62016CC0620
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MACIEJ SZPUNAR
prednesené 9. januára 2019 (
1
)
Vec C‑620/16
Európska komisia
proti
Spolkovej republike Nemecko
„Nesplnenie povinnosti – Článok 258 ZFEÚ – Rozhodnutie Rady 2014/699/EÚ – Zásada lojálnej spolupráce – Článok 4 ods. 3 ZEÚ – Prípustnosť – Konanie v minulosti – Odmietnutie Spolkovej republiky Nemecko hlasovať na 25. zasadnutí Revízneho výboru OTIF v súlade s rozhodnutím Rady“
I. Úvod
1.
EÚ a 26 jej členských štátov sú zmluvnými stranami Dohovoru o medzinárodnej železničnej preprave z 9. mája 1980, zmeneného Vilniuským protokolom z 3. júna 1999 (ďalej len „COTIF“), ktorý spravuje medzivládna Organizácia pre medzinárodnú železničnú prepravu (OTIF), medzinárodná organizácia so sídlom v Berne. V rámci prípravy na zasadnutie tejto organizácie prijala Rada 24. júna 2014 rozhodnutie 2014/699/EÚ (
2
), ktoré stanovilo rozdelenie právomocí medzi Európskou úniou a jej členskými štátmi v súvislosti s výkonom hlasovacích práv na danom zasadnutí.
2.
Udalosti, ktoré nasledovali, viedli k dvom konaniam pred Súdnym dvorom: prvé sa týkalo žaloby o zrušenie podanej Spolkovou republikou Nemecko proti Rade, v ktorej sa predovšetkým uvádza, že EÚ nemala právomoc prijať rozhodnutie (táto žaloba bola Súdnym dvorom zamietnutá v rozsudku z 5. decembra 2017, Nemecko/Rada) (
3
); druhým je konanie o nesplnení povinnosti iniciované Komisiou proti Spolkovej republike Nemecko, ktoré je predmetom prejednávanej veci.
3.
Komisia svojou žalobou podľa článku 258 ZFEÚ navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Spolková republika Nemecko si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z rozhodnutia 2014/699 a z článku 4 ods. 3 ZEÚ, tým, že na zasadnutí nehlasovala v súlade s týmto rozhodnutím a verejne vyjadrila svoj nesúhlas s obsahom tohto rozhodnutia.
4.
Táto vec nastoľuje zásadné otázky týkajúce sa prípustnosti žaloby o nesplnenie povinnosti v prípade, ak sa údajné nevhodné konanie odohralo v minulosti a jeho právne účinky boli údajne vyčerpané. V tejto súvislosti bola Súdnemu dvoru poskytnutá príležitosť ďalej zdokonaliť svoju judikatúru o prípustnosti žaloby o nesplnení povinnosti.
5.
V prejednávanej veci navyše táto vec odhaľuje dôležitosť zásady lojálnej spolupráce podľa článku 4 ods. 3 ZEÚ v kontexte vonkajších vzťahov Európskej únie a najmä situácií, v ktorých táto zásada vedie k iným právnym účinkom, než vyplývajú z iných ustanovení práva EÚ. V tomto ohľade súčasné konanie dokladá skutočnosť, že, ako bolo zdôraznené v právnej náuke, v praxi nie je vždy jednoduché „izolovať“ zásadu prenesenia právomoci (
4
) od iných zásad, ako je povinnosť lojálnej spolupráce stanovenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ. (
5
)
6.
Moja analýza tejto veci ma privedie k návrhu, aby Súdny dvor konštatoval, že žaloba Komisie o nesplnení povinnosti je prípustná a vo veci samej dôvodná.
II. Právny rámec
A. Medzinárodné právo
1.
COTIF
7.
COTIF nadobudol platnosť 1. júla 2006. Spolu 49 štátov, vrátane všetkých členských štátov Európskej únie (s výnimkou Cyperskej republiky a Maltskej republiky), ktoré sú zmluvnými stranami COTIF, tvorí OTIF. Európska únia pristúpila ku COTIF s účinnosťou od 1. júla 2011.
8.
Podľa článku 2 § 1 COTIF je cieľom OTIF všestranná podpora, zlepšenie a uľahčenie medzinárodnej železničnej prepravy predovšetkým vypracovaním jednotných právnych poriadkov pre rôzne právne oblasti vzťahujúce sa na medzinárodnú železničnú prepravu.
9.
Revízny výbor OTIF sa v zásade skladá zo všetkých zmluvných strán COTIF. Revízny výbor OTIF v súlade s článkom 17 § 1 písm. a) a b) COTIF rozhoduje v medziach svojich právomocí o návrhoch na zmeny COTIF a okrem iného skúma návrhy, ktoré sa majú predložiť na rozhodnutie valnému zhromaždeniu OTIF. Právomoci týchto dvoch orgánov OTIF v oblasti zmeny COTIF sú určené v článku 33 tohto dohovoru.
10.
V zmysle Hlavy VI COTIF, nazvanej „Zmena [COTIF]“, jej článok 33, s názvom „Príslušnosť“, stanovuje toto:
„…
§ 2
Valné zhromaždenie rozhoduje o návrhoch na zmenu ustanovení Dohovoru, pokiaľ v § 4 až § 6 nie je stanovené inak.
…
§ 4
S výhradou rozhodnutia Valného zhromaždenia podľa § 3 prvá veta rozhoduje Revízny výbor o návrhoch na zmenu:
a)
článkov 9 a 27 § 2 až § 5;
…
d)
CUV, s výnimkou článkov 1, 4, 5 a 7 až 12;
…“
11.
V zmysle článku 35 s názvom „Uznesenia výborov“:
„§ 1
Zmeny Dohovoru prijaté uznesením výborov oznamuje generálny tajomník členským štátom.
§ 2
Zmeny samotného Dohovoru prijaté Revíznym výborom nadobúdajú platnosť pre všetky členské štáty prvým dňom dvanásteho mesiaca nasledujúcom po mesiaci, v ktorom ich generálny tajomník oznámil členským štátom. V priebehu štyroch mesiacov, počnúc odo dňa oznámenia, môžu členské štáty podať námietku. Ak námietku podá jedna štvrtina členských štátov, zmeny nenadobudnú platnosť. Ak v lehote štyroch mesiacov podá členský štát námietku proti uzneseniu Revízneho výboru a vypovie Dohovor, výpoveď nadobudne platnosť odo dňa nadobudnutia platnosti tohto uznesenia.
§ 3
Zmeny dodatkov k Dohovoru prijaté Revíznym výborom nadobúdajú platnosť pre všetky členské štáty prvým dňom dvanásteho mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom ich generálny tajomník oznámil členským štátom. Zmeny prijaté Výborom znalcov RID alebo Výborom znalcov pre technické otázky nadobudnú platnosť pre všetky členské štáty prvým dňom šiesteho mesiaca nasledujúcom po mesiaci, v ktorom ich generálny tajomník oznámil členským štátom.
§ 4
Členské štáty môžu podať námietku v priebehu štyroch mesiacov, počnúc dňom oznámenia generálneho tajomníka podľa § 3. Ak podá námietku jedna štvrtina členských štátov, zmeny nenadobudnú platnosť. V členských štátoch, ktoré podali včas námietku proti uzneseniam, sa nadobudnutím ich platnosti neuplatňuje príslušný dodatok ako celok v preprave s týmito členskými štátmi a medzi nimi. Avšak pri námietke proti záväznému vyhláseniu technickej normy alebo proti prijatiu jednotného technického predpisu sa nadobudnutím platnosti uznesení neuplatňuje len táto norma alebo len tento predpis v preprave s týmito členskými štátmi a medzi nimi; toto platí tiež pri čiastočnej námietke.
…“
12.
Z článku 38 § 2 COTIF vyplýva, že Európska únia ako regionálna organizácia, ktorá pristúpila ku COTIF, môže uplatňovať práva, ktorými členské štáty disponujú podľa COTIF, pokiaľ sa týkajú záležitostí patriacich do jej právomoci. Článok 38 § 3 stanovuje, že na uplatnenie hlasovacieho práva a práva podať námietku podľa článku 35 § 2 a 4 patrí toľko hlasov, koľko má členských štátov, ktoré sú súčasne členmi OTIF. Tieto môžu vykonávať svoje práva, najmä hlasovacie práva, iba v rozsahu povolenom v § 2 toho istého ustanovenia.
2.
Dohoda o pristúpení
13.
Dohoda medzi Európskou úniou a [OTIF] o pristúpení Európskej únie k Dohovoru [COTIF] z 9. mája 1980, zmenenému a doplnenému Vilniuským protokolom z 3. júna 1999 (Ú. v. EÚ L 51, 2013, s. 8; ďalej len „dohoda o pristúpení“), podpísaná 23. júna 2011 v Berne nadobudla v zmysle jej článku 9 platnosť 1. júla 2011.
14.
Článok 6 tejto dohody stanovuje:
„1.   Pri rozhodovaní o otázkach, v ktorých má Únia výlučnú právomoc, uplatní Únia hlasovacie práva svojich členských štátov podľa [COTIF].
2.   Pri rozhodovaní o otázkach, v ktorých má Únia spoločnú [delenú – neoficiálny preklad] právomoc so svojimi členskými štátmi, hlasuje buď Únia, alebo jej členské štáty.
3.   S výhradou článku 26 ods. 7 [COTIF] má Únia počet hlasov rovnajúci sa počtu hlasov jej členských štátov, ktoré sú aj zmluvnými stranami [COTIF]. Ak hlasuje Únia, jej členské štáty nehlasujú.
