Ideiglenes változat
LAILA MEDINA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. május 21.(1)
C‑230/25. sz. ügy
Mihail Mihaylov Stefanov;
a Sofiyska apelativna prokuratura
részvételével folyamatban lévő
büntetőeljárás
(az Apelativen sad – Sofia [szófiai fellebbviteli bíróság, Bulgária] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Az Unió értékei és céljai – Jogállamiság – A bírák függetlenségének és elmozdíthatatlanságának elve – Büntetőügyben ítélkező bíróság, amely egyúttal egy, kártérítés megfizetése iránt indított polgári per alperese ”
I.      Bevezetés
1.        A jelen indítvány egy, az Apelativen sad – Sofia (szófiai fellebbviteli bíróság, Bulgária) által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelemre vonatkozik. E bíróság a többek között a büntetőeljárások során a gyanúsítottak és a vádlottak, valamint az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokban a keresett személyek költségmentességéről szóló, 2016. október 26‑i (EU) 2016/1919 európai parlamenti és tanácsi irányelvben (HL 2016. L 297., 1. o.; helyesbítés: HL 2017. L 91., 40. o.) meghatározott költségmentességhez való jog alkalmazásának feltételeivel kapcsolatban intéz kérdést a Bírósághoz. A kérdést előterjesztő bíróság konkrétabban arra keresi a választ, hogy valamely tagállam milyen feltételek mellett követelheti az e költségmentesség címén általa viselt költségek megtérítését az abban részesült személytől, akivel szemben végül büntetőjogi felelősséget megállapító ítéletet hoztak.
2.        Amint azt az Emberi Jogok Európai Bírósága már régóta hangsúlyozta,(2) a költségmentességhez való jog néha elengedhetetlen a bírósági eljárás tényleges igénybevételéhez. A gyakorlatban ez a jog két, egymást kiegészítő pilléren alapul, ezek egyike az ügyvéd általi segítségnyújtás, másik pillére pedig e segítségnyújtás finanszírozása. Bár első ránézésre úgy tűnik, hogy a költségmentesség egyszerűen csak a bírósági eljárás megszervezésének egy gyakorlati módját jelenti, valójában a bírói jogvédelemhez való jog jogrendszeren belüli megvalósításának megkerülhetetlen eszköze. Azáltal ugyanis, hogy biztosítja a jogalany számára, hogy ügyvédi segítségnyújtásban részesüljön, lehetővé teszi számára a bírói jogvédelem igénybevételét, és ezáltal biztosítja az eljárások tisztességes lefolytatását. A költségmentesség tehát biztosítja az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 47. cikkében előírt bírói jogvédelemhez való jog tényleges érvényesülését, amely maga is feltétele az EUSZ 2. cikkben rögzített jogállamiság mint alapvető érték megvalósításának.
3.        A jelen ügyben a költségmentességet a több bolgár bíróság előtt folyó büntetőeljárások sajátos összefüggésében kell vizsgálni. A Bíróságnak többek között azt kell meghatároznia, hogy a költségmentességet igénybe vevő személytől kérhető‑e, és ha igen, milyen mértékben, az ahhoz kapcsolódó költségek megtérítése. E kérdés megválaszolásához különösen a 2016/1919 irányelv értelmezése szükséges, amely – a jogalkotó általi, ezzel kapcsolatos hosszas megfontolást követően – meghatározza azokat a közös minimumszabályokat, amelyeket a tagállamoknak a büntetőeljárások során a költségmentességhez való jog tekintetében tiszteletben kell tartaniuk.
II.    Jogi háttér
A.      Az uniós jog
4.        A 2016/1919 irányelv (1), (2), (8), (17) és (30) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„(1)      Ezen irányelv célja a [büntetőeljárás során és az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokban ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogról, valamint valamely harmadik félnek a szabadságelvonáskor történő tájékoztatásához való jogról és a szabadságelvonás ideje alatt harmadik felekkel és a konzuli hatóságokkal való kommunikációhoz való jogról szóló, 2013. október 22‑i] 2013/48/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv [(HL 2013. L 294., 1. o.)] szerinti ügyvédi segítségnyújtás igénybevételéhez való jog hatékony érvényesülésének biztosítása egy, a tagállamok által finanszírozott ügyvéd általi segítségnyújtás révén, a büntetőeljárás során a gyanúsítottak vagy a vádlottak […] számára.
(2)      A gyanúsítottak és a vádlottak […] költségmentességhez való jogára vonatkozó közös minimumszabályok meghatározásával ezen irányelv célja a tagállamok bizalmának megerősítése egymás büntető igazságszolgáltatási rendszereiben, és ezáltal a büntetőügyekben hozott határozatok kölcsönös elismerésének javítása.
[…]
(8)      A költségmentességnek ki kell terjednie a gyanúsítottak, a vádlottak […] védelmének költségeire. A költségmentesség engedélyezése során a tagállamok illetékes hatóságai számára lehetővé kell tenni, hogy kötelezhessék a gyanúsítottat, a vádlottat vagy a keresett személyt az említett költségek egy részének megfizetésére anyagi forrásaik függvényében.
[…]
(17)      Az EJEE 6. cikke (3) bekezdése c) pontjának megfelelően az ügyvéd általi segítségnyújtás megfizetéséhez elegendő anyagi forrással nem rendelkező gyanúsítottnak és vádlottnak joga van a költségmentességhez, amennyiben az igazságszolgáltatás érdekei ezt követelik meg. Ez a minimumszabály megengedi a tagállamok számára az anyagi helyzet, a megalapozottság, vagy mindkettő vizsgálatát. E vizsgálatok alkalmazása nem eredményezheti a Chartában és az EJEE‑ben biztosított, a Bíróság és az EJEB értelmezése szerinti jogok és eljárási biztosítékok korlátozását vagy az azoktól való eltérést.
[…]
(30)      Ez az irányelv minimumszabályokat állapít meg. A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy a magasabb szintű védelem nyújtása érdekében kiterjesszék az ezen irányelvben meghatározott jogokat. […]. A tagállamok által nyújtott védelem szintje sosem csökkenhet a Charta vagy az EJEE által meghatározott, a Bíróság és az EJEB által értelmezett standardok alá.”
5.        Ezen irányelv „Hatály” című 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Ezt az irányelvet azokra a gyanúsítottakra és vádlottakra kell alkalmazni a büntetőeljárások során, akiket megillet a 2013/48/EU irányelv szerinti ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog, és:
a)      akik szabadságelvonással érintettek;
b)      akik számára az ügyvédi segítség biztosítását az uniós jog vagy a nemzeti jog előírja; […]
[…]”
6.        Az említett irányelvnek „Költségmentesség a büntetőeljárások során” című 4. cikke a következőket írja elő:
„(1)      A tagállamok biztosítják, hogy azokat a gyanúsítottakat és vádlottakat, akik nem rendelkeznek elegendő anyagi forrásokkal az ügyvéd általi segítségnyújtás megfizetéséhez, megillesse a költségmentességhez való jog, ha az igazságszolgáltatás érdekei ezt követelik meg.
(2)      A tagállamok az anyagi helyzet, a megalapozottság, vagy mindkettő vizsgálata alapján dönthetnek arról, hogy a költségmentesség az (1) bekezdéssel összhangban engedélyezhető‑e.
(3)      Amennyiben egy tagállam az anyagi helyzetet vizsgálja, annak megállapításához, hogy a gyanúsított vagy a vádlott az érintett tagállamban alkalmazandó kritériumok szerint nem rendelkezik‑e elegendő anyagi forrásokkal az ügyvéd általi segítségnyújtás megfizetéséhez, figyelembe kell vennie minden vonatkozó és objektív tényezőt, így például az érintett személy jövedelmét, vagyonát és családi helyzetét, az ügyvéd általi segítségnyújtás költségeit, és az adott tagállambeli életszínvonalat.
(4)      Amennyiben egy tagállam a megalapozottságot vizsgálja, annak megállapításához, hogy az igazságszolgáltatás érdekei megkövetelik‑e a költségmentesség engedélyezését, figyelembe kell vennie a bűncselekmény súlyát, az ügy összetettségét és a lehetséges szankció súlyosságát. A megalapozottság vizsgálata esetén a megalapozottságot minden esetben fennállónak kell tekinteni a következő helyzetekben:
a)      amennyiben az ezen irányelv hatálya alá tartozó eljárás bármely szakaszában a gyanúsítottat vagy a vádlottat azzal a céllal állítják az illetékes bíróság vagy bíró elé, hogy a fogvatartásáról döntsenek; és
b)       a fogvatartás ideje alatt.
[…]”
7.        Ugyanezen irányelv „Veszélyeztetett személyek” című 9. cikkének szövege a következő:
„A tagállamok biztosítják, hogy a veszélyeztetett gyanúsítottak, vádlottak, és keresett személyek sajátos szükségleteit ezen irányelv végrehajtása során figyelembe veszik.”
8.        A 2016/1919 irányelv 11. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ezen irányelv egyetlen rendelkezése sem értelmezhető úgy, mint amely a Charta, az EJEE, a nemzetközi jog egyéb vonatkozó rendelkezései vagy valamely tagállam joga által biztosított bármely, magasabb szintű védelmet nyújtó jogot és eljárási biztosítékot korlátoz vagy azoktól eltér.”
