62023CC0397
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JEAN RICHARD DE LA TOUR
prednesené 13. februára 2025 (
1
)
Vec C‑397/23
FL
proti
Jobcenter Arbeitplus Bielefeld,
za účasti:
Stadt Bielefeld
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sozialgericht Detmold (Súd pre sociálne veci Detmold, Nemecko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Voľný pohyb osôb – Občan Únie, ktorý má právo na pobyt ako uchádzač o zamestnanie – Článok 18 ZFEÚ– Zásada zákazu diskriminácie založenej na štátnej príslušnosti – Smernica 2004/38/ES – Článok 24 – Zásada rovnosti zaobchádzania – Výnimka v oblasti sociálnej pomoci – Rozsah– Udelenie vnútroštátneho práva na pobyt na účely výkonu rodičovských práv a povinností k maloletému dieťaťu – Rozlišovanie podľa štátnej príslušnosti dieťaťa“
I. Úvod
1.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sozialgericht Detmold (Súd pre sociálne veci Detmold, Nemecko), bol podaný v rámci sporu medzi FL a Jobcenter Arbeitplus Bielefeld (Úrad práce Bielefeld, Nemecko) (
2
), ktorý mu odmietol priznať základné dávky sociálnej pomoci stanovené nemeckou právnou úpravou. Keďže toto rozhodnutie je odôvodnené povolením, na základe ktorého sa FL legálne zdržiava na nemeckom území, FL spochybňuje na účely získania týchto dávok skutočnosť, že mu nemožno priznať právo na pobyt stanovené touto právnou úpravou, založené na výkone rodičovských práv a povinností k svojmu dieťaťu, a to len z dôvodu, že toto dieťa nie je Nemec.
2.
Na rozdiel od predchádzajúcich návrhov na začatie prejudiciálneho konania v oblasti dávok sociálnej pomoci, ktorých sa domáhal „mobilný“ občan Európskej únie (
3
), sa zatiaľ neriešená otázka položená Súdnemu dvoru týka rozdielneho zaobchádzania, pokiaľ ide o podmienky priznania vnútroštátneho práva na pobyt a nie jeho peňažných účinkov v porovnaní s vlastnými štátnymi príslušníkmi.
3.
Súdny dvor má totiž rozhodnúť o zlučiteľnosti právnej úpravy týkajúcej sa vnútroštátneho práva na pobyt, ktoré sa neuplatňuje na „mobilného“ občana Únie z dôvodu štátnej príslušnosti jeho dieťaťa, ktoré nie je štátnym príslušníkom hostiteľského štátu, s právom Únie, hoci podmienky priznania tohto práva patria do právomoci tohto členského štátu.
4.
Okolnosti vo veci samej tak dávajú Súdnemu dvoru príležitosť spresniť rozsah pôsobnosti článku 24 smernice 2004/38/ES (
4
) týkajúceho sa rovnosti zaobchádzania vzhľadom na svoju nedávnu judikatúru týkajúcu sa situácie „mobilných“ občanov Únie, ktorých právo na pobyt sa priznáva na základe vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá ich zbavuje povinnosti spĺňať podmienky zdrojov, ako stanovuje táto smernica. (
5
)
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
5.
Článok 18 prvý odsek ZFEÚ stanovuje:
„V rámci pôsobnosti zmlúv a bez toho, aby boli dotknuté ich osobitné ustanovenia, akákoľvek diskriminácia na základe štátnej príslušnosti je zakázaná.“
6.
Článok 14 smernice 2004/38 s názvom „Zachovanie práva pobytu“ v odsekoch 2 a 4 stanovuje:
„2.   Občania Únie a ich rodinní príslušníci majú právo pobytu určené v článkoch 7, 12 a 13, pokiaľ spĺňajú podmienky v nich stanovené.
…
4.   Ako výnimka z odsekov 1 a 2 a bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia kapitoly VI, sa opatrenie vyhostenia nesmie v žiadnom prípade prijať proti občanom Únie alebo ich rodinným príslušníkom, ak:
…
b)
občania Únie vstúpili na územie hostiteľského členského štátu, aby hľadali zamestnanie. V tomto prípade občania Únie a ich rodinní príslušníci nesmú byť vyhostení, pokiaľ občania Únie sú schopní predložiť dôkaz, že si sústavne hľadajú zamestnanie a že majú skutočnú šancu zamestnať sa.“
7.
Podľa článku 24 tejto smernice s názvom „Rovnaké zaobchádzanie“:
„1.   S výhradou takých osobitných ustanovení, ako sú výslovne uvedené v zmluve a v sekundárnom práve, všetci občania Únie, ktorí sa na základe tejto smernice zdržiavajú na území hostiteľského členského štátu, využívajú rovnaké zaobchádzanie ako so štátnymi príslušníkmi tohto členského štátu v rámci pôsobnosti zmluvy. …
2.   Ako výnimka z odseku 1 hostiteľský členský štát nie je povinný udeliť nárok na sociálnu pomoc počas prvých troch mesiacov pobytu ani prípadne počas dlhšieho obdobia stanoveného v článku 14 ods. 4 [písm.] b)… osobám iným, ako sú pracovníci, samostatne zárobkovo činné osoby, osoby, ktoré si zachovávajú takýto štatút a ich rodinní príslušníci.“
8.
Článok 37 smernice s názvom „Priaznivejšie vnútroštátne ustanovenia“ stanovuje:
„Ustanovenia tejto smernice neovplyvňujú žiadne zákony, nariadenia ani administratívne ustanovenia určené členským štátom, ktoré by boli priaznivejšie pre dané osoby, na ktoré sa vzťahuje táto smernica.“
B.
Nemecká právna úprava
1. Pokiaľ ide o pobyt
9.