4.   Únia v závislosti od okolností informuje iné zmluvné strany dohovoru o každom uplatnení hlasovacích práv ustanovených v odsekoch 1 až 3 na rozličné body programov valného zhromaždenia a iných rokujúcich orgánov. Táto povinnosť sa uplatňuje aj v prípade, ak sa rozhodnutia prijímajú formou korešpondencie. Uvedené informácie sa poskytujú v dostatočnom predstihu generálnemu tajomníkovi organizácie OTIF, aby bolo možné rozoslať ich spolu s dokumentmi na zasadnutie alebo aby sa mohlo prijať rozhodnutie formou korešpondencie.“
B. Právo Únie
15.
Dohoda o pristúpení bola v mene Európskej únie schválená rozhodnutím Rady 2013/103/EÚ (
6
).
16.
Článok 5 tohto rozhodnutia stanovuje, že „vnútorné postupy na prípravu zasadnutí organizácie OTIF, ako aj pravidlá zastupovania a hlasovania na zasadnutiach sú ustanovené v prílohe III k tomuto rozhodnutiu“.
17.
Príloha III s názvom „Vnútorné postupy Rady, členských štátov a Komisie v súvislosti s postupmi v rámci organizácie OTIF“ znie takto:
„Berúc do úvahy požiadavku jednoty medzinárodnej reprezentácie Únie a jej členských štátov v súlade so Zmluvou o Európskej únii a Zmluvou o fungovaní Európskej únie a judikatúrou Súdneho dvora Európskej únie taktiež v štádiu vykonávania medzinárodných záväzkov, Rada, členské štáty a Komisia budú uplatňovať tieto vnútorné postupy:
1.
Rozsah pôsobnosti
Tieto vnútorné postupy sa budú uplatňovať na akékoľvek zasadnutie ktoréhokoľvek orgánu zriadeného v rámci organizácie OTIF. Každý odkaz na ‚zasadnutie‘ v týchto postupoch sa chápe tak, že zahŕňa mutatis mutandis odkaz aj na iné postupy, napr. písomný postup.
2.
Koordinačný postup
2.1.
V rámci príprav na zasadnutie organizácie OTIF vrátane (okrem iného) zasadnutí valného zhromaždenia, správneho výboru a iných výborov sa koordinačné stretnutia uskutočnia:
–
v Bruseli v rámci príslušnej pracovnej skupiny Rady (zvyčajne pracovná skupina pre pozemnú dopravu), a to čo najskôr a toľkokrát, koľkokrát je to potrebné pred zasadnutím organizácie OTIF, a okrem toho,
–
na mieste zasadnutia, najmä na začiatku a v prípade potreby počas zasadnutia organizácie OTIF, ako aj na jeho konci.
2.2.
Na koordinačných stretnutiach sa dohodnú iba pozície Únie, alebo ak je to relevantné, Únie a jej členských štátov. Ak sa tak členské štáty dohodnú, tieto stretnutia môžu slúžiť na koordináciu pozícií členských štátov týkajúcich sa ich výlučnej právomoci.
2.3.
Na koordinačnom zasadaní sa rozhodne o výkone zodpovednosti, pokiaľ ide o vyhlásenia a hlasovanie týkajúce sa každého bodu programu zasadnutia organizácie OTIF, ku ktorému možno vydať vyhlásenie alebo o ktorom sa očakáva hlasovanie.
2.4.
V rámci príprav koordinačných stretnutí uvedených v bode 2.1, vrátane návrhov vyhlásení a pozičných dokumentov, sa uskutočnia predbežné diskusie v náležitom výbore vytvorenom príslušným právnym predpisom Únie v oblasti železničnej dopravy, konkrétne:
–
vo výbore pre prepravu nebezpečného tovaru, pokiaľ ide o body obsiahnuté v dodatku C k dohovoru, ak tieto body majú vplyv na interoperabilitu železníc alebo spoločný prístup k bezpečnosti vypracovaný podľa smernice 2004/49/ES, zasadne i výbor pre interoperabilitu a bezpečnosť železníc,
–
vo výbore pre rozvoj železníc Únie, pokiaľ ide o body obsiahnuté v dodatkoch A, B, D alebo E k dohovoru a iné systémy jednotných právnych predpisov vypracované organizáciou OTIF,
–
vo výbore pre interoperabilitu a bezpečnosť železníc, pokiaľ ide o body obsiahnuté v dodatkoch F alebo G k dohovoru.
2.5.
Komisia pred každým zasadnutím organizácie OTIF uvedie, ktoré body programu budú predmetom koordinácie Únie, a pripraví návrhy vyhlásení a pozičných dokumentov, o ktorých sa bude na koordinačných stretnutiach diskutovať.
2.6.
Ak Komisia a členské štáty na koordinačnom stretnutí nedospejú k dohode o pozícii, a to i z dôvodov nezhody, pokiaľ ide o rozdelenie právomocí, vec sa postúpi Výboru stálych predstaviteľov a/alebo Rade.
3.
Vyhlásenia a hlasovanie na zasadnutiach organizácie OTIF
3.1.
Keď sa bod programu týka záležitostí, ktoré patria do výlučnej právomoci Únie, za Úniu sa vyjadruje a hlasuje Komisia. Po náležitej koordinácii sa môžu vyjadrovať aj členské štáty, aby podporili a/alebo rozvinuli pozíciu Únie.
3.2.
Keď sa bod programu týka záležitostí, ktoré patria do výlučnej právomoci členských štátov, vyjadrujú sa a hlasujú členské štáty.
3.3.
Keď sa bod programu týka záležitostí, ktoré obsahujú prvky tak právomoci členských štátov, ako aj právomoci Únie, pozíciu vyjadrí predsedníctvo a Komisia. Po náležitej koordinácii sa môžu vyjadrovať členské štáty, aby podporili a/alebo rozvinuli pozíciu. Členské štáty alebo Komisia, v závislosti od okolností, budú hlasovať v mene Únie a jej členských štátov v súlade s pozíciou. Rozhodnutie o tom, kto bude hlasovať, sa prijíma vzhľadom na to, kde leží prevaha právomoci (ide napr. najmä o právomoc členského štátu alebo najmä o právomoc Únie).
3.4.
Keď sa bod programu týka záležitostí, ktoré obsahujú prvky tak právomoci členských štátov, ako aj právomoci Únie, a Komisia a členské štáty neboli schopné zhodnúť sa na pozícii, ako sa uvádza v bode 2.6, členské štáty a Komisia sa môžu vyjadrovať a hlasovať vo veciach jednoznačne patriacich do ich právomoci.
3.5.
V prípade záležitostí, pri ktorých neexistuje dohoda medzi Komisiou a členskými štátmi o rozdelení právomoci alebo kde nebolo možné dosiahnuť väčšinu potrebnú pre pozíciu Únie, sa vyvinie maximálne úsilie na objasnenie situácie alebo dosiahnutie pozície Únie. Počas týchto postupov a po náležitej koordinácii sú členské štáty a/alebo Komisia, podľa okolností, oprávnené vyjadrovať sa pod podmienkou, že vyjadrená pozícia nebude mať vplyv na budúcu pozíciu Únie, je v súlade s politikami Únie a s predchádzajúcimi pozíciami Únie, ako aj v súlade s právom Únie.
3.6.
Zástupcovia členských štátov a Komisie sa môžu zúčastňovať na činnosti pracovných skupín organizácie OTIF, ktoré pripravujú činnosť technických výborov organizácie OTIF, najmä Výboru odborníkov pre prepravu nebezpečného tovaru (RID) a Výboru technických odborníkov (TEC). V rámci účasti na činnosti týchto pracovných skupín môžu zástupcovia členských štátov a Komisie predkladať technické príspevky a v plnej miere sa zúčastňovať diskusií technickej povahy na základe ich technických znalostí. Tieto diskusie nebudú pre Úniu záväzné.
Zástupcovia členských štátov a Komisie vyvinú značné úsilie na dosiahnutie spoločnej pozície a na jej obhájenie počas diskusií v pracovných skupinách organizácie OTIF.
…“
III. Okolnosti predchádzajúce sporu
A. Skutkové okolnosti
18.
Rada prijala 24. júna 2014 rozhodnutie 2014/699.
19.
Článok 1 ods. 1 daného rozhodnutia stanovuje, že „pozícia, ktorá sa má zaujať v mene Únie na 25. zasadnutí Revízneho výboru zriadeného [COTIF], musí byť v súlade s prílohou k tomuto rozhodnutiu“. V zmysle článku 1 ods. 2 rozhodnutia „menšie zmeny dokumentov, o ktorých sa zmieňuje príloha k tomuto rozhodnutiu, môžu zástupcovia Únie v Revíznom výbore schváliť bez ďalšieho rozhodnutia Rady“.
20.
S ohľadom na rôzne body programu 25. zasadnutia Revízneho výboru OTIF upravuje oddiel 3 prílohy daného rozhodnutia rozdelenie právomocí medzi Európsku úniu a jej členské štáty, vykonávanie hlasovacích práv a odporúčanú koordinovanú pozíciu.
21.
Časť bodu 4, ako aj body 5, 7 a 12 uvedeného programu sa týkajú sporných zmien.
22.
Na 25. zasadnutí Revízneho výboru OTIF Komisia predložila pozíciu Únie tak, ako je definovaná v prílohe rozhodnutia 2014/699, pričom Spolková republika Nemecko potvrdila autonómnu pozíciu týkajúcu sa návrhov zmien článku 12 COTIF, ako aj dodatkov B (CIM), D (CUV) a E (CUI) a požadovala, aby mohla sama vykonať hlasovacie právo k týmto otázkam. Spolková republika Nemecko hlasovala proti pozícii predloženej Úniou k navrhovaným zmenám článku 12 COTIF a dodatku D (CUV). Keďže tieto návrhy boli prijaté požadovanou väčšinou, Revízny výbor OTIF schválil uvedené zmeny.
