62024CJ0008
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
2026. március 17. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Büntető ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – (EU) 2018/1805 rendelet – Az 1. cikk (1) és (4) bekezdése – Büntetőeljárás keretében hozott, elkobzást elrendelő határozat – A 2. cikk 2. pontja és 3. pontjának a) és d) alpontja – Bűncselekménnyel kapcsolatos, de jogerős elítélés nélküli elkobzás – Felmentő ítéletben elrendelt elkobzás, amely ítélet megállapítja, hogy az elkobzandó vagyontárgyak az ezen ítélet alapjául szolgáló bűncselekménytől különböző olyan bűncselekményből származnak, amelynek elkövetésében a felmentett vádlottakon kívüli személyek vettek részt – Az e személyekkel szembeni vádemelés hiánya – A 19. cikk (1) bekezdésének h) pontja – Az elkobzást elrendelő határozatok elismerése és végrehajtása megtagadásának okai – Rendkívüli helyzetek, amelyekben konkrét és objektív bizonyítékok alapján alapos okkal feltételezhető, hogy az elkobzást elrendelő határozat végrehajtása az ügy sajátos körülményei között az Európai Unió Alapjogi Chartájában meghatározott valamely alapvető jog nyilvánvaló megsértésével járna – Az Alapjogi Charta 47. cikke – A hatékony jogorvoslathoz való jog és a védelemhez való jog – A kibocsátó tagállamban meglévő hatékony jogorvoslatok igénybevételének hiánya”
A C‑8/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Visoki kazneni sud (fellebbviteli büntetőbíróság, Horvátország) a Bírósághoz 2024. január 9‑én érkezett, 2023. október 4‑i határozatával terjesztett elő
a D. d.o.o.
ellen folytatott,
a Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu
részvételével folyamatban lévő büntetőeljárásban,
A BÍRÓSÁG (nagytanács),
tagjai: K. Lenaerts elnök, T. von Danwitz elnökhelyettes, K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, M. Condinanzi és F. Schalin tanácselnökök, S. Rodin, E. Regan (előadó), N. Piçarra, N. Jääskinen, D. Gratsias, B. Smulders, S. Gervasoni és N. Fenger bírák,
főtanácsnok: J. Richard de la Tour,
hivatalvezető: M. Longar tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2025. február 3‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu képviseletében S. Blažević, meghatalmazotti minőségben,
–
a horvát kormány képviseletében G. Vidović Mesarek, meghatalmazotti minőségben,
–
a szlovén kormány képviseletében A. Dežman Mušič, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében R. Mrljić, J. Vondung és I. Zaloguin, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. június 12‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a befagyasztást és az elkobzást elrendelő határozatok kölcsönös elismeréséről szóló, 2018. november 14‑i (EU) 2018/1805 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2018. L 303., 1. o.) 1. cikke (2) bekezdésének, 2. cikke 3. és 10. pontjának, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 47. cikkének az értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet a horvátországi székhelyű D. d.o.o. (a továbbiakban: D. társaság) által annak érdekében benyújtott fellebbezés keretében terjesztették elő, hogy vitassák a szlovén hatóságok által a horvát hatóságoknak továbbított, az L. Z. d.d. (a továbbiakban: L. Z. társaság) D. társaság birtokában lévő részvényeire vonatkozó, elkobzást elrendelő határozat elismerését és végrehajtását.
Jogi háttér
Az uniós jog
A befagyasztást elrendelő határozatok és az elkobzást elrendelő határozatok elismerésére és végrehajtására vonatkozó szabályok
3
A 2018/1805 rendelet (1)–(4), (11)–(13), (18), (31) és (34) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„(1)
Az [Európai] Unió célul tűzte ki a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség fenntartását és fejlesztését.
(2)
Az Unióban a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés a bírósági ítéletek és a bírósági határozatok kölcsönös elismerésének elvén alapul, amelyet az Európai Tanács 1999. október 15–16‑i tamperei ülése óta a büntetőügyekben az Unión belül folytatott igazságügyi együttműködés alapköveként tartanak számon.
(3)
A bűncselekmény elkövetési eszközeinek és az abból származó jövedelemnek a befagyasztása és elkobzása a bűnözés elleni küzdelem leghatékonyabb eszközei közé tartozik. […]
(4)
Mivel a bűnözés gyakran nemzetközi jellegű, a határokon átnyúló együttműködés hatékonysága alapvető fontosságú a bűncselekmény elkövetési eszközeinek és az abból származó jövedelemnek a lefoglalásához és elkobzásához.
[…]
(11)
A befagyasztást elrendelő határozatok és az elkobzást elrendelő határozatok hatékony kölcsönös elismerése érdekében az e határozatok elismerésére és végrehajtására vonatkozó szabályokat jogilag kötelező és közvetlenül alkalmazandó uniós jogi aktusban kell megállapítani.
(12)
A befagyasztást elrendelő határozatok és az elkobzást elrendelő határozatok kölcsönös elismerését és végrehajtását fontos olyan szabályok megállapításával elősegíteni, amelyek kötelezik a tagállamokat arra, hogy egy másik tagállam által büntetőügyekben folytatott eljárás keretében kibocsátott, befagyasztást elrendelő határozatokat vagy elkobzást elrendelő határozatokat további alaki követelmények nélkül elismerjék és a területükön végrehajtsák.
(13)
E rendeletnek a büntetőügyekben folytatott eljárások keretében kibocsátott, befagyasztást elrendelő valamennyi határozatra és elkobzást elrendelő valamennyi határozatra alkalmazandónak kell lennie. A »büntetőügyekben folytatott eljárás« az Európai Unió Bírósága által – az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatától függetlenül – értelmezett, önálló uniós jogi fogalom. Ez a fogalom ezért kiterjed a bűncselekménnyel kapcsolatos eljárást követően kibocsátott, befagyasztást elrendelő határozatok és elkobzást elrendelő határozatok valamennyi típusára, nemcsak [a bűncselekmény elkövetési eszközeinek és az abból származó jövedelemnek az Európai Unión belüli befagyasztásáról és elkobzásáról szóló, 2014. április 3‑i 2014/42/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 127., 39. o.; helyesbítés: HL 2014. L 138., 114. o.)] hatálya alá tartozó határozatokra. Kiterjed továbbá a jogerős ítélet nélkül kibocsátott egyéb típusú határozatokra is. Az érintett tagállamnak el kell tudnia ismerni és végre kell tudnia hajtani egy másik tagállam által kibocsátott ilyen határozatot akkor is, ha ilyen határozatok esetleg nem léteznek az említett tagállam jogrendjében. A büntetőügyekben folytatott eljárás fogalmába beletartozhatnak a rendőrség és az egyéb bűnüldöző hatóságok által folytatott nyomozások is. A polgári vagy közigazgatási ügyekben folytatott eljárások keretében kibocsátott, befagyasztást elrendelő határozatokat és elkobzást elrendelő határozatokat ki kell zárni e rendelet hatálya alól.
[…]
(18)
[A büntetőeljárás során igénybe vehető tolmácsoláshoz és fordításhoz való jogról szóló, 2010. október 20‑i 2010/64/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvben (HL 2010. L 280., 1. o.), a büntetőeljárás során a tájékoztatáshoz való jogról szóló, 2012. május 22‑i 2012/13/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvben (HL 2012. L 142., 1. o.), a büntetőeljárás során és az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokban ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogról, valamint valamely harmadik félnek a szabadságelvonáskor történő tájékoztatásához való jogról és a szabadságelvonás ideje alatt harmadik felekkel és a konzuli hatóságokkal való kommunikációhoz való jogról szóló, 2013. október 22‑i 2013/48/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvben (HL 2013. L 294., 1. o.), a büntetőeljárás során az ártatlanság vélelme egyes vonatkozásainak és a tárgyaláson való jelenlét jogának megerősítéséről szóló, 2016. március 9‑i (EU) 2016/343 európai parlamenti és tanácsi irányelvben (HL 2016. L 65., 1. o.)] […] megállapított eljárási jogokat azon tagállamok tekintetében, amelyekre nézve az említett irányelvek kötelezők, az említett irányelvek hatályán belül alkalmazni kell az e rendelet hatálya alá tartozó büntetőeljárásokra. A Charta szerinti biztosítékok mindenesetre alkalmazandók az e rendelet hatálya alá tartozó valamennyi eljárásra. Különösen a Chartában foglalt, a büntetőeljárásra vonatkozó alapvető biztosítékok alkalmazandók a büntetőügyekben folytatott olyan eljárásokra is, amelyek nem büntetőeljárások, de amelyek e rendelet hatálya alá tartoznak.
[…]
(31)
A befagyasztást elrendelő határozat vagy az elkobzást elrendelő határozat elismerése és végrehajtása csak az e rendeletben foglalt indokok alapján tagadható meg. […]
[…]
(34)
A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségnek az Unión belüli létrehozása a kölcsönös bizalmon és azon a vélelmen alapul, hogy a többi tagállam tiszteletben tartja az uniós jogot és különösen az alapvető jogokat. Rendkívüli helyzetekben azonban, amikor konkrét és objektív bizonyítékok alapján alapos okkal feltételezhető, hogy az ügy sajátos körülményei között a befagyasztást elrendelő határozat vagy az elkobzást elrendelő határozat végrehajtása a Chartában foglalt valamely releváns alapvető jog nyilvánvaló megsértését vonná maga után, a végrehajtó hatóság számára lehetőséget kell biztosítani az érintett határozat elismerésének és végrehajtásának a megtagadására. E tekintetben releváns alapvető jognak tekintendő különösen a hatékony jogorvoslathoz való jog, a tisztességes eljáráshoz való jog, valamint a védelemhez való jog. A tulajdonhoz való jog elvileg nem bír relevanciával, mivel a befagyasztás és a vagyoni eszközök elkobzása szükségszerűen az adott személy tulajdonhoz való jogába történő beavatkozással jár, és mivel az e tekintetben szükséges biztosítékokról az uniós jog, többek között ez a rendelet már rendelkezik.”