V § 28 Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (zákon o pobyte, zárobkovej činnosti a integrácii cudzích štátnych príslušníkov na spolkovom území) (
6
) z 30. júla 2004 (
7
) (ďalej len „AufenthG“), nazvanom „Zlúčenie rodiny s nemeckými štátnymi príslušníkmi“, sa v odseku 1 stanovuje:
„Povolenie na pobyt sa musí udeliť
(1)
manželskému partnerovi nemeckého štátneho príslušníka, ktorý je cudzím štátnym príslušníkom;
(2)
maloletému slobodnému dieťaťu nemeckého štátneho príslušníka, ktoré je cudzím štátnym príslušníkom;
(3)
cudziemu štátnemu príslušníkovi, rodičovi maloletého a slobodného dieťaťa, ktoré je nemeckým štátnym príslušníkom, na účely výkonu rodičovských práv a povinností,
ak má nemecký štátny príslušník obvyklý pobyt na spolkovom území.“
10.
V § 11 ods. 14 Gesetz über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern (zákon o voľnom pohybe občanov Únie) (
8
) z 30. júla 2004 (
9
) (ďalej len „FreizügG/EU“) sa stanovuje:
„Aufenth[G] sa použije aj vtedy, keď zakladá priaznivejšie právne postavenie ako tento zákon.“
2. Pokiaľ ide o dávky sociálnej pomoci
11.
V § 7 Sozialgesetzbuch Zweites Buch, Grundsicherung für Arbeitssuchende (kniha II. Sociálneho zákonníka, Základná sociálna ochrana uchádzačov o zamestnanie (
10
)) (
11
) (ďalej len „SGB II“) s názvom „Príjemcovia dávok“ sa v odseku 1 stanovuje:
„Dávky uvedené v tejto knihe sa poskytujú osobám, ktoré:
(1)
dosiahli vek 15 rokov a ešte nedosiahli vekovú hranicu stanovenú v § 7a;
(2)
sú schopné pracovať;
(3)
sú odkázané na pomoc a
(4)
majú obvyklý pobyt v Spolkovej republike Nemecko (poberatelia schopní pracovať).
Uvedené ustanovenie sa nevzťahuje na:
(1)
cudzích štátnych príslušníkov, ktorí nie sú v Spolkovej republike Nemecko zamestnaní alebo samostatne zárobkovo činní a ani nemajú právo na voľný pohyb na základe § 2 ods. 3 [FreizügG/EU], a ich rodinných príslušníkov za prvé tri mesiace ich pobytu;
(2)
cudzích štátnych príslušníkov
a)
ktorí nemajú právo na pobyt;
b)
ktorých právo na pobyt vyplýva výlučne z účelu hľadania práce…
…
ako aj ich rodinných príslušníkov;
…
Odchylne od druhej vety bodu 2 sa dávky podľa tejto knihy poskytujú cudzím štátnym príslušníkom a ich rodinným príslušníkom, ak majú obvyklý pobyt na spolkovom území najmenej päť rokov…“
3. Pokiaľ ide o sociálnu pomoc
12.
V § 23 Sozialgesetzbuch Zwölftes Buch, Sozialhilfe (kniha XII. Sociálneho zákonníka, Sociálna pomoc) (
12
) (ďalej len „SGB XII“) s názvom „Sociálna pomoc pre cudzích štátnych príslušníkov“ sa stanovuje:
„1.   Cudzím štátnym príslušníkom, ktorí sa fakticky zdržiavajú na vnútroštátnom území, sa poskytuje sociálna pomoc vo forme dávok na zabezpečenie životného minima, nemocenských dávok, dávok v tehotenstve a materstve, ako aj ošetrovného podľa tejto knihy. Ustanovenia štvrtej kapitoly tým nie sú dotknuté. Iným osobám sa sociálna pomoc môže poskytnúť v prípade, že je to odôvodnené vzhľadom na okolnosti jednotlivého prípadu. Obmedzenia podľa prvej vety sa neuplatnia na cudzích štátnych príslušníkov, ktorí sú držiteľmi povolenia na trvalý pobyt alebo povolenia na pobyt na dobu určitú a ktorí majú v úmysle trvale sa zdržiavať na spolkovom území. Tým nie sú dotknuté ustanovenia, na základe ktorých majú alebo by mali byť vyplatené iné dávky sociálnej pomoci, ako sú dávky uvedené v prvej vete.
…
3.   Cudzím štátnym príslušníkom a ich rodinným príslušníkom sa neposkytujú dávky podľa odseku 1 alebo podľa štvrtej kapitoly, keď
(1)
nie sú v Spolkovej republike Nemecko zamestnaní alebo samostatne zárobkovo činní a ani nemajú právo na voľný pohyb na základe § 2 odseku 3 [FreizügG/EU],
(2)
nemajú právo na pobyt alebo ak ich právo na pobyt vyplýva výlučne z účelu hľadania práce,
…
(4)
vstúpili na územie štátu s cieľom získať sociálne dávky.
…
Odchylne od prvej vety bodu 2 a 3 sa dávky podľa odseku 1 prvej a druhej vety poskytujú cudzím štátnym príslušníkom a ich rodinným príslušníkom, ak sa najmenej päť rokov bez podstatného prerušenia zdržiavajú na spolkovom území…“
III. Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálna otázka
13.
Žalobca vo veci samej, FL, poľský štátny príslušník, pricestoval do Nemecka 30. mája 2020 spolu so svojou „partnerkou, s ktorou nie je zosobášený“ (
13
), ktorá je tiež poľskou štátnou príslušníčkou a pochádza z Holandska. Pobývala tu krátko, pričom od 30. augusta 2015, teda odo dňa jej vstupu z Poľska, sa zdržiavala v Nemecku.
14.
