62022CC0133
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PRIIT PIKAMÄE
prednesené 9. marca 2023 (
1
)
Vec C‑133/22
LACD GmbH
proti
BB Sport GmbH & Co. KG
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor, Nemecko)]
„Prejudiciálne konanie – Ochrana spotrebiteľa – Smernica 2011/83/EÚ – Článok 2 bod 14 – Smernica (EÚ) 2019/771 – Článok 2 bod 12 – Zmluva uzavretá na diaľku medzi spotrebiteľom a obchodníkom – Obchodná záruka vzťahujúca sa na požiadavky, ktoré nesúvisia so zhodou výrobku – Záväzok výrobcu vziať tovar späť a vrátiť zaplatenú kúpnu cenu bez časového obmedzenia len z dôvodu nespokojnosti kupujúceho“
1.
„Spokojnosť alebo vrátenie peňazí!“ Hoci tento chytľavý reklamný argument zodpovedá dobre známej a rozšírenej propagačnej technike, v tomto prípade sa vynára otázka, či môže byť predmetom obchodnej záruky v zmysle článku 2 bodu 14 smernice 2011/83/EÚ (
2
) a článku 2 bodu 12 smernice (EÚ) 2019/771 (
3
).
Právny rámec
Právo Únie
2.
Pre tento prípad je relevantný článok 2 bod 14 smernice 2011/83 a článok 2 bod 12 smernice 2019/771.
Nemecké právo
3.
V súlade s ustanovením § 443 ods. 1 Bürgerliches Gesetzbuch (Občiansky zákonník, ďalej len „BGB“) záruka vzniká vtedy, ak sa predávajúci, výrobca alebo iná tretia strana vo vyhlásení alebo v príslušnej reklame vydanej v čase uzavretia kúpnej zmluvy alebo pred jej uzavretím zaviaže okrem svojich zákonných povinností týkajúcich sa záruky aj k osobitnému záväzku vrátiť kúpnu cenu, vymeniť alebo opraviť tovar alebo poskytnúť akúkoľvek inú službu v súvislosti s tovarom, ak tovar nespĺňa špecifikácie alebo iné požiadavky, ktoré sa netýkajú záruky, uvedené v záručnom liste alebo v príslušnej reklame.
4.
Ustanovenie § 479 ods. 1 BGB stanovuje, že záručný list v zmysle § 443 tohto zákonníka má jasnú a zrozumiteľnú formu a uvádza prvky, ktoré toto vyhlásenie musí obsahovať.
Skutkové okolnosti, konanie a prejudiciálne otázky
5.
Okrem predajnej činnosti vykonávanej vo vlastnom internetovom obchode spoločnosť LACD GmbH distribuuje prostredníctvom maloobchodných predajcov a internetových obchodníkov športové a fitnes produkty, ktoré sama vyrába, pod značkou LACD. Na tričká pripevnila visačky s nasledujúcim textom:
„Záruka LACD
Na každý výrobok LACD sa vzťahuje vlastná doživotná záruka. Ak nie ste úplne spokojní s niektorým z našich výrobkov, vráťte ho predajcovi, u ktorého ste ho zakúpili. Môžete ho vrátiť aj priamo spoločnosti LACD, ale nezabudnite nám uviesť, kde a kedy ste ho kúpili.“
6.
V auguste 2018 spoločnosť BB Sport GmbH, ktorá vo svojom internetovom obchode predáva aj športové a fitnes predmety, si zakúpila prostredníctvom „fiktívneho“ zákazníka od spoločnosti Outdoor‑Works, ktorá pôsobí na platforme online obchodu spoločnosti Amazon Marketplace, dve tričká značky LACD s umiestnenými visačkami s vyhlásením uvedeným v predchádzajúcom bode.
7.
Keďže BB Sport sa domnievala, že informácie na týchto visačkách nespĺňajú zákonné požiadavky uplatniteľné na záručné vyhlásenie v zmysle § 443 a 479 BGB, podala na Landgericht München I (Krajinský súd Mníchov I, Nemecko) žalobu upravenú v zákone o hospodárskej súťaži, ktorou sa domáhala, aby bolo spoločnosti LACD nariadené ukončiť umiestňovanie takýchto visačiek na jej odevné výrobky. Keďže tento súd zamietol jej žalobu, BB Sport sa obrátila na Oberlandesgericht München (Vyšší krajinský súd Mníchov, Nemecko), ktorý jej vyhovel.
8.
LACD podala opravný prostriedok „Revision“ na vnútroštátny súd, ktorý usúdil, že výsledok sporu závisí od výkladu článku 2 bodu 14 smernice 2011/83 a článku 2 bodu 12 smernice 2019/771.
9.
Súd poznamenal, že žaloba spoločnosti BB Sport by mohla byť úspešná len vtedy, ak by sa konanie, ktoré sa vytýka spoločnosti LACD, kvalifikovalo ako „nekalá obchodná praktika“. Konštatovanie porušenia informačnej povinnosti zo strany LACD podľa ustanovenia § 479 ods. 1 BGB, a teda existencie takéhoto skutku, podľa tohto súdu predpokladá, že záväzok vziať späť odevný výrobok v prípade nespokojnosti spotrebiteľa, obsiahnutý vo vyhlásení LACD, predstavuje „záruku“ v zmysle ustanovenia § 443 ods. 1 BGB – ktorým sa do nemeckého práva prebral článok 1 ods. 2 písm. e) a článok 6 ods. 1 smernice 1999/44/ES (
4
) a ktorý od 1. januára 2022 vychádza z článku 2 bodu 12 smernice (EÚ) 2019/771.
10.
