Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
JEAN
RICHARD
DE
LA
TOUR
prednesené
23. októbra
2025(1)
Vec C‑621/24
Landkreis Schweinfurt
proti
FB
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Bundessozialgericht
(Spolkový
súd
pre
sociálne
veci,
Nemecko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Azylová
politika – Smernica
2013/33/EÚ – Prijímanie
žiadateľov o medzinárodnú
ochranu – Článok 17 – Všeobecné
pravidlá o materiálnych
podmienkach
prijímania – Rozsah
požiadavky
týkajúcej
sa
zabezpečenia
primeranej
životnej
úrovne – Rovnosť
zaobchádzania – Článok 20 ods. 1 – Obmedzenie
materiálnych
podmienok
prijímania – Pojem
‚následná
žiadosť‘ – Vnútroštátne
pravidlo
vylučujúce z dávok
na
pokrytie
potrieb
týkajúcich
sa
oblečenia,
tovarov
bežného
použitia a spotreby v domácnosti
žiadateľov,
voči
ktorým
bolo
prijaté
rozhodnutie o odovzdaní
podľa
nariadenia
(EÚ) č. 604/2013,
pokiaľ
nepreukážu
osobitné
okolnosti – Prípustnosť “
I.      Úvod
1.        Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa v podstate
týka
rozsahu
práva
priznaného
žiadateľom o medzinárodnú
ochranu(2) v článku 17 ods. 2
prvom
pododseku
smernice
2013/33/EÚ(3) na
materiálne
podmienky
prijímania,
ktoré
im
zabezpečia
primeranú
životnú
úroveň
na
ochranu
ich
fyzického a duševného
zdravia,
ako
aj
zabezpečenie
ich
živobytia
na
území
členského
štátu, v ktorom
hľadajú
azyl(4).
2.        Tento
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
bol
podaný v rámci
sporu
medzi
FB,
mladým
afganským
štátnym
príslušníkom,
žiadateľom o medzinárodnú
ochranu, a Landkreis
Schweinfurt
(okres
Schweinfurt,
Nemecko)
vo
veci
zákonnosti
rozhodnutia,
ktorým
boli
tejto
osobe
odňaté
dávky
určené
na
úhradu
potrieb
týkajúcich
sa
oblečenia,
tovarov
bežného
použitia a spotreby v domácnosti z dôvodu,
že
táto
osoba
mala
byť
vyhostená v dôsledku
výkonu
rozhodnutia o odovzdaní
prijatého
podľa
nariadenia
(EÚ) č. 604/2013(5).
3.        Bundessozialgericht
(Spolkový
súd
pre
sociálne
veci,
Nemecko)
sa
na
úvod
Súdneho
dvora
pýta,
či
hostiteľský
členský
štát
môže
zaobchádzať
menej
priaznivo
so
žiadateľmi,
voči
ktorým
bolo
prijaté
rozhodnutie o odovzdaní
podľa
tohto
nariadenia,
ako
so
žiadateľmi,
ktorí
naopak
majú
zostať
na
území
tohto
štátu.
4.        Tento
súd
chce
ďalej
zistiť,
či
uvedený
členský
štát
zabezpečuje
žiadateľom
primeranú
životnú
úroveň,
ktorá
im
zaručuje
živobytie a ochráni
ich
fyzické a duševné
zdravie,
keď
im
poskytuje
vecné
dávky
pokrývajúce
ubytovanie,
stravu,
starostlivosť o telo a zdravie,
ale v zásade
ich
vylučuje z pomoci
na
oblečenie a finančného
príspevku
na
pokrytie
ich
potrieb v oblasti
tovarov
bežného
použitia a spotreby v domácnosti.
5.        Napokon
sa
uvedený
súd
Súdneho
dvora
pýta,
či
takéto
obmedzenie
materiálnych
podmienok
prijímania
možno
prijať
na
základe článku 20 ods. 1
prvého
pododseku písm. c)
smernice
2013/33 z dôvodu,
že
žiadosť
podaná
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny
predstavuje v prejednávanej
veci
následnú
žiadosť v zmysle článku 2 písm. q)
smernice
2013/32/EÚ(6).
6.        V prvom
rade
vysvetlím
dôvody,
pre
ktoré
sa
domnievam,
že článok 17 ods. 2
prvý
pododsek a článok 17 ods. 5
smernice
2013/33
bránia
vnútroštátnemu
pravidlu,
ktoré v zásade
vylučuje z dávok
na
pokrytie
potrieb
týkajúcich
sa
oblečenia,
tovarov
bežného
použitia a spotreby v domácnosti
žiadateľov,
voči
ktorým
bolo
prijaté
rozhodnutie o odovzdaní,
ale
ešte
nebolo
vykonané. V tejto
súvislosti
budem
vychádzať
zo
zásad,
ktoré
Súdny
dvor
postupne
uviedol v rozsudkoch z 27. septembra
2012,
Cimade a GISTI(7),
z 12. novembra
2019,
Haqbin(8),
zo
14. januára
2021,
The
International
Protection
Appeals
Tribunal a i.(9), a napokon z 1. augusta
2022,
Ministero
dell’Interno
(Odňatie
materiálnych
podmienok
prijímania)(10).
Pripomeniem
najmä,
že
povinnosť
hostiteľského
členského
štátu
zabezpečiť
žiadateľom
primeranú
životnú
úroveň,
ktorá
im
zaručí
živobytie a ochráni
ich
fyzické a duševné
zdravie,
vyžaduje,
aby
sa
žiadateľom,
ktorí
nemajú
finančnú
nezávislosť,
poskytovala
pomoc
na
oblečenie a denné
dávky, a to
až
do
ich
skutočného
odovzdania
do
členského
štátu
zodpovedného
za
posúdenie
ich
žiadosti o medzinárodnú
ochranu.
7.        V druhom
rade
vysvetlím,
že
takéto
vylúčenie
sa v prejednávanej
veci
nemohlo
zakladať
na
ustanoveniach článku 20 ods. 1
prvého
pododseku písm. c)
smernice
2013/33,
keďže
taká
žiadosť,
ako
je
žiadosť
podaná
FB,
nepredstavovala
„následnú
žiadosť“ z dôvodov,
ktoré
Súdny
dvor
uviedol v rozsudku
Khan
Yunis a Baabda(11) z 19. decembra
2024,
teda
niekoľko
mesiacov
po
podaní
tohto
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
1.      Smernica 2013/32
8.        Podľa článku 2 písm. q)
smernice
„následné
žiadosti“
sú
žiadosti o medzinárodnú
ochranu,
ktoré
podala
tá
istá
osoba
„po
prijatí
konečného
rozhodnutia o predchádzajúcej
žiadosti, a to
vrátane
prípadov,
keď
žiadateľ
svoju
žiadosť
výslovne
vzal
späť a prípadov,
keď
rozhodujúci
orgán
po
konkludentnom
späťvzatí
žiadosti
túto
žiadosť
zamietol v súlade s článkom 28 ods. 1“.
2.      Smernica 2013/33
9.        Odôvodnenia
8,
11 a 35
smernice
2013/33
znejú:
„(8)      V záujme
zabezpečenia
rovnakého
zaobchádzania
so
žiadateľmi v celej
Únii
by
sa
táto
smernica
mala
uplatňovať
vo
všetkých
fázach a pri
všetkých
druhoch
konaní
týkajúcich
sa
žiadostí o medzinárodnú
ochranu,
na
všetkých
miestach a vo
všetkých
zariadeniach,
kde
sa
žiadatelia
nachádzajú, a to
tak
dlho,
ako
sa
žiadatelia
môžu
zdržiavať
na
území
členských
štátov
ako
žiadatelia.
…
(11)      Mali
by
sa
stanoviť
normy
pre
prijímanie
žiadateľov,
ktoré
postačia
na
zabezpečenie
ich
dôstojnej
životnej
úrovne a porovnateľných
životných
podmienok
vo
všetkých
členských
štátoch.
…
(35)      Táto
smernica
rešpektuje
základné
práva a dodržiava
zásady,
ktoré
uznáva
najmä
Charta
základných
práv
Európskej
únie
[(12)].
Táto
smernica
sa
najmä
snaží
zabezpečiť
úplné
rešpektovanie
ľudskej
dôstojnosti a podporovať
uplatňovanie článkov 1,
4,
6,
7,
18,
21,
24 a 47
[C]harty a má
sa
zodpovedajúcim
spôsobom
vykonávať.“
10.      Podľa článku 1 tejto
smernice
je
jej
účelom
stanoviť
normy
pre
prijímanie
žiadateľov v členských
štátoch.
11.      V článku 2 písm. g)
uvedenej
smernice
je
vymedzený
pojem
„materiálne
podmienky
prijímania“
ako
„podmienky
prijímania,
ktoré
zahŕňajú
ubytovanie,
stravu a oblečenie,
poskytované v materiálnej
forme
alebo
ako
finančné
príspevky,
alebo
ako
poukážky,
alebo
ako
kombinácia
týchto
troch
foriem, a denné
dávky“.
12.      V súlade s článkom 3 ods. 1
tej
istej
smernice
sa
táto
smernica
„vzťahuje
na
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín…,
ktor[í]
podali
žiadosť o medzinárodnú
ochranu
na
územní
členského
štátu…,
pokiaľ
sú
oprávnení
zdržiavať
sa
na
tomto
území
ako
žiadatelia“.
13.      Článok 17
smernice
2013/33,
nazvaný
„Všeobecné
pravidlá o materiálnych
podmienkach
prijímania a zdravotnej
starostlivosti“, v odseku
2
prvom
pododseku a v odsekoch
3 a 5
stanovuje:
„2.      Členské
štáty
zabezpečia,
aby
materiálne
podmienky
prijímania
poskytli
žiadateľom
primeranú
životnú
úroveň,
ktorá
im
zaručí
živobytie a ochráni
ich
fyzické a psychické
zdravie.
…
3.      Členské
štáty
môžu
zabezpečovať
všetky
alebo
niektoré
materiálne
podmienky
prijímania a zdravotnú
starostlivosť
pod
podmienkou,
že
žiadatelia
nemajú
dostatok
prostriedkov
na
zachovanie
životnej
úrovne
primeranej
ich
zdravotnému
stavu a na
zabezpečenie
živobytia.
…
5.      Ak
členské
štáty
poskytujú
materiálne
podmienky
prijímania
formou
finančných
príspevkov
alebo
poukážok,
ich
výška
sa
stanoví
na
základe
úrovne
alebo
úrovní,
ktoré
dotknutý
členský
štát
stanovil
na
základe
svojho
práva
alebo
praxe s cieľom
zabezpečiť
primeranú
životnú
úroveň
svojich
štátnych
príslušníkov.