Ich spoločné dieťa sa narodilo 27. novembra 2020 v Nemecku a je tiež poľským štátnym príslušníkom.
15.
FL, jeho partnerka a ich spoločné dieťa požiadali Jobcenter Bielefeld o priznanie základných dávok sociálnej pomoci podľa SGB II. Rozhodnutiami z 3. a 21. decembra 2020 Jobcenter Bielefeld vyhovel žiadosti partnerky FL s účinnosťou od 30. mája 2020, a v prípade dieťaťa s účinnosťou odo dňa jeho narodenia. Naproti tomu rozhodnutím z 21. apríla 2021 bola žiadosť FL za obdobie od 30. mája 2020 do 28. februára 2021 zamietnutá z dôvodu, že FL má právo na pobyt len na účely hľadania zamestnania a nemá právo na pobyt z nijakého iného dôvodu, na základe ktorého by mu mohol vzniknúť nárok na vyplácanie dávok podľa SGB II.
16.
Rozhodnutím z 19. júla 2021 Jobcenter Bielefeld zamietol sťažnosť FL ako nedôvodnú, pričom v podstate uviedol rovnaké odôvodnenie. Jobcenter Bielefeld predovšetkým uviedol, že FL nemá nárok na právo na pobyt:
–
podľa vnútroštátneho práva ako rodinný príslušník alebo osoba blízka jeho partnerke, ktorá má právo na trvalý pobyt,
–
v súvislosti s výkonom rodičovských práv a povinností k svojmu maloletému dieťaťu (
14
) z dôvodu, že toto dieťa nemá nemeckú štátnu príslušnosť,
–
v nadväznosti na rozsudok zo 6. októbra 2020, Jobcenter Krefeld (
15
), a nariadenie (EÚ) č. 492/2011 (
16
), pretože dieťa FL nepodlieha povinnej školskej dochádzke.
17.
Okrem toho podľa Jobcenter Bielefeld nie je vzhľadom na článok 4 nariadenia (ES) č. 883/2004 (
17
) potrebné vykladať § 28 AufenthG v tom zmysle, že právo Únie vyžaduje, aby slobodný otec občana Únie, ktorý nepodlieha povinnej školskej dochádzke, mal právo na pobyt.
18.
Okrem toho samotná skutočnosť, že slobodný otec nepoberá žiadnu základnú dávku sociálnej pomoci podľa SGB II, nezbavuje jeho partnerku účinného využitia jej práva na voľný pohyb a pobyt.
19.
V súvislosti s týmto rozhodnutím podal FL 12. augusta 2021 žalobu na vnútroštátny súd. V podstate sa domnieva, že právo na pobyt vyplýva z ustanovenia § 28 ods. 1 prvej vety bodu 3 AufenthG v spojení s § 6 Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Základný zákon Spolkovej republiky Nemecko) (
18
) a článkom 8 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (
19
). Tvrdí, že obmedzovanie zlúčenia rodiny na účely výkonu rodičovských práv a povinností len v súvislosti s výkonom týchto práv vo vzťahu k „nemeckému štátnemu príslušníkovi“ by bolo v rozpore s právom Únie. Predstavovalo by to nadmernú diskrimináciu a obmedzenie voľného pohybu. (
20
)
20.
Jobcenter Bielefeld a Amt für soziale Leistungen (Sozialamt) der Stadt Bielefeld (Úrad sociálnych vecí mesta Bielefeld, Nemecko), ako vedľajší účastníci konania v odpovedi uviedli, že právo na pobyt nemôže vyplývať z § 28 ods. 1 prvej vety bodu 3 AufenthG, ktorý sa podľa jeho samotného znenia uplatňuje len na „nemeckých štátnych príslušníkov“ a nie na „občanov Únie“. Pre vnútroštátnu právnu úpravu v oblasti prisťahovalectva a pobytu je typické rozlišovať medzi „nemeckými štátnymi príslušníkmi“ a „cudzími štátnymi príslušníkmi“. Táto právna úprava nie je v rozpore s právom Únie.
21.
Vnútroštátny súd uvádza, že judikatúra vyšších súdov je nejednotná, pokiaľ ide o otázku, či neudelenie povolenia na pobyt občanovi Únie, ktorý vykonáva rodičovské práva a povinnosti vo vzťahu k maloletému dieťaťu s bydliskom na spolkovom území, ktoré má právo na voľný pohyb a je štátnym príslušníkom iného členského štátu, predstavuje diskrimináciu.
22.
Tento súd tiež spresňuje, že Bundesverfassungsgericht (Spolkový ústavný súd, Nemecko) v uznesení zo 4. októbra 2019 (
21
) pripomenul, že v judikatúre súdov vyššieho stupňa vo veciach sociálneho zabezpečenia a v odbornej literatúre existujú rozdielne názory na to, či § 11 ods. 1 jedenásta veta FreizügG/EU v znení účinnom do 23. novembra 2020 (
22
) v spojení s § 28 ods. 1 prvou vetou bodom 3 AufenthG a článkom 18 prvým odsekom ZFEÚ môžu priznať právo na pobyt rodičovi, ktorý vykonáva rodičovské práva a povinnosti vo vzťahu k maloletému občanovi Únie, ktorý má právo na voľný pohyb podľa § 3 ods. 1 prvej vety FreizügG/EU, pretože sprevádza svojho druhého rodiča.
23.
Vzhľadom na neexistenciu rozhodnutia Najvyššieho súdu o tejto otázke sa vnútroštátny súd domnieva, že sa musí obrátiť na Súdny dvor, aby mohol rozhodnúť o súlade nemeckej právnej úpravy s právom Únie, najmä s článkom 18, článkom 20 a článkom 21 ods. 2 ZFEÚ, ako aj s článkom 33 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie (
23
), nariadením (ES) č. 987/2009 (
24
), ako aj so smernicou 2004/38.