Vnútroštátny súd zastáva názor, že hoci „spokojnosť spotrebiteľa so zakúpeným výrobkom“ nie je „údajom predmetu predaja“, môže predstavovať „iné požiadavky, ktoré nesúvisia so zákonnou zárukou“ v zmysle ustanovenia § 443 ods. 1 BGB. Uvádza, že toto kritérium bolo do tohto ustanovenia BGB doplnené 13. júna 2014 s cieľom prebrať pojem „obchodná záruka“ uvedený v článku 2 bode 14 smernice 2011/83, a preto sa toto ustanovenie vnútroštátneho práva má vykladať v súlade s týmto článkom.
11.
Za týchto podmienok Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor, Nemecko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Môže ísť o iné požiadavky, ktoré nie sú súčasťou zákonnej záruky, v zmysle článku 2 bodu 14 [smernice 2011/83] a o iné požiadavky, ktoré nie sú súčasťou zákonnej záruky, v zmysle článku 2 bodu 12 [smernice 2019/771], keď sa povinnosť poskytovateľa záruky viaže na okolnosti spočívajúce v osobe spotrebiteľa, najmä na jeho subjektívny postoj k predmetu kúpy (tu: spokojnosť s predmetom kúpy ponechaná na ľubovôli spotrebiteľa), bez toho, aby tieto osobné okolnosti museli súvisieť so stavom alebo so znakmi predmetu kúpy?
2.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku:
Musí byť nesplnenie požiadaviek, ktoré sa zakladajú na okolnostiach spočívajúcich v osobe spotrebiteľa (tu: jeho spokojnosť s nadobudnutým tovarom), zistiteľné na základe objektívnych okolností?“
Konanie na Súdnom dvore
12.
Žalobkyňa a žalovaná vo veci samej a Európska komisia predložili písomné pripomienky.
O určení príslušného právneho rámca
13.
Preskúmanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyvoláva v prvom rade otázku týkajúcu sa určenia relevantného právneho rámca. Zatiaľ čo vnútroštátny súd žiada Súdny dvor o výklad niektorých ustanovení smerníc 2011/83 a 2019/771, žalobkyňa vo veci samej tvrdí, že prvá prejudiciálna otázka je „neprípustná“ v rozsahu, v akom sa týka prvej z týchto smerníc, keďže normou platnou v čase údajného porušenia bola smernica 1999/44. Komisia navrhuje preformulovať túto otázku vypustením smernice 2019/771, ktorá je ratione temporis nepoužiteľná. Je pravda, že tento prípad odhaľuje proces hromadenia právnych predpisov, ktorý núti sudcu vykonávať normatívnu archeológiu s cieľom vyriešiť problém časovej postupnosti noriem.
14.
V prvom rade je dôležité poznamenať, že v čase zakúpenia predmetného tovaru online platili smernice 1999/44 a 2011/83, pričom prvá z nich bola s účinnosťou od 1. januára 2022 zrušená smernicou 2019/771. Hlavným cieľom smernice 1999/44 o určitých aspektoch predaja spotrebného tovaru a záruk na spotrebný tovar (
5
) bolo uložiť predávajúcemu povinnosť dodať spotrebiteľovi tovar v súlade s kúpnou zmluvou a niesť zodpovednosť za prípadný nesúlad v čase dodania tovaru. Zmluvné podmienky, ako sú kritériá zhody, dostupné opravné prostriedky v prípade nesúladu so zmluvou a primárne spôsoby ich uplatňovania, boli harmonizované len minimálne.
15.
Vzhľadom na bežnú prax predajcov alebo výrobcov poskytovať na tovar záruku na akúkoľvek vadu, ktorá sa môže objaviť v danej lehote, smernica 1999/44 obsahovala aj ustanovenia o pojme „záruka“ definovanom v prvom článku ods. 2 písm. e) ako „akýkoľvek záväzok predávajúceho alebo výrobcu voči spotrebiteľovi, ktorý sa poskytuje bez poplatkov a týka sa vrátenia zaplatenej ceny alebo náhrady, opravy spotrebného tovaru, prípadne inej nápravy, ak tovar nevyhovuje špecifikáciám, ktoré sú uvedené v záručnom liste alebo v príslušných propagačných materiáloch“. Článok 6 smernice 1999/44 stanovuje právny režim tejto záruky, ktorá dopĺňa zákonné práva spotrebiteľa, pokiaľ ide o súlad tovaru s kúpnou zmluvou, a vyžaduje poskytnutie určitých informácií s cieľom zabezpečiť, aby spotrebiteľ nebol uvedený do omylu. (
6
)
16.
Smernica 1999/44 bola zmenená smernicou 2011/83 (
7
), ktorej ustanovenia sa uplatňujú na zmluvy uzavreté po 13. júni 2014 (
8
), čím sa harmonizujú pravidlá týkajúce sa informácií, ktoré sa musia poskytnúť v prípade zmlúv uzavretých na diaľku a zmlúv uzavretých mimo prevádzkových priestorov. Zmluva na diaľku je podľa článku 2 bodu 7 smernice 2011/83 definovaná ako „akákoľvek zmluva uzavretá medzi obchodníkom a spotrebiteľom v rámci systému predaja alebo poskytovania služieb organizovaného na diaľku bez súčasnej fyzickej prítomnosti obchodníka a spotrebiteľa výhradne s využitím jedného alebo viacerých prostriedkov komunikácie na diaľku, a to až do uzavretia zmluvy vrátane tohto okamihu“. V tomto prípade bolo oblečenie zakúpené od spoločnosti Outdoor‑Works na online obchodnej platforme spoločnosti Amazon Marketplace, čo je charakteristické pre zmluvu o predaji na diaľku. (
9
)
17.