Členské
štáty
môžu v tejto
súvislosti
poskytnúť
žiadateľom
menej
priaznivé
zaobchádzanie
ako
svojim
štátnym
príslušníkom,
najmä
ak
sa
hmotná
podpora
poskytuje
čiastočne v materiálnej
forme
alebo
ak
uvedená
úroveň
alebo
úrovne
uplatňované
na
vlastných
štátnych
príslušníkov
majú
za
cieľ
zabezpečiť
vyššiu
životnú
úroveň,
než
je
úroveň,
ktorá
sa
stanovuje
pre
žiadateľov
podľa
tejto
smernice.“
14.      Článok 20
tejto
smernice s názvom
„Obmedzenie
alebo
odňatie
materiálnych
podmienok
prijímania“
stanovuje:
„1.      Členské
štáty
môžu
obmedziť
alebo
vo
výnimočných a riadne
odôvodnených
prípadoch
odňať
materiálne
podmienky
prijímania,
ak
žiadateľ:
…
c)      podal
následnú
žiadosť
ako
je
vymedzená v článku 2 písm. q)
smernice
[2013/32].
…
5.      Rozhodnutia o obmedzení
alebo
odňatí
materiálnych
podmienok
prijímania…
sa
prijímajú
na
základe
individuálneho
posúdenia,
objektívne a nestranne a musia
obsahovať
odôvodnenie.
Rozhodnutia
musia
vychádzať z konkrétnej
situácie
dotknutej
osoby…,
berúc
do
úvahy
zásadu
proporcionality.
Členské
štáty
za
každých
okolností
zabezpečia
prístup k zdravotnej
starostlivosti v súlade s článkom 19 a zabezpečia
dôstojnú
životnú
úroveň
všetkých
žiadateľov.
6.      Členské
štáty
zabezpečia,
aby
materiálne
podmienky
prijímania
neboli
odňaté
alebo
obmedzené
pred
prijatím
rozhodnutia
podľa
odseku
5.“
3.      Nariadenie Dublin III
15.      V odôvodneniach
11 a 12
nariadenia
Dublin
III
sa
uvádza:
„(11)      Smernica
[2013/33]
by
sa
mala
uplatňovať
na
postup
určovania
zodpovedného
členského
štátu,
ktorý
sa
upravuje v tomto
nariadení, s výhradou
obmedzení
uplatňovania
uvedenej
smernice.
(12)      Smernica
[2013/32]
by
sa
mala
uplatňovať
popri
ustanoveniach
týkajúcich
sa
procesných
záruk
upravených v tomto
nariadení a bez
toho,
aby
ňou
boli
dotknuté, a to s výhradou
obmedzení
uplatňovania
uvedenej
smernice.“
16.      V článku 18
tohto
nariadenia
sa
uvádzajú
„[p]ovinnosti
zodpovedného
členského
štátu“
takto:
„1.      Členský
štát
zodpovedný
podľa
tohto
nariadenia
je
povinný:
…
c)      za
podmienok
stanovených v článkoch 23,
24,
25 a 29
prijať
späť
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny
alebo
osobu
bez
štátnej
príslušnosti,
ktorí
vzali
posudzovanú
žiadosť
späť a podali
žiadosť v inom
členskom
štáte,
alebo
ktorí
sa
nachádzajú
na
území
iného
členského
štátu
bez
povolenia
na
pobyt;
2.      …
V prípadoch
spadajúcich
do
rozsahu
pôsobnosti
odseku
1 písm. c),
keď
zodpovedný
členský
štát
prerušil
posudzovanie
žiadosti
na
základe
jej
späťvzatia
žiadateľom
pred
prijatím
rozhodnutia
vo
veci
samej v prvom
stupni,
uvedený
členský
štát
zabezpečí,
aby
mal
žiadateľ
právo
požiadať o dokončenie
posúdenia
jeho
žiadosti
alebo
podať
novú
žiadosť o medzinárodnú
ochranu,
ktorá
sa
nebude
považovať
za
následnú
žiadosť v zmysle
smernice
[2013/32]. V takých
prípadoch
členské
štáty
zabezpečia,
že
sa
posúdenie
žiadosti
dokončí.
…“
B.      Nemecké právo
1.      Zákon o materiálnych podmienkach prijímania
17.      Podľa § 1 ods. 1 bodu 5 Asylbewerberleistungsgesetz
(zákon o podmienkach
poskytovaných
žiadateľom o azyl) v znení
uverejnenom
5. augusta
1997(13),
naposledy
zmeneného § 18
Gesetz
zur
Stärkung
der
Impfprävention
gegen
COVID‑19
und
zur
Änderung
weiterer
Vorschriften
im
Zusammenhang
mit
der
COVID‑19‑Pandémie
(zákon o posilnení
vakcinačnej
prevencie
pred
ochorením
COVID‑19 a o zmene
ďalších
predpisov
súvisiacich s pandémiou
ochorenia
COVID‑19)(14) z 10. decembra
2021
(ďalej
len
„zákon o materiálnych
podmienkach
prijímania“):
„1.      Nárok
na
podmienky
podľa
tohto
zákona
majú
cudzinci,
ktorí
sa
skutočne
zdržiavajú
na
spolkovom
území a ktorí
…
(5)      podliehajú
vykonateľnej
povinnosti
opustiť
štátne
územie,
aj
keď
príkaz
na
opustenie
štátneho
územia
pod
hrozbou
vyhostenia
ešte
alebo
už
nie
je
vykonateľný.“
18.      V ustanovení § 1a
tohto
zákona s názvom
„Obmedzenie
práv“
sa
stanovuje:
„1.      Osoby s nárokom
na
podmienky
poskytované
podľa § 1 ods. 1 bodu 5,
ktoré
majú
stanovený
termín
vycestovania a možnosť
vycestovania,
nemajú
odo
dňa,
ktorý
nasleduje
po
termíne
vycestovania,
nárok
na
podmienky
poskytované
podľa § 2,
3 a 6,
ibaže
vycestovanie
sa
nemohlo
uskutočniť z dôvodov,
za
ktoré
nezodpovedajú.
Do
ich
vycestovania
alebo
uskutočnenia
ich
vyhostenia
sa
im
poskytujú
už
len
podmienky
na
pokrytie
ich
potrieb
týkajúcich
sa
stravovania a ubytovania
vrátane
kúrenia,
ako
aj
starostlivosti o telo a zdravotnej
starostlivosti.
Len
pokiaľ v individuálnom
prípade
existujú
osobitné
okolnosti,
možno
im
poskytovať
aj
iné
podmienky v zmysle § 3 ods. 1
prvej
vety.
Podmienky
sa
poskytujú
spravidla v materiálnej
forme.
…
7.      Osobám s nárokom
na
podmienky
poskytované
podľa § 1 ods. 1 bodu 1 alebo
5,
ktorých
žiadosť
bola
zamietnutá
ako
neprípustná
rozhodnutím
Bundesamt
für
Migration
und
Flüchtlinge [Spolkový
úrad
pre
migráciu a utečencov,
Nemecko]
podľa § 29 ods. 1 bodu 1 v spojení s § 31 ods. 6
Asylgesetz
(AsylG)
[(zákon o azyle)(15) z 26. júna
1992] a ktorým
bolo
nariadené
vyhostenie
podľa § 34a ods. 1
prvej
vety
druhej
alternatívy
zákona o azyle,
sa
poskytujú
len
podmienky v súlade s odsekom
1,
aj
keď
toto
rozhodnutie
ešte
nie
je
právoplatné.
Prvá
veta
neplatí,
pokiaľ
súd
nariadil
odkladný
účinok
žaloby
proti
príkazu
na
vyhostenie.“
19.      V ustanovení § 3 ods. 1
zákona o materiálnych
podmienkach
prijímania
sa
stanovuje:
„Osobám s nárokom
podľa § 1
sa
poskytujú
podmienky
na
pokrytie
potrieb
týkajúcich
sa
stravy,
ubytovania,
kúrenia,
oblečenia a zdravotnej
starostlivosti,
ako
aj
tovarov
bežného
použitia a spotreby v domácnosti
(základné
potreby).
Navyše
sa
im
poskytujú
podmienky
na
pokrytie
osobných
potrieb
každodenného
života
(základné
osobné
potreby).“
20.      Ustanovenie § 6 ods. 1
tohto
zákona
znie
takto:
„Iné
podmienky
sa
môžu
poskytovať
najmä
vtedy,
keď
sú v individuálnom
prípade
nevyhnutné
na
zabezpečenie
živobytia
alebo
zdravia,
sú
potrebné
na
pokrytie
osobitných
potrieb
detí
alebo
sa
vyžadujú
na
splnenie
administratívnoprávnej
povinnosti
súčinnosti. …“
2.      Zákon o azyle
21.      V ustanovení § 29
zákona o azyle v znení
uverejnenom
2. septembra
2008(16) a naposledy
zmenenom § 9
Gesetz
zur
Weiterentwicklung
des
Ausländerzentralregisters
(zákon o vývoji
centrálneho
registra
cudzincov)(17) z 9. júla
2021,
nazvanom
„Neprípustné
žiadosti“,
sa v odseku
1 bode 1 stanovuje:
„Žiadosť o azyl
je
neprípustná,
ak:
1.      iný
štát
a)      na
základe
nariadenia
[Dublin
III]…
…
je
zodpovedný
za
uskutočnenie
azylového
konania.“
22.      Podľa § 34a ods. 1
tohto
zákona:
„Ak
sa
rozhodne o vyhostení
cudzinca…
do
štátu
zodpovedného
za
uskutočnenie
azylového
konania…,
Spolkový
úrad
pre
migráciu a utečencov
nariadi
vyhostenie
do
tohto
štátu
bez
zbytočného
odkladu
po
tom,
čo
sa
zistí,
že
toto
vyhostenie
možno
uskutočniť.
Uvedené
platí
aj
vtedy,
ak
cudzinec
podal
žiadosť o azyl v inom
štáte
zodpovednom
za
uskutočnenie
azylového
konania
na
základe
ustanovení
práva
Európskej
únie
alebo
medzinárodnej
zmluvy
alebo
ak
vzal
svoju
žiadosť
späť
ešte
pred
rozhodnutím
Spolkového
úradu
pre
migráciu a utečencov. …“
III. Skutkový stav sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky
23.      FB
je
afganský
štátny
príslušník,
ktorý
vstúpil
do
Nemecka
25. augusta
2021
vo
veku
19
rokov a 6. septembra
2021
sa
zaregistroval
ako
žiadateľ o medzinárodnú
ochranu.
Spolkový
úrad
pre
migráciu a utečencov
požiadal
Rumunsko,
aby
ho
prijalo
späť z dôvodu,
že
FB
predtým v Rumunsku
podal
žiadosť o medzinárodnú
ochranu, a to
6. augusta
2021,
ktorú
následne
konkludentne
vzal
späť(18).
