62023CJ0555
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
z 26. júna 2025 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2010/13/EÚ – Poskytovatelia audiovizuálnych mediálnych služieb – Vnútroštátna právna úprava ukladajúca rešpektovanie ľudskej dôstojnosti a zakazujúca vysielanie obsahu nízkej kvality – Zásada konformného výkladu vnútroštátneho práva – Hranice – Zásada zákonnosti trestných činov a trestov – Zásada právnej istoty“
V spojených veciach C‑555/23 a C‑556/23,
ktorých predmetom sú dva návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podané rozhodnutiami Symvoulio tis Epikrateias (Štátna rada, Grécko) z 2. augusta 2023 a doručené Súdnemu dvoru 4. septembra 2023, ktoré súvisia s konaniami:
Makeleio EPE (C‑555/23),
Zougla G.R. AE (C‑556/23)
proti
Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR),
SÚDNY DVOR (piata komora),
v zložení: predsedníčka piatej komory M. L. Arastey Sahún (spravodajkyňa), sudcovia D. Gratsias, E. Regan, J. Passer a B. Smulders,
generálna advokátka: T. Ćapeta,
tajomník: L. Carrasco Marco, referentka,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. októbra 2024,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
Makeleio EPE, v zastúpení: S. Charalampous, dikigoros,
–
Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR), v zastúpení: Z. Chatzipavlou a A. Dimitrakopoulou, splnomocnené zástupkyne,
–
grécka vláda, v zastúpení: Z. Chatzipavlou, K. Konsta, M. Tassopoulou a D. Tsagkaraki, splnomocnené zástupkyne,
–
švédska vláda, v zastúpení: F.‑L. Göransson, J. Olsson, A. Runeskjöld a H. Shev, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: O. Gariazzo, L. Malferrari, G. Meessen a D. Triantafyllou, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní z 30. januára 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú na jednej strane výkladu smernice Európskeho parlamentu a Rady 2010/13/EÚ z 10. marca 2010 o koordinácii niektorých ustanovení upravených zákonom, iným právnym predpisom alebo správnym opatrením v členských štátoch týkajúcich sa poskytovania audiovizuálnych mediálnych služieb (smernica o audiovizuálnych mediálnych službách) (Ú. v. EÚ L 95, 2010, s. 1), zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2018/1808 zo 14. novembra 2018 (Ú. v. EÚ L 303, 2018, s. 69) (ďalej len „smernica 2010/13“), ako aj článkov 20 a 21 a článku 49 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) na strane druhej.
2
Tieto návrhy boli podané v rámci dvoch sporov, ktorých stranami sú spoločnosť Makeleio EPE vo veci C‑555/23 a spoločnosť Zougla G.R. AE (ďalej len „Zougla“) vo veci C‑556/23 na jednej strane a Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (ESR) (Národná rada pre televízne a rozhlasové vysielanie, Grécko) na druhej strane, vo veci zákonnosti dvoch rozhodnutí, ktorými sa týmto spoločnostiam uložila správna sankcia za vysielanie audiovizuálneho obsahu nízkej kvality a za porušenie povinnosti rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti (ďalej len „rozhodnutia, o ktoré ide vo veci samej“).
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2010/13
3
Odôvodnenia 11, 18, 21, 38, 41, 59, 83 a 104 smernice 2010/13 stanovujú:
„(11)
Je potrebné zlepšiť právnu istotu s cieľom vyhnúť sa narušovaniu hospodárskej súťaže, pomôcť dobudovať vnútorný trh a uľahčiť vytvorenie jednotného informačného priestoru, aby sa uplatnil aspoň základný stupeň koordinovaných pravidiel na všetky audiovizuálne mediálne služby, tak na televízne vysielanie (napr. lineárne audiovizuálne mediálne služby), ako aj na audiovizuálne mediálne služby na požiadanie (napr. nelineárne audiovizuálne mediálne služby).
…
(18)
Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica) [(Ú. v. ES L 108, 2002, s. 33; Mim. vyd. 13/029, s. 349)] sa v zmysle svojho článku 1 ods. 3 nedotýka opatrení prijatých na úrovni [Európskej ú]nie alebo vnútroštátnych opatrení na účely dosiahnutia cieľov všeobecného záujmu, najmä vo vzťahu k regulácii obsahu a audiovizuálnej politike.
…
(21)
Na účely tejto smernice by definícia audiovizuálnych mediálnych služieb mala zahŕňať iba audiovizuálne mediálne služby, či už televízne vysielanie, alebo audiovizuálne mediálne služby na požiadanie, ktoré sú masmediálne, t. j. určené na prijímanie, a ktoré by mohli ovplyvňovať významnú časť širokej verejnosti. Jej rozsah by sa mal obmedziť na služby, ako ich definuje Zmluva o [FEÚ], a preto by sa mal vzťahovať na všetky formy hospodárskych činností vrátane výkonov verejnej služby, ale nemal by sa vzťahovať na činnosti, ktoré sú pôvodne nehospodárske a ktoré nekonkurujú televíznemu vysielaniu, ako napr. súkromné internetové stránky a služby pozostávajúce z poskytovania a šírenia audiovizuálneho obsahu vyrobeného užívateľmi na účely spoločného používania a výmeny v rámci záujmových spoločenstiev.
…
(38)
Technologický rozvoj, najmä pokiaľ ide o digitálne satelitné programy, znamená, že vedľajšie kritériá by sa mali upraviť tak, aby sa zaistila vhodná regulácia a účinné vykonávanie a aby zainteresované strany získali skutočný vplyv na obsah audiovizuálnej mediálnej služby.
…
(41)
Členské štáty by však mali mať možnosť uplatniť podrobnejšie alebo prísnejšie pravidlá v oblastiach koordinovaných touto smernicou voči poskytovateľom audiovizuálnych mediálnych služieb, ktorí patria pod ich právomoc, a zároveň zabezpečiť, aby boli tieto pravidlá v súlade so všeobecnými zásadami práva Únie. … Pojem pravidlá v záujme širokej verejnosti sa v judikatúre Súdneho dvora vytvoril v súvislosti s článkami 43 a 49 [ES] (teraz článkami 49 a 56 [ZFEÚ]) a zahŕňa okrem iného pravidlá ochrany spotrebiteľov, ochrany maloletých a kultúrnu politiku. Členský štát žiadajúci o spoluprácu by mal zabezpečiť, aby osobitné vnútroštátne pravidlá boli objektívne nevyhnutné, uplatňované nediskriminačným spôsobom a primerané.
…
(59)
Dostupnosť škodlivého obsahu v audiovizuálnych mediálnych službách znepokojuje zákonodarcov, mediálne odvetvie a rodičov. Možné budú aj nové výzvy, najmä v spojitosti s novými platformami a novými produktmi. Je preto potrebné, aby sa vo všetkých audiovizuálnych mediálnych službách vrátane audiovizuálnych komerčných oznamov zaviedli pravidlá na ochranu telesného, duševného a mravného vývoja maloletých a na ochranu ľudskej dôstojnosti.
…
(83)
Aby sa zabezpečilo, že záujmy spotrebiteľov ako televíznych divákov sú plne a riadne chránené, je dôležité pre televíznu reklamu, aby podliehala určitému počtu minimálnych pravidiel a noriem a aby si členské štáty zachovali právo na stanovenie podrobnejších a prísnejších pravidiel a za určitých okolností na ustanovenie podmienok pre prevádzkovateľov televízneho vysielania, na ktorých sa vzťahuje ich právomoc.