Takto zavedená harmonizácia predzmluvných informácií sa týka aj novodefinovanej „obchodnej záruky“ v článku 2 bode 14 smernice 2011/83 ako „akýkoľvek záväzok obchodníka alebo výrobcu (ďalej len ‚poskytovateľ záruky‘) nad rámec jeho zákonnej povinnosti poskytnúť záruku, vrátiť spotrebiteľovi zaplatenú cenu alebo vymeniť alebo opraviť tovar alebo zariadiť jeho servis, ak nezodpovedá údajom alebo akýmkoľvek iným požiadavkám, ktoré nie sú súčasťou zákonnej záruky, uvedený v záručnom liste alebo v príslušnej reklame dostupnej v čase uzatvorenia zmluvy alebo pred jej uzatvorením“.
18.
Smernica 2011/83 sa podľa môjho názoru nemôže považovať za lex specialis vo vzťahu k smernici 1999/44, pretože medzi týmito pravidlami osobitných ustanovení, ktoré sa odchyľujú od všeobecných pravidiel v tej istej oblasti zmlúv o predaji spotrebného tovaru, neexistuje žiadny vzťah. Na zodpovedanie otázky položenej vnútroštátnym súdom je však potrebné v súlade so zásadou lex posterior derogat legi priori platnou pre chronológiu právnych noriem, ktorá stanovuje prednosť smernice 2011/83 pred smernicou 1999/44, pokiaľ ide o obchodné záruky v zmluvách na diaľku, odkázať výlučne na jej novú definíciu obchodnej záruky.
19.
Okrem chronologického poradia týchto aktov sekundárneho práva je ďalším argumentom v prospech zohľadnenia len smernice 2011/83 úplná harmonizácia vo vzťahu k poskytovaniu predzmluvných informácií spotrebiteľom, ktorú priniesla táto smernica, (
10
) a skutočnosť, že článok 2 bod 14 smernice 2011/83, ktorý definuje obchodnú záruku, nemožno oddeliť od článku 6 tejto smernice o informačnej povinnosti spotrebiteľov. (
11
) V tejto súvislosti poznamenávam, že normotvorca v roku 2011 zahrnul do definície obchodnej záruky jej autonómnu povahu vo vzťahu k zákonnej záruke, ktorá bola predtým obsiahnutá v článku 6 bodu 2 smernice 1999/44, objasnil rozsah pôsobnosti prvej záruky tým, že rozlišoval medzi dvoma možnými predmetmi, a uložil povinnosť poskytovať informácie o zákonnej záruke zhody tovaru a existencii obchodných záruk, ako aj o „podmienkach s nimi súvisiacich“, čo je všeobecná formulácia, ktorá sa líši od formulácie použitej v uvedenom článku.
20.
Po druhé je potrebné pripomenúť, že smernica 1999/44 bola zrušená s účinnosťou od 1. januára 2022 a nahradená smernicou 2019/771, ktorá sa uplatňuje na zmluvy uzavreté po 1. januári 2022, v súlade s jej článkom 23 prvou vetou a článkom 24 ods. 2, pričom je potrebné poznamenať, že sporné tričká boli zakúpené v auguste 2018. Vnútroštátny súd však žiada Súdny dvor o výklad článku 2 bodu 12 smernice 2019/771, pričom poukazuje na to, že návrhu spoločnosti BB Sport na vydanie súdneho zákazu zdržania sa nekalej obchodnej praktiky založeného na riziku opakovania možno vyhovieť len vtedy, ak by konanie vytýkané spoločnosti LACD bolo v rozpore s právom hospodárskej súťaže tak v čase skutkových okolností, ako aj v deň rozhodnutia o opravnom prostriedku „Revision“.
21.
Je potrebné uviesť, že vo veci týkajúcej sa totožného konania vo veci samej sa Súdny dvor rozhodol vykladať normu práva Únie použiteľnú ratione temporis v štádiu rozhodovania o odvolaní bez ohľadu na zistenie, že skutkové okolnosti, ktoré boli základom sporu vo veci samej, nastali pred prijatím tejto normy.
22.
Súdny dvor na jednej strane pripomenul svoju judikatúru, podľa ktorej sa súdy členských štátov musia odo dňa nadobudnutia účinnosti smernice v čo najväčšej miere zdržať výkladu vnútroštátneho práva spôsobom, ktorý by mohol po uplynutí lehoty na prebratie vážne ohroziť dosiahnutie cieľa sledovaného touto smernicou. V prejednávanej veci sa takáto povinnosť zdržať sa uplatňovala prinajmenšom v čase prijatia uznesenia o nariadení prejudiciálneho konania, t. j. 10. februára 2022, keď už smernica 2019/771 nielen nadobudla účinnosť, ale uplynula aj lehota na jej prebratie stanovená na 1. júla 2021. Súdny dvor ďalej poznamenáva, že z uznesenia o prejudiciálnej otázke, rovnako ako v prejednávanej veci, vyplýva, že výsledok opravného prostriedku „Revision“ závisí od toho, či je možné podať návrh na vydanie predmetného súdneho príkazu na základe práva uplatniteľného v čase, keď bude po vydaní rozhodnutia o prejudiciálnej otázke vydané rozhodnutie, ktorým sa rozhodne vo veci samej, keďže táto žaloba sa týka aj budúcich porušení. Za týchto podmienok je potrebné výklad smernice 2019/771, o ktorý požiadal vnútroštátny súd, považovať za užitočný pre tento súd na účely rozhodnutia vo veci samej. (
12
)
23.