B. Konanie pred podaním žaloby
23.
Listom zo 4. augusta 2014 Komisia vyzvala Spolkovú republiku Nemecko, aby vysvetlila svoje konanie na 25. zasadnutí Revízneho výboru OTIF.
24.
Spolková republika Nemecko vo svojej odpovedi z 12. novembra 2014 konštatovala, že jej správanie je úplne legitímne a legálne z toho dôvodu, že žiadna zo sporných zmien nespadá do právomoci Európskej únie, keďže Európska únia v príslušných oblastiach nevykonávala svoju vnútornú právomoc.
25.
Dňa 22. decembra 2014 podala Spolková republika Nemecko žalobu na Súdny dvor, ktorou navrhuje čiastočné zrušenie rozhodnutia 2014/699 v rozsahu, v akom sa týka sporných zmien. Žalobné dôvody sa týkali údajného porušenia i) zásady prenesenia právomoci stanovenej (článok 5 ods. 2 ZEÚ) vzhľadom na nedostatok právomoci Únie, ii) povinnosti odôvodnenia (článok 296 ZFEÚ) a iii) zásady lojálnej spolupráce (článok 4 ods. 3 ZEÚ) v spojení so zásadou účinnej súdnej ochrany. (
7
)
26.
Dňa 29. mája 2015 začala Komisia konanie o nesplnení povinnosti podľa článku 258 ods. 1 ZFEÚ prostredníctvom zaslania výzvy Spolkovej republike Nemecko, v ktorej konštatovala, že tento členský štát si svojím konaním na 25. zasadnutí Revízneho výboru OTIF nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z rozhodnutia 2014/699 a článku 4 ods. 3 ZEÚ. Komisia okrem toho poznamenala, že na základe skutočnosti, že Spolková republika Nemecko výslovne usúdila, že jej konanie je legitímne, by sa dalo vyvodiť, že tento členský štát bude pravdepodobne v budúcnosti za podobných okolností konať obdobne.
27.
Vo svojej odpovedi zo 7. júla 2015 Spolková republika Nemecko tvrdenia Komisie odmietla.
28.
Dňa 11. decembra 2015 vydala Komisia odôvodnené stanovisko, v ktorom zotrvala na svojom stanovisku vyjadrenom vo výzve. Komisia vyzvala Spolkovú republiku Nemecko, aby prijala všetky opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s odôvodneným stanoviskom do dvoch mesiacov od doručenia stanoviska a najmä aby ukončila údajné praktiky porušovania, ktoré sú v ňom uvedené.
29.
Spolková republika Nemecko listom z 1. februára 2016 odpovedala na odôvodnené stanovisko tak, že zopakovala svoje stanovisko vyjadrené vo svojej odpovedi na výzvu.
C. Konanie pred Súdnym dvorom
30.
Komisia sa domnieva, že Spolková republika Nemecko neprijala žiadne opatrenia na nápravu dôsledkov údajného protiprávneho konania a v každom prípade ani na obmedzenie takýchto dôsledkov a odstránení akýchkoľvek pochybností o jej konaní v budúcnosti. Komisia tiež tvrdí, že Spolková republika Nemecko neuznala nezákonnosť svojho konania voči OTIF alebo Komisii a naopak trvá na tom, že jej konanie bolo v súlade so zákonom.
31.
Keďže Komisia nepovažovala odpoveď Spolkovej republiky Nemecko z 1. februára 2016 za dostatočnú, rozhodla sa podať túto žalobu.
32.
Dňa 5. decembra 2017, po skončení písomnej časti konania v tejto veci, vydal Súdny dvor rozsudok vo veci Nemecko/Rada (
8
), v ktorom zamietol žalobu Spolkovej republiky Nemecko tým, že zamietol všetky tri žalobné dôvody uvedené týmto členským štátom.
33.
Samostatným podaním podaným do kancelárie Súdneho dvora 8. februára 2017 Spolková republika Nemecko vzniesla námietku neprípustnosti. Dňa 10. mája 2017 Súdny dvor po vypočutí generálneho advokáta odložil svoje rozhodnutie až do rozhodnutia vo veci samej.
34.
Návrhom podaným do kancelárie Súdneho dvora 4. decembra 2017 Rada Európskej únie podala návrh na vstup do konania ako vedľajší účastník konania na podporu návrhov Komisie. Rozhodnutím z 3. januára 2018 predseda Súdneho dvora vyhovel tomuto návrhu.
35.
Nemecká vláda a Komisia prezentovali svoje tvrdenia ústne na pojednávaní, ktoré sa konalo 4. júla 2018. Rovnako tak urobila aj Rada Európskej únie.
IV. Posúdenie
A. O prípustnosti žaloby
1.
Tvrdenia účastníkov konania
a)
Spolková republika Nemecko
36.
Spolková republika Nemecko považuje žalobu za neprípustnú. Tvrdí, že konanie, ktoré je predmetom tejto žaloby, vyčerpalo všetky svoje účinky do konca 25. zasadnutia Revízneho výboru OTIF, teda pred uplynutím lehoty stanovenej Komisiou v odôvodnenom stanovisku. Spolková republika Nemecko v tejto súvislosti poznamenáva, že podľa judikatúry Súdneho dvora už Komisia nemôže podať žalobu o nesplnenie povinnosti na Súdny dvor, ak dotknutý členský štát porušenie ukončil pred uplynutím lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, a navyše žaloba o nesplnenie povinnosti je neprípustná vtedy, ak konanie, pre ktoré je členský štát kritizovaný, prestalo mať právne účinky pred uplynutím tejto lehoty. (
9
)
37.
Tento členský štát ďalej tvrdí, že jeho výkon hlasovacieho práva nemal žiadny vplyv na výsledok rozhodnutí prijatých na 25. zasadnutí Revízneho výboru OTIF, čo pripúšťa aj Komisia, ani nepoškodil povesť, dôveryhodnosť alebo jednotné zastúpenie Európskej únie medzi členmi medzinárodného spoločenstva. V každom prípade Spolková republika Nemecko tvrdí, že EÚ zorganizovala postup pre prijatie rozhodnutia 2014/699 takým spôsobom, ktorý bránil Spolkovej republike Nemecko v získaní súdnej ochrany proti tomuto rozhodnutiu, čo prispelo k rozdielu v názore na tomto zasadnutí.
38.
Napokon Spolková republika Nemecko tvrdí, že údajné poškodenie dobrého mena Európskej únie už nemožno napraviť. Spochybňuje tvrdenie Komisie, podľa ktorého nepodnikla žiadne opatrenie na nápravu dôsledkov svojho sporného správania v tomto konaní o nesplnení povinnosti, ani na odstránenie pochybností o jej budúcom konaní. Keď bolo rozhodnutie Rady (EÚ) 2015/1734 (
10
) prijaté, Spolková republika Nemecko urobila vyhlásenie (ďalej len „vyhlásenie zo 17. septembra 2015“), ktoré sa nachádza v zápisnici Rady, v ktorom napriek domnienke, že toto rozhodnutie je protiprávne, spresnila, že až do vydania rozsudku Súdneho dvora vo veci Nemecko/Rada (C‑600/14) nebude vykonávať svoje hlasovacie právo k sporných bodom spôsobom odchyľujúcim sa od pozície Európskej únie. Takýmto spôsobom už členský štát upustil od konania, ktoré mu Komisia vytýka vo svojom odôvodnenom stanovisku, a to ešte predtým, ako začala plynúť lehota uvedená v tomto odôvodnenom stanovisku.
39.
Podľa Spolkovej republiky Nemecko v rozsahu, v akom Komisia očakávala, že sa verejne ospravedlní a upustí od svojej právnej analýzy, tento členský štát nevidí žiadny základ, aby tak spravil, a kladie si otázku, do akej miery by takéto ospravedlnenie pravdepodobne odstránilo a posteriori údajné poškodenie povesti a dôveryhodnosti Európskej únie. V každom prípade sa ani vo výzve, ani v odôvodnenom stanovisku nenachádza nič, čo by naznačovalo, že Spolková republika Nemecko porušila právo Únie z dôvodu nepredloženia takéhoto ospravedlnenia. Navyše, aby bola žaloba o nesplnenie povinnosti prípustná, nie je podľa judikatúry Súdneho dvora postačujúce, že pretrvávajú rozdiely v názoroch v právnych otázkach medzi členským štátom a Komisiou, pokiaľ tento členský štát napriek tomu koná v súlade s analýzou Komisie. To platí a fortiori, keď právna otázka je už predmetom konania pred Súdnym dvorom, ako je to v prejednávanej veci.
40.
Nemôžem si pomôcť nepripomenúť slovný obrat „pociąg odjechał“ (
11
) – ktorý v jednej vete sumarizuje argument Spolkovej republiky Nemecka.
b)
Komisia
41.
Hoci Komisia pripúšťa, že žaloba v zmysle článku 258 ZFEÚ týkajúca sa porušenia, ktorá vyčerpala všetky účinky pred uplynutím lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, je neprípustná, zdôrazňuje, že v rámci tejto zásady existujú výnimky.
42.
