megkövetelő jelentőséggel bíró ügyekben, az ügyész „ réquisitoire ” útján kezdeményezi, amelyet a vizsgálóbírónak küld meg(47) . Ez az az időpont, amikor a formális nyomozás megindul(48) . Ha a vizsgálóbíró arra az álláspontra helyezkedik, hogy elegendő bizonyíték van további nyomozás lefolytatására egy teljes tárgyalás lefolytatása céljából, a Code de procédure pénale
80‑1. cikke alapján elrendeli a mise en examen ‑t. Amint azt említettem, a vizsgálóbíró a mise en examen ‑t csak akkor rendelheti el, ha „erős és egybehangzó” bizonyíték valószínűsíti, hogy a vizsgálat alá vont személy elkövette a szóban forgó jogsértést(49) . A vizsgálóbíró által elrendelt mise en examen
tehát véleményem szerint az a szakasza az eljárásnak, amelyben teljesül a „komoly és hitelt érdemlő bizonyítékok vagy ténykörülmények” feltétele. Ezzel szemben egyszerűen valamely vizsgálat indítása és a réquisitoire ‑hoz vezető eljárás esetében, amely az ügyész felelőssége, véleményem szerint nem ez a helyzet.
143. Feltettem magamban a kérdést, hogy a francia büntető eljárásjog „rendes” szabályai ugyanígy alkalmazandóak‑e a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének hatálya alá tartozó személyekkel és szervezetekkel kapcsolatos nyomozás esetében is, hogy ezt a következtetés jogosan lehessen levonni. A Francia Köztársaság azonban kifejezetten a 80‑1. cikket jelölte meg a második jogalap alapjaként; a PMOI nem utalt arra, hogy olyan szervezetként, amely feltételezetten terrorcselekményekben vett részt, eltérő vagy szigorúbb szabályok alá tartozna. Ezért tehát a továbbiakban abból indulok ki, hogy a vizsgálóbíró által elrendelt mise en examen
az eljárásnak azt a szakaszát jelenti, amelyben teljesül a „komoly és hitelt érdemlő bizonyítékok vagy ténykörülmények” feltétele.
144. Kétségtelenül egyértelmű‑e ebben a jogorvoslati eljárásban hogy a Franciaországban mind 2001‑ben, mind 2007‑ben kezdeményezett eljárás elérte a vizsgálóbíró által elrendelt mise en examen
szakaszát?
145. Nem.
146. Kétségtelennek tűnik, hogy a 2001. évi vizsgálatot 2003‑ban mise en examen
követte. A PMOI mindazonáltal a tárgyaláson azt állította, amit a Francia Köztársaság nem vitatott, hogy a 2007. évi vizsgálatot nem követte mise en examen . Ennek alapján a második eljárás esetében úgy tűnik, hogy a feltétel nem teljesült.
147. Mivel a Francia Köztársaság érvelése mindkét eljárás tekintetében a komoly és hitelt érdemlő bizonyítékokon és ténykörülményeken alapul, fellebbezése szempontjából mindkettő vonatkozásában meg kell felelnie a feltételnek. A 2007‑ben kezdeményezett eljárás tekintetében ez nincs így. Nem bizonyította tehát, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy nem volt elegendő bizonyíték arra nézve, hogy a Francia Köztársaságban lefolytatott eljárás megfelelt a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdésében foglalt feltételnek. A második jogalapot ezért el kell utasítani.
148. Utolsóként rátérek a negyedik pontra. Emlékeztetek rá, hogy ez a Törvényszéknek azt (a megtámadott ítélet 65. pontjában foglalt) észrevételét érinti, hogy nem volt magyarázat azon „konkrét és különös okokra” vonatkozóan, amelyek alapján az ügy körülményeire tekintettel az olyan személyeknek felrótt cselekményeket, amelyek miatt a jelen esetben az állítólag a PMOI tagjainak vagy szimpatizánsainak minősülő egyéneknek betudható cselekményeket magának a PMOI‑nak kell betudni. A Törvényszék megállapította, hogy az ilyen magyarázat „a jelen esetben teljesen hiányzik”.
149. A Francia Köztársaság azzal érvel ugyanis, hogy a PMOI számára nyilvánvalónak kellett lennie, hogy a szóban forgó személyekkel kapcsolatos állítások magát a szervezetet is érintették. Állítja, hogy egyértelmű volt a 2008. szeptember 26‑i végzésre adott válaszból, hogy ez volt a helyzet, és a személyek nagy száma (24 fő), akikkel szemben nyomozás indult, szükségszerűen feltételezte, hogy a szóban forgó szervezet is érintett.
150. Egyik érvet sem találom meggyőzőnek.
151. Először, a 2008. szeptember 26‑i végzésre adott válasszal benyújtott iratok tanulmányozásából kiderül, hogy azok a „vélhetően a PMOI‑hoz tartozó személyek[re]” vagy annak „feltételezett tagjai[ra]” utalnak. Ezt követően kifejtik, hogy a „szervezet tagjai ellen […] jelenleg eljárás folyik a tevékenységeik finanszírozására irányuló bűncselekmények miatt”. Mindezek valóban olyan állításokhoz vezetnek, amelyek szerint ezeket a személyeket és a PMOI‑t a francia hatóságok úgy tekintették, mint amelyek kapcsolatban állnak egymással. Nem tartalmazza ugyanakkor azt a magyarázatot, amelyet a Törvényszék véleményem szerint megkövetelt. Általános állítások sora, amelyek szerint különböző személyek „X” szervezet tagjai, és akikkel szemben a finanszírozásra irányuló (közelebbről ki nem fejtett) bűncselekmények miatt vizsgálatot vagy nyomozást folytatnak, nem elegendő ahhoz, hogy magatartásuk az „X szervezetnek legyen betudható.
152. Másodszor, a PMOI‑nak a helyzetre vonatkozó tényleges ismeretével kapcsolatban a PMOI képviselője a Bíróság által feltett kérdésre a tárgyaláson elismerte, hogy az Auvers‑sur‑Oise‑i irodákban 2003‑ban lefolytatott házkutatást követően „a PMOI figyelmét nem kerülhette el (»ne pouvait ne pas savoir«) hogy ezek közvetve őt is célozzák”. Még ha elfogadjuk is, hogy ez a ténybeli ismeret a PMOI részéről elegendő a 2001‑ben kezdődött nyomozás tekintetében, hiányzik a magyarázat a 2007‑ben kezdődött nyomozás tekintetében. A PMOI végig kitartott amellett, hogy nem volt tudomása semmiféle összefüggésről a személyeket érintő nyomozások és a szervezet között(50) .
153. Az érintett személyek számát illetően, ha ez egy lenne a sok – vagy legalább néhány –, a PMOI mint szervezet érintettségére utaló jel közül, lehet, hogy ezen érvet meggyőzőnek találnám. Önmagában azonban, úgy vélem, nem támasztja alá az érvelést.
154. A fenti indokok összessége alapján a második jogalapot el kell utasítani.
A harmadik jogalap (a hatékony bírói jogvédelemhez való jog megsértése)
155. Harmadik jogalapjával a Francia Köztársaság lényegében a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 71–76. pontjában foglalt azon megállapítását vitatja, hogy a Tanácsnak a 2008. szeptember 26‑i végzésre adott válaszban nem volt lehetősége a bizalmasságra hivatkozással információt visszatartani. A bizalmasság feloldásának elmulasztása a Törvényszék szerint azt eredményezte, hogy a Törvényszék nem tudta felülvizsgálni a szóban forgó határozat jogszerűségét. Ebből következik, hogy a PMOI hatékony bírói jogvédelemhez való jogát megsértették.
156. Ennek a jogalapnak az alátámasztására a Francia Köztársaság két fő érvet ad elő.
Az első érv: „a visszatartott információra nem hivatkoztak”
157. A Törvényszék a megtámadott ítélet 73. pontjában megállapította, hogy a Tanács nem alapozhatja a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó határozatát az ügyirat valamely tagállam által közölt információira vagy anyagaira, ha e tagállam nem hajlandó engedélyezni annak az uniós bírósággal való közlését.
158. Ez az érvelés magában foglalja a Törvényszéknek azt a megállapítását, hogy a Tanács a határozatát jelentős mértékben ténylegesen erre az anyagra vagy információra alapozta.
159. A Francia Köztársaság ezt a ténymegállapítást kívánja vitatni. Azzal érvel, hogy a Tanács által a 2008. szeptember 26‑i végzésre adott második válaszban(51) visszatartott információra a Tanács valójában nem hivatkozott, amikor elfogadta a szóban forgó határozatot. Ez állítása szerint egyértelműen kiderül a 2008. szeptember 26‑i végzésre adott válasz (a megtámadott ítélet 58. pontjában idézett) 11. és 12. pontjából. Az indokolás és a Tanács által erre a végzésre válaszul benyújtott iratok továbbá elegendőek voltak annak megállapításához, hogy a Tanács a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdésében foglalt fogalommeghatározásnak megfelelő nemzeti határozat alapján a PMOI tekintetében rendelkezett a szóban forgó határozat elfogadásához szükséges releváns információkkal.
160. A 2008. szeptember 26‑i végzésre adott második válaszból kiderül, hogy a válasz 3. mellékletéből két szakaszt töröltek. Ennek a válasznak a 4. pontja kimondja az első szakasz (vagyis a 3. pont a) alpontjában foglalt információk) tekintetében, hogy „törlésének [a Francia Köztársaság által] megjelölt oka, hogy a szóban forgó információ a közbiztonsággal és a védelemmel volt kapcsolatos, ezért annak közlése korlátozó védelmi intézkedések tárgya […]”. A második szakasz (vagyis a 3. pont f) alpontjában foglalt információk) tekintetében ugyanez a pont kimondja, hogy „törlésének oka az volt, hogy az nem a PMOI‑t, hanem más, az EU listáján szereplő, terrorcselekményekben részt vevő személyeket és szervezeteket érint”.
161. A törölt szakaszokban foglalt információk továbbra is bizalmasak. Azokat a Francia Köztársaság fellebbezésének részeként nem adták át a Bíróságnak.
162. A szóban forgó ténymegállapítás vitatásával véleményem szerint a Francia Köztársaság azt állítja, hogy a Törvényszék elferdítette az elé terjesztett bizonyítékok egyértelmű jelentését. Ha ez nem így van, a jogalapnak ez a része nyilvánvalóan elfogadhatatlan(52) .
163. Kijelenthető‑e, hogy a Törvényszék megállapítása bármely módon elferdíti a bizonyíték jelentését?
164. E kérdés megválaszolása érdekében először a 2008. szeptember 26‑i végzésre adott első válasz 11. és 12. pontját kell megvizsgálni.
165. A Tanács a 11. pontban kifejti, hogy számára nem adtak át semmilyen kiegészítő bizonyítékot a francia vizsgálatról azonkívül, amely az indokolásban szerepel, mivel az ilyen kiegészítő bizonyítéknak a francia jog szerint bizalmasnak kell maradnia. Azt állítja továbbá, hogy az indokolásban valamennyi számára átadott, a vizsgálatot érintő lényeges információt ismertette. Ehhez azt a fenntartást fűzi, hogy néhány még konkrétabb részlet az egyik bizalmas iratból származik. Majd annyival egészíti ki ezt a fenntartást, hogy ezeket a részleteket az indokolásban szereplő általános leírás mind tartalmazza.
166. A 12. pontban a Tanács kifejti, hogy nem rendelkezik olyan további információval vagy anyaggal, amelynek ismerete releváns a Törvényszék számára. Különösen nem rendelkezett információkkal a nyomozás alá vont személyek konkrét személyazonosságát illetően.