24.
Za týchto podmienok Sozialgericht Detmold (Súd pre sociálne veci Detmold) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa právo Únie vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej sa povolenie na pobyt v rámci výkonu rodičovských práv a povinností má udeliť iba rodičovi, ktorý je cudzím štátnym príslušníkom, maloletého slobodného dieťaťa, ktoré je tuzemským štátnym príslušníkom, pokiaľ má toto dieťa obvyklý pobyt v tuzemsku, v dôsledku čoho občania Únie, ktorí sú štátnymi príslušníkmi iného členského štátu, nemajú takýto nárok na udelenie povolenia na pobyt na účely vykonávania rodičovských práv a povinností v prípade maloletého občana Únie so štátnou príslušnosťou iného členského štátu, ako je tuzemský štát?“
25.
Písomné pripomienky predložila Európska komisia, ktorá sa rovnako ako nemecká vláda zúčastnila na pojednávaní, ktoré sa konalo 14. novembra 2024 a na ktorom odpovedali na otázky položené Súdnym dvorom na ústne zodpovedanie.
IV. Analýza
26.
Svojou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či je s právom Únie, a s ohľadom na dôvody jeho žiadosti najmä s článkom 18 ZFEÚ a článkom 33 ods. 1 Charty, ako aj so smernicou 2004/38, zlučiteľná vnútroštátna právna úprava členského štátu, podľa ktorej sa povolenie na pobyt na účely výkonu rodičovských práv a povinností nemôže udeliť „mobilnému“ občanovi Únie, ktorý je rodičom maloletého slobodného dieťaťa, ktoré nie je štátnym príslušníkom hostiteľského členského štátu, v ktorom má obvyklý pobyt.
27.
Na túto vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá umožňuje členskému štátu prijať priaznivejšie ustanovenia v oblasti práva na pobyt, než sú ustanovenia práva Únie, (
25
) sa vzťahuje článok 37 smernice 2004/38.
28.
Táto právna úprava podporuje zlúčenie rodiny na účely výkonu rodičovských práv a povinností k nemeckému dieťaťu zo strany jeho rodiča, ktorý je cudzím štátnym príslušníkom. (
26
) Keďže neexistuje výhrada týkajúca sa detí, ktoré sú tiež občanmi Únie, táto právna úprava vytvára diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti, ktorá je podľa práva Únie zakázaná. Táto všeobecná zásada rovnosti patrí medzi základné zásady práva Únie. (
27
)
29.
V súlade s ustálenou judikatúrou uvedenou v rozsudku CG v bodoch 62, 63 a 65: (
28
)
–
článok 20 ods. 1 ZFEÚ priznáva každej osobe, ktorá má štátnu príslušnosť členského štátu, štatút občana Únie. Poslaním tohto štatútu je byť základným štatútom štátnych príslušníkov členských štátov, ktorý umožňuje tým štátnym príslušníkom, ktorí sa nachádzajú v rovnakej situácii, aby sa s nimi v oblasti vecnej pôsobnosti Zmluvy o FEÚ bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť a bez toho, aby boli dotknuté výnimky výslovne stanovené v tejto súvislosti, z právneho hľadiska zaobchádzalo rovnako,
–
každý občan Únie sa teda môže odvolávať na zákaz diskriminácie na základe štátnej príslušnosti zakotvený v článku 18 ZFEÚ v akejkoľvek situácii, ktorá patrí do oblasti vecnej pôsobnosti práva Únie. Tieto situácie zahŕňajú výkon práva na slobodný pohyb a pobyt na území členských štátov priznaného článkom 20 ods. 2 prvým pododsekom písm. a) ZFEÚ a článkom 21 ZFEÚ (
29
) a
–
článok 18 prvý odsek ZFEÚ sa môže samostatne uplatniť len v situáciách upravených právom Únie, pre ktoré Zmluva o FEÚ nestanovuje osobitné pravidlá zákazu diskriminácie. Navyše článok 20 ods. 2 druhý pododsek, ako aj článok 21 ZFEÚ analogicky podraďujú právo občanov Únie slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov obmedzeniam a podmienkam stanoveným v zmluvách a v opatreniach prijatých na jej vykonanie.
30.
Rovnako v rozsudku CG Súdny dvor v bode 66 rozhodol, že „zásada zákazu diskriminácie je tak konkretizovaná v článku 24 smernice 2004/38 vo vzťahu k občanom Únie, ktorí uplatňujú svoju slobodu pohybu a pobytu na území členských štátov“.
31.
V tejto súvislosti Súdny dvor v bode 67 tohto rozsudku v podstate pripomenul, že „mobilní“ občania Únie (
30
) patria do pôsobnosti smernice 2004/38 a považujú sa za oprávnené osoby, ktoré majú nárok na práva upravené touto smernicou, a rozhodol, že to, či sú títo občania diskriminovaní na základe štátnej príslušnosti, sa musí posúdiť z hľadiska článku 24 tejto smernice, a nie článku 18 prvého odseku ZFEÚ.
32.
Poznamenávam, že v tomto štádiu odôvodnenia rozsudku CG je irelevantná skutočnosť, že právo na pobyt je upravené vnútroštátnymi ustanoveniami, ktoré sú priaznivejšie než ustanovenia smernice 2004/38, zatiaľ čo v prejednávanej veci mala dotknutá osoba vnútroštátne právo na pobyt a článok 24 ods. 1 tejto smernice obmedzuje vyjadrenie zásady rovnosti zaobchádzania na občanov Únie, ktorí sa zdržiavajú na území hostiteľského členského štátu na základe uvedenej smernice. (
31
)
33.