24.      Pokiaľ
ide o materiálne
podmienky
prijímania,
ktoré
mu
boli
poskytované
od
septembra
2021,
FB
bol
ubytovaný v centre
prvého
prijatia
nachádzajúcom
sa v okrese
Schweinfurt.
Dostal
vecné
dávky
podľa § 3 a 3a
zákona o materiálnych
podmienkach
prijímania, a to
vykurované a udržiavané
ubytovanie,
stravu,
oblečenie,
energiu
pre
domácnosť,
výrobky
pre
starostlivosť o telo a hygienické
potreby,
ako
aj
prístup k lokálnej
bezdrôtovej
sieti.
Navyše
dostal
finančný
príspevok
na
pokrytie
svojich
„základných
osobných
potrieb“
vo
výške
101,25
eura
na
obdobie
od
6.
do
30. septembra
2021 a 121,50
eura
mesačne
od
októbra
2021(19).
25.      Po
akceptovaní
prijatia
späť
FB
Rumunskom
Spolkový
úrad
pre
migráciu a utečencov
prijal
25. októbra
2021
rozhodnutie o neprípustnosti
jeho
žiadosti o medzinárodnú
ochranu a nariadil
jeho
odovzdanie
do
tohto
členského
štátu(20).
Konečný
termín
tohto
odovzdania
bol
stanovený
na
22. apríla
2021.
FB
podal
proti
rozhodnutiu o odovzdaní
odvolanie,
ktoré
bolo
zamietnuté
rozsudkom
Verwaltungsgericht
Würzburg
(Správny
súd
Würzburg,
Nemecko) z 21. decembra
2021.
26.      Po
vypočutí
FB
okres
Schweinfurt
rozhodnutím z 9. decembra
2021
obmedzil
materiálne
podmienky
prijímania,
ktoré
mu
boli
poskytnuté,
pričom
vychádzal z § 1a ods. 7
zákona o materiálnych
podmienkach
prijímania(21).
Toto
rozhodnutie
sa
uplatňovalo
od
1. januára
do
30. júna
2022.
Od
1. januára
2022
teda
FB
dostával
vecné
dávky
pokrývajúce
jeho
potreby v oblasti
bývania,
stravy,
kúrenia,
starostlivosti o telo a zdravie,
ako
aj
dávky
nemocenskej
pomoci
pre
prípad
choroby.
Naproti
tomu
stratil
dávky
na
pokrytie
jednak
svojich
„základných
potrieb“
týkajúcich
sa
oblečenia,
tovarov
bežného
použitia a spotreby v domácnosti a jednak
svojich
„základných
osobných
potrieb“
podľa § 3 ods. 1
druhej
vety
tohto
zákona,
teda
výdavkov
na
dopravu,
komunikáciu,
voľnočasové
aktivity,
zábavu,
kultúru,
ubytovacie a stravovacie
služby,
ako
aj
iné
tovary a služby.
Zo
sporného
rozhodnutia
pripojeného k vnútroštátnemu
spisu,
ktorý
má
Súdny
dvor k dispozícii,
vyplýva,
že
FB
neuviedol
žiadne
osobitné
okolnosti,
ktoré
by
odôvodňovali
poskytnutie
týchto
iných
dávok.
Odovzdania,
ktoré
boli
naplánované
pôvodne
na
19. januára
2022 a potom
na
2. marca 2022,
nebolo
možné
vykonať z dôvodov,
ktoré
nemožno
pripísať
FB,
keďže
Rumunsko
už
neakceptuje
odovzdania
do
svojej
krajiny
od
1. marca 2022 z dôvodu
vojny
na
Ukrajine.
Dňa
23. februára
2022
bol
FB
odovzdaný
do
iného
okresu,
kde
sa
na
neho
vzťahovali
podmienky,
ktoré
sú v prejednávanej
veci
nesporné.
Je
teda
nesporné,
že v prejednávanej
veci
sporné
obdobie
trvalo
od
1. januára
2022
do
22. februára
2022.
27.      FB
podal
žalobu
na
Sozialgericht
Würzburg
(Súd
pre
sociálne
veci
Würzburg,
Nemecko),
ktorou
sa
domáhal
poskytnutia
výhodnejších
materiálnych
podmienok
prijímania, a najmä
finančného
príspevku
na
pokrytie
svojich
základných
osobných
potrieb
počas
tohto
sporného
obdobia.
28.      Hoci
uvedený
súd
danú
žalobu
rozsudkom z 20. januára
2023
zamietol,
Bayerisches
Landessozialgericht
(bavorský
Krajinský
súd
pre
sociálne
veci,
Nemecko)
jej
naopak
rozsudkom z 31. mája
2023
vyhovel z dôvodu,
že
obmedzenie
podľa § 1a ods. 7
zákona o materiálnych
podmienkach
prijímania
si
vyžaduje
preukázanie
existencie
správania,
ktoré
je v rozpore s určitou
povinnosťou,
čo
sa v prejednávanej
veci
nepreukázalo.
Okres
Schweinfurt
následne
podal
proti
uvedenému
rozsudku
opravný
prostriedok
„Revision“
na
vnútroštátny
súd,
ktorý
podal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
29.      Za
týchto
podmienok
Bundessozialgericht
(Spolkový
súd
pre
sociálne
veci)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Pokrýva
právna
úprava
členského
štátu,
ktorá
žiadateľom… v závislosti
od
ich
postavenia
osôb
podliehajúcich
vykonateľnej
povinnosti
opustiť
štátne
územie v rámci
lehoty
na
odovzdanie
podľa
nariadenia
[Dublin
III]
priznáva
výlučne
nárok
na
ubytovanie,
stravu,
starostlivosť o telo a zdravotnú
starostlivosť a liečbu v prípade
choroby a podľa
okolností v individuálnom
prípade
aj
oblečenie a spotrebný
tovar a tovar
bežnej
spotreby
určený
pre
domácnosť,
minimálnu
úroveň
opísanú v článku 17 ods. 2 a 5
smernice
2013/33?
2.      V prípade,
ak
je
odpoveď
na
prvú
otázku
záporná:
a)      Má
sa
článok 20
ods. 1
prvý
pododsek písm. c)
smernice
2013/33 v spojení s článkom 2 písm. q)
smernice
[2013/32]
vykladať v tom
zmysle,
že
následná
žiadosť
sa
vzťahuje
aj
na
situácie, v ktorých
žiadateľ
už
predtým
podal
žiadosť o medzinárodnú
ochranu v inom
členskom
štáte a na
základe
toho
Spolkový
úrad
pre
migráciu a utečencov
zamietol
túto
žiadosť
ako
neprípustnú
podľa
nariadenia
[Dublin
III] a nariadil
vyhostenie?
b)      Závisí
odpoveď
na
otázku,
či v tejto
situácii
existuje
následná
žiadosť v zmysle článku 2 písm. q)
smernice
2013/32,
od
okamihu
späťvzatia
alebo
okamihu
rozhodnutia
iného
členského
štátu
podľa článku 27
alebo článku 28
tejto
smernice?
c)      Má
sa
článok 20
ods. 1
prvý
pododsek písm. c) v spojení s článkom 20
ods. 5 a 6
smernice
2013/33 a v spojení s [Chartou]
vykladať v tom
zmysle,
že
obmedzenie
podmienok
prijímania
na
dávky
na
pokrytie
potreby
týkajúcej
sa
stravovania a ubytovania
vrátanie
kúrenia,
ako
aj
starostlivosti o telo a zdravotnej
starostlivosti a dávky v prípade
choroby a – v závislosti
od
individuálneho
prípadu – tiež
oblečenia a spotrebného
tovaru a tovaru
bežnej
spotreby
určeného
pre
domácnosť
je
prípustné?“
30.      Písomné
pripomienky
predložili
FB,
nemecká a belgická
vláda,
ako
aj
Európska
komisia.
Títo
účastníci
konania a dotknuté
osoby
(s výnimkou
belgickej
vlády)
sa
zúčastnili
na
pojednávaní,
ktoré
sa
konalo
4. septembra
2025 a na
ktorom
tiež
odpovedali
na
otázky
Súdneho
dvora
na
ústne
zodpovedanie.
IV.    Analýza
A.      Úvodná poznámka
31.      S ohľadom na obsah
vyjadrení
na
pojednávaní
pred
Súdnym
dvorom
považujem
za
užitočné
uviesť
úvodnú
poznámku k rozsahu
otázok
položených
vnútroštátnym
súdom.
32.      Nemecká
vláda
na
pojednávaní
tvrdila,
že článok 27 ods. 3 písm. a)
nariadenia
Dublin
III
sa
má v rozsahu, v akom
sa
ním
priznáva
dotknutej
osobe
právo
zostať v danom
členskom
štáte
až
do
prijatia
rozhodnutia
vo
veci
odvolania
alebo
preskúmania
týkajúceho
sa
rozhodnutia o odovzdaní,
vykladať
tak,
že
bráni
uplatneniu
smernice
2013/33.
Podľa
tejto
vlády
totiž
vzhľadom
na
to,
že
rozhodnutie o odovzdaní
prijaté
voči
FB
sa
stalo
konečným,
FB
už
nemal
právo
na
pobyt
na
nemeckom
území, a v dôsledku
toho
prestal
spadať
do
pôsobnosti
uvedenej
smernice,
ako
je
vymedzená v jej článku 3 ods. 1,
hoci k vykonaniu
odovzdania v skutočnosti
nedošlo.
33.      Poznamenávam,
že
toto
tvrdenie
nemecká
vláda
neuviedla
vo
svojich
písomných
pripomienkach a jeho
preskúmanie
podľa
môjho
názoru
prekračuje
rámec
sporu
vymedzený
vnútroštátnym
súdom.
Vnútroštátny
súd
totiž
vychádza z predpokladu,
že
FB v dotknutom
období
spadal
do
pôsobnosti
smernice
2013/33
bez
ohľadu
na
zamietnutie
jeho
odvolania
proti
rozhodnutiu o odovzdaní
do
Rumunska a jeho
konečnú
povahu. V tomto
kontexte
sa
uvedený
súd
obmedzil
na
to,
aby
sa
Súdneho
dvora
opýtal
na
výklad článku 17 ods. 2 a 5 a článku 20
tejto
smernice,
pokiaľ
ide o rozsah
práva
priznaného
tomuto
žiadateľovi
na
materiálne
podmienky
prijímania,
ktoré
mu
zabezpečujú
primeranú
životnú
úroveň.
Pripomínam,
že
podľa
ustálenej
judikatúry
prináleží
výlučne
vnútroštátnemu
súdu
vymedziť
predmet
otázok,
ktoré
má v úmysle
položiť
Súdnemu
dvoru(22).