167. Mi tehát ebben az összefüggésben a bizonyítékok egyértelmű jelentése? A Tanács 2008. szeptember 26‑i végzésre adott első válasza 11. és 12. pontjának megszövegezése finoman fogalmazva sem egyértelmű. Az, hogy ez a homályosság a Tanács részéről szándékos ködösítés eredménye‑e, vagy csak a nyelv szegényes használatának bizonyítéka, nem olyan kérdés, amelyet itt kellene feltárni. Úgy vélem, hogy a Törvényszék jogosult volt a valószínűségek mérlegelése alapján megállapítani, hogy a Tanács bizonyos (közelebbről meg nem határozott) mértékben olyan anyagra alapozta
határozatát, amelyet nem adott át a Törvényszéknek.
168. Másodszor, az indokolás és a Tanács által a 2008. szeptember 26‑i végzésre válaszul benyújtott iratok megvizsgálása alapján a francia kormány azzal érvel, hogy az indokolás és ezek az iratok elegendőek voltak annak megállapításához, hogy a Tanács a PMOI tekintetében rendelkezett a szóban forgó határozat elfogadásához szükséges releváns információkkal.
169. Elképzelhető, hogy ez igaz. De ebben az összefüggésben a Francia Köztársaságnak kell bizonyítania, hogy a Tanács valóban
kizárólag erre az anyagra alapozta határozatát. A feltétel teljesüléséhez nem elegendő azt állítani, hogy az anyag elegendő volt annak megállapításához, hogy a Tanács rendelkezett a szükséges információval.
170. Úgy vélem ezért, hogy a Francia Köztársaság által előadottakban semmi sem utal arra, hogy a megállapítással a Törvényszék elferdítette az elé terjesztett bizonyítékok egyértelmű jelentését. A francia kormány első érvét ezért ennek megfelelően el kell utasítani.
A második érv: „a visszatartott információ minősített volt”
171. A Francia Köztársaság a szóban forgó pontban foglalt információ minősített jellegére hivatkozik (lásd a megtámadott ítélet 71. pontját). A Törvényszéknek a megtámadott ítélet 72. pontjában foglalt megállapítására (hogy utóbbi [ugyanis] nem értette, hogy ha a Tanácsnak és így a 26 tagállam kormányainak át lehetett adni az iratot, miért nem lehetett azt a Törvényszéknek is átadni) válaszul a Francia Köztársaság megjegyzi, hogy a Törvényszék eljárási szabályzata 67. cikkének 3. §‑a értelmében a Törvényszék kizárólag azokat az iratokat veszi figyelembe, amelyeket a felek meghatalmazottjai és ügyvédjei megismerhettek, és azokról nyilatkozhattak. Más szavakkal, ha jól értem a Francia Köztársaság érvét, a Törvényszék csak akkor kéri valamely irat benyújtását, ha ennek az iratnak a tartalmát ítéletében figyelembe kívánja venni. Ha valóban figyelembe kívánja ezeket venni ebből a célból, úgy azokat előbb szükségszerűen a másik fél rendelkezésére bocsátja.
172. A Francia Köztársaság hozzáteszi továbbá, hogy nem vitatott, hogy a francia hatóságok a bizalmas jelleg miatt ellenezték, hogy a szóban forgó iratot közöljék a PMOI‑val. Ebből következően a Törvényszék semmiképpen sem vehette volna azt figyelembe.
173. A Francia Köztársaság jogalapjának e részében felvetett kérdés döntő fontosságú. Milyen mértékben kell lehetővé tenni egy, a Törvényszék előtti eljárásban részt vevő fél számára, hogy ragaszkodjon a Törvényszéknek átadott információk bizalmas jellegéhez, amelynek eredményeként azt az eljárásban részes másik félnek vagy feleknek nem bocsátják a rendelkezésére? Ha pedig így kezelik az információt, a Törvényszék figyelembe veheti‑e (vagy kell‑e vennie) azt az ítélethozatal szempontjából?
174. Fontos, hogy ezt a kérdést a megfelelő összefüggésben vizsgáljuk.
175. A Törvényszék eljárási szabályzatának két cikke már tartalmaz rendelkezéseket a bizalmassággal összefüggésben(53) . Először, a 67. cikk 3. §‑a értelmében a bizonyításfelvételre válaszoló fél kérheti a válaszában közölt információ egésze vagy annak egy része tekintetében annak bizalmasan kezelését. A Törvényszék értékeli ezt a kérelmet. Amíg ezt elvégzi, az érintett iratot nem közlik az eljárásban részes többi féllel. Ugyanez a cikk kimondja, hogy ha valamely iratba való betekintés megtagadásának jogszerűségére vonatkozó kereset kapcsán olyan iratot nyújtanak be a Törvényszéknek, amelybe az egyik intézmény megtagadta a betekintést, akkor ezt az iratot nem küldik meg a többi félnek.
176. Másodszor, a 116. cikk 2. §‑a értelmében a Törvényszék elnöke az eljárásban részes fél kérelmére visszatarthat titkos vagy bizalmas információkat az ennek a cikknek az értelmében a beavatkozó számára átadandó iratok másolataiból. Ugyanennek a cikknek a 6. §‑a kimondja, hogy ha a beavatkozási kérelmet a 115. cikk 1. §‑ában említett hathetes határidő lejárta után terjesztik elő, a beavatkozó részére a tárgyalásra készített jelentést kell átadni. Nem kell átadni számára a 116. cikk 2. §‑ában foglaltak értelmében a felek részére megküldött iratokat. Nyilvánvaló okoknál fogva a tárgyalásra készített jelentés semmilyen bizalmas anyagot nem tartalmaz.
177. Hiányzik ugyanakkor a Törvényszék eljárási szabályzatából bármilyen olyan rendelkezés, amely lehetővé tenné, hogy a Törvényszék figyelembe vehessen az előtte folyamatban levő eljárásban részes egyik fél által benyújtott bizalmas információt, mielőtt azt a másik fél vagy felek előtt felfedték volna. A Törvényszék eljárási szabályzata 67. cikkének 3. §‑a két lehetőséget ad a Törvényszéknek arra az esetre, ha valamely iratot annak bizalmas kezelését kérve nyújtanak be hozzá. A Törvényszék eleget tesz a kérelemnek, ebben az esetben az iratot nem fedik fel a másik fél vagy felek előtt, és azt a Törvényszék ítéletében nem is veszik figyelembe. A másik lehetőség, hogy elutasítja a kérelmet, ekkor az iratot felfedik a másik fél vagy felek előtt, és az figyelembe vehető az ítéletben(54) . Nincs más lehetőség. Más szóval, nincs „középút”.
178. A pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos döntések esetében mind a Törvényszék, mind a Bíróság jelezte, hogy szükségessé válhat a bizalmas bizonyítékokkal kapcsolatos különleges eljárások bevezetése.
179. Az „OMPI”‑ügyben hozott ítéletében a Törvényszék megjegyezte, hogy a „közösségi bíróságnak lehetőségének kell lennie a pénzeszköz‑befagyasztási intézkedések jogszerűségének és megalapozottságának felülvizsgálatára, anélkül hogy az ellentétes lenne a Tanács által felhasznált bizonyítékok és információk titkosságával vagy bizalmas jellegével”(55) . Annak kimondásával folytatta, hogy „azon kérdés, hogy a felperessel és/vagy ügyvédeivel közölni lehet‑e olyan bizonyítékokat és információkat, amelyeknek a bizalmas jellegére hivatkoztak, vagy hogy ezeket kizárólag [a Törvényszékkel] közölhetik, valamely meghatározandó
külön eljárás szerint oly módon, hogy megőrizzék a szóban forgó közérdekeket, miközben elegendő mértékű bírói védelmet nyújtanak az érintettnek, külön kérdés, amelyről [a Törvényszéknek] nem szükséges állást foglalnia a jelen kereset keretében”(56) .
180. A „Kadi I”‑ügyben hozott ítéletben a Bíróság kimondta, hogy „a Közösség és a tagállamai biztonságát és nemzetközi kapcsolatainak folytatását érintő kényszerítő megfontolások megakadályozhatják, hogy az érdekeltekkel bizonyos információkat közöljenek, és így az érdekelteknek az ezen információkról való meghallgatását”. Hozzátette ugyanakkor, hogy „mindazonáltal hasonló esetben a közösségi bíróság feladata az általa gyakorolt bírósági felülvizsgálat keretében olyan technikákat alkalmazni, amelyek lehetővé teszik egyrészről az érintett jogi aktus elfogadásához figyelembe vett információk jellegére és forrásaira vonatkozó jogos biztonsági aggodalmak, másfelől pedig azon szükséglet összehangolását, hogy a jogalanynak kellően biztosítsák az eljárási szabályok nyújtotta előnyöket”(57) .
181. Más összefüggésben, mégpedig a közbeszerzéssel kapcsolatban a Bíróság a Varec‑ügyben hozott ítéletben(58) megjegyezte, hogy „egyes esetekben szükséges lehet bizonyos információknak a felek rendelkezésére bocsátását megtagadni valamely harmadik személy alapvető jogainak vagy fontos közérdek védelme érdekében”. Annak megállapításával folytatta, hogy „a bizalmas információk, valamint az üzleti titok védelmét úgy kell alkalmazni, hogy azok összhangban legyenek a hatékony jogvédelem követelményével és a peres felek védekezéshez való jogának tiszteletben tartásával […], és a bíróság előtti vagy az EK 234. cikk szerint bíróságnak minősülő szerv előtti jogorvoslati eljárásban ezeket oly módon kell érvényesíteni, hogy az eljárás egésze tekintetében a tisztességes eljáráshoz való jog tiszteletben tartása biztosítva legyen”(59) .
182. Mindazonáltal a Törvényszék eljárási szabályzata 67. cikkének 3. §‑a megmaradt(60) . Semmilyen külön eljárást nem határoztak meg; semmilyen különleges technikát nem alakítottak ki arra a kérdésre válaszul, hogy ilyen esetekben hogyan kezeljék a bizalmas bizonyítékokat. Ezen az alapon nem vitatom a Törvényszék megállapítását, amely szerint a Tanács részéről a szóban forgó bizalmas információk közlésének megtagadása azt eredményezte, hogy a Törvényszék nem tudta felülvizsgálni a szóban forgó határozat jogszerűségét. Mindazonáltal úgy vélem, nem volt teljesen ésszerűtlen a Francia Köztársaság álláspontja, amelynek keretében nem engedélyezte a Tanács számára, hogy a szóban forgó bizalmas bizonyítékot a 2008. szeptember 26‑i végzésre adott válaszának keretében benyújtsa.
183. A 2008. szeptember 26‑i végzésben a Törvényszék tájékoztatta a Tanácsot arról, hogy az iratokat az „eljárás ezen szakaszában” nem közlik a PMOI‑val. Nem tett semmilyen ígéretet a Tanácsnak – értelmezésem szerint az eljárási szabályok alapján ezt nem is tehette meg – azzal kapcsolatban, hogy mi történhet később.
184. Először is úgy vélem, hogy az eljárásban a harmadik fél (mint a Francia Köztársaság) ilyen körülmények között igazoltan érezheti úgy, hogy a szóban forgó információval kapcsolatban biztosított védelem nem elegendő ahhoz, hogy azt felfedje a Bíróság előtt, legalábbis abban az esetben, ha az ahhoz kapcsolódó bizalmasság foka magas. E szempontból jelentőséggel bír, hogy a tárgyaláson elhangzott kérdésre válaszul a Francia Köztársaság képviselője kijelentette, hogy úgy véli, ha a releváns időszakban a Törvényszék szabályzatában szerepeltek volna a bizalmas bizonyítékokkal kapcsolatos rendelkezések, a szóban forgó információt a Törvényszék rendelkezésére bocsátották volna .
185. Másodszor az, hogy a Törvényszék arra a tényre támaszkodik, hogy ugyanezt az információt már átadták a Tanács tagjainak, és így a Francia Köztársaságot leszámítva 26 tagállam kormányának, tévesnek tűnik. Ezt úgy is lehet értelmezni, hogy éppen az információnak a Tanács és a tagállamok rendelkezésére bocsátása alapján sosem merült fel annak felfedése vagy bármilyen módon történő nyilvánosságra hozatala(61) .