4
E rendelet „Tárgy” című 1. cikke ekként rendelkezik:
„(1)   Ez a rendelet megállapítja azokat a szabályokat, amelyek alapján egy tagállam elismeri és területén végrehajtja azokat a befagyasztást elrendelő határozatokat és elkobzást elrendelő határozatokat, amelyeket egy másik tagállam büntetőügyekben folytatott eljárás keretében bocsátott ki.
(2)   Ez a rendelet nem módosítja az EUSZ 6. cikkében foglalt alapvető jogok és jogelvek tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettséget.
[…]
(4)   Ez a rendelet nem alkalmazandó a polgári vagy közigazgatási ügyekben folytatott eljárások keretében kibocsátott, befagyasztást elrendelő határozatokra és elkobzást elrendelő határozatokra.”
5
E rendelet „Fogalommeghatározások” című 2. cikke kimondja:
„E rendelet alkalmazásában:
1.
»befagyasztást elrendelő határozat«: a kibocsátó hatóság által kibocsátott vagy érvényesített olyan határozat, amelynek célja a vagyon megsemmisítésének, átalakításának, eltávolításának, átruházásának vagy elidegenítésének a vagyon elkobzása céljából való megakadályozása;
2.
»elkobzást elrendelő határozat«: bűncselekménnyel kapcsolatos eljárás eredményeképpen bíróság által hozott jogerős szankció vagy intézkedés, amelynek eredményeképpen egy természetes vagy jogi személyt végleg megfosztanak vagyonától;
3.
»vagyon«: mindennemű vagyon, beleértve az anyagi vagy eszmei, ingó vagy ingatlan javakat, valamint az ilyen vagyonnal kapcsolatos jogcímet és az abban való érdekeltséget igazoló okmányokat vagy okiratokat, amely a kibocsátó hatóság megítélése szerint:
a)
a bűncselekményből származó jövedelem vagy azzal egyenértékű összeg, függetlenül attól, hogy az ilyen jövedelem értékével teljesen vagy csak részben egyezik meg;
[…]
d)
bármely más, elkobzási hatáskörökkel kapcsolatos rendelkezés alapján elkobzás hatálya alá tartozik, beleértve a bűncselekménnyel kapcsolatos eljárást követően a kibocsátó állam joga szerint jogerős ítélet nélkül alkalmazott elkobzást is;
[…]
10.
»érintett személy«: az a természetes vagy jogi személy, akivel vagy amellyel szemben a befagyasztást elrendelő határozatot vagy az elkobzást elrendelő határozatot kibocsátották, vagy az a természetes vagy jogi személy, akinek vagy amelynek az említett határozat hatálya alá tartozó vagyon a tulajdonában van, továbbá minden olyan harmadik fél is, akinek vagy amelynek az említett vagyonnal kapcsolatos jogait a végrehajtó állam joga szerint az adott határozat közvetlenül sérti.”
6
Ugyanezen rendelet „Bűncselekmények” című 3. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A befagyasztást elrendelő határozatot vagy az elkobzást elrendelő határozatot az ilyen határozatok kibocsátásához vezető cselekmények kettős büntethetőségének vizsgálata nélkül végre kell hajtani, amennyiben a kibocsátó államban e cselekmények tekintetében a büntetési tétel felső határa legalább három évig terjedő szabadságvesztés, és amennyiben e cselekmények a kibocsátó állam joga értelmében a következő bűncselekmények közül egyet vagy többet valósítanak meg:
[…]
9. bűncselekményből származó jövedelem tisztára mosása;
[…]
(2) Az (1) bekezdésben említettektől eltérő bűncselekmények esetében a végrehajtó állam a befagyasztást elrendelő határozat vagy az elkobzást elrendelő határozat elismerését és végrehajtását függővé teheti attól, hogy a befagyasztást elrendelő határozat vagy az elkobzást elrendelő határozat kibocsátásához vezető cselekmények bűncselekménynek minősülnek‑e a végrehajtó állam joga szerint, függetlenül az adott bűncselekmény kibocsátó állam joga szerinti tényállási elemeitől és minősítésétől.”
7
A 2018/1805 rendeletnek „A befagyasztást elrendelő határozatok továbbítása, elismerése és végrehajtása” című II. fejezete tartalmazza e rendelet 4–13. cikkét, „Az elkobzást elrendelő határozatok továbbítása, elismerése és végrehajtása” című III. fejezete pedig tartalmazza e rendelet 14–22. cikkét.
8
A 2018/1805 rendelet „Az elkobzást elrendelő határozatok továbbítása” című 14. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőket mondja ki:
„(1)   Az elkobzást elrendelő határozatot elkobzásra vonatkozó tanúsítvány formájában kell továbbítani. A kibocsátó hatóság a 17. cikkben meghatározott, elkobzásra vonatkozó tanúsítványt közvetlenül a végrehajtó hatóságnak, vagy adott esetben a 24. cikk (2) bekezdésében említett központi hatóságnak továbbítja, az írásbeli rögzítést olyan feltételek mellett biztosító bármilyen eszköz útján, amely lehetővé teszi a végrehajtó hatóság számára az elkobzásra vonatkozó tanúsítvány hitelességének megállapítását.
(2)   A tagállamok nyilatkozatot tehetnek arról, hogy amikor elkobzásra vonatkozó tanúsítványt továbbítanak számukra elkobzást elrendelő határozat elismerése és végrehajtása céljából, a kibocsátó hatóság továbbítja az eredeti elkobzást elrendelő határozatot vagy annak hitelesített másolatát az elkobzásra vonatkozó tanúsítvánnyal együtt. Mindazonáltal csak az elkobzásra vonatkozó tanúsítványt kell lefordítani, a 17. cikk (2) bekezdésének megfelelően.”
9
E rendelet „Az elkobzásra vonatkozó egységes tanúsítvány” című 17. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)   Az elkobzást elrendelő határozat továbbítása érdekében a kibocsátó hatóság kitölti és aláírja a II. mellékletben szereplő, elkobzásra vonatkozó tanúsítványt, valamint igazolja, hogy annak tartalma pontos és helytálló.
(2)   A kibocsátó hatóság az elkobzásra vonatkozó tanúsítvány fordítását a végrehajtó állam valamelyik hivatalos nyelvén vagy bármely más olyan nyelven adja át a végrehajtó hatóságnak, amelyet a végrehajtó állam a (3) bekezdésnek megfelelően kész elfogadni.”
10
E rendeletnek „Az elkobzást elrendelő határozatok elismerése és végrehajtása” című 18. cikkének (1) bekezdése a következőket mondja ki:
„A végrehajtó hatóság elismeri a 14. cikkel összhangban továbbított, elkobzást elrendelő határozatot, és megteszi az ahhoz szükséges intézkedéseket, hogy azt a végrehajtó állam valamely hatósága által kibocsátott elkobzást elrendelő belföldi határozatokéval azonos módon hajtsák végre, kivéve, ha az említett végrehajtó hatóság az elismerés és a végrehajtás megtagadásának a 19. cikkben foglalt valamely okára vagy az elhalasztásnak a 21. cikkben foglalt valamely okára hivatkozik.”
11
Ugyanezen rendeletnek „Az elkobzást elrendelő határozatok elismerése és végrehajtása megtagadásának okai” című 19. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A végrehajtó hatóság csak akkor dönthet úgy, hogy nem ismeri el és nem hajtja végre az elkobzást elrendelő határozatot, ha:
[…]
c)
az elkobzásra vonatkozó tanúsítvány hiányos vagy nyilvánvalóan hibás, és azt a (2) bekezdésben említett konzultációt követően nem egészítették ki;
[…]
h)
rendkívüli helyzetekben, konkrét és objektív bizonyítékok alapján alapos okkal feltételezhető, hogy az ügy sajátos körülményei között az elkobzást elrendelő határozat végrehajtása a Chartában foglalt valamely releváns alapvető jog – különösen a hatékony jogorvoslathoz való jog, a tisztességes eljáráshoz való jog vagy a védelemhez való jog – nyilvánvaló megsértését vonná maga után.
(2)   Az (1) bekezdésben említett bármely esetben az elkobzást elrendelő határozat elismerésének és végrehajtásának teljes vagy részleges megtagadására vonatkozó döntés meghozatala előtt a végrehajtó hatóság bármely megfelelő módon konzultál a kibocsátó hatósággal, és adott esetben kéri a kibocsátó hatóságot bármely szükséges információ haladéktalan megadására.”
12
A 2018/1805 rendelet „A végrehajtásra vonatkozó jog” című 23. cikkének (1) bekezdése a következőket mondja ki:
„A befagyasztást elrendelő határozatot vagy az elkobzást elrendelő határozatot a végrehajtó állam joga szerint kell végrehajtani, és e tagállam hatóságai kizárólagos hatáskörrel rendelkeznek a határozat végrehajtási eljárására vonatkozó döntések meghozatala és az azokhoz kapcsolódó valamennyi intézkedés meghatározása tárgyában.”
13
E rendelet „Kommunikáció” című 25. cikke ekként rendelkezik:
„(1)   E rendelet hatékony alkalmazásának biztosítása érdekében a kibocsátó hatóság és a végrehajtó hatóság szükség esetén haladéktalanul, bármely megfelelő kommunikációs eszköz igénybevételével konzultál egymással.