34.      Za
týchto
okolností
sa
domnievam,
že
Súdny
dvor
nemôže
rozšíriť
predmet
otázok
položených
vnútroštátnym
súdom
tak,
že
ich
preskúma z hľadiska článku 27 ods. 3
nariadenia
Dublin
III, a preskúma,
či z dôvodu
vyčerpania
opravného
prostriedku
stanoveného v tomto
ustanovení
FB
už
nemal
právo
na
pobyt
na
nemeckom
území,
hoci
rozhodnutie o odovzdaní
nebolo
vykonané, a teda
nespadal
do
pôsobnosti
smernice
2013/33.
Keďže
táto
otázka
značne
prekračuje
rámec
vymedzený
vnútroštátnym
súdom,
domnievam
sa,
že
Súdny
dvor
sa
musí
obmedziť
na
výklad
ustanovení
tejto
smernice,
ktoré
uvedený
súd
výslovne
uvádza.
B.      Podmienky uplatňovania všeobecných pravidiel týkajúcich sa materiálnych podmienok prijímania podľa článku 17 smernice 2013/33 (prvá otázka)
35.      Svojou
prvou
prejudiciálnou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd
Súdneho
dvora v podstate
pýta,
či
sa
má článok 17 ods. 2
prvý
pododsek a článok 17 ods. 5
smernice
2013/33
vykladať v tom
zmysle,
že
bráni
vnútroštátnej
právnej
úprave,
podľa
ktorej
príslušný
orgán
odníme
dávky
určené
na
pokrytie
potrieb
týkajúcich
sa
oblečenia,
tovarov
bežného
použitia a spotreby v domácnosti,
poskytované v materiálnej
forme
alebo
ako
finančné
príspevky,
žiadateľom,
voči
ktorým
bolo
prijaté
rozhodnutie o odovzdaní
podľa
nariadenia
Dublin
III,
pokiaľ
nepreukážu
existenciu
osobitných
okolností.
36.      Táto
otázka
si
vyžaduje
analýzu
zaobchádzania,
ktoré
je
hostiteľský
členský
štát
povinný
priznať
žiadateľovi,
ktorý
má
byť
odovzdaný
do
členského
štátu
zodpovedného
za
posúdenie
jeho
žiadosti o medzinárodnú
ochranu, a to
pred
preskúmaním
rozsahu
požiadavky
týkajúcej
sa
zabezpečenia
primeranej
životnej
úrovne
podľa článku 17 ods. 2
prvého
pododseku
smernice
2013/33.
Toto
preskúmanie
vykonám s ohľadom na situáciu
žiadateľa,
ktorý
rovnako
ako
FB
nemá
vlastné
zdroje,
ako
to
bolo
konkretizované
na
pojednávaní.
1.      O zaobchádzaní so žiadateľmi, voči ktorým bolo prijaté rozhodnutie o odovzdaní
37.      Článok 17
smernice
2013/33 v súlade
so
svojím
názvom
stanovuje
všeobecné
pravidlá
týkajúce
sa
materiálnych
podmienok
prijímania.
38.      V odseku
2
tohto
článku
sa
vymedzuje
predmet a účel
opatrení
týkajúcich
sa
materiálnych
podmienok
prijímania,
pričom
od
členských
štátov
sa
vyžaduje,
aby
tieto
opatrenia
zabezpečili
„žiadateľom“
primeranú
životnú
úroveň,
ktorá
im
zaručí
živobytie a ochráni
ich
fyzické a duševné
zdravie.
39.      V odseku
5
uvedeného
článku
sa
vymedzujú
pravidlá
uplatniteľné
na
stanovenie
výšky
finančných
príspevkov
alebo
poukážok
vyplácaných
na
tento
účel,
pričom
sa
spresňuje,
že
členské
štáty
môžu
poskytnúť
žiadateľom
menej
priaznivé
zaobchádzanie
ako
svojim
štátnym
príslušníkom,
najmä
ak
sa
hmotná
podpora
poskytuje
čiastočne v materiálnej
forme
alebo
ak
uvedené
úrovne
uplatňované
na
vlastných
štátnych
príslušníkov
majú
za
cieľ
zabezpečiť
vyššiu
životnú
úroveň,
než
je
úroveň,
ktorá
sa
stanovuje
pre
žiadateľov
podľa
smernice
2013/33.
40.      Vnútroštátny
súd
sa
Súdneho
dvora
pýta,
či
okrem
povoleného
rozdielneho
zaobchádzania
so
žiadateľmi a štátnymi
príslušníkmi
hostiteľského
členského
štátu
môže
daný
štát
navyše
rozdielne
zaobchádzať
so
žiadateľmi,
voči
ktorým
bolo
prijaté
rozhodnutie o odovzdaní
do
členského
štátu
zodpovedného
za
posúdenie
ich
žiadosti, a to
tak,
že s týmito
žiadateľmi
sa
zaobchádza
menej
priaznivo
ako s ostatnými
žiadateľmi.
41.      Vzhľadom
na
cieľ
smernice
2013/33 a spôsob
jeho
vyjadrenia je
nepochybné,
že
normotvorca
Únie
nemal v úmysle
zaviesť
variabilný
režim
prevzatia, v ktorom
by
podmienky
prijímania
žiadateľa v skutočnosti
záviseli
od
toho,
či
je
členský
štát, v ktorom
sa
žiadateľ
nachádza,
členským
štátom,
ktorý s konečnou
platnosťou
rozhodne o jeho
žiadosti o medzinárodnú
ochranu. S výnimkou
osobitných
ustanovení
výslovne
stanovených
týmto
normotvorcom
vo
vzťahu k zraniteľným
osobám
(články 21
až
25
tejto
smernice),
zaisteným
osobám
(článok 10
uvedenej
smernice)
alebo
aj
osobám,
ktorým
bola
uložená
sankcia
za
ich
správanie
(článok 20
tej
istej
smernice),
neexistuje
nič,
na
základe
čoho
by
bolo
možné z normatívneho,
kontextuálneho
či
teleologického
hľadiska
stanoviť
rozdielne
zaobchádzanie.
42.      Po
prvé v rámci
súčasného
stavu
práva
Únie
žiadny z nástrojov
tvoriacich
spoločný
európsky
azylový
systém
nestanovuje
vlastné
právne
postavenie
žiadateľa,
voči
ktorému
bolo
prijaté
rozhodnutie o odovzdaní,
ani
vo
vzťahu k nemu
neupravuje
osobitný
právny
režim(23).
43.      Pokiaľ
ide
teda o smernicu
2013/33,
Súdny
dvor
už v rozsudku
IPAT
rozhodol,
že
„žiadatelia,
na
ktorých
sa
vzťahujú
‚postupy
týkajúce
sa
žiadostí o medzinárodnú
ochranu‘
zavedené
nariadením
Dublin
III,
zjavne
patria
do
osobnej
pôsobnosti
tejto
smernice“(24) a že
táto
smernica
nerozlišuje
podľa
toho,
či
sa
žiadateľa
týka
alebo
netýka
konanie o odovzdaní(25).
Súdny
dvor
uviedol,
že
normotvorca
Únie
používa
pojem
„žiadateľ“
uvedený v článku 2 písm. b)
danej
smernice
jednotne a prierezovo,
pričom
sa
vzťahuje
len
na
„jednu
kategóriu
žiadateľov“,
ktorá
zahŕňa
všetkých
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín a osoby
bez
štátnej
príslušnosti,
ktorí
podali
žiadosť o medzinárodnú
ochranu, o ktorej
ešte
nebolo s konečnou
platnosťou
rozhodnuté(26).
Keďže
rozhodnutie o odovzdaní
nepredstavuje
rozhodnutie,
ktorým
sa s konečnou
platnosťou
rozhoduje o žiadosti o medzinárodnú
ochranu,
Súdny
dvor
konštatoval,
že v dôsledku
prijatia
takéhoto
rozhodnutia
nemožno
dotknutú
osobu
zbaviť
postavenia
„žiadateľa“ v zmysle
tohto
ustanovenia,
ani
práv
súvisiacich s týmto
postavením(27).
Treba
konštatovať,
že článok 17 ods. 2
tej
istej
smernice
odkazuje
na
„žiadateľov“
bez
akéhokoľvek
rozlišovania.
44.      Po
druhé
cieľom
smernice
2013/33
nie
je
zaručiť
integráciu
žiadateľov v hostiteľskom
členskom
štáte,
ale
zaistiť
účinné
zabezpečenie
ich
základných a bezprostredných
potrieb,
aby
sa v súlade s odôvodneniami
11 a 35
tejto
smernice
zabezpečilo
dodržiavanie
ich
základných
práv.
45.      V tomto
kontexte
Súdny
dvor
rozhodol,
že
rešpektovanie
ľudskej
dôstojnosti a práva
na
azyl,
ktoré
sú
uznané v článkoch 1 a 18
Charty,
sa
vyžaduje
nielen
vo
vzťahu k žiadateľom,
ktorí
sa
nachádzajú
na
území
členského
štátu
zodpovedného
za
posúdenie
ich
žiadosti,
ale
aj
vo
vzťahu k žiadateľom,
ktorí
čakajú
na
určenie
tohto
štátu(28).
46.      Toto
odôvodnenie
treba
rozšíriť
na
žiadateľov,
ktorí
čakajú
na
skutočné
odovzdanie
do
členského
štátu
zodpovedného
za
posúdenie
ich
žiadosti.
Samotný
pojem
„prijímanie“
totiž
vyžaduje
zohľadnenie
objektívneho
kritéria, a to
miesta,
kde
sa
nachádza
žiadateľ, a nie
uplatnenie
pravidiel
uvedených v nariadení
Dublin
III a súvisiacej
praxe, z ktorej
vyplýva,
že
dátum
odovzdania a jeho
uskutočnenie
zostávajú v konečnom
dôsledku
neisté.
Súdny
dvor
to
navyše
veľmi
správne
zdôraznil,
keď
pripomenul,
že
vylúčenie
žiadateľov z poskytnutia
určitých
materiálnych
podmienok
prijímania
nemožno
odôvodniť
krátkosťou
konania o určenie
zodpovedného
členského
štátu, a to s prihliadnutím
na
lehoty
týkajúce
sa
postupu
vo
veci
prevzatia,
prijatia
späť a odovzdania
podľa článkov 21
až
25 a článku 29
nariadenia
Dublin
III,
ako
aj
situáciu,
keď
sa
odovzdanie
neuskutoční v stanovených
lehotách(29).
Prejednávaná
vec
je
toho
príkladom,
pretože
nielenže
maximálna
lehota, v ktorej
sa
malo
rozhodnutie o odovzdaní
uplatniť,
bola
šesť
mesiacov – čo
predstavuje
mimoriadne
dlhé
obdobie,
pokiaľ
žiadateľ,
ktorý
nemá
finančnú
nezávislosť,
nedostane
pomoc
na
oblečenie
ani
denné
dávky
–,
ale
toto
rozhodnutie
nebolo
ani
nikdy
vykonané.