186. Véleményem szerint ebből az következik, hogy komolyan fontolóra kell venni a Törvényszék eljárási szabályzatának módosítását egy arra irányuló rendelkezés megalkotása érdekében, hogy a Törvényszéknek a valóban bizalmas jellegű bizonyítékokat azok megvizsgálása céljából az eljárásban részes más fél vagy felek jogainak elfogadhatatlan megsértése nélkül olyan módon lehessen átadni, amely összhangban van azok jellegével(62) .
187. A jelen indítvány nem a megfelelő hely arra, hogy hosszas vitát kezdeményezzünk bármilyen hasonló módosítás vonatkozásainak részleteiről. Mindazonáltal nagy vonalakban ismertetem azokat a fő kérdéseket, amelyek véleményem szerint felmerülnek.
188. Mielőtt valamely terrorizmusban közreműködő vagy abban részt vevő személy vagy szervezet pénzeszközeinek befagyasztására irányuló rendelet megsemmisítésére irányuló kereset elér az uniós bírósághoz, először az Európai Unió jogalkotójának kell egy vagy több tagállam által meghozott határozat vagy átadott információ alapján cselekednie. Könnyebb megérteni, minek kell történnie, ha a történet vége helyett az elején kezdjük.
189. Ezért elemzésemet a tagállamok hatóságainak a határozat meghozatalában (vagy a nyomozás vagy vádemelés megindításában) játszott szerepének megvizsgálásával kezdem, amely a Tanács által a pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatban elfogadható határozat jogalapját jelenti. Ezt követően a Tanácsnak az efféle határozatok elfogadásában elfoglalt helyzetével foglalkozom. Végül megvizsgálom a Törvényszék szerepét az ilyen határozatok megtámadása esetén.
190. Ennek során megvizsgálom a releváns érzékeny adatok kezelését, amelyeknek azonban (a Tanács vagy valamely tagállam részéről) a felperessel szembeni bizalmas kezelését kérték. Helytelen lenne, ha itt túlzott előírásokat fogalmaznék meg az eljárás egyes szakaszaiban elfogadandó megoldásokkal kapcsolatban. Ezeknek a kérdéseknek a feltárásával az a célom, hogy segítsem azokat, akiknek meg kell oldaniuk azt a kérdést, hogy pontosan hogyan kezeljék az ilyen problémákat – akár a tagállamok, a Tanács vagy a Törvényszék szintjén. Ennek a megközelítésnek a kialakításakor tisztában vagyok azzal, hogy a Francia Köztársaság kifejezetten jelezte, hogy a jog tisztázásának igénye a jövőre nézve központi kérdés volt a jelen fellebbezés benyújtásának eldöntésekor(63) .
A tagállamok nemzeti hatóságainak szerepe
191. Amikor a tagállam nemzeti hatósága olyan határozatot hoz, amely a Tanács által pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatban meghozandó határozat jogalapjául szolgál majd, e hatóságok szerepe eltér a nemzeti határozat jellege és meghozatalának körülményei szerint.
192. A szóban forgó határozatot elfogadhatták a nyomozás vagy vádemelés megindításának szakaszában, vagy az lehet „ítélet”, vagyis annak igazságszolgáltatási vagy más testület általi formális megállapítása, hogy a szóban forgó cselekményeket elkövették.
193. A határozatot elfogadhatták továbbá kizárólag nyilvánosságra hozott bizonyíték alapján, amelyet annak a félnek is a rendelkezésére bocsátottak, aki ellen a pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos javasolt döntést meg kívánják hozni. Vagy azt elfogadhatták egészben vagy részben olyan bizonyítékok alapján is, amelyek valamelyikét vagy összességét túl érzékenynek és/vagy bizalmasnak tekintették ahhoz, hogy azt ily módon rendelkezésre bocsássák. Az egyszerűség kedvéért ezt a továbbiakban „titkos bizonyítéknak” nevezem.
194. Az a személy, csoport vagy szervezet, aki, illetve amely ellen a határozatot hozták, lehetőséget kaphatott annak megtámadására. Az is lehetséges, hogy a nemzeti jog szerint hatékony megtámadásra nem volt lehetőség.
195. Az 1. cikk (4) bekezdésének szerkezetéből egyértelműen kiderül, hogy az abból indul ki, hogy a tagállami eljárás jellegénél fogva igazságügyi. Mindazonáltal az „illetékességgel rendelkező megfelelő hatóság” fogalmára tekintettel azt a tényt is tükrözi, hogy egyes tagállamokban ez az eljárás végrehajtási jellegű. Ez volt a PMOI eredeti listára vételével kapcsolatos helyzet, ahol a szóban forgó határozatot a Home Secretary hozta meg. Ezzel szemben a PMOI‑val kapcsolatos eljárások a Francia Köztársaságban végig igazságügyi jellegűek voltak.
196. Ahol a releváns nemzeti eljárás szerint a szóban forgó határozatot a végrehajtó hatalom valamely tagja hozza meg, ott a határozatot anélkül is meghozhatják, hogy az érintett személy a határozat meghozatalát megelőzően tudomást szerezhetne a bizonyíték jellegéről, és lehetősége lenne észrevételeinek megtételére. Mindazonáltal a nemzeti jogalkotás rendelkezhet úgy, hogy ebben az esetben a határozat megtámadható a végrehajtó hatalom körébe tartozó döntéshozó és/vagy az érintett tagállam bíróságai előtt.
A Tanács előtti eljárás
197. A pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos határozat érvényességének érdekében a Tanács köteles megbizonyosodni arról, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdésében foglalt követelmények teljesültek.
198. Ezért először arról kell megbizonyosodnia, hogy a releváns ügyiratban pontos információ vagy anyag található arra vonatkozóan, hogy a határozatot illetékes hatóság fogadta el(64) . Ilyen határozat hiányában a Tanács nem tehet további lépéseket.
199. Ez követően meg kell határoznia, hogy a szóban forgó határozatot azokkal az érintett személyekkel, csoportokkal és szervezetekkel szemben hozták‑e, akikkel, illetve amelyekkel szemben pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos döntésre vonatkozó javaslat született(65) .
200. Ezt követően ellenőriznie kell, hogy a) a határozat terrorcselekmény elkövetése, elkövetésének kísérlete, abban való részvétel vagy annak elősegítése miatti nyomozás vagy vádemelés megindításával volt‑e kapcsolatos, amely esetben annak komoly és hitelt érdemlő bizonyítékokon és ténykörülményeken kell alapulnia, vagy b) hogy a határozat tartalmazott‑e ilyen cselekmény miatt kiszabott ítéletet.
201. Ezt követően meg kell állapítania, hogy a határozatot nyilvánosságra hozott bizonyíték alapján hozták‑e meg, amelyet annak a személynek, csoportnak vagy szervezetnek is a rendelkezésére bocsátottak, akivel, illetve amellyel szemben a döntés meghozatalát javasolják, vagy azt részben vagy egészben titkos bizonyíték alapján hozták‑e meg.
202. Bár az 1. cikk (4) bekezdése ebben a tekintetben semmilyen kifejezett rendelkezést nem tartalmaz, úgy vélem, hogy közvetve megköveteli azt, hogy a szóban forgó nemzeti határozatot olyan alapon hozzák meg, amely tiszteletben tartja annak a személynek, csoportnak vagy szervezetnek az emberi és alapvető jogait, akinek, illetve amelynek a pénzeszközei befagyasztását javasolják. Bár a Tanács a helyzet lényegéből adódóan nem ellenőrizheti a határozatot hozó tagállam nemzeti jogrendszere alapján ezeknek a jogoknak a tiszteletben tartását, abban a helyzetben van, hogy uniós szinten megbizonyosodhat ezeknek a jogoknak a tiszteletben tartásáról. Mivel a Tanács saját pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos határozatának tiszteletben kell tartania ezeket a jogokat, ha ki akarja állni az uniós bíróság előtti megtámadás próbáját(66), úgy vélem, hogy a Tanácsnak a határozata elfogadását megelőzően kell erről megbizonyosodnia.
203. A Tanács által a valamely, pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos határozat elfogadásakor lefolytatandó eljárás a nemzeti szinten lefolytatott eljárás jellegétől függően elkerülhetetlenül változó.
204. Úgy vélem, hogy az alábbiak azok a lényeges pontok, amelyeket figyelembe kell venni, csakúgy, mint azok lehetséges következményeit(67) .
– Ha az illetékes nemzeti hatóság „igazságügyi hatóság” volt
205. A következő példák tekintetében eleve feltételezem, hogy a nemzeti határozatot meghozó illetékes hatóság igazságügyi hatóság volt(68) .
206. Ha ennek a hatóságnak a határozata a szóban forgó cselekmények tekintetében „ítéletnek” minősül, a Tanácsnak meg kell határoznia, hogy a határozatot nyilvánosságra hozott vagy titkos bizonyíték, vagy a kettő keveréke alapján hozták‑e meg.
207. Ha az ítéletet csak nyilvánosságra hozott bizonyíték alapján hozták meg, a Tanács helyzete meglehetősen egyszerű(69) . Nem kell megvizsgálnia, hogy a határozatot komoly és hitelt érdemlő bizonyítékok és ténykörülmények alapján hozták‑e meg. Ezt a feladatot az illetékes hatóság már elvégezte a határozata meghozatalakor.
208. Ebből következik, hogy az egyetlen fennmaradó kérdés, amelyet a Tanácsnak meg kell válaszolnia, a szóban forgó személy, csoport vagy szervezet emberi és alapvető jogainak tiszteletben tartása(70) .
209. Kivéve azt az esetet, amelyben a pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos határozat eredeti határozat(71), a szóban forgó bizonyíték (mivel nyilvánosságra hozott bizonyíték) felfedhető a személy, csoport vagy szervezet előtt, amelynek lehetősége lesz a Tanács határozatának elfogadását megelőzően megfelelő észrevételeket tenni.
210. A helyzet nem ennyire egyszerű, ha a nemzeti határozatot nyilvánosságra hozott és titkos bizonyítékok kombinációjára alapozták.
211. Ebben az esetben úgy vélem, az első lépés, amelyet a Tanácsnak meg kell tennie, az, hogy meghatározza, hogy saját, a pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos határozatát alapozhatja‑e kizárólag a nyilvánosságra hozott bizonyítékokra. Ebben az esetben azt javasolom, hogy a Tanács kizárólag e bizonyíték alapján járjon el, és hagyja figyelmen kívül a titkos bizonyítékot. Ebben az esetben a fenti 207–209. pontban ismertetett módon járhat el.
212. Ha ez nem lehetséges, vagy a bizonyíték, amelyre a nemzeti határozatot alapozták, kizárólag titkos bizonyíték, a Tanácsnak meg kell kérdeznie az érintett tagállamtól, hogy a Tanács határozatának megtámadása esetén beleegyezik‑e a titkos bizonyítéknak a Törvényszék rendelkezésére bocsátásába. Ha a tagállam ebbe nem egyezik bele, akkor (akár most, akár a jelen indítványban foglalt, a Törvényszék eljárási szabályzatának javasolt módosításai esetén) a Tanács nem tehet további lépéseket. Határozata ebben az esetben nem állná ki a megtámadás próbáját.
213. Ha a tagállam (szükség esetén) hozzájárul a Törvényszék számára történő felfedéshez, a Tanács elfogadja a listára vétellel kapcsolatos határozatot a titkos bizonyítékra történő hivatkozással, anélkül hogy azt felfedhetné az érintett félnek. Ennek eredményeképpen ez a fél elkerülhetetlenül meg lesz fosztva a megtámadás teljes jogától, amellyel egyébként ebben a szakaszban élhetett volna.