Podľa Komisie z rozsudku z 31. marca 1992 Komisia/Taliansko (
12
) je možné vyvodiť, že hoci účinky nesplnenia povinností skončili k uplynutiu lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, žaloba je naďalej prípustná v prípade, keď Komisia, dokonca aj keby konala včas, nemala by predtým, ako porušenie skončilo, dostatočný časový priestor potrebný na ukončenie konania pred podaním žaloby. Za takýchto okolností je vo verejnom záujme, aby Súdny dvor objasnil právnu situáciu, aby sa predišlo pochybnostiam dotknutého členského štátu alebo iných členských štátov. Takýto záujem je o to viac zjavný v prípade sporu medzi Komisiou a dotknutým členským štátom o zákonnosti konania tohto dotknutého členského štátu.
43.
Komisia zdôrazňuje, že za okolností prejednávanej veci nebola schopná úspešne ukončiť konanie pred podaním žaloby o nesplnení povinnosti včas.
44.
Okrem toho sa Komisia domnieva, že podľa judikatúry Súdneho dvora nie je potrebné preukazovať riziko opakovania údajného konania.
45.
Pokiaľ ide o výhradu založenú na porušení zásady lojálnej spolupráce upravenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ, Komisia pripúšťa, že vzniknutá ujma už nemôže byť úplne napravená, a to ani vtedy, ak táto ujma môže byť obmedzená prostredníctvom objasnenia na nasledujúcom zasadnutí OTIF. V každom prípade, keďže Komisia prostredníctvom konania o nesplnení povinnosti nemohla zabrániť vzniku takejto nenapraviteľnej ujmy, treba túto výhradu považovať za prípustnú.
46.
Pokiaľ ide o argument, podľa ktorého konanie Európskej únie vyvolalo situáciu, ktorá poškodila jej dôveryhodnosť a dobrú povesť, Komisia sa domnieva, že hoci účinky konania Spolkovej republiky Nemecko nemožno poprieť, kritika konania Komisie a Rady mohla byť v najlepšom prípade vznesená vo vzťahu k podstate veci. V každom prípade je tento argument nedôvodný. Toto odôvodnenie sa vzťahuje aj na argument, ktorý uvádza tento členský štát, že nemal žiadnu súdnu ochranu.
47.
Okrem toho Komisia spochybňuje argument Spolkovej republiky Nemecko že urobila všetko preto, aby vyvrátila pochybnosti o jej budúcom správaní, a dokonca aby v čo najväčšej možnej miere odstránila dôsledky nesplnenia svojich povinností v súvislosti s poškodením dobrého mena Európskej únie. Tento členský štát najmä na Revíznom výbore OTIF neuznal, že sa dopustil chyby.
2.
Analýza
48.
Otázkou vznesenou v prejednávanej veci je to, či je žaloba Komisie neprípustná, pretože údajné porušenie údajne vyčerpalo jeho právne účinky pred uplynutím lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku Komisie.
a)
Znenie Zmluvy
49.
Východiskovým bodom je znenie článku 258 ZFEÚ.
50.
V zmysle tohto ustanovenia ak sa Komisia domnieva, že si členský štát nesplnil povinnosť, ktorá pre neho vyplýva zo Zmlúv (to znamená povinnosť vyplývajúcu z práva Únie), vydá odôvodnené stanovisko po tom, čo umožní tomuto štátu predložiť pripomienky. Ak daný štát nevyhovie stanovisku v lehote určenej Komisiou, Komisia môže vec predložiť Súdnemu dvoru.
51.
Je pravda, že z formulácie článku 258 ZFEÚ možno vyvodiť záver, že toto ustanovenie logicky predpokladá existenciu pretrvávajúceho porušenia, ktoré môže členský štát v priebehu konania ukončiť. Bolo by možné tvrdiť, že na to, aby členský štát mohol vyhovieť odôvodnenému stanovisku, musí porušenie trvať, pretože inak nie je možné, aby členský štát odôvodnenému stanovisku vyhovel.
52.
Akokoľvek lákavé by sa mohlo toto kategorické tvrdenie javiť, treba ho odmietnuť.
b)
Súvisiaca judikatúra
53.
V prvom rade judikatúra Súdneho dvora takéto tvrdenie nepodporuje.
54.
Je pravda, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora Komisia nemôže začať konania o nesplnení povinnosti, ak dotknutý členský štát uviedol svoje konanie do súladu s právom Únie pred uplynutím lehoty stanovenej Komisiou na tento účel v odôvodnenom stanovisku. (
13
)
55.
Prípady, v ktorých Súdny dvor skutočne zamietol žalobu pre nesplnenie povinnosti z dôvodu prípustnosti, sú však zriedkavé.
56.
V rozsudku vo veci Komisia/Taliansko (
14
) týkajúcej sa verejného obstarávania Súdny dvor rozhodol, že keď boli účinky oznámenia o vyhlásení verejného obstarávania vyčerpané pred vydaním odôvodneného stanoviska, vytýkané porušenie skončilo k uplynutiu lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, a preto bolo treba žalobu Komisie zamietnuť ako neprípustnú. (
15
)
57.
Súdny dvor však svoje odôvodnenie opieral o skutočnosť, že „Komisia nekonala včas, aby zabránila prostredníctvom postupov, ktoré má k dispozícii, tomu, aby vytýkané nesplnenie povinnosti vyvolalo účinky, a ani sa nedovolávala existencie okolností, ktoré jej bránili ukončiť konanie pred podaním žaloby stanovené v článku [258 ZFEÚ] skôr, ako bolo porušenie ukončené“ (
16
). Súdny dvor pri tom „v podstate vychádzal“ (
17
) z návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Lenz, podľa ktorých existujú výnimky z pravidla (
18
) v prípadoch „sezónnych porušení…, keď je z dôvodu svojho účelu a právnej povahy porušenie Zmluvy obmedzené na určité obdobie (ako napríklad v prípade dovozných a vývozných obmedzení zavedených sezónne na ochranu vnútroštátnych obchodníkov) a keď je v dôsledku toho konanie pred podaním žaloby o nesplnenie povinností z hľadiska času náročnejšie, ak nie úplne nemožné“ (
19
).
58.
Domnievam sa, že tento aspekt bol pre odôvodnenie Súdneho dvora rozhodujúci: keďže Komisia nekonala, keď konať mohla, a ani neposkytla primerané odôvodnenie tejto nečinnosti, nemala by mať možnosť začať konanie o nesplnenie povinnosti proti členskému štátu v neskoršom štádiu v prípade, ak údajné porušenie zaniklo.
59.
Súdny dvor vo svojej judikatúre teda uplatňuje dvojzložkový (kumulatívny) test: po prvé na to, aby bola žaloba neprípustná, porušenie musí skončiť po uplynutí lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, a po druhé Komisia musí byť schopná konať s cieľom zabrániť tomu, aby údajné porušenie vyvolalo účinky. Ak nie je splnená niektorá z týchto podmienok, žaloba nemôže byť neprípustná.
60.
Z aplikácie testu na tento prípad vyplýva, že žaloba Komisie je prípustná, keďže Komisia nemohla zabrániť tomu, aby sa Nemecko dopustilo údajného porušenia. (
20
)
61.
Okrem toho, ako jasne uvádza generálny advokát Mengozzi, ak aj Komisia v zásade nemá záujem na konaní v súvislosti s porušeniami, ktoré skončili, „nevylučuje to možnosť konať proti krátkodobým nesplneniam povinnosti, v prípade ktorých by aj vtedy, ak by konala rýchlo, nemala v skutočnosti čas ukončiť konanie pred podaním žaloby ešte pred skončením takýchto porušení“ (
21
). Takisto generálny advokát Geelhoed podľa môjho názoru uvádza správnu pripomienku, keď varuje pred príliš striktným výkladom prípustnosti, pričom tvrdí, že „nakoniec by to znamenalo, že konanie podľa [článku 258 ZFEÚ] proti porušovaniu práva [Únie], ktoré skončilo a ktoré je nezvratné, by bolo v budúcnosti nemožné. Tým by sa otvorila cesta k systematickým porušeniam“ (
22
).
62.
Prístup, ktorý navrhujem, je plne v súlade so staršou judikatúrou Súdneho dvora o prípustnosti konania o nesplnení povinnosti. Už v roku 1973 sa Súdny dvor snažil predísť odvážnej argumentácii členských štátov o prípustnosti, keď konštatoval, že „žalovaný sa v žiadnom prípade nemôže dovolávať fait accompli, ktorého je sám autorom, aby sa vyhol súdnemu konaniu“ (
23
). Význam tohto tvrdenia pre tento prípad nie je potrebné podrobnejšie vysvetľovať.
c)
Neexistencia osobitnej požiadavky, aby Komisia preukázala „špecifický záujem“
63.
Nakoniec treba poznamenať, že z kontextu článku 258 ZFEÚ nevyplýva požiadavka, aby Komisia preukázala špecifický záujem na podaní žaloby. (
24
) V skutočnosti Komisia pri výkone svojich právomocí podľa článku 258 ZFEÚ nemusí preukazovať, že existuje špecifický záujem na podaní žaloby. Vzhľadom na to, že Komisia má úlohu strážcu zmlúv, sama je oprávnená rozhodnúť sa, či je vhodné začať proti členskému štátu konanie o nesplnenie jeho povinností a vymedziť konanie alebo opomenutie pripísateľné predmetnému členskému štátu, na základe ktorého by malo byť začaté toto konanie. (
25
)
d)
Neexistencia reštriktívneho výkladu článku 258 ZFEÚ
64.
Pokiaľ ide o všeobecnejšie a najdôležitejšie tvrdenie nemeckej vlády, že ako procesné ustanovenie by sa článok 258 ZFEÚ mal uplatňovať reštriktívne, aby sa zaručila maximálna právna istota, stačí povedať, že nikde v judikatúre Súdny dvor takúto zásadu nemožno nájsť. (
26
)
65.