V tejto súvislosti poznamenávam, že v zmysle odôvodnenia 11 smernice 2019/771 táto smernica dopĺňa smernicu 2011/83 zavedením pravidiel týkajúcich sa súladu tovaru, prostriedkov nápravy v prípade nesúladu a spôsobov ich uplatnenia. V odôvodnení 62 smernice 2019/771 sa však uvádza, že na to, aby sa zaistila transparentnosť, mali by sa stanoviť určité požiadavky, pokiaľ ide o obchodné záruky spolu s požiadavkami na predzmluvné informácie o existencii a podmienkach obchodných záruk uvedených v smernici 2011/83. V tejto súvislosti článok 2 bod 12 smernice 2019/771 definuje obchodnú záruku ako „akýkoľvek záväzok predávajúceho alebo výrobcu (ďalej len ‚poskytovateľ záruky‘) nad rámec zákonnej povinnosti predávajúceho poskytnúť záruku, vrátiť spotrebiteľovi zaplatenú cenu alebo vymeniť alebo opraviť tovar alebo zariadiť jeho servis, ak tovar nezodpovedá údajom alebo akýmkoľvek iným požiadavkám, ktoré nie sú súčasťou zákonnej záruky, uvedeným v záručnom liste alebo v príslušnej reklame dostupnej v čase uzavretia zmluvy alebo pred jej uzavretím“.
24.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že odpoveď Súdneho dvora sa musí týkať článku 2 bodu 14 smernice 2011/83 a článku 2 bodu 12 smernice 2019/771.
O prejudiciálnych otázkach
25.
Svojimi dvoma prejudiciálnymi otázkami, ktoré je potrebné posúdiť spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate snaží zistiť, či sa článok 2 bod 14 smernice 2011/83 a článok 2 bod 12 smernice 2019/771 majú vykladať v tom zmysle, že pojem „obchodná záruka“, ktorý je v nich uvedený, zahŕňa povinnosť výrobcu (
13
) vziať tovar späť a vrátiť sumu zaň zaplatenú (
14
) bez časového obmedzenia výlučne z dôvodu nespokojnosti kupujúceho s týmto tovarom, a ak áno, aké sú podmienky uplatnenia takejto záruky.
26.
V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora vzhľadom na výklad ustanovenia práva Únie je potrebné zohľadniť nielen jeho doslovné znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou. (
15
)
O doslovnom výklade
27.
Zo znenia článku 2 bodu 14 smernice 2011/83 pripomenutého v bode 17 vyššie vyplýva, že normotvorca Únie mal jednoznačne v úmysle poskytnúť pojmu „obchodná záruka“ širší rozsah pôsobnosti.
28.
To isté platí predovšetkým pre použitie všeobecného výrazu „akýkoľvek záväzok“ na charakterizovanie správania obchodníka, ktorý priamo alebo nepriamo oslovuje potenciálnych kupujúcich výrobkov ponúkaných na predaj. Zo znenia vyššie uvedeného ustanovenia teda vyplýva, že táto záruka má dvojaký predmet, a to v tom zmysle, že sa môže uplatniť, ak nadobudnutý tovar nezodpovedá „údajom“ alebo „iným požiadavkám, ktoré nie sú súčasťou zákonnej záruky“, ktoré sú uvedené v záručnom liste alebo v príslušnej reklame.
29.
S cieľom lepšie pochopiť význam tejto alternatívy je potrebné odkázať na genézu predmetného ustanovenia. Návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o právach spotrebiteľov odkazoval len na „údaje“ uvedené v záručnom liste alebo v príslušnej reklame. Tento pojem nepochybne odkazuje na objektívny pojem „vlastnosti“ alebo „akosti“ predávanej veci, ktoré sú rozhodujúce pre súlad so zmluvou, a pripomína, že obchodná záruka, ktorá dopĺňa zákonnú záruku, môže spočívať v rozšírení tejto záruky.
30.
V priebehu legislatívneho procesu a po parlamentnom pozmeňujúcom a doplňujúcom návrhu bol pridaný druhý možný účel, ktorého znenie sa výslovne odchyľuje od prvého, a v protiklade k nemu definuje vzťah k tovaru, ktorý nesúvisí so žiadnym nesúladom. Neutrálny a všeobecný výraz „akékoľvek iné požiadavky“ je plne spôsobilý pokryť nesplnenie subjektívnych očakávaní spotrebiteľa od nadobudnutého výrobku, nezávisle od akéhokoľvek objektívneho hľadiska týkajúceho sa jeho vlastností alebo akosti. Preskúmanie rôznych jazykových verzií článku 2 bodu 14 smernice 2011/83, najmä nemeckej, anglickej a talianskej verzie, odhaľuje použitie terminológie, a to výrazov „Anforderungen“, „requirements“, resp. „requisito“, ktoré zodpovedajú pojmu „požiadavky“, čo sa mi zdá vhodnejšie pri preklade konceptu obchodnej záruky, ktorej možným predmetom je nespokojnosť spotrebiteľa so zakúpeným tovarom.
31.
Je zaujímavé, že vymedzenie pojmu „obchodná záruka“ obsiahnuté v článku 2 bode 12 smernice 2019/771 je formulované, najmä vo francúzskej a španielskej verzii, takmer totožne ako v článku 2 bode 14 smernice 2011/83, pričom zmena relevantná pre našu diskusiu sa týka práve nahradenia výrazu „akékoľvek iné [prvky]“ výrazom „akékoľvek iné požiadavky“, ktoré sa netýkajú zákonnej záruky.
32.
Nakoniec je potrebné zdôrazniť, že tieto iné požiadavky sú vo vyššie uvedených verziách výslovne opísané ako prípadné a majú byť uvedené v záručnom liste alebo v príslušnej reklame, za ktorých obsah zodpovedá výlučne obchodník. To je úplne v súlade s jeho slobodou podnikania a s jeho konečnou voľbou, pokiaľ ide o povahu a rozsah obchodnej záruky viazanej na predávané výrobky.
33.