214. A Tanács a helyzet jellegénél fogva nem képes annak megállapítására, hogy valamely tagállam által bizalmasan kezelendőként átadott bizonyíték valóban megfelel‑e a „titkos és bizalmas információ” fogalmának, ezért tehát kezelhető az ilyen anyagnak kijáró különleges védelemmel. Nem is folytathat az ilyen bizonyíték megvizsgálására szolgáló eljárást.
215. Mindezen korlátokon belül azonban a védelemhez való jogot amennyire csak lehet, tiszteletben kell tartani. Ahol titkos bizonyíték merül fel, a következő további eljárásokat kell megfelelően alkalmazni.
216. Először, a Tanácsnak az érintett fél rendelkezésére kell bocsátania a bizonyíték nem bizalmas jellegű összefoglalóját, ezzel jelezve a fél felé azokat az okokat, amelyekre határozatát alapozni kívánja. Valamely nem bizalmas jellegű összefoglaló véleményem szerint olyan nem csökkenthető minimális garanciális feltétel, amelynél kevesebb nem elegendő a jogállamiságon alapuló Unióban. Ennek hiányában lehetetlen a védelemhez való jog biztosítása.
217. Másodszor, a Tanácsnak egyértelművé kell tennie az érintett személy, csoport vagy szervezet számára, hogy mind a nemzeti határozatot, mind a Tanács által elfogadni kívánt határozatot titkos bizonyítékok alapján hozták meg, ezzel lehetőséget adva ennek a félnek, hogy a Tanács határozatát a Törvényszék előtt megtámadja, ahol alkalmazhatóak az e bizonyíték védelmére szolgáló eljárások.
218. Lehetséges természetesen, hogy a szóban forgó nemzeti határozat nem tartalmaz a szóban forgó tények miatti ítéletet. Lehet, hogy az pusztán nyomozást vagy vádemelést engedélyezett ezekkel a cselekményekkel kapcsolatban. Úgy vélem, hogy ilyen esetben ugyanazok a változatok és ugyanazok a kérdések merülnek fel, mint a fenti 206‑217. pontban ismertetettek, azonban egy további fontos tényezővel kiegészülve.
219. A Tanácsnak magának kell felülvizsgálnia a nemzeti határozat alátámasztásául szolgáltatott bizonyítékot annak érdekében, hogy megbizonyosodhasson arról, hogy a bizonyíték megfelel a „komoly és hitelt érdemlő bizonyítékok és ténykörülmények” 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésében foglalt feltételének. Ha a Tanács erről nem bizonyosodik meg, nem fogadhat el a listára vétellel kapcsolatos határozatot az érintett személy, csoport vagy szervezet tekintetében.
– Ha az illetékes nemzeti hatóság „illetékességgel rendelkező megfelelő hatóság” volt
220. Fennmarad a kérdés, hogy milyen eljárást kell követni abban az esetben, ha az érintett illetékes hatóság nem igazságügyi, hanem „illetékességgel rendelkező megfelelő hatóság”. Az ilyen hatóság határozata természetesen jelenthet ítéletet a szóban forgó cselekmények tekintetében, vagy lehet csak nyomozás alapján meghozott határozat (a végrehajtó hatalom körébe tartozó döntéshozó esetében értelemszerűen nem merül fel a „vádemelés” kérdése).
221. Ebben az esetben úgy vélem, hogy ugyanazok a változatok és kérdések merülnek fel, mint abban az esetben, ha az illetékes hatóság igazságügyi hatóság. Itt csak annyit jegyzek meg, hogy mivel a nemzeti szintű döntéshozatali eljárásban nem volt „igazságügyi” részvétel, a Tanácsra hárul annak feladata, hogy a nemzeti határozatot ennek megfelelően alaposabban megvizsgálja, hogy megbizonyosodhasson a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdésében foglalt követelmények teljesüléséről.
A Törvényszék eljárási szabályzata
222. Tegyük fel, hogy a Tanács pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos határozatát megtámadják a Törvényszék előtt, és vizsgáljuk meg, hogy milyen módosítások szükségesek a Törvényszék eljárási szabályzatában a fent leírt kérdések figyelembevételéhez. Először kijelölöm azon módosítások hatályát, amelyekre gondolok. Ezt követően megvizsgálom ezeket a módosításokat az alábbi kérdésekre tekintettel:
– titkos bizonyíték használata;
– az emberi jogok (különösen a védelemhez való jog) uniós garanciái tiszteletben tartásának szükségessége.
Végül az uniós bíróság által elvégzendő felülvizsgálat jellegével és annak intenzitásával foglalkozom.
– Hatály
223. A bizalmas és titkos bizonyítékkal kapcsolatos kérdések nem korlátozódnak a terrorizmusban való közreműködés vagy az abban való részvétel kérdéseire. Relevánsak lehetnek például közbeszerzési ügyekben (ahol közismert, hogy lehetséges, hogy a sikertelen ajánlattevő pusztán olyan információk „halászata” céljából kívánja megtámadni a szerződés odaítélését, amelyek más módon nem állnának a rendelkezésére(72) ) és a versenyjog területén.
224. Terrorista tevékenységgel összefüggésben azonban a kérdések különösen jelentősek.
225. Ennek oka az a különösen éles konfliktus, amely a védelemhez való jog és a nemzetbiztonság hatékony védelme versengő igényeinek mentén keletkezik.
226. Az alábbiakban tehát a terrorizmusra és a terrorista tevékenységekben való részételre vonatkozó állításokkal összefüggésben foglalkozom a bizalmas bizonyíték kérdéseivel.
227. A védelemhez való jog felhígításának lehetősége jelentős tényező lehet mindazon esetekben, ahol bizalmasságra hivatkozva bizonyítékot tartanak vissza. A védekező fél rendelkezésére álló bizonyíték bármilyen korlátozása ennek a félnek a jogait teszi kockára, és csorbítja a védelemhez való jogát.
228. Ugyanez igaz ugyanakkor a nemzetbiztonság hatékony védelmére is. A terrorista tevékenység megfigyelésében és üldözésében résztvevők, különösen a terepen dolgozók személyesen is a kínzás vagy halál veszélyével néznek szembe, ha az információ felfedése nyomra vezethet tevékenységeik vagy személyazonosságuk tekintetében(73) . Főszabályként tehát a tagállamok jogosan ragaszkodnak a hatékony korlátozások fenntartásához olyan anyagok felfedésével kapcsolatban, amelyek (közvetlenül, közvetve vagy véletlenül) források azonosításához vagy a konkrét megfigyelési technikák lepleződéséhez vezethetnek.
229. Alapvető fontosságú ezért, hogy a bizonyítékok Törvényszékhez történő benyújtásával kapcsolatos szabályok bármilyen módosítása ezeket a versengő érdekeket teljes egészükben és megfelelően figyelembe vegye.
– Titkos bizonyíték felhasználása
230. Alapvető fontosságú, hogy bármilyen, a titkos bizonyítékkal kapcsolatban elfogadandó új szabályt csak abban az esetben és csak olyan mértékben szabad alkalmazni, ahol ez feltétlenül szükséges.
231. Az előző pont szerinti elv azt jelenti, hogy ha a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó döntéssel kapcsolatos bizonyítékokat részben nyilvánosságra hozták, részben pedig titkosak, a Törvényszéknek először mindig meg kell próbálnia megállapítani, hogy az ügyben lehet‑e csak a nyilvánosságra hozott bizonyítékok alapján, vagyis a titkos bizonyíték felhasználása nélkül dönteni. Ha igen, a titkos bizonyítékot egyszerűen figyelmen kívül kell hagyni.
232. Tisztában kell lenni azzal a ténnyel, hogy a titkos információ származhat hibás forrásokból. Az lehet egyszerűen hamis, még ha azt jóhiszeműen és a terepen dolgozó ügynök jelentős kockázatával szerezték is meg. A tagállamok és biztonsági szolgálataik hajlamosak lehetnek túl magas minősítést alkalmazni az információ tekintetében, így titoknak minősítenek olyan információt, amelynek valójában köztudomásúnak kellene lennie. Ugyanígy a bíróságok hajlamosak lehetnek az ilyen információt megfelelő vizsgálat vagy annak kétségbe vonása nélkül igaznak elfogadni. Ebben a tekintetben alapvető fontosságú az, hogy ha a szóban forgó bizonyíték kétséges vagy kétértelmű, minden kétség vagy kétértelműség annak a félnek a javára kell, hogy szóljon, aki, illetve amely nem tudott ahhoz észrevételeket fűzni, vagy azt a lehető legteljesebb mértékben kétségbe vonni.
233. A Törvényszék eredetileg úgy ítélte meg, hogy a PMOI‑hoz hasonló felekkel szembeni pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos intézkedéseknek csak rövid távú hatása van(74) . Amikor ezzel a kérdéssel foglalkoznia kellett, Poiares Maduro főtanácsnok a „Kadi I”‑ügyben ismertetett indítványában(75) arra az álláspontra helyezkedett, hogy ezek a döntések a „pénzeszközök határozatlan időre történő befagyasztását” jelentik. Újabban a Törvényszék a „Kadi II”‑ügyben hozott ítéletében(76) megjegyezte, hogy a pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos intézkedések „különösen drákóiak”, és megjegyezte, hogy több mint tíz év telt el azóta, hogy Y. A. Kadi pénzeszközeit az eredeti döntéssel befagyasztották. Úgy ítélte meg, hogy feltehető a kérdés, hogy eljött‑e az idő eredeti megállapításának kétségbe vonására, amely szerint az ilyen intézkedések rövid távúak és/vagy ideiglenesek(77) .
234. Ezzel egyetértek. Az ilyen döntések valószínűleg komoly és a tevékenységét lehetetlenné tevő hatással járnak arra nézve, akinek a pénzeszközeit befagyasztották. Éppen ez a lényegük.
235. A terrorista tevékenységben való részvételre vonatkozó állításokkal kapcsolatos ügyek gyakran ébresztenek ösztönös érzelmeket. Végső soron úgy tűnik, a terrorista habozás nélkül figyelmen kívül hagyja a civilizált társadalom szent és sérthetetlen törvényeit. Nehéz elkerülni azt az akár csak tudatalatti közfelfogást, hogy cserébe enyhítenünk kellene a tisztességes tárgyaláshoz fűződő elkötelezettségünkön, amennyiben ilyen vádakról van szó. A terrorista tevékenységben való részvétellel vádolt személyek ezen érvelés szerint alacsonyabb szintű jogi védelmet érdemelnek, mint a „hétköznapi” jogsértéssel vádolt személyek.
236. El kell kerülni minden kísértést, hogy belesétáljunk ebbe a csapdába. Éppen a társadalom peremén élőknek, a kívülállóknak, az elutasítottaknak van szüksége az igazságszolgáltatási rendszer által nyújtott védelemre, és nekik van erre a legnagyobb szükségük(78) . A gyakran idézett mondás, „neked terrorista, nekem szabadságharcos” nagyon is jól mutatja, milyen könnyen befolyásolhatja a szubjektív reakció az objektív értékelést. Ugyanakkor éppen a jogállami alapokon működő civilizált társadalom védjegye, hogy nem tekint el a rendes biztosítékoktól és garanciáktól válaszul arra, hogy a társadalom ellenségei nem ugyanazon civilizált szabályok alapján játszanak.
237. A befagyasztásra irányuló döntések jellege azt jelenti, hogy azokhoz nem szükséges az Egyezménytől történő eltérés. Érdemes felidézni ebben a tekintetben, hogy a szerződő államok az Egyezmény rendkívüli állapotra vonatkozó 15. cikkének rendelkezései értelmében eszközölt különös eltérései nem tartoznak ezen államok „korlátlan mérlegelési jogkörének”(79) keretébe, és azokat a „helyzet által feltétlenül megkövetelt esetben”(80) lehet alkalmazni. Nem látok okot arra, hogy ezt a szempontot miért kellene a bizonyítékokkal kapcsolatos rendes szabályoktól a nemzetbiztonság miatt történő eltérés esetén kevésbé szigorúan alkalmazni.