B.      A bolgár jog
9.        A Nakazatelno‑protsesualen kodeks (a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv, a továbbiakban: NPK) 94. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A védő részvétele a büntetőeljárásban kötelező, ha:
[…]
6.      […] a terhelt fogva tartásban van;
[…]
8.      az ügyet a terhelt távollétében tárgyalják;
9.      a terhelt nem tudja megfizetni az ügyvédi munkadíjat, ügyvédi szolgáltatást kíván igénybe venni, és az igazságszolgáltatás érdekei ezt követelik meg.
[…]
(3)      Amennyiben a védő részvétele kötelező, az illetékes hatóság ügyvédet jelöl ki védőnek […]”
10.      Az NPK 189. cikkének (3) bekezdése kimondja:
„Amennyiben a bíróság a vádlottat bűnösnek találja, kötelezi a költségek viselésére, ideértve az ügyvédi munkadíjat és a kirendelt védő egyéb költségeit, valamint a magánvádló és a magánfél részéről felmerült költségeket, amennyiben ezt kérték. Több elítélt esetén a bíróság meghatározza az egyes elítéltek által fizetendő részt.”
11.      A Zakon za pravnata pomosht (a költségmentességről szóló törvény) 23. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A költségmentességi rendszer […] magában foglalja azokat az eseteket, amikor jogszabály kötelezően előírja, hogy a védelmet ügyvédnek, helyettes ügyvédnek vagy képviselőnek kell ellátnia.
(2)      A költségmentességi rendszer azokra az esetekre is kiterjed, amikor a vádlott, a terhelt vagy a büntető‑, polgári vagy közigazgatási ügyben részt vevő fél nem rendelkezik az ügyvédi segítségnyújtás megfizetéséhez szükséges anyagi forrással, szeretné azt igénybe venni, és az igazságszolgáltatás érdekei ezt megkövetelik. Ezekben az esetekben az érintett személy nem köteles megtéríteni a költségeket az engedélyezett költségmentesség tekintetében.”
12.      Az említett törvény 25. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„[…] A költségmentesség engedélyezéséről szóló határozatot […] az érintett személy kérelmére vagy jogszabály alapján kell meghozni, a költségmentességi hivatal által meghatározott mintának megfelelő írásbeli nyilatkozatban kifejtve számára, hogy bűnösséget megállapító ítélet vagy határozat esetén az érintett személy köteles megtéríteni a költségeket az engedélyezett költségmentesség tekintetében, kivéve a 23. cikk (2) bekezdésében említett eseteket. A költségmentesség iránti kérelem elutasítását indokolni kell, és az ellen a megfelelő módon jogorvoslattal lehet élni.”
III. A jogvita alapját képező tényállás, az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
13.      Először is, egy első bírósági eljárás keretében az alapeljárás felperesét, Mihail Mihaylov Stefanovot, akit korábban 2018. június 3‑án előzetes letartóztatásba helyeztek, és akit részére hivatalból automatikusan kirendelt ügyvéd képviselt, a Spetsializiran nakazatelen sad (szakosított büntetőbíróság, Bulgária) négy év próbaidőre felfüggesztett, egy év tíz hónap tartamú szabadságvesztésre ítélte a Nakazatelen kodeksben (bolgár büntető törvénykönyv) meghatározott két bűncselekmény elkövetése miatt. Az alapeljárás felperese fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben az Apelativen spetsializiran nakazatelen sadhoz (szakosított fellebbviteli büntetőbíróság, Bulgária), amely eljárási hiba miatt hatályon kívül helyezte az említett ítéletet, és az ügyet visszautalta a Spetsializiran nakazatelen sad (szakosított büntetőbíróság) elé, hogy az az ügy érdemében határozatot hozzon, miközben az alapeljárás felperesének fogvatartása 2019. március 14‑én befejeződött.
14.      Ezzel párhuzamosan az alapeljárás felperese polgári jogi felelősség megállapítása iránti keresetet indított a Spetsializiran nakazatelen sad (szakosított büntetőbíróság) és az Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (szakosított fellebbviteli büntetőbíróság) ellen a Sofiyski gradski sad (szófiai városi bíróság, Bulgária) előtt a fogvatartásának időtartamával kapcsolatos különböző károkra hivatkozva.
15.      Ezt követően egy második bírósági eljárás keretében a Spetsializiran nakazatelen sad (szakosított büntetőbíróság) újabb büntetőjogi felelősséget megállapító ítéletet hozott az alapeljárás felperesével szemben, aki ezen ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be az Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (szakosított fellebbviteli büntetőbíróság) előtt. Az Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (szakosított fellebbviteli büntetőbíróság) elutasította e kérelmet, ugyanakkor részben hatályon kívül helyezte a Spetsializiran nakazatelen sad (szakosított büntetőbíróság) ítéletét, amely határozattal szemben az alapeljárás felperese felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Varhoven kasatsionen sadhoz (legfelsőbb semmítőszék, Bulgária). A Varhoven kasatsionen sad (legfelsőbb semmítőszék) hatályon kívül helyezte a fellebbviteli bíróság ítéletét és az elsőfokú ítéletet, és az ügyet visszautalta a Spetsializiran nakazatelen sad (szakosított büntetőbíróság) elé.
16.      Végül egy harmadik bírósági eljárás keretében a felperest ismét vád alá helyezték a Varhoven kasatsionen sad (legfelsőbb semmítőszék) ítéletének végrehajtása érdekében, és az ügyet a Spetsializiran nakazatelen sad (szakosított büntetőbíróság) elé utalták. Az alapeljárás felperese az ezen ügyben eljáró bíró, valamint a Spetsializiran nakazatelen sad (szakosított büntetőbíróság) valamennyi bírájának kizárását kérte a második bírósági eljárás során előterjesztett korábbi kérelmében hivatkozottakhoz hasonló indokok alapján. Mivel azonban a bolgár jogalkotó úgy döntött, hogy megszünteti a szakosított büntetőbíróságokat, köztük a Spetsializiran nakazatelen sadot (szakosított büntetőbíróság) is, az ügyet áttették a Sofiyski gradski sadhoz (szófiai városi bíróság). Ezzel párhuzamosan a Sofiyski gradski sad (szófiai városi bíróság) előtt indított, polgári jogi felelősség megállapítása iránti keresettel kapcsolatos ügyet az Okrazhen sad – Sofia (szófiai regionális bíróság, Bulgária) elé utalták. Ebben az összefüggésben az alapeljárás felperese a Sofiyski gradski sad (szófiai városi bíróság) bíráinak kizárását kérte a pártatlanság hiányára hivatkozva. E kérelmet elutasították, és az alapeljárás felperesével szemben büntetőjogi felelősséget megállapító ítéletet hoztak.
17.      Az alapeljárás felperese fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a kérdést előterjesztő bírósághoz, és ezen bíróság büntetőbíráinak kizárását is kérte.
18.      Először is, a kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy a jelen indítvány 13–17. pontjában ismertetett különböző ügyek elbírálása az ezen ügyeket elbíráló valamennyi bíróságban eljáró bírák pártatlanságának értékelésével kapcsolatos problémákat vet fel, e bíróság saját szervezetén belül is. E tekintetben egyrészt a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy az alapeljárás felperese azzal az indokkal vitatja a bírák pártatlanságát, hogy e bíróságok az általa a fogvatartását követően indított, polgári jogi felelősség megállapítása iránti peres eljárásban alperesként szerepelnek. Másrészt, ami az alapeljárást illeti, a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy abban csak az alapeljárás felperese által azon határozattal szemben benyújtott fellebbezés megalapozottságát kell megvizsgálni, amelyben a Sofiyski gradski sad (szófiai városi bíróság) megállapította a terhére rótt bűncselekmények elkövetésében való bűnösségét. Ezzel szemben az előzetes letartóztatásának jogszerűségével, valamint a nem vagyoni kár fennállásának és esetleges megtérítésének értékelésével kapcsolatos kérdések a polgári jogi felelősség megállapítása iránti kereset elbírálása keretében az Okrazhen sad – Sofia (szófiai regionális bíróság) hatáskörébe tartoznak.
19.      Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a második bírósági eljárás során az alapeljárás felperesét tájékoztatták a Sofiyski gradski sad (szófiai városi bíróság) előtti tárgyalások időpontjáról, valamint arról, hogy amennyiben alapos indok nélkül nem jelenik meg a tárgyaláson, az ügyet távollétében fogják elbírálni. Az alapeljárás felperese közölte, hogy nem kíván részt venni ezeken a tárgyalásokon, mivel egy másik büntetőügy keretében előzetes letartóztatás foganatosítása céljából körözik. Az e bíróság előtti eljárást hivatalból kirendelt ügyvéd jelenlétében folytatták le. Az utolsó tárgyaláson az alapeljárás felperese megjelent, és kérte, hogy a bíróság ismét hallgassa meg a már korábban meghallgatott tanúkat és szakértőket, amit a Sofiyski gradski sad (szófiai városi bíróság) elutasított. Az alapeljárás felperese következésképpen elhagyta a tárgyalóteremet. A Sofiyski gradski sad (szófiai városi bíróság) a hivatalból kirendelt ügyvéd jelenlétében és az alapeljárás felperesének távollétében hozta meg határozatát. A kérdést előterjesztő bíróság az ilyen magatartás jogi minősítésével kapcsolatban tesz fel kérdést, különösen a büntetőeljárás során az ártatlanság vélelme egyes vonatkozásainak és a tárgyaláson való jelenlét jogának megerősítéséről szóló, 2016. március 9‑i (EU) 2016/343 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2016. L 65., 1. o.) (35) preambulumbekezdésére tekintettel.