(2)   Valamennyi kommunikációt – így azt is, amelynek célja a befagyasztást elrendelő határozat vagy az elkobzást elrendelő határozat végrehajtásához szükséges bármely dokumentum továbbításával vagy hitelesítésével kapcsolatos problémák rendezése – közvetlenül a kibocsátó hatóság és a végrehajtó hatóság között, és ha a tagállam a 24. cikk (2) bekezdésének megfelelően központi hatóságot jelölt ki, adott esetben e központi hatóság bevonásával kell lefolytatni.”
14
E rendeletnek „A végrehajtó államban rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőségek a befagyasztást elrendelő határozat vagy az elkobzást elrendelő határozat elismerésével és végrehajtásával szemben” című 33. cikkének (2) és (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(2)   A befagyasztást elrendelő határozat vagy elkobzást elrendelő határozat kibocsátásának alapjául szolgáló érdemi indokok nem támadhatók meg a végrehajtó állam bírósága előtt.
[…]
(4)   Ez a cikk nem érinti a 2014/42/EU irányelv 8. cikke szerinti jogi biztosítékoknak és jogorvoslatoknak a kibocsátó államban való alkalmazását.”
A befagyasztást elrendelő határozatokra és az elkobzást elrendelő határozatokra vonatkozó minimumszabályok
15
A 2014/42 irányelv „Tárgy” címet viselő 1. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ez az irányelv minimumszabályokat állapít meg a vagyon esetleges későbbi elkobzás céljából történő befagyasztása, valamint a büntetőügyekben elrendelt vagyonelkobzás tekintetében.”
16
Ezen irányelv „Jogi biztosítékok” című 8. cikke kimondja:
„(1)   A tagállamok meghozzák az ahhoz szükséges intézkedéseket, hogy az ezen irányelv alapján előírt intézkedések által érintett személyek – jogaik védelme érdekében – rendelkezzenek a hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való joggal.
[…]
(6)   A tagállamok meghozzák az ahhoz szükséges intézkedéseket, hogy bármely, elkobzást elrendelő határozatot megindokoljanak, és a határozatot közöljék az érintett személlyel. A tagállamok rendelkeznek arról, hogy annak a személynek, akivel szemben elkobzást rendeltek el, tényleges lehetősége legyen a határozat bíróság előtti megtámadására.
(7)   A 2012/13/EU irányelv és a 2013/48/EU irányelv sérelme nélkül, annak a személynek, akinek a vagyonát az elkobzást elrendelő határozat érinti, a bűncselekményből származó jövedelem és az elkövetési eszközök meghatározására vonatkozó elkobzási eljárás során jogai védelmének érdekében joga van ügyvédi segítség igénybevételéhez. Az érintett személyt tájékoztatni kell e jogáról.
[…]”
Az európai elfogatóparancsra, valamint a büntetőítéletek elismerésére és végrehajtására vonatkozó szabályozás
– A 2002/584/IB kerethatározat
17
Az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározatnak (HL 2002. L 190., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 34. o.) „Az európai elfogatóparancs meghatározása és végrehajtásának kötelezettsége” című 1. cikkének (3) bekezdése kimondja:
„E kerethatározat nem érinti az [EUSZ 6. cikkben] biztosított alapvető jogok és alapvető jogelvek tiszteletben tartásának a kötelezettségét.”
– A 2008/909/IB kerethatározat
18
A kölcsönös elismerés elvének büntetőügyekben hozott, szabadságvesztés büntetéseket kiszabó vagy szabadságelvonással járó intézkedéseket alkalmazó ítéleteknek az Európai Unióban való végrehajtása céljából történő alkalmazásáról szóló, 2008. november 27‑i 2008/909/IB tanácsi kerethatározat (HL 2008. L 327., 27. o.) „Célkitűzés és hatály” című 3. cikkének (4) bekezdése a következőket írja elő:
„Ez a kerethatározat nem érinti az [EUSZ 6. cikkben] biztosított alapvető jogok és alapvető jogelvek tiszteletben tartásának a kötelezettségét.”
A szlovén jog
19
A Kazenski zakonik (büntető törvénykönyv) 227. és 245. cikke a hitelezők megkárosításának bűncselekményére, illetve a pénzmosás bűncselekményére vonatkozik.
20
A Zakon o kazenskem postopku (a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv) alapeljárásra alkalmazandó változatának (a továbbiakban: ZKP) 498a. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Azokon az eseteken kívül, amikor a büntetőeljárás a vádlott bűnösségét megállapító ítéletet eredményez, a büntető törvénykönyv 245. cikkében említett jogellenes eredetű pénzt vagy vagyontárgyat […] el kell kobozni:
1)
ha bizonyítást nyernek a Kazenski zakonik (büntető törvénykönyv) 245. cikke szerinti bűncselekmény azon tényállási elemei, amelyek arra utalnak, hogy az e cikk szerinti pénz vagy vagyontárgy bűncselekményből származik […]
[…]
(2)   Az ügyész indokolt kérelmére a bírósági tanács e tárgyban külön végzést hoz […]; ezt megelőzően a vizsgálóbíró a tanács kérésére információkat gyűjt és feltár minden olyan körülményt, amely a pénz vagy a vagyontárgy […] jogellenes eredetének megállapítása szempontjából jelentős.
(3)   Az előző bekezdés szerinti végzés hiteles másolatát kézbesíteni kell az elkobzott pénz vagy vagyontárgy […] tulajdonosának, ha a személyazonossága ismert. […]
(4)   Az elkobzott pénz vagy vagyontárgy […] tulajdonosa fellebbezéssel élhet az e cikk (2) bekezdésében említett végzés ellen, ha úgy ítéli meg, hogy az elkobzásnak nincs jogalapja.”
21
A ZKP 500. cikke előírja:
„(1)   Amennyiben a bűncselekményből származó jövedelem más kedvezményezettől történő elkobzása alkalmazandó (a büntető törvénykönyv 75., 77., 77a. és 77b. cikke), e személyt értesíteni kell a tárgyalást megelőző eljárásban és a főtárgyaláson történő meghallgatásról. Jogi személy esetén annak képviselőjét kell értesíteni. Az értesítésben jelezni kell, hogy az eljárást az értesített távollétében is le kell folytatni.
(2)   A jogi személy képviselőjét a főtárgyaláson a vádlottat követően kell meghallgatni. Ugyanez vonatkozik azon más kedvezményezettre is, akit tanúként nem idéztek.
(3)   A kedvezményezett és a jogi személy képviselője a bűncselekményből származó jövedelem megállapítását illetően bizonyítékot szolgáltathat, valamint a tanács elnökének engedélyével a vádlotthoz, a tanúhoz és a szakértőhöz kérdést intézhet.
[…]
(5)   Ha a bíróság a főtárgyalás során észleli, hogy a bűncselekményből származó jövedelem elkobzásának van helye, akkor a főtárgyalást felfüggeszti, és értesíti a kedvezményezettet vagy a jogi személy képviselőjét.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
22
A 2017. május 29‑én kibocsátott vádirat alapján az Okrožno sodišče v Mariboru (maribori regionális bíróság, Szlovénia) előtt büntetőeljárás indult négy személlyel (a továbbiakban: négy vádlott) szemben, akiket azzal gyanúsítanak, hogy hivatallal vagy hatalommal való visszaélés bűncselekményét követték el azáltal, hogy 2007. július 15. és 25. között az I. J. S. d.d.‑nek (a továbbiakban: I. J. S. társaság) jogellenes vagyoni előnyt biztosítottak az L. Z. társaság részvényeinek megvásárlása során.
23
Ezen eljárás keretében e bíróság azt is megállapította, hogy két másik bűncselekmény, nevezetesen az I. J. S. társaság hitelezőinek megkárosítása és pénzmosás tényállási elemei a négy vádlotton kívül más személyekkel szemben is fennállnak. E tekintetben e bíróság többek között megállapította, hogy 2013 júniusában az akkor fizetésképtelen I. J. S. társaság hivatalos ügyvezetője tényleges fizetés nélkül eladta az L. Z. társaság részvényeit a V. K. d.o.o. részére. Ezt követően ez utóbbi társaság 2013 júliusában az egyik ügyvezetőjén keresztül eladta e részvényeket a D. társaságnak, hogy elrejtse azok eredetét.
24
Az I. J. S. társaság hitelezőinek megkárosítására irányuló bűncselekménnyel kapcsolatos előzetes büntetőeljárás keretében az Okrožno sodišče v Mariboru (maribori regionális bíróság) 2014. június 16‑án befagyasztást elrendelő határozatot hozott az L. Z. társaság D. társaság birtokában lévő részvényeire nézve. E befagyasztást elrendelő határozat, amely eredetileg az elfogadásának időpontjától számított három hónapos időszakra, azaz 2014. szeptember 15‑ig volt alkalmazandó, megtiltotta a D. társaságnak e részvények átruházását, és tájékoztatta e társaságot az e határozattal szembeni tiltakozáshoz való jogáról. Az ügyész kérelmére e bíróság több, e részvények befagyasztását meghosszabbító határozatot fogadott el. Ezeket a befagyasztást elrendelő határozatokat a horvát hatóságok elismerték és végrehajtották. Mivel azonban e részvények a 2014. szeptember 16. és október 20. közötti időszakban az említett határozatok elismerésére irányuló eljárás bonyolultsága miatt nem részesültek védelemben, azokat 2014. október 13‑án olyan vagyonkezelői számlákra utalták át, amelyek nem tették lehetővé a tényleges tulajdonosok azonosítását.