Vzhľadom na to, že v prejednávanej veci sa FL legálne zdržiava na nemeckom území ako uchádzač o zamestnanie, (
32
) sa teda na prvý pohľad zdá byť konzistentné vychádzať z článku 24 ods. 1 smernice 2004/38 s cieľom odpovedať vnútroštátnemu súdu tak, že vnútroštátna právna úprava, ktorá zavádza rozdielne zaobchádzanie s vlastnými štátnymi príslušníkmi, je v rozpore so zásadou rovnosti zaobchádzania, ktorá je v ňom uvedená, a to v podstate preto, že táto právna úprava zasahuje do účinného výkonu práva na slobodný pohyb a pobyt na území členských štátov.
34.
Okrem toho treba spresniť, že pokiaľ ide o dieťa FL, skutočnosť, že sa narodilo na nemeckom území a nevyužilo právo na voľný pohyb, nemá vplyv na výkon jeho práv v oblasti voľného pohybu a pobytu osôb ako občana Únie. (
33
)
35.
Nie som však v tomto prípade presvedčený o uplatniteľnosti článku 24 ods. 1 smernice 2004/38. Po vysvetlení svojich výhrad preto uvediem, z akých dôvodov by sa podľa môjho názoru malo vychádzať.
A.
O uplatnení článku 24 ods. 1 smernice 2004/38
36.
Voľba takéhoto základu, ktorý predpokladá porovnanie s vlastnými štátnymi príslušníkmi, spočíva na dvoch rôznych prístupoch k predmetnej diskriminácii z dôvodu štátnej príslušnosti dieťaťa podľa toho, či sa posudzujú z pohľadu dieťaťa alebo z pohľadu rodiča, ktorý je cudzím štátnym príslušníkom, ako uvádza Komisia.
37.
Predmetná vnútroštátna právna úprava má za následok, že dieťa, ktoré nie je nemeckým dieťaťom, je priamo diskriminované v porovnaní s nemeckým dieťaťom, ktoré môže využiť prítomnosť svojho rodiča, ktorý je cudzím štátnym príslušníkom, na nemeckom území na účely výkonu rodičovských práv a povinností.
38.
Pokiaľ ide o rodiča, cudzieho štátneho príslušníka, ktorého dieťa nie je Nemec, treba sa domnievať, že je z dôvodu štátnej príslušnosti svojho dieťaťa priamo diskriminovaný, (
34
) čo mu bráni vo výkone rodičovských práv a povinností k svojmu dieťaťu za rovnakých podmienok ako nemecký rodič. Vzhľadom na to, že táto diskriminácia súvisí so štátnou príslušnosťou dieťaťa, možno ju kvalifikovať ako diskrimináciu „na základe osobitného vzťahu“ (
35
) alebo „spoludiskrimináciu“ (
36
), pričom sa tieto výrazy používajú rovnocenne. Ich cieľom je kvalifikovať situáciu, v ktorej osoba, ktorá je priamo diskriminovaná na základe určitého kritéria (zdravotné postihnutie alebo iné kritérium, ako napríklad štátna príslušnosť, v tomto prípade je to status nemeckého dieťaťa), nespĺňa toto kritérium, ale práve uvedené kritérium predstavuje dôvod údajného menej priaznivého zaobchádzania. Uplatní sa teda právo osoby, ktorej sa týka diskriminačné kritérium, a nie právo dotknutej osoby.
39.
Bez ohľadu na to, či ide o dieťa, alebo o rodiča, vzniká vážny problém z dôvodu predmetu sporu, ktorým je priznanie vnútroštátneho práva na pobyt. (
37
)
40.
Pripomínam, že článok 24 ods. 1 prvá veta smernice 2004/38 stanovuje, že „s výhradou takých osobitných ustanovení, ako sú výslovne uvedené v zmluve a v sekundárnom práve, všetci občania Únie, ktorí sa na základe tejto smernice zdržiavajú na území hostiteľského členského štátu, využívajú rovnaké zaobchádzanie ako so štátnymi príslušníkmi tohto členského štátu v rámci pôsobnosti zmluvy“.
41.
Je pravda, že v prejednávanej veci sa tak dieťa, ako aj rodič zdržiavajú v Nemecku na základe smernice 2004/38. A hoci sa otázka vnútroštátneho súdu týka podmienok priznania vnútroštátneho práva na pobyt, jej cieľom je priznať nárok na základné dávky sociálnej pomoci za rovnakých podmienok ako pre vlastných štátnych príslušníkov.
42.
Myslím si, že túto otázku si musíme objasniť práve v tomto smere. Rovnosť zaobchádzania, ktorá je predmetom sporu vo veci samej, sa týka len podmienok udelenia povolenia na pobyt, a nie prístupu k základným dávkam sociálnej pomoci. Po získaní tohto povolenia sa dávky vyplácajú bez rozlišovania príjemcov. (
38
)
43.
Zásada rovnosti zaobchádzania s vlastnými štátnymi príslušníkmi uvedená v článku 24 ods. 1 smernice 2004/38 však nemôže viesť k priznaniu práva na pobyt, či už v prospech otca, alebo nepriamo v prospech dieťaťa.
44.
Článok 24 sa doteraz v judikatúre Súdneho dvora vykladal v prípadoch týkajúcich sa žiadostí o dávky sociálnej pomoci, v ktorých sa rozdielne zaobchádzanie namietalo na základe porovnania s právami priznanými štátnym príslušníkom v rovnakej ekonomickej situácii. (
39
) Súdny dvor rozhodol o podmienkach uplatňovania zásady rovnosti zaobchádzania so štátnymi príslušníkmi, pokiaľ ide o účinky práva na pobyt. (
40
) Právo na pobyt musí byť priznané podľa smernice 2004/38, (
41
) a pokiaľ ide o jeho účinky, výslovne sú stanovené len výnimky týkajúce sa určitých kategórií osôb v súvislosti s poskytovaním dávok sociálnej pomoci. (
42
)
45.