238. Ezért a lehető legnagyobb mértékben ellen kell állni annak a kísértésnek, hogy az alapvető jogokkal kapcsolatos garanciákat felfüggesszük. Helytelen az az érv, amely szerint a nemzetközi terrorizmus elleni küzdelem követelménye önmagában igazolja ezeknek a garanciáknak a könnyítését(81) .
239. Véleményem szerint ebből következően nagyon alacsony lenne azon esetek száma, amelyekben a jelen indítvány szerinti, a titkos bizonyítékkal kapcsolatos módosított szabályokat ténylegesen alkalmazni kellene. Azok elfogadása mindazonáltal véleményem szerint alapvető fontosságú.
– Az emberi jogok uniós garanciái tiszteletben tartásának szükségessége
240. Az emberi jogok tiszteletben tartása az Európai Unió aktusai jogszerűségének feltétele, és elfogadhatatlanok az olyan intézkedések, amelyek nem egyeztethetőek össze az emberi jogok tiszteletben tartásával(82) .
241. Az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: strasbourgi bíróság) számos, a szerződő államokkal szemben indított ügyben foglalkozott a titkos bizonyítékkal kapcsolatos kérdésekkel.
242. Ezen ítélkezési gyakorlat alapján egyértelmű, hogy a védelemhez való jog részeként a bizonyíték felfedésének joga nem abszolút jog. Ezt 1996‑ban a Doorson‑ítéletben mondták ki(83) . A Jasper‑ítéletben(84) a strasbourgi bíróság megállapította, hogy „a büntetőeljárásokban jelen lehetnek versengő érdekek, mint a nemzetbiztonság, vagy a veszélyeztetett tanúk megóvása a megtorlástól, vagy a bűncselekmények utáni nyomozásra irányuló rendőrségi módszerek titkosságának megőrzése, amelyeket a vádlott jogaival szemben kell mérlegelni […] Egyes esetekben szükséges lehet bizonyos bizonyítékok visszatartása a védelem elől, hogy egy másik személy alapvető jogait megvédjék, vagy egy fontos közérdek biztosítékaként”(85) . A strasbourgi bíróság mindazonáltal sokatmondóan megállapította, hogy „csak olyan, a védelemhez való jogot korlátozó intézkedések engedhetőek meg [az Egyezmény] 6. cikkének (1) bekezdése értelmében, amelyek feltétlenül szükségesek […] Továbbá annak érdekében, hogy a vádlott tisztességes eljárásban részesüljön, bármilyen, a védelem jogainak korlátozásából eredő nehézséget kielégítően ellensúlyozni kell az igazságügyi hatóságok eljárásával(86) ”.
243. A Dowsett‑ítéletben a strasbourgi bírósának olyan helyzetről kellett határoznia, amelyben a szerződő állam a közérdek miatti mentességre hivatkozott bizonyos bizonyítékok tekintetében, amelyeket ennek megfelelően visszatartottak a védelemtől. A bizonyítékot ráadásul a nemzeti bíróság előtt sem fedték fel. Amikor úgy határozott, hogy a kérelmező nem részesült tisztességes eljárásban, a strasbourgi bíróság megismételte, amit úgy fogalmazott meg, mint „annak a fontossága, hogy a védelemhez releváns anyagot akkor tárják a felfedéssel kapcsolatos döntést meghozó bíró elé, amikor az a leghatékonyabban szolgálja a védelemhez való jogot”(87) .
244. Újabban a strasbourgi bíróság előtt az A. és társai kontra Egyesült Királyság ügyben(88) az Egyesült Királyságnak az úgynevezett „special advocates” (külön ügyvédek) rendszerének az egyezménnyel való összhangja volt a kérdés. Ezt a rendszert bizonyos titkos bizonyítékok felhasználásával lefolytatott ügyekben alkalmazzák, beleértve azokat is, amelyekben terrorista tevékenységben való részvételre vonatkozó állítások merülnek fel(89) . A strasbourgi bíróság elfogadta, hogy az Egyesült Királyság lakosságának a terrorista támadástól való megvédése szükségessége azt jelenti, hogy „erős közérdek” fűződik az al‑Kaidát és annak szövetségeseit érintő információk forrása titkosságának fenntartásához(90) . Nem állapította meg, hogy maga a szóban forgó rendszer ne lenne összhangban az egyezménnyel(91) . Ehelyett azt állapította meg, hogy az Egyezmény követelményeinek teljesítéséhez minden egyes kérelmező elleni állításokkal és bizonyítékkal kapcsolatban annyi információt kell felfedni, amennyi csak a nemzetbiztonság vagy mások biztonságának sérelme nélkül lehetséges, hogy az érintett fél „elegendő információval rendelkezzen az ellene felhozott állításokkal kapcsolatban, lehetővé téve számára, hogy hatékony utasításokat adhasson a külön ügyvédnek”, valamint hogy „a védelem jogainak a korlátozásából eredő nehézséget kielégítően ellensúlyozni kell az igazságügyi hatóságok eljárásával(92) ”.
245. Ez véleményem szerint olyan minimumkövetelmény, amely nem csökkenthető.
– Az uniós bíróság által lefolytatandó felülvizsgálat jellege és intenzitása
246. Valamely uniós befagyasztási intézkedés anyagi jogszerűségének bírósági felülvizsgálata elengedhetetlen, ha egyrészt a nemzetközi terrorizmus elleni küzdelem, másrészt az alapvető szabadságok és jogok védelmének megfelelő egyensúlyát kell létrehozni(93) .
247. Míg a „terrorcselekmény”, valamint a „terrorcselekményekben részt vevő személyek, csoportok és szervezetek” fogalmát a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (2) és (3) bekezdése meghatározza, ezeknek nincs az Európai Unión belül harmonizált meghatározásuk. Ebből következően a tagállamok saját meghatározást fogadhatnak el. Ezek eltérhetnek egymástól. Ebből következik az is, hogy az érintett illetékes hatóság határozatának nemzeti szinten történő megtámadása esetén a szóban forgó tagállam bíróságainak a nemzeti jogban kialakított meghatározást kell figyelembe venniük(94) .
248. Ugyanígy, bármilyen, nemzeti szinten lefolytatott felülvizsgálat esetén a bíróságoknak az alapvető jogok védelmének az érintett tagállamban alkalmazott követelményét kell alkalmazniuk. A követelmények szintje nem szükségszerűen azonos az uniós követelményszinttel.
249. A Szerződés önálló szabályokat tartalmaz, amelyek „önálló jogrendszert” alkotnak(95) . Igaz, hogy ennek a jogrendszernek az értelmezésekor a Bíróság merített „a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból” azon alapvető jogok meghatározása céljából, amelyek szerves részét képezik az Európai Unió jogrendje általános elveinek(96) . Igaz az is, hogy minden egyes tagállam aláírta az Egyezményt, tehát köteles alkalmazni annak szabályait. Arra következtetni ugyanakkor, hogy az alapvető jogok védelmére szolgáló nemzeti rendszerek és azok uniós megfelelője tehát egy és ugyanazon dolog, véleményem szerint egyszerűen téves(97) . Ebben a tekintetben nem értek egyet a Törvényszék által a „Kadi II”‑ügyben hozott ítéletben kifejtett állásponttal, amely szerint „éppen a védelemhez való jognak ezek a nemzeti szinten fennálló és a hatékony bírói felülvizsgálat alá eső biztosítékai azok, amelyek felmentik a közösségi intézményeket bármilyen arra irányuló kötelezettség alól, hogy új biztosítékokat nyújtsanak ugyanazzal a tárggyal kapcsolatban a közösségi szinten”(98) .
250. A tagállamok hatóságaival és nemzeti bíróságaival ellentétben a Tanács a maga részéről kötve van az alapjogok védelmének az Európai Unión belüli követelményéhez, és csak ahhoz(99) .
251. A fentiekből következik, hogy bár valamely nemzeti határozat léte lényeges előfeltétele a Tanács pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos határozatának elfogadására irányuló döntés jogszerűségének, ez önmagában nem elegendő. Az érintett személy, csoport vagy szervezet nem csupán a nemzeti jog szerinti, hanem a 2001/931 közös álláspont 1. cikkében foglaltak szerinti terrorcselekményekben kellett, hogy részt vegyen. Ebben a tekintetben a Tanácsnak nincs mérlegelési jogköre. Vagy van elegendő információ valamely személynek, csoportnak vagy szervezetnek a listára vételével kapcsolatban, vagy nincs. Ez ténykérdés, amelyet a megfelelő jogi követelmények alkalmazásával kell értékelni.
252. A Tanácsnak a döntéshozói eljárását ebben az összefüggés kell lefolytatnia. Az uniós bíróságnak szintén ezen összefüggések között kell a felülvizsgálati hatáskörét gyakorolnia.
253. Ezzel kapcsolatban számomra nem tűnik megfelelőnek, hogy a felülvizsgálati hatáskört a lehető legszűkebbre korlátozzák. Ebben a tekintetben a legjobb, ha Poiares Maduro főtanácsnoknak a „Kadi I”‑ügyben ismertetett indítványát(100) idézem, amelyben kimondta, hogy „az a hallgatólagos állítás, miszerint a jelen ügy »politikai kérdést« érint, amelynek vonatkozásában még a legalacsonyabb fokú bírósági beavatkozás is helytelen lenne, véleményem szerint tarthatatlan. Az az állítás, hogy intézkedés szükséges a nemzetközi béke és biztonság fenntartásához, nem eredményezheti a közösségi jog általános elveinek kikapcsolását, illetve az egyének alapvető jogaiktól való megfosztását. Mindez nem csökkenti a nemzetközi béke és biztonság fenntartásához fűződő érdek jelentőségét; pusztán azt jelenti, hogy a bíróságok feladata az olyan intézkedések jogszerűségének elbírálása, amelyek más, hasonlóan nagy jelentőségű érdekekkel ütközhetnek, és amelyek védelme a bíróságok feladata. […] Kivételes körülmények nyilvánvalóan igazolhatják az egyéni szabadság olyan korlátozásait, amelyek rendes körülmények között elfogadhatatlanok lennének. Ugyanakkor ez nem vezethet minket arra a következtetésre, hogy »vannak esetek, amikor egy időre fátylat kell vetni a szabadságra, ahogy el szokás takarni az istenek szobrait is«. […] Azt sem jelenti mindez, […] hogy ilyen esetekben a bírósági felülvizsgálatnak »a lehető legjelentéktelenebbnek« kell lennie. Éppen ellenkezőleg, ha úgy véljük, hogy a közbiztonságot fenyegető veszély rendkívül nagy fokú, különösen erős nyomás áll fenn arra, hogy olyan intézkedéseket fogadjanak el, amelyek nem tartják tiszteletben az egyének jogait, különösen olyan egyének esetében, akik nem, vagy csak kis mértékben hathatnak a politikai folyamatra. Ezért ilyen esetekben a bíróságoknak fokozott éberséggel kell teljesíteniük a joguralom fenntartását illető feladatukat. Azok a körülmények tehát, amelyek igazolhatják az alapvető jogok kivételes korlátozását, azt is szükségessé teszik, hogy a bíróságok gondosan megvizsgálják, e korlátozások nem haladják‑e meg a szükséges mértéket. […]”(101) .
254. Ezzel egyetértek. Ebben az összefüggésben ezeknek az elveknek az alkalmazása azt jelenti, hogy a Törvényszéknek vizsgálnia kell a terrorista tevékenységgel összefüggésbe hozott személy, csoport vagy szervezet által benyújtott kérelmet, és meg kell bizonyosodnia arról, hogy az elfogadott intézkedések helyes egyensúlyt teremtenek a terrorizmus elleni küzdelem szükségessége és annak mértéke között, amennyiben ezen intézkedések sértik az személyek alapvető jogait.
255. Ez nem jelenti azt, hogy a Törvényszéknek szükségszerűen felül kell vizsgálnia valamennyi elé kerülő ügy valamennyi vonatkozását azok teljes mélységében. Ahol például egyértelmű, hogy a nemzeti szintű és a Tanács előtt lefolytatott eljárások teljes mértékben tiszteletben tartották az Európai Unió emberi jogi garanciáit, a bírósági felülvizsgálatnak kisebb intenzitása is elegendő. Ugyanakkor minden ügyben alapvető fontosságú, hogy a hatékony bírói jogvédelem elvének minden esetben teljesen megfeleljenek(102) .
Egy végső megjegyzés
256. Úgy vélem, hogy bizonyos mértékben párhuzam vonható az uniós bíróságnak a pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos döntések megtámadása tárgyában történő határozathozatala és a strasbourgi bíróság eljárása között. A strasbourgi bíróság a szubszidiaritás elve alapján jár el. Más szavakkal, az az alapfeltevés, hogy a szerződő államok tiszteletben tartják az Egyezményt. Minden egyes szerződő állam nemzeti bíróságai vezető szerepet játszanak annak biztosításában, hogy az abban garantált jogokat valóban betartják. A strasbourgi bíróság csak abban az esetben vesz részt ebben, ha e jogok tiszteletben tartásának elmulasztására hivatkoznak, és valamennyi más jogorvoslati lehetőséget kimerítették. Az előzőekben ismertetett körülmények között az uniós bíróságnak ugyanazt a feladatot kell ellátnia, mint az Egyezmény alapján a strasbourgi bíróságnak. Az uniós bíróság szerepe az, hogy végső döntéshozóként járjon el, és garantálja az alapvető jogoknak az Unión belüli tiszteletben tartását.
257. Hangsúlyozom, hogy a fenti 223–256. pontban foglalt elemzés a jövővel kapcsolatos gondolatmenet. A 182. pontban foglalt indokok alapján úgy vélem, hogy a harmadik jogalapot el kell utasítani.
A költségekről
258. A Bíróság eljárási szabályzatának 122. cikke alapján, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről. A 69. cikk 2. §‑a értelmében a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A jelen ügyben álláspontom szerint a fellebbezést el kell utasítani. A PMOI kérte a költségei megtérítését. Tehát a Francia Köztársaságot kell a PMOI költségeinek viselésére kötelezni.
Végkövetkeztetések
259. A fenti megfontolások összességére figyelemmel azt javasolom, hogy a Bíróság:
– utasítsa el a fellebbezést; és
– a Francia Köztársaságot kötelezze a költségek viselésére.
MELLÉKLET
RÖVID IDŐREND
>lt>2
(1) .
(2)  –	A névváltozásra a Lisszaboni Szerződés 2009. december 1‑jei hatálybalépésével került sor. Az egyszerűség kedvéért a továbbiakban végig az utóbbi megnevezést használom majd.
(3)  –	A T‑284/08. sz., People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ügyben 2008. december 4‑én hozott ítélet (EBHT 2008., II‑3487. o.).
(4) – A terrorizmus elleni küzdelem érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló, 2580/2001/EK rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról és a 2007/868/EK határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. július 15‑i 2008/583/EK tanácsi határozat (HL 2008. L 188_. 21. o.).
(5)  –	A terrorizmus leküzdésére vonatkozó különös intézkedések alkalmazásáról szóló, 2001. december 27‑i 2001/931/KKBP tanácsi közös álláspont (HL 2001. L 344., 93. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 1. kötet, 217. o.).
(6)  –	A terror izmus leküzdése érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló, 2001. december 27‑i 2580/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 344., 70. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 1. kötet, 207. o.).
(7)  –	A terrorizmus elleni küzdelem érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló 2580/2001/EK tanácsi rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében előírt lista létrehozásáról szóló, 2001. december 27‑i 2001/927/EK tanácsi határozat (HL 2001. L 344., 83. o.).
(8)  –	A terrorizmus leküzdésére vonatkozó különös intézkedések alkalmazásáról szóló 2001/931/KKBP közös álláspont naprakésszé tételéről szóló, 2002. május 2‑i 2002/340/KKBP tanácsi közös álláspont (HL 2002. L 116., 75. o).
(9)  –	A terrorizmus elleni küzdelem érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló 2580/2001/EK rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról és a 2001/927/EK határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2002. május 2‑i 2002/334/EK tanácsi határozat (HL 2002. L 116., 33. o.).
(10)  –	A terrorizmus elleni küzdelem érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló 2580/2001/EK rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról és a 2008/583/EK határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2009. január 26‑i 2009/62/EK tanácsi határozat (HL 2009. L 23., 25. o.).
(11)  –	A Charta nem bírt kötőerővel az alapeljárás megindításakor: lásd analógiaként a C‑540/03. sz., Parlament kontra Tanács ügyben 2006. június 27‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑5769. o.) 38. pontját. A Lisszaboni Szerződés 2009. december 1‑jei hatálybalépését követően a Charta az elsődleges jog részévé vált (az EUSZ 6. cikk (1) bekezdése).
(12)  –	A PMOI állítólagos terrorista tevékenységével és az ezekről a tevékenységekről történő lemondás szándékával kapcsolatban lásd a Proscribed Organisations Appeals Commission of England and Wales (a betiltott szervezetekkel kapcsolatos fellebbviteli bizottság, Anglia és Wales) által a Lord Alton of Liverpool és társai kontra Secretary of State for the Home Department ügyben hozott 2007. november 30‑i határozatot (a továbbiakban: a POAC által hozott határozat): http://www.siac.tribunals.gov.uk/poac/Documents/outcomes/PC022006%20PMOI%20FINAL%20JUDGMENT.pdf.
(13)  –	Lásd: Designation of Foreign Terrorist Organizations (Külföldi Terrorista Szervezetek meghatározása), 62 Fed. Reg. 52,650 (1997.).
(14)  –	Lásd: Terrorism Act (Proscribed Organisations) (Amendment) Order 2001 (a terrorizmusról szóló törvényhez kapcsolódó 2001. évi rendelet [betiltott szervezetek] [módosítás]). A szervezetet a rendelet 2. cikke „Mujaheddin e Khalq” néven említi.
(15)  –	A francia büntetőjog releváns eljárásjogi vonatkozásainak részletesebb kifejtésével kapcsolatban, beleérve különösen a réquisitoire
és a mise en examen
szerepét, lásd a lenti 142. pontot.
(16)  –	Lásd továbbá a lenti 152. pontot.
(17)  –	Secretary of State for the Home Department kontra Lord Alton of Liverpool és társai [2008] EWCA Civ 443., amely elérhető itt: http://www.bailii.org/ew/cases/EWCA/Civ/2008/443.html.
(18)  –	Ezeknek az üléseknek a felsorolása megtalálható a lenti 91. pontban, valamint a mellékletben található időrendben.
(19)  –	A levelet és az indokolást a megtámadott ítélet 9., illetve 10. pontja ismerteti.
(20)  –	A szóban forgó időszak valójában egy hónapnál hosszabb volt.
(21)  –	Lásd a T‑228/02. sz., Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran kontra Tanács ügyben 2006. december 12‑én hozott ítélet („OMPI”‑ítélet) (EBHT 2006., II‑4665. o.) 124. pontját, valamint a T‑256/07. sz., People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ügyben 2008. október 23‑án hozott ítélet („PMOI I”‑ítélet) (EBHT 2008., II‑3019. o.) 133. pontját.
(22)  –	Lásd a „PMOI I”‑ítélet 138. pontját.
(23)  – Vagyis a 3. pont a) alpontjában foglalt információt (lásd a fenti 43. pontot). A Törvényszék ítéletének ebben a pontjában nem foglalkozott a 3. pont f) alpontjában foglalt információkkal. Lásd ehhez a lenti 160. és azt követő pontokat.
(24)  – Már közzétették (EBHT 2008., I‑6351. o.); a továbbiakban: a „Kadi I”‑ügyben hozott ítélet.
(25)  –	A szóban forgó határozat közvetlen előzménye a terrorizmus elleni küzdelem érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló 2580/2001/EK rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról és a 2007/445/EK határozat hatályon kívül helyezéséről szóló 2007/868/EK tanácsi határozat (HL 2007. L 340., 100. o.) volt. E határozatot 2007. december 20‑án hozták. A 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdése szerint a Tanács rendszeresen és legalább hat hónaponként köteles felülvizsgálni az ebben a határozatban a listán szereplő személyek és szervezetek nevét.
(26)  –	Lásd különösen a lenti 97. és az követő pontokban foglaltakat.
(27)  –	Lásd ebben a tekintetben a megtámadott ítélet 52. pontját. Bár a megtámadott ítélet nyilvánvaló okokból az EK 10. cikkre hivatkozott, az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében foglalt átdolgozott változata nem érinti az alapelvet.
(28)  –	Lásd a lenti 197. és azt követő pontokat.
(29)  –	Lásd továbbá a lenti 97. és azt követő pontokat.
(30)  –	Lásd továbbá a lenti 171. és azt követő pontokat.
(31)  	Lásd továbbá a lenti 197. és azt követő pontokat.
(32)  –	Például a PC 2001/931 munkacsoport delegációinak azzal kapcsolatos tájékoztatására szánt ‑ az 10826/07. számú tanácsi dokumentum II. mellékletének 11. pontjában előírt (átminősített változata elérhető itt: http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cmsUpload/st10826-re01en07.pdf) ‑ határidő lerövidítése, hogy egy konkrét személlyel, csoporttal vagy szervezettel kapcsolatos vitára kerül majd sor ennek a testületnek az ülésén.
(33)  –	Lásd a lenti 105. és azt követő pontokat.
(34)  –	Lásd az „OMPI”‑ügyben hozott ítélet 128. pontját, valamint a 24. lábjegyzetben hivatkozott „Kadi I”‑ügyben hozott ítélet 308. pontját.
(35)  –	Az „OMPI”‑ügyben hozott ítélet 131. pontja.
(36)  –	Lásd a 9. lábjegyzetben hivatkozott 2002/334 határozatot.
(37)  –	Hivatkozás a 25. lábjegyzetben.
(38)  –	A Bíróság kérdésére válaszul a PMOI képviselője a tárgyaláson előadta, hogy a szervezetnek nincs kifogása az ellen, ha annak a kérdésnek a felülvizsgálata, hogy nevét fenn kell‑e tartani a listán vagy nem, nem ér véget a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdése szerinti hat hónapos időtartamon belül, olyan körülmények között, amelyekben az időtartam meghosszabbítása kedvező számára, például ha a tagállamok által átadott új információkra és anyagokra válaszul új bizonyítékokat nyújthat be.
(39)  –	Lásd többek közt a C‑399/08. P. sz., Bizottság kontra Deutsche Post ügyben 2010. szeptember 2‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 75. pontját; a C‑184/01. P. sz., Hirschfeldt kontra AEE ügyben 2002. november 7‑én hozott ítélet (EBH 2002., I‑10173. o.) 48. pontját; a C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑5425. o.) 148. pontját; valamint a C‑188/06. P. sz., Schneider Electric kontra Bizottság ügyben 2007. március 9‑én hozott végzés 64. pontját.
(40)  –	A Francia Köztársaság írásbeli észrevételeiben (második jogalapja tekintetében) kifejti, hogy „a francia kormány különösen fontosnak tartja, hogy a Bíróság mondja ki, hogy a [Törvényszék] ebben a tekintetben tévesen alkalmazta a jogot”.
(41)  –	Lásd továbbá a Poiares Maduro főtanácsnok által a 24. lábjegyzetben hivatkozott „Kadi I”‑ügyben ismertetett indítvány 16. pontját.
(42)  –	Az, hogy a PMOI valójában rendelkezik‑e jogi személyiséggel, véleményem szerint mellékes. A fontos kérdés az, hogy a francia hatóságoknak nem biztos, hogy módjában áll megismerni a valós helyzetet.