25
A D. társaság két alkalommal nyújtott be keresetet a befagyasztást elrendelő határozatokkal szemben, amelyek nem jártak sikerrel. Ezenkívül elutasították a Županijski sud u Zagrebu (zágrábi megyei bíróság, Horvátország) előtt e határozatok horvát hatóságok általi elismerésének és végrehajtásának vitatása céljából benyújtott keresetét, valamint az ezen elutasítás miatt benyújtott fellebbezését.
26
2020. január 27‑én az Okrožno sodišče v Mariboru (maribori regionális bíróság) a jelen ítélet 22. és 23. pontjában említett büntetőeljárás keretében meghallgatta Z. Z.‑t, a D társaság képviselőjét. E meghallgatás során e bíróság tájékoztatta e képviselőt az L. Z. társaság D. társaság birtokában lévő és a befagyasztást elrendelő határozatok hatálya alá tartozó részvényei elkobzásának lehetőségéről, valamint a ZKP 500. cikkének megfelelően az ilyen elkobzással kapcsolatos meghallgatás lehetőségéről, és bizonyítékok előterjesztésének, kérdések felvetésének lehetőségéről. Z. Z. kijelentette, hogy tájékoztatták e befagyasztást elrendelő határozatokról, azokat megalapozatlannak tartja, és ezért ügyvédje közvetítésével keresetet indított az előző pontban említett Županijski sud u Zagrebu (zágrábi megyei bíróság) előtt azok horvát hatóságok általi elismerésének és végrehajtásának vitatása érdekében. Z. Z. azt is kijelentette, hogy a részvények elkobzása esetén fellebbezést nyújt be.
27
2020. május 22‑én az Okrožno sodišče v Mariboru (maribori regionális bíróság) az ügyész, a négy vádlott, valamint ügyvédeik jelenlétében megtartotta a főtárgyalást. Végindítványában az ügyész az említett részvények elkobzását javasolta, mivel álláspontja szerint azokat bűncselekményből, azaz hitelezők megkárosításából és pénzmosásból származó jövedelemnek kell tekinteni.
28
E két bűncselekmény tekintetében azonban nem történt vádemelés.
29
2020. május 27‑i ítéletével az Okrožno sodišče v Mariboru (maribori regionális bíróság) a jelen ítélet 22. pontjában említett hivatallal vagy hatáskörrel való visszaélés bűncselekményét illetően felmentette a négy vádlottat, egyben a ZKP 498a. cikke (1) bekezdésének 1. pontja alapján elkobzást elrendelő határozatot hozott az L. Z. társaságnak a D. társaság birtokában lévő részvényeire vonatkozóan (a továbbiakban: elkobzást elrendelő vitatott határozat). Ez utóbbi tekintetben ez az ítélet többek között jelezte, hogy a bizonyítási eljárás során megállapított tényekből kitűnik, hogy e részvények a jelen ítélet 23. és 27. pontjában említett, hitelezők megkárosítására és pénzmosásra irányuló bűncselekményből származó jövedelemnek minősülnek. Az ügyész fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a Višje sodišče v Mariboruhoz (maribori fellebbviteli bíróság, Szlovénia), amely 2021. november 24‑i ítéletével elutasította e fellebbezést, aminek következtében az ezen elkobzást elrendelő határozat 2021. december 22‑én jogerőre emelkedett.
30
2022. február 17‑én az Okrožno sodišče v Mariboru (maribori regionális bíróság) kibocsátotta a 2018/1805 rendelet 17. cikkének (1) bekezdésében és II. mellékletében előírt, elkobzásra vonatkozó tanúsítványt, amely az L. Z. társaságnak a D. társaság birtokában lévő részvényeit az e rendelet 2. cikke 3. pontjának a) alpontja értelmében vett „bűncselekményből származó jövedelemként” és az említett rendelet 2. cikke 3. pontjának d) alpontja értelmében vett „bűncselekménnyel kapcsolatos eljárást követő, jogerős elítélés nélküli elkobzás” alá esőként jelölte meg.
31
E bíróság az elkobzást elrendelő vitatott határozat elismerése és végrehajtása érdekében e tanúsítványt a 2018/1805 rendelet 14. cikkének (1) bekezdése alapján továbbította a Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu (zágrábi megyei ügyészség, Horvátország) részére. Ezen igazoláshoz csatolták egyrészt a jelen ítélet 29. pontjában említett 2020. május 27‑i ítéletnek az elkobzott vagyontárgyakra vonatkozó indokolást és a jogorvoslati lehetőségek említését tartalmazó kivonatát, másrészt pedig a Višje sodišče v Mariboru (maribori fellebbviteli bíróság) ugyanezen pontban említett, 2021. november 24‑i, az ügyész által ezen ítélettel szemben benyújtott fellebbezést elutasító ítéletének bevezető részét és rendelkező részét.
32
2022. november 25‑i ítéletével a Županijski sud u Zagrebu (zágrábi megyei bíróság), amelyhez a Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu (zágrábi megyei ügyészség) fordult, elismerte az elkobzást elrendelő vitatott határozatot.
33
A D. társaság fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a Visoki kazneni sudhoz (fellebbviteli bíróság, Horvátország), amely a kérdést előterjesztő bíróság.
34
E bíróság egyrészt kétségeit fejezi ki azzal kapcsolatban, hogy az elkobzást elrendelő vitatott határozat tárgyát képező vagyontárgy a 2018/1805 rendelet hatálya alá tartozik‑e.
35
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az olyan felmentő ítélettel befejezett büntetőeljárás, amely az ezen ítélet tárgyát képezőtől eltérő olyan bűncselekményre vonatkozó megállapításokon alapuló, elkobzást elrendelő határozat elfogadásához vezet, amely bűncselekményt az említett ítélettel érintettektől eltérő elkövetők követték el, akikkel szemben semmilyen vádemelés nem történt, a 2018/1805 rendelet 2. cikkének 2. pontja értelmében vett „bűncselekménnyel kapcsolatos eljárásnak” tekinthető‑e, amely az e rendelet 2. cikke 3. pontjának d) alpontja értelmében vett „jogerős elítélés nélküli elkobzáshoz” vezethet. E bíróság hangsúlyozza, hogy a ZKP szerint elkobzást kizárólag büntetőítéletben vagy olyan ítéletben lehet elrendelni, amely megállapítja, hogy az érintett személy elkövette a büntetőeljárás tárgyát képező jogellenes cselekményt.
36
Másrészt a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az elkobzást elrendelő vitatott határozat elfogadásához vezető büntetőeljárás keretében tiszteletben tartották‑e a D. társaságot a Chartából eredően megillető alapvető jogokat.
37
Közelebbről, mivel a 2018/1805 rendelet 19. cikke (1) bekezdése h) pontjának megfelelően az elkobzást elrendelő határozat elismerésének az érintett személy alapvető jogainak megsértése miatti megtagadása a bírósági ítéletek és határozatok kölcsönös elismerésének elvére tekintettel csak rendkívüli helyzetekben lehetséges, e bíróság arra keresi a választ, hogy e rendelet, különösen annak 1. cikkének (2) bekezdése és a Charta 47. cikke mennyiben zárja ki e határozat elismerését és végrehajtását, ha bebizonyosodik, hogy ezen alapvető jogokat megsértették.
38
Először is a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy az Okrožno sodišče v Mariboru (maribori regionális bíróság) előtt 2020. január 27‑én tartott tárgyaláson Z. Z.‑t a D. társaság képviselőjeként kérdezték ki, és tájékoztatták arról, hogy az alapügyben szóban forgó részvényeket elkobozhatják, valamint arról, hogy az eljárás során bizonyítékokat terjeszthet elő és kérdéseket tehet fel. Nem tájékoztatták azonban a 2014/42/EU irányelv 8. cikkében rögzített azon jogáról, hogy az elkobzási eljárás során ügyvédi segítséget vehet igénybe.
39
Másodszor, e bíróság hangsúlyozza, hogy az alapügyben szóban forgó részvények elkobzása iránti kérelmet e tárgyalás megtartásának időpontjában még nem nyújtották be, mivel az ügyész ezt az elkobzás iránti kérelmet csak a végindítványában, azaz a 2020. május 22‑i tárgyaláson terjesztette elő. Az Okrožno sodišče v Mariboru (maribori regionális bíróság) tehát a 2017‑ben előterjesztett vádirat alapján folytatta le a tárgyalást.
40
Harmadszor, a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy az alapügyben szóban forgó, elkobzásra vonatkozó tanúsítványból kitűnik, hogy az Okrožno sodišče v Mariboru (maribori regionális bíróság) 2020. október 13‑án kézbesítette a D. társaságnak az elkobzást elrendelő vitatott határozatot tartalmazó, 2020. május 27‑i ítéletének kivonatát, amely ezen ítéletnek az elkobzott vagyontárgyakra vonatkozó bevezető részét, rendelkező részét, indokolását és a jogorvoslati lehetőségek ismertetését tartalmazta, horvát nyelvű fordítás kíséretében.
41
E tekintetben e bíróság egyrészt arra keresi a választ, hogy a tisztességes eljárás biztosítása érdekében közölni kellett volna‑e a D. társasággal ezen ítélet teljes szövegét mint lényeges dokumentumot.
42
Másrészt e bíróság megjegyzi, hogy a D. társaság vitatja, hogy az említett ítélet kivonatát 2020. október 13‑án ténylegesen kézbesítették számára, és hogy e társaság ennek bizonyítását az ezen időpontban teljesített kézbesítést tanúsító tanúsítvány, valamint írásszakértői vélemény útján javasolja. E társaság azt állítja, hogy ezen ítélet másolatát csak azt követően kapta meg, hogy azt kérte, mégpedig 2022 februárjában.