V prejednávanej veci sa žiadosť FL nachádza v skoršom štádiu, a to v štádiu práva na pobyt.
46.
Na rozdiel od názoru Komisie založeného na článku 24 ods. 2 smernice 2004/38 z dôvodu, že tento článok nestanovuje výnimku zo zásady rovnosti zaobchádzania v oblasti práva na pobyt, sa preto domnievam, že táto zásada nemôže slúžiť na priznanie takéhoto práva. Inak povedané, získanie povolenia na pobyt, ako ho stanovuje dotknutá vnútroštátna právna úprava, nemôže byť dôsledkom uvedenej zásady, ktorá sa priznáva občanom Únie z dôvodu ich práva na pobyt priznaného na základe tejto smernice.
47.
Ďalšie tvrdenie možno vyvodiť zo znenia tohto ustanovenia. Výslovne stanovuje porovnanie s vlastnými štátnymi príslušníkmi. Tieto osoby sa však nemôžu samy domáhať žiadneho práva na pobyt, keďže toto právo je neobmedzené. (
43
) Zásada rovnosti zaobchádzania uvedená v smernici 2004/38 sa teda neuplatňuje v oblasti práva na pobyt, pričom nie je dôležité, či sa riadi priaznivejšími vnútroštátnymi ustanoveniami.
48.
Možno však uprednostniť teleologický výklad článku 24 smernice 2004/38, ako však navrhuje Komisia, keďže porovnanie s občanmi sa musí vykonať „v rámci pôsobnosti zmluvy“? (
44
) Inými slovami, ak nejde priamo o rovnaké zaobchádzanie ako so štátnymi príslušníkmi hostiteľského členského štátu, pokiaľ ide o právo na pobyt, mohlo by ísť o rovnaké zaobchádzanie v iných oblastiach uplatňovania Zmluvy, a to výlučne na základe účelu predmetnej právnej úpravy. V tomto zmysle Komisia na základe článku 24 ods. 1 smernice 2004/38 z pohľadu dieťaťa tvrdí, že predmetná vnútroštátna právna úprava zasahuje do potrebného účinku práva na pobyt, ktoré má dieťa na nemeckom území na základe tejto smernice, (
45
) keďže nemôže viesť rodinný život rovnakým spôsobom ako nemecké dieťa. Na jednej strane tvrdí, že právo Únie, a najmä články 7 a 24 Charty, nechráni len rodinný život a právo na blaho dieťaťa, a na druhej strane tvrdí, že potrebný účinok práva na pobyt maloletého dieťaťa znamená, že toto dieťa má právo na to, aby ho sprevádzala a prevzala do starostlivosti osoba, ktorá sa oň stará. (
46
)
49.
Tieto tvrdenia v kontexte článku 24 ods. 1 smernice 2004/38 teda predpokladajú, že predmetná právna úprava, ktorá uľahčuje výkon rodičovských práv a povinností rodičom, ktorí sú cudzími štátnymi príslušníkmi, k nemeckým deťom, umožňuje v porovnaní s vlastnými štátnymi príslušníkmi, ktorí vykonávajú rovnaké rodičovské práva, plne využívať práva spojené s výkonom slobody pohybu a pobytu, ktoré zahŕňa právo viesť rodinný život so všetkými právami, ktoré sú s ním spojené, pre rodičov v rámci vzťahov s ich deťmi. (
47
)
50.
Možno tiež uviesť, že predmetná vnútroštátna právna úprava prijatá v prospech rodičov, cudzích štátnych príslušníkov, ktorá spája povolenie na pobyt na účely zlúčenia rodiny s možnosťou získať na tento účel základné dávky sociálnej pomoci, prispieva k zabezpečeniu slobody pohybu a rodinného života za normálnych a dôstojných podmienok. (
48
)
51.
Tieto práva, ktoré musia byť chránené bez podmienky štátnej príslušnosti, tak odôvodňujú uplatnenie článku 24 ods. 1 smernice 2004/38 na účely posúdenia súladu predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy s právom Únie, čo zakladá právo na pobyt na vnútroštátnom území.
52.
Uvedené práva sú totiž prvoradé. Z tohto hľadiska by však zásada zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, ako je konkretizovaná v článku 24 smernice 2004/38 s výnimkami stanovenými v jeho odseku 2, mala osobitne širokú pôsobnosť, pretože by hrozilo, že bude v rozpore so systematikou tejto smernice.
53.
Situácia FL je v tomto ohľade konkrétnym dôkazom toho, že je dôležité neprijať extenzívny výklad rozsahu pôsobnosti článku 24 ods. 1 smernice 2004/38. Pripomínam, že FL má na nemeckom území právo na pobyt stanovené touto smernicou na to, aby sa uchádzal o zamestnanie, a preto sa môže dovolávať uplatnenia článku 24 ods. 1 uvedenej smernice na iné účely ako tie, ktoré sú stanovené v oblasti základnej dávky sociálnej pomoci, keďže na takéto dávky nemá nárok podľa článku 24 ods. 2 tejto smernice.
54.
Okrem toho vzhľadom na procesné spresnenia poskytnuté vnútroštátnym súdom (
49
) je nesporné, že FL nemôže mať právo na pobyt na základe žiadneho iného titulu podľa smernice 2004/38, najmä na základe jeho rodinných vzťahov, (
50
) a teda nemôže žiadať o základné dávky sociálnej pomoci, ktoré sú s tým spojené.
55.