Práve naopak. Okrem liberálnej judikatúry týkajúcej sa prípustnosti návrhov na začatie prejudiciálneho konania (
27
) Súdny dvor sa správne nevyhýbal výkladu procesných ustanovení Zmluvy praeter legem (povedané mierne) s cieľom vyzdvihnúť zásadu právneho štátu, ktorá je základom právneho poriadku Únie (
28
) alebo zásadu medziinštitucionálnej rovnováhy. (
29
) Pokiaľ ide o rozsudok vo veci Unión de Pequeños Agricultores/Rada, na ktorý sa konkrétne odvoláva na podporu svojho argumentu nemecká vláda, v tomto prípade si Súdny dvor skutočne nevybral možnosť vykladať článok 263 ods. 4 ZFEÚ príliš extenzívnym spôsobom. Na rozdiel od prejednávanej veci však tento prípad súvisel s definíciou pojmu osobnej dotknutosti v zmysle článku 263 ZFEÚ, a teda s preskúmaním zákonnosti opatrení inštitúcií EÚ. Ak by Súdny dvor uvoľnil tieto kritériá a zmenil svoju judikatúru, mohlo by to mať vplyv na kompletný systém opravných prostriedkov v právnom poriadku EÚ a vzťah a previazanosť medzi žalobami o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ a prejudiciálnym konaním podľa článku 267 ZFEÚ, čo je dôvod, prečo Súdny dvor poukázal na možnosť zmeny a doplnenia Zmlúv podľa článku 48 ZEÚ. (
30
)
66.
Súhrnne treba konštatovať, že táto žaloba je prípustná.
B. O dôvodnosti žaloby
1.
Porušenie rozhodnutia 2014/699
a)
Argumenty účastníkov konania
1) Komisia
67.
Komisia tvrdí, že Spolková republika Nemecko porušila rozhodnutie 2014/699 tým, že na 25. zasadnutí Revízneho výboru OTIF hlasovala proti pozícii, ktorú Európska únia stanovila v uvedenom rozhodnutí, pokiaľ ide o body 4 a 7 programu Revízneho výboru, a zároveň tým, že verejne spochybňovala výkon hlasovacieho práva zo strany Európskej únie.
68.
Komisia uvádza, že rozhodnutie 2014/699 je v zmysle štvrtého odseku článku 288 ZFEÚ záväzné v celom rozsahu tak pre inštitúcie Európskej únie, ako aj pre členské štáty. Komisia dodáva, že skutočnosť, že Spolková republika Nemecko hlasovala proti uvedenému rozhodnutiu v Rade a podala žalobu o zrušenie toho istého rozhodnutia na Súdnom dvore, nemá vplyv na záväznú povahu tohto rozhodnutia a na povinnosti, ktoré z toho vyplývajú pre členské štáty.
69.
Z judikatúry Súdneho dvora by sa skutočne zdalo, že členské štáty nemôžu samy prijať nápravné alebo ochranné opatrenia, ktorých cieľom je zabrániť tomu, aby inštitúcia, ktorá prijala sporný akt, porušila právo Únie. Z toho by vyplývalo, že pokiaľ Súdny dvor nezrušil rozhodnutie 2014/699 ani nepozastavil jeho uplatňovanie, Spolková republika Nemecko je povinná ho dodržiavať. V opačnom prípade by bolo narušené dôsledné a jednotné uplatňovanie práva Únie, ktoré je základným prvkom systému EÚ.
70.
Okrem toho sa Komisia domnieva, že pre Spolkovú republiku Nemecko nebolo ani nemožné, ale ani neúčelné požadovať predbežné opatrenia. Komisia zdôrazňuje, že Zmluva zaviedla komplexný systém nápravných opatrení, ktorý, ako vyplýva z článkov 278 a 279 ZFEÚ, umožňuje riešiť naliehavé situácie. V tomto ohľade žiadne ťažkosti, ako sú tie, na ktoré sa odvoláva tento členský štát, členským štátom neumožňujú jednostranne konať v rozpore s právom Únie.
71.
V tejto súvislosti Komisia tiež zdôrazňuje, že Spolková republika Nemecko mala príležitosť získať v primeranom čase dočasné opatrenia. V tejto súvislosti Komisia pripomína, že rozhodnutia Revízneho výboru OTIF samy osebe nevytvorili právnu úpravu uplatniteľnú odo dňa ich prijatia; predtým, ako tieto zmeny a doplnenia nadobudli platnosť, bolo ešte potrebné uskutočniť dodatočné kroky. No medzi dňom prijatia príslušných rozhodnutí Revíznym výborom OTIF a nadobudnutím platnosti zmien a doplnení mohla Spolková republika Nemecko dosiahnuť predbežné opatrenia. Na jednej strane, pokiaľ ide o zmenu článku 12 COTIF, by z článku 33 § 2 a 4 písm. a) COTIF vyplývalo, že túto zmenu muselo ešte definitívne prijať Valné zhromaždenie OTIF, ktoré sa uskutočnilo až 30. septembra 2015. Na druhej strane, pokiaľ ide o zmenu článkov 2 a 9 prílohy D (CUV), táto zmena by nenadobudla okamžitú platnosť v súlade s článkom 35 § 3 a 4 COTIF. Preto by bolo pre Európsku úniu možné, za predpokladu, že by bolo nariadené pozastavenie uplatňovania rozhodnutia 2014/699 Súdnym dvorom, vzniesť námietku na OTIF do štyroch mesiacov odo dňa prijatia príslušnej zmeny.
2) Spolková republika Nemecko
72.
Spolková republika Nemecko tvrdí, že žaloba nespĺňa požiadavku dostatočnej zrozumiteľnosti, keďže Komisia vo svojich záveroch neuviedla, že vyvodzuje zodpovednosť voči členskému štátu za nesplnenie povinností iba vo vzťahu k bodom 4 a 7 programu 25. zasadnutia Revízneho výboru OTIF. Podľa tohto členského štátu Komisia objasnila túto skutočnosť iba vo svojej stručnej odpovedi.
73.
Okrem toho Spolková republika Nemecko tvrdí, že z dôvodu jeho údajných závažných nedostatkov predstavuje predmetné rozhodnutie ničotný akt (
31
) – skutočnosť, ktorú by musel Súdny dvor preskúmať ex offo.
74.
Spolková republika Nemecko pripúšťa, že nekonala v súlade s rozhodnutím 2014/699 v rozsahu, v akom toto rozhodnutie upravuje výkon hlasovacích práv zo strany Európskej únie, pokiaľ ide o body 5, 7 a 12 programu 25. zasadnutia Revízneho výboru OTIF. Domnieva sa však, že sa voči nej nemožno dovolávať zodpovedajúcich ustanovení tohto rozhodnutia, pretože sú protizákonné z dôvodov už uvedených vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 5. decembra 2017, Nemecko/Rada (C‑600/14, EU:C:2017:935). (
32
)
75.
Tento členský štát v tejto súvislosti spresňuje, že je oprávnený, aby v súlade s článkom 277 ZFEÚ predložil námietku nezákonnosti proti tomuto rozhodnutiu v rámci tohto konania o nesplnení povinnosti. V prejednávanej veci Komisia tvrdí, že Spolková republika Nemecko neporušuje smernicu alebo rozhodnutie adresované členským štátom, ktorých protiprávnosti sa nemôžu v súlade s judikatúrou Súdneho dvora členské štáty dovolávať ako obrany v prípade žaloby o nesplnenie povinnosti založenej na nedodržaní takéhoto aktu, ale všeobecné rozhodnutie, ktoré nebolo oznámené tým, ktorým je určené, v súlade s tretím pododsekom článku 297 ods. 2 ZFEÚ. Spolková republika Nemecko dodáva, že slová „v konaní, ktorého predmetom je všeobecne záväzný právny akt“ uvedené v znení článku 277 ZFEÚ zahŕňajú prípad, keď je zákonnosť všeobecne záväzného právneho aktu spochybnená v kontexte konania o nesplnení povinnosti.
76.
Spolková republika Nemecko tvrdí, že môže v tomto konaní o porušení povinnosti konať v súlade s rozhodnutím 2014/699 poukázať na jeho nezákonnosť, osobitne vzhľadom na skutočnosť, že bolo de facto nemožné získať súdnu ochranu proti tomuto rozhodnutiu pred začiatkom 25. zasadnutia Revízneho výboru OTIF. Okrem toho, keďže Európska únia začala konanie, ktoré viedlo k prijatiu rozhodnutia 2014/699 takým spôsobom, aby sa zabránilo Spolkovej republike Nemecko získať súdnu ochranu proti tomuto rozhodnutiu, vylúčenie možnosti tohto členského štátu okrem iného spochybniť zákonnosť tohto rozhodnutia v tomto konaní by bolo v rozpore so zásadou nemo turpitudinem suam allegans auditur. Okrem toho podľa tohto členského štátu návrh na vydanie predbežného opatrenia Súdnym dvorom, ako to navrhla Komisia, po 25. zasadnutí Revíznej komisie OTIF, ktoré by malo za následok uloženie povinnosti Rade vzniesť námietku v súlade s článkom 35 COTIF proti rozhodnutiam prijatým na tomto zasadnutí, by bol neprípustný. V každom prípade zámer Spolkovej republiky Nemecko nespočíval v bránení prijatia sporných zmien, ale skôr smeroval k objasneniu otázky právomoci.
77.