43
Negyedszer és végül a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a D. társaság nem nyújtott be fellebbezést az elkobzást elrendelő vitatott határozattal szemben.
44
E megállapításokra tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy milyen terjedelmű vizsgálatot kell végeznie az alapeljárás keretében, valamint hogy ebben az összefüggésben milyen mértékben kell konzultálnia az elkobzást elrendelő vitatott határozatot kibocsátó hatósággal, figyelemmel a kölcsönös elismerés elvére és a 2018/1805 rendelet 33. cikkének (2) bekezdésére, amely előírja, hogy az ilyen határozat kibocsátásához vezető érdemi okok nem támadhatók meg a végrehajtó tagállam bírósága előtt.
45
E körülmények között a Visoki kazneni sud (fellebbviteli büntetőbíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
A [2018/1805] rendelet 2. cikkének 3. pontja szerinti »jogerős ítélet nélkül alkalmazott elkobzást eredményező bűncselekménnyel kapcsolatos eljárás« fogalma a felmentő ítélet[tel befejezett] büntetőeljárást is magában foglalja‑e?
2)
A [2018/1805] rendelet 2. cikkének 3. pontja szerinti »jogerős ítélet nélkül alkalmazott elkobzást eredményező bűncselekménnyel kapcsolatos eljárás« fogalma az olyan felmentő ítélet[tel befejezett] büntetőeljárást is magában foglalja‑e, amely vagyon, mint más bűncselekményből, nem pedig olyan bűncselekményből származó jogellenes jövedelem elkobzását rendelte el, amely tekintetében felmentő ítélet született, és amelynek elkövetésében nem a terheltek, hanem olyan személyek vettek részt, akikkel szemben nem emeltek vádat?
3)
Ellentétes‑e a [2018/1805] rendelettel, a rendelet 1. cikkének (2) bekezdésével és a Charta 47. cikkével az olyan büntetőeljárásban hozott, elkobzást elrendelő határozat elismerése, amelyben [ugyanezen] rendelet 2. cikkének 10. pontja alapján:
–
az érintett személy nem volt hivatott részt venni a büntetőeljárás valamennyi szakaszában;
–
az érintett személyt nem tájékoztatták arról, hogy az eljárás során joga van ügyvédi segítség igénybevételéhez;
–
az érintett személy nem kapta meg az elkobzást elrendelő határozatot tartalmazó ítélet teljes szövegét az általa értett nyelven, hanem csak kivonatot, és az így kézbesített ítélet ellen nem nyújtott be fellebbezést?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első és a második kérdésről
46
Első és második kérdésével, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2018/1805 rendelet 1. cikkének (1) és (4) bekezdését, 2. cikkének 2. pontját, valamint 2. cikke 3. pontjának a) és d) alpontját akként kell‑e értelmezni, hogy e rendelet alkalmazandó a büntetőeljárásban hozott olyan ítéletbe belefoglalt, elkobzást elrendelő határozatra, amely ítélet felmenti a vádlottakat az ezen eljárás alapját képező vád alól, és megállapítja, hogy az elkobzandó vagyontárgy az ezen eljárás tárgyát képező bűncselekménytől eltérő olyan bűncselekményből származó jövedelemnek minősül, amely bűncselekmény elkövetésében a felmentett vádlottakon kívüli olyan személy vett részt, akivel szemben nem történt vádemelés.
47
Emlékeztetni kell arra, hogy a 2018/1805 rendelet 1. cikkének (1) bekezdése szerint e rendelet megállapítja azokat a szabályokat, amelyek alapján egy tagállam elismeri és területén végrehajtja azokat a befagyasztást elrendelő határozatokat és elkobzást elrendelő határozatokat, amelyeket egy másik tagállam büntetőügyekben folytatott eljárás keretében bocsátott ki. E rendelet 1. cikkének (4) bekezdése kimondja, hogy e rendelet nem alkalmazandó a polgári vagy közigazgatási eljárások keretében kibocsátott, befagyasztást elrendelő határozatokra és elkobzást elrendelő határozatokra.
48
E rendelet 2. cikkének 2. pontja pontosítja, hogy az „elkobzást elrendelő határozat” e rendelet értelmében vett fogalma bűncselekménnyel kapcsolatos eljárás eredményeképpen bíróság által hozott jogerős szankcióra vagy intézkedésre vonatkozik, amelynek eredményeképpen egy természetes vagy jogi személyt végleg megfosztanak vagyontárgyaitól.
49
A 2018/1805 rendelet 2. cikke 3. pontjának a) és d) alpontja úgy határozza meg a „vagyon” fogalmát, hogy az magában foglal többek között mindennemű olyan vagyontárgyat, amely a kibocsátó hatóság megítélése szerint bűncselekményből származó jövedelemnek minősül, vagy a kibocsátó tagállam joga szerint valamely bűncselekménnyel kapcsolatos eljárást követően „jogerős ítélet nélkül” alkalmazott elkobzás hatálya alá tartozik.
50
Így magából e rendelkezések szövegéből kitűnik, hogy a 2018/1805 rendelet hatálya kiterjed a bűncselekménnyel kapcsolatos eljárás eredményeként kibocsátott, elkobzást elrendelő határozatok valamennyi típusára, beleértve a jogerős ítélet nélkül hozott, elkobzást elrendelő határozatokat is. Amint azt e rendelet (13) preambulumbekezdése pontosítja, a tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy elismerjék és végrehajtsák az említett rendeletnek megfelelően a kibocsátó tagállam joga alapján elfogadott ilyen határozatokat, még akkor is, ha a végrehajtó tagállam jogrendszere nem rendelkezik ilyen határozatokról.
51
Ebből következik, hogy – amint azt a főtanácsnok indítványának 28–36. pontjában kifejtette, és amint arra az írásbeli észrevételeket benyújtó valamennyi érdekelt hivatkozott – a 2018/1805 rendelet alkalmazandó az alapügyben szereplőhöz hasonló, elkobzást elrendelő határozatra. E határozatot ugyanis az illetékes nemzeti bíróság olyan büntetőeljárást követően fogadta el, amelynek keretében e bíróság megállapította, hogy az elkobzott vagyon az e rendelet 2. cikke 3. pontjának a) alpontja értelmében vett „bűncselekményből származó jövedelemnek”, vagyis a hitelezők megkárosításából és pénzmosásból álló bűncselekménynek minősül, és hogy e vagyon a szlovén jog alapján az említett rendelet 2. cikke 3. pontjának d) alpontja értelmében vett „jogerős ítélet nélkül alkalmazott elkobzás” tárgyát képezi. E tekintetben nincs jelentősége annak, hogy e két bűncselekmény miatt nem történt vádemelés, és hogy ezen eljárás keretében az e bűncselekmények elkövetésében részt vevő személyeken kívüli személyeket felmentettek.
52
A fentiekre tekintettel az első és a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2018/1805 rendelet 1. cikkének (1) és (4) bekezdését, 2. cikkének 2. pontját, valamint 2. cikke 3. pontjának a) és d) alpontját akként kell‑e értelmezni, hogy e rendelet alkalmazandó a büntetőeljárásban hozott olyan ítéletbe belefoglalt, elkobzást elrendelő határozatra, amely ítélet felmenti a vádlottakat az ezen eljárás alapját képező vád alól, és megállapítja, hogy az elkobzandó vagyontárgy az ezen eljárás tárgyát képező bűncselekménytől eltérő olyan bűncselekményből származó jövedelemnek minősül, amely bűncselekmény elkövetésében a felmentett vádlottakon kívüli olyan személy vett részt, akivel szemben nem történt vádemelés.
A harmadik kérdésről
53
Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2018/1805 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének h) pontját e rendelet 1. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben és a Charta 47. cikkének fényében akként kell‑e értelmezni, hogy valamely tagállam végrehajtó hatósága megtagadhatja az elkobzást elrendelő határozat elismerését és végrehajtását az e rendelet 2. cikkének 10. pontja értelmében vett, e határozattal érintett személy alapvető jogainak a kibocsátó tagállamban történt állítólagos megsértése miatt, azzal az indokkal, hogy egyrészt e személyt nem idézték az e határozat elfogadását eredményező büntetőeljárás valamennyi szakaszában való részvételre, másrészt, hogy nem tájékoztatták arról, hogy ezen eljárás egésze során joga van ügyvédi segítség igénybevételéhez, és harmadrészt, hogy nem kapta meg az elkobzást elrendelő határozatot tartalmazó ítélet teljes szövegét az általa értett nyelven, még akkor is, ha e személy nem élt a kibocsátó tagállamban rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőségekkel ezen ítélet vitatása érdekében.
Az elfogadhatóságról
54
A szlovén kormány a harmadik kérdés elfogadhatatlanságára hivatkozik azzal az indokkal, hogy az alapvető jogok megsértésének a kérdést előterjesztő bíróság által e kérdésben felvázolt esetei nem felelnek meg az alapügy tényállásának.
55
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti bíróság által saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli háttér alapján – amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja – az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A nemzeti bíróságok által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem Bíróság általi elutasítása csak abban az esetben lehetséges, amennyiben nyilvánvaló, hogy az uniós jog értelmezése, amelyet a nemzeti bíróság kért, nem függ össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, illetve ha a szóban forgó probléma hipotetikus jellegű, vagy a Bíróság nem rendelkezik azon ténybeli és jogi elemek ismeretével, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a feltett kérdéseket hatékonyan megválaszolja (2025. április 8‑iEurópai Ügyészség [Eljárási aktusok bírósági felülvizsgálata] ítélet, C‑292/23, EU:C:2025:255, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
56
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság, amely a Horvát Köztársaságtól eltérő tagállamban indított büntetőeljárást követően hozott, elkobzást elrendelő határozat elismerésére és végrehajtására vonatkozó jogvitában jár el, harmadik kérdésével arra keresi a választ, hogy az e határozat elfogadásához vezető eljárásban megsértették‑e az érintett személy alapvető jogait, ami a 2018/1805 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének h) pontja alapján igazolhatja az említett határozat elismerésének és végrehajtásának megtagadását.
57
E körülmények között, és mivel kizárólag e bíróság feladata azon ténybeli körülmények helytállóságának vizsgálata, amelyekre a kérdésében az ilyen esetleges jogsértéseket illetően hivatkozik, nem állapítható meg, hogy az uniós jog általa e kérdésben kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az előtte folyamatban lévő jogvita tényállásával vagy tárgyával, vagy hogy az említett kérdés hipotetikus jellegű.
58
Következésképpen a harmadik kérdés elfogadható.
Az ügy érdeméről
59
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy különösen a 2018/1805 rendelet (1)–(4), valamint (11) és (12) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 1. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, hogy mivel egyrészt a bűncselekmény elkövetési eszközeinek és az abból származó jövedelemnek a befagyasztása és elkobzása a bűnözés elleni küzdelem leghatékonyabb eszközei közé tartozik, másrészt a bűncselekmények gyakran nemzetközi jellege szükségessé teszi az e területen folytatott, határokon átnyúló együttműködés hatékonyságának biztosítását, e rendelet célja, hogy olyan szabályokat állapítson meg, amelyek kötelezik a tagállamokat a más tagállamok által büntetőügyekben folytatott eljárások keretében kibocsátott, befagyasztást elrendelő határozatok és elkobzást elrendelő határozatok elismerésére. Ez a mechanizmus a bírósági ítéletek és határozatok kölcsönös elismerésének elvén alapul, amely a tagállamok között büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés „sarokköve”, és célja, hogy ezen együttműködés megerősítése révén hozzájáruljon a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség fenntartásához és fejlesztéséhez.
60
Közelebbről, a 2018/1805 rendelet rendszerének alapjául szolgáló kölcsönös elismerés elvének megfelelően a tagállamok e rendelet (12) és (31) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 18. cikkének (1) bekezdése értelmében főszabály szerint kötelesek minden további alaki követelmény nélkül elismerni a más tagállam által kibocsátott és az e rendelet 14. cikkének megfelelően hozzá továbbított, elkobzást elrendelő határozatokat, és meg kell tenniük az azok végrehajtásához szükséges intézkedéseket, ugyanúgy, mint a nemzeti szinten kibocsátott, elkobzást elrendelő határozatok esetében, kivéve az e rendeletben és különösen annak 19. cikkében kifejezetten előírt eseteket, amely meghatározza azokat az indokokat, amelyek alapján valamely tagállam úgy dönthet, hogy nem ismeri el és nem hajtja végre az elkobzást elrendelő határozatot.
61
Az elismerés és a végrehajtás megtagadásának ezen indokai között szerepel a 2018/1805 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének h) pontjában előírt indok, amely szerint valamely tagállam végrehajtó hatósága dönthet úgy, hogy nem ismeri el és nem hajtja végre a más tagállamban kibocsátott, elkobzást elrendelő határozatot, ha rendkívüli helyzetekben konkrét és objektív bizonyítékok alapján alapos okkal feltételezhető, hogy e határozat végrehajtása az ügy sajátos körülményei között a Chartában foglalt valamely releváns alapvető jog, különösen a hatékony jogorvoslathoz való jog, a tisztességes eljáráshoz való jog és a védelemhez való jog nyilvánvaló megsértését vonná maga után.
62
Ebből következik, hogy az uniós jogalkotó e 19. cikk (1) bekezdésének h) pontjában az elkobzást elrendelő határozat elismerése és végrehajtása megtagadásának olyan különös okát írta elő, amely a Chartában biztosított alapvető jogok tiszteletben tartásának biztosítására irányul, és amely e rendelet 1. cikkének (2) bekezdését konkretizálja, amely szerint e rendelet nem módosítja az EUSZ 6. cikkben foglalt alapvető jogok és jogelvek tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettséget.
63
E tekintetben magából a 2018/1805 rendelet 19. cikke (1) bekezdése h) pontjának szövegéből, amelyet e rendelet (34) preambulumbekezdése is átvett, kitűnik, hogy e rendelkezés annak kockázatára utal, hogy az elkobzást elrendelő határozat végrehajtása „az adott ügy sajátos körülményei között” a Chartában biztosított valamely releváns alapvető jog nyilvánvaló megsértésével jár.
64
Következésképpen, amint arra a főtanácsnok az indítványának 68. pontjában rámutatott, és amint arra az Európai Bizottság is hivatkozott a Bíróság előtti tárgyaláson, az uniós jogalkotó az elkobzást elrendelő határozat elismerésének és végrehajtásának az alapvető jogok megsértése miatti megtagadására vonatkozó e különös indok bevezetésével azt kívánta megkövetelni, hogy az érintett tagállam végrehajtó hatósága kizárólag az alapvető jogok ilyen nyilvánvaló megsértése veszélyének fennállására vonatkozóan végezzen egyedi vizsgálatot.
65
Közelebbről, a 2018/1805 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének h) pontja nem követeli meg, hogy az ilyen egyedi vizsgálatot kötelezően megelőzze az érintett tagállam végrehajtó hatósága által annak megállapítása, hogy a kibocsátó tagállamban rendszerszintű vagy általános hiányosságok, vagy személyek azonosítható csoportját konkrétabban érintő hiányosságok állnak fenn. E megállapítást ezzel szemben a Bíróság a két külön szakaszból álló vizsgálat keretében követeli meg, amelyet főszabály szerint a 2002/584 és a 2008/909 kerethatározattal összefüggésben kell lefolytatni annak értékelése érdekében, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtására irányuló eljárás, valamint a büntetőjogi felelősséget megállapító ítélet elismerésére és végrehajtására irányuló eljárás során fennáll‑e a Charta 4., 7., 24. és 47. cikkében biztosított alapvető jogok megsértésének veszélye (lásd ebben az értelemben különösen: 2016. április 5‑iAranyosi és Căldăraru ítélet, C‑404/15 és C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 88–94. pont; 2023. november 9‑iStaatsanwaltschaft Aachen ítélet, C‑819/21, EU:C:2023:841, 25–30. pont; 2024. július 29‑iAlchaster ítélet, C‑202/24, EU:C:2024:649, 52–54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
66
E két szakaszból álló vizsgálat az elismerés és a végrehajtás alapvető jogok megsértése miatti megtagadásának az uniós jogalkotó által kimondott különös oka hiányában a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdésében, illetve a 2008/909 kerethatározat 3. cikkének (4) bekezdésében szereplő általános rendelkezést értelmezi, amelyek megfelelnek a 2018/1805 rendelet jelen ítélet 62. pontjában hivatkozott 1. cikke (2) bekezdésének.
67
Márpedig meg kell állapítani, hogy e rendelet 19. cikke (1) bekezdésének h) pontjával az uniós jogalkotó az elkobzást elrendelő határozatok elismerésének és végrehajtásának rendszerét illetően kifejezetten úgy döntött, hogy ezt az általános rendelkezést az elismerés és a végrehajtás megtagadásának ilyen különös indokával konkretizálja, amely sajátos vizsgálati módszereken alapul, és kizárólag az alapvető jogok nyilvánvaló megsértése veszélye fennállásának egyedi értékelését követeli meg.
68
E körülmények között, noha az egyedi vizsgálat keretében vagy rendszerszintű vagy általános hiányosságok fennállása, vagy olyan hiányosságok fennállása, amelyek konkrétabban személyek azonosítható csoportját érintik a Chartában biztosított alapvető jogok kibocsátó tagállamban való tiszteletben tartását illetően, adott esetben hozzájárulhat e jogok nyilvánvaló megsértése veszélye fennállásának megállapításához, ez nem változtat azon, hogy a tagállam végrehajtó hatósága nem köteles két külön szakaszban elvégezni a vizsgálatot, amint arra a jelen ítélet 65. pontja hivatkozik, annak érdekében, hogy hivatkozni lehessen az elkobzást elrendelő határozat elismerésének és végrehajtásának megtagadására vonatkozó, a 2018/1805 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének h) pontjában előírt különös okra.
69
Mindemellett egyrészt meg kell állapítani, amint azt a főtanácsnok is tette indítványának 78. pontjában, hogy e rendelkezés azáltal, hogy az elismerés és végrehajtás megtagadásának általa kimondott indokát a kifejezett szövege szerint „rendkívüli helyzetekre” korlátozza, és „konkrét és objektív bizonyítékok” alapján megköveteli annak bizonyítását, hogy az elkobzást elrendelő határozat végrehajtása a Chartában foglalt valamely releváns alapvető jog „nyilvánvaló megsértésével” jár, szigorú feltételeket, valamint az ilyen jogsértés súlyosságának magas szintjét írja elő.
70
Másrészt az elismerés és a végrehajtás megtagadásának ilyen indokát, mivel kivételt képez a kölcsönös elismerés és a kölcsönös bizalom elve alól, amelyeken a tagállamok közötti büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés rendszere alapul, szigorúan kell értelmezni (lásd analógia útján: 2023. december 21‑iGN [A gyermek mindenek felett álló érdekén alapuló megtagadási ok] ítélet, C‑261/22, EU:C:2023:1017, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
71
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a kibocsátó tagállamban tiszteletben tartották‑e az elkobzást elrendelő vitatott határozattal érintett személy alapvető jogait, azzal az indokkal, hogy e személyt nem idézték az e határozat elfogadásához vezető büntetőeljárás valamennyi szakaszában való részvételre, hogy nem tájékoztatták arról, hogy ezen eljárás egésze során joga van ügyvédi segítség igénybevételéhez, és hogy az ezen elkobzást elrendelő határozatot tartalmazó ítélet teljes szövegét nem kézbesítették számára az általa értett nyelven.