Zdá sa teda, že znenie článku 2 bodu 14 smernice 2011/83, ako aj článku 2 bodu 12 smernice 2019/771 nebráni tomu, aby výrobca ponúkol samostatnú záruku nie na samotný výrobok, ale na požiadavky týkajúce sa zhody tohto výrobku s kúpnou zmluvou, a to vo forme bezpodmienečného prísľubu vziať výrobok späť a vrátiť kupujúcemu peniaze, ak nie je s výrobkom spokojný.
O teleologickom výklade
34.
Ako vyplýva z článku 1 smernice 2011/83 v kontexte jej odôvodnení 4, 5 a 7, cieľom tejto smernice je zabezpečiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľov, a to tak, aby bol spotrebiteľ pri transakciách s obchodníkmi informovaný a v bezpečí. Okrem toho je ochrana spotrebiteľov zakotvená v politikách Únie v článku 169 ZFEÚ, ako aj v článku 38 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“). (
16
) To je aj cieľom smernice 2019/771, ako potvrdzujú jej odôvodnenia 2, 3, 5 a 10 a článok 1, pričom jej odôvodnenie 62 stanovuje, že členské štáty síce môžu stanoviť pravidlá týkajúce sa aspektov obchodných záruk, na ktoré sa táto smernica nevzťahuje, ale takéto pravidlá nesmú zbaviť spotrebiteľov ochrany, ktorú im v tejto oblasti poskytuje uvedená smernica.
35.
Predpoklad, že záväzok obchodníka, ktorý závisí výlučne od osobnej spokojnosti spotrebiteľa so zakúpeným tovarom, môže spadať do vecnej pôsobnosti smernice 2011/83 a smernice 2019/771 ako obchodná záruka, prispieva k vysokej úrovni ochrany spotrebiteľa v kontexte vnútorného trhu, ktorého riadne fungovanie majú tieto akty zabezpečiť.
36.
Okrem možného rozšírenia zákonnej záruky súladu tovaru so zmluvou bude mať spotrebiteľ ďalšie práva, ktoré sú pre obchodníka záväzné. Toto uznanie povedie k plneniu informačných povinností týkajúcich sa zmlúv na diaľku, informácií poskytnutých pred uzavretím zmluvy o zmluvných podmienkach a dôsledkoch tohto uzavretia zmluvy, ktoré majú zásadný význam pre spotrebiteľa. (
17
) Na základe týchto informácií sa spotrebiteľ rozhoduje, či vstúpi do zmluvného vzťahu s obchodníkom. Informačná povinnosť stanovená v článku 6 ods. 1 a článku 8 ods. 1 a 4 smernice 2011/83 umožňuje spotrebiteľovi, aby dostal pred uzatvorením zmluvy na diaľku vhodným spôsobom nevyhnutné informácie, na základe ktorých sa môže rozhodnúť, či zmluvu uzatvorí, čím sa splní legitímny cieľ všeobecného záujmu ochrany spotrebiteľa v súlade s článkom 169 ZFEÚ, ktorý je pripomenutý v odôvodnení 3 tejto smernice, ale bez toho, aby tým bola dotknutá podstata slobody prejavu a informácií, ako aj slobody podnikania, ako sú zakotvené v článkoch 11 a 16 Charty. (
18
)
37.
Výklad, ktorý by bol v rozpore s navrhovaným výkladom, by na druhej strane mohol ohroziť cieľ ochrany spotrebiteľa, pričom treba pripomenúť, že v tejto oblasti je potrebné prihliadať na predpokladané očakávania priemerného spotrebiteľa riadne informovaného a primerane pozorného a obozretného. (
19
) Zdá sa mi, že ak by bola obchodná prax založená na hesle typu „spokojnosť alebo vrátenie peňazí“, ktoré je síce pôsobivé v tom, že upúta jeho pozornosť, ale zradné v tom, že mu naznačuje, že má skutočný nárok na záruku, ktorú môže uplatniť voči obchodníkovi, priemerný spotrebiteľ by sa pod vplyvom tejto druhej úvahy priklonil k rozhodnutiu uzavrieť zmluvu. Ako uvádza Komisia, zavádzanie spotrebiteľov o ich právach by mohlo predstavovať klamlivú, a teda zakázanú obchodnú praktiku podľa článku 6 ods. 1 písm. g) smernice 2005/29/ES (
20
).
38.
Jediným spôsobom, ako zabezpečiť právnu istotu v zmluvných vzťahoch medzi obchodníkmi a spotrebiteľmi, je zahrnúť do rozsahu obchodnej záruky uspokojovanie subjektívnych očakávaní týchto spotrebiteľov a ochranu predávaného tovaru. V tejto súvislosti je dôležité zdôrazniť, že z odôvodnenia 7 smernice 2011/83 a odôvodnenia 5 smernice 2019/771 vyplýva, že tieto dve smernice majú rovnaký cieľ, a to zvýšiť právnu istotu kúpnych zmlúv medzi spotrebiteľmi a obchodníkmi, čo pravdepodobne zvýši aj dôveru týchto subjektov. V odôvodnení 62 smernice 2019/771 sa výslovne uvádza, že v oblasti obchodnej záruky je dôležité posilniť právnu istotu, „aby sa zabránilo zavádzaniu spotrebiteľov“.
39.
Pokiaľ ide o vyššie uvedenú slobodu podnikania, Súdny dvor síce rozhodol, že pri výklade ustanovení smernice 2011/83 je potrebné zabezpečiť spravodlivú rovnováhu medzi vysokou úrovňou ochrany spotrebiteľa a konkurencieschopnosťou podnikov, ako to uvádza odôvodnenie 4 tejto smernice, pričom treba rešpektovať slobodu podnikania podnikateľa, ako je zakotvená v článku 16 Charty základných práv, takéto vyvažovanie nie je v prejednávanej veci relevantné, keďže určenie predmetu a rozsahu obchodnej záruky je samotným vyjadrením tejto slobody. (
21
) Je to totiž predávajúci alebo výrobca, kto slobodne určuje podmienky realizácie tejto záruky a ponúka ju spotrebiteľovi ako súčasť svojej obchodnej stratégie, pričom očakáva, že jeho predajný alebo reklamný argument bude účinný pri zvyšovaní konkurencieschopnosti a atraktívnosti jeho ponuky v porovnaní s ponukou jeho konkurentov a pri následnom zvyšovaní objemu jeho predaja a že len málo predaného tovaru bude vráteného v dôsledku toho, že sa zákazníci rozhodnú nákup prehodnotiť.
40.
Okrem toho je potrebné poznamenať, že záväzok obchodíka „spokojnosť alebo vrátenie peňazí“ je stará a mimoriadne rozšírená reklamná technika, ktorú normy Únie časom jednoducho začali presnejšie upravovať. Táto záruka je sama osebe prekročená záväzkom „spokojnosť a vrátenie peňazí“, ktorý spočíva v tom, že obchodník ponúka položky, za ktoré je možné na požiadanie v plnej výške vrátiť peniaze bez toho, aby zákazník musel byť s výrobkom „nespokojný“.
41.
Je potrebné pripomenúť, že cieľ zabezpečiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa v politikách Únie vychádza zo skutočnosti, že spotrebitelia sa nachádzajú v slabšom postavení v porovnaní s obchodníkmi v tom zmysle, že musia byť považovaní za menej informovaných, ekonomicky slabších a právne menej skúsených ako ich zmluvní partneri. (
22
) Obchodníci sú teda schopní dokonalo pochopiť právny rámec svojho konania vo vzťahu k spotrebiteľom, a teda určiť rozsah obchodného záväzku, ktorý dopĺňa zákonnú záruku zhody a je pre nich záväzný v celom rozsahu, v súvislosti s ktorým normotvorca Únie logicky neposkytol obchodníkom žiadnu ochranu.
42.
V tejto súvislosti sa domnievam, že cieľ ušetriť obchodníka neprimeraných ťažkostí v určitých situáciách, ktorý prijal normotvorca (
23
) a ktorý Súdny dvor uplatnil vo svojej judikatúre, (
24
) je neopodstatnený v situácii, ak dotknutá osoba slobodne a s plnou znalosťou skutkového stavu určí záväzok, ku ktorému sa zaviazala voči spotrebiteľovi, a ak vopred zohľadnila možné finančné dôsledky tohto záväzku. So záujmom konštatujem, že Súdny dvor rozhodol, že ak obchodník výslovne upozorní spotrebiteľa na existenciu obchodnej záruky výrobcu takým spôsobom, že z nej urobí predajný alebo reklamný argument, a tým zvýši konkurencieschopnosť a atraktívnosť svojej ponuky vo vzťahu k ponukám svojich konkurentov, má sa uplatniť informačná povinnosť uvedená v článku 6 ods. 1 písm. m) smernice 2011/83. Ďalej spresnil, že takúto informačnú povinnosť nemožno považovať za neprimeranú záťaž pre obchodníka, keďže tento sa sám s úplnou znalosťou veci rozhodol upozorniť na túto skutočnosť spotrebiteľa a chce z nej získať konkurenčnú výhodu. (
25
)
43.
Za týchto okolností sa mi zdá, že výklad, podľa ktorého záväzok obchodníka, ktorý je spojený výlučne s osobnou spokojnosťou spotrebiteľa so zakúpeným tovarom, môže byť predmetom obchodnej záruky, je v súlade s cieľom práva Únie zabezpečiť rovnováhu medzi vysokou úrovňou ochrany spotrebiteľa a konkurencieschopnosťou podnikov.
O systematickom výklade
44.
Kontextová analýza podľa mňa podporuje navrhnutú interpretáciu obchodnej záruky. Zahrnutie ponuky zameranej na späťvzatie predaného tovaru a vrátenie jeho kúpnej ceny bez časového obmedzenia v prípade nespokojnosti kupujúceho sa skutočne javí ako rozšírenie práva na odstúpenie od zmluvy, ktoré spotrebiteľom poskytuje smernica 2011/83.
45.
Článok 9 smernice stanovuje, že spotrebiteľ môže uplatniť toto právo v stanovenej lehote, bez sankcie a bez toho, aby uviedol dôvod. Pokiaľ ide o právne dôsledky odstúpenia od zmluvy, v článku 13 ods. 1 smernice 2011/83 sa uvádza, že „obchodník vráti spotrebiteľovi všetky uhradené platby, prípadne vrátane nákladov na doručenie“, spotrebiteľ znáša priame náklady na vrátenie tovaru a v osobitných prípadoch aj časť nákladov na doručenie. (
26
) Podľa odôvodnenia 37 tejto smernice je právo na odstúpenie od zmluvy určené na ochranu spotrebiteľa v prípade predaja na diaľku, ak „nemôže tovar pred uzatvorením zmluvy vidieť“. Právo na odstúpenie od zmluvy má preto spotrebiteľovi kompenzovať nevýhodu zmluvy uzavretej na diaľku tak, že mu priznáva zodpovedajúcu lehotu na rozmyslenie, počas ktorej má možnosť preskúmať a vyskúšať nadobudnutý tovar. (
27
)
46.
Možnosť spotrebiteľa odstúpiť od zmluvy a vrátiť tovar zakúpený online bez časového obmedzenia a len z dôvodu nespokojnosti s výrobkom, ako je uvedené v záručnom liste alebo v príslušnej reklame, len posúva logiku práva na odstúpenie od zmluvy v jej časovom rozmere do krajnosti.