V každom prípade Spolková republika Nemecko zdôrazňuje, s ohľadom na zmenu článku 12 COTIF, ktorá je predmetom bodu 4 programu Revízneho výboru OTIF, že neporušila rozhodnutie 2014/699, keďže toto rozhodnutie stanovuje, že členské štáty vykonávajú hlasovacie právo, a definuje iba „odporúčanú koordinovanú pozíciu“. Tento členský štát pripomína, že odporúčanie v súlade s piatym odsekom článku 288 ZFEÚ nie je záväzné. Pokiaľ ide o zmenu článkov 2 a 9 dodatku D (CUV), ktorá je predmetom bodu 7 programu Revízneho výboru OTIF, Spolková republika Nemecko tvrdí, že hoci rozhodnutie 2014/699 ustanovilo, že hlasovacie práva vykonáva Európska únia, Európska únia bola obmedzená na definovanie nezáväzných odporúčaní.
78.
Na pojednávaní Spolková republika Nemecko formálne vzala späť námietku nezákonnosti podľa článku 277 ZFEÚ.
b)
Analýza
79.
Pokiaľ ide o kritiku Spolkovej republiky Nemecko týkajúcu sa presnosti podaní Komisie, domnievam sa, že z podaní Komisie vyplýva, že Spolková republika Nemecko vyjadrila odlišný názor a hlasovala proti pozícii Európskej únie, ako ju definuje rozhodnutie 2014/699 len v bodoch 4 a 7 programu 25. zasadnutia Revízneho výboru OTIF. Okrem toho sa v podaniach Komisia odvolávala iba na článok 1 a prílohu k rozhodnutiu 2014/699 v rozsahu, v akom sa táto príloha týka zmien COTIF, ktoré sú predmetom bodov 4 a 7 programu 25. zasadnutia Revízneho výboru OTIF. Domnievam sa teda, že bez ohľadu na všeobecné znenie záverov Komisie v jej žalobe s odvolaním sa na rozhodnutie 2014/699 v celom jeho znení nemožno mať pochybnosti o rozsahu údajného porušenia.
80.
Navyše v tomto prípade nečelíme ničotnému aktu. (
33
)
81.
Okrem skutočnosti, že odkazy v rozhodnutí 2014/699 na „odporúčanú koordinovanú pozíciu [odporúčané koordinované pozície]“ nemožno rozumne vykladať tak, že umožňujú členskému štátu odchýliť sa od pozície Európskej únie, ak by Súdny dvor dospel k záveru, že rozhodnutie má logické nedostatky, v dôsledku ktorých ide o ničotný akt, pravdepodobne by túto skutočnosť konštatoval už v rozsudku z 5. decembra 2017, Nemecko/Rada (C 600/14, EU:C:2017:935).
82.
Pokiaľ ide o porušenie, vzhľadom na to, že Spolková republika Nemecko nepopiera skutkové okolnosti, ktoré prezentovala Komisia a že navyše vzala späť námietku nezákonnosti, analýza môže byť v tomto prípade stručná.
83.
Zápisnica z 25. zasadnutia Revíznej komisie OTIF nenecháva žiadny priestor na pochybnosti: Spolková republika Nemecko vyjadrila svoje názory na body 4 a 7 programu Revízneho výboru OTIF a hlasovala proti pozícii Európskej únie, ktorá je definovaná v rozhodnutí 2014/699. Pokiaľ ide o bod 7 tohto programu, Spolková republika Nemecko uplatnila hlasovacie právo vo vzťahu k tomuto konkrétnemu bodu v rozpore s pravidlami hlasovania stanovenými v uvedenom rozhodnutí.
84.
Súdny dvor okrem toho objasnil, že právomoc prijať toto rozhodnutie mala Európska únia. Ale to v tomto prípade nie je predmetom sporu. Po prijatí rozhodnutia 2014/699 malo Nemecko povinnosť ho rešpektovať a vykonávať. V Európskej únii založenej na zásadách právneho štátu majú akty inštitúcií prezumpciu zákonnosti. Na preskúmanie zákonnosti takýchto opatrení existujú postupy. V tomto kontexte môže Nemecko napadnúť akýkoľvek akt na základe článku 263 ods. 1 ZFEÚ bez toho, aby muselo preukázať záujem na tomto akte. V takejto situácii sa od členského štátu očakáva, že sa prekoná a bude sa riadiť rozhodnutím – bez ohľadu na to, či to členský štát považuje za príjemné. Členský štát nemôže zobrať spravodlivosť do svojich vlastných rúk. Nie je možné prijať jednostranné opatrenie. Z ustálenej judikatúry vyplýva, že členský štát nemôže jednostranne prijímať z vlastnej moci nápravné alebo ochranné opatrenia zamerané na vyhnutie sa akémukoľvek (údajnému) porušeniu pravidiel práva Únie zo strany inštitúcie. (
34
) Spolková republika Nemecko preto konala v rozpore s rozhodnutím 2014/699 a porušila jeho ustanovenia.
2.
Porušenie článku 4 ods. 3 ZEÚ
a)
Argumenty účastníkov konania
85.
Komisia tvrdí, že skutočnosť, že Spolková republika Nemecko hlasovala proti pozícii Európskej únie na 25. zasadnutí Revízneho výboru OTIF, dištancovala sa od hlasovania Európskej únie a požiadala o uplatnenie jej hlasovacieho práva v prípade, keď bolo toto právo zverené Európskej únii, vyvolala zmätok v súvislosti s výsledkami hlasovania a poškodila dôveryhodnosť a povesť Európskej únie, jednoty jej medzinárodného zastupovania a jej dobré meno vo všeobecnosti. Toto konanie teda porušilo zásadu lojálnej spolupráce zakotvenú v článku 4 ods. 3 ZEÚ.
86.
Naopak Spolková republika Nemecko sa domnieva, že Komisia nepreukázala ani skutočnú existenciu poškodenia dôveryhodnosti a povesti Európskej únie, ani skutočnosť, že jej konanie bolo príčinou takéhoto poškodenia. Práve naopak. Domnieva sa, že to bolo pristúpenie Európskej únie k OTIF, ktoré predstavovalo nové výzvy pre OTIF, a náhlivosť, s ktorou inštitúcie EÚ pripravovali 25. zasadnutie Revízneho výboru OTIF, čo spôsobilo zmätok počas hlasovania v rámci tohto orgánu.
b)
Analýza
87.
Článok 4 ods. 3 ZEÚ stanovuje, že podľa zásady lojálnej spolupráce sa Únia a členské štáty vzájomne rešpektujú a vzájomne si pomáhajú pri vykonávaní úloh, ktoré vyplývajú zo Zmlúv. Členské štáty prijmú všetky opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy, aby zabezpečili plnenie záväzkov vyplývajúcich zo Zmlúv alebo z aktov inštitúcií Únie. Členské štáty pomáhajú Únii pri plnení jej úloh a neprijmú žiadne opatrenie, ktoré by mohlo ohroziť dosiahnutie cieľov Únie.
88.
Toto ustanovenie, ktoré je základom právneho poriadku EÚ, ktoré sa zameriava na zabezpečenie fungovania Európskej únie, (
35
) ktoré bolo opísané ako predstavujúce „prirodzený účel celého projektu európskej integrácie“ (
36
), a ktoré zdôrazňuje vzájomný charakter spolupráce medzi Európskou úniou a jej členskými štátmi, je všeobecnou normou, ktorá bola konkrétne vyjadrená v množstve ďalších ustanovení Zmluvy. (
37
)
89.
Vzhľadom na to, že akékoľvek porušenie práva Únie, akým je porušenie rozhodnutia 2014/699, porušuje aj zásadu lojálnej spolupráce medzi EÚ a jej členskými štátmi, (
38
) článok 4 ods. 3 ZEÚ ako všeobecné pravidlo ustupuje uvedeným konkrétnym porušeniam a nevykazuje žiadne vlastné právne účinky. Preto má v mnohých prípadoch deklaratórny charakter. Súdny dvor sa napríklad výslovne zdržiava analyzovania tejto zásady v kontexte konania o nesplnení povinnosti týkajúceho sa neprebratia smerníc vzhľadom na to, že nevidí „potrebu“ tak urobiť. (
39
)
90.
Existujú však aj prípady, keď článok 4 ods. 3 ZEÚ predstavuje nezávislý základ povinností. (
40
)
91.
Na takéto samostatné uplatnenie článku 4 ods. 3 ZEÚ existuje priestor, a to nielen preto, že predmetná záležitosť patrí do oblasti vonkajších vzťahov EÚ.
92.
Predovšetkým v oblasti zmiešaných dohôd (
41
) Súdny dvor viackrát zdôraznil, že ak je zrejmé, že predmet dohody alebo dohovoru spadá čiastočne do právomoci Európskej únie a čiastočne do právomoci členských štátov, je nevyhnutné zabezpečiť úzku spoluprácu medzi členskými štátmi a inštitúciami EÚ, a to tak v procese rokovania a uzatvárania, ako aj pri plnení prijatých záväzkov. Táto povinnosť spolupracovať vyplýva z požiadavky jednotnosti medzinárodného zastúpenia Európskej únie. (
42
)
93.
Zastávam názor, že toto tvrdenie (
43
) by bolo rovnako pravdivé, ak by sa vymenila príčina a následok a požiadavka jednotnosti by vyplývala z povinnosti spolupráce. (
44
)
94.
Okrem toho Súdny dvor konštatoval, že dohoda medzi Radou a Komisiou o hlasovaní v rámci medzinárodnej organizácie [Organizácia OSN pre výživu a poľnohospodárstvo (FAO)] predstavuje splnenie povinnosti spolupráce medzi Európskou úniou a členskými štátmi v rámci tejto medzinárodnej organizácie. (
45
)
95.
Hoci v žiadnom z týchto prípadov nebola konkrétne v stávke dôveryhodnosť a povesť Európskej únie na medzinárodnej scéne, z tejto judikatúry vieme, že zásada lojálnej spolupráce má osobitný význam v oblasti vonkajších vzťahov a že sa uplatňuje osobitne, pokiaľ ide o výkon hlasovacích práv v oblasti delenej právomoci. (
46
)
96.
Preto tvrdím, že Súdny dvor by mal v tejto veci posunúť celú záležitosť o krok ďalej. Mal by objasniť, že povesť a dôveryhodnosť Európskej únie na medzinárodnej scéne je osobitným právnym záujmom chráneným článkom 4 ods. 3 ZFEÚ, ktorý v danom prípade presahuje znenie a účel rozhodnutia 2014/699.
97.
Nedodržanie tohto rozhodnutia v spojení s jasným prejavom nesúhlasu, pokiaľ ide o obsah tohto rozhodnutia, poškodzuje dobrú povesť EÚ na medzinárodnej úrovni. Vzbudzuje dojem, že Európska únia nekoná dostatočne efektívne ako celok pri príprave na zasadnutie medzinárodnej organizácie.
98.
Navyše, ako správne tvrdí Komisia, samotná skutočnosť, že hlasovanie Spolkovej republiky Nemecko nemalo žiaden vplyv na výsledok zasadnutia, toto konštatovanie nemení.
V. Návrh
99.
Na základe vyššie uvedeného preto zastávam názor, že Súdny dvor by mal:
–
konštatovať, že Spolková republika Nemecko porušila rozhodnutie Rady 2014/699/EÚ z 24. júna 2014, ktorým sa stanovuje pozícia, ktorá sa má prijať v mene Európskej únie na 25. zasadnutí Revízneho výboru OTIF, pokiaľ ide o určité zmeny Dohovoru o medzinárodnej železničnej preprave (COTIF) a dodatkov k tomuto dohovoru, a článok 4 ods. 3 ZEÚ tým, že na 25. zasadnutí Revízneho výboru Medzivládnej organizácie pre medzinárodnú železničnú prepravu (OTIF) hlasovala proti pozícii uvedenej v danom rozhodnutí a verejne oponovala tejto pozícii, ako aj výkonu hlasovacích práv zo strany Európskej únie, ktoré sú v ňom uvedené.
–
uložiť Spolkovej republike Nemecko povinnosť nahradiť trovy konania.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Rozhodnutie Rady ktorým sa stanovuje pozícia, ktorá sa má prijať v mene Európskej únie na 25. zasadnutí Revízneho výboru OTIF, pokiaľ ide o určité zmeny Dohovoru o medzinárodnej železničnej preprave (COTIF) a dodatkov k tomuto dohovoru (Ú. v. EÚ L 293, 2014, s. 26).
(
3
)	C‑600/14, EU:C:2017:935.
(
4
)	V súlade s článkom 5 ods. 2 ZEÚ.
(
5
)	Pozri Govaere, I.: To Give or To Grab: The Principle of Full, Crippled and Split Conferral of Powers Post‑Lisbon, in: CREMONA, M.: Structural Principles in EU External Relations Law. Hart Publishing, Oxford and Portland, Oregon, 2018, s. 71 – 91, najmä s. 73.
(
6
)	Rozhodnutie zo 16. júna 2011 o podpise a uzavretí Dohody medzi Európskou úniou a Medzivládnou organizáciou pre medzinárodnú železničnú prepravu o pristúpení Európskej únie k Dohovoru o medzinárodnej železničnej preprave (COTIF) z 9. mája 1980, zmenenému a doplnenému Vilniuským protokolom z 3. júna 1999 (Ú. v. EÚ L 51, 2013, s. 1).
(
7
)	V rozsudku z 5. decembra 2017, Nemecko/Rada (C‑600/14, EU:C:2017:935), Súdny dvor žalobu Spolkovej republiky Nemecko v celom rozsahu zamietol.
(
8
)	Rozsudok z 5. decembra 2017, Nemecko/Rada (C‑600/14, EU:C:2017:935).
(
9
)	Spolková republika Nemecko poukazuje na tieto prípady: rozsudky z 5. júna 2003, Komisia/Taliansko (C‑145/01, EU:C:2003:324, bod 15); z 27. októbra 2005, Komisia/Taliansko (C‑525/03, EU:C:2005:648, bod 15), a z 11. októbra 2007, Komisia/Grécko (C‑237/05, EU:C:2007:592, bod 29).
(
10
)	Rozhodnutie z 18. septembra 2015, ktorým sa stanovuje pozícia, ktorá sa má prijať v mene Európskej únie na 12. valnom zhromaždení Medzivládnej organizácie pre medzinárodnú železničnú prepravu (OTIF), pokiaľ ide o určité zmeny Dohovoru o medzinárodnej železničnej preprave (COTIF) a jeho dodatkov (Ú. v. EÚ L 252, 2015, s. 43).
(
11
)	Doslovne „ušlý vlak“, čiže vec je už neaktuálna.
(
12
)	C‑362/90, EU:C:1992:158, body 11 až 13.
(
13
)	Pozri napríklad rozsudky z 24. marca 1988, Komisia/Grécko (240/86, EU:C:1988:173, body 15 a 16), a z 15. januára 2002, Komisia/Taliansko (C‑439/99, EU:C:2002:14, body 16 a 17). Pre ucelený prehľad judikatúry o minulých porušeniach pozri Prete, L.: Infringement proceedings in EU law. Wolters Kluwer, Alphen aan den Rijn, 2017, s. 151 – 154.
(
14
)	Pozri rozsudok z 31. marca 1992 (C‑362/90, EU:C:1992:158).
(
15
)	Pozri rozsudok z 31. marca 1992, Komisia/Taliansko (C‑362/90, EU:C:1992:158, body 11 a 12). V inej veci v oblasti verejného obstarávania, pokiaľ ide o verejné zákazky, Súdny dvor rozhodol, že žaloba o nesplnenie povinnosti je neprípustná, ak k dátumu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku predmetná zmluva už bola splnená: rozsudok z 2. júna 2005, Komisia/Grécko (C‑394/02, EU:C:2005:336, bod 18). V tomto prípade však zmluva ešte nebola v celom rozsahu splnená, keďže po uplynutí lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku bolo dokončených iba 85 % prác. Pozri tiež rozsudok Komisia/Nemecko (C‑536/07, EU:C:2009:664, bod 23). Tiež v tomto prípade: predmetná zmluva, t. j. sporná transakcia posudzovaná ako celok, nebola úplne splnená ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku na základe toho, že predmetné stavebné práce boli ukončené. V skutočnosti z časti „prenájom“ tejto transakcie k tomuto dátumu aj naďalej plynuli právne účinky.
(
16
)	Pozri rozsudok z 31. marca 1992, Komisia/Taliansko (C‑362/90, EU:C:1992:158, bod 12). Toto pravidlo bolo zopakované v rozsudku z 25. októbra 2001, Nemecko/Komisia (C‑276/99, EU:C:2001:576, bod 32). Tento rozsudok bol vydaný podľa článku 88 už zrušenej Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva uhlia a ocele. V tomto prípade sa konanie o nesplnení povinnosti líšilo v tom zmysle, že na konci konania pred podaním žaloby boli úlohy v porovnaní s článkom 258 ZFEÚ vymenené: namiesto odôvodneného stanoviska Komisia prijala rozhodnutie (článok 14 ESUO porovnateľný v tomto zmysle s článkom 288 ZFEÚ), ktoré následne mohlo byť členským štátom napadnuté na súde.
(
17
)	Pozri návrh, ktorý predniesol generálny advokát Mengozzi vo veci Komisia/Grécko (C‑237/05, EU:C:2007:98, bod 42, poznámka 11).
(
18
)	Pravidlom je, že „ak boli porušenia ukončené pred [uplynutím lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku], v zásade neexistuje dôvod na to, aby existoval záujem na konaní“, pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Lenz vo veci Komisia/Taliansko (C‑362/90, EU:C:1992:95, bod 12).
(
19
)	Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Lenz vo veci Komisia/Taliansko (C‑362/90, EU:C:1992:95, bod 13).
(
20
)	Chcel by som zdôrazniť, že sme stále na úrovni prípustnosti veci. Samozrejme, otázka, či porušenie skutočne v rozhodnom čase existovalo, sa týka podstaty žaloby; pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Alber vo veci Komisia/Rakúsko (C‑328/96, EU:C:1999:5, bod 30).
(
21
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mengozzi vo veci Komisia/Grécko (C‑237/05, EU:C:2007:98, bod 66).
(
22
)	Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Geelhoed v spojených veciach Komisia/Nemecko (C‑20/01 a C‑28/01, EU:C:2002:717, bod 53). Pre úplnosť citácia pokračuje „smernice dlhodobými zmluvami, ktoré sú právne nenapadnuteľné“ (prípad sa týkal postupov verejného obstarávania).
(
23
)	Pozri rozsudok zo 7. februára 1973, Komisia/Taliansko (39/72, EU:C:1973:13, bod 10).
(
24
)	Pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci Komisia/Taliansko (C‑385/02, EU:C:2004:276, bod 15). Pozri tiež Nowak, C.: § 10 Vertragsverletzungsverfahren, bod 44, in: Leible, S., Terhechte, J. P.: Europäisches Rechtsschutz‑ und Verfahrensrecht (Enzyklopädie Europarecht, Band 3). Nomos, Baden‑Baden, 2014, kde sa ďalej rozlišuje medzi pojmami „Rechtsschutzinteresse“, „Rechtsschutzbedürfnis“ a „Klageerhebungsinteresse“. Pozri tiež komentár k článku 258 ZFEÚ, ktorého autorom je PÓŁTORAK, N. in: WRÓBEL A. (ed.): Traktat o funkcjonowaniu Unii Europejskiej. Komentarz Lex. Vol. II, Warsaw, 2012, s. 269.
(
25
)	Pozri rozsudok z 10. apríla 2003, Komisia/Nemecko (C‑20/01 a C‑28/01, EU:C:2003:220, body 29 a 30 a tam citovaná judikatúra). Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs vo veci Komisia/Grécko (C‑394/02, EU:C:2005:105, bod 15). Okrem toho pozri TABOROWSKI, M.: Konsekwencje naruszania prawa Unii Europejskiej przez sądy krajowe. Lex – Wolters Kluwer, Warsaw 2012, s. 265 a nasl.
(
26
)	Je zaujímavé, že v rámci svojho argumentu o námietke nezákonnosti (pozri nižšie v tomto návrhu) Spolková republika Nemecko vo svojom odôvodnení tejto námietky sama uviedla, že v prípadoch, v ktorých existovala medzera v systéme právnej ochrany, Súdny dvor vykladal príslušné ustanovenia Zmluvy extenzívne a nad rámec ich znenia.
(
27
)	Pozri napríklad rozsudky z 27. februára 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, body 19 až 26), a z 25. júla 2018, AY (Arrest warrant – Witness) (C‑268/17, EU:C:2018:602, body 23 až 31).
(
28
)	Pozri rozsudok z 23. apríla 1986, Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166, bod 24).
(
29
)	Pozri rozsudok z 22. mája 1990, Parlament/Rada (C‑70/88, EU:C:1990:217, bod 26).
(
30
)	Pozri rozsudok z 25. júla 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Rada (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, bod 45).
(
31
)	Keď bol tento členský štát počas pojednávania požiadaný, aby vysvetlil, prečo nenamietal ničotnosť aktu v konaní vo veci C‑600/14, Nemecko/Rada, odpovedal, že si túto záležitosť uvedomil až neskôr.
(
32
)	Spolková republika Nemecko v tejto veci tvrdila, že v danom prípade rozhodnutie 2014/699 porušuje zásadu prenesenia právomoci (článok 5 ods. 2 ZEÚ), je nedostatočne odôvodnené a porušuje zásadu lojálnej spolupráce v spojení so zásadou účinnej súdnej ochrany.
(
33
)	Aj keď sa zdá byť rozumné zabrániť členskému štátu, ktorý už napadol akt, o ktorom sa domnieval, že existuje, v kontexte žaloby o neplatnosť, aby sa následne dovolával jeho údajnej ničotnosti, Súdny dvor je samozrejme povinný skúmať otázku ničotnosti ex offo.
(
34
)	Pozri tiež v tomto zmysle rozsudok z 12. februára 2009, Komisia/Grécko (C‑45/07, EU:C:2009:81, bod 26). To isté sa uplatňuje na porušenie zo strany iného členského štátu. Pozri rozsudok z 23. mája 1996, Hedley Lomas (C‑5/94, EU:C:1996:205, bod 20 a citovaná judikatúra).
(
35
)	Pozri OBWEXER, W. in: VON DER GROEBEN, H., SCHWARZE, J., HATJE, J. A. (ed.): Europäisches Unionsrecht (Kommentar). 7. vydanie, Nomos, Baden‑Baden, 2015, Artikel 4 EUV, bod 67.
(
36
)	Pozri KAHL, W. in: CALLIESS, V. C., RUFFERT, M. (ed.): EUV/AEUV. 5. vydanie, C. H. Beck, München, 2016, Artikel 4 EUV, bod 35: „Geschäftsgrundlage des gesamten europäischen Integrationsprojekts.“ Pozri tiež SIKORA, A.: Sankcje finansowe w razie niewykonania wyroków Trybunału Sprawiedliwości Unii Europejskiej. Lex – Wolters Kluwer, Warsaw 2011, s. 38 a nasl.
(
37
)	Ako napríklad článok 344 ZFEÚ pozri rozsudok z 30. mája 2006, Komisia/Írsko (C‑459/03, EU:C:2006:345, bod 169).
(
38
)	Pozri napríklad FRANZIUS, C. in: PECHSTEIN, M., NOWAK, C., HÄDE, U. (eds.): Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, Band II. Mohr Siebeck, Tübingen, 2017, Artikel 4 EUV, bod 101.
(
39
)	Pozri rozsudky z 13. októbra 1993, Komisia/Španielsko (C‑378/92, EU:C:1993:843, bod 6), a z 19. januára 1995, Komisia/Belgicko (C‑66/94, EU:C:1995:13, bod 6).
(
40
)	Pozri LENZ, C. O. in: LENZ, C. O., BORCHARDT, K., D.: EU‑Verträge Kommentar. Bundesanzeiger Verlag, 6. vydanie, Cologne, 2013, Artikel 4 EUV, bod 17 a nasl.; Streinz, R. in: Streinz, R. (ed.): EUV/AEUV (Kommentar). 2. vydanie, C. H. Beck, München, 2012, Artikel 4 EUV, bod 27.
(
41
)	V súvislosti s povinnosťou lojálnej spolupráce v zmiešaných dohodách pozri HELISKOSKI, J.: Mixed Agreements as a Technique for Organizing the International Relations of the European Community and its Member States, Kluwer Law International, Haag, 2001, s. 61 – 67, a CREMONA, M.: Defending the Community Interest: the Duties of Cooperation and Compliance. In: de Witte, B., Cremona, M. (eds.): EU Foreign Relations Law. Hart Publishing, Oxford and Portland, Oregon, 2008, s. 158 – 161.
(
42
)	Pozri tiež poradu (1/78 zo 14. novembra 1978, EU:C:1978:202, body 34 až 36) (analogicky so Zmluvou o ESAE); stanovisko 2/91 (Dohovor ILO č. 170) z 19. marca 1993 (EU:C:1993:106, bod 36); stanovisko 1/94 (Dohody pripojené k dohode o WTO), z 15. novembra 1994 (EU:C:1994:384, bod 108), a stanovisko 2/00 (Kartagenský protokol o biologickej bezpečnosti) zo 6. decembra 2001 (EU:C:2001:664, bod 18). Pozri tiež stanovisko 1/08 (dohody meniace listiny špecifických záväzkov Spoločenstva v zmysle GATS) z 30. novembra 2009 (EU:C:2009:739, bod 136), a rozsudok z 20. apríla 2010, Komisia/Švédsko (C‑246/07, EU:C:2010:203, bod 73).
(
43
)	Zdá sa, že od odkazovania na požiadavku jednotnosti medzi tým Súdny dvor upustil, pozri rozsudok z 28. apríla 2015, Komisia/Rada (C‑28/12, EU:C:2015:282, bod 54).
(
44
)	V podobnom duchu Hillion, C.: Mixity and Coherence in EU External Relations: The Significance of the „Duty of Cooperation“. In: Hillion, C., Koutrakos. P.: Mixed agreements revisited. Hart Publishing, Oxford and Portland, Oregon, 2010, s. 87 – 115, na strane 89 argumentuje, že právny základ povinnosti spolupráce tvorí článok 4 ods. 3 ZEÚ. Rovnaký autor, tamže, na s. 91 presvedčivo argumentuje, že „táto požiadavka sa pôvodne nepredvídala ako základ pre povinnosť spolupráce, ale ako prostriedok na jej uplatňovanie v kontexte EHS, pričom jeho základ je rovnaký ako v kontexte Euratomu, a teda vo všeobecnej zásade lojálnej spolupráce“.
(
45
)	Pozri rozsudok z 19. marca 1996, Komisia/Rada (C‑25/94, EU:C:1996:114, bod 49). V súvislosti s udalosťami vedúcimi k danému sporu pozri Heliskoski, J.: Internal struggle for international presence: the exercise of voting rights within the FAO. In:. Dashwood, A., Hillion, C.: The general law of E.C. external relations. Sweet&Maxwell, London, 2000, s. 79 – 99.
(
46
)	Aby som zabránil akémukoľvek nedorozumeniu, zásadu lojálnej spolupráce podľa článku 4 ods. 3 ZEÚ chápem tak, že jej cieľom je obsiahnuť „povinnosť spolupráce“, ktorú Súdny dvor v minulosti spomenul vo veciach citovaných vyššie. Návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci 2/15 (Dohoda o voľnom obchode medzi Európskou úniou a Singapurskou republikou, EU:C:2016:992, bod 569), vnímam rovnakým spôsobom. Okrem toho je to jasné najmä od rozsudku vo veci MOX‑Plant, v ktorom sa Súdny dvor po prvýkrát v tomto kontexte osobitne odvolával na ustanovenie pôvodného článku 10 ES Zmluvy (hoci sa vec v podstate týkala konkrétnejšieho ustanovenia článku 344 ZFEÚ). Pozri rozsudok z 30. mája 2006, Komisia/Írsko (C‑459/03, EU:C:2006:345, bod 114). V súvislosti s touto témou pozri tiež Hillion, C.: Mixity and Coherence in EU External Relations: The Significance of the „Duty of Cooperation“, in: Hillion, C., Koutrakos, P.:, Mixed agreements revisited. Hart Publishing, Oxford and Portland, Oregon, 2010, s. 87 – 115, najmä s. 90 – 91.