Ak by sa teda pripustilo, že FL by mohol na základe článku 24 ods. 1 smernice 2004/38 získať právo na pobyt, ktoré by mu umožnilo viesť rodinný život za rovnakých podmienok, ako sú podmienky stanovené pre vlastných štátnych príslušníkov, podľa môjho názoru by to spochybnilo obmedzenia stanovené touto smernicou v rodinnej a ekonomickej oblasti, (
51
) a teda celkovú rovnováhu zvolenú normotvorcom Únie.
56.
Toto je navyše dôvodom pre nepodriadenie vnútroštátnej právnej úpravy zásade zákazu diskriminácie zakotvenej v článku 24 ods. 1 smernice 2004/38, ktorá umožňuje udeliť povolenie na pobyt občanovi Únie, ktorého situácia spadá do pôsobnosti tejto smernice.
57.
Za týchto podmienok treba uviesť, že zásada uvedená v rozsudku CG, podľa ktorej sa otázka, či sú „mobilní“ občania Únie diskriminovaní na základe štátnej príslušnosti, (
52
) musí posudzovať s ohľadom na článok 24 smernice 2004/38, a nie s ohľadom na článok 18 prvý odsek ZFEÚ, sa musí obmedziť na situácie, v ktorých sa rozoberajú účinky práva na pobyt priznaného na základe tejto smernice v porovnaní s vlastnými štátnymi príslušníkmi, čo vylučuje priaznivejšie vnútroštátne opatrenia v oblasti práva na pobyt.
58.
Keďže nie je možné vykladať článok 24 ods. 1 smernice 2004/38, je potrebné spresniť podmienky, za ktorých sa potom uplatňuje článok 18 ZFEÚ.
B.
O uplatňovaní článku 18 ZFEÚ
59.
Voľba takéhoto základu práva na rovnaké zaobchádzanie na účely získania povolenia na pobyt vyplýva zo zistenia, že predmetná právna úprava vytvára pre rodiča diskrimináciu medzi „mobilnými“ občanmi Únie z dôvodu štátnej príslušnosti dieťaťa, voči ktorému vykonáva rodičovské práva a povinnosti. Súdny dvor už rozhodol, že článok 18 prvý odsek ZFEÚ sa týka situácií, ktoré patria do pôsobnosti práva Únie a v ktorých sa so štátnym príslušníkom členského štátu zaobchádza diskriminujúco v porovnaní so štátnymi príslušníkmi iného členského štátu len na základe jeho štátnej príslušnosti. (
53
)
60.
Pokiaľ ide o dieťa, na základe toho, že povolenie na pobyt stanovené pre jeho rodiča vnútroštátnou právnou úpravou zaručuje účinnosť jeho slobody pohybu a pobytu na nemeckom území, ktorú priznáva článok 20 ods. 2 prvý pododsek písm. a) a článok 21 ZFEÚ, možno sa dovolávať rovnakého zaobchádzania s nemeckým dieťaťom. Toto tvrdenie môže byť založené na článku 18 ZFEÚ, keďže nejde o dôsledok práva na pobyt priznaného na základe smernice 2004/38 v zmysle jej článku 24. (
54
)
61.
Takáto analýza týkajúca sa tak situácie FL, ako aj situácie jeho dieťaťa, (
55
) hoci sa zdržiavajú v Nemecku na základe smernice 2004/38, má tú výhodu, že nadväzuje na časť odôvodnenia rozsudku CG, v ktorej Súdny dvor uviedol, že členské štáty nevykonávajú smernicu 2004/38, keď stanovujú právo na pobyt v priaznivejšom režime, ako je režim stanovený v smernici. (
56
)
62.
Takáto analýza tak zostáva v intenciách judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa osobitných ustanovení, ktorými sa vykonáva zásada stanovená v článku 18 ZFEÚ, a práv vyplývajúcich z článkov 20 a 21 ZFEÚ.
63.
V tejto súvislosti nemecká vláda na pojednávaní tvrdila, že zámerom zákonodarcu bolo konkretizovať právo podľa článku 11 základného zákona, ktorý zachováva celistvosť rodiny na nemeckom území. V rovnakom zmysle Komisia spresnila, že to, čo bolo pôvodne v roku 1990 len právom vyhradeným nemeckým štátnym príslušníkom na základe nemeckého základného práva, sa v súčasnosti stalo základným právom Únie. Podľa tejto inštitúcie sa odôvodnenie pobytu rodiča v prospech nemeckého dieťaťa, ktoré malo byť chránené, musí v súčasnosti uplatňovať na všetky deti, ktoré sa legálne zdržiavajú v Nemecku, pokiaľ sú občanmi Únie. Dosiahol sa tak konsenzus v tom, že sporná vnútroštátna právna úprava má rovnocenný základ s tým, ktorý je zakotvený v článkoch 20 a 21 ZFEÚ.
64.
Článok 18 ZFEÚ sa teda vzťahuje na podmienky udelenia povolenia na pobyt, ktoré vytvárajú diskrimináciu medzi „mobilnými“ občanmi Únie, pokiaľ v takomto prípade neexistujú osobitné ustanovenia, ktoré by v tomto prípade stanovovali zmiernenie zásady zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti. Skutočnosť, že táto otázka sa týka „mobilného“ občana Únie, ktorého situácia je upravená smernicou 2004/38, je irelevantná.
65.
V prejednávanej veci vnútroštátna právna úprava porušuje takúto základnú zásadu tým, že priznáva priaznivejšie zaobchádzanie rodičom nemeckých detí v oblasti povolenia na pobyt.
66.
Navyše hoci určenie priaznivejších podmienok, než sú podmienky stanovené v práve Únie v tejto oblasti, patrí do výkonu právomoci členských štátov, členské štáty sú povinné dodržiavať povinnosti, ktoré im vyplývajú z práva Únie.
C.
O pripomenutí obmedzení výkonu právomocí členskými štátmi
67.
Treba pripomenúť rozhodnutie Súdneho dvora v rozsudku CG, pokiaľ ide o uplatnenie Charty, a to, že ak členský štát stanoví vnútroštátne pravidlo týkajúce sa pobytu za podmienok uplatnenia, ktoré sú priaznivejšie ako podmienky smernice 2004/38, vykonáva ustanovenia Zmluvy o FEÚ týkajúce sa postavenia občana Únie, ktorý uplatnil svoju základnú slobodu pohybu na území členských štátov, priznanú článkom 21 ods. 1 ZFEÚ. V dôsledku toho je tento členský štát v súlade s článkom 51 ods. 1 Charty povinný spĺňať jej požiadavky. (
57
)
68.
Ako som už uviedol, (
58
) v situácii, ktorá je predmetom sporu vo veci samej, sú zásadné právo na rešpektovanie súkromného a rodinného života zaručené článkom 7 Charty, ako aj práva dieťaťa zaručené jej článkom 24, najmä právo na zohľadnenie najlepšieho záujmu dieťaťa vo všetkých aktoch týkajúcich sa detí, ako aj právo na pravidelné udržiavanie osobných vzťahov a priamych stykov s oboma svojimi rodičmi. (
59
)
69.
V odpovedi na otázku položenú vnútroštátnym súdom je podľa môjho názoru konštatovanie diskriminácie na základe štátnej príslušnosti dostatočné bez toho, aby bolo potrebné spresniť, aké ďalšie základné práva vyplývajúce z Charty musí dotknutý členský štát dodržiavať pri výkone svojej právomoci v situáciách, na ktoré sa vzťahuje právo Únie. V tejto súvislosti nezáleží na tom, či je priama diskriminácia na základe osobitného vzťahu (
60
) alebo nie, keďže v každom prípade nie je odôvodnenie vnútroštátnej právnej úpravy účinné z hľadiska uvádzaných zásad, ktoré sú zakotvené a chránené aj v práve Únie. (
61
)
70.
Preto navrhujem, aby Súdny dvor obmedzil svoju odpoveď na výklad článku 18 ZFEÚ v spojení s článkom 20 ods. 2 prvým pododsekom písm. a) a s článkom 21 ods. 1 ZFEÚ.
V. Návrh
71.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú položil Sozialgericht Detmold (Súd pre sociálne veci Detmold, Nemecko), takto:
Článok 18 ZFEÚ v spojení s článkom 20 ods. 2 prvým pododsekom písm. a) a článkom 21 ods. 1 ZFEÚ
sa má vykladať v tom zmysle, že:
bráni vnútroštátnej právnej úprave hostiteľského členského štátu, podľa ktorej je udelenie povolenia na pobyt na účely výkonu rodičovských práv a povinností vyhradené len „mobilným“ občanom Únie, rodičom maloletého slobodného dieťaťa, ktoré je štátnym príslušníkom hostiteľského členského štátu, v ktorom má obvyklý pobyt, a je zamietnuté, pokiaľ je dieťa štátnym príslušníkom iného členského štátu.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Ďalej len „Jobcenter Bielefeld“.
(
3
)	Ide o občanov Únie, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, na území ktorého majú bydlisko.
(
4
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ L 158, 2004, s. 77, Mim. vyd. 05/005, s. 46).
(
5
)	Pozri rozsudok z 15. júla 2021, The Department for Communities in Northern Ireland (C‑709/20, ďalej len rozsudok CG, EU:C:2021:602).
(
6
)	BGBl. 2004 I, s. 1950.
(
7
)	V znení vyplývajúcom zo zákona z 27. júla 2015 (BGBl. 2015 I, s. 1386).
(
8
)	BGBl. 2004 I, s. 1986.
(
9
)	V znení vyplývajúcom zo zákona z 12. novembra 2020 (BGBl. 2020 I, s. 2416).
(
10
)	Od 1. januára 2023 bol do tejto knihy II doplnený pojem „Bürgergeld“ („príjmy z občianstva“).
(
11
)	V znení účinnom do 31. decembra 2020, ktoré vyplýva zo zákona z 30. novembra 2019 (BGBl. 2019 I, s. 1948).
(
12
)	V znení účinnom do 31. decembra 2020, ktoré vyplýva zo zákona z 22. decembra 2016 (BGBl. 2016 I, s. 3155).
(
13
)	Ďalej len „partnerka“. Tento pojem sa používa v návrhu na začatie prejudiciálneho konania bez súvislosti s pojmami vyplývajúcimi zo smernice 2004/38. V tomto zmysle sa rovná „spoločníčke“ alebo „družke“.
(
14
)	Podľa § 28 ods. 1 prvej vety bodu 3 AufenthG, posudzovaného samostatne alebo v spojení s § 11 ods. 14 prvou vetou FreizügG/EÚ.
(
15
)	C‑181/19, EU:C:2020:794.
(
16
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 5. apríla 2011 o slobode pohybu pracovníkov v rámci Únie (Ú. v. EÚ L 141, 2011, s. 1).
(
17
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 166, 2004, s. 1; Mim. vyd. 05/005, s. 72). Tento článok, nazvaný „Rovnosť zaobchádzania“, stanovuje, že „pokiaľ nie je v tomto nariadení ustanovené inak, osoby, na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, poberajú tie isté dávky a majú tie isté povinnosti podľa právnych predpisov ktoréhokoľvek členského štátu ako štátni príslušníci daného členského štátu“.
(
18
)	Ďalej len „základný zákon“. Cieľom tohto článku je najmä zaručiť manželstvu a rodine osobitnú ochranu a stanovuje povinnosti rodičov, pokiaľ ide o starