ATHANASIOS RANTOS
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. március 13.(1)
C‑38/24. sz. [Bervidi](i) ügy
G. L.
kontra
AB SpA
(a Corte suprema di cassazione [semmítőszék, Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Szociálpolitika – 2000/78/EK irányelv – A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód – 1. cikk – A 2. cikk (1) bekezdése és (2) bekezdésének b) pontja – A fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalma – Kapcsolaton alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés – Nem fogyatékossággal élő munkavállaló, aki azt állítja, hogy a munkahelyén különös hátrány éri a gyermeke fogyatékossága miatt, akinek a szükségleteinek megfelelő ellátását és gondozását nagyrészt maga végzi – 5. cikk – A munkáltatónak e munkavállalóval szembeni észszerű alkalmazkodásra vonatkozó kötelezettsége ”
I.      Bevezetés
1.        G. L., aki a súlyos fogyatékossággal élő gyermekének gondozója, azt állítja, hogy a munkáltatója, az AB SpA hátrányosan megkülönböztető magatartást tanúsított vele szemben, amikor elutasította azon kérelmét, hogy – a feladatainak ellátására – délelőtti műszakba, állandó munkavégzési helyre osszák be, azért, hogy – a keresőtevékenységét a többi munkavállalóval egyenlő feltételek mellett tovább végezve – a gyermeke szükségleteinek megfelelő ellátását és gondozását nagyrészt maga végezhesse.
2.        Ebben az összefüggésben a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) többek között azt kérdezi a Bíróságtól, hogy a 2000/78/EK irányelvet(2) úgy kell‑e értelmezni, hogy az olyan személy, mint G. L., aki maga nem fogyatékossággal élő, a bíróság előtt hivatkozhat a fogyatékosságon alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére a munkahelyén. Igenlő válasz esetén e bíróság azt kívánja megtudni, hogy G. L. munkáltatója köteles‑e ezen említett irányelv értelmében vele szemben észszerű alkalmazkodást biztosítani a hátrányos megkülönböztetés orvoslása érdekében.
3.        A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Coleman ítélet folytatása,(3) amelyben a Bíróság a „kapcsolaton alapuló hátrányos megkülönböztetés” fogalmát kizárólag a közvetlen hátrányos megkülönböztetésre hivatkozva ismerte el. Ezért a Bíróság feladata, hogy az Egyesült Nemzetek Szervezetének a Fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló, 2006. december 13‑án New Yorkban kötött(4) és 2008. május 3‑án hatályba lépett egyezménnyel (a továbbiakban: ENSZ‑egyezmény) összefüggésben pontosítsa a „kapcsolaton alapuló hátrányos megkülönböztetés” fogalmának terjedelmét, valamint ennek valamely fogyatékossággal élő gyermek gondozójának szakmai életére gyakorolt következményeit.
II.    Jogi háttér
A.      A nemzetközi jog
4.        Az ENSZ‑egyezmény preambulumának e) pontja kimondja:
„elismerve, hogy a fogyatékosság egy változó fogalom, továbbá, hogy a fogyatékosság a fogyatékossággal élő személyek és az attitűdbeli, illetve a környezeti akadályok kölcsönhatásának következménye, amely gátolja őket a társadalomban való teljes és hatékony, másokkal azonos alapon történő részvételben;”
5.        Ezen egyezmény „Cél” című 1. cikke szerint:
„A jelen Egyezmény célja valamennyi emberi jog és alapvető szabadság teljes és egyenlő gyakorlásának előmozdítása, védelme és biztosítása valamennyi fogyatékossággal élő személy számára, és a velük született méltóság tiszteletben tartásának előmozdítása.
Fogyatékossággal élő személy minden olyan személy, aki hosszan tartó fizikai, értelmi, szellemi vagy érzékszervi károsodással él, amely számos egyéb akadállyal együtt korlátozhatja az adott személy teljes, hatékony és másokkal egyenlő társadalmi szerepvállalását.”
6.        Az említett egyezmény „Meghatározások” címet viselő 2. cikke a következőket írja elő:
„A jelen Egyezmény alkalmazásában:
[…]
A »fogyatékosság alapján történő hátrányos megkülönböztetés« a fogyatékosságon alapuló bármilyen különbségtételt, kizárást vagy korlátozást jelent, amelynek célja vagy hatása valamennyi emberi jog és alapvető szabadság másokkal azonos alapon történő elismerésének, élvezetének vagy gyakorlásának csorbítása vagy semmibe vétele a politikai, a gazdasági, a szociális, a kulturális, a civil élet terén, vagy bármely egyéb területen. Ez a hátrányos megkülönböztetés minden formáját magában foglalja, egyebek között az észszerű alkalmazkodás megtagadását;
Az »ésszerű alkalmazkodás« az elengedhetetlen és megfelelő módosításokat és változtatásokat jelenti, amelyek nem jelentenek aránytalan és indokolatlan terhet, és adott esetben szükségesek, hogy biztosítsák a fogyatékossággal élő személy alapvető emberi jogainak és szabadságainak a mindenkit megillető, egyenlő mértékű élvezetét és gyakorlását;
[…]”
7.        Ugyanezen egyezmény „Egyenlőség és hátrányos megkülönböztetéstől való mentesség” című 5. cikkének (1)–(3) bekezdése kimondja:
„(1)      A részes államok elismerik, hogy a törvény előtt minden személy egyenlő, és mindenféle hátrányos megkülönböztetés nélkül jogosult a törvények által nyújtott védelemre és kedvezményre.
(2)      A részes államok megtiltanak a fogyatékosság alapján történő bárminemű hátrányos megkülönböztetést, és minden téren biztosítják a fogyatékossággal élő személyek számára a hátrányos megkülönböztetéssel szembeni egyenlő és hatékony jogi védelmet.
(3)      Az egyenlőség előmozdítása és a hátrányos megkülönböztetés eltörlése érdekében a részes államok minden megfelelő lépést megtesznek, így biztosítva az észszerű alkalmazkodást.”
8.        Az ENSZ‑egyezmény „A fogyatékossággal élő gyermekek” című 7. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen szól:
„(1)      A részes államok minden szükséges intézkedést meghoznak, hogy a fogyatékossággal élő gyermekek számára más gyermekekkel azonos alapon biztosítsák valamennyi emberi jog és alapvető szabadság teljes körű gyakorlását.
(2)      Minden, a fogyatékossággal élő gyermekekkel kapcsolatos intézkedés során elsődlegesen a gyermek legfőbb érdekeit kell figyelembe venni.”
B.      Az uniós jog
9.        A 2000/78 irányelv (12), (16), (17), (20) és (21) preambulumbekezdése értelmében:
„(12)      […] minden közvetlen vagy közvetett, valláson, meggyőződésen, fogyatékosságon, életkoron vagy szexuális irányultságon alapuló hátrányos megkülönböztetést az ezen irányelv hatálya alá tartozó területeken a Közösségen belül meg kell tiltani. […]
[…]
(16)      A fogyatékos személyek szükségleteinek kielégítését célzó rendelkezések fontos szerepet játszanak a fogyatékosság alapján történő hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelemben.
(17)      Ez az irányelv nem kívánja meg olyan személy felvételét, előléptetését, továbbfoglalkoztatását vagy képzését, aki nem alkalmas, nem képes vagy nem vehető igénybe az adott állás alapvető feladatainak ellátására vagy a megfelelő képzés elvégzésére, a fogyatékos személyek érdekében hozott megfelelő intézkedések megtételére vonatkozó kötelezettség sérelme nélkül.
[…]
(20)      Megfelelő, azaz hatékony és gyakorlati intézkedéseket kell tenni azért, hogy a munkahelyeket a fogyatékosok igényeinek megfelelően alakítsák ki, például az épületek és a munkaeszközök megfelelő átalakításával, a munkaidő beosztásának és a feladatok szétosztásának a fogyatékosok igényeihez igazításával, illetve a képzés vagy beilleszkedés biztosításával.
(21)      Annak meghatározása érdekében, hogy a kérdéses intézkedések nem jelentenek‑e aránytalanul nagy terhet, figyelembe kell venni a felmerülő pénzügyi és egyéb költségeket, a szervezet vagy vállalkozás nagyságát és pénzügyi erőforrásait, valamint a köztámogatások vagy bármely más támogatás lehetőségét.”
10.      Ezen irányelvnek „Az irányelv célja” című 1. cikke kimondja:
„Ennek az irányelvnek a célja a valláson, meggyőződésen, fogyatékosságon, életkoron vagy szexuális irányultságon alapuló, foglalkoztatás és munkavégzés során alkalmazott hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelem általános kereteinek a meghatározása az egyenlő bánásmód elvének a tagállamokban történő megvalósítására tekintettel.”
11.      Az említett irányelvnek „A hátrányos megkülönböztetés fogalma” című 2. cikke az (1) és (2) bekezdésében a következőket írja elő:
„(1)      Ezen irányelv alkalmazásában az ’egyenlő bánásmód elve’ azt jelenti, hogy az 1. cikkben említett okok alapján nem szabad semmiféle közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést tenni.
(2)      Az (1) bekezdés alkalmazásában:
a)      közvetlen hátrányos megkülönböztetés akkor áll fenn, ha egy személy egy másikhoz képest kedvezőtlenebb elbánásban részesül, részesült vagy fog részesülni egy hasonló helyzetben az 1. cikkben hivatkozott okok bármelyike alapján;
b)      közvetett hátrányos megkülönböztetés akkor áll fenn, ha egy látszólag semleges előírás, feltétel vagy gyakorlat egy bizonyos vallású vagy meggyőződésű, egy bizonyos fogyatékosságú, egy bizonyos életkorú vagy egy bizonyos szexuális irányultságú személyt más személyekkel szemben hátrányos helyzetbe hoz, kivéve ha
i.      az előírás, feltétel vagy gyakorlat törvényes cél által objektíve igazolható, és a cél elérésére irányuló eszközök megfelelők és szükségesek; vagy ha
ii.      bizonyos fogyatékossággal rendelkező személyek vonatkozásában a munkáltatónak vagy bármely más személynek vagy szervezetnek, akire ez az irányelv vonatkozik, a nemzeti jogszabályok értelmében megfelelő intézkedéseket kell hoznia az 5. cikkben meghatározott elvekkel összhangban, hogy megszüntesse az ilyen előírásból, feltételből vagy gyakorlatból eredő hátrányokat.”
12.      Ugyanezen irányelv „Az irányelv hatálya” című 3. cikke (1) bekezdésének c) pontjában a következőképpen rendelkezik:
„A Közösségre átruházott hatáskörök korlátain belül ezt az irányelvet minden személyre alkalmazni kell, mind a köz‑, mind a magánszféra vonatkozásában, beleértve a köztestületeket is a következőkre tekintettel:
[…]
c)      alkalmazási és munkakörülmények, beleértve az elbocsátást és a díjazást;”
13.      A 2000/78 irányelvnek „A fogyatékos személyek igényeihez való észszerű alkalmazkodás” című 5. cikke szerint:
„Az egyenlő bánásmód elvének a fogyatékos személyekkel kapcsolatban történő végrehajtása céljából észszerű intézkedéseket kell bevezetni. Ez azt jelenti, hogy a munkaadóknak meg kell tenniük a megfelelő és az adott esetben szükséges intézkedéseket, hogy a fogyatékos személy számára lehetővé váljon a munkához jutás, a munkában való részvétel, az előmenetel, az át‑ vagy továbbképzés, kivéve, ha az ilyen intézkedés aránytalanul nagy terhet ró a munkaadóra. Ezt a terhet nem lehet aránytalanul nagynak tekinteni, amennyiben az adott tagállam fogyatékügyi politikájának intézkedései ezt kielégítően ellensúlyozzák.”
C.      Az olasz jog
14.      A 2003. július 9‑i decreto legislativo n. 216 – Attuazione della direttiva 2000/78 per la parità di trattamento in materia di occupazione e di condizioni di lavoro (a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód érdekében a 2000/78 irányelv átültetéséről szóló 216. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet)(5) alapügyre alkalmazandó változata (a továbbiakban: 216. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet) 2. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„E rendelet alkalmazásában […] az egyenlő bánásmód elve azt jelenti, hogy nem szabad valláson, személyes meggyőződésen, fogyatékosságon, életkoron vagy szexuális irányultságon alapuló közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést tenni. Ez az elv megköveteli, hogy az alábbiakban meghatározott közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetés ne valósuljon meg:
a)      közvetlen hátrányos megkülönböztetés áll fenn, ha egy személlyel szemben vallása, személyes meggyőződése, fogyatékossága, kora vagy szexuális irányultsága miatt kevésbé kedvezően járnak el, mint ahogyan egy másik személlyel szemben hasonló helyzetben eljárnak, eljártak vagy eljárnának;
b)      közvetett hátrányos megkülönböztetés akkor áll fenn, ha egy látszólag semleges rendelkezés, feltétel, gyakorlat, aktus, megállapodás vagy magatartás egy bizonyos vallású vagy meggyőződésű, egy bizonyos fogyatékossággal rendelkező, egy bizonyos életkorú vagy egy bizonyos szexuális irányultságú személyt más személyekkel szemben hátrányos helyzetbe hoz.”
15.      E felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 3. cikkének 3‑bis. bekezdése a következőképpen szól:
„A köz‑ és magánszektor munkáltatói a fogyatékossággal élő személyekkel szembeni egyenlő bánásmód elve tiszteletben tartásának biztosítása érdekében kötelesek a munkahelyeken – a fogyatékossággal élő személyek többi munkavállalóval való teljes egyenlőségének biztosítása céljából – a 2009. március 3‑i 18. sz. törvénnyel ratifikált, a fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló [ENSZ‑]egyezményben meghatározott észszerű alkalmazkodási intézkedéseket bevezetni. A közszektor munkáltatóinak ezen albekezdés végrehajtását új államháztartási teher vagy az államháztartási terhek növelése nélkül, valamint a hatályos jogszabályok alapján rendelkezésre álló emberi és pénzügyi erőforrásokkal, valamint eszközökkel kell biztosítaniuk.”
III. Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
16.      G. L.‑t az AB társaság „állomáskezelőként” alkalmazta.(6) Gondozó családtagként azt kérte a munkáltatójától, hogy a feladatai ellátása érdekében állandó délelőtti kötött műszakba, vagy – a hozzájárulásával – alacsonyabb szintű munkakörbe ossza be, hogy délutánonként a vele együtt élő, 100%‑ban rokkantnak minősített, súlyos fogyatékossággal élő kiskorú gyermekét – a többi munkavállalóval egyenlő feltételek mellett keresőtevékenységét tovább végezve – gondozhassa.
17.      Mivel az AB nem adott helyt a kérelmeinek, G. L. 2019. március 5‑én keresetet indított a Tribunale di Roma (római bíróság, Olaszország) előtt, annak megállapítását kérve, hogy a munkáltatója vele szemben hátrányosan megkülönböztető magatartást tanúsított. Azt kérte, hogy ez utóbbit kötelezzék arra, hogy – 8.30 és 15.00 óra közötti – kötött munkaidejű, vagy a gyermeke szükségleteivel legalábbis összeegyeztethető álláshelyre ossza be véglegesen, fogadjon el a hátrányos megkülönböztetés kiküszöbölésére vonatkozó tervet, és – kára megtérítéseként – fizessen neki kártérítést.
18.      E tekintetben G. L. – a munkáltatójánál a munkarendje rugalmasságának hiányát kifogásolva – először is különösen arra hivatkozott, hogy az AB a szokásos módon történő munkavégzésre egészségügyi okokból ideiglenesen vagy véglegesen alkalmatlannak ítélt más munkatársaktól őt eltérően kezelte. Míg ugyanis őket – meghatározott munkavégzési helyre segélyezett vagy „támogatott” szolgálatra való áthelyezéssel – az eltérő munkakörökre való átképzésig ideiglenesen más feladatokra osztotta be, ezt a lehetőséget számára nem biztosította, mivel az ő esetében a feladatai ellátására való alkalmatlanság értékelésére nem a gyermeke, hanem az ő saját egészségi állapota alapján került sor. Másodszor, az AB észszerűtlenül hosszú időn keresztül alkalmazott vele szemben ideiglenes és nem végleges intézkedéseket a keresőtevékenysége folytatására vonatkozó, a gyermeke gondozójaként őt terhelő segítségnyújtási kötelezettségből fakadó nehézségek megoldása céljából. Harmadszor, az AB nem tett intézkedéseket az arra vonatkozó kérését illetően, hogy e nehézségek megoldása céljából esetlegesen alacsonyabb szintű munkakörbe ossza be.
19.      A Tribunale di Roma (római bíróság) elutasította G. L. keresetét azzal az indokkal, hogy nem ő volt a hátrányos megkülönböztetés ellen eljárni jogosult személy, minthogy ez utóbbi kizárólag a fogyatékossággal élő személy. G. L. ezen ítélet ellen fellebbezést nyújtott be a Corte d’appello di Roma (római fellebbviteli bíróság, Olaszország) előtt, amely a fellebbezést érdemben elutasította. E tekintetben ez utóbbi bíróság a Coleman ítéletre hivatkozva megállapította, hogy valamely gondozó családtag jogosult a fogyatékossággal élő személyeket a munkahelyi hátrányos megkülönböztetéssel szemben védő nemzeti rendelkezésekre, különösen a 216. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 2. cikkének (1) bekezdésére és 3. cikkének 3‑bis bekezdésére hivatkozni. Mindazonáltal a jelen ügyben – az említett bíróság szerint – az AB részéről hátrányos megkülönböztető magatartást nem bizonyították, és e társaság legalábbis „észszerű alkalmazkodást” végzett. Ugyanez a bíróság kifejtette, hogy az AB mindenesetre kellőképpen megkönnyítette G. L. munkáját, még akkor is, ha ez mindig ideiglenes szolgálati utasításokon keresztül történt, és ami pedig a szokásos módon történő munkavégzésre alkalmatlan, az eltérő munkakörökre történő átképzésükig ideiglenesen – állandó munkavégzési helyen – más feladatokra beosztott munkavállalókkal szemben alkalmazott bánásmódot illeti, az AB helyesen járt el, amikor nem biztosította G. L. számára ugyanezt a lehetőséget, mivel a munkatársai voltak a bemutatott igazolásokban feltüntetett orvosi rendelvények címzettjei.
20.      G. L. felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Corte suprema di cassazione (semmitőszék), a kérdést előterjesztő bíróság előtt, arra hivatkozva, hogy teljesítette a fogyatékosságon alapuló munkahelyi hátrányos megkülönböztetés tilalmához való joga védelmének jogszabályi feltételeit. E tekintetben vitatta, hogy az AB „észszerű alkalmazkodást” végzett, és hozzátette, hogy úgy véli, hogy az ilyen alkalmazkodás érvényesítéséhez abszolút joga van. G. L. azt is állította, hogy a nem egybefüggő időszakokra vonatkozó és írásbeli formát nélkülöző, néhány hónapra korlátozódó – az AB által elrendelt – ideiglenes intézkedések nem zárják ki a kifogásolt hátrányos megkülönböztetést. Ezenkívül a hátrányos megkülönböztetés bizonyítására vonatkozó szabályok megsértésére is hivatkozott. A felülvizsgálati kérelem benyújtását követően G. L. arról tájékoztatta ezt a bíróságot, hogy 2022. október 10‑én elbocsátották.
21.      A kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy az olasz jogban a „gondozó családtag” első jogi meghatározása egy 2017 folyamán elfogadott törvényből ered,(7) és bár a nemzeti jog az ilyen gondozó családtagot különleges adókedvezményekre és szociális juttatásokra jogosítja, az alapügy tényállásának időpontjában nem részesült általános védelemben az őt terhelő ellátási és gondozási feladatok miatt a munkahelyén elszenvedett hátrányos megkülönböztetéssel és zaklatással szemben.(8) A Tribunale di Roma (római bíróság) ezért utasította el G. L. keresetét. A Corte d’appello di Roma (római fellebbviteli bíróság) viszont az érvelésének alátámasztására – a Coleman ítéletre hivatkozva – kimondta, hogy valamely fogyatékossággal élő személy gondozó családtagja védelemre jogosult, ha a munkahelyen fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetés éri.
22.      A kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy a Coleman ítélet azonban kifejezetten és kizárólag a közvetlen hátrányos megkülönböztetésre vonatkozott, és első látásra úgy tűnik, hogy nem teszi lehetővé a 2000/78 irányelv alkalmazásának kiterjesztését a fogyatékossággal élők gondozóira, akik a munkahelyi közvetett hátrányos megkülönböztetés fennállására hivatkoznak. Mindazonáltal ezen irányelv tágabb – az általa követett céloknak, az átfogó logikájának és a hatályos szabályozás fejlődésének, valamint a gazdasági és társadalmi dinamikának a figyelembevételén alapuló – értelmezése is lehetséges.
23.      Ami a jogi fejleményeket illeti, e bíróság hangsúlyozza, hogy az ENSZ‑egyezmény 2008. május 3‑án hatályba lépett, és hivatkozni lehet rá a 2000/78 irányelv értelmezése céljából. Márpedig tekintettel az ezen egyezmény 2. cikkében szereplő „fogyatékosság alapján történő hátrányos megkülönböztetés” fogalmának meghatározására, úgy tűnik, hogy az egyezmény nem tulajdonít jelentőséget a közvetlen és a közvetett hátrányos megkülönböztetés közötti különbségtételnek a fogyatékossággal élő személyek védelme tekintetében. Ami az olasz jogrendet illeti, a Fogyatékossággal Élő Személyek Jogainak Bizottsága, az ENSZ‑egyezményhez kapcsolódó Fakultatív Jegyzőkönyv(9) 5. cikke alapján elfogadott, 2022. augusztus 26‑i 51/2018. sz. beadványra vonatkozó megállapításai keretében(10) megállapította azokat a súlyos következményeket az ellátást igénylő fogyatékossággal élő személyek tekintetében, amelyek a gondozó jogállása elismerésének, valamint a javát szolgáló hatékony szociális védelmi intézkedések hiányából fakadnak, mint a támogatáshoz, pénzeszközökhöz és a nyugdíjrendszerhez való hozzáférés, a munkarend rugalmassága, valamint az otthonhoz való közelség.
24.      Abban az esetben, ha valamely fogyatékossággal élő gyermeket gondozó családtag bíróság előtt hivatkozhat az e gyermeke ellátása miatt a munkahelyen elszenvedett közvetett hátrányos megkülönböztetés elleni védelemre, felmerül a kérdés, hogy ez a védelem magában foglalja‑e a gondozó munkáltatóját terhelő észszerű alkalmazkodást annak érdekében, hogy a többi munkavállalóhoz képest az egyenlő bánásmód elvének tiszteletben tartását biztosítsa. Ugyanezen esetben az említett bíróság úgy véli, hogy a 2000/78 irányelv alkalmazása céljából meg kell határozni a „gondozó” fogalmát.
25.      E körülmények között a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Úgy kell‑e értelmezni az uniós jogot – adott esetben az [ENSZ‑egyezmény] alapján is –, hogy a súlyos fogyatékossággal élő kiskorút gondozó családtag, aki azt állítja, hogy az általa végzett gondozási tevékenység miatt a munkahelyen őt közvetett hátrányos megkülönböztetés érte, jogosult bíróság előtt érvényesíteni a hátrányos megkülönböztetéssel szembeni azon védelmet, amelyet a [2000/78] irányelv magának a fogyatékossággal élő személynek nyújtana, ha ez utóbbi lenne a munkavállaló?
2)      Az [első] kérdésre adandó igenlő válasz esetén úgy kell‑e értelmezni az uniós jogot – adott esetben az [ENSZ‑egyezmény] alapján is –, hogy a fent említett gondozó munkáltatója – a [2000/78] irányelv 5. cikkében a fogyatékossággal élő személyek vonatkozásában előírtak mintájára – köteles a többi munkavállalóhoz képest egyenlő bánásmód elve említett gondozó javára is történő tiszteletben tartásának biztosítása céljából észszerű alkalmazkodási intézkedéseket hozni?
3)      Az [első és/vagy második] kérdésre adandó igenlő válasz esetén úgy kell‑e értelmezni az uniós jogot – adott esetben az [ENSZ‑egyezmény] alapján is –, hogy a [2000/78] irányelv alkalmazása szempontjából releváns »gondozónak« minősül bármely olyan személy, aki családtag, vagy a gondozottal ténylegesen együtt él, és akár nem hivatalosan is, ingyenesen, számottevő mértékben, kizárólagosan, folyamatosan és hosszú ideig otthon gondoz egy olyan személyt, aki súlyos fogyatékossága miatt a napi feladatok elvégzésében egyáltalán nem önálló; vagy az uniós jogot úgy kell értelmezni, hogy a szóban forgó »gondozó« meghatározása a fentiekben szereplőnél tágabb vagy még szűkebb?”
26.      Írásbeli észrevételeket nyújtott be a Bírósághoz G. L., az AB, az olasz és a görög kormány, valamint az Európai Bizottság.
27.      A Bíróság kérésének megfelelően a jelen indítvány az első két előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elemzésére összpontosít.
IV.    Elemzés
A.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
28.      Első kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2000/78 irányelv 1. cikkét, 2. cikkének (1) bekezdését és (2) bekezdésének b) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy valamely nem fogyatékossággal élő munkavállaló, aki azt állítja, hogy a munkahelyén különös hátrány éri a gyermeke fogyatékossága miatt, akinek a szükségleteinek megfelelő ellátását és gondozását nagyrészt maga végzi, hivatkozhat a bíróság előtt az e rendelkezések által előírt, a fogyatékosságon alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére.
29.      A 2000/78 irányelv 1. cikkének megfelelően, és amint az az irányelvnek mind címéből és preambulumából, mind pedig tartalmából és céljából következik, ezen irányelv célja a többek között a fogyatékosságon alapuló, foglalkoztatás és munkavégzés során alkalmazott hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelem általános kereteinek a meghatározása az egyenlő bánásmód elvének a tagállamokban történő megvalósítására tekintettel, a többek között az ezen okon alapuló hátrányos megkülönböztetés elleni hatékony védelem mindenki számára történő biztosításával(11). Ezen irányelv 2. cikkének (1) bekezdése úgy határozza meg az említett irányelv alkalmazásában az egyenlő bánásmód elvét, hogy az azt jelenti, hogy az 1. cikkben említett okok alapján – amelyek között szerepel a fogyatékosság – nem szabad semmiféle közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést tenni. Ugyanezen 2. cikk a (2) bekezdésének a) pontjában előírja, hogy közvetlen hátrányos megkülönböztetés akkor áll fenn, ha egy személy egy másikhoz képest kedvezőtlenebb elbánásban részesül, részesült vagy fog részesülni egy hasonló helyzetben – többek között a fogyatékosság – alapján, és a (2) bekezdésének b) pontjában, hogy – e b) pont i. és ii. alpontjában említett esetek kivételével – közvetett hátrányos megkülönböztetés akkor áll fenn, ha egy látszólag semleges előírás, feltétel vagy gyakorlat, többek között, egy bizonyos fogyatékosságú személyt más személyekkel szemben hátrányos helyzetbe hoz.
30.      Ami a „fogyatékosság” fogalmát illeti, emlékeztetni kell arra, hogy az Unió a 2010/48 határozattal jóváhagyta az ENSZ‑egyezményt.(12) Következésképpen ezen egyezmény rendelkezései – az említett határozat hatálybalépésétől kezdve – az uniós jogrend elválaszthatatlan részét képezik. Egyébiránt ugyanezen határozat II. mellékletének függelékéből kitűnik, hogy az önálló életvitel és a társadalmi befogadás, a munka és a foglalkoztatás területén a 2000/78 irányelv az említett egyezmény hatálya alá tartozó kérdésekkel kapcsolatos uniós jogi aktusok közé tartozik. Ebből következik, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az ENSZ‑egyezményre hivatkozni lehet ezen irányelv értelmezése céljából, amelyet lehetőség szerint az ENSZ‑egyezménnyel összhangban kell értelmezni. Ezen egyezmény Unió általi jóváhagyását követően a Bíróság ezért állapította meg, hogy az említett irányelv értelmében vett „fogyatékosság” fogalma olyan korlátozottságként értendő, amely különösen valamilyen tartósan fennálló testi, értelmi vagy lelki károsodáson alapul, és amely számos egyéb akadállyal együtt korlátozhatja az adott személynek a szakmai életben való teljes, hatékony és más munkavállalókkal egyenlő szerepvállalását(13). A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy G. L. 100%‑ban rokkantnak minősített kiskorú gyermeke súlyos fogyatékossággal él. Nem vitatott, hogy a 2000/78 irányelv értelmében vett „fogyatékosságban” szenved, és az sem, hogy G. L. végzi a szükségleteinek megfelelő ellátását és gondozását.
31.      Írásbeli észrevételeiben G. L. arra hivatkozik, hogy először is azt kérte az AB‑től, hogy a feladatainak ellátására délelőtti műszakba, állandó munkavégzési helyre osszák be, azért, hogy a gyermeke ellátására vonatkozó kötelezettségének eleget tehessen, akinek a helyi egészségügyi szerv előírásai szerint délutánonként, meghatározott időpontban nyújtandó alapvető kezelési programot kell követnie. Másodszor, a felperes azt kérte, hogy alacsonyabb szintű feladatokra osszák be, hogy a gyermekéről gondoskodni tudjon. Márpedig a munkáltatója – vele szemben hátrányos megkülönböztetést alkalmazva – nem tett eleget a kérelmeinek.(14) Az alapeljárás tehát a 2000/78 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett alkalmazási és munkafeltételekre vonatkozik.
32.      Kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a fogyatékosságon alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés ezen irányelv által előírt tilalma alkalmazandó‑e – egy fogyatékossággal élő gyermek gondozójaként – az olyan munkavállalóra, mint G. L. E bíróság a Coleman ítéletet említi, amelyben a Bíróság kimondta, hogy az említett irányelvet, és különösen annak 1. cikkét, 2. cikkének (1) bekezdését és 2. cikke (2) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy azok a közvetlen hátrányos megkülönböztetést nem csak azon munkavállalókkal szemben tiltják, akik maguk fogyatékossággal élők, és amennyiben valamely munkáltató a nem fogyatékos munkavállalót kedvezőtlenebb bánásmódban részesíti, mint amilyenben más munkavállalót részesít, részesített vagy részesíteni fog hasonló helyzetben, és bizonyítást nyer, hogy az e munkavállalóval szembeni kedvezőtlenebb bánásmód a gyermekének fogyatékosságán alapul, akinek az állapota miatt szükséges gondozását nagyrészt a munkavállaló maga végzi, az ilyen bánásmód sérti ezen 2. cikk (2) bekezdésének a) pontjában előírt közvetlen hátrányos megkülönböztetés tilalmát.
33.      Az előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy ezen ítéletre figyelemmel, amely kifejezetten és kizárólag a közvetlen hátrányos megkülönböztetésre utalt, a 2000/78 irányelv alkalmazása kiterjed‑e a fogyatékossággal élő személyek azon gondozóira, akik azt állítják, hogy a munkahelyükön közvetett hátrányos megkülönböztetést szenvednek el. E tekintetben meg kell állapítani, hogy az említett ítéletben a – nagytanácsban eljáró – Bíróság kimondta, hogy ezen irányelv célja a foglalkoztatás és munkavégzés terén alkalmazott, fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetés valamennyi formája elleni küzdelem, és az említett irányelv által e téren előírt egyenlő bánásmód elve nem személyek egy meghatározott csoportjára alkalmazandó, hanem az annak 1. cikkében felsorolt okok vonatkozásában.(15) A Bíróság szerint abból, hogy ugyanezen irányelv tartalmaz olyan rendelkezéseket, amelyek kifejezetten a fogyatékossággal élő személyek szükségleteinek kielégítésére irányulnak, nem lehet arra következtetni, hogy az irányelv által előírt egyenlő bánásmód elvét megszorítóan kell értelmezni, azaz úgy, hogy az kizárólag a fogyatékosságon alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetést tiltja, és csak magukra a fogyatékossággal élő személyekre vonatkozik.(16) A Bíróság pontosította, hogy abban az esetben, ha az a személy, akit fogyatékosságon alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetés ért, maga nem fogyatékossággal élő, ebből nem következik más, mint hogy maga a fogyatékosság az állítólagosan elszenvedett kedvezőtlenebb bánásmód oka.(17) A Bíróság hozzátette, hogy amennyiben megállapítást nyer, hogy az olyan munkavállalót, aki a gyermekének az állapota miatt szükséges gondozását nagyrészt maga végzi, fogyatékosságon alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetés ér, a 2000/78 irányelv olyan értelmezése, amely annak alkalmazhatóságát az olyan személyekre korlátozza, akik maguk fogyatékossággal élők, ezen irányelv hatékony érvényesülését jelentősen gátolná, és csökkentené az általa biztosítani kívánt védelmet.(18)
34.      Hangsúlyozom, hogy a Coleman ítéletben a Bíróság elismerte a „kapcsolaton alapuló hátrányos megkülönböztetés” fogalmát, amely szerint valamely személy hivatkozhat a 2000/78 irányelvre, ha ő maga nem fogyatékossággal élő, de munkahelyi hátrányos bánásmódot szenved el valamely fogyatékossággal élő személy gondozójaként. Kétségtelen, hogy ezen ítélet rendelkező részében a Bíróság – válaszul az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre, amelyek a hátrányos megkülönböztetésnek kizárólag ezen formáját említették – csak a közvetlen hátrányos megkülönböztetésre utalt. Ugyanakkor, amint azt a 2000/78 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése kimondja, az egyenlő bánásmód elve azt jelenti, hogy az ezen irányelv 1. cikkében említett okok alapján nem szabad semmiféle közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést tenni(19). Ezért véleményem szerint e rendelkezés szövegéből az következik, hogy a fogyatékosság alapján történő, kapcsolaton alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetés tilalma logikusan magában foglalja a kapcsolaton alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés tilalmát is. Másként fogalmazva, a hátrányos megkülönböztetés e két formája közötti különbségtétel megkérdőjelezné az említett irányelv belső koherenciáját.(20) A Bíróság a Coleman ítélet 38. pontjában ezért megállapította, hogy ugyanezen irányelv célja a fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetés valamennyi formája elleni küzdelem. Amint arra az olasz kormány az írásbeli észrevételeiben rámutatott, ezen ítéletből, különösen annak 43. pontjából kifejezetten következik egyébként, hogy a 2000/78 irányelv nem kizárólag a fogyatékosságon alapuló, kizárólag magukra a fogyatékossággal élő személyekre vonatkozó közvetlen hátrányos megkülönböztetést tiltja, ami véleményem szerint azt jelenti, hogy ezen irányelv tiltja a kapcsolaton alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetést is.(21)
35.      Ennek az irányelvnek az 1. cikkében foglalt célja továbbá az egyenlő bánásmód elvének megvalósítására tekintettel egy általános keret meghatározása. Márpedig a kapcsolaton alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetés tilalma és a kapcsolaton alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés tilalma szorosan kapcsolódik egymáshoz, mivel – amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutat – munkahelyi hátrányos bánásmóddal szembeni valódi védelem nem létezhet a hátrányos megkülönböztetés e két formája elleni szisztematikus küzdelem nélkül.
36.      A Bíróság ítélkezési gyakorlata alátámasztja azt az értelmezést, amely szerint a 2000/78 irányelv mind a kapcsolaton alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetésre, mind pedig a kapcsolaton alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetésre vonatkozik. E tekintetben meg kell említeni a CHEZ ítéletet,(22) amely a 2000/43/EK irányelvre vonatkozik,(23) amelynek 1. cikke és 2. cikkének (1) bekezdése a 2000/78 irányelv 1. cikkéhez és 2. cikkének (1) bekezdéséhez hasonlóan fogalmaz nem a „fogyatékosság”, hanem a „faji vagy etnikai származás” tekintetében. Ebben az ítéletben a szintén nagytanácsban eljáró Bíróság kimondta, hogy a 2000/43/EK tanácsi irányelv értelmében vett „etnikai származáson alapuló hátrányos megkülönböztetés” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az olyan körülmények között – amikor az alapvetően roma származású lakosok lakta városrészben az összes villamosenergiafogyasztás‑mérőt a levegőben futó áramvezeték‑hálózat részét képező villanyoszlopokon, hat és hét méter közti magasságban helyezik el, miközben a többi városrészben az ilyen fogyasztásmérőket két méternél alacsonyabb magasságban helyezik el – e fogalmat alkalmazni kell, függetlenül attól, hogy az említett kollektív intézkedés azon személyeket érinti, akik bizonyos etnikai származással rendelkeznek, vagy azokat, akik anélkül, hogy az említett származással rendelkeznének, az előbbiekkel együtt az ezen intézkedésből következő, kevésbé kedvező bánásmódban részesülnek, illetve különös hátrányt szenvednek el. Érvelésében a Bíróság – analógia útján a Coleman ítéletre hivatkozva – hangsúlyozta, hogy az az ítélkezési gyakorlat, amelynek értelmében ezen irányelv hatályát – a tárgyára és az általa védeni kívánt jogok jellegére tekintettel – nem lehet megszorító módon meghatározni, a jelen esetben olyan jellegű, amely igazolja azon értelmezést, amely szerint az említett irányelvben hivatkozott egyenlő bánásmód elve nem személyek egy meghatározott csoportjára alkalmazandó, hanem az annak 1. cikkében felsorolt okok vonatkozásában, így azon személyek javát is szolgálja, akik jóllehet maguk nem tartoznak az érintett fajhoz vagy etnikumhoz, mégis kevésbé kedvező bánásmódban részesülnek, illetve különös hátrányt szenvednek el ezen okok egyike miatt.(24) Következésképpen a Bíróság kifejezetten megállapította, hogy a kapcsolaton alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés a 2000/43 irányelv hatálya alá tartozik, amely ugyanabban a felépítésben van megfogalmazva, mint a 2000/78 irányelv.(25)
37.      A kapcsolaton alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés ez utóbbi irányelv általi tilalmát az ENSZ‑egyezmény is megerősíti, amelyre – a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint – hivatkozni lehet az említett irányelv értelmezése céljából, amelyet lehetőség szerint ezen egyezménnyel összhangban kell értelmezni.(26) Az említett egyezmény 5. cikkének (2) bekezdése ugyanis úgy rendelkezik, hogy a részes államok megtiltanak a fogyatékosság alapján történő bárminemű hátrányos megkülönböztetést, és minden téren biztosítják a fogyatékossággal élő személyek számára a hátrányos megkülönböztetéssel szembeni egyenlő és hatékony jogi védelmet. Ugyanez az egyezmény tehát a „fogyatékosság alapján történő hátrányos megkülönböztetés” fogalmát kiterjesztően értelmezte, amiből logikusan következik, hogy az ENSZ‑egyezmény tiltja a kapcsolaton alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetést.
38.      Az ENSZ‑egyezményhez kapcsolódó Fakultatív Jegyzőkönyv keretében létrehozott, a Fogyatékossággal Élő Személyek Jogainak Bizottsága(27) a 2018. április 26‑i, az egyenlőségről és a hátrányos megkülönböztetés tilalmáról szóló 6. számú általános észrevételében (2018)(28) ebben az értelemben azt állapította meg, hogy az ENSZ‑egyezmény 5. cikkének (2) bekezdése az arra vonatkozó jogi követelményről szól, hogy a fogyatékossággal élő személyek és hozzátartozóik számára egyenlő jogokat kell biztosítani, és, hogy a fogyatékosság alapján történő valamennyi hátrányos megkülönböztetés tilalmára vonatkozó kötelezettségek a fogyatékossággal élő személyekre és a hozzátartozóikra, például a fogyatékossággal élő gyermekek szüleire is vonatkoznak.(29) E bizottság arra is rámutatott, hogy a „fogyatékosság alapján történő” hátrányos megkülönböztetés többek között irányulhat olyan személyek ellen, akik a fogyatékossággal élő személy hozzátartozói, a hátrányos megkülönböztetés ez utóbbi formája az úgynevezett „kapcsolaton alapuló hátrányos megkülönböztetés”, és az 5. cikk tág alkalmazási körének indoka az, hogy a hátrányos megkülönböztetés minden helyzetét és/vagy a fogyatékossághoz kapcsolódó valamennyi hátrányos megkülönböztetést megvalósító magatartást fel kívánja számolni és ezek ellen küzdeni kíván.(30) Szintén az említett bizottság szerint a „bárminemű hátrányos megkülönböztetéssel” szembeni védelem fogalma azt jelenti, hogy figyelembe kell venni a hátrányos megkülönböztetés valamennyi lehetséges alapját és ezek interszekcióit.(31)
39.      A közelmúltban a Fakultatív Jegyzőkönyv 5. cikke alapján elfogadott, a 2022. augusztus 26‑i 51/2018. sz. beadványról szóló megállapításaiban(32) a Fogyatékossággal Élő Személyek Jogainak Bizottsága megvizsgálta egy, a fogyatékossággal élő lánya és élettársa gondozójaként eljáró személy beadványát. E Bizottság – a 6. sz. általános észrevételre hivatkozva – a „kapcsolaton alapuló hátrányos megkülönböztetés” fogalmát alkalmazta, kiemelve a szerző azon állítását, amely szerint az olasz jogrendszer hiányossága kiszolgáltatottá teszi a gondozó családtagokat, és kiteszi őket annak a veszélynek, hogy az ENSZ‑egyezmény 5. cikkét megsértve kapcsolaton alapuló hátrányos megkülönböztetés éri őket.
40.      Bár az Unió nem hagyta jóvá az ENSZ‑egyezményhez kapcsolódó Fakultatív Jegyzőkönyvet, és a Fogyatékossággal Élő Személyek Jogainak Bizottsága nem igazságszolgáltatási szerv, jelentőséggel bír, hogy következésképpen ez a Bizottság maga is kiterjesztően értelmezi a „fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetés” fogalmát, és kifejezetten hivatkozik a kapcsolaton alapuló hátrányos megkülönböztetésre, anélkül, hogy azt a közvetlen hátrányos megkülönböztetésre korlátozná.
41.      Megjegyzem továbbá, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a 2000/78 irányelv a hatálya alá tartozó területen konkretizálja az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 21. cikkében foglalt hátrányos megkülönböztetés tilalmának általános elvét, amely többek között a fogyatékosságon alapuló minden hátrányos megkülönböztetést tilt. Ezenkívül a Charta 26. cikke kimondja, hogy az Unió elismeri és tiszteletben tartja a fogyatékkal élő személyek jogát az önállóságuk, társadalmi és foglalkozási beilleszkedésük, valamint a közösség életében való részvételük biztosítását célzó intézkedésekre(33). A Charta 52. cikkének (3) bekezdése szerint amennyiben e Charta olyan jogokat tartalmaz, amelyek megfelelnek az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezményben (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény; a továbbiakban: EJEE) biztosított jogoknak, akkor e jogok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek az említett egyezményben szerepelnek. A Charta 53. cikke hozzáteszi, hogy ennek egyetlen rendelkezését sem lehet úgy értelmezni, mint amely szűkíti vagy hátrányosan érinti azokat a jogokat, amelyeket az Unió jogának alkalmazási területén különösen az EJEE elismer.
42.      Márpedig e tekintetben meg kell jegyezni, hogy az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: EJEB),(34) amelyhez egy kérelmező többek között közvetett hátrányos megkülönböztetésre hivatkozva fordult,(35) kimondta, hogy valamely személy egészségi állapota – különösen valamely fogyatékosság és különböző egészségügyi problémák – az EJEE 14. cikkében szereplő „egyéb helyzet” kifejezés alá tartozik.(36) E Bíróság emlékeztetett arra, hogy az „egyéb helyzet” kifejezést az ítélkezési gyakorlatában általában tágan értelmezi, és nem korlátozódik azokra a jellemzőkre, amelyek abban az értelemben személyesek, hogy veleszületettek vagy a személyhez kötődnek, és ebből következik, hogy az EJEE 14. cikke – tekintettel annak céljára és az általa védeni kívánt jogok természetére – olyan esetekre is kiterjed, amikor egy egyént egy másik személy helyzete vagy védett jellemzője miatt részesítenek kedvezőtlenebb bánásmódban. Az említett Bíróság ebből arra a következtetésre jutott, hogy a kérelmező által a vele szoros személyes kapcsolatban lévő és általa gondozott gyermeke fogyatékossága miatt kifogásolt hátrányos megkülönböztetés az EJEE 14. cikkének hatálya alá tartozó, a fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetés egyik formájának minősül.(37) Következésképpen ugyanez a Bíróság elismerte a „kapcsolaton alapuló hátrányos megkülönböztetés” fogalmát, anélkül, hogy különbséget tett volna a közvetlen hátrányos megkülönböztetés és a közvetett hátrányos megkülönböztetés között.(38)
43.      Ennélfogva úgy vélem, hogy bár a 2000/78 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontja „egy bizonyos fogyatékosságú személyre” vonatkozik, ez a rendelkezés magában foglalja, hogy a fogyatékossággal élő gyermek gondozó családtagja jogosult – a kapcsolaton alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés tilalma alapján – a bíróság előtt a hátrányos megkülönböztetés elleni védelemre hivatkozni, amelyet magának a fogyatékossággal élő személynek biztosítanának, ha ez utóbbi lenne a munkavállaló, ellenkező esetben ezen irányelvet részben megfosztanák a hatékony érvényesülésétől. Más szóval, ez az irányelv egyszerre két személynek biztosít védelmet, nevezetesen egyrészt a fogyatékossággal élő gyermeknek, aki családi körben lévő gondozótól kap segítséget, másrészt pedig e gondozónak a szakmai környezetben a segítségnyújtás következtében a feladatai ellátására vonatkozó szűkebb körű rendelkezésre állása miatt.
44.      A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság abból az előfeltevésből indul ki, hogy G. L.‑t kapcsolaton alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés érheti. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint nem állapítható meg, hogy egy rendelkezés vagy egy gyakorlat közvetlenül a fogyatékosságon alapuló, eltérő bánásmódot vezetne be a 2000/78 irányelvnek a 2. cikke (2) bekezdésének a) pontjával együttesen értelmezett 1. cikke értelmében, amennyiben olyan kritériumon alapul, amely nem kapcsolódik elválaszthatatlanul a fogyatékossághoz.(39)
45.      A Coleman ítélet alapjául szolgáló ügyben a felperes arról számolt be, hogy a munkáltatója rosszabbul bánt vele, mint a nem fogyatékossággal élő gyermekeket nevelő munkatársaival(40). Ezt az eltérő bánásmódot a „kapcsolaton alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetés” fogalmához tartozónak tekintették, amely akkor áll fenn, ha egy személy egy másikhoz képest kedvezőtlenebb elbánásban részesül, részesült vagy fog részesülni egy hasonló helyzetben – többek között – a fogyatékosság alapján. Az ilyen eltérő bánásmód úgy tűnik, hogy elválaszthatatlanul kapcsolódik a gyermek fogyatékosságához.(41)
46.      A 2000/78 irányelv 2. cikke (2) bekezdése b) pontjának megfelelően – e b) pont i. és ii. alpontjában említett esetek kivételével – valamely „kapcsolaton alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés” eredhet egy olyan intézkedésből, amely, noha megfogalmazása semleges, vagyis a védett jellemzőhöz nem kapcsolódó kritériumokra utal, az e jellemzővel rendelkező személyeket mégis kedvezőtlenebb helyzetbe hozza(42). Véleményem szerint az ilyen hátrányos megkülönböztetés alapesete a munkaidő munkáltató általi – általános módon történő – rugalmatlan beosztása. Ez a szabály semlegesen van megfogalmazva, amennyiben minden munkavállalóra vonatkozik, de kedvezőtlen helyzetbe hozza a fogyatékossággal élő gyermekek gondozó családtagjait, akiknek rugalmasabb munkaidő szükséges ahhoz, hogy az e gyermekek egészségi állapotának megfelelő szükségletei szerinti ellátást és gondozást nyújthassák.(43)
47.      A kérdést előterjesztő bíróság feladata – amely bíróság kizárólagos hatáskörrel rendelkezik a tények értékelésére –, hogy megvizsgálja, hogy az AB kifogásolt magatartása a 2000/78 irányelv 2. cikkének (2) bekezdése értelmében vett közvetlen hátrányos megkülönböztetéshez vagy kapcsolaton alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetéshez tartozhat‑e.
48.      A fenti megfontolásokra tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre azt a választ javaslom, hogy a 2000/78 irányelv 1. cikkét, 2. cikkének (1) bekezdését és 2. cikke (2) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy valamely nem fogyatékossággal élő munkavállaló, aki azt állítja, hogy a munkahelyén különös hátrány éri a gyermeke fogyatékossága miatt, akinek a szükségleteinek megfelelő ellátását és gondozását nagyrészt maga végzi, hivatkozhat a bíróság előtt az e rendelkezések által előírt, a fogyatékosságon alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére.
B.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
49.      Második kérdésével, amelyet az előterjesztő bíróság arra az esetre tett fel, ha az első kérdésre igenlő választ kell adni, lényegében arra vár választ, hogy a 2000/78 irányelv 5. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy amennyiben valamely nem fogyatékossággal élő munkavállaló a fogyatékossággal élő gyermekének gondozója, e gondozó munkáltatója köteles az e cikkben előírt „észszerű alkalmazkodás” alapján megfelelő és az adott esetben szükséges intézkedéseket megtenni annak lehetővé tétele érdekében, hogy a munkavállaló a gyermeke szükségleteinek megfelelő ellátását és gondozását nagyrészt maga végezhesse.
50.      A 2000/78 irányelv 5. cikke értelmében az egyenlő bánásmód elvének a fogyatékos személyekkel kapcsolatban történő végrehajtása céljából észszerű intézkedéseket kell bevezetni. A munkáltatóknak ezért meg kell tenniük a megfelelő és az adott esetben szükséges intézkedéseket, hogy a fogyatékossággal élő személy számára lehetővé váljon a munkához jutás, a munkában való részvétel, az előmenetel, az át‑ vagy továbbképzés, kivéve, ha az ilyen intézkedés aránytalanul nagy terhet ró a munkaadóra.
51.      A Coleman ítélet 42. pontjában a Bíróság rámutatott, hogy az, hogy ezen 5. cikk kifejezetten a fogyatékossággal élő személyekre vonatkozik, abból ered, hogy olyan különleges intézkedésekről van szó, amelyek jelentőségüket vesztenék, vagy aránytalanok lennének, ha nem csak fogyatékossággal élő személyekre vonatkoznának. A Bíróság hozzátette, hogy amint az ezen irányelv (16) és (20) preambulumbekezdéséből következik, olyan rendelkezésekről van szó, amelyek a fogyatékossággal élő személyek szükségleteinek kielégítését és a munkahelyek ez utóbbiak igényeinek megfelelő kialakítását célozzák. Az ilyen rendelkezések tehát kifejezetten arra irányulnak, hogy fogyatékossággal élő személyek munkahelyi környezetbe való beilleszkedését segítsék elő és ösztönözzék, és ezért csak e személyekre, valamint a munkáltatóik és adott esetben a tagállamok velük szembeni kötelezettségeire vonatkozhatnak.
52.      A 2000/78 irányelv 2. cikke (2) bekezdése b) pontjának ii. alpontja szerint azonban közvetett hátrányos megkülönböztetés akkor áll fenn, ha egy látszólag semleges előírás, feltétel vagy gyakorlat többek között egy bizonyos fogyatékosságú személyt más személyekkel szemben hátrányos helyzetbe hoz, kivéve ha bizonyos fogyatékossággal rendelkező személyek vonatkozásában a munkáltatónak vagy bármely más személynek vagy szervezetnek, akire ez az irányelv vonatkozik, a nemzeti jogszabályok értelmében megfelelő intézkedéseket kell hoznia az említett irányelv 5. cikkében meghatározott elvekkel összhangban, hogy megszüntesse az ilyen előírásból, feltételből vagy gyakorlatból eredő hátrányokat. Következésképpen az észszerű alkalmazkodás lehetővé teszi valamely közvetett hátrányos megkülönböztetés orvoslását. Ennélfogva, amint arra a Bizottság az írásbeli észrevételeiben rámutatott, a közvetett hátrányos megkülönböztetés és a munkáltatót terhelő észszerű alkalmazkodás szorosan összefügg. Ugyanebben az értelemben az ENSZ‑egyezmény 2. cikke szerint a fogyatékosság alapján történő hátrányos megkülönböztetés a hátrányos megkülönböztetés minden formáját magában foglalja, egyebek között az észszerű alkalmazkodás megtagadását. E körülmények között, mivel megállapítást nyert, hogy a 2000/78 irányelv tiltja a kapcsolaton alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetést, ebből logikusan következik, hogy az egyenlő bánásmód elvének megvalósítása érdekében észszerű alkalmazkodást kell biztosítani azon munkavállaló számára, akit a munkahelyén a fogyatékosság alapján történő, kapcsolaton alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés ér.
53.      Az ENSZ‑egyezmény továbbá, amelyet az Unió a Coleman ítélet meghozatalát követően hagyott jóvá, a 2. cikkében az észszerű alkalmazkodás fogalmát úgy határozza meg, hogy az „az elengedhetetlen és megfelelő módosításokat és változtatásokat jelenti, amelyek nem jelentenek aránytalan és indokolatlan terhet, és adott esetben szükségesek, hogy biztosítsák a fogyatékossággal élő személy alapvető emberi jogainak és szabadságainak a mindenkit megillető, egyenlő mértékű élvezetét és gyakorlását”. Ebből a meghatározásból következik, hogy a 2000/78 irányelv 5. cikkének megfogalmazásától eltérően az észszerű alkalmazkodás nem korlátozódik a fogyatékossággal élő személyek munkahelyi szükségleteire, és ezért – a munkavállalónak gondozóként biztosított alkalmazkodás formájában – olyan fogyatékossággal élő személy is részesülhet benne, aki nem képes keresőtevékenység folytatására. A munkavállaló ezen alkalmazkodás révén képes nyújtani azt a segítséget és gondozást, amelyre a fogyatékossággal élő személynek – életkorától függetlenül – szüksége van. Ezen egyezmény 5. cikkének (3) bekezdése – anélkül, hogy az érintett személyeket illetően bármilyen korlátot szabna – ebben az értelemben rendelkezik úgy, hogy „[a]z egyenlőség előmozdítása és a hátrányos megkülönböztetés eltörlése érdekében a részes államok minden megfelelő lépést megtesznek, így biztosítva az észszerű alkalmazkodást”.
54.      Az ENSZ‑egyezmény 7. cikkének (1) bekezdése továbbá kimondja, hogy a „részes államok minden szükséges intézkedést meghoznak, hogy a fogyatékossággal élő gyermekek számára más gyermekekkel azonos alapon biztosítsák valamennyi emberi jog és alapvető szabadság teljes körű gyakorlását.” Amennyiben valamely fogyatékossággal élő gyermek e jogok és e szabadságok gyakorlása tekintetében más személytől függ, e gyermek gondozójának képesnek kell lennie a gyermek számára szükséges segítség nyújtására, ami jelentheti e gondozó munkafeltételeinek átalakítását. Az észszerű alkalmazkodás még inkább szükséges, ha a fogyatékossággal élő személy gyermek. Márpedig amint az kiemelésre került, az ENSZ‑egyezményre hivatkozni lehet a 2000/78 irányelv értelmezése céljából, amelyet lehetőség szerint ugyanezen egyezménnyel összhangban kell értelmezni(44). Általánosabban, az ENSZ‑egyezmény 7. cikkének (2) bekezdése – úgy, mint a Charta 24. cikkének (2) bekezdése – előírja, hogy a hatóságok és a magánintézmények gyermekekkel kapcsolatos tevékenységében a gyermek mindenek felett álló érdekének kell az elsődleges szempontnak lennie.
55.      Ami a fogyatékossággal élő személy gondozója által hivatkozható észszerű alkalmazkodás típusát illeti, meg kell állapítani, hogy a 2000/78 irányelv (20) preambulumbekezdése a megfelelő intézkedések között említi a „hatékony és gyakorlati intézkedéseket […] azért, hogy a munkahelyeket a fogyatékosok igényeinek megfelelően alakítsák ki, például az épületek és a munkaeszközök megfelelő átalakításával, a munkaidő beosztásának és a feladatok szétosztásának a fogyatékosok igényeihez igazításával, illetve a képzés vagy beilleszkedés biztosításával.” E tekintetben a Bíróság már kimondta, hogy ez a preambulumbekezdés tartalmazza ezen intézkedések nem kimerítő felsorolását, amely intézkedések fizikai, szervezési és/vagy képzési jellegűek lehetnek, mivel ezen irányelvnek az ENSZ‑egyezmény 2. cikkével összefüggésben értelmezett 5. cikke az „észszerű alkalmazkodás” fogalmának tág meghatározását szorgalmazza.(45)
56.      Amint azt a HR Rail ügyre vonatkozó indítványomban már kifejtettem,(46) a 2000/78 irányelv (17) és (20) preambulumbekezdésének fényében értelmezett 5. cikkének célja a fogyatékosság társadalmi fogalmára alapított megközelítésben a fogyatékossággal élő személy munkakörnyezetének átalakítása a szakmai életben való teljes, hatékony és más munkavállalókkal egyenlő szerepvállalásának lehetővé tétele céljából. Abban az esetben, ha a gondozó maga nem fogyatékossággal élő személy, a munkakörnyezetét szintén át kell alakítani ugyanezen célból. A megfelelő és az adott esetben szükséges intézkedések, amelyeket a munkáltató elfogadhat, ebben az esetben nem az épületek vagy a munkaeszközök átalakítására, hanem különösen a munkaidő beosztására és a feladatok szétosztására vonatkozhat(47). A munkaidő beosztást illetően a Bíróság már kimondta, hogy ezen irányelv 5. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a munkaidő csökkentése az e cikkben meghatározott alkalmazkodási intézkedésnek minősülhet.(48) A jelen ügyben G. L. először is azt kérte a munkáltatójától, hogy délelőtti műszakba, állandó munkavégzési helyre ossza be, ami úgy tűnik, hogy a munkaidő‑beosztáshoz és az elvégzendő feladatokhoz tartozik. Másodszor, esetlegesen alacsonyabb szintű feladatokra való beosztását kérte a munkáltatójától. Márpedig a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint, bizonyos feltételek között, egy másik munkakörbe történő áthelyezés az „észszerű alkalmazkodás” keretében az említett irányelv 5. cikke értelmében megfelelő intézkedésnek minősülhet.(49)
57.      Mindemellett ezen 5. cikk nem kötelezheti a munkáltatót olyan intézkedések meghozatalára, amelyek rá aránytalanul nagy terhet rónának. E tekintetben ezen irányelv (21) preambulumbekezdéséből az következik, hogy annak meghatározása érdekében, hogy a kérdéses intézkedések aránytalan terhet jelentenek‑e, figyelembe kell venni a felmerülő pénzügyi költségeket, a szervezet vagy vállalkozás nagyságát és pénzügyi erőforrásait, valamint a köztámogatások vagy bármely más támogatás lehetőségét(50).
58.      A jelen ügyben az AB az írásbeli észrevételeiben többek között arra hivatkozik, hogy az „állomáskezelő” kategóriában munkaerőhiány volt, és hogy a „mobilitási segédszemélyzet” kategóriában, amely más szakmai csoporthoz tartozik, semmiképpen sem állt rendelkezésre üres álláshely. G. L.‑t mindazonáltal kivonták az állomáskezelőkre vonatkozó rendes váltott műszakban végzett munkából azon a metróvonalon, amelyhez tartozott, és más kollégáival ellentétben egy kedvezményes munkarendű, állandó munkavégzési helyre osztották be. Az AB tehát a szükséges észszerű alkalmazkodást biztosította, anélkül, hogy sikerült volna elérni G. L. állandó munkavégzési helyre való, határozatlan időre szóló beosztását.
59.      E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy G. L. kérelme a 2000/78 irányelv 5. cikke értelmében aránytalan terhet jelentett‑e a munkáltatójának.
60.      A fentiek összességére tekintettel a második előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ javaslom, hogy a 2000/78 irányelv 5. cikkét úgy kell értelmezni, hogy amennyiben valamely nem fogyatékossággal élő munkavállaló a fogyatékossággal élő gyermekének gondozója, e gondozó munkáltatója köteles az e cikkben előírt „észszerű alkalmazkodás” alapján megfelelő, különösen a munkaidő‑beosztás átalakításával és az elvégzendő feladatok megváltoztatásával összefüggő, adott esetben szükséges intézkedéseket megtenni annak lehetővé tétele érdekében, hogy a munkavállaló a gyermeke szükségleteinek megfelelő ellátását és gondozását nagyrészt maga végezhesse, amennyiben ezek az intézkedések e munkáltatóra nem rónak aránytalan terhet.
V.      Végkövetkeztetés
61.      A fenti megfontolásokra tekintettel javaslom, hogy a Bíróság a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) által előterjesztett első és második kérdésre a következőképpen válaszoljon:
1)      A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27‑i 2000/78/EK tanácsi irányelv 1. cikkét, 2. cikkének (1) bekezdését és (2) bekezdésének b) pontját
a következőképpen kell értelmezni:
valamely nem fogyatékossággal élő munkavállaló, aki azt állítja, hogy a munkahelyén különös hátrány éri a gyermeke fogyatékossága miatt, akinek a szükségleteinek megfelelő ellátását és gondozását nagyrészt maga végzi, hivatkozhat a bíróság előtt az e rendelkezések által előírt, a fogyatékosságon alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére.
2)      A 2000/78 irányelv 5. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
amennyiben valamely nem fogyatékossággal élő munkavállaló a fogyatékossággal élő gyermekének gondozója, e gondozó munkáltatója köteles az e cikkben előírt „észszerű alkalmazkodás” alapján megfelelő, különösen a munkaidő‑beosztás átalakításával és az elvégzendő feladatok megváltoztatásával összefüggő, adott esetben szükséges intézkedéseket megtenni annak lehetővé tétele érdekében, hogy a munkavállaló a gyermeke szükségleteinek megfelelő ellátását és gondozását nagyrészt maga végezhesse, amennyiben ezek az intézkedések e munkáltatóra nem rónak aránytalan terhet.
1      Eredeti nyelv: francia.
i      A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
2      A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27‑i 2000/78/EK tanácsi irányelv (HL 2000. L 303., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 79. o.).
3      2008. július 17‑i ítélet (C‑303/06, a továbbiakban: Coleman ítélet, EU:C:2008:415).
4      Egyesült Nemzetek Szerződéseinek Tára, 2515. kötet, 3. o.
5      A GURI 2003. augusztus 13‑i 187. száma, 4. o.
6      Írásbeli észrevételeiben az AB kifejtette, hogy a vasúti pályahálózat közlekedési ágazatban (metró/vonat/villamos) dolgozó állomáskezelőknek nincs állandó munkavégzési helye, és adminisztratív szempontból azon teljes metróvonallal vagy vasútvonalszelvénnyel egybeeső munkavégzési helyhez kapcsolódnak, amelyen alkalmazzák őket. A rendeltetés szerinti munkavégzési helyük az, ahol – a releváns vonal vagy szelvény valamelyik állomásán – a jelenlétük szükséges a tevékenységük gyakorlásához.
7      A 2017. december 27‑i legge n. 205 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2018 e bilancio pluriennale per il triennio 2018–2020 (a 2018. évre vonatkozó költségvetés tervezetéről és a 2018–2020 közötti hároméves időszakra vonatkozó többéves költségvetésről szóló 205. sz. törvény) (a GURI 2017. december 29‑i 302. számának 62. sz. rendes melléklete).
8      A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a 2021. november 5‑i legge n. 162 (162. sz. törvény) (a GURI 2021. november 18‑i 275. száma) által beiktatott, 216. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 25. cikkének 2‑bis bekezdése, amelyet az alapügy tényállásának időpontját követően fogadtak el, úgy rendelkezik, hogy „[a] jelen cím alkalmazásában hátrányos megkülönböztetésnek minősül minden olyan bánásmód, vagy a munkafeltételek vagy a munkaidő megszervezésének olyan változása, amely a nem, az életkor, a személyes vagy családi gondozási szükségletek, a várandósság, az anyaság vagy az apaság – ideértve az örökbefogadást is – miatt, vagy az ezekhez kapcsolódó jogok birtoklása és gyakorlása miatt a munkavállalót az alábbi helyzetek közül legalább az egyik helyzetbe hozza vagy hozhatja: a) a többi munkavállalóhoz képest hátrányos helyzet; b) a vállalkozás életében vagy döntéseiben való részvétel lehetőségének korlátozása; c) a pályafutás során az előléptetési és előmeneteli mechanizmusokhoz való korlátozott hozzáférés.”
9      E Jegyzőkönyv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében ennek részes állama elismeri a Fogyatékossággal Élő Személyek Jogainak Bizottsága hatáskörét arra, hogy olyan, a joghatósága alá tartozó személyektől vagy személyek csoportjától vagy ezek nevében beadványt átvegyen és megvizsgáljon, akik állításuk szerint az ENSZ‑egyezmény rendelkezéseinek e részes állam által történő megsértésének sértettjei. Az említett Jegyzőkönyv 5. cikke kimondja, hogy a Bizottság a jelen Jegyzőkönyv alapján benyújtott beadványokat zárt üléseken vizsgálja meg, és a beadvány megvizsgálását követően a Bizottság továbbítja javaslatait és ajánlásait, amennyiben vannak, a részes államhoz és a kérelmezőhöz.
10      E megállapítások, amelyek többek között spanyol, angol és francia nyelven állnak rendelkezésre, a következő címen érhetők el: https://tbinternet.ohchr.org/_layouts/15/treatybodyexternal/SessionDetails1.aspx?SessionID= 2545&Lang=fr, az alábbi részben: „Examen des plaintes individuelles »puis« Jurisprudence CRPD/C/27/D/51/2018 Maria Simona Bellini”.
11      2021. január 26‑i Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie ítélet (C‑16/19, EU:C:2021:64, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
12      2009. november 26‑i tanácsi határozat (HL 2010. L 23., 35. o.).
13      Lásd: 2019. szeptember 11‑i Nobel Plastiques Ibérica ítélet (C‑397/18, EU:C:2019:703, 39–41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A 2000/78 irányelv értelmében vett „fogyatékosság” fogalmáról lásd még: 2024. január 18‑i Ca Na Negreta ítélet (C‑631/22, EU:C:2024:53, 34. pont).
14      Lásd a jelen indítvány 18. pontját.
15      Lásd: Coleman ítélet (38. pont). Lásd még: 2021. január 26‑i Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie ítélet (C‑16/19, EU:C:2021:64, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
16      Lásd: Coleman ítélet (43. pont).
17      Lásd ebben az értelemben: Coleman ítélet (50. pont).
18      Lásd ebben az értelemben: Coleman ítélet (51. pont).
19      Lásd még a 2000/78 irányelv (12) preambulumbekezdését.
20      Lásd ugyanebben az értelemben Kokott főtanácsnok CHEZ Razpredelenie Bulgaria ügyre vonatkozó indítványát (C‑83/14, EU:C:2015:170, 106. pont), amely szerint „indokoltnak vélem a »járulékos« hátrányos megkülönböztetés lehetőségét a közvetett hátrányos megkülönböztetéssel összefüggésben ugyanúgy elismerni, mint a közvetlen hátrányos megkülönböztetéssel összefüggésben”.
21      Lásd azonban: Waddington, L., „Case C‑303/06, S. Coleman v. Attridge Law and Steve Law, Judgment of the Grand Chamber of the Court of Justice of 17 July 2008”, Common Market Law Review, 46. kötet, 2. szám, 2009, 665–681. o., különösen 675. és 676. o. E szerző szerint a Bíróság a Coleman ítéletben nem foglalt állást a kapcsolaton alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés kérdésében.
22      2015. július 16‑i CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, a továbbiakban: CHEZ ítélet, EU:C:2015:480). A Colemand és a CHEZ ítélet között kapcsolatra a kapcsolaton alapuló hátrányos megkülönböztetés hatályát illetően lásd: Benedi Lahuerta, S., „Ethnic Discrimination, Discrimination by Association and the Roma Community”, Common Market Law Review, 53. kötet, 3. szám, 2016, 797–817. o., különösen 809–812. o.
23      A személyek közötti, faji‑ vagy etnikai származásra való tekintet nélküli egyenlő bánásmód elvének alkalmazásáról szóló, 2000. június 29‑i 2000/43/EK tanácsi irányelv (HL 2000. L 180., 22. o.; magyar nyelvű különkiadás 20. fejezet, 1. kötet, 23. o.).
24      CHEZ ítélet (56. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
25      Lásd ebben az értelemben: McCrudden, C., „The New Architecture of EU Equality Law after CHEZ: Did the Court of Justice Reconceptualise Direct and Indirect Discrimination?”, European equality law review, 1. szám, 2016, 1–10. o., különösen 7. o. E szerző rámutat, hogy a CHEZ ítélet kibővítette azon személyek körét, akik a közvetett hátrányos megkülönböztetés tilalmára hivatkozhatnak, minthogy ez a kiterjesztés a „kapcsolaton alapuló hátrányos megkülönböztetés” fogalmának a közvetett hátrányos megkülönböztetésre való alkalmazásával magyarázható.
26      Lásd a jelen indítvány 30. pontját.
27      Lásd e bizottságról a jelen indítvány 23. pontját.
28      CRPD/C/GC/6. Ez a dokumentum, amely többek között spanyol, angol és francia nyelven áll rendelkezésre, a következő címen érhető el: https://www.ohchr.org/fr/documents/general‑comments‑and‑recommendations/general‑comment‑no6‑equality‑and‑non‑discrimination.
29      6. számú általános észrevétel (17. pont).
30      6. számú általános észrevétel (20. pont).
31      6. számú általános észrevétel (21. pont).
32      E megállapításokra vonatkozóan lásd még a jelen indítvány 23. pontját. Lásd különösen az említett megállapítások 7.9. pontját.
33      Lásd: 2024. január 18‑i Ca Na Negreta ítélet (C‑631/22, EU:C:2024:53, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
34      Lásd: EJEB, 2016. március 22., Guberina kontra Horvátország ítélet (CE:ECHR:2016:0322JUD002368213).
35      Az EJEB ítélkezési gyakorlatáról szóló tájékoztató szerint, amely a következő címen áll rendelkezésre: https://hudoc.echr.coe.int/fre#{%22itemid%22:[%22002–11097%22]}, „a kérelmező a súlyos fogyatékossággal élő gyermekével élt együtt, akiről ő gondoskodott. Annak érdekében, hogy a gyermek számára jobb, megfelelőbb lakhatást biztosítson, a kérelmező eladta a család lift nélküli emeletes ház harmadik emeleti lakását, hogy egy családi házat vásároljon. Ezt követően mentességet kért a vagyonszerzési illeték alól, de kérelmét elutasították azzal az indokkal, hogy az általa eladott lakás megfelelt a család szükségleteinek. Az Egyezmény alapján folytatott eljárásban a kérelmező azt kifogásolta, hogy az adójogszabályok alkalmazása az ő helyzetére a gyermeke fogyatékosságán alapuló hátrányos megkülönböztetésnek minősült.”
36      E cikk értelmében „[a] jelen Egyezményben meghatározott jogok és szabadságok élvezetét minden megkülönböztetés, például nem, faj, szín, nyelv, vallás, politikai vagy egyéb vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, nemzeti kisebbséghez tartozás, vagyoni helyzet, születés szerinti vagy egyéb helyzet alapján történő megkülönböztetés nélkül kell biztosítani.”
37      Lásd ezen ítélet 76–79. §‑át.
38      Meg kell jegyezni, hogy az említett ítéletben az EJEB a „releváns nemzetközi dokumentumokat” illetően különösen a Coleman és a CHEZ ítéletre hivatkozott (lásd a 41. és 42. §‑t).
39      Lásd: 2021. január 26‑i Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie ítélet (C‑16/19, EU:C:2021:64, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40      Lásd: Coleman ítélet (26. pont).
41      Amint azt Poiares Maduro főtanácsnok a Coleman ügyre (C‑303/06, EU:C:2008:61, 20. pont) vonatkozó indítványában megjegyezte, „S. Coleman ügye a közvetlen hátrányos megkülönböztetés kérdését veti fel. Ahogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat egyértelművé teszi, ő nem egy semleges intézkedés hatása miatt panaszkodik, ami őt egy fogyatékos gyermek anyjaként és gondozójaként éri, hanem azt sérelmezi, hogy a munkáltatója kifejezetten a fogyatékos gyermeke miatt szemelte ki, és vette célba őt. Így a Bíróság által eldöntendő kérdés az, hogy az irányelv tiltja‑e a kapcsolaton alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetést.”
42      Lásd ebben az értelemben: 2021. január 26‑i Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie (C‑16/19, EU:C:2021:64, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
43      Például egy gondozó családtag, akinek a hét minden napján 9 és 18 óra között kellene dolgoznia, mindenféle rugalmasság nélkül, nyilvánvalóan nehézségekbe ütközne, hogy eljuthasson hétközben a gyermekével egy orvosi rendelésre, tekintettel az orvosi rendelők nyitvatartási idejére.
44      Lásd a jelen indítvány 30. pontját.
45      Lásd: 2022. február 10‑i HR Rail ítélet (C‑485/20, EU:C:2022:85, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
46      C‑485/20, EU:C:2021:916, 59. pont.
47      Hangsúlyozni kell, hogy az uniós jog most már kifejezetten rendelkezik a gondozók munkaidő‑beosztása átszervezésének lehetőségéről. A szülők és a gondozók vonatkozásában a munka és a magánélet közötti egyensúlyról és a 2010/18/EU tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2019. június 20‑i (EU) 2019/1158 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2019. L 188., 79. o.) ugyanis, amely időbeli hatálya folytán nem alkalmazandó az alapeljárásra, a 9. cikkének (1) bekezdésében kimondja, hogy „[a] tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy egy meghatározott életkorig, amely legalább nyolc év, a gyermeket nevelő munkavállalók, valamint a gondozást végzők jogosultak legyenek arra, hogy rugalmas munkafeltételeket kérelmezzenek gondozási feladataik elvégzése céljából. Az ilyen rugalmas munkafeltételek időtartama észszerű korlátozások alá eshet.” Ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének f) pontja a „rugalmas munkafeltételek” fogalmát úgy határozza meg, hogy az „a munkavállalók számára lehetőség arra, hogy átszervezzék munkarendjüket, többek között távmunka, rugalmas munkabeosztás vagy a munkaórák számának csökkentése útján”.
48      Lásd: 2013. április 11‑i HK Danmark ítélet (C‑335/11 és C‑337/11, EU:C:2013:222, 64. pont).
49      Lásd ebben az értelemben: 2022. február 10‑i HR Rail ítélet (C‑485/20, EU:C:2022:85, 43. pont).
50      Lásd: 2024. január 18‑i Ca Na Negreta ítélet (C‑631/22, EU:C:2024:53, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).