20.      Harmadszor, a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a bolgár büntető igazságszolgáltatási rendszerben az NPK 94. cikke (1) bekezdésének 6. pontja előírja, hogy a fogvatartásban lévő vádlottat kötelezően ügyvédnek kell védenie. Ezzel párhuzamosan e törvénykönyv 94. cikke (1) bekezdésének 8. pontja előírja, hogy ha az ügyet a vádlott távollétében tárgyalják, a vádlottat kötelezően ügyvédnek kell védenie. E két rendelkezés nem írja elő a terhelt anyagi forrásainak előzetes vizsgálatát az ügyvédi díjazás megfizetésére vonatkozóan. Egyébiránt az említett törvénykönyv 94. cikke (1) bekezdésének 9. pontjából az következik, hogy ha a vádlott ügyvédi segítségnyújtást kíván igénybe venni, nem rendelkezik elegendő anyagi forrással annak díjazása megfizetésére, és az igazságszolgáltatás érdekei ezt megkövetelik, hivatalból az ügyvédet kell kirendelni. Ez utóbbi esetben tehát a költségmentességet e személy kérelmére és azt követően biztosítják, hogy megvizsgálták, valóban nem rendelkezik‑e elegendő anyagi forrással az ügyvédi díjazás megfizetésére. Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a költségmentességről szóló törvény 25. cikkének (1) bekezdése értelmében elítélése esetén az érintett személy köteles megtéríteni a számára biztosított költségmentességgel kapcsolatos valamennyi költséget, kivéve az e törvény 23. cikkének (2) bekezdésében említett esetet, vagyis azt, amikor a költségmentességet azért engedélyezték, mert a terhelt, a vádlott vagy a büntetőeljárásban részt vevő fél, aki nem rendelkezik a szükséges anyagi forrásokkal, kifejezte, hogy ügyvédi segítségnyújtást kíván igénybe venni, és az igazságszolgáltatás érdekei ezt megkövetelik.
21.      A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a jelen indítvány 13–17. pontjában ismertetett bírósági eljárások bizonyos szakaszaiban az alapeljárás felperese az NPK 94. cikke (1) bekezdésének 6., illetve 8. pontja alapján költségmentességben részesült, amely a 2016/1919 irányelv 2. cikke (1) bekezdése a) és b) pontjának hatálya alá tartozik. A bíróság megjegyzi azonban, hogy ezt követően megállapítást nyert, hogy az alapeljárás felperese nem rendelkezett elegendő anyagi forrással ahhoz, hogy ügyvédet bízzon meg, amit azonban nem vizsgált meg a bíróság akkor, amikor az NPK 94. cikke (1) bekezdésének 6. és 8. pontja alapján a költségmentességet számára engedélyezte.
22.      Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy ha a vádlott a szabadságelvonása miatt részesült költségmentességben anélkül, hogy a bíróság előzetesen megvizsgálta volna, hogy pénzügyi helyzete lehetővé teszi‑e ügyvéd díjazásának megfizetését, és később megállapítást nyert, hogy e tekintetben nem rendelkezik elegendő anyagi forrással, a költségmentességről szóló törvény 25. cikke (1) bekezdésének alkalmazását mellőzni kell‑e abban az esetben, ha elítélik. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében kifejti, hogy az általa ezzel kapcsolatban táplált kétségek többek között abból erednek, hogy a bolgár igazságszolgáltatási rendszerben a rendelkezésére álló anyagi források elégtelensége miatt költségmentességben részesülő vádlottra viszont, amennyiben elítélik, nem vonatkozhat az e rendelkezésben előírt, a költségmentességgel kapcsolatos költségek megtérítésére vonatkozó kötelezettség. Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló helyzetben a vádlottat úgy kell‑e kezelni, mint aki költségmentességben részesült, mivel nem rendelkezett elegendő anyagi forrással ahhoz, hogy az ügyvéd díjazását megfizesse.
23.      Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság azt a kérdést is felteszi, hogy a költségmentességről szóló törvény 25. cikkének (1) bekezdése összeegyeztethető‑e a 2016/1919 irányelv (8) preambulumbekezdésével, amennyiben ez utóbbi lényegében azt írja elő, hogy a tagállamoknak lehetőségük kell legyen arra, hogy kötelezhessék a vádlottat – anyagi forrásai függvényében – a költségmentességgel kapcsolatos költségek egy részének megfizetésére, míg a költségmentességről szóló törvény 25. cikkének (1) bekezdése nem a költségmentességgel kapcsolatos költségek egy részének, hanem az összes költségnek a viselésére vonatkozik.
24.      Negyedszer, a kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy a jelen indítvány 13–17. pontjában ismertetett három eljárás során költségmentesség alapján egymást követően különböző, hivatalból kirendelt ügyvédek biztosították az alapeljárás felperesének védelmét. Az alapeljárás felperese ugyanis közülük több ügyvéd helyett is kérte másik ügyvéd kijelölését, még akkor is, ha ezen ügyvédek tiszteletben tartották azon kötelezettségüket, hogy hozzájáruljanak a számára kedvező ténybeli és jogi helyzetek tisztázásához, miközben igyekeztek figyelembe venni a vádlott által követni kívánt védekezés logikáját. Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy milyen intézkedéseket kell foganatosítani a gyanúsított vagy vádlott büntetőeljárások során való képviselete folyamatosságának biztosítása érdekében. Konkrétabban a bíróság felteszi a kérdést, hogy a tagállamok kötelesek‑e – és ha igen, milyen körülmények között – biztosítani a gyanúsított vagy vádlott ahhoz való jogát, hogy az őt a költségmentesség keretében képviselő ügyvéd helyett másik ügyvéd kijelölését kérje, amennyiben a körülmények ezt indokolják.
25.      Az Apelativen sad – Sofia (szófiai fellebbviteli bíróság) ilyen körülmények között úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából hat kérdést terjeszt a Bíróság elé. A Bíróság kérésének megfelelően azonban csak a negyedik és ötödik kérdéssel foglalkozom, amelyek a következőképpen szólnak:
„[…]
4)      Úgy kell‑e értelmezni a [2016/1919] irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontját, valamint 4. cikkének (1) és (4) bekezdését a (8) és (17) preambulumbekezdésével összefüggésben, hogy a fogva tartott gyanúsítottakat és vádlottakat, függetlenül attól, hogy rendelkeznek‑e elegendő anyagi forrásokkal az ügyvéd általi segítségnyújtás megfizetéséhez, azonos bánásmódban kell részesíteni, mint az ilyen anyagi forrásokkal nem rendelkező azon gyanúsítottakat és vádlottakat, akiknek a részére költségmentességet engedélyeznek, ha az igazságszolgáltatás érdekei ezt követelik meg?
5)      A negyedik kérdésre adott igenlő válasz esetén összeegyeztethető‑e a [2016/1919 irányelv] (8) preambulumbekezdésével az olyan nemzeti rendelkezés, amely szerint a költségmentesség olyan törvény alapján történő engedélyezésekor, amely a gyanúsított vagy vádlott őrizetbe vételéhez hasonlóan kötelező ügyvédi védelmet ír elő, a gyanúsított vagy vádlott köteles megtéríteni a költségeket az engedélyezett költségmentesség tekintetében, annak vizsgálata nélkül, hogy rendelkezett‑e elegendő anyagi forrásokkal az ügyvéd általi segítségnyújtás megfizetéséhez?
[…]”
26.      Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Bíróság 2025. március 25‑én vette nyilvántartásba. Az alapeljárás felperese, a cseh kormány és az Európai Bizottság az Európai Unió Bírósága alapokmányának 23. cikkében előírt határidőn belül írásbeli észrevételeket nyújtott be. Mindannyian részt vettek a 2026. február 25‑én tartott tárgyaláson.
IV.    Elemzés
27.      Javaslom a jelen indítványban megvizsgálandó két kérdés együttes elemzését,(3) még akkor is, ha a második kérdést csak az első kérdésre adott igenlő válasz esetére tették fel. E kérdésekkel az előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2016/1919 irányelv (8) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjával, valamint 4. cikkének (1) és (4) bekezdésével ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás, amely előírja, hogy az a vádlott, aki fogvatartása miatt részesült költségmentességben, pénzügyi forrásainak előzetes vizsgálata nélkül kötelezhető az e költségmentességhez kapcsolódó költségek megtérítésére, míg az a vádlott, aki éppen a forrásainak elégtelensége miatt részesült költségmentességben, nem kötelezhető erre.