72
E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy a 2014/42 irányelv többek között arra kötelezi a tagállamokat, amint az 1. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, hogy közös minimumszabályokat állapítsanak meg a bűncselekményekhez kapcsolódó elkövetési eszközök és az abból származó jövedelmek befagyasztására, valamint elkobzására vonatkozóan, többek között a büntetőeljárás keretében elfogadott, elkobzást elrendelő bírósági határozatok kölcsönös elismerésének megkönnyítése érdekében (lásd ebben az értelemben: 2024. október 4‑i1Dream és társai ítélet, C‑767/22, C‑49/23 és C‑161/23, EU:C:2024:823, 72. és 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
73
Így ezen irányelv 8. cikkének (1) bekezdése arra kötelezi a tagállamokat, hogy tegyék meg a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy az ezen irányelvben előírt intézkedések által érintett személyek – akik a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint nemcsak a bűncselekmény elkövetésében bűnösnek talált személyeket foglalják magukban, hanem azokat a harmadik személyeket is, akiknek a vagyonát az elkobzást elrendelő határozat érinti (2021. október 21‑iOkrazhna prokuratura – Varna ítélet, C‑845/19 és C‑863/19, EU:C:2021:864, 76. pont) – rendelkezzenek a hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való joggal.
74
Közelebbről, a 2014/42 irányelv 8. cikkének (6) bekezdése szerint a tagállamoknak meg kell hozniuk az ahhoz szükséges intézkedéseket, hogy bármely, elkobzást elrendelő határozatot megindokoljanak, és a határozatot közöljék az érintett személlyel. A tagállamoknak rendelkezniük kell arról is, hogy annak a személynek, akivel szemben elkobzást rendeltek el, tényleges lehetősége legyen e határozat bíróság előtti megtámadására. Ezenkívül ezen irányelv 8. cikkének (7) bekezdése akként rendelkezik egyrészt, hogy a 2012/13 és a 2013/48 irányelv sérelme nélkül, azoknak a személyeknek, akiknek a vagyonát az ilyen határozat érinti, a bűncselekményből származó jövedelem és az elkövetési eszközök meghatározására vonatkozó elkobzási eljárás egésze során joguk van ügyvédi segítség igénybevételéhez, annak érdekében, hogy megvédhessék jogaikat, másrészt pedig, hogy az érintett személyeket tájékoztatni kell erről a jogról.
75
Egyébiránt, amint az a 2018/1805 rendelet (18) preambulumbekezdéséből kitűnik, az e preambulumbekezdésben említett több más irányelvben biztosított eljárási jogok alkalmazandók az e rendelet hatálya alá tartozó büntetőeljárásokra azon tagállamok tekintetében, amelyekre nézve ezen irányelvek kötelezőek.
76
Mindenesetre, függetlenül a másodlagos jogi aktusok hatályának a jelen ítélet 72. és 75. pontjában említett korlátaitól, a Chartában előírt biztosítékokat – amint azt a 2018/1805 rendelet (18) preambulumbekezdése is hangsúlyozza – az e rendelet hatálya alá tartozó valamennyi eljárásra alkalmazni kell.
77
Így a Charta által biztosított alapvető jogok tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettség terheli a tagállamokat, amikor az elkobzást elrendelő határozat elismerése és végrehajtása iránti kérelemről a 2018/1805 rendeletnek megfelelően döntenek, mivel ezáltal a Charta 51. cikkének (1) bekezdése értelmében az uniós jogot hajtják végre.
78
Ezen alapvető jogok között szerepel többek között a Charta 47. cikkében foglalt, a hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való jog, amely különböző elemekből áll, amelyek közé tartozik különösen a védelemhez való jog, a fegyveregyenlőség elve, a bírósághoz fordulás joga, valamint a tanácsadás, védelem és képviselet igénybevételéhez való jog (2017. július 26‑iSacko ítélet, C‑348/16, EU:C:2017:591, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A hatékony jogorvoslathoz való jogot, a tisztességes eljáráshoz való jogot és a védelemhez való jogot egyébként kifejezetten említi is a 2018/1805 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének h) pontja.
79
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a tagállamok között büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés rendszerében ezen alapvető jogok biztosítása elsősorban a kibocsátó tagállam felelőssége (lásd analógia útján: 2024. július 29‑iBreian ítélet, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, 32. és 52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
80
Ebből következik, hogy – amint arra a főtanácsnok az indítványának 93. pontjában lényegében rámutatott – az elkobzást elrendelő határozattal érintett személy, amennyiben nem élt a kibocsátó tagállamban rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőségekkel, nem tekinthető úgy, hogy olyan rendkívüli helyzetben van, amelyet olyan konkrét és objektív bizonyítékok megléte jellemez, amelyek alapján alapos okkal feltételezhető, hogy e határozat végrehajtása az ügy sajátos körülményei között a Chartában foglalt valamely alapvető jog nyilvánvaló megsértésével járna a 2018/1805 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének h) pontja értelmében, kivéve, ha bizonyítani tudja, hogy különleges körülmények lehetetlenné vagy legalábbis rendkívül nehézzé tették e személy számára az említett jogorvoslati lehetőségek gyakorlását, vagy hogy az említett körülmények érintették azok hatékonyságát.
81
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő információk szerint úgy tűnik, hogy egyrészt a ZKP 500. cikke az elkobzási intézkedések esetében biztosítja a jogi személyek ahhoz való jogát, hogy képviselőjük útján meghallgassák őket mind az előzetes eljárás során, mind pedig a főtárgyaláson, valamint kimondja e jogi képviselő azon jogát, hogy bizonyítékokat szolgáltasson és kérdéseket tegyen fel. Másrészt a ZKP 498a. cikkének (3) és (4) bekezdése kimondja, hogy az e cikkben említett elkobzást elrendelő határozat hiteles másolatát kézbesíteni kell az elkobzott dolog tulajdonosának, ha a személyazonossága ismert, és e tulajdonos jogorvoslati joggal rendelkezik e határozattal szemben. Mindazonáltal ugyanezen előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy bár a D. társaság az ügyvédjén keresztül keresetet indított a vele szemben hozott befagyasztási intézkedést elrendelő határozatokkal szemben, ám nem élt a kibocsátó tagállam jogszabályai által az elkobzást elrendelő vitatott határozattal szemben biztosított jogorvoslati lehetőségekkel.
82
E körülmények között – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálat függvényében – az olyan jogi személy, mint a D. társaság, amint arra a főtanácsnok az indítványának 92. pontjában rámutatott, a rá vonatkozó, elkobzást elrendelő határozat elismerésének és végrehajtásának szakaszában nem hivatkozhat az alapvető jogainak az e határozatnak a kibocsátó tagállamban való elfogadásához vezető eljárás során történt, a jelen ítélet 53. pontjában említett állítólagos megsértésére, az elismerés és végrehajtás megtagadásának a 2018/1805 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének h) pontjában szereplő indokára hivatkozva, kivéve ha bizonyítani tudja, hogy olyan különleges körülmények állnak fenn, amelyek számára lehetetlenné vagy legalábbis rendkívül nehézzé tették e jogorvoslati lehetőségek gyakorlását, érintve ezáltal e jogorvoslatok hatékony jellegét.
83
E tekintetben, amint az a jelen ítélet 41., 42. és 44. pontjában szerepel, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy egyrészt a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az Okrožno sodišče v Mariboru (maribori regionális bíróság) 2020. május 27‑i, az elkobzást elrendelő vitatott határozatot tartalmazó ítéletének teljes szövegét közölni kellett volna‑e a D. társasággal annak érdekében, hogy e társaság számára tisztességes eljárást biztosítsanak. Másrészt, amennyiben a D. társaság az alapeljárás keretében vitatja, hogy ezen ítélet kivonatait és a kibocsátó tagállamban rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőségekre vonatkozó információkat 2020. október 13‑án ténylegesen kézbesítették számára, e bíróság arra keresi a választ, hogy vizsgálhatja‑e e kézbesítés valós megtörténtét, és ebben az összefüggésben konzultálnia kell‑e a kibocsátó hatósággal.
84
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a hatékony bírói jogvédelemhez való jog tiszteletben tartása nemcsak a határozatok valódi és tényleges kézbesítésnek biztosítását követeli meg, azaz a határozatoknak a címzettjeikkel történő közlését, hanem azt is, hogy az ilyen közlés lehetővé tegye e címzettek számukra, hogy pontosan megismerjék a velük szemben hozott határozat alapjául szolgáló indokokat, valamint az ilyen határozattal szembeni jogorvoslati lehetőségeket és az e célból előírt határidőt, annak érdekében, hogy hatékonyan megvédhessék jogaikat, és hogy az ügy teljes ismeretében dönthessék el, hogy érdemes‑e az említett határozatot bíróság előtti vitatni (2021. október 6‑iProkuratura Rejonowa Łódź‑Bałuty ítélet, C‑338/20, EU:C:2021:805, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
85
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, amint az a jelen ítélet 40. pontjában szerepel, hogy az alapügyben szóban forgó, elkobzásra vonatkozó tanúsítvány, amelyet a kibocsátó hatóság a 2018/1805 rendelet 14. cikke (1) bekezdésének megfelelően kiadott, tartalmazza azt a megjegyzést, amely szerint az elkobzást elrendelő vitatott határozatot tartalmazó ítéletnek a kivonatát, amely ezen ítéletnek az elkobzott vagyontárgyakra vonatkozó bevezető részét, rendelkező részét, indokolását és a jogorvoslati lehetőségek ismertetését tartalmazta, horvát nyelvű fordítás kíséretében kézbesítették a D. társaságnak.
86
Márpedig az elkobzást elrendelő vitatott határozatot tartalmazó ítélet e kivonatának kézbesítése, feltéve hogy arra sor került D. társaság részére, főszabály szerint alkalmas arra, hogy lehetővé tegye e társaság számára, hogy az ténylegesen éljen a kibocsátó tagállamban rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőségekkel annak érdekében, hogy az alapvető jogainak az e határozat elfogadásához vezető eljárást érintő állítólagos megsértésére hivatkozzon. Amint ugyanis az a jelen ítélet 22–29. pontjából kitűnik, az elkobzást elrendelő vitatott határozatot tartalmazó ítélet olyan bűncselekményeken alapult, amelyek nem azonosak azzal a bűncselekménnyel, amely miatt emelt vád alól ezen ítélet az érintett négy vádlottat felmentette. E tekintetben nem tűnik úgy, hogy az említett ítéletnek ez utóbbi bűncselekményre és e felmentésre vonatkozó részeinek a D. társaság részére történő kézbesítése elengedhetetlen lett volna e jogorvoslati lehetőségek hatékony gyakorlásához, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell vizsgálnia.
87
Ami azt a körülményt illeti, hogy a D. társaság a kérdést előterjesztő bíróság előtt vitatja e kézbesítés tényleges megtörténtét, meg kell állapítani, hogy mivel az elkobzásra vonatkozó tanúsítvány célja az elkobzást elrendelő határozatok kölcsönös elismerésének megkönnyítése, és figyelembe véve azon kölcsönös bizalmat, amellyel a tagállamok bíróságai egymásnak tartoznak, a végrehajtó hatóságnak e tanúsítvány tartalmára kell támaszkodnia, ha nem állnak rendelkezésre olyan kellően konkrét és objektív bizonyítékok, amelyek alkalmasak lennének e tartalom hitelességének kétségbe vonására (lásd ebben az értelemben: 2024. július 29‑iBreian ítélet, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, 115. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
88
Mindenesetre, ha konkrét és objektív bizonyítékok alapján az ilyen tanúsítványban szereplő információk ellenére a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei lennének az elkobzást elrendelő vitatott határozat kézbesítését, vagy általánosabban az érintett személy alapvető jogainak az e határozat elfogadásához vezető eljárás során való tiszteletben tartását illetően, a 2018/1805 rendelet 19. cikke (2) bekezdésének megfelelően köteles lenne arra, hogy e rendelet 19. cikke (1) bekezdésének h) pontja alapján az e határozat elismerésének vagy végrehajtásának teljes vagy részleges megtagadásáról való döntést megelőzően konzultáljon a kibocsátó hatósággal, és adott esetben kérje fel arra, hogy az haladéktalanul bocsásson rendelkezésére minden olyan információt, amely szükséges annak eldöntéséhez, hogy e kétségek megalapozottak‑e, vagy sem.
89
Ebben az összefüggésben azt is meg kell jegyezni, hogy a Bíróság előtti tárgyaláson a Bizottság arra hivatkozott, hogy az alapügyre vonatkozó nemzeti iratanyagba való betekintést követően megállapította, hogy az elkobzást elrendelő vitatott határozat egyes részei a rossz minőségű nyomtatás miatt olvashatatlanok.
90
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2018/1805 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének c) pontja alkalmazásával valamely tagállam végrehajtó hatósága dönthet úgy is, hogy nem ismeri el és nem hajtja végre az elkobzást elrendelő határozatot, ha az e rendelet 17. cikkében és II. mellékletében előírt, elkobzásra vonatkozó tanúsítvány hiányos vagy nyilvánvalóan hibás, és e tanúsítványt az e 19. cikk (2) bekezdésében említett kötelező konzultációt követően sem egészítették ki.
91
Igaz ugyan, hogy a 2018/1805 rendelet 14. cikke (1) bekezdésének megfelelően az említett elkobzásra vonatkozó tanúsítvány főszabály szerint az az eszköz, amellyel a kibocsátó hatóságnak minden elkobzást elrendelő határozatot továbbítania kell a végrehajtó hatóságnak e határozat elismerése és végrehajtása céljából.
92
Mindemellett a tagállamok a 2018/1805 rendelet 14. cikkének (2) bekezdése alapján nyilatkozhatnak arról, hogy amennyiben e célból ilyen tanúsítványt küldenek nekik, a kibocsátó hatóságnak az eredeti elkobzást elrendelő határozatot vagy annak hiteles másolatát is e tanúsítvánnyal együtt továbbítania kell. Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a Horvát Köztársaság tett ilyen nyilatkozatot.
93
Ilyen esetben, mivel e rendelet 18. cikkének (1) bekezdése előírja minden elkobzást elrendelő határozat elismerését és végrehajtását, amennyiben azt e rendelet „14. cikk[év]el összhangban” továbbították, az eredeti elkobzást elrendelő határozat szövegének vagy hiteles másolatának olvashatatlansága ugyanezen rendelet 19. cikke (1) bekezdése c) pontjának hatálya alá tartozhat.
94
Mindazonáltal, amint az ez utóbbi rendelkezés szövegéből kitűnik, és amint az a jelen ítélet 88. pontjában szerepel, a 2018/1805 rendelet 19. cikke (2) bekezdésének megfelelően a végrehajtó hatóság az elkobzást elrendelő határozat elismerésének és végrehajtásának megtagadásáról szóló határozat meghozatala előtt köteles konzultálni a kibocsátó hatósággal annak érdekében, hogy az továbbítsa számára az eredeti elkobzást elrendelő határozat olvasható változatát vagy e változat hiteles másolatát. Ez a konzultációs kötelezettség e rendelet 25. cikkéből is következik, amelynek (1) bekezdése előírja, hogy e rendelet hatékony alkalmazásának biztosítása érdekében a kibocsátó hatóság és a végrehajtó hatóság szükség esetén haladéktalanul, bármely megfelelő kommunikációs eszköz igénybevételével konzultál egymással, és amelynek (2) bekezdése pontosan az elkobzást elrendelő határozat végrehajtásához szükséges bármely dokumentum továbbításával vagy hitelesítésével kapcsolatos nehézségek esetére vonatkozik.
95
A végrehajtó hatóság tehát csak akkor tagadhatja meg a szóban forgó elkobzást elrendelő határozat elismerését és végrehajtását a 2018/1805 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének c) pontjában meghatározott okból, ha a kibocsátó hatóság észszerű határidőn belül nem küldi meg az eredeti elkobzást elrendelő határozat szövegének olvasható változatát vagy e változat hiteles másolatát.
96
A fenti indokok összességére tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2018/1805 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének h) pontját e rendelet 1. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben és a Charta 47. cikkének fényében akként kell értelmezni, hogy valamely tagállam végrehajtó hatósága nem tagadhatja meg az elkobzást elrendelő határozat elismerését és végrehajtását az e rendelet 2. cikkének 10. pontja értelmében vett, e határozattal érintett személy alapvető jogainak a kibocsátó tagállamban történt állítólagos megsértése miatt, amennyiben e személy, akinek részére az általa értett nyelven ténylegesen kézbesítették az e határozatot tartalmazó ítélet azon részeit, amelyek elegendőek ahhoz, hogy e határozattal szemben jogorvoslattal élhessen, nem élt a kibocsátó tagállamban rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőségekkel az ezen elkobzást elrendelő határozat vitatása érdekében.
A költségekről
97
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
1)
A befagyasztást és az elkobzást elrendelő határozatok kölcsönös elismeréséről szóló, 2018. november 14‑i (EU) 2018/1805 európai parlamenti és tanácsi rendelet 1. cikkének (1) és (4) bekezdését, valamint 2. cikkének 2. pontját és 3. pontjának a) és d) alpontját
a következőképpen kell értelmezni:
e rendelet alkalmazandó a büntetőeljárásban hozott olyan ítéletbe belefoglalt, elkobzást elrendelő határozatra, amely ítélet felmenti a vádlottakat az ezen eljárás alapját képező vád alól, és megállapítja, hogy az elkobzandó vagyontárgy az ezen eljárás tárgyát képező bűncselekménytől eltérő olyan bűncselekményből származó jövedelemnek minősül, amely bűncselekmény elkövetésében a felmentett vádlottakon kívüli olyan személy vett részt, akivel szemben nem történt vádemelés.
2)
A 2018/1805 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének h) pontját e rendelet 1. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben és az Európai Unió Alapjogi Chartája 47. cikkének fényében
a következőképpen kell értelmezni:
valamely tagállam végrehajtó hatósága nem tagadhatja meg az elkobzást elrendelő határozat elismerését és végrehajtását az e rendelet 2. cikkének 10. pontja értelmében vett, e határozattal érintett személy alapvető jogainak a kibocsátó tagállamban történt állítólagos megsértése miatt, amennyiben e személy, akinek részére az általa értett nyelven ténylegesen kézbesítették az e határozatot tartalmazó ítélet azon részeit, amelyek elegendőek ahhoz, hogy e határozattal szemben jogorvoslattal élhessen, nem élt a kibocsátó tagállamban rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőségekkel az ezen elkobzást elrendelő határozat vitatása érdekében.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: horvát.