…
(104)
Keďže ciele tejto smernice, a to vytvorenie priestoru bez vnútorných hraníc pre audiovizuálne mediálne služby pri súčasnom zabezpečení vysokej úrovne ochrany cieľov všeobecného záujmu, najmä ochrany maloletých a ľudskej dôstojnosti, ako aj podpory práv osôb s postihnutím, nie je možné uspokojivo dosiahnuť na úrovni členských štátov, ale z dôvodov rozsahu a dôsledkov tejto smernice ho možno lepšie dosiahnuť na úrovni Únie, môže Únia prijať opatrenia v súlade so zásadou subsidiarity podľa článku 5 [ZEÚ]. V súlade so zásadou proporcionality podľa uvedeného článku táto smernica neprekračuje rámec nevyhnutný na dosiahnutie týchto cieľov.“
4
Podľa znenia článku 1 ods. 1 smernice 2010/13:
„Na účely tejto smernice sa uplatnia tieto definície:
a)
‚audiovizuálna mediálna služba‘ je:
i)
služba, ako ju vymedzujú články 56 a 57 [ZFEÚ], pričom základný účel služby alebo jej oddeliteľnej časti je poskytovanie programov, za ktoré je redakčne zodpovedný poskytovateľ mediálnych služieb, širokej verejnosti, s cieľom informovať, zabávať alebo vzdelávať prostredníctvom elektronických komunikačných sietí v zmysle článku 2 písm. a) smernice [2002/21]; takéto audiovizuálne mediálne služby sú buď televíznym vysielaním v zmysle písmena e) tohto odseku, alebo audiovizuálnou mediálnou službou na požiadanie v zmysle písmena g) tohto odseku;
ii)
audiovizuálny komerčný oznam;
…
b)
‚program‘ je súbor pohybujúcich sa obrazov so zvukom alebo bez zvuku predstavujúci bez ohľadu na jeho trvanie samostatnú položku v rámci programovej skladby alebo katalógu, ktorý zostavil poskytovateľ mediálnych služieb, vrátane kinematografických dlhometrážnych filmov, videoklipov, športových podujatí, situačných komédií, dokumentárnych filmov, detských programov a pôvodných televíznych hier;
…
c)
‚redakčná zodpovednosť‘ znamená vykonávanie účinnej kontroly nad výberom programov a nad ich usporiadaním do chronologickej štruktúry v prípade televízneho vysielania alebo v prípade audiovizuálnych mediálnych služieb na požiadanie do katalógu programov. Redakčná zodpovednosť nevyhnutne neznamená akúkoľvek právnu zodpovednosť podľa vnútroštátneho práva za poskytovaný obsah alebo služby;
d)
‚poskytovateľ mediálnych služieb‘ je fyzická alebo právnická osoba, ktorá má redakčnú zodpovednosť za výber audiovizuálneho obsahu audiovizuálnej mediálnej služby a určuje spôsob, akým je organizovaná;
…
e)
‚televízne vysielanie‘ alebo ‚televízna relácia‘ (t. j. lineárna audiovizuálna mediálna služba) je audiovizuálna mediálna služba poskytovaná poskytovateľom mediálnej služby pre simultánne sledovanie programov na základe programovej štruktúry;
…
g)
‚audiovizuálna mediálna služba na požiadanie‘ (t. j. nelineárna audiovizuálna mediálna služba) je audiovizuálna mediálna služba poskytovaná poskytovateľom mediálnej služby na sledovanie programov v momente, ktorý si užívateľ zvolil, a na jeho osobitnú žiadosť na základe katalógu programov zostaveného poskytovateľom mediálnej služby;
…“
5
Článok 2 ods. 1 smernice 2010/13 stanovuje:
„Každý členský štát zabezpečí, aby všetky audiovizuálne mediálne služby vysielané poskytovateľmi mediálnej služby, na ktorých sa vzťahuje jeho právomoc, boli v súlade s pravidlami právneho systému, ktorý sa uplatňuje na audiovizuálne mediálne služby určené pre verejnosť v tomto členskom štáte.“
6
Podľa článku 4 ods. 1 tejto smernice:
„Členské štáty majú naďalej možnosť požadovať od poskytovateľov mediálnych služieb, na ktorých sa vzťahuje ich právomoc, aby dodržiavali podrobnejšie alebo prísnejšie pravidlá v oblastiach koordinovaných touto smernicou, za predpokladu, že takéto pravidlá sú v súlade s právom Únie.“
7
Článok 6 ods. 1 uvedenej smernice znie takto:
„Bez toho, aby bola dotknutá povinnosť členských štátov rešpektovať a chrániť ľudskú dôstojnosť, členské štáty primeranými prostriedkami zabezpečia, aby audiovizuálne mediálne služby poskytované poskytovateľmi mediálnych služieb, na ktorých sa vzťahuje ich právomoc, neobsahovali žiadne:
a)
podnecovanie k násiliu alebo nenávisti voči skupine osôb alebo členovi skupiny založené na ktoromkoľvek z dôvodov uvedených v článku 21 Charty;
b)
verejné podnecovanie k páchaniu trestných činov terorizmu, ako sa stanovuje v článku 5 smernice [Európskeho parlamentu a Rady] (EÚ) 2017/541 [z 15. marca 2017 o boji proti terorizmu, ktorou sa nahrádza rámcové rozhodnutie Rady 2002/475/SVV a mení rozhodnutie Rady 2005/671/SVV (Ú. v. EÚ L 88, 2017, s. 6)].“
8
Článok 9 ods. 1 smernice 2010/13 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby audiovizuálne komerčné oznamy poskytované poskytovateľmi mediálnych služieb, na ktorých sa vzťahuje ich právomoc, spĺňali tieto podmienky:
…
c)
audiovizuálne komerčné oznamy nesmú:
i)
porušovať ľudskú dôstojnosť;
…“
Smernica (EÚ) 2018/1972
9
Odôvodnenie 7 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2018/1972 z 11. decembra 2018, ktorou sa stanovuje európsky kódex elektronických komunikácií (Ú. v. EÚ L 321, 2018, s. 36), stanovuje:
„… Na obsah televízneho programu sa vzťahuje [smernica 2010/13]. Cieľom regulácie audiovizuálnej politiky a obsahu je dosiahnuť ciele všeobecného záujmu ako je sloboda prejavu, pluralita médií, nestrannosť, kultúrna a jazyková rozmanitosť, sociálna inklúzia, ochrana spotrebiteľa a ochrana maloletých. …“
10
Podľa článku 2 bodu 1 smernice 2018/1972, ktorý nahradil článok 2 písm. a) smernice 2002/21:
„Na účely tejto smernice sa uplatňujú tieto vymedzenia pojmov:
1.
‚elektronická komunikačná sieť‘ je prenosové systémy, ktoré môžu ale nemusia byť založené na trvalej infraštruktúre alebo centralizovanej administratívnej kapacite, prípadne prepájacie alebo smerovacie zariadenie a iné prostriedky vrátane neaktívnych prvkov siete, ktoré umožňujú prenos signálov po vedení, rádiovými, optickými alebo inými elektromagnetickými prostriedkami, vrátane družicových sietí, pevných (s prepájaním okruhov a paketov vrátane internetu) a mobilných sietí, elektrických káblových systémov v rozsahu, v ktorom sa používajú na prenos signálov, sietí používaných na rozhlasové a televízne vysielanie a sietí káblovej televízie bez ohľadu na typ prenášaných informácií.“
Grécke právo
Zákon č. 4779/2021
11
Článok 8 nomos 4779/2021 Ensomatosi stin ethniki nomothesia tis Odigias (EE) 2010/13 tou Europaïkou Koinovouliou kai tou Symvouliou tis 10is Martíou 2010 gia ton syntonismo orismenon nomothetikon, kanonistikon kai dioikitikon diataxeon ton kraton melon skhetika me tin parochi ypiresion optikoakoustikon meson, opos echei tropopoiitheí me tin Odigía (EE) 2018/1808 tou Europaïkou Koinovouliou kai tou Symvouliou tis 14is Noemvríou 2018 kai alles diataxeis armodiotitas tis Genikis Grammateias Epikoinonías kai Enimerosis [zákon č. 4779/2021, ktorým sa do vnútroštátneho práva prebrala smernica Európskeho parlamentu a Rady 2010/13/EÚ z 10. marca 2010 o koordinácii niektorých ustanovení upravených zákonom, iným právnym predpisom alebo správnym opatrením v členských štátoch týkajúcich sa poskytovania audiovizuálnych mediálnych služieb, v znení zmien podľa smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2018/1808 zo 14. novembra 2018 a iné ustanovenia v právomoci generálneho tajomníka pre komunikáciu a informácie] z 20. februára 2021 (FEK A’ 27), v znení uplatniteľnom na spory vo veci samej (ďalej len „zákon 4779/2021“), stanovuje:
„Audiovizuálne mediálne služby by nemali obsahovať žiadne podnecovanie k násiliu alebo nenávisti namierené proti skupine osôb alebo členovi skupiny na základe rasy, farby pleti, národnostného alebo etnického pôvodu, predkov, náboženstva, zdravotného postihnutia, sexuálnej orientácie, identity alebo rodovej charakteristiky.“
12
Článok 36 ods. 1 zákona č. 4779/2021 stanovuje:
„V prípade porušenia článku 8… poskytovateľom mediálnych služieb s predplatným alebo bez neho [ESR] uloží sankcie stanovené v nomos 2644/1998 [– Gia tin parochi syndromitikon radiofonikon kai tileoptikon ypiresion kai synafeis diataxeis (zákon č. 2644/1998 o poskytovaní platených rozhlasových a televíznych služieb a súvisiace ustanovenia) z 13. októbra 1998 (FEK A’ 233)] a v nomos 2328/1995 [– Nomiko kathestos tis idiotikis tileorasis kai tis topikis radiophonías, rythmisi thematon tis radiotileoptikis agoras kai alles diataxeis (zákon č. 2328/1995 o úprave právneho postavenia súkromných televízií a lokálnych rádií a televízií, regulácii rozhlasového a televízneho trhu a iných ustanoveniach) z 3. augusta 1995 (FEK A’ 159).“
Zákon č. 2328/1995
13
Podľa článku 1 zákona č. 2328/1995 v znení uplatniteľnom na spory vo veci samej (ďalej len „zákon č. 2328/1995“):
„1.   Vytvorenie, zriadenie a prevádzkovanie súkromných televíznych staníc, ktoré na kanáloch dostupných na tento účel alebo na dostupných rádiových frekvenciách vysielajú signál bežne prijímaný domácimi prijímačmi, podlieha vydaniu povolenia v súlade s ustanoveniami tohto zákona. Povolenia sa vydávajú s cieľom slúžiť verejnému záujmu a ich používanie predstavuje službu vo verejnom záujme. Stanice, ktorým sa udeľujú tieto povolenia, musia dbať na kvalitu programu, objektívnosť informácií, zaručenie plurality, ako aj na podporu kultúry šírením literárnych a umeleckých vysielaní.
2.   Povolenie na vytvorenie, zriadenie a prevádzkovanie sa vzťahuje na vysielanie bezdrôtového signálu, rádiové kanály, používanie pozemných staníc alebo satelitov…“
14
Článok 4 ods. 1 písm. a) zákona č. 2328/1995 znie takto:
„Vo všetkých prípadoch porušenia ustanovení vnútroštátnych právnych predpisov, [právnych predpisov] Únie a medzinárodného práva, ktoré priamo alebo nepriamo upravujú súkromné televízne stanice a všeobecnejšie fungovanie súkromnej televízie…, ESR rozhodne… uložiť jednu alebo viaceré z nasledujúcich sankcií…. Voľba povahy správnych sankcií a ich počítanie sa uskutočňuje v závislosti od závažnosti porušenia, obecenstva vysielania, v rámci ktorého došlo k porušeniu, od podielu na trhu rozhlasových a televíznych služieb, ktorý držiteľ povolenia prípadne získal, od sumy uskutočnených alebo plánovaných investícií, ako aj od existencie prípadných recidív…“
Zákon č. 2863/2000
15
Článok 4 ods. 1 nomos 2863/2000 – Ethniko Symvoulio Radiotileorasis kai alles arches kai organa tou tomea parochis radiotileoptikon ypiresion (zákon č. 2863/2000 o Národnej rade pre televízne a rozhlasové vysielanie a ostatných úradoch a orgánoch v oblasti televízneho a rozhlasového vysielania) z 29. novembra 2000 (FEK A’ 262), v znení uplatniteľnom na spory vo veci samej, stanovuje:
„ESR vykonáva priamu kontrolu štátu podľa Syntagma tis Elladas (Ústava Helénskej republiky) v oblasti poskytovania rozhlasových a televíznych služieb akejkoľvek povahy prijatím individuálnych vykonateľných správnych aktov. Najmä:
…
e)
ukladá sankcie a správne opatrenia uvedené v článku 4 ods. 1 [zákona č. 2328/1995], ako aj v článku 12 a článku 15 ods. 3 zákona [č. 2644/1998]…“
Zákon č. 2644/1998
16
Článok 1 ods. 1 zákona č. 2644/1998 stanovuje:
„Poskytovanie platených rozhlasových a televíznych služieb podlieha v súlade s článkom 15 Ústavy Helénskej republiky priamej kontrole štátu a predstavuje službu vo verejnom záujme, ktorej cieľom je objektívne a nestranné informovanie, ako aj vysoká úroveň nepretržitého vzdelávania a zábavy verejnosti. Na účely tohto zákona sa poskytovaním platených rozhlasových a televíznych služieb rozumie priamy prenos rozhlasových a televíznych programov verejnosti akýmikoľvek prostriedkami alebo technickými metódami (výlučne pozemnými vysielačmi, káblovou sieťou alebo satelitom), ku ktorým prístup podlieha podmienkam stanoveným držiteľom povolenia uvedeného v ustanoveniach tohto zákona. Za poskytovanie platených rozhlasových a televíznych služieb sa považuje aj poskytovanie televíznych služieb prostredníctvom iných širokopásmových sietí bez ohľadu na to, či poskytovateľ služby získal povolenie [od ESR] pre programy, ktoré vysiela, alebo či na základe zmluvy na tento účel vysiela programy povolené v inom členskom štáte.“
17
Článok 10 zákona č. 2644/1998 stanovuje:
„1.   Ustanovenia článku 3 ods. 1 až 12, 14, 17 a 22 [zákona č. 2328/1995] týkajúce sa rešpektovania dôstojnosti, súkromia a účasti jednotlivca vo všeobecnosti na hospodárskom, spoločenskom a politickom živote, spôsobov a podmienok vysielania rozhlasovej a televíznej reklamy a iných súvisiacich správ, ochrany detí, zabezpečenia politického pluralizmu a prístupu strán k rozhlasovému a televíznemu vysielaniu, ako aj ochrany záujmov spotrebiteľov a všeobecnejšie záujmov občanov sa uplatňujú aj na obsah služieb plateného rozhlasového a televízneho vysielania.
2.   Etické kódexy prijaté v súlade s článkom 3 ods. 2 nomos 1866/1989 – Idrysi Ethinkou Symvouliou Radiotileoraseos kai parochi adeion gia tin idrysi kai leitourgia tileoptikon stathmon (zákon č. 1866/1989 o vytvorení Národnej rady pre televízne a rozhlasové vysielanie a vydávaní povolení na zriadenie a prevádzkovanie televíznych kanálov) zo 6. októbra 1989 (FEK A’ 222), ako aj kódexy, ktoré vypracovala ESR a boli prijaté podľa postupu uvedeného v článku 3 ods. 15 [zákona č. 2328/1995], sa uplatňujú aj na audiovizuálny obsah vysielaný držiteľmi povolenia podľa tohto zákona…“
18
Podľa článku 12 zákona č. 2644/1998 ESR ukladá správne sankcie v prípade porušenia ustanovení tohto zákona, práva Únie a medzinárodného práva, ktoré upravujú poskytovanie rozhlasových a televíznych služieb uvedených v tomto zákone.
Prezidentský dekrét č. 77/2003
19
Článok 1 Proedriko diatagma 77/2003 – Kodikas deontologias eidiseografikon kai allon dimosiografikon kai politikon ekpompon (prezidentský dekrét č. 77/2003, ktorým sa prijal Etický kódex spravodajstva a iných publicistických a politických relácií) z 28. marca 2003 (FEK A’ 75), v znení uplatniteľnom na spory vo veci samej (ďalej len „prezidentský dekrét č. 77/2003“), stanovuje:
„Ustanovenia tohto kódexu sa uplatňujú na spravodajské, publicistické a politické relácie vo verejných a súkromných rozhlasoch a televíziách…“
20
Článok 2 ods. 1 prezidentského dekrétu č. 77/2003 stanovuje:
„Spravodajské relácie a iné publicistické a politické relácie musia zabezpečiť úroveň kvality, ktorú si vyžaduje spoločenské poslanie rozhlasového a televízneho vysielania, ako aj kultúrny rozvoj krajiny…“
21
Článok 4 prezidentského dekrétu č. 77/2003 stanovuje:
„1.   Nie je možné prezentovať osoby spôsobom, ktorý môže za osobitných podmienok podporovať ich ponižovanie, sociálnu izoláciu alebo diskrimináciu zo strany časti verejnosti najmä na základe pohlavia, rasy, národnosti, jazyka, náboženstva, ideológie, veku, choroby, zdravotného postihnutia, sexuálnej orientácie alebo povolania.
2.   Nie je dovolené šíriť ponižujúce, rasistické, xenofóbne alebo sexistické posolstvá či opisy alebo netolerantné myšlienky a vo všeobecnosti nesmú byť poškodzované etnické alebo náboženské menšiny alebo iné zraniteľné alebo slabé skupiny.“
22
Článok 9 ods. 2 prezidentského dekrétu č. 77/2003 znie:
„Osobám, ktoré sa zúčastňujú na vysielaniach alebo sú v nich uvedené, sa musí poskytnúť spravodlivé, korektné a dôstojné zaobchádzanie. Nesmie byť poškodzovaná predovšetkým ich osobnosť, česť a dôstojnosť. Musí sa rešpektovať aj ich súkromný a rodinný život, profesionálna činnosť a ich právo na slobodu prejavu. Výkon kritiky nie je nezlučiteľný s rešpektovaním práv osôb, ktoré sú zobrazené alebo uvedené.“
Spory vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
23
Makeleio a Zougla sú spoločnosti založené podľa gréckeho práva, ktoré prevádzkujú internetové stránky novín, na ktorých sa tiež ponúka audiovizuálny obsah.
24
Dňa 29. júna 2021 Makeleio na svojej internetovej stránke www.makeleio.gr odvysielala audiovizuálnu reláciu, v ktorej sa moderátor odvolával na návštevu zástupcov komunity LGBT+ u gréckeho predsedu vlády s použitím urážlivých vyjadrení, najmä urážajúc a znevažujúc homosexuálne osoby. Tento moderátor robil ironické komentáre týkajúce sa sexuálnej orientácie týchto osôb a nepriamo nabádal verejnosť, aby sa voči nim dopúšťala verbálnych alebo fyzických útokov, ktoré podľa jeho slov sám páchal, keď bol mladší.
25
Dňa 22. februára 2021 Zougla odvysielala na svojej internetovej stránke www.zougla.gr rozhlasovú reláciu vysielanú rozhlasovou stanicou, ktorá tiež vysielala na internete. Táto relácia bola vysielaná na internetovej stránke spoločnosti Zougla v audiovizuálnej forme. V rámci tejto relácie moderátor v súvislosti s trestnou vecou týkajúcou sa určitých pedofilných činov, vytýkaných tretím osobám, verbálne napadol niektoré politické osobnosti tým, že sa o nich vyjadril hanlivo a urážlivo. V tomto kontexte tento moderátor osobitne prezentoval jednu z týchto osobností ako „vedome chrániacu znásilňovačov maloletých a pedofilov, ako aj udeľujúcu týmto osobám zodpovedné funkcie, ktoré im umožňovali pokúšať sa uspokojiť svoje choré sexuálne pudy“, a tvrdil, že dotknutá osobnosť „[bola] prinajmenšom podnecovateľom a spolupáchateľom“ pedofilných činov a znásilnenia maloletých osôb, ktoré sa pripisujú tretím osobám.
26
Tieto dve vysielania (ďalej len „vysielania dotknuté vo veci samej“) boli predmetom konania pred ESR.
27
ESR sa domnievala, že relácia, ktorú odvysielala Makeleio, odkazovala viackrát, zjavne hanlivým a urážlivým spôsobom, na špecifickú skupinu obyvateľstva na základe sexuálnej orientácie jej členov, pričom podnecovala ich ponižovanie a sociálnu stigmatizáciu. Vzhľadom na tieto skutočnosti ESR vo svojom rozhodnutí č. 140/2021 konštatovala, že Makeleio porušila jednak zákaz podnecovania k násiliu alebo nenávisti voči skupine osôb z dôvodu sexuálnej orientácie jej členov, ktorý je obsiahnutý v článku 8 zákona č. 4779/2021, a jednak povinnosť rešpektovať ľudskú hodnotu a dôstojnosť, ako aj zákaz vysielania obsahu nízkej kvality v súlade s článkom 1 ods. 1 zákona č. 2328/1995, ako aj s článkom 2 ods. 1, článkom 4 a článkom 9 ods. 2 prezidentského dekrétu č. 77/2003. V dôsledku toho ESR uložila spoločnosti Makeleio pokutu vo výške 30000 eur za každé z dvoch porušení, ku ktorým došlo.
28
Pokiaľ ide o reláciu odvysielanú spoločnosťou Zougla, ESR sa domnievala, že táto relácia pod zdaním informácií a skutočných faktov prinášala verejnosti domnienky a postoje jej moderátora, ktoré boli úplne nepodložené a predstavovali urážky voči osobám, ktoré v nej boli uvedené, pričom uvedená relácia tým obsahovala „extrémne nízku kvalitu“ vysielanej rozhlasovej relácie a poškodzovala dôstojnosť týchto osôb. Vzhľadom na tieto skutočnosti ESR vo svojom rozhodnutí č. 99/2021 konštatovala, že Zougla porušila tak povinnosť rešpektovať ľudskú hodnotu a dôstojnosť, ako aj zákaz vysielania obsahu nízkej kvality stanovené v článku 1 ods. 1 zákona č. 2328/1995, ako aj v článku 2 ods. 1, článku 4 a článku 9 ods. 2 prezidentského dekrétu č. 77/2003. V dôsledku toho z dôvodu spáchania týchto dvoch porušení uložila ESR spoločnosti Zougla dve pokuty vo výške 40000 eur a 80000 eur.
29
Pri prijímaní rozhodnutí, o ktoré ide vo veci samej, ESR konštatovala, že podľa ich znenia sa ustanovenia vnútroštátneho práva, na ktorých založila tieto rozhodnutia, majú uplatňovať len na poskytovateľov tradičných televíznych služieb, teda na televízne služby vysielané prevádzkovateľmi televízneho vysielania, buď prostredníctvom frekvencií na analógové a digitálne vysielanie, alebo prostredníctvom satelitu, alebo prostredníctvom širokopásmových sietí.
30
ESR však na základe výkladových kritérií týkajúcich sa pojmu „audiovizuálne mediálne služby“ v zmysle smernice 2010/13 podľa judikatúry vyplývajúcej z rozsudku z 21. októbra 2015, New Media Online (C‑347/14, EU:C:2015:709), z ktorej vyplýva, že audiovizuálny obsah vysielaný na internete subjektom, ktorý nie je prevádzkovateľom televízneho kanála, spadá pod tento pojem, vyložila tieto ustanovenia vnútroštátneho práva v tom zmysle, že sa napriek ich zneniu uplatňujú aj na poskytovateľov audiovizuálneho obsahu vysielaného prostredníctvom internetu (ďalej len „poskytovatelia online televíznych služieb“), medzi ktorých patria Makeleio a Zougla.
31
Tieto spoločnosti podali proti rozhodnutiam, o ktoré ide vo veci samej, žaloby o neplatnosť na Symvoulio tis Epikrateias (Štátna rada, Grécko), vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
32
Podľa stanoviska, ktoré prevláda v rámci Symvoulio tis Epikrateias (Štátna rada), sa vnútroštátne ustanovenia, na ktorých ESR založila rozhodnutia dotknuté vo veciach samých, mali vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňujú na poskytovateľov online televíznych služieb.
33
Za týchto okolností Symvoulio tis Epikrateias (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky, ktoré majú vo veciach C‑555/23 a C‑556/23 rovnaké znenie:
„1.
Zahŕňajú ciele, t. j. vzťahuje sa pôsobnosť… [smernice 2010/13] [na jednej strane] na záruku rešpektovania a ochrany ľudskej hodnoty a dôstojnosti, a [na druhej strane] na zamedzenie vysielaniu obsahu nízkej kvality poskytovateľmi televíznych služieb, a najmä obsahu vyznačujúceho sa prvkami, aké odvysielali v danom prípade [žalobkyne vo veci samej]?
2.
Za predpokladu, že [na jednej strane] povinnosť rešpektovať a ochraňovať ľudskú hodnotu a dôstojnosť a/alebo [na druhej strane] zákaz vysielania obsahu nízkej kvality, najmä obsahu vyznačujúceho sa prvkami [vysielaní sporných v prejednávanej veci], patria do pôsobnosti… [smernice 2010/13], bráni článok 4 ods. 1 [smernice 2010/13] v spojení so zásadou rovnosti zaobchádzania zakotvenou v článkoch 20 a 21 [Charty] ustanoveniu vnútroštátneho práva, podľa ktorého sa tieto povinnosti ukladajú všetkým poskytovateľom televíznych služieb okrem tých, ktorí vysielajú svoj televízny obsah výlučne prostredníctvom internetu?
3.
V prípade, že odpoveď na [prvú a druhú] otázky je kladná, je vnútroštátny regulátor na účely zabezpečenia potrebného účinku [smernice 2010/13] povinný uplatňovať ustanovenia vnútroštátneho práva ukladajúce predmetné povinnosti bez rozdielu na všetkých poskytovateľov televíznych služieb, hoci vnútroštátne právo stanovuje dané povinnosti a s nimi spojené sankcie pre všetkých poskytovateľov televíznych služieb, ale nie pre tých, ktorí vysielajú svoj obsah výlučne prostredníctvom internetu? Je naopak ukladanie správnych sankcií za porušenie týchto povinností, ku ktorému došlo v televíznom vysielaní šírenom na internete, na základe širokého výkladu alebo analogického uplatnenia vnútroštátnych ustanovení týkajúcich sa iných televíznych služieb nezlučiteľné so zásadou nullum crimen, nulla poena sine lege, ktorá je zakotvená v článku 49 ods. 1 prvej vete [Charty], v spojení so všeobecnou zásadou právnej istoty?
4.
V prípade, že odpoveď na prvú prejudiciálnu otázku je záporná, a [Súdny dvor] zastáva názor, že [na jednej strane] povinnosť rešpektovať a ochraňovať ľudskú hodnotu a dôstojnosť, a/alebo [na druhej strane] zákaz vysielania obsahu nízkej kvality (a najmä obsahu, aký bol [predmetom vysielania v prejednávanej veci]), nepatria do pôsobnosti… [smernice 2010/13] podľa jej článku 4 ods. 1, má sa v prípade, že vnútroštátne právo členského štátu ukladá takéto povinnosti pod hrozbou správnych sankcií poskytovateľom televíznych služieb vysielajúcim prostredníctvom terestriálnych, satelitných alebo širokopásmových sietí, neobsahuje však rovnocenné ustanovenia, pokiaľ ide o poskytovateľov televíznych služieb prostredníctvom internetu, článok 2 ods. 1 [tejto smernice] vykladať v tom zmysle, že príslušný vnútroštátny orgán je povinný podľa zásady rovnosti zaobchádzania zvážiť uloženie správnych sankcií za porušenie týchto predpisov aj v prípade vysielania televíznej relácie na internete?
5.
V prípade, že odpoveď na štvrtú otázku je kladná, je povinnosť vnútroštátneho regulátora uplatňovať ustanovenia vnútroštátneho práva ukladajúce predmetné povinnosti v súlade s vyššie uvedeným a na základe výkladu vnútroštátneho práva konformného s právom Únie, najmä s vyššie uvedenými ustanoveniami [smernice 2010/13], na všetky služby televízneho vysielania bez ohľadu na spôsob prenosu signálu, zlučiteľná so zásadou nullum crimen, nulla poena sine lege a so zásadou právnej istoty, vzhľadom na skutočnosť, že tieto povinnosti, stanovené vnútroštátnym právom pre všetkých ostatných poskytovateľov televíznych služieb, sa netýkajú televízneho vysielania na internete?“
34
Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 2. októbra 2023 boli veci C‑555/23 a C‑556/23 spojené na účely písomnej a ústnej časti konania, ako aj vyhlásenia rozsudku.
O prejudiciálnych otázkach
Úvodné pripomienky
O kvalifikácii žalobkýň vo veci samej ako „poskytovateľov mediálnych služieb“ v zmysle smernice 2010/13
35
Ako vyplýva z návrhov na začatie prejudiciálneho konania, otázky položené vnútroštátnym súdom vychádzajú z predpokladu, že vysielanie relácií, o ktoré ide vo veci samej, predstavuje audiovizuálnu mediálnu službu, na ktorú sa vzťahuje smernica 2010/13, v dôsledku čoho sú žalobkyne vo veci samej „poskytovateľmi mediálnych služieb“ v zmysle tejto smernice.
36
Makeleio však vo svojich písomných pripomienkach a na pojednávaní tvrdila, že nie je „poskytovateľom mediálnych služieb“ v zmysle uvedenej smernice, a preto sa na ňu táto smernica nevzťahuje.
37
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v rámci rozdelenia právomoci medzi súdmi Únie a vnútroštátnymi súdmi je v zásade úlohou vnútroštátneho súdu, aby overil, či vo veci, ktorú prejednáva, sú splnené skutkové podmienky na uplatnenie právnej normy Únie, v prípade potreby môže Súdny dvor pri rozhodovaní o prejudiciálnej otázke vydať spresnenia, ktorých cieľom je viesť vnútroštátny súd pri jeho výklade (rozsudok z 15. marca 2012, SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, bod 67 a citovaná judikatúra).
38
Súdnemu dvoru preto prináleží poskytnúť vnútroštátnemu súdu potrebné výkladové prvky týkajúce sa pojmu „audiovizuálna mediálna služba“ v zmysle tejto smernice, aby vnútroštátny súd overil, či vysielanie relácií, o ktoré ide vo veci samej, skutočne spadá pod tento pojem a či, pokiaľ ide o túto reláciu, treba Makeleio a Zougla považovať za „poskytovateľov mediálnych služieb“ v zmysle uvedenej smernice.
39
V tomto kontexte treba pripomenúť, že podľa definície uvedenej v článku 1 ods. 1 písm. a) bode i) smernice 2010/13 sa pojem „audiovizuálna mediálna služba“ vzťahuje na službu, ako ju vymedzujú články 56 a 57 ZFEÚ, pričom základný účel služby alebo jej oddeliteľnej časti je poskytovanie programov, za ktoré je redakčne zodpovedný poskytovateľ mediálnych služieb, širokej verejnosti, s cieľom informovať, zabávať alebo vzdelávať prostredníctvom elektronických komunikačných sietí v zmysle článku 2 písm. a) smernice 2002/21.
40
Okrem toho v súlade s článkom 1 ods. 1 písm. d) smernice 2010/13‚ na účely tejto smernice „poskytovateľ mediálnych služieb“ je fyzická alebo právnická osoba, ktorá má redakčnú zodpovednosť za výber audiovizuálneho obsahu audiovizuálnej mediálnej služby a ktorá určuje spôsob, akým je organizovaná.
41
V prvom rade treba spresniť, ako vyplýva zo samotného znenia článku 1 ods. 1 písm. a) bodu i) smernice 2010/13 v spojení s článkom 2 bodom 1 smernice 2018/1972, ktorá nahradila článok 2 písm. a) smernice 2002/21, že tak na vysielanie programov prostredníctvom analógových a digitálnych vysielacích frekvencií, ako aj na vysielanie programov cez internet sa môže vzťahovať pojem „audiovizuálne mediálne služby“ v zmysle smernice 2010/13.
42
Z uvedeného vyplýva, že pojem „poskytovatelia mediálnych služieb“ v zmysle tejto smernice zahŕňa tak poskytovateľov tradičných televíznych služieb uvedených v bode 29 tohto rozsudku, ako aj poskytovateľov online televíznych služieb.
43
V druhom rade nie je sporné, že jednak relácie, o ktoré ide vo veci samej, boli vysielané na účely informovania alebo zábavy, a jednak boli vysielané na internetových stránkach, a teda prostredníctvom elektronických komunikačných sietí v zmysle článku 2 bodu 1 smernice 2018/1972.
44
V treťom rade, ako vyplýva z článku 1 ods. 1 písm. b) smernice 2010/13, pojem „program“ je „súbor pohybujúcich sa obrazov… predstavujúci bez ohľadu na jeho trvanie samostatnú položku v rámci programovej skladby alebo katalógu, ktorý zostavil poskytovateľ mediálnych služieb, vrátane kinematografických dlhometrážnych filmov, videoklipov, športových podujatí, situačných komédií, dokumentárnych filmov, detských programov a pôvodných televíznych hier“.
45
V tejto súvislosti treba uviesť, že pokiaľ ide o sprístupnenie krátkych videí denníka, ktoré zodpovedajú krátkym sekvenciám lokálneho spravodajstva, športu alebo zábavy, na internetovej stránke, Súdny dvor rozhodol, že na takéto videá sa vzťahuje pojem „program“ v zmysle článku 1 ods. 1 písm. b) smernice 2010/13 (rozsudok z 21. októbra 2015, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, bod 24).
46
Na to, aby Súdny dvor dospel k tomuto posúdeniu, vychádzal najmä zo skutočnosti, že rovnako ako program televízneho vysielania sú tieto videá určené širokej verejnosti a môžu mať na ňu zjavný vplyv v zmysle odôvodnenia 21 tejto smernice. Okrem toho spôsob výberu uvedených videí v rozsahu, v akom zahŕňa možnosť používateľa internetu získať prístup k videu, ktoré ho zaujíma, v zvolenom čase a na individuálnu žiadosť na základe katalógu alebo zoznamu zostaveného prevádzkovateľom online denníka, sa nelíši od spôsobu ponúkaného v rámci audiovizuálnych mediálnych služieb na požiadanie, ktoré patria do pôsobnosti uvedenej smernice. Napokon videá, ktoré sa týkajú spravodajstva, konkurujú informačným službám ponúkaným poskytovateľmi televízneho vysielania, zatiaľ čo videá, ktoré sa týkajú kultúrnych alebo športových udalostí alebo rekreačných reportáží, konkurujú hudobným kanálom, športovým kanálom a zábavným vysielaniam (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. októbra 2015, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, body 21 a 23).
47
V prejednávanej veci ESR na pojednávaní uviedla, že relácia, o ktorú ide vo veci samej týkajúca sa spoločnosti Makeleio, je reláciou vysielanou každodenne na internetovej stránke tohto subjektu v audiovizuálnej forme, že táto relácia trvá niekoľko hodín, má svoje vlastné meno a že je prezentovaná tým istým novinárom, je vysielaná s logotypom spoločnosti Makeleio a že táto spoločnosť na svojej internetovej stránke informuje verejnosť o každodennom vysielaní uvedenej relácie a o jej vysielacích hodinách, že vysielanie tej istej relácie bolo pôvodne lineárne a po ňom nasledovalo umiestnenie na internete, aby k nej mohli mať záujemcovia prístup na požiadanie, a že na tejto internetovej stránke existoval zoznam umožňujúci vyhľadať skoršie relácie. ESR tiež uviedla, že tie isté charakteristiky prevládajú, pokiaľ ide o vysielanie, o ktoré ide vo veci samej, týkajúce sa spoločnosti Zougla.
48
V dôsledku uvedeného a s výhradou overenia vnútroštátnym súdom treba konštatovať, že relácie, o ktoré ide vo veci samej, ako videá patriace do programovej skladby alebo katalógu audiovizuálnej ponuky ponúkanej v rámci elektronickej verzie novín predstavujú „programy“ v zmysle článku 1 ods. 1 písm. b) smernice 2010/13.
49
Vo štvrtom rade, pokiaľ ide o kritériá, ktoré musí vnútroštátny súd zohľadniť na účely posúdenia „hlavného účelu“ služby sprístupnenia videí ponúkaných v rámci elektronickej verzie denníka v zmysle článku 1 ods. 1 písm. a) bodu i) smernice 2010/13, Súdny dvor rozhodol, že takéto posúdenie sa má zamerať na preskúmanie, či služba ako taká má samostatný obsah a funkciu vo vzťahu k obsahu a funkcii novinárskej činnosti prevádzkovateľa dotknutej internetovej stránky, a nie je iba neoddeliteľným doplnkom k tejto činnosti, predovšetkým z dôvodu vzájomného prepojenia audiovizuálnej ponuky s textovou ponukou (rozsudok z 21. októbra 2015, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, bod 37).
50
Vnútroštátnemu súdu teda prináleží preskúmať, či relácie, o ktoré ide vo veci samej, majú samostatný obsah a funkciu vo vzťahu k obsahu a funkcii písaných novinových článkov vydavateľa online denníka. Ak je to tak, patria tieto relácie do pôsobnosti smernice 2010/13. Ak sa naopak uvedené relácie javia len ako neoddeliteľný doplnok novinárskej činnosti tohto vydavateľa, predovšetkým z dôvodu súvislostí, ktoré majú s textovou ponukou, nepatria do pôsobnosti tejto smernice.
51
V tejto súvislosti z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že skutočnosť, že videá ponúkané na internetovej stránke denníka sú prístupné a možno si ich pozrieť nezávisle od prehliadania článkov elektronickej verzie tohto denníka, naznačuje, že službu sprístupnenia videí ponúkaných na takejto stránke možno považovať za službu, ktorá má samostatný obsah a funkciu vo vzťahu k obsahu a funkcii novinárskej činnosti prevádzkovateľa tejto internetovej stránky, a teda predstavuje službu odlišnú od iných služieb, ktoré tento prevádzkovateľ ponúka (rozsudok z 21. októbra 2015, New Media Online, C‑347/14, EU:C:2015:709, bod 36).
52
V piatom rade sa podľa znenia článku 1 ods. 1 písm. c) smernice 2010/13 na účely tejto smernice pod pojmom „redakčná zodpovednosť“ rozumie vykonávanie účinnej kontroly nad výberom programov a nad ich usporiadaním, či už do chronologickej štruktúry v prípade televízneho vysielania, alebo v prípade audiovizuálnych mediálnych služieb na požiadanie do katalógu programov.
53
Pokiaľ ide o službu sprístupnenia videí ponúkaných na internetovej stránke denníka, treba konštatovať, že takáto kontrola sa môže týkať najmä sprístupnenia videí na internete a ich odstránenia, kalendára a časov vysielania videí na tejto internetovej stránke, obdobia, počas ktorého budú tieto videá prístupné používateľom internetu, štruktúry uvedenej internetovej stránky, spôsobu prezentácie videí a ich výberu, systému vyhľadávania videí a aktualizácie obsahu tej istej internetovej stránky.
54
Hoci vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby posúdil, či redakčná zodpovednosť v zmysle článku 1 ods. 1 písm. c) smernice 2010/13, pokiaľ ide o relácie, o ktoré ide vo veci samej, prináleží spoločnostiam Makeleio a Zougla, skutočnosti uvedené v bode 47 tohto rozsudku naznačujú, že ide o takýto prípad. Skutočnosť, ktorú Makeleio potvrdila na pojednávaní, že na jednej strane moderátor relácie, o ktorú ide vo veci samej, bol novinárom zamestnaným týmto subjektom na vykonávanie živého vysielania a na každodenné prezentovanie tejto relácie a že na druhej strane sa Makeleio rozhodla vysielať reláciu, o ktorú ide vo veci samej, ktorá sa jej týka, potvrdzuje, že tento subjekt prevzal redakčnú zodpovednosť.
55
Vzhľadom na úvahy uvedené v bodoch 37 až 54 tohto rozsudku a s výhradou overení, ktoré prináleží vykonať vnútroštátnemu súdu, treba teda na položené otázky odpovedať na základe predpokladov, podľa ktorých na jednej strane Makeleio a Zougla sú „poskytovateľmi mediálnych služieb“ v zmysle smernice 2010/13, a najmä poskytovateľmi online televíznych služieb, a na druhej strane vysielanie relácií, o ktoré ide vo veci samej, predstavuje „audiovizuálnu mediálnu službu“ v zmysle tejto smernice.
O výklade vnútroštátnej právnej úpravy dotknutej vo veci samej
56
Európska komisia vo svojich písomných pripomienkach vyjadruje pochybnosti o výklade vnútroštátnej právnej úpravy dotknutej vo veci samej, ktorý podal vnútroštátny súd a podľa ktorého sa vnútroštátne ustanovenia, ktoré pod hrozbou sankcie stanovujú povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti, ako aj zákaz, rovnako pod hrozbou sankcie, vysielať obsah nízkej kvality, neuplatňujú na poskytovateľov online televíznych služieb.
57
V tejto súvislosti je dôležité pripomenúť, že ako vyplýva z ustálenej judikatúry, pokiaľ ide o výklad ustanovení vnútroštátneho právneho poriadku, Súdny dvor je v zásade povinný vychádzať z posúdenia vyplývajúceho z návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Súdny dvor totiž nemá právomoc vykladať vnútroštátne právo členského štátu (rozsudok z 5. decembra 2023, Deutsche Wohnen, C‑807/21, EU:C:2023:950, bod 36 a citovaná judikatúra).
58
V dôsledku toho treba na položené otázky odpovedať na základe predpokladu, že vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej sa neuplatňuje na poskytovateľov online televíznych služieb.
O prvých otázkach
59
Na úvod z návrhov na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátny súd sa vzhľadom na vnútroštátnu právnu úpravu dotknutú vo veci samej pýta, či do pôsobnosti smernice 2010/13 patrí jednak povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti a jednak zákaz vysielania obsahu nízkej kvality.
60
Ako vyplýva z názvu a odôvodnenia 11 smernice 2010/13, jej cieľom je koordinácia niektorých ustanovení upravených zákonom, iným právnym predpisom alebo správnym opatrením v členských štátoch týkajúcich sa poskytovania audiovizuálnych mediálnych služieb s cieľom dobudovať skutočný vnútorný trh pre tieto služby. Na tento účel táto smernica stanovuje minimálny súbor koordinovaných pravidiel uplatniteľných na všetky audiovizuálne mediálne služby, z ktorých niektoré, ako vyplýva z odôvodnenia 18 tejto smernice a odôvodnenia 7 smernice 2018/1972, sa týkajú obsahu týchto služieb.
61
Ako však v podstate uviedla generálna advokátka v bode 72 svojich návrhov, nad rámec minimálnych požiadaviek stanovených smernicou 2010/13 táto smernica nezasahuje do obsahu audiovizuálnych mediálnych služieb, keďže neexistencia takéhoto zásahu navyše odráža vôľu normotvorcu Únie ponechať poskytovateľom týchto služieb skutočnú rozhodovaciu právomoc, pokiaľ ide o takýto obsah, ako je uvedené v jej odôvodnení 38.
62
Smernica 2010/13 preto neobsahuje žiadne ustanovenie týkajúce sa kvality ako takej obsahu programov, ktoré spadajú do jej pôsobnosti, ani nestanovuje žiadny dôvod na zákaz na základe nízkej alebo zhoršenej kvality vysielaného obsahu.
63
V dôsledku toho zákaz vysielania obsahu nízkej kvality nepatrí do pôsobnosti smernice 2010/13, keďže takýto zákaz ide nad rámec minimálnych požiadaviek stanovených touto smernicou.
64
V prejednávanej veci však zo skutočností uvedených v návrhoch na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, ako to ESR okrem iného potvrdila na pojednávaní pred Súdnym dvorom, že obsah relácií, o ktoré ide vo veci samej, bol kvalifikovaný ako „nízkej kvality“ a považoval sa tak za obsah, na ktorý sa vzťahuje zákaz vysielania obsahu nízkej kvality stanovený vnútroštátnou právnou úpravou dotknutou vo veci samej, a to len z dôvodu, že takýto obsah bol považovaný za porušujúci ľudskú dôstojnosť.
65
Vzhľadom na spory vo veci samej treba preto konštatovať, že svojimi prvými otázkami sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 2010/13 vykladať v tom zmysle, že vnútroštátna právna úprava, ktorá pod hrozbou sankcie ukladá všetkým poskytovateľom mediálnych služieb s výnimkou tých, ktorí vysielajú svoj obsah prostredníctvom internetu, povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti a zdržať sa vysielania obsahu porušujúceho túto hodnotu, patrí do pôsobnosti tejto smernice.
66
V tejto súvislosti treba v prvom rade uviesť, že článok 6 ods. 1 smernice 2010/13, ktorý je súčasťou ustanovení uplatniteľných na audiovizuálne mediálne služby obsiahnutý v kapitole III tejto smernice, ukladá členským štátom povinnosť primeranými prostriedkami zabezpečiť, aby audiovizuálne mediálne služby poskytované poskytovateľmi mediálnych služieb, na ktorých sa vzťahuje ich právomoc, neobsahovali žiadne podnecovanie k násiliu alebo nenávisti voči skupine osôb alebo členovi skupiny založené na ktoromkoľvek z dôvodov uvedených v článku 21 Charty, ani verejné podnecovanie k páchaniu trestných činov terorizmu, a to „bez toho, aby bola dotknutá povinnosť členských štátov rešpektovať a chrániť ľudskú dôstojnosť“.
67
Týmto posledným uvedeným doplnením tak normotvorca Únie stanovil povinnosť členských štátov nielen rešpektovať, ale aj chrániť ľudskú dôstojnosť pri vykonávaní článku 6 ods. 1 smernice 2010/13, pričom z tejto povinnosti, ako vyplýva zo znenia tohto ustanovenia ako celku, predovšetkým plynie, že týmto štátom prináleží prijať opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby obsah audiovizuálnych mediálnych služieb poskytovaných poskytovateľmi, na ktorých sa vzťahuje ich právomoc, neohrozoval hodnotu ľudskej dôstojnosti.
68
Zo znenia článku 6 ods. 1 smernice 2010/13 teda vyplýva, že toto ustanovenie sa vzťahuje na povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti a zákaz vysielania obsahu porušujúceho túto hodnotu.
69
V druhom rade kontext, do ktorého patrí tento článok 6 ods. 1, potvrdzuje takýto výklad.
70
V súlade s článkom 1 ods. 1 písm. a) bodom ii) smernice 2010/13 totiž audiovizuálne komerčné oznamy spadajú pod pojem „audiovizuálna mediálna služba“ v zmysle tejto smernice. Skutočnosť, že článok 9 uvedenej smernice, ktorý je tiež súčasťou ustanovení nachádzajúcich sa v jej kapitole III, ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby takéto oznamy spĺňali určité požiadavky, medzi ktoré patrí podľa jeho odseku 1 písm. c) bodu i) najmä požiadavka neporušovať ľudskú dôstojnosť, však potvrdzuje, že v rámci oblastí koordinovaných touto smernicou sa normotvorca Únie snažil stanoviť dôvod zákazu založený špecificky na porušení hodnoty ľudskej dôstojnosti, čo je dôvod, ktorý je dôsledkom povinnosti rešpektovať túto hodnotu.
71
V treťom rade treba uviesť, že na jednej strane, ako vyplýva z odôvodnenia 104 smernice 2010/13, táto smernica má za cieľ vytvoriť priestor bez vnútorných hraníc pre audiovizuálne mediálne služby pri súčasnom zabezpečení vysokej úrovne ochrany cieľov všeobecného záujmu, a najmä ochrany ľudskej dôstojnosti. Na druhej strane z odôvodnenia 59 tejto smernice vyplýva, že zavedenie pravidiel, akými sú pravidlá stanovené v článku 6 uvedenej smernice, je odôvodnené najmä ochranou ľudskej dôstojnosti vo všetkých audiovizuálnych mediálnych službách.
72
Výklad článku 6 ods. 1 smernice 2010/13, podľa ktorého toto ustanovenie zahŕňa povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti a zákaz vysielania obsahu porušujúceho túto hodnotu, je teda v súlade tak s cieľmi sledovanými touto smernicou, ako aj s cieľmi sledovanými samotným uvedeným ustanovením.
73
V dôsledku toho z doslovného, kontextuálneho a teleologického výkladu článku 6 ods. 1 smernice 2010/13 vyplýva, že povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti a zákaz vysielania obsahu porušujúceho túto hodnotu patria do pôsobnosti tohto ustanovenia, a teda do pôsobnosti tejto smernice.
74
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvé otázky odpovedať tak, že smernica 2010/13 sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátna právna úprava, ktorá pod hrozbou sankcie ukladá všetkým poskytovateľom mediálnych služieb s výnimkou tých, ktorí vysielajú svoj obsah prostredníctvom internetu, povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti a zdržať sa vysielania obsahu porušujúceho túto hodnotu, patrí do pôsobnosti tejto smernice, a najmä jej článku 6 ods. 1.
O druhých otázkach
75
Vzhľadom na odpoveď na prvé otázky a na úvahy uvedené v bode 64 tohto rozsudku treba konštatovať, že svojimi druhými otázkami sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 4 ods. 1 smernice 2010/13 v spojení so zásadou rovnosti zaobchádzania vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá pod hrozbou sankcie ukladá všetkým poskytovateľom mediálnych služieb s výnimkou tých, ktorí vysielajú svoj obsah prostredníctvom internetu, povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti a zdržať sa vysielania obsahu porušujúceho túto hodnotu.
76
Treba pripomenúť, že na základe smernice Rady 89/552/EHS z 3. októbra 1989 o koordinácii určitých ustanovení zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení v členských štátoch týkajúcich sa vykonávania činností televízneho vysielania (Ú. v. ES L 298, 1989, s. 23; Mim. vyd. 06/001, s. 224), ktorej zmenené a doplnené znenie bolo kodifikované smernicou 2010/13, Súdny dvor už rozhodol, že takouto smernicou nebola vykonaná úplná harmonizácia pravidiel týkajúcich sa oblastí jej pôsobnosti, ale táto smernica iba stanovuje minimálne požiadavky na vysielania, ktoré majú pôvod v Únii a sú určené na príjem na jej území (rozsudok z 18. júla 2013, Sky Italia, C‑234/12, EU:C:2013:496, bod 12 a citovaná judikatúra).
77
V tomto kontexte, ako vyplýva z článku 4 ods. 1 smernice 2010/13 a jej odôvodnení 41 a 83, na to, aby sa zabezpečilo, že záujmy spotrebiteľov ako televíznych divákov sú plne a riadne chránené, členské štáty majú možnosť, pokiaľ ide o poskytovateľov audiovizuálnych mediálnych služieb, ktorí spadajú do ich právomoci, stanoviť podrobnejšie a prísnejšie pravidlá a za určitých okolností odlišné podmienky v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje táto smernica, za predpokladu, že tieto pravidlá sú v súlade s právom Únie a osobitne s jej všeobecnými zásadami (rozsudok z 3. februára 2021, Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, bod 40 a citovaná judikatúra).
78
Vnútroštátna právna úprava, ktorá ukladá povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti a zdržať sa vysielania obsahu porušujúceho túto hodnotu, pritom len stanovuje povinnosť rešpektovať ľudskú dôstojnosť a dôvod zákazu založený na porušení hodnoty ľudskej dôstojnosti, ktoré sú stanovené v článku 6 ods. 1 smernice 2010/13, v dôsledku čoho takáto právna úprava neobsahuje „podrobnejšie“ alebo „prísnejšie“ pravidlá v zmysle článku 4 ods. 1 tejto smernice, a v dôsledku toho sa na ňu nevzťahuje toto posledné uvedené ustanovenie.
79
Na druhé otázky teda treba odpovedať nie z hľadiska článku 4 ods. 1 smernice 2010/13, ale článku 6 ods. 1 tejto smernice.
80
V tejto súvislosti vnútroštátna právna úprava, ktorá sa obmedzuje na stanovenie požiadavky vyplývajúcej z minimálnych požiadaviek stanovených uvedenou smernicou, akou je povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti a zdržať sa vysielania obsahu porušujúceho túto hodnotu vyplývajúca z článku 6 ods. 1 tej istej smernice, sa musí nevyhnutne uplatňovať na všetkých poskytovateľov mediálnych služieb, na ktorých sa vzťahuje právomoc dotknutého členského štátu.
81
Ak by to tak totiž nebolo, takáto vnútroštátna právna úprava by nielen porušovala osobnú pôsobnosť smernice 2010/13, a najmä jej článku 6 ods. 1, ale tiež by ohrozila dosiahnutie cieľa vytvorenia vnútorného trhu s audiovizuálnymi mediálnymi službami sledovaného touto smernicou, ako aj cieľa spočívajúceho v ochrane ľudskej dôstojnosti vo všetkých audiovizuálnych mediálnych službách uvedeného v tomto článku 6 ods. 1.
82
Z uvedeného vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, ktorá ukladá len niektorým poskytovateľom mediálnych služieb povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti a zdržať sa vysielania obsahu porušujúceho túto hodnotu, je v rozpore s článkom 6 ods. 1 smernice 2010/13.
83
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na druhé otázky odpovedať tak, že článok 6 ods. 1 smernice 2010/13 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá pod hrozbou sankcie ukladá všetkým poskytovateľom mediálnych služieb s výnimkou tých, ktorí vysielajú svoj obsah prostredníctvom internetu, povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti a zdržať sa vysielania obsahu porušujúceho túto hodnotu.
O tretích otázkach
84
Vzhľadom na odpovede na prvé a druhé otázky a na úvahy uvedené v bode 64 tohto rozsudku treba konštatovať, že svojimi tretími otázkami sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má zásada zákonnosti trestných činov a trestov zakotvená v článku 49 ods. 1 prvej vete Charty vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby vnútroštátna právna úprava, ktorá pod hrozbou sankcie ukladá všetkým poskytovateľom mediálnych služieb s výnimkou tých, ktorí vysielajú svoj obsah prostredníctvom internetu, povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti a zdržať sa vysielania obsahu porušujúceho túto hodnotu, sa pri uplatnení zásady konformného výkladu vnútroštátneho práva vykladala tak extenzívne, že do jej pôsobnosti patrí táto posledná uvedená kategória poskytovateľov mediálnych služieb.
85
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že vnútroštátne súdy, ktoré uplatňujú vnútroštátne právo, sú povinné vykladať toto právo čo najviac s ohľadom na znenie a účel predmetnej smernice, aby sa dosiahol ňou sledovaný výsledok, a teda konať v súlade s článkom 288 tretím odsekom ZFEÚ. Táto povinnosť konformného výkladu vnútroštátneho práva je totiž obsiahnutá v systéme Zmluvy o FEÚ, keďže vnútroštátnym súdom umožňuje v rámci ich právomocí zaistiť úplnú účinnosť práva Únie, keď rozhodujú o sporoch, ktoré im boli predložené (rozsudok z 24. januára 2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, bod 24 a citovaná judikatúra).
86
Zásada konformného výkladu vyžaduje, aby vnútroštátne súdy urobili všetko, čo je v ich právomoci, s tým, že zohľadnia vnútroštátne právo ako celok a uplatnia výkladové metódy, ktoré toto právo uznáva, s cieľom zaručiť úplnú účinnosť predmetnej smernice a dospieť k riešeniu, ktoré je v súlade s účelom sledovaným smernicou (rozsudok z 24. januára 2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, bod 27 a citovaná judikatúra).
87
Ako však rozhodol Súdny dvor, zásada konformného výkladu je obmedzená všeobecnými právnymi zásadami, ktoré sú integrálnou súčasťou práva Únie a predovšetkým zásadou zákonnosti trestných činov a trestov, zakotvenou v článku 49 ods. 1 prvej vete Charty (pozri v tomto zmysle rozsudky z 28. júna 2012, Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, bod 52 a citovanú judikatúru; z 24. marca 2021, Prefettura Ufficio territoriale del governo di Firenze, C‑870/19 a C‑871/19, EU:C:2021:233, bod 49 a citovanú judikatúru, ako aj zo 14. októbra 2021, Ministerul Lucrărilor Publice, Dezvoltării şi Administraţiei, C‑360/20, EU:C:2021:856, bod 40 a citovanú judikatúru).
88
Táto zásada, ktorá je osobitným vyjadrením všeobecnej zásady právnej istoty, vyžaduje najmä, aby zákon jasne vymedzoval porušenia a tresty za ne s cieľom zabezpečiť predvídateľnosť, pokiaľ ide tak o definovanie trestného činu, ako aj určenie trestu (rozsudok z 10. septembra 2024, Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, bod 103 a citovaná judikatúra). Táto podmienka je splnená, pokiaľ osoba podliehajúca súdnej právomoci môže zo znenia relevantného ustanovenia a za pomoci výkladu, ktorý mu dávajú dotknuté vnútroštátne súdy, zistiť, aké konania alebo opomenutia zakladajú jej trestnú zodpovednosť (rozsudok zo 14. septembra 2023, Komisia a IGG/Dansk Erhverv, C‑508/21 P a C‑509/21 P, EU:C:2023:669, bod 86, ako aj citovaná judikatúra).
89
V tejto súvislosti, pokiaľ ide konkrétne o prípad týkajúci sa rozsahu trestnej zodpovednosti vyplývajúcej zo zákona prijatého na vykonanie smernice, Súdny dvor spresnil, že zásada, ktorá vyžaduje, aby sa trestný zákon neuplatňoval extenzívne na úkor stíhanej osoby, ktorá je dôsledkom zásady zákonnosti trestných činov a trestov a všeobecnejšie zásady právnej istoty, bráni tomu, aby bolo začaté trestné stíhanie z dôvodu konania, ktorého trestná povaha jasne nevyplýva zo zákona (rozsudok z 12. decembra 1996, X, C‑74/95 a C‑129/95, EU:C:1996:491, bod 25 a citovaná judikatúra).
90
V konečnom dôsledku povinnosť konformného výkladu vnútroštátneho práva vzhľadom na smernicu, ktorá prináleží vnútroštátnemu súdu, je obmedzená zásadou zákonnosti trestných činov a trestov, keďže, ako Súdny dvor viackrát uviedol, smernica sama osebe a nezávisle od vnútroštátneho zákona členského štátu prijatého s cieľom jej prebratia nemôže viesť k založeniu alebo sprísneniu trestnoprávnej zodpovednosti osôb, ktoré konajú v rozpore s jej ustanoveniami (pozri rozsudok z 28. júna 2012, Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, bod 52 a citovanú judikatúru).
91
Napokon treba spresniť, že zásada zákonnosti trestných činov a trestov sa uplatňuje aj vo vzťahu k porušeniam a sankciám, ktoré nemajú trestnoprávnu povahu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. októbra 2010, SGS Belgium a i., C‑367/09, EU:C:2010:648, bod 61, ako aj citovanú judikatúru).
92
Ako vyplýva z bodu 82 tohto rozsudku, vnútroštátna právna úprava, ktorá pod hrozbou sankcie ukladá všetkým poskytovateľom mediálnych služieb s výnimkou tých, ktorí vysielajú svoj obsah prostredníctvom internetu, povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti a zdržať sa vysielania obsahu porušujúceho túto hodnotu, je v rozpore s článkom 6 ods. 1 smernice 2010/13.
93
Takáto vnútroštátna právna úprava by si teda vyžadovala výklad v súlade s výkladom článku 6 ods. 1 smernice 2010/13 v tom zmysle, že poskytovatelia, ktorí vysielajú svoj obsah prostredníctvom internetu, tiež podliehajú povinnosti stanovenej touto právnou úpravou, a preto môžu byť sankcionovaní v prípade porušenia tejto povinnosti.
94
Ak však vnútroštátna právna úprava nestanovuje poskytovateľom mediálnych služieb, ktorí vysielajú svoj obsah prostredníctvom internetu, povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti a zdržať sa vysielania obsahu porušujúceho túto hodnotu, a nestanovuje vo vzťahu k týmto poskytovateľom ani uloženie sankcie v prípade porušenia tejto povinnosti, zásada zákonnosti trestných činov a trestov zakazuje sankcionovať uvedených poskytovateľov za takéto konanie, hoci takáto vnútroštátna právna úprava je v rozpore s článkom 6 ods. 1 smernice 2010/13 (pozri analogicky rozsudok z 28. júna 2012, Caronna, C‑7/11, EU:C:2012:396, bod 55 a citovanú judikatúru).
95
V dôsledku toho by taký výklad, aký je uvedený v bode 93 tohto rozsudku, viedol k porušeniu zásady zákonnosti trestov a trestných činov, a bol by tak v rozpore s obmedzeniami, ktoré vyplývajú zo samotnej povahy akejkoľvek smernice, ktorá, ako vyplýva z judikatúry pripomenutej v bode 90 tohto rozsudku, zakazuje, aby smernica sama osebe a nezávisle od zákona členského štátu prijatého na jej uplatnenie, zakladala alebo sprísňovala trestnoprávnu zodpovednosť osôb, ktoré konajú v rozpore s jej ustanoveniami.
96
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na tretie otázky odpovedať tak, že zásada zákonnosti trestných činov a trestov zakotvená v článku 49 ods. 1 prvej vete Charty, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby vnútroštátna právna úprava, ktorá pod hrozbou sankcie ukladá všetkým poskytovateľom mediálnych služieb s výnimkou tých, ktorí vysielajú svoj obsah prostredníctvom internetu, povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti a zdržať sa vysielania obsahu porušujúceho túto hodnotu, sa pri uplatnení zásady konformného výkladu vnútroštátneho práva vykladala tak extenzívne, že do jej pôsobnosti patrí táto posledná uvedená kategória poskytovateľov mediálnych služieb.
O štvrtých a piatych otázkach
97
Vzhľadom na odpovede poskytnuté na prvé otázky a úvahy uvedené v bode 64 tohto rozsudku nie je potrebné odpovedať na štvrté a piate otázky.
O trovách
98
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:
1.
Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2010/13/EÚ z 10. marca 2010 o koordinácii niektorých ustanovení upravených zákonom, iným právnym predpisom alebo správnym opatrením v členských štátoch týkajúcich sa poskytovania audiovizuálnych mediálnych služieb (smernica o audiovizuálnych mediálnych službách), zmenená smernicou Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2018/1808 zo 14. novembra 2018,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
vnútroštátna právna úprava, ktorá pod hrozbou sankcie ukladá všetkým poskytovateľom mediálnych služieb s výnimkou tých, ktorí vysielajú svoj obsah prostredníctvom internetu, povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti a zdržať sa vysielania obsahu porušujúceho túto hodnotu, patrí do pôsobnosti tejto smernice 2010/13 v znení zmien, a najmä jej článku 6 ods. 1.
2.
Článok 6 ods. 1 smernice 2010/13, zmenenej smernicou 2018/1808,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá pod hrozbou sankcie ukladá všetkým poskytovateľom mediálnych služieb s výnimkou tých, ktorí vysielajú svoj obsah prostredníctvom internetu, povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti a zdržať sa vysielania obsahu porušujúceho túto hodnotu.
3.
Zásada zákonnosti trestných činov a trestov zakotvená v článku 49 ods. 1 prvej vete Charty základných práv Európskej únie
sa má vykladať v tom zmysle, že:
bráni tomu, aby vnútroštátna právna úprava, ktorá pod hrozbou sankcie ukladá všetkým poskytovateľom mediálnych služieb s výnimkou tých, ktorí vysielajú svoj obsah prostredníctvom internetu, povinnosť rešpektovať hodnotu ľudskej dôstojnosti a zdržať sa vysielania obsahu porušujúceho túto hodnotu, sa pri uplatnení zásady konformného výkladu vnútroštátneho práva vykladala tak extenzívne, že do jej pôsobnosti patrí táto posledná uvedená kategória poskytovateľov mediálnych služieb.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: gréčtina.