(43)  –	Lásd a fenti 12. és 13. pontot.
(44)  –	Lásd továbbá a Törvényszék T‑229/02. sz., PKK és KNK kontra Tanács ügyben 2005. február 15‑én hozott végzését (EBHT 2005., II‑539. o.), amelyben a Törvényszék annak megállapítását követően, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének hatálya alá tartozó csoportok vagy szervezetek „vagy jogilag nem is léteznek, vagy a jogi személyekre szokásosan alkalmazandó általános jogszabályokat nem tudták tiszteletben tartani”, a „túlzott alaki követelmények” kerülésének szükségességére hívta fel a figyelmet (28. pont).
(45)  –	A 2001/931 közös álláspont francia nyelvi változata az „autorité judiciaire” kifejezést használja. A „judiciaire” kifejezést a következőképpen határozza meg Cornu, G., Vocabulaire juridique, PUF, Párizs, 2005: „ (dans un sens vague) qui appartient à la justice, par opposition à législatif et administratif. Ex. le pouvoir judiciaire, l’autorité judiciaire (cependant, même en ce sens, il ne s’agit que de la justice de l’ordre judiciaire); (dans un sens précis) qui concerne la justice rendue par les tribunaux judiciaires ”. Anélkül, hogy bele kívánnék menni a francia kifejezés pontos tartalmának részleteibe, megjegyzem, hogy az szemmel láthatóan szélesebb körű, mint az angol nyelvű „judicial” kifejezés rendes értelme.
(46)  –	Az olyan szürreális helyzetek példájaként, amelyek akkor jöhetnek létre, ha ilyen választ nem lehet adni, idézném ezt a példát, amely átirat a United States Military Commission (az Egyesült Államok Katonai Bizottsága) előtt lefolytatott tárgyalás egy részének jegyzőkönyvéből, ahol egy terrorcselekményekben való részvétellel gyanúsított fogvatartottat egy korábbi, zárt ülésen bemutatott, minősített bizonyítékra történő válaszadásra szólítottak fel: „A tárgyalás jegyzőkönyvvezetője [felolvassa a zárt ülésen bemutatott bizonyítékok nem minősített összefoglalását]: Amíg Boszniában élt, a fogvatartott kapcsolatban állt egy ismert al‑Kaida ügynökkel. Fogvatartott: Mondja meg a nevét. A bíróság elnöke: Nem tudom a nevét. Fogvatartott: Hogyan tudnék akkor erre válaszolni? A bíróság elnöke: Ismert bárkit, aki az al‑Kaida tagja volt? Fogvatartott: Nem, nem. A bíróság elnöke: Elnézést, mi volt a válasza? Fogvatartott: Nem. A bíróság elnöke: Nem? Fogvatartott: Nem. Ezt a kihallgatók mondták még régen. Kértem a kihallgatókat, mondják meg, ki ez a személy. Akkor talán meg tudnám mondani, hogy ismerhettem‑e ezt a személyt, de azt nem tudhattam, hogy terrorista. Lehet, hogy ez a személyt barátomként ismertem. Lehet olyasvalaki, akivel együtt dolgoztam. Lehetett olyan személy, aki a csapatom tagja volt. De nem tudom, hogy ez a személy boszniai, indiai, vagy bármi más. Ha megmondja a nevet, akkor válaszolhatok, és megvédhetem magam ez ellen a vád ellen. A bíróság elnöke: Mi tesszük fel a kérdéseket, és arra kérünk választ, ami a nem minősített összefoglalóban található”. (Idézet Turner, S., és Schulhofer, S.J., The Secrecy Problem in Terrorism Trials, Liberty & National Security Project, NYU School of Law, 2005.).
(47)  –	A Code de procédure pénale 80‑1 cikke kimondja: „ Le juge d’instruction ne peut informer qu’en vertu d’un réquisitoire du procureur de la République […] ” .
(48)  –	Lásd Delmas‑Marty, M., „French and English Criminal Procedure”, in The Gradual Convergence, szerk. Markesinis, B.S., Clarendon Press, Oxford, 1994., 48. o.: a juge d’instruction ‑nak három fő feladata van: az ő feladata a police judiciaire
segítése azzal, hogy összegyűjti a jogsértéshez kapcsolódó bizonyítékokat és felépíti az ügy ügyiratát […] (a második és harmadik feladat itt nem releváns). Lásd továbbá Pradel, J., L’instruction préparatoire, Éditions Cujas, Párizs, 1990., 7. o.: „ L’instruction préparatoire est la phase du procès pénal au cours de laquelle, l’action publique étant mis en mouvement, des organes judiciaires spécialisés, notamment le juge d’instruction […] recueillent les éléments nécessaires au jugement et décident de la suite à donner à la poursuite ”.
(49)  –	„ À peine de nullité, le juge d’instruction ne peut mettre en examen que les personnes à l’encontre desquelles il existe des indices graves ou concordants rendant vraisemblable qu’elles aient pu participer, comme auteur ou comme complice, à la commission des infractions dont il est saisi ”.
(50)  –	A megtámadott ítélet 66. és 67. pontja.
(51)  –	Lásd a fenti 40–43. pontot.
(52)  –	Lásd ebben a tekintetben a C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítélet (EBH 2004., I‑123. o.) 49. pontját.
(53)  –	Ha csak a teljesség kedvéért is, de meg kell említenem az 50. cikk 2. §‑ának az egyesített ügyekre alkalmazandó rendelkezéseit is.
(54)  –	A Törvényszék eljárási szabályzata 67. cikkének 3. §‑át 2000. december 19‑én iktatták be (HL 2000. L 322., 4. o.), hogy formálisan is végrehajtsák az úgynevezett „acélgerendák”‑ügyekben 1999. március 11‑én hozott ítéleteket: a T‑134/94. sz., NMH Stahlwerke kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet (EBHT 1999., II‑239. o.); a T‑136/94. sz., Eurofer kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet (EBHT 1999., II‑263. o.); a T‑137/94. sz., ARBED kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet (EBHT 1999., II‑303. o.); a T‑138/94. sz., Cockerill‑Sambre kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet (EBHT 1999., II‑333. o.); a T‑141/94. sz., Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet (EBHT 1999., II‑347. o.); a T‑145/94. sz., Unimétal kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet (EBHT 1999., II‑585. o.); a T‑147/94. sz., Krupp Hoesch kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet (EBHT 1999., II‑603. o.); a T‑148/94. sz., Preussag Stahl kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet (EBHT 1999., II‑613. o.); a T‑151/94. sz., British Steel kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet (EBHT 1999., II‑629. o.); a T‑156/94. sz., Aristrain kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet (EBHT 1999., II‑645. o.) és a T‑157/94. sz., Ensidesa kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet (EBHT 1999., II‑707. o.). Lásd továbbá a C‑450/06. sz. Varec‑ügyben 2007. október 25‑én ismertetett indítványom (EBHT 2008., I‑581. o.) 52. és azt követő pontjait.
(55)  –	155. pont.
(56)  –	158. pont, kiemelés tőlem.
(57)  –	Hivatkozás a fenti 24. lábjegyzetben, 342. és 344. pont.
(58)  –	Hivatkozás a fenti 54. lábjegyzetben.
(59)  –	Lásd a 47. és 52. pontot. Lásd továbbá az ezen ügyben ismertetett indítványom 33. és azt követő pontjait.
(60)  –	Úgy tűnik, hogy néhány esetben egyfajta ad hoc
intézkedést alkalmaztak a Törvényszék eljárási szabályzata 2. címének 3. fejezetében található, a pervezető intézkedésekkel kapcsolatos rendelkezések alkalmazásának tekintetében. Például a T‑209/01. sz., Honeywell International kontra Bizottság ügyben 2005. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 2005., II‑5527. o.) rögzítette, hogy az egyik beavatkozó kifogása nyomán, amely a keresetlevél egyik mellékletének bizalmas kezelésére vonatkozott, pervezető intézkedésként informális ülésre került sor a Törvényszék második tanácsának elnöke előtt, amelyet követően a felperes benyújtotta ezen irat új, nem bizalmas változatát, ezt követően arra a kérdésre, hogy ezen új változat tekintetében fenntartja‑e kifogását, a beavatkozó az előírt határidőben nem válaszolt (lásd a 22. pontot). Ez nem formális eljárás, és lényegében az eljárásban részes valamennyi fél megegyezésére szükség van hozzá, amire természetesen nem fog valamennyi ügyben sor kerülni.
(61)  –	A tagállami hatóságok közötti, a hírszerzési együttműködési megállapodásokban foglalt, bizalmassággal kapcsolatos kötelezettségek ismertetésével kapcsolatban lásd a Court of Appeal (Anglia és Wales) Mohamed kontra Secretary of State for Foreign and Commonwealth Affairs ügyben hozott ítéletének [2010] EWCA Civ 158., 43. és 44. pontját (lásd: http://www.bailii.org/ew/cases/EWCA/Civ/2010/65.html). A PC 2001/931 munkacsoport üléseire vonatkozó intézkedések azok biztonságos környezetben történő megtartásáról rendelkeznek, amely lehetővé teszi a viták SECRET UE minősítését (lásd a 2001/931 közös álláspont végrehatásáról szóló, 2007. június 21‑i 10826/07 tanácsi dokumentum 5. oldalát).
(62)  –	Hozzáteszem, hogy hasonló m egfontolásokat kíván meg a Bíróság eljárási szabályzata is az olyan ügyekben benyújtott fellebbezések tárgyalásával kapcsolatban, amelyekben a Törvényszékhez benyújtott bizalmas bizonyíték kérdése felmerült.
(63)  –	Lásd a fenti 40. lábjegyzetet.
(64)  –	Az „igazságügyi hatóság” kifejezés értelmével kapcsolatos fejtegetésért ebben az összefüggésben lásd a fenti 132. és azt követő pontokat.
(65)  –	Lásd a fenti 124. és azt követő pontokat.
(66)  –	Ha más nem, az EUSZ 6. cikk és a Charta 51. cikkének (1) bekezdése alapján.
(67)  –	Mivel indítványomnak ez a része kizárólag jelzésértékű, ezen a ponton elnézést kell kérnem, ha elsiklottam fölötte, vagy elmulasztottam megválaszolni egy vagy több változatot, amelyek relevánsak lehetnek. A főbb lehetőségeket szerettem volna számbavenni, és remélem, semmi olyat nem hagytam ki, amely ezt a célt aláásná.
(68)  –	Azzal a helyzettel kapcsolatban, amelyben az illetékes hatóság nem igazságügyi hatóság, hanem illetékességgel rendelkező megfelelő hatóság, lásd a lenti 220. pontot.
(69)  –	Feltéve természetesen, hogy a fenti 198. és 199. pontban említett egyéb feltételek teljesülnek.
(70)  –	Lásd a fenti 202. pontot.
(71)  –	Lásd a fenti 100. pontot.
(72)  –	Lásd például a fenti 54. lábjegyzetben hivatkozott Varec‑ügyben ismertetett indítványt.
(73)  –	Szintén elképzelhető, hogy a szóban forgó bizonyíték a terrorista tevékenység leküzdése céljából megkötött kölcsönös együttműködésre vonatkozó nemzetközi intézkedések alapján valamely másik államtól származik. Lásd ebben a tekintetben a 2001/931 közös álláspont 4. cikkét, amely szerint a tagállamok kötelesek a lehető legnagyobb mértékű támogatást nyújtani egymásnak a terrorcselekmények megelőzése és leküzdése terén. A biztonsági erők ugyanakkor érthető okokból vonakodhatnak ezen a módon megosztani az információt, ha ténylegesen fennáll annak a gyanúja, hogy a fogadó fél azt nem tartja biztonságban.
(74)  –	Az „OMPI”‑ügyben hozott ítélet 133. pontjában például a Törvényszék kimondta, hogy „[ideiglenes] korlátozó biztosítási intézkedésről van szó”.
(75)  –	Hivatkozás a fenti 24. lábjegyzetben. 47. pont.
(76)  –	A T‑85/09. sz. ügyben 2010. szeptember 30‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé).
(77)  –	Lásd a 149. és 150. pontot.
(78)  –	A szubjektív észlelésnek a jogi szabályok megformálásának módjára gyakorolt hatásával kapcsolatban lásd továbbá a C‑427/06. sz. Bartsch‑ügyben 2008. május 22‑én ismertetett indítványom (EBHT 2008., I‑7245. o.) 44‒46. pontját.
(79)  –	Lásd az EJEB (nagytanács) 2009. február 19‑i A. és társai kontra Egyesült Királyság ítéletét (3455/05. sz. kereset), 173. pont.
(80)  –	A 15. cikk (1) bekezdése. Lásd továbbá az EJEB (második tanács) 2008. november 18‑i Aksoy és társai kontra Törökország ítéletét (14037/04. sz., 14052/04. sz., 14072/04. sz., 14077/04. sz., 14092/04. sz., 14098/04. sz., 14100/04. sz., 14103/04. sz., 14112/04. sz., 14115/04. sz., 14120/04. sz., 14122/04. sz. és 14129/04. sz. keresetek) (második tanács) 68. pont.
(81)  –	Lásd ebben a tekintetben a C‑345/06. sz. Heinrich‑ügyben 2008. április 10‑én ismertetett indítványom (EBHT 2008., I‑1659. o.) 100. pontját.
(82)  –	Lásd többek között a fenti 24. lábjegyzetben hivatkozott „Kadi I”‑ügyben hozott ítélet 284. pontját.
(83)  –	Az EJEB 1996. március 16‑i Doorson kontra Hollandia ítélete, Ítéletek és Határozatok Tára 1996‑II., 70. §.
(84)  –	Az EJEB (nagytanács) 2000. február 16‑i Jasper kontra Egyesült Királyság ítélete (27052/95. sz. kereset).
(85)  –	52. pont. Ezen ügy releváns részét az Egyezménynek a büntetőjogi vádakkal kapcsolatos határozathozatalra vonatkozó 6. cikke (1) bekezdésével kapcsolatban hozták meg, azonban nincs olyan ok, amely alapján az elvet erre a területre kellene korlátozni. Lásd továbbá az EJEB (nagytanács) 2000. február 16‑i Rowe és Davis kontra Egyesült Királyság ítéletét (28901/95. sz. kereset), Ítéletek és Határozatok Tára 2000‑II., 61. pont; az EJEB (nagytanács) 2000. február 16‑i Fitt kontra Egyesült Királyság ítéletét (29777/96. sz. kereset), Ítéletek és Határozatok Tára 2000‑II., 45. pont és az EJEB 2007. április 24‑i V. kontra Finnország ítéletét (40412/98. sz. kereset), Ítéletek és Határozatok Tára, 75 pont.
(86)  –	A fenti 84. lábjegyzetben hivatkozott Jasper kontra Egyesült Királyság ítélet 52. pontja.
(87)  –	Az EJEB (második tanács) 2003. június 24‑i Dowsett kontra Egyesült Királyság ítélete (39482/98. sz. kereset), Ítéletek és Határozatok Tára 2003‑VII., 50. pont.
(88)  –	Hivatkozás a fenti 79. lábjegyzetben.
(89)  –	A külön ügyvédek rendszere összetett, de lényegében egy külön képviselő kinevezését jelenti, aki annak a félnek az érdekeit képviseli, aki olyan körülmények között találja szembe magát az állammal, hogy az állam által benyújtott bizonyíték egésze vagy annak egy része nemzetbiztonsági okokból nem fedhető fel. A külön képviselőnek nemzetbiztonsági ellenőrzésen kell átesnie, ami feljogosítja a bizalmas bizonyítékok megvizsgálására („titkos anyag”). Bármikor érintkezésbe léphet az ügyfelével a titkos anyaghoz való hozzáférés engedélyezését megelőzően, utána azonban nem. Az ügyfélnek joga van az eljárás valamennyi szakaszában részt venni, ahol a nem bizalmas bizonyítékok merülnek fel, nem lehet azonban jelen, amikor a bíróság a titkos anyagot vizsgálja. A rendszert akkor vezették be, amikor az Emberi Jogok Bírósága által a 1996. november 15‑i Chahal kontra Egyesült Királyság ítéletben (Ítéletek és Határozatok Tára 1996‑V., 131. §) tett észrevételekre válaszul létrehozták a Special Immigration Appeals Tribunalt (különleges bevándorlási fellebbviteli bíróság); a strasbourgi bíróság az említett ítéletben megállapította, hogy az Egyesült Királyság megsértette az Egyezmény 5. cikkének (4) bekezdését, mivel a nemzeti bíróságtól biztonsági okokból bizonyítékokat tartottak vissza. Bár a rendszert annak bevezetése óta már módosították, hogy az megfeleljen a felmerült kifogásoknak, ez nem jelenti azt, hogy ma azt nem érik kritikák. Lásd például a House of Lords (a Parlament felsőháza) és a House of Commons (a Parlament alsóháza) közös emberi jogi bizottságának jelentését: Human Rights, Counter‑Terrorism Policy and Human Rights (tizenhatodik jelentés): Annual Renewal of Control Orders Legislation 2010, 36. o. Ez a jelentés megállapítja többek között, hogy a külön ügyvédeknek a gyakorlatban nincs hozzáférése a bizonyítékhoz vagy olyan ismeretekhez, amelyek lehetővé tennék számukra a biztonsági szolgálat értékelésének megtámadását, hogy nincs lehetőségük az Egyesült Királyság Kormánya értékelésének azzal kapcsolatban ellentmondani, hogy a felfedés kárt okozna a közérdeknek, amelynek eredményeképpen a kormánynak az arra vonatkozó értékelései, hogy mit lehet és mit nem lehet felfedni, valójában megtámadhatatlanok, és azokat a nemzeti bíróság szinte mindig jóváhagyja, és mivel általában megakadályozza a külön ügyvédeket annak a szerepnek a betöltésében, amelyet be kell tölteniük, a rendszer a jelenlegi formájában „komoly visszaélésekre ad lehetőséget az igazságszolgáltatásban”. Hangsúlyoznám ugyanakkor, hogy ezek az észrevételek alapvetően inkább a rendszer működésére vonatkoznak, semmint annak lényegi szerkezetére, amely választ ad a Dutschke kontra Secretary of State for the Home Department ügyben (az Immigration Appeals Tribunal előtti fellebbezés száma TH 381/70) bemutatott tipikus helyzet abszurditására és a védelemhez való jog szembeszökő hiányára, amely cause célèbre
lett a jogászok körében az Egyesült Királyságban 30 évvel ezelőtt. Lásd ebben a tekintetben Hepple, B.A., „Aliens and Administrative Justice: the Dutschke Case”, Modern Law Review
34. füzet (1971. szeptember), 501–519. o.
(90)  –	216. pont.
(91)  –	Megállapította ugyanis, hogy a külön ügyvéd „fontos szerepet tölthet be a teljes nyilvánosságra hozatal és a teljes, nyilvános és kontradiktórius tárgyalás hiányának ellensúlyozásában azzal, hogy ellenőrzi a bizonyítékot, és érveket sorakoztat fel a fogvatartott javára a zárt tárgyalások alatt” (218. és 220. pont).
(92)  –	A fenti 79. lábjegyzetben hivatkozott A. és társai kontra Egyesült Királyság ítélet 205. és 220. pontja.
(93)  –	Lásd a C‑550/09. sz., E és F ügyben 2010. június 29‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 57. pontját és a fenti 76. lábjegyzetben hivatkozott „Kadi II”‑ügyben hozott ítélet 137. pontját.
(94)  –	A releváns kérdések teljes elemzéséhez lásd a „PMOI I.”‑ügyben hozott ítélettel és a megtámadott ítélettel kapcsolatban Spaventa, E., jegyzetét (2009., 46 CML Rev., 1239. o.).
(95)  –	Lásd a fenti 24. lábjegyzetben hivatkozott „Kadi I.”‑ügyben hozott ítélet 316. pontját.
(96)  –	Lásd többek között a 11/70. sz. Internationale Handelsgesellschaft ügyben 1970. december 17‑én hozott ítélet (EBHT 1970., 1125. o.) 4. pontját, valamint újabban a fenti 11. lábjegyzetben hivatkozott Parlament kontra Tanács ügyben hozott ítélet 35. pontját és a C‑409/06. sz. Winner Wetten ügyben 2010. szeptember 8‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 58. pontját. Lásd továbbá Tridimas, T., „Judicial Review and the Community judicature: towards a new European constitutionalism?”, in Principles of proper conduct for supranational, state and private actors in the European Union: towards a ius commune: essays in honour of Walter van Gerven, Intersentia, 2001., 71. o., ahol úgy írja le a Bíróság megközelítését, mint „alkotmányjogi tan a common law módszerével”.
(97)  –	Lásd Spaventa, E, „Counter‑terrorism and fundamental rights: judicial challenges and legislative changes after the rulings in Kadi and PMOI”, (megjelenés alatt) in The EU and Global Emergencies, szerk.: Antoniadis, A., Schüzte, R., és Spaventa, E., Hart Publishing, 2011., ahol kifejti azt az álláspontot, hogy a listára vétel megtámadása elsősorban és mindenekelőtt egyfajta „Poncius Pilátus‑megközelítést” vált ki a nemzeti hatóságokból és/vagy bíróságokból, és azzal folytatja, hogy kifejti azt a véleményt, hogy ez a megközelítés „távolról sem kielégítő, mivel csak a közösségi bíróság értékelheti az uniós aktusok jogszerűségét, és a listára csak azok kerülhetnek fel, akik a 2001/931 közös álláspont értelmében vett »terrorcselekményben« vettek részt. Nincs ok arra, hogy a Bíróság lemondjon értelmezési és igazságügyi kötelezettségéről, amely annak felülvizsgálata, hogy van‑e elegendő bizonyíték egy személy vagy egy csoport listára vételével kapcsolatban”. Lásd továbbá az Európai Unió Alapjogi Ügynökségének jelentését, National Human Rights Legislation, Strengthening the fundamental rights architecture in the EU I, 2010., amely megállapítja, hogy az „EU tagállamaiban a különböző emberi jogi garanciáknak való megfelelés ellenőrzése viszonylag széttagolt” (5. o.).
(98)  –	Hivatkozás a fenti 77. lábjegyzetben, 186. pont.
(99)  –	Lásd például a Charta 51. cikkének (1) bekezdését. Lásd továbbá az Európai Unió szintjén az alapvető jogok tiszteletben tartása biztosításának kötelezettségével kapcsolatban a fenti 96. lábjegyzetben hivatkozott Internationale Handelsgesellschaft ügyben hozott ítéletet 4. pontját, valamint a nemzeti jog és a közösségi jog közötti különbségtétellel kapcsolatban a C‑299/95. sz. Kremzow‑ügyben 1997. május 29‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑2629. o.) 15. pontját. Lásd általánosságban a fenti 24. lábjegyzetben hivatkozott „Kadi I”‑ügyben hozott ítélet 285. pontját.
(100)  –	Hivatkozás a fenti 24. lábjegyzetben. Bár a „Kadi I”‑ügy a pénzeszközök befagyasztásával kapcsolatos „konvencionális” döntésekre vonatkozott az 1333. (2000) számú ENSZ biztonsági tanácsi határozat alapján, nem látok okot arra, hogy ezeket az elveket az 1373. (2001) számú határozat alapján elfogadott „önálló” döntésekre ne lehetne alkalmazni.
(101)  –	34. és 35. pont.
(102)  –	Lásd ebben a tekintetben a fenti 24. lábjegyzetben hivatkozott „Kadi I”‑ügyben hozott ítélet 335. pontját.