47.      Vylúčenie
žiadateľov z materiálnych
podmienok
prijímania z dôvodu,
že
sa
nenachádzajú
„na
správnom
mieste“
podľa
kritérií
zodpovednosti
uvedených v nariadení
Dublin
III,
by
bolo v rozpore s ich
základnými
právami.
Títo
žiadatelia
sa
objektívne
nachádzajú v podobnej
situácii, v akej
sa
nachádzajú
žiadatelia,
ktorí
sa
zdržiavajú v členskom
štáte
zodpovednom
za
ich
žiadosť
alebo
ktorí
čakajú
na
určenie
tohto
štátu.
Ich
potreby
sú
rovnaké:
hoci
nepodliehajú
povinnosti
spolupráce,
ktorú
si
vyžaduje
posúdenie
ich
žiadosti,
stále
sa
musia
ubytovať,
stravovať,
obliekať
sa a disponovať
určitou
sumou
peňazí,
ktorá
im
umožní
zachovať
si
minimálnu
dôstojnosť a autonómiu,
aby
mohli
využívať
práva,
ktoré
im
priznáva
smernica
2013/33.
48.      Uvedený
prístup
by
bol
aj v rozpore s cieľom
smernice
2013/33
vyjadreným v jej
odôvodnení
8,
ktorým
je
„zabezpečeni[e]
rovnakého
zaobchádzania
so
žiadateľmi v celej
Únii
[tým,
že
sa
bude]
uplatňovať
vo
všetkých
fázach a pri
všetkých
druhoch
konaní
týkajúcich
sa
žiadostí o medzinárodnú
ochranu,
na
všetkých
miestach a vo
všetkých
zariadeniach,
kde
sa
žiadatelia
nachádzajú, a to
tak
dlho,
ako
sa
žiadatelia
môžu
zdržiavať
na
území
členských
štátov
ako
žiadatelia“(30).
Konanie o odovzdaní a postup
vo
veci
prevzatia
žiadateľa
alebo
jeho
prijatia
späť
členským
štátom
zodpovedným
za
posúdenie
jeho
žiadosti
podľa
nariadenia
Dublin
III
je
zo
svojej
samotnej
podstaty
„konaním
týkajúcim
sa
žiadosti o medzinárodnú
ochranu“(31).
Zo
znenia
odôvodnenia
11 v spojení s článkom 20 ods. 5
uvedeného
nariadenia
navyše
vyplýva,
že
normy
prijímania v smernici
2013/33
sú
uplatniteľné
na
konanie o určenie
zodpovedného
členského
štátu,
pričom
toto
konanie
sa
končí
až
prevzatím
žiadateľa
alebo
jeho
prijatím
späť
týmto
štátom.
Súdny
dvor
to
potvrdil v rozsudku
IPAT,
keď
rozhodol,
že
povinnosť
dotknutého
členského
štátu
poskytnúť
žiadateľovi
podmienky
prijímania
sa
„končí
až v okamihu
konečného
odovzdania
tejto
osoby
dožiadanému
členskému
štátu“(32).
49.      Napokon
po
tretie
pripustenie
toho,
že
hostiteľský
členský
štát
by
mohol
prekaziť
prevzatie
žiadateľov z dôvodu,
že
nie
je
členským
štátom
zodpovedným
za
posúdenie
ich
žiadostí,
by
bolo v rozpore s účelom
spoločného
európskeho
azylového
systému,
keďže
významná
časť
žiadateľov
by
sa
podriaďovala
vnútroštátnym
normám,
ktoré
sú
oveľa
menej
priaznivé
než
harmonizované
pravidlá v rámci
tohto
systému.
Je
zrejmé,
že
takýmto
opatrením
by
sa
neumožňovalo
„zabezpečiť
kontinuitu,
pokiaľ
ide o ochranu a práva
poskytované
[nariadením
Dublin
III] a inými
príslušnými
právnymi
nástrojmi v oblasti
azylu“, o čo
sa
normotvorca
Únie
usiluje v článku 31
tohto
nariadenia.
50.      Vzhľadom
na
tieto
skutočnosti
sa
preto
domnievam,
že článok 17 ods. 2
prvý
pododsek a článok 17 ods. 5
smernice
2013/33
bránia
vnútroštátnemu
pravidlu,
podľa
ktorého
sa
so
žiadateľmi,
voči
ktorým
bolo
prijaté
rozhodnutie o odovzdaní
do
členského
štátu
zodpovedného
za
posúdenie
ich
žiadostí o medzinárodnú
ochranu,
zaobchádza
menej
priaznivo
ako s ostatnými
žiadateľmi.
51.      Teraz
je
potrebné
preskúmať
druhý
aspekt
prvej
otázky
položenej
vnútroštátnym
súdom:
zabezpečuje
členský
štát
žiadateľom
primeranú
životnú
úroveň,
ktorá
im
zaručí
živobytie a ochráni
ich
fyzické a duševné
zdravie,
ak
ich
vylúči z pomoci
na
oblečenie a denných
dávok
na
pokrytie
nákupu
tovarov
bežného
použitia a spotreby v domácnosti?
2.      O rozsahu požiadavky týkajúcej sa zabezpečenia primeranej životnej úrovne
52.      Pripomínam,
že v článku 17 ods. 2
prvom
pododseku
smernice
2013/33
je
zakotvená
zásada,
podľa
ktorej
vnútroštátne
opatrenia
týkajúce
sa
materiálnych
podmienok
prijímania
musia
žiadateľom
zabezpečovať
primeranú
životnú
úroveň,
ktorá
im
zaručí
živobytie a ochráni
ich
fyzické a duševné
zdravie.
53.      Na
účely
určenia
rozsahu a podmienok
prevzatia
podľa
tohto
ustanovenia
vnútroštátny
súd,
ktorý
podal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
vyzýva
Súdny
dvor,
aby
spresnil
rozsah
požiadavky
týkajúcej
sa
zabezpečenia
primeranej
životnej
úrovne a obsahu
povinností,
ktoré z toho
vyplývajú
pre
členské
štáty.
54.      V hospodárskom
práve
sa
výrazom
„životná
úroveň“
odkazuje
na
hospodárske a sociálne
blaho
osoby
alebo
skupiny
osôb a najmä
na
schopnosť
uspokojovať
základné a iné
ako
základné
potreby. V rámci
smernice
2013/33
normotvorca
Únie
odkazuje
tak
na
požiadavku
týkajúcu
sa
zabezpečenia
„primeranej“
životnej
úrovne,
ako
aj
na
požiadavku
týkajúcu
sa
zachovania
„dôstojnej“
životnej
úrovne
bez
toho,
aby
vymedzil
rozsah
týchto
požiadaviek.
Vnútroštátny
súd
sa
preto
pýta,
či
je
možné
nájsť
medzi
nimi
paralelu.
55.      V prvom
rade článok 17 ods. 2
prvý
pododsek
smernice
2013/33
neobsahuje
žiadny
výslovný
odkaz
na
právo
členských
štátov
na
účely
určenia
zmyslu a rozsahu
pojmu
„primeraná
životná
úroveň“. V súlade s ustálenou
judikatúrou
je
teda
potrebné
uskutočniť
autonómny a jednotný
výklad
tohto
pojmu s prihliadnutím
nielen
na
znenie
tohto
ustanovenia,
ale
aj
na
jeho
kontext a ciele
sledované
touto
smernicou(33).
56.      Práve
podľa
tejto
metódy
Súdny
dvor
vymedzil
rozsah
požiadavky
týkajúcej
sa
zachovania
dôstojnej
životnej
úrovne
podľa článku 20 ods. 5
smernice
2013/33
tak,
že
členským
štátom
sa
zakazuje
uviesť
žiadateľa
do
situácie
ťažkej
materiálnej
deprivácie,
ktorá
by
mu
neumožňovala
uspokojiť
jeho
najzákladnejšie
potreby,
ako
sú
ubytovanie,
strava,
oblečenie a umývanie
sa, a poškodzovala
by
jeho
fyzické
alebo
duševné
zdravie
alebo
by
ho
uviedla
do
stavu
poníženia
nezlučiteľného s touto
dôstojnosťou(34).
Súdny
dvor
už v rozsudku
Cimade a GISTI
rozhodol,
že
žiadateľa
nemožno
pozbaviť
ochrany
minimálnych
noriem
prijímania
podľa
smernice
2003/9, a to
ani
len
počas
prechodného
obdobia
od
podania
jeho
žiadosti
do
jeho
skutočného
odovzdania,
ak
nemá
byť
porušený
účel
tejto
smernice a požiadavky článku 1 Charty,
podľa
ktorého
má
byť
ľudská
dôstojnosť
rešpektovaná a chránená(35).
57.      V článku 17 ods. 2
prvom
pododseku
smernice
2013/33
normotvorca
Únie
vyžaduje,
aby
opatrenia
týkajúce
sa
materiálnych
podmienok
prijímania
zaručovali
nie
„dôstojnú“
životnú
úroveň,
ale
„primeranú“
životnú
úroveň.
58.      Poukazujem
na
to,
že
členské
štáty
musia
zabezpečiť
túto
životnú
úroveň
prostredníctvom
opatrení
týkajúcich
sa
„materiálnych
podmienok
prijímania“,
ktoré
teda
tvoria
jej
zložky.
Tieto
podmienky
sú
vymedzené v článku 2 písm. g)
smernice
2013/33
tak,
že
zahŕňajú „ubytovanie,
stravu a oblečenie,
poskytované v materiálnej
forme
alebo
ako
finančné
príspevky,
alebo
ako
poukážky,
alebo
ako
kombinácia
týchto
troch
foriem,
[ako
aj]
denné
dávky“.
Hoci
normotvorca
Únie
priznáva
členským
štátom
určitú
mieru
voľnej
úvahy,
pokiaľ
ide o formu, v akej
sa
uvedené
podmienky
ponúkajú,
presne
vymedzuje
ich
obsah
určením
potrieb,
ktoré
sa
majú
uspokojiť.
Ako o tom
svedčí
použitie
„a“ a „ako
aj“,
materiálne
podmienky
prijímania
sú
kumulatívne a treba
ich
považovať
za
neoddeliteľne
spojené,
keďže
sú
prostriedkom
na
zabezpečenie
primeranej
životnej
úrovne
žiadateľa,
ktorý
je
pozbavený
finančnej
nezávislosti. V kontexte článku 17 ods. 2
prvého
pododseku
tejto
smernice
je
teda
právo
na
primeranú
životnú
úroveň
koncipované
ako
zložené
právo,
ktorého
výkon
závisí
od
súčasnej
realizácie
každej z týchto
podmienok(36).
59.      V dôsledku
toho
členské
štáty
nemôžu
stanoviť
režim
„à la
carte“
tak,
že
odoberú
alebo
vylúčia
niektorú z týchto
zložiek. V tejto
súvislosti
uvádzam,
že
znenie článku 17 ods. 2
prvého
pododseku
smernice
2013/33
sa
odlišuje
od
znenia článku 17 ods. 3
tejto
smernice,
ktorý
členským
štátom
umožňuje
poskytovať
„všetky
alebo
niektoré“
uvedené
podmienky,
ak
má
žiadateľ
vlastné
zdroje. Z toho
vyplýva,
že
podľa článku 17 ods. 2
prvého
pododseku
uvedenej
smernice
sa
členské
štáty
nemôžu
vyhnúť
svojej
povinnosti
uspokojovať
potreby
žiadateľa
týkajúce
sa
ubytovania,
stravovania a ošatenia, a ani
povinnosti
vyplácať
mu
denné
dávky.
60.      V druhom
rade
pojem
„primeraná“
implikuje
poskytnutie
dávok,
ktoré
sú
prispôsobené
nie
na
zabezpečenie
prístupu
ku
všetkým
ekonomickým,
sociálnym a kultúrnym
právam,
ale
na
zabezpečenie
živobytia
žiadateľa a ochrany
jeho
fyzického a duševného
zdravia. V článku 17 ods. 3
smernice
2013/33
normotvorca
Únie
navyše
výslovne
odkazuje
na
dostatok
prostriedkov
na
zachovanie
„životnej
úrovne
primeranej…
zdravotnému
stavu a na
zabezpečenie
živobytia“(37) žiadateľa.
To
implikuje
poskytnutie
dávok,
ktorých
obsah
bude
prispôsobený
individuálnej
situácii
žiadateľa v konkrétnej
spoločnosti a v konkrétnom
období(38).
Znenie článku 17 ods. 5
tejto
smernice
je v tomto
ohľade
osobitne
explikatívne,
keďže
na
tento
účel
vyžaduje,
aby
suma
finančných
príspevkov
alebo
poukážok
vyplácaných z titulu
materiálnych
podmienok
prijímania
bola
určená
„na
základe
úrovne
alebo
úrovní,
ktoré
dotknutý
členský
štát
stanovil“.
Naopak,
ak
sa
podpora
na
oblečenie
poskytuje v materiálnej
forme,
domnievam
sa,
že
táto
pomoc
musí
žiadateľovi
umožňovať
prístup k oblečeniu a obuvi,
ktoré
sú
primerane
decentné,
vhodné s ohľadom na pohlavie,
vek a sezónu a ktorých
množstvo
je
dostatočné.
61.      S ohľadom na tieto
ustanovenia
teda
požiadavka
týkajúca
sa
zabezpečenia
primeranej
životnej
úrovne
podľa článku 17 ods. 2
prvého
pododseku
smernice
2013/33,
ak
pokrýva
základné
potreby
žiadateľa,
ide
nad
rámec
práva
na
holé
prežitie.
Žiadateľ
musí
byť
schopný
viesť
dôstojný
život s prístupom k zdrojom,
ktoré
sú
dostatočné a vhodné
na
uspokojovanie
potrieb v oblasti
ubytovania,
stravovania,
obliekania
sa a starostlivosti o seba
samého a na
to,
aby
mal v konkrétnej
spoločnosti a v konkrétnom
období
aspoň
minimálnu
samostatnosť(39).
62.      Kontext
tohto
ustanovenia
umožňuje
podporiť
výklad,
podľa
ktorého
má
táto
požiadavka
oveľa
širšiu
vecnú
pôsobnosť
ako
požiadavka
týkajúca
sa
zachovania
dôstojnej
životnej
úrovne.
63.      Požiadavka
týkajúca
sa
zabezpečenia
primeranej
životnej
úrovne
totiž
patrí
do
kontextu
poskytovania
materiálnych
podmienok
prijímania,
pričom
jej
náležitosti
sú
vymedzené v článku 17
smernice
2013/33,
zatiaľ
čo
požiadavka
zachovania
dôstojnej
životnej
úrovne
patrí
do
kontextu
obmedzenia
či
odňatia
týchto
podmienok
podľa článku 20
tejto
smernice(40).
Požiadavka
zachovania
dôstojnej
životnej
úrovne
teda
predstavuje
výnimku,
ktorá
sa
uplatňuje
len v situáciách
charakterizovaných
zneužitím
práva
alebo
správaním
žiadateľa,
ktoré
je v rozpore s pravidlami
práva.
Keď
normotvorca
Únie
vyžaduje,
aby
bola
zabezpečená
integrita a dôstojnosť
žiadateľa,
hoci
mu
boli
odňaté
všetky
alebo
niektoré
materiálne
podmienky
prijímania,
zaviedol
tak
minimálnu
hranicu,
pod
ktorú
členské
štáty
nemôžu
ísť.
64.      Naproti
tomu
požiadavka
týkajúca
sa
zabezpečenia
primeranej
životnej
úrovne
podľa článku 17 ods. 2
prvého
pododseku
smernice
2013/33
predstavuje
normu a má
nevyhnutne
širší
vecný
rozsah.
Svedčí o tom
rozsudok z 27. februára
2014,
Saciri a i.(41), v ktorom
Súdny
dvor
vyžaduje,
aby
úroveň
materiálnych
podmienok
prijímania,
osobitne
pokiaľ
ide o finančnú
pomoc
vyplácanú
na
tento
účel,
bola
dostatočná
na
zabezpečenie
životnej
úrovne,
ktorá
je
„dôstojná a adekvátna“
zdraviu,
ako
aj
zabezpečeniu
živobytia
žiadateľov.
65.      Napokon
odňatie
materiálnych
podmienok
prijímania
stanovených v článku 17 ods. 2
smernice
2013/33,
teda
dávok
určených
na
pokrytie
potrieb
týkajúcich
sa
oblečenia,
tovarov
bežného
použitia a spotreby v domácnosti,
by
zjavne
porušovalo
cieľ
sledovaný
normotvorcom
Únie.
66.      Pokiaľ
ide o pomoc
na
oblečenie,
uznáva
sa,
že
oblečenie
je
všeobecným
predpokladom
vykonávania
ľudských
práv(42).
Pripomínam,
že
podľa
Súdneho
dvora
je
potreba
obliekania
sa
„základnou“
potrebou, a to
rovnako
ako
potreba
ubytovania a stravovania,
keďže
je
súčasťou
rešpektovania
ľudskej
dôstojnosti.
Nosenie
roztrhaného a špinavého
oblečenia
je
navyše
najviditeľnejším
aspektom,
ktorý
odhaľuje
depriváciu.
Oblečenie
sa
podieľa
nielen
na
ochrane
duševného
zdravia,
ale
zjavným
spôsobom
aj
na
zachovávaní
fyzického
zdravia
dotknutej
osoby,
keďže
vhodné
oblečenie
chráni
telo
pred
nepriaznivým
počasím,
chladom,
dažďom
atď.
Obliekanie
sa
je
tiež
prostriedkom
na
zabezpečenie
potrebného
účinku
práv,
ktoré
sa
priznávajú
žiadateľovi,
ako
je
právo
pohybovať
sa,
absolvovať
odbornú
prípravu
alebo
právo
prístupu
na
trh
práce.
67.      Pokiaľ
ide o denné
dávky,
predstavujú
tiež
základný
prvok
materiálnych
podmienok
prijímania,
keďže
ako
to
Komisia
viackrát
zdôraznila
na
pojednávaní,
žiadateľovi
umožňujú
získať
minimálnu
mieru
nezávislosti.
Tieto
dávky,
ktoré
má
žiadateľ
slobodne k dispozícii
ako
„vreckové“ a ktorých
výška
závisí
od
každého
členského
štátu,
mu
musia
umožňovať
nakupovať
tovar
bežnej
spotreby,
ktorý
je
nevyhnutný,
ako
sú
výrobky
osobnej
hygieny
alebo
cestovné
lístky.
Podľa
Agentúry
Európskej
únie
pre
azyl
(EUAA)(43) sledujú
tieto
dávky
viacero
cieľov:
po
prvé
umožniť
žiadateľom
dosiahnuť
minimálnu
úroveň
fyzického
živobytia
nad
rámec
základných
potrieb,
ako
je
ubytovanie,
strava
alebo
oblečenie;
po
druhé
zabezpečiť
im
minimálnu
úroveň
účasti
na
sociálno‑kultúrnom
živote v členskom
štáte
ich
bydliska a po
tretie
dopriať
im
určitú
finančnú
nezávislosť(44).
Chcel
by
som
dodať,
že
tieto
dávky
žiadateľom
tiež
umožňujú
splniť
si
povinnosť
spolupráce v rámci
konania o posúdení
ich
žiadosti o medzinárodnú
ochranu,
keď
musia
reagovať
na
rôzne
predvolania a dostavovať
sa
na
pohovory,
pričom
im
umožňuje
tiež
využívať
práva,
ktoré
sú
im
priznané,
ako
je
napríklad
právo
na
odbornú
prípravu
alebo
prístup k zdravotnej
starostlivosti.
68.      V tejto
súvislosti
uvádzam,
že v medzinárodnom
práve
sa
uznáva,
že
právo
na
primeranú
životnú
úroveň – ktoré
možno
vyjadriť
aj
ako
právo
na
„dostatočnú“
alebo
„vyhovujúcu“
životnú
úroveň – vyžaduje,
aby
každý
mal
prístup
nielen k primeranej
strave,
primeranému
bývaniu,
primeranému
oblečeniu,
ako
aj k potrebnej
lekárskej
starostlivosti a sociálnym
službám,
ale
aj k iným
ekonomickým,
sociálnym a kultúrnym
právam,
ktoré
sú
potrebné v danej
spoločnosti a danom
čase,
ako
je
právo
na
vzdelanie
alebo
právo
na
prácu(45).
Tovary a služby
musia
byť k dispozícii v dostatočnom
množstve a kvalite,
musia
byť
primerané
pohlaviu
či
veku a vhodné
aj z kultúrneho
hľadiska.
Hoci
existujú
rozdiely v chápaní
presného
rozsahu
tohto
práva,
uznáva
sa,
že
toto
právo
súvisí s výkonom
iných
práv, z ktorých
niektoré
sú
menej
záväzné
ako
iné,
ako
aj
to,
že
základom
tohto
práva
je
právo
na
ľudskú
dôstojnosť(46). Z čisto
ekonomického
hľadiska
sa
teda
Svetová
banka
domnieva,
že
primeraná
životná
úroveň
implikuje
život
nad
hranicou
chudoby
dotknutej
spoločnosti.
Podľa
jej
názoru
si
záruka
primeranej
životnej
úrovne
vyžaduje
pokrytie
dvoch
druhov
výdavkov:
výdavky
potrebné
na
stravovanie a nákup
základného
tovaru a ďalšie
výdavky,
ktoré
odrážajú
náklady
na
každodenný
život v spoločnosti a ktoré
sa
líšia v závislosti
od
jednotlivých
krajín(47).
69.      Zo
všetkých
týchto
skutočností
vyplýva,
že
požiadavka
týkajúca
sa
zabezpečenia
primeranej
životnej
úrovne
podľa článku 17 ods. 2
prvého
pododseku
smernice
2013/33
teda
bráni
tomu,
aby
členský
štát
odoprel
žiadateľovi
dávky
určené
na
pokrytie
jeho
potrieb
týkajúcich
sa
oblečenia,
tovarov
bežného
použitia a spotreby v domácnosti.
70.      Také
vnútroštátne
pravidlo, o aké
ide
vo
veci
samej,
sa
mi
zdá o to
problematickejšie,
že
spočíva
na
automatickom
vylúčení
týchto
dávok.
71.      V tejto
súvislosti
pripomínam,
že článok 17 ods. 2
prvý
pododsek
smernice
2013/33
je
založený
na
principiálnom
poskytovaní
denných
dávok a plnení
určených
na
pokrytie
potrieb
žiadateľa v oblasti
bývania,
stravovania a obliekania
sa.
Toto
principiálne
poskytovanie
je o to
nevyhnutnejšie,
že
žalobca
nemá
finančnú
nezávislosť a automatický
prístup
na
trh
práce,
vďaka
ktorým
by
mohol
uspokojovať
svoje
vlastné
potreby a zabezpečiť
si
tak
určitú
životnú
úroveň.
Hostiteľský
členský
štát
môže
úplne
alebo
sčasti
odňať
tieto
materiálne
podmienky
prijímania
len
za
predpokladu,
že
žiadateľ
disponuje
vlastnými
zdrojmi
podľa článku 17 ods. 3
tejto
smernice,
alebo
ak
zneužil
systém
prijímania,
bol
sankcionovaný
za
závažné
porušenie
vnútorného
poriadku
pobytového
tábora
alebo
za
obzvlášť
násilné
správanie
podľa článku 20 ods. 1
až
4
tejto
smernice.
72.      Taký
právny
režim, o aký
ide v prejednávanej
veci,
spočíva
na
zásade,
ktorá
je v protiklade
so
zásadou,
na
ktorej
je
založený článok 17 ods. 2
prvý
pododsek
smernice
2013/33,
keďže
stanovuje
principiálne
vylúčenie
dávok
určených
na
pokrytie
potrieb
žiadateľa
týkajúcich
sa
oblečenia,
tovarov
bežného
použitia a spotreby v domácnosti. Z jednotlivých
vyjadrení
na
pojednávaní
vyplýva,
že
administratívne
rozhodnutie o vylúčení z týchto
dávok
je
automatické,
keď
sa
prijme
rozhodnutie o odovzdaní, a to
bez
zohľadnenia
individuálnej
situácie
žiadateľa.
Žiadateľ
je
teda
povinný
podať
žiadosť
príslušnému
vnútroštátnemu
orgánu, v zmysle
ktorej
môže
požiadať o obnovenie
pomoci
na
oblečenie
len
vtedy,
ak
preukáže
osobitné
okolnosti(48). V prejednávanej
veci
sa
mi
zdá,
že
sporné
rozhodnutie
bolo
prijaté
bez
toho,
aby
mu
predchádzalo
individuálne
posúdenie
umožňujúce
zhodnotiť
potreby
FB a dôsledky,
ktoré
má
jeho
vylúčenie z pomoci
na
oblečenie a finančné
dávky
na
jeho
ďalší
pobyt
na
vnútroštátnom
území.
73.      Vzhľadom
na
všetky
tieto
úvahy
sa
domnievam,
že článok 17 ods. 2
prvý
pododsek a článok 17 ods. 5
smernice
2013/33
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
automaticky
vylučuje
žiadateľa z dávok
určených
na
pokrytie
jeho
potrieb
týkajúcich
sa
oblečenia,
tovarov
bežného
použitia a spotreby v domácnosti
len z dôvodu,
že
bolo
voči
nemu
prijaté
rozhodnutie o odovzdaní
podľa
nariadenia
Dublin
III.
C.      O obmedzení alebo odňatí materiálnych podmienok prijímania z dôvodu podania následnej žiadosti (druhá otázka)
74.      Vnútroštátny
súd,
ktorý
podal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
kladie
svoju
druhú
prejudiciálnu
otázku
pre
prípad,
že
právny
režim
dotknutý
vo
veci
samej
by
nespĺňal
požiadavku
týkajúcu
sa
zabezpečenia
primeranej
životnej
úrovne
podľa článku 17 ods. 2
prvého
pododseku a článku 17 ods. 5
smernice
2013/33.
75.      Tromi
podotázkami,
ktoré
obsahuje
táto
otázka,
sa
vnútroštátny
súd
pýta,
či
taký
režim, o aký
ide
vo
veci
samej,
môže
byť
odôvodnený
na
základe článku 20 ods. 1
prvého
pododseku písm. c)
smernice
2013/33,
podľa
ktorého
hostiteľský
členský
štát
môže
obmedziť
materiálne
podmienky
prijímania,
ak
žiadateľ
podal
následnú
žiadosť,
ako
je
vymedzená v článku 2 písm. q)
smernice
2013/32.
Podľa
tohto
súdu
by
totiž
žiadosť o medzinárodnú
ochranu
podaná v Nemecku
mohla
predstavovať
„následnú
žiadosť“ v zmysle
tohto
posledného
uvedeného
ustanovenia.
Ani v jednom z týchto
ustanovení
sa
však
neuvádza,
či
ide o následnú
žiadosť
aj v prípade
týkajúcom
sa
viacerých
členských
štátov.
Uvedený
súd
sa
navyše
pýta,
či
takýto
režim
spĺňa
záruky
výslovne
stanovené v článku 20 ods. 5 a 6
danej
smernice,
najmä
záruku
týkajúcu
sa
rešpektovania
ľudskej
dôstojnosti.
76.      Na
úvod
treba
uviesť,
že
tieto
otázky
boli
položené
Súdnemu
dvoru
predtým,
než
Súdny
dvor
zásadným
spôsobom
objasnil
pojem
„následná
žiadosť“ v rozsudku
Khan
Yunis a Baabda,
na ktorý odkazujem.
77.      V uvedenom
rozsudku
Súdny
dvor v podstate
potvrdil,
že
pojem
„následná
žiadosť“,
ako
je
vymedzený v článku 2 písm. q)
smernice
2013/32,
sa
vzťahuje
na
situáciu,
keď
žiadateľ
podá
novú
žiadosť
po
tom,
ako
už
iný
členský
štát
prijal
rozhodnutie o jeho
skôr
podanej
žiadosti(49).
Súdny
dvor
však
spresnil,
že
prvý
členský
štát, v ktorom
žiadateľ
podal
žiadosť,
musí
vydať
„konečné
rozhodnutie“ o tejto
žiadosti v zmysle článku 2 písm. e)
danej
smernice(50).
78.      Z informácií
uvedených v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
novú
žiadosť,
ktorú
FB
podal
6. septembra
2021 v Nemecku,
nemožno
kvalifikovať
ako
„následnú
žiadosť“ v zmysle článku 2 písm. q)
smernice
2013/32, v dôsledku
čoho
sa článok 20 ods. 1
prvý
pododsek písm. c)
smernice
2013/33
neuplatňuje.
Všetci
účastníci
konania
prítomní
na
pojednávaní
sa
teda
zhodujú
na
tom,
že
uvedená
žiadosť
bola
podaná
pred
prijatím
konečného
rozhodnutia o žiadosti,
ktorú
FB
podal
skôr,
6. augusta
2021 v Rumunsku, a ktorú
následne
konkludentne
vzal
späť.
79.      Lehota
štyroch
týždňov
bola
zjavne
príliš
krátka
na
to,
aby
rumunským
orgánom
umožnila
vykonať
úplné
posúdenie
tejto
prvej
žiadosti a určiť,
či
FB
spĺňa
podmienky
na
priznanie
postavenia
utečenca
alebo
osoby
oprávnenej
na
doplnkovú
ochranu.
80.      Navyše
rozhodnutie o neprípustnosti
žiadosti
podanej
FB v Nemecku
bolo
prijaté
pred
uplynutím
lehoty
deviatich
mesiacov,
ktorú
majú
členské
štáty
dodržať
podľa článku 28 ods. 2
smernice
2013/32
pred
vybavovaním
novej
žiadosti
ako
následnej
žiadosti v prípade
konkludentného
späťvzatia
prvej
žiadosti.
81.      Napokon
rozumiem
tomu,
že
podľa článku 20 ods. 5 a článku 23 ods. 1
nariadenia
Dublin
III
Nemecko
vyvodilo
zodpovednosť
voči
Rumunsku a požiadalo o prijatie
FB
späť
na
základe článku 18 ods. 1 písm. c)
tohto
nariadenia z dôvodu,
že
FB
podal
novú
žiadosť
nemeckým
orgánom
po
konkludentnom
späťvzatí
žiadosti,
ktorú
predtým
podal
rumunským
orgánom.
Rumunsko
súhlasilo s prijatím
dotknutej
osoby
späť
na
základe
uvedeného
článku.
Tento
základ
podľa
môjho
názoru
predpokladá,
že
prvá
žiadosť
nebola
zamietnutá, a teda
že
nebolo
prijaté
konečné
rozhodnutie(51).
82.      Za
týchto
okolností
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
rozhodol,
že článok 2 písm. q)
smernice
2013/32,
na
ktorý
odkazuje článok 20 ods. 1
prvý
pododsek písm. c)
smernice
2013/33,
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
pojem
„následná
žiadosť“
nepokrýva
situáciu,
keď
žiadateľ
podá
novú
žiadosť v členskom
štáte
predtým,
ako
iný
členský
štát
prijme
konečné
rozhodnutie o jeho
skôr
podanej
žiadosti.
V.      Návrh
83.      Vzhľadom
na
všetky
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
mu
položil
Bundessozialgericht
(Spolkový
súd
pre
sociálne
veci,
Nemecko),
takto:
1.      Článok 17 ods. 2
prvý
pododsek a článok 17 ods. 5
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2013/33/EÚ z 26. júna
2013,
ktorou
sa
stanovujú
normy
pre
prijímanie
žiadateľov o medzinárodnú
ochranu,
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že:
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
automaticky
vylučuje
osobu
žiadajúcu o medzinárodnú
ochranu z dávok
určených
na
pokrytie
jej
potrieb
týkajúcich
sa
oblečenia,
tovarov
bežného
použitia a spotreby v domácnosti
len z dôvodu,
že
bolo
voči
nej
prijaté
rozhodnutie o odovzdaní
podľa
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ) č. 604/2013 z 26. júna
2013,
ktorým
sa
stanovujú
kritériá a mechanizmy
na
určenie
členského
štátu
zodpovedného
za
posúdenie
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
podanej
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny
alebo
osobou
bez
štátnej
príslušnosti v jednom z členských
štátov.
2.      Článok 2 písm. q)
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2013/32/EÚ z 26. júna
2013 o spoločných
konaniach o poskytovaní a odnímaní
medzinárodnej
ochrany,
na
ktorý
odkazuje článok 20 ods. 1
prvý
pododsek písm. c)
smernice
2013/33,
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že:
pojem
„následná
žiadosť“
nepokrýva
situáciu,
keď
žiadateľ o medzinárodnú
ochranu
podá
novú
žiadosť v členskom
štáte
predtým,
ako
iný
členský
štát
prijme
konečné
rozhodnutie o jeho
skôr
podanej
žiadosti.
1      Jazyk prednesu: francúzština.
2      Ďalej len „žiadatelia“.
3      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013, ktorou sa stanovujú normy pre prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 96).
4      Ďalej len „hostiteľský členský štát“.
5      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 31, ďalej len „nariadenie Dublin III“).
6      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60).
7      C‑179/11, ďalej len „rozsudok Cimade a GISTI“, EU:C:2012:594.
8      C‑233/18, EU:C:2019:956.
9      C‑322/19 a C‑385/19, ďalej len „rozsudok IPAT“, EU:C:2021:11.
10      C‑422/21, EU:C:2022:616. Pozri tiež vec Sidi Bouzid (C‑184/24), o ktorej v súčasnosti prebieha konanie.
11      C‑123/23 a C‑202/23, ďalej len „rozsudok Khan Yunis a Baabda“, EU:C:2024:1042.
12      Ďalej len „Charta“.
13      BGBl. 1997 I, s. 2022.
14      BGBl 2021 I, s. 5162.
15      BGBl. 1992 I, s. 1126.
16      BGBl. 2008 I, s. 1798.
17      BGBl 2021 I, s. 2467.
18      Táto situácia zodpovedá situácii v článku 28 ods. 1 druhom pododseku písm. b) smernice 2013/32.
19      Z vnútroštátneho práva vyplýva, že „základné osobné potreby“ žiadateľov zahŕňajú výdavky na dopravu, komunikáciu, voľnočasové aktivity, zábavu, kultúru, ubytovacie a stravovacie služby a iné tovary a služby.
20      Ďalej len „rozhodnutie o odovzdaní“.
21      Ďalej len „sporné rozhodnutie“.
22      Pozri rozsudky z 23. októbra 1997, Franzén (C‑189/95, EU:C:1997:504, bod 79), a zo 17. októbra 2024, Sony Computer Entertainment Europe (C‑159/23, EU:C:2024:887, bod 28).
23      Pozri v tejto súvislosti návrhy, ktoré som predniesol v spojených veciach The International Protection Appeals Tribunal a i. (C‑322/19 a C‑385/19, EU:C:2020:642, bod 53).
24      Rozsudok IPAT (bod 65), kurzívou zvýraznil generálny advokát. Pozri tiež body 61 až 73, osobitne bod 67 daného rozsudku. V uvedenom rozsudku Súdny dvor rozhodol, že článok 15 smernice 2013/33 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá z podmienok prijímania, konkrétne z prístupu na trh práce, vylučuje žiadateľa len z dôvodu, že voči nemu bolo prijaté rozhodnutie o odovzdaní podľa nariadenia Dublin III. Rozsudok IPAT vychádza zo zásad, ktoré Súdny dvor uviedol v bodoch 36 až 50 rozsudku Cimade a GISTI. V tomto rozsudku Súdny dvor rozhodol, že členský štát, ktorému bola predložená žiadosť o medzinárodnú ochranu, je povinný poskytnúť minimálne podmienky prijímania stanovené v smernici Rady 2003/9/ES z 27. januára 2003, ktorou sa ustanovujú minimálne normy pre prijímanie žiadateľov o azyl (Ú. v. EÚ L 31, 2003, s. 18; Mim. vyd. 19/006, s. 101), ktorá bola zrušená a nahradená smernicou 2013/33, a to aj žiadateľovi, v prípade ktorého rozhodol podľa nariadenia Rady (ES) č. 343/2003 z 18. februára 2003 ustanovujúceho kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 50, 2003, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 109), ktoré bolo zrušené a nahradené nariadením Dublin III, že dožiada iný členský štát, aby ho prevzal alebo prijal späť.
25      Pozri rozsudok IPAT (bod 64).
26      Pozri rozsudky IPAT (bod 67), ako aj Cimade a GISTI (bod 40).
27      Pozri v tomto zmysle rozsudok IPAT (body 64 a 68).
28      Pozri rozsudok Cimade a GISTI (body 42 a 43).
29      Pozri rozsudok Cimade a GISTI (body 44 a 45).
30      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
31      Pozri návrhy, ktoré som predniesol v spojených veciach The International Protection Appeals Tribunal a i. (C‑322/19 a C‑385/19, EU:C:2020:642, bod 67).
32      Pozri rozsudok IPAT (bod 68).
33      Pozri rozsudky zo 17. novembra 1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, bod 12); z 29. februára 2024, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Následná náboženská konverzia) (C‑222/22, EU:C:2024:192, bod 25), a zo 4. septembra 2025, Casa Judeţeană de Asigurări de Sănătate Mureș a i. (C‑489/23, EU:C:2025:651, bod 31).
34      Pozri rozsudok z 1. augusta 2022, Ministero dell’Interno (Odňatie materiálnych podmienok prijímania) (C‑422/21, EU:C:2022:616, body 39 a 40), ktorý odkazuje na rozsudok z 12. novembra 2019, Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956, body 46 až 48).
35      Pozri rozsudok Cimade a GISTI (bod 56).
36      Pozri v tejto súvislosti v medzinárodnom práve EIDE, A., EIDE, W. B.: Adequate Standard of Living. In: MOECKLI, D. a i.: International Human Rights Law. Oxford: Oxford University Press, 2022, 4. vyd., s. 187 – 208.
37      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
38      Na túto tému pozri SMITH, R. K. M.: International Human Rights Law. 10. vyd. Oxford: Oxford University Press, 2022, osobitne kapitolu 16 s názvom „The right to an adequate standard of living“, s. 307 – 321, bod 16.1.2, ako aj EIDE, A., EIDE, W. B.: Article 25. In: ALFREDSSON, G., EIDE, A.: The Universal Declaration of Human Rights: a Common Standard of Achievement. Haag: Kluwer Law International, 2023, s. 523 – 550.
39      Pozri EIDE, A., EIDE, W. B.: Adequate Standard of Living, c. d., najmä bod 2. Pozri tiež TREBILCOCK, A.: La notion de droit à un niveau de vie suffisant. In: THOUVENIN, J.‑M., TREBILCOCK, A.: Le droit international social: Droits Économiques, Sociaux et Culturels, s. 1664 – 1680, osobitne bod 19.
40      Pozri tiež odôvodnenia 11 a 35 smernice 2013/33.
41      C‑79/13, EU:C:2014:103, bod 40.
42      Pokiaľ ide o otázku týkajúcu sa existencie práva na primerané oblečenie, pozri GRAHAM, L. G.: Reasserting the Right to Adequate Clothing in International Human Rights Law. In: Human Rights Law Review. 2024, vol. 24, no. 1.
43      EUAA nahradila Európsky podporný úrad pre azyl (EASO).
44      EASO, Usmernenie o podmienkach prijímania:
operačné normy a ukazovatele, september 2016, s. 33.
45      Toto právo je zakotvené najmä v článku 25 ods. 1 Všeobecnej deklarácie ľudských práv prijatej Valným zhromaždením Organizácie Spojených národov 10. decembra 1948, ktorý stanovuje, že „[k]aždý má právo na takú životnú úroveň, ktorá môže zabezpečiť jemu i jeho rodine zdravie a blahobyt, vrátane stravy, ošatenia, bývania, lekárskej starostlivosti, ako aj potrebných sociálnych služieb, má právo na zabezpečenie v nezamestnanosti, v chorobe, pri pracovnej nespôsobilosti, pri ovdovení, v starobe alebo v iných prípadoch straty zárobkových možností, ktoré nastali za okolností nezávislých od jeho vôle“ (pozri EIDE, A., EIDE, W. B.: Article 25, c. d., najmä s. 531 a 532). Toto právo je tiež zakotvené v článku 11 Medzinárodného paktu o hospodárskych, sociálnych a kultúrnych právach, ktorý bol prijatý Valným zhromaždením Organizácie Spojených národov 16. decembra 1966 a nadobudol platnosť 3. januára 1976 a ktorý v odseku 1 stanovuje, že „[š]táty, zmluvné strany paktu, uznávajú právo každého jednotlivca na primeranú životnú úroveň pre neho a jeho rodinu, zahrňujúce dostatočnú výživu, šatstvo, byt, a na neustále zlepšovanie životných podmienok“.
46      Pozri TREBILCOCK, A.: c. d., najmä body 14, 20 a 21, ako aj SMITH, R. K. M., c. d., najmä bod 16.1.
47      Pozri EIDE, A., EIDE, W. B.: Adequate Standard of Living, c. d., najmä bod 2.
48      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že žiadateľ bol „vypočutý“ v rámci prijímania sporného rozhodnutia.
49      Pozri rozsudok Khan Yunis a Baabda (bod 53).
50      Pozri rozsudok Khan Yunis a Baabda (bod 74). Pojmom „konečné rozhodnutie“ sa v súlade s článkom 2 písm. e) smernice 2013/32 označuje „rozhodnutie o tom, či sa štátnemu príslušníkovi tretej krajiny alebo osobe bez štátnej príslušnosti prizná postavenie utečenca alebo postavenie osoby s doplnkovou ochranou na základe smernice [Európskeho parlamentu a Rady] 2011/95/EÚ [z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9)] a ktoré už nepodlieha opravnému prostriedku v rámci kapitoly V… smernice [2013/32]“.
51      V súlade s ustanoveniami článku 18 ods. 2 druhého pododseku nariadenia Dublin III v takom prípade prináleží dožiadanému členskému štátu zabezpečiť, „aby mal žiadateľ právo požiadať o dokončenie posúdenia jeho žiadosti alebo podať novú žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorá sa nebude považovať za následnú žiadosť“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).