A.      Előzetes észrevételek
28.      Elöljáróban hasznos felidézni azt a történeti hátteret, amelybe a jelen ügy illeszkedik. Az Európai Unión belüli büntetőeljárások keretében az eljárási jogok biztosításával kapcsolatos kérdések mérlegelése megelőzte a Lisszaboni Szerződés elfogadását.(4) Ez a mérlegelés az e biztosítékok folyamatos kiterjesztésére irányuló kezdeményezést inspirált, amelyek hosszú távú célkitűzése volt a tagállami jogszabályok közelítésének elősegítése a büntetőjogi határozatok kölcsönös elismerése és a kölcsönös bizalom alapelveinek végrehajtása érdekében. Ezeket a célkitűzéseket többek között a büntetőeljárásokban a gyanúsítottak vagy vádlottak eljárási jogainak megerősítését célzó ütemtervről szóló tanácsi állásfoglalás(5) keretében formalizálták. Ez utóbbit beillesztették a „Stockholmi Programban” meghatározott, „a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségre” vonatkozó iránymutatásokba, amelyekből kitűnik, hogy „meg kell szilárdítani a jog érvényesülésén alapuló európai térséget, hogy megszűnjön a jelenlegi széttöredezettség”.(6)
29.      A jelen indítvány előző pontjában leírt törekvés fokozatosan öltött formát, először három irányelv elfogadásával.(7) Ezt követte 2016‑ban, a korábbi három kiegészítéseképpen, három újabb irányelv elfogadása.(8) Az EUMSZ 82. cikk (2) bekezdése alapján elfogadott e hat irányelv célja(9) lényegében egyrészt az, hogy az eljárási jogok közös rendszerén alapuló „közösségi” büntető igazságszolgáltatási modellt hozzon létre, másrészt pedig az, hogy megőrizze a harmonizáció egy formáját azáltal, hogy ellensúlyozza az igazságügyi és rendőrségi együttműködés területén a büntetőeljárásokat elősegítő intézkedésekkel kapcsolatban korábban elért eredményeket.(10)
30.      Ebben a szakaszban fontos tisztázni, hogy az imént említett hat irányelv által felvázolt körvonalak csupán azon közös minimumszabályok keretét képezik, amelyeket a tagállamoknak az eljárási garanciák tekintetében tiszteletben kell tartaniuk. Ezeket a közös minimumszabályokat egyébként nagyrészt az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezményben (a továbbiakban: EJEE) és különösen annak 6. cikkében rögzített jogok ihlették. E tekintetben a Chartához fűzött magyarázatokból(11) kitűnik, hogy az EJEE e cikke megfelel a Charta 47. cikke második és harmadik bekezdésének, valamint 48. cikkének. Következésképpen a Bíróság köteles gondoskodni arról, hogy ez utóbbi rendelkezéseknek általa adott értelmezés olyan védelmi szintet biztosítson, amely nem sérti az EJEE‑nek az Emberi Jogok Európai Bírósága által értelmezett 6. cikkében biztosított védelmi szintet.(12)
31.      Az alapügyben a kérdést előterjesztő bíróság által megfogalmazott kérdések a költségmentesség kérdésére vonatkoznak. E jog jellegénél fogva szorosan kapcsolódik az ügyvédi segítség igénybevételéhez való joghoz, amelyet a 2013/48 irányelv határoz meg, és amely jog hatékony érvényesülésének az előbbi az előfeltétele.(13) Ugyanakkor a költségmentesség kifejezetten a 2016/1919 irányelv tárgyát képezi. A költségmentességhez való jogra vonatkozó minimumszabályok meghatározásának szükségességét és nehézségeit már ez utóbbi elfogadása előtt is széles körben vitatták. Ily módon például a Bizottság szolgálatai a 2013. november 27‑i irányelvjavaslat kidolgozása során elvégzett hatásvizsgálat összefoglalásában hangsúlyozhatták a költségmentesség területén fennálló nemzeti rendszerek sokféleségéből a tisztességes tárgyaláshoz való jog hatékony védelme szempontjából fakadó hátrányokat.(14) Ezzel párhuzamosan továbbá a Bizottság a szabadságuktól megfosztott gyanúsítottak és vádlottak ideiglenes költségmentességéről, valamint az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokban biztosított költségmentességéről szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre vonatkozó 2013. november 27‑i javaslatában(15) kiemelte egy erre vonatkozó irányelv alkalmazásának pénzügyi következményeit.
32.      A fentiek összességéből az következik, hogy a költségmentességhez való jog a büntető igazságszolgáltatási rendszernek a tagállamok által alkalmazandó egyik alapvető eleme, mivel ez a jog biztosítja az igazságszolgáltatás hatékony igénybevételét. A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésekre e megfontolásokat szem előtt tartva kell válaszolni.
B.      A költségmentességhez való jog terjedelme
33.      A kérdést előterjesztő bíróság kérdései az alapeljárás felperesének helyzetére tekintettel merülnek fel, aki az alapeljárásban a fogvatartása miatt részesült költségmentességben anélkül, hogy anyagi forrásait előzetesen megvizsgálták volna. E kérdések megválaszolása érdekében meg kell vizsgálni a 2016/1919 irányelv azon rendelkezéseit, amelyek azokat a közös minimumszabályokat határozzák meg, amelyeket a tagállamoknak a költségmentességhez való jog végrehajtása során tiszteletben kell tartaniuk.
1.      A 2016/1919 irányelv szövege
34.      A 2016/1919 irányelv 2. cikke előírja, hogy ezt az irányelvet többek között azon gyanúsítottakra és vádlottakra kell alkalmazni a büntetőeljárás során, akiket megillet a 2013/48 irányelv szerinti ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog, amennyiben szabadságelvonással érintettek vagy számukra az ügyvédi segítség biztosítását a nemzeti jog előírja. A kérdést előterjesztő bíróság által adott magyarázatokból kitűnik, hogy az alapeljárás felperese esetében ez a helyzet áll fenn.
35.      Ami a költségmentesség biztosítását illeti, a 2016/1919 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése egyértelmű kötelezettséget ír elő a tagállamok számára annak biztosítására, hogy a gyanúsítottak és a vádlottak költségmentességben részesüljenek, amennyiben két együttes feltétel teljesül, nevezetesen, hogy nem rendelkeznek elegendő anyagi forrásokkal az ügyvéd általi segítségnyújtás megfizetéséhez, valamint, hogy az igazságszolgáltatás érdekei ezt követelik meg.
36.      A költségmentességhez való jog alkalmazásának módját ezt követően az említett cikk (2) bekezdése pontosítja, amely meghatározza az e jog végrehajtása során a tagállamok rendelkezésére álló mérlegelési mozgásteret. A költségmentesség biztosítását ugyanis függővé tehetik az anyagi helyzetre, vagy a megalapozottságra vonatkozó feltétel teljesülésétől, vagy e két feltétel együttes teljesülésétől. Ezt követően a (3) bekezdés (az anyagi helyzetre vonatkozó feltétel) és a (4) bekezdés (a megalapozottságra vonatkozó feltétel) meghatározza, hogy e két feltételt hogyan kell értelmezni. Az anyagi helyzetre vonatkozó feltétel lényegében akkor teljesül, ha a gyanúsított vagy vádlott nem rendelkezik elegendő anyagi forrásokkal az ügyvéd általi segítségnyújtás megfizetéséhez. Ami a megalapozottságra vonatkozó feltételt illeti, az annak meghatározására irányul, hogy az igazságszolgáltatás érdekeinek védelme érdekében a költségmentességet biztosítani kell‑e. Ezt a feltételt mindenesetre teljesültnek kell tekinteni, ha fogvatartásról, vagy a fogvatartás ideje alatt kell határozatot hozni.
37.      A fentiekre tekintettel megjegyzem, hogy a 2016/1919 irányelv 4. cikkének szövege nem egyértelmű, mivel abból nem tűnik ki egyértelműen, hogy az e cikk (1) bekezdésében foglalt két együttes feltétel különbözik‑e az ezt követően az említett cikk (2), (3) és (4) bekezdésében hivatkozott két feltételtől. Mindazonáltal úgy vélem, hogy a Bizottság a tárgyaláson releváns módon jegyezte meg, hogy az (1) bekezdésben hivatkozott „elegendő anyagi források” és „igazságszolgáltatás érdekei” fogalmak lényegében megegyeznek az ugyanezen cikk (2), (3) és (4) bekezdésében említett „anyagi helyzet” és „megalapozottság” feltételeivel.
38.      Következésképpen véleményem szerint a 2016/1919 irányelv 4. cikkének szövegéből kitűnik, hogy a tagállamok többek között kötelesek költségmentességet biztosítani minden gyanúsított vagy vádlott számára, ha egyrészt nem rendelkezik elegendő anyagi forrásokkal az ügyvéd általi segítségnyújtás megfizetéséhez, másrészt pedig a fogvatartásáról vagy a fogvatartásának ideje alatt kell határozatot hozni. Ugyanakkor le kell szögezni, hogy a tagállamok dönthetnek úgy, hogy e két feltétel közül csak az egyiket vizsgálják, feltéve, hogy tiszteletben tartják az előző mondatban említett közös minimumszabályt (azaz a két feltétel együttes teljesülése esetén engedélyezik a költségmentességet). Másként fogalmazva, ez konkrétan azt jelenti, hogy a tagállam dönthet úgy, hogy a két releváns feltétel bármelyikének megfelelő személy számára költségmentességet biztosít a másik feltétel vizsgálata nélkül, de nem tagadhatja meg az ilyen költségmentesség engedélyezését az olyan gyanúsítottól vagy vádlottól, aki mindkét feltételnek megfelel.
2.      A 2016/1919 irányelv kontextusa
39.      A fent kifejtett megfontolásokból kitűnik, hogy a 2016/1919 irányelv a költségmentesség biztosítására vonatkozó kötelező rendszert ír elő a tagállamok számára, amennyiben az „elegendő anyagi forrásokra” és az „igazságszolgáltatás érdekeire” vonatkozó mindkét feltétel teljesül. E rendszer azon szabályozási minimumok végrehajtását konkretizálja, amelyeket a tagállamok az EUMSZ 82. cikk (2) bekezdésében előírtaknak megfelelően törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseik közelítése érdekében kívántak elfogadni.
40.      Ezen irányelv kontextusa megerősíti ezt az értelmezést.
41.      A jogalkotó ugyanis az említett irányelv (17) preambulumbekezdésében lényegében egyértelművé teszi, hogy egyrészt a költségmentességhez való jog az EJEE 6. cikke (3) bekezdése c) pontjának továbbvitelét jelenti, másrészt pedig minimumszabályról van szó, és a két vonatkozó feltétel együttes vagy vagylagos alkalmazása nem eredményezheti a Chartában és az EJEE‑ben biztosított, a Bíróság és az EJEB értelmezése szerinti jogok és eljárási biztosítékok korlátozását vagy az azoktól való eltérést.
42.      A 2016/1919 irányelvben előírt szabályok minimális jellegére egyébként ezen irányelv (30) és (31) preambulumbekezdése, valamint 1. cikke is emlékeztet, míg a költségmentességhez való, a Chartában és az EJEE‑ben előírt alapvető jog tiszteletben tartásának szükségességét az említett irányelv (30) preambulumbekezdése is hangsúlyozza.
43.      E megfontolások összessége véleményem szerint lehetővé teszi a 2016/1919 irányelv és az azt megelőző 2013/48 irányelv közötti kapcsolat összhangjának biztosítását, amely utóbbi hatékonyságának biztosítására(16) az előbbi irányul, mivel ez utóbbi „Költségmentesség” című 11. cikke előírja, hogy ezt az irányelvet a költségmentességre vonatkozó nemzeti jogszabályok sérelme nélkül kell értelmezni, amelyek a Chartával és az EJEE‑vel összhangban alkalmazandók.
44.      E tekintetben emlékeztetni kell arra is, hogy – amint azt a jelen indítvány 30. pontjában hangsúlyoztam – a költségmentességhez való jog a Charta 47. cikkében biztosított hatékony jogorvoslathoz való alapvető jog körébe tartozik, amely cikk maga pedig az EJEE 6. cikkének felel meg. Így a fenti megfontolásokra tekintettel koherens módon következik többek között az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából, hogy az EJEE rendszerében a vádlottnak a hivatalból kirendelt ügyvéd általi ingyenes segítségnyújtáshoz való joga a „tisztességes büntetőeljárás” fogalmának egyik eleme, amely két feltételhez kötött: ahhoz, hogy ne álljanak rendelkezésre „eszközök védő díjazására” és az „igazságszolgáltatás érdekei[hez]”.(17)
3.      A 2016/1919 irányelv céljai
45.      A 2016/1919 irányelv célja az (1) preambulumbekezdésében foglaltaknak megfelelően a 2013/48 irányelv szerinti ügyvédi segítségnyújtás igénybevételéhez való jog hatékony érvényesülésének biztosítása. E két irányelv tehát együttes hatásában járul hozzá a Charta 47. cikkének első bekezdésében biztosított hatékony jogorvoslathoz való jog megvalósításához, mivel a költségmentesség biztosítása megkönnyíti az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogot.(18)
46.      A 2016/1919 irányelv (2) preambulumbekezdése megjelöli az ennek eléréséhez alkalmazott módszert, nevezetesen közös minimumszabályok meghatározását annak érdekében, hogy megerősítse a tagállamok egymás büntető igazságszolgáltatási rendszereibe vetett bizalmát, és ezáltal javítsa a büntetőügyekben hozott határozatok kölcsönös elismerését, amint arra ezen irányelv (31) preambulumbekezdése is emlékeztet.
47.      Ezen célkitűzések meghatározása összhangban van a 2009. november 30‑i tanácsi állásfoglalásban megfogalmazott aggályokkal, amely állásfoglalásnak a „C. intézkedése” kimondta, hogy „a költségmentességhez való jognak […] biztosítania kell a jogi tanácsadáshoz való joghoz való tényleges hozzáférést”.
48.      Ezzel párhuzamosan a 2016/1919 irányelv 1. cikkéből az következik, hogy ezen irányelv célja a költségmentességhez való jogra vonatkozó közös minimumszabályok megállapítása, különösen a büntetőeljárások vádlottjai tekintetében. Következésképpen ezen irányelvnek nem célja, hogy a büntetőeljárást e tekintetben kimerítő módon harmonizálja,(19) továbbá nem arra szolgál, hogy a költségmentességnek a gyanúsított vagy vádlott számára történő biztosításával kapcsolatos valamennyi feltételt meghatározza.(20)
C.      A költségmentesség megtérítése követelésének lehetősége
49.      A fentiek összességéből következik, hogy a költségmentességhez való jog megalapozott az Unióban. A kérdést előterjesztő bíróság által a Bírósághoz intézett kérdések azonban e jog érvényesítésének egy sajátos aspektusára vonatkoznak, nevezetesen arra, hogy az engedélyezett költségmentesség tekintetében a költségeknek az e költségmentességben részesült személy általi, annak engedélyezését követő esetleges megtérítésére.
1.      A 2016/1919 irányelv (8) preambulumbekezdése
50.      A 2016/1919 irányelvben nem szerepel olyan cikk, amely a költségmentességgel kapcsolatban valamely tagállam által viselt költségek megtérítésére vonatkozna. Ezzel a kérdéssel azonban ezen irányelv (8) preambulumbekezdése foglalkozik, amely előírja, hogy „[a] költségmentesség engedélyezése során a tagállamok illetékes hatóságai számára lehetővé kell tenni, hogy kötelezhessék a gyanúsítottat, a vádlottat vagy a keresett személyt az említett költségek egy részének megfizetésére anyagi forrásaik függvényében”. E tekintetben a következő észrevételek fogalmazhatók meg.
51.      Először is fontos emlékeztetni arra, hogy noha valamely irányelv preambulumbekezdése alkalmas lehet ezen irányelv valamely rendelkezésének pontosítására, és fontos értelmezési elemnek minősül, amely rávilágít e jogi aktus megalkotójának szándékára,(21) önmagában nincs kötelező jogi ereje, és valamely irányelv szövegében azzal egyenértékű vagy azt alátámasztó rendelkezések hiányában jogok vagy kötelezettségek megalapozása érdekében arra nem lehet önmagában hivatkozni.(22)
52.      E körülmények között, bár a 2016/1919 irányelv (8) preambulumbekezdésének szövegéből kétségtelenül kitűnik, hogy egyrészt a tagállamok kötelezhetik a költségmentességben részesülő személyeket az említett költségek egy részének megfizetésére, másrészt pedig e lehetőség körében figyelembe kell venni az említett személyek anyagi forrásait, e megfontolások önmagukban nem alapozhatnak meg semmilyen kötelezettséget közvetlenül a tagállamok számára.
53.      Ezt követően meg kell állapítani, hogy az, hogy a 2016/1919 irányelv szövegében nem szerepel kifejezetten a költségek egy részének megtérítésére vonatkozó rendelkezés, a jogalkotó által meghozott döntés eredménye. A Bizottság irányelvjavaslatából ugyanis kitűnik, hogy az eredetileg magában foglalta a 4. cikk (5) bekezdését, amely éppen a költségmentesség esetleges megtérítésének kérdésével foglalkozott,(23) és amelyet a jogalkotási eljárás során megvitattak és amelynek vonatkozásában módosítási javaslatokat tettek, mielőtt törölték volna ezen irányelv végleges változatából. E körülmények között az ilyen rendelkezés hiánya szükségszerűen a 2016/1919 irányelv kidolgozása során kialakított kompromisszumos megoldás konkretizálásából következik, nem pedig mulasztásból. Ennélfogva ebből szükségszerűen azt a következtetést kell levonni, hogy a jogalkotónak nem állt szándékában, hogy a költségmentesség esetleges megtérítési módozatainak kérdését a tagállamok között összehangolják.
54.      Végül a fentiekből az következik, hogy a jelen indítvány 48. pontjában ismertetett minimumharmonizáció keretében és a költségmentesség megtérítésének kérdését szabályozó rendelkezés hiányában a tagállamok szabadon dönthetnek arról, hogy kívánnak‑e bevezetni a költségmentességhez kapcsolódó költségeknek az abban részesült személy általi megtérítésére vonatkozó rendszert, vagy sem.
55.      Ugyanakkor, amint arra a jelen indítvány 21., 41. és 44. pontjában rámutattam, a 2016/1919 irányelvben meghatározott büntetőeljárások során biztosítandó költségmentességhez való jog a Charta 47. cikke harmadik bekezdése továbbvitelének tekinthető, amely cikk maga pedig az EJEE 6. cikkének felel meg.(24) Az uniós jogalkotó ezen irányelv (17) és (30) preambulumbekezdésében egyértelműen jelezte azon szándékát, hogy az EJEE‑t és az abban foglalt jogokat a Bíróság és az Emberi Jogok Európai Bírósága e két rendelkezésre vonatkozó ítélkezési gyakorlatával összhangban kell értelmezni. E feltételek mellett biztosítani kell, hogy a 2016/1919 irányelvre és a Charta 47. cikkének harmadik bekezdésére vonatkozó értelmezés olyan védelmi szintet biztosítson, amely nem sérti az EJEE‑nek az Emberi Jogok Európai Bírósága által értelmezett 6. cikkében biztosított védelmi szintet.(25) Következésképpen a tagállamokat megillető, arra vonatkozó lehetőséget, hogy bevezetnek‑e a költségmentesség megtérítésére vonatkozó rendszert, a 2016/1919 irányelvben kifejezetten előírt jogok tiszteletben tartása mellett kell gyakorolni.
2.      Az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata
56.      Bár a Bírósághoz még soha nem fordultak olyan ügyben, amely egy, a költségmentességben részesült személytől a költségmentesség visszatérítésének követelésében álló gyakorlat 2016/1919 irányelvvel vagy Chartával való összeegyeztethetőségének kérdését vetette volna fel, ezzel szemben az Emberi Jogok Európai Bírósága előtt több alkalommal is felmerültek hasonló problémák.
57.      Az 1982. május 6‑i X kontra Német Szövetségi Köztársaság határozatában(26) a korábbi Emberi Jogok Európai Bizottsága lényegében úgy ítélte meg, hogy nem összeegyeztethetetlen az EJEE 6. cikke (3) bekezdésének c) pontjával az, ha az elítélt személytől a részére biztosított költségmentességgel kapcsolatos költségek megtérítését követelik, amennyiben rendelkezik az ehhez szükséges anyagi forrásokkal.
58.      Az 1992. szeptember 25‑i Croissant kontra Németország ítéletben(27) az Emberi Jogok Európai Bírósága emlékeztetett arra, hogy az EJEE 6. cikke (3) bekezdésének c) pontja nem biztosít abszolút jogot, mivel a hivatalból kirendelt ügyvéd általi ingyenes segítségnyújtás követelménye csak akkor áll fenn, ha a vádlott nem rendelkezik az ezen ügyvéd díjazásához szükséges anyagi forrásokkal. Ebben az összefüggésben ez a Bíróság egyrészt úgy ítélte meg, hogy valamely, a költségmentesség biztosítására vonatkozó nemzeti rendszer akkor nem lenne összeegyeztethető e rendelkezéssel, ha az eljárás tisztességes jellege sérülne. Másrészt kifejtette, hogy nem kell eldöntenie azt a kérdést, hogy az adott ügyben érintett állam követelhette volna‑e a vitatott költségek megtérítését abban az esetben, ha a kérelmező az eljárás során bizonyította volna, hogy pénzügyi forrásai nem teszik lehetővé számára e költségek viselését. A Bíróság mindazonáltal jelezte, hogy a szóban forgó ügyben a követelt összegek nem voltak túlzott mértékűek, és hogy a gyakorlatban azokat általában legalább elengedhető tartozásnak tekintik, vagy az ítélet végrehajtásának szakaszában akár le is mondanak azok visszafizetéséről. Ilyen helyzetben nem volt észszerűtlen megkövetelni az érintett személytől, hogy bizonyítsa, hogy anyagi forrásai nem elegendőek a követelt visszatérítés teljesítéséhez.
59.      A 2002. február 26‑i Morris kontra Egyesült Királyság ítéletben(28) az Emberi Jogok Európai Bírósága megállapította, hogy nem sérül az EJEE 6. cikke (3) bekezdésének c) pontja, ha valamely személynek meg kell fizetnie a jogi segítségnyújtás költségeinek egy részét, és rendelkezik az ehhez szükséges forrásokkal. Ebben az összefüggésben e Bíróság azt is kifejtette, hogy a követelt összeg a kérelmező anyagi forrásaira tekintettel nem tűnik sem önkényesnek, sem észszerűtlennek. Úgy tűnik, hogy ebből közvetett módon az vezethető le, hogy nem ez lett volna a helyzet, ha a szóban forgó személy nem rendelkezett volna a megfelelő anyagi forrásokkal ahhoz, hogy e költségek egy részét megfizesse. Lényegében hasonló következtetések vonhatók le az EJEB 2011. február 17‑i Ognyan Asenov kontra Bulgária ítéletének(29) vizsgálatából.
60.      A fenti megfontolások fényében megállapítom, hogy az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata egyértelműen körülhatárolja az EJEE‑ben részes államok azon lehetőségét, hogy a költségmentességgel kapcsolatos költségek megtérítését követeljék. Először is, e lehetőség gyakorlása nem veszélyeztetheti a bírósági eljárás tisztességes voltát. Továbbá, bár e megtérítés követelése önmagában nem összeegyeztethetetlen az EJEE 6. cikkének (3) bekezdésével, ezt azonban konkrét módon a követelt összegre és az érintett anyagi forrásaira tekintettel kell megvizsgálni. Végül ebben az esetben jogszerű, hogy az említett megtérítés teljesítésének tényleges lehetetlenségével kapcsolatos bizonyítási teher az arra hivatkozó személyre háruljon.
D.      A jelen ügyre történő alkalmazás
61.      A kérdést előterjesztő bíróság aggályai a bolgár büntető igazságszolgáltatási rendszer sajátos ténybeli és jogi összefüggéseibe illeszkednek. E bíróság kifejti, hogy e rendszerben a költségmentesség különböző módokon biztosítható. Egyrészt nyújtható hivatalból és az abban részesülő személy anyagi forrásainak előzetes vizsgálata nélkül, azon az alapon, hogy a fogvatartással kapcsolatos kérdés merül fel, és ily módon az ügyvédi képviselet kötelező. Másrészt nyújtható akkor, ha valamely személy eleget tesz azon két feltételnek, amelyek lényegében megfelelnek a 2016/1919 irányelv 4. cikkében előírt, az anyagi helyzetre és a megalapozottságra vonatkozó feltételnek. Ez többek között e személy anyagi forrásainak előzetes vizsgálatát feltételezi.
62.      E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy az anyagi forrásainak hiánya miatt költségmentességben részesülő vádlott vagy gyanúsított számára utólag nem írható elő megtérítési kötelezettség. Ezzel szemben az az alapeljárás felperesének helyzetében lévő személy, vagyis aki többek között az NPK 94. cikke (1) bekezdésének 6. vagy 8. pontja alapján részesül költségmentességben, amelyből az anyagi források előzetes vizsgálata nélkül következik a kötelező ügyvédi képviselet, köteles megtéríteni a költségmentességről szóló törvény 23. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 25. cikkének (1) bekezdése alapján számára biztosított költségmentességgel kapcsolatos valamennyi költséget.
63.      Először is, a kérdést előterjesztő bíróság által adott, a jelen indítvány 61. és 62. pontjában összefoglalt magyarázatokból nagyon egyértelműen kitűnik, hogy a bolgár büntető igazságszolgáltatási rendszerben a vádlott vagy a gyanúsított költségmentességben részesülhet azon az alapon, hogy lényegében az igazságszolgáltatás érdekei ezt követelik meg, mivel e személyt fogvatartják, vagy az ügyének vizsgálata során nem jelenik meg a bíróság előtt, és a védő részvétele kötelező.
64.      Úgy tűnik tehát, hogy ebben az esetben a Bolgár Köztársaság a 2016/1919 irányelv 4. cikkének (2) bekezdésében előírt lehetőségek egyikét választotta, nevezetesen azt, hogy a költségmentesség biztosításáról való döntéshez kizárólag a megalapozottság feltételét alkalmazza. Amint azt a jelen indítvány 38. pontjában hangsúlyoztam, az ilyen döntése teljes mértékben megfelel e rendelkezésnek, amennyiben a költségmentességet azon gyanúsítottak és vádlottak számára is biztosítják, akik olyan helyzetben vannak, amelyben az említett rendelkezésben előírt mindkét feltétel teljesül. Egyébként a kérdést előterjesztő bíróság által adott magyarázatok szerint úgy tűnik, hogy ez a helyzet áll fenn.
65.      Mindenesetre a fenti megfontolásokból az következik, hogy mivel valamely tagállam dönthet úgy, hogy a költségmentesség megadásáról való döntés érdekében alkalmazhatják az anyagi helyzetre vonatkozó feltételt, a megalapozottságra vonatkozó feltételt, vagy mindkettőt, e két feltétel szükségképpen különbözik egymástól, és nem téveszthetők össze. Ha valamely tagállam úgy dönt, hogy e két feltétel közül csak az egyiket alkalmazza, a költségmentesség biztosítható a személy számára annak vizsgálata nélkül, hogy a másik feltételnek megfelel‑e, ami azonban nem jelenti azt, hogy nem teljesítette volna mindkét feltételt, ha e tagállam úgy döntött volna, hogy azokat együttesen alkalmazza.
66.      Másodszor, ha a költségmentességben részesülő személyek fent említett két kategóriája nem keverendő össze, meg kell határozni, hogy az őket érintő, a költségmentesség visszatérítésére vonatkozó kötelezettség esetleges előírása tekintetében fennálló különbség összeegyeztethető‑e az uniós joggal.
67.      E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a törvény előtti egyenlőség elvét a Charta 20. cikke biztosítja, és az megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérő módon, és hogy a különböző helyzeteket ne kezeljék egyenlő módon, hacsak az ilyen bánásmód objektív módon nem igazolható. Ez utóbbi rendelkezés tiszteletben tartása a Charta 51. cikke (1) bekezdésének megfelelően kötelező a tagállamokra nézve, amikor az uniós jogot hajtják végre. Az egyenlő bánásmód elve megsértése fennállásának megállapításához a helyzetek összehasonlítható jellegére vonatkozó követelményt a helyzeteket jellemző tényezők összességének fényében kell vizsgálni, különösen a szóban forgó különbségtételt bevezető jogi aktus tárgya és célja alapján, azzal, hogy ennek érdekében tekintetbe kell venni azon terület elveit és céljait, amely alá e jogi aktus tartozik.(30)
68.      A jelen esetben az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás a 2016/1919 irányelv hatálya alá tartozik, amint arra egyébként a kérdést előterjesztő bíróság is rámutat. Ennélfogva meg kell vizsgálni, hogy a költségmentesség megtérítésének tárgyára és céljára tekintettel egy olyan személy helyzete, aki az anyagi forrásainak vizsgálata nélkül, amiatt részesül költségmentességben, hogy fogvatartásban van, és ezért az ügyvéd általi képviselet kötelező, összehasonlítható‑e egy olyan személy helyzetével, aki saját kérelmére részesül költségmentességben, mert nem rendelkezik az ügyvéd díjazásához szükséges anyagi forrásokkal, és az igazságszolgáltatás érdekei ezt indokolják.
69.      E tekintetben megjegyzem, hogy a nyújtott költségmentesség mindkét esetben arra irányul, hogy a hatékony bírói jogvédelemhez való jog biztosítása érdekében lehetővé tegye az érintett személyek számára a tagállamok által fizetett ügyvéd általi képviseletet. E két helyzet között az egyetlen különbség abban áll, hogy az egyik kategóriába tartozó személyek anyagi forrásait vizsgálják, míg a másik kategóriába tartozókét nem. A bolgár büntető igazságszolgáltatási rendszerben e költségmentesség megtérítésének követelménye a kérdést előterjesztő bíróság szerint egyszerűen az ezen eljárás végén hozott, büntetőjogi felelősséget megállapító ítéletből következik. Ebben az összefüggésben számomra úgy tűnik, hogy a két helyzet tehát összehasonlítható, mivel csupán egy, teljes egészében a szóban forgó nemzeti szabályozás által előírt eljárásból adódóan különböznek, és nem az érintett személyek ténybeli helyzetéből adódóan.
70.      E körülmények között, és a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálatokra is figyelemmel, a költségmentességgel kapcsolatos költségek megtérítését illetően nem látom be, hogy mennyiben lehetne igazolható az eltérő bánásmód alkalmazása azon személyek között, akik számára a költségmentességet azért biztosították, mert nem rendelkeztek elegendő anyagi forrással az ügyvéd díjazásának megfizetésére, és azon személyek között, akik fogvatartásuk miatt részesültek költségmentességben, akik azonban szintén nem rendelkeztek ilyen forrásokkal.
71.      Harmadszor, véleményem szerint szem előtt kell tartani a jelen indítvány 34. és 55. pontjában kifejtetteket, amelyek főbb tanulságait a következőképpen lehet összefoglalni:
–        a tagállamok kötelesek betartani azt a közös minimumszabályt, amely szerint költségmentességet kell biztosítaniuk minden olyan gyanúsítottnak vagy vádlottnak, aki megfelel a 2016/1919 irányelv 4. cikke (1) bekezdésében előírt mindkét feltételnek, nevezetesen annak, hogy nem rendelkezik elegendő anyagi forrásokkal az ügyvéd általi képviselet megfizetéséhez, és hogy az igazságszolgáltatás érdekei ezt megkövetelik;
–        a költségmentességhez való e jog a Charta 47. cikkében biztosított hatékony jogorvoslathoz való alapvető jog körébe tartozik, amely pedig közvetlenül az EJEE 6. cikkében előírt tisztességes eljáráshoz való jogon alapul. Általánosságban elmondható, hogy a tagállamok által védelem szintje nem lehet csökkenhet a Charta vagy az EJEE által meghatározott, a Bíróság és az Emberi Jogok Európai Bírósága által értelmezett standardok alá;
–        a 2016/1919 irányelv nem ír elő sem kötelezettséget, sem tilalmat a költségmentességgel kapcsolatos költségek megtérítésére vonatkozóan. A tagállamok tehát szabadon alkalmazhatnak ilyen megtérítési mechanizmust, amennyiben az nem sérti a 2016/1919 irányelvben, a Charta 47. cikkében vagy az EJEE 6. cikkében előírt, a Bíróság, illetve az Emberi Jogok Európai Bírósága által értelmezett jogokat.
72.      Márpedig először is, ami az alapügyben szereplőhöz hasonló költségmentesség visszatérítésére irányuló mechanizmusnak a Charta 47. cikkével való összeegyeztethetőségét illeti, e cikkel kapcsolatban megjegyzem, hogy az kifejezetten hivatkozik „[a]zok[ra], akik nem rendelkeznek elégséges pénzeszközökkel”. Ezenkívül a Bíróság hangsúlyozta, hogy a költségmentesség engedélyezésére vonatkozó rendelkezésnek a Charta hatékony jogorvoslathoz való jogra vonatkozó cikkében történő elhelyezése jelzi, hogy ezen költségmentesség engedélyezése szükségességének értékeléséhez kiindulópontként azon személy jogát kell alapul venni, akinek az uniós jog által biztosított jogait és szabadságait megsértették, nem pedig a társadalom közérdekét, még ha ez utóbbi a költségmentesség szükségességének értékelésében az egyik figyelembe veendő elem lehet is.(31)
73.      A fentiekből következik, hogy egyrészt az érintett személy anyagi forrásainak kérdése nyilvánvalóan központi jelentőségű a költségmentesség tekintetében, másrészt pedig e személy konkrét helyzete alapvető fontosságú e jog végrehajtása során. Ebből azt a következtetést lehet levonni, hogy a Charta 47. cikkének lényegével ellentétes a költségmentességhez kapcsolódó költségek megtérítését követelni az olyan személytől, akinek pénzügyi helyzete nem teszi lehetővé, hogy képviselete érdekében ügyvéd segítségét vegye igénybe, miközben pénzügyi helyzete nem javult.
74.      Másodszor, ami az EJEE 6. cikke (3) bekezdésének c) pontját illeti, és amint azt a jelen indítvány 57–59. pontjában kifejtettem, az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata egyértelmű iránymutatást nyújt e tekintetben. Az egyébiránt megegyezik a jelen indítvány előző pontjának a Charta 47. cikkére vonatkozó elemzésével. Egyrészt ugyanis az elítélt személynek nyújtott költségmentesség megtérítésére irányuló mechanizmus nem sértheti sem a bírósági eljárás tisztességes jellegét, sem pedig e személy bírósághoz forduláshoz való jogát. Az Emberi Jogok Európai Bírósága ebben az értelemben egyértelmű kapcsolatot teremt a költségmentesség megtérítésének kérdése és a költségmentességhez való jog tényleges érvényesülésének kérdése között. Másrészt az EJEE 6. cikke (3) bekezdésének c) pontjával való összeegyeztethetőségét többek között a követelt összeg észszerűsége, valamint az említett személynek abban az időpontban rendelkezésére álló pénzügyi források jellege alapján kell értékelni, amikor azt köteles megfizetni, ami szintén magában foglalja pénzügyi helyzetének konkrét vizsgálatát.
75.      A jelen ügyben úgy tűnik számomra, hogy nem hagyható figyelmen kívül annak kockázata, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló visszatérítési mechanizmus hátrányosan befolyásolja a gyanúsított vagy vádlott fellebbezési jogának gyakorlására vonatkozó döntést, mert tart attól, hogy meg kell térítenie a további költségeket, noha nem állnak rendelkezésére megfelelő anyagi források.
76.      Egyébiránt a kérdést előterjesztő bíróság által adott magyarázatokból kitűnik, hogy az alapügyben szóban forgó visszatérítési mechanizmust illetően a gyanúsítottak vagy vádlottak anyagi forrásait soha nem vizsgálják azt megelőzően, hogy elítélésük esetén a költségmentesség megtérítését követelnék tőlük. Márpedig, amint arra a jelen indítvány 60. és 74. pontjában rámutattam, az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából egyértelműen kitűnik, hogy a hatóságok, mielőtt visszakövetelnék a költségmentességet, kötelesek mind a követelt összeg észszerűségét, mind pedig az érintett személy ezen összeg megfizetésére való képességét értékelni.
77.      Ez egyébként a 2016/1919 irányelv által követett célokra tekintettel is logikusnak tűnik számomra. Ez az irányelv nemcsak arra irányul, hogy az érintett személy ügyvéd általi segítségnyújtásban részesüljön, hanem arra is, hogy az e segítségnyújtással járó költségeket a tagállamok finanszírozzák. E körülmények között, noha nem tűnik észszerűtlennek annak megkövetelése, hogy az a személy, akinek pénzügyi forrásai lehetővé teszik számára, részt vállaljon e finanszírozásban, ezt a lehetőséget az említett tagállamoknak arányosan és a jelen indítvány 71–74. pontjában ismertetett korlátok között kell gyakorolniuk.
78.      Egyébiránt, ami a Bizottság által a tárgyaláson felhozott azon érvet illeti, amely szerint az a személy, aki nem rendelkezik az ügyvéd általi segítségnyújtás megfizetéséhez elegendő anyagi forrással, a 2016/1919 irányelv 9. cikke értelmében vett veszélyeztetett személynek tekinthető, számomra nem tűnik relevánsnak. Ezen irányelv szövegében ugyanis semmi sem szól emellett, és egyébként az ítélkezési gyakorlatból egyértelműen kitűnik, hogy nem áll fenn a vádlottak kiszolgáltatottságának vélelme, és hogy az érintett személy azon képessége, hogy az ügyvéd díjazását megfizesse, és a személy kiszolgáltatottsága két különböző kérdés.(32)
V.      Végkövetkeztetés
79.      A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság az Apelativen sad – Sofia (szófiai fellebbviteli bíróság, Bulgária) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik és ötödik kérdést a következőképpen válaszolja meg:
A büntetőeljárások során a gyanúsítottak és a vádlottak, valamint az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokban a keresett személyek költségmentességéről szóló, 2016. október 26‑i (EU) 2016/1919 európai parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontját, valamint 4. cikkének (1) és (4) bekezdését ezen irányelv (8) preambulumbekezdésével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
e rendelkezésekkel ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely előírja, hogy az a vádlott, aki fogvatartása miatt részesült költségmentességben, pénzügyi forrásainak előzetes vizsgálata nélkül kötelezhető az e költségmentességhez kapcsolódó költségek megtérítésére. Az ilyen gyakorlat ezenkívül hátrányosan megkülönböztető lehet abban az esetben, ha az a vádlott, aki éppen a forrásainak elégtelensége miatt részesült költségmentességben, nem kötelezhető erre.
1      Eredeti nyelv: francia.
2      EJEB, 1979. október 9., Airey kontra Írország ítélet (CE:ECHR:1979:1009JUD000628973, 26. §).
3      Lásd: 1997. július 17‑i Krüger ítélet (C‑334/95, EU:C:1997:378, 22. és 23. pont); 2000. november 28‑i Roquette Frères ítélet (C‑88/99, EU:C:2000:652, 18. pont); 2025. június 3‑i Kinsa ítélet (C‑460/23, EU:C:2025:392, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
4      Lásd többek között az Európai Unió területén folytatott büntetőeljárások gyanúsítottjaira és vádlottjaira vonatkozó eljárási garanciákról szóló, 2003. február 19‑i bizottsági zöld könyvet (COM(2003) 75 végleges), valamint az Európai Unió területén folytatott büntetőeljárások során biztosított egyes eljárási jogokról szóló tanácsi kerethatározatra vonatkozó, 2004. április 28‑i javaslatot (COM(2004) 328 végleges).
5      2009. november 30‑i tanácsi állásfoglalás (HL 2009. C 295., 1. o.; a továbbiakban: 2009. november 30‑i tanácsi állásfoglalás).
6      A stockholmi program – A polgárokat szolgáló és védő, nyitott és biztonságos Európa (HL 2010. C 115., 1. o.).
7      A büntetőeljárás során igénybe vehető tolmácsoláshoz és fordításhoz való jogról szóló, 2010. október 20‑i 2010/64/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2010. L 280., 1. o.); a büntetőeljárás során a tájékoztatáshoz való jogról szóló, 2012. május 22‑i 2012/13/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2012. L 142., 1. o., helyesbítés: HL 2012. L 142., 28. o.), valamint a 2013/48 irányelv.
8      2016/343 irányelv; a büntetőeljárás során gyanúsított vagy vádlott gyermekek részére nyújtandó eljárási biztosítékokról szóló, 2016. május 11‑i (EU) 2016/800 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2016. L 132., 1. o.), valamint a 2016/1919 irányelv.
9      Részletesebb magyarázatért lásd: Ćapeta főtanácsnok M. S. és társai (Kiskorúak eljárási jogai) ügyre vonatkozó indítványa (C‑603/22, EU:C:2024:157, 26–31. pont).
10      Lásd ezzel kapcsolatban a 2009. november 30‑i tanácsi állásfoglalás (10) preambulumbekezdését.
11      HL 2007. C 303., 17. o.
12      Lásd ebben az értelemben: 2022. szeptember 15‑i HN (Kitoloncolt vádlott elleni eljárás) ítélet (C‑420/20, EU:C:2022:679, 54. és 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Emlékeztetek továbbá arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a Charta 52. cikke (3) bekezdésének megfelelően a Chartában foglalt jogok tartalma és terjedelme megegyezik az EJEE által biztosított megfelelő jogokkal, ami nem akadályozza meg, hogy az uniós jog szélesebb körű védelmet nyújtson. A Charta 47. cikkének második bekezdésében és 48. cikkének (2) bekezdésében biztosított jogok értelmezése során a Bíróságnak például az EJEE 6. cikkében biztosított, az Emberi Jogok Európai Bírósága által értelmezett megfelelő jogokat kell figyelembe vennie a védelem minimális szintjeként. Lásd: 2023. június 22‑i K. B. és F. S. (Büntetőügyben hivatalból való figyelembevétel) ítélet (C‑660/21, EU:C:2023:498, 41. pont).
13      Lásd ebben az értelemben: 2025. május 8‑i Barało ítélet (C‑530/23, EU:C:2025:322, 58. és 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
14      2011. november 27‑i bizottsági szolgálati munkadokumentum, a szabadságuktól megfosztott gyanúsítottak és vádlottak ideiglenes költségmentességéről, valamint az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokban biztosított költségmentességről szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvet kísérő hatásvizsgálat összefoglalása (SWD(2013) 477 final)
15      COM(2013) 824 final.
16      Lásd a 2016/1919 irányelv (1) preambulumbekezdését.
17      EJEB, 1992. szeptember 25., Pham Hoang kontra Franciaország ítélet (CE:ECHR:1992:0925JUD 001319187, 39. §).
18      2025. május 8‑i Barało ítélet (C‑530/23, EU:C:2025:322, 97. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
19      Lásd analógia útján: 2022. szeptember 15‑i HN (Kitoloncolt vádlott elleni eljárás) ítélet (C‑420/20, EU:C:2022:679, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
20      Lásd analógia útján: 2019. február 12‑i RH végzés (C‑8/19 PPU, EU:C:2019:110, 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
21      Lásd: 2019. december 19‑i Puppinck és társai kontra Bizottság ítélet (C‑418/18 P, EU:C:2019:1113, 75. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
22      Lásd: 2024. március 21‑i LEA ítélet (C‑10/22, EU:C:2024:254, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
23      A szabadságuktól megfosztott gyanúsítottak és a vádlottak ideiglenes költségmentességéről, valamint az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokban biztosított költségmentességéről szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre vonatkozó, 2013. november 27‑i javaslat, COM(2013) 0824 final.
24      Lásd ebben az értelemben: 2022. szeptember 15‑i HN (Kitoloncolt vádlott elleni eljárás) ítélet (C‑420/20, EU:C:2022:679, 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
25      Lásd ebben az értelemben: 2022. szeptember 15‑i HN (Kitoloncolt vádlott elleni eljárás) ítélet (C‑420/20, EU:C:2022:679, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
26      EJEB, 1982. május 6., X kontra Németországi Szövetségi Köztársaság határozat (CE:ECHR:1982:0506DEC000936581).
27      EJEB, 1992. szeptember 25., Croissant kontra Németország ítélet (CE:ECHR:1992:0925JUD001361188).
28      EJEB, 2002. február 26., Morris kontra Egyesült Királyság ítélet (CE:ECHR:2002:0226JUD003878497).
29      EJEB, 2011. február 17., Ognyan Asenov kontra Bulgária ítélet (CE:ECHR:2011:0217JUD003815704). Viszonylag hasonló érvelést követ az EJEB 2011. június 21‑i Orlov kontra Oroszország ítélete (CE:ECHR:2011:0621JUD002965204).
30      Lásd ebben az értelemben: 2023. június 6‑i O. G. (Harmadik állambeli állampolgárral szemben kibocsátott európai elfogatóparancs) ítélet (C‑700/21, EU:C:2023:444, 40–43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
31      2010. december 22‑i DEB ítélet (C‑279/09, EU:C:2010:811, 42. pont).
32      Lásd ebben az értelemben: 2025. május 8‑i Barało ítélet (C‑530/23, EU:C:2025:322, 61–71. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).