47.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol, že článok 2 bod 14 smernice 2011/83 a článok 2 bod 12 smernice 2019/771 sa majú vykladať v tom zmysle, že pojem „obchodná záruka“, ktorý je v nich uvedený, zahŕňa záväzok výrobcu vziať späť a vrátiť tovar nadobudnutý na základe zmluvy o predaji na diaľku bez časového obmedzenia len z dôvodu nespokojnosti kupujúceho s týmto tovarom.
48.
Toto riešenie podľa mňa určuje riešenie týkajúce sa podmienok uplatnenia takejto záruky. Vnútroštátny súd sa v tejto súvislosti pýta, či je potrebné preukázať nespokojnosť spotrebiteľa na základe objektívnych okolností. Na túto otázku možno odpovedať len záporne, pretože nesplnenie subjektívnych očakávaní spotrebiteľa v súvislosti s nadobudnutým výrobkom nemožno z definície objektívne overiť, keďže sudca nie je schopný preskúmať vnútorné myšlienkové pochody dotknutej osoby. Jednoduché vyhlásenie spotrebiteľa spolu s vrátením tovaru bude postačovať.
Návrh
49.
Na základe všetkých vyššie uvedených úvah navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré mu položil Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor, Nemecko), takto:
Článok 2 bod 14 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/83/EÚ z 25. októbra 2011 o právach spotrebiteľov, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 93/13/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 1999/44/ES a ktorou sa zrušuje smernica Rady 85/577/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES a článok 2 bod 12 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/771 z 20. mája 2019 o určitých aspektoch týkajúcich sa zmlúv o predaji tovaru, ktorou sa mení nariadenie (EÚ) 2017/2394 a smernica 2009/22/ES a zrušuje smernica 1999/44/ES,
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
pojem „obchodná záruka“, ktorý je v ňom uvedený, zahŕňa záväzok výrobcu vziať tovar späť a vrátiť zaň peniaze na základe zmluvy o predaji na diaľku bez časového obmedzenia, a to výlučne na základe prejavenej nespokojnosti spotrebiteľa s týmto tovarom.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 25. októbra 2011 o právach spotrebiteľov, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 93/13/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 1999/44/ES a ktorou sa zrušuje smernica Rady 85/577/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES (Ú. v. EÚ L 304, 2011, s. 64).
(
3
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 20. mája 2019 o určitých aspektoch týkajúcich sa zmlúv o predaji tovaru, ktorou sa mení nariadenie (EÚ) 2017/2394 a smernica 2009/22/ES a zrušuje smernica 1999/44/ES (Ú. v. EÚ L 136, 2019, s. 28).
(
4
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 25. mája 1999 o určitých aspektoch predaja spotrebného tovaru a záruk na spotrebný tovar (Ú. v. ES L 171, 1999, s. 12; Mim. vyd. 15/004 s 223).
(
5
)	Ako vyplýva zo záverečného odôvodnenia 4 smernice, smernica 1999/44 sa vzťahovala na všetky zmluvy o predaji spotrebného tovaru vrátane zmlúv o predaji na diaľku.
(
6
)	Pozri odôvodnenie 21 smernice 1999/44.
(
7
)	Komisia vo svojom návrhu z 8. októbra 2008, ktorý viedol k prijatiu smernice 2011/83 [KOM(2008) 614 v konečnom znení], navrhla nahradiť štyri smernice vrátane smernice 1999/44 „jednotným horizontálnym nástrojom“ založeným na úplnej harmonizácii ochrany spotrebiteľa. Rada tento prístup zamietla. Z odôvodnenia 63 a článku 33 smernice 2011/83 nakoniec vyplýva, že jedinou zmenou a doplnením smernice 1999/44 bolo vloženie článku 8a, ktorý členským štátom ukladá povinnosť informovať Komisiu o prijatí prísnejších vnútroštátnych ustanovení o ochrane spotrebiteľa v určitých oblastiach.
(
8
)	Pozri články 28 a 33 smernice 2011/83.
(
9
)	Je zrejmé, že predmetné výrobky boli zakúpené online od spoločnosti Outdoor‑Works „fiktívnym“ zákazníkom, ktorého poverila BB Sport. Podľa judikatúry Súdneho dvora je „obchodníkom“ v zmysle článku 2 ods. 2 smernice 2011/83 nielen fyzická alebo právnická osoba, ktorá koná na účely spadajúce do rámca jej vlastnej obchodnej, podnikateľskej, remeselnej alebo profesijnej činnosti, pokiaľ ide o zmluvy, na ktoré sa vzťahuje táto smernica, ale aj fyzická alebo právnická osoba konajúca ako sprostredkovateľ v mene alebo na účet tohto obchodníka, pričom tohto sprostredkovateľa a tohto hlavného obchodníka možno obidvoch považovať za „obchodníkov“ v zmysle tohto ustanovenia bez toho, aby na to bolo potrebné preukázať dvojaké poskytovanie služieb [rozsudok z 24. februára 2022, Tiketa (C‑536/20, EU:C:2022:112, bod 36)]. Konštatujem však, že predmetom konania vo veci samej je žaloba o zdržanie sa konania proti nekalej obchodnej praktike, ktorá sa pripisuje spoločnosti LACD, a že na účely vyriešenia sporu sa vnútroštátny súd, ktorý musí vzhľadom na konkrétne okolnosti každého prípadu posúdiť tak potrebu prejudiciálneho konania, aby mohol rozhodnúť, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru, pýta Súdneho dvora, čo môže v prípade záväzku výrobcu predstavovať obchodnú záruku v zmysle smernice 2011/83. Vzhľadom na domnienku relevantnosti, ktorá sa viaže na otázky položené vnútroštátnymi súdmi, a keďže nie je zrejmé, že požadovaný výklad ustanovení práva Únie uvedených v týchto otázkach nemá žiadnu súvislosť so skutkovým stavom alebo predmetom sporu vo veci samej, je potrebné odpovedať na otázky položené vnútroštátnym súdom.
(
10
)	Pozri odôvodnenia 5 a 7 smernice 2011/83; odôvodnenie 6 smernice 2019/771, ako aj rozsudok z 13. septembra 2018, Starman (C‑332/17, EU:C:2018:721, bod 27).
(
11
)	Zatiaľ čo v rozsudku z 5. mája 2022, Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353), Súdny dvor pristúpil ku kombinovanému výkladu článku 6 bod 1 písm. m) smernice 2011/83 a článku 6 bodu 2 druhej odrážky smernice 1999/44, išlo o odpoveď na konkrétnu otázku vnútroštátneho súdu týkajúcu sa nie kvalifikácie vyhlásenia výrobcu ako „obchodnej záruky“, ale či informácie, ktoré sa majú poskytnúť spotrebiteľovi v súlade s prvým ustanovením o podmienkach týkajúcich sa tejto záruky, sú totožné s informáciami uvedenými v druhom ustanovení. V každom prípade uplatnenie zásady lex posterior derogat legi priori a nedeliteľný harmonizovaný celok, ktorý tvoria článok 2 bod 14 a článok 6 ods. 1 smernice 2011/83, podľa môjho názoru znemožňujú spoločný výklad s príslušnými ustanoveniami smernice 1999/44.
(
12
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. januára 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft (C‑304/08, EU:C:2010:12, body 29 až 32).
(
13
)	Prvá prejudiciálna otázka sa týka pojmu „poskytovateľ záruky“, ktorý zahŕňa, podľa môjho názoru, výstižnejší pojem „výrobca“, čo zodpovedá situácii spoločnosti LACD. Z dôvodu zrozumiteľnosti týchto návrhov som považoval za vhodnejšie používať tento druhý pojem, ako aj pojem „obchodník“, ktorý je definovaný v protiklade k pojmu „spotrebiteľ“. Okrem toho v rozsudku z 5. mája 2022, Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353, body 35 a 36), Súdny dvor spresnil, že ak výrobca predáva spotrebiteľovi tovar, ktorý vyrába, priamo alebo prostredníctvom inej osoby konajúcej vo svojom mene a na jeho účet, treba ho považovať za „obchodníka“ v zmysle článku 2 bodu 2 smernice 2011/83. V dôsledku toho obchodná záruka, ktorú ponúka, môže v zmysle článku 2 bodu 14 tejto smernice zodpovedať len „záväzku obchodníka“, a nie záväzku „výrobcu“ v zmysle tohto ustanovenia. To odkazuje na situáciu, v ktorej sa osoba obchodníka odlišuje od osoby výrobcu.
(
14
)	Vyhlásenie spoločnosti LACD, ako sa uvádza v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, sa týka len možného vrátenia zakúpeného tovaru bez výslovnej zmienky o jeho náhrade, čo sa zdá byť prinajmenšom ojedinelé a v rozpore s povahou obchodnej záruky, ktorá sa poskytuje s cieľom „vrátenia kúpnej ceny, výmeny alebo opravy tovaru“. Preskúmanie pripomienok spoločnosti LACD však odstraňuje akúkoľvek nejednoznačnosť tým, že uvádza, že „je nepochybné, že zákazník môže tričko kedykoľvek vrátiť, či už obchodníkovi, alebo spoločnosti LACD, a že tam, kde ho vrátil, môže mu byť uhradená kúpna cena“.
(
15
)	Rozsudok zo 14. júla 2016Verband Sozialer Wettbewerb (C‑19/15, EU:C:2016:563, bod 23).
(
16
)	Rozsudok zo 7. apríla 2022, Fuhrmann‑2 (C‑249/21, EU:C:2022:269, bod 21).
(
17
)	Rozsudok z 13. septembra 2018, Wind Tre a Vodafone Italia (C‑54/17 a C‑55/17, EU:C:2018:710, bod 46).
(
18
)	Rozsudok z 23. januára 2019, Walbusch Walter Busch (C‑430/17, EU:C:2019:47, body 36 a 42).
(
19
)	Rozsudok z 21. januára 2016, Viiniverla (C‑75/15, EU:C:2016:35, bod 25).
(
20
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (ďalej len „smernica o nekalých obchodných praktikách“) (Ú. v. EÚ L 149, 2005, s. 22).
(
21
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. apríla 2022, Fuhrmann‑2 (C‑249/21, EU:C:2022:269, bod 31).
(
22
)	Rozsudok zo 14. mája 2020, NK (Návrh novostavby rodinného domu) (C‑208/19, EU:C:2020:382, bod 39).
(
23
)	Pozri článok 3 ods. 3 druhý pododsek smernice 1999/44 a článok 13 ods. 2 a 3 smernice 2019/771.
(
24
)	Pozri najmä rozsudky zo 16. júna 2011, Gebr. Weber a Putz (C‑65/09 a C‑87/09, EU:C:2011:396, body 58 a 73); z 23. mája 2019, Fülla (C‑52/18, EU:C:2019:447, body 52 až 54), a z 12. marca 2020, Verbraucherzentrale Berlin (C‑583/18, EU:C:2020:199, body 31 a 36).
(
25
)	Rozsudok z 5. mája 2022, Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353, body 45 a 46).
(
26
)	Článok 9 smernice 2011/83, ktorý odkazuje na jej článok 13 ods. 2 a článok 14.
(
27
)	Pozri analogicky rozsudok z 3. septembra 2009, Messner (C‑489/07, EU:C:2009:502, bod 20), týkajúci sa smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES z 20. mája 1997 o ochrane spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku (Ú. v. ES L 144, 1997, s. 19; Mim. vyd. 15/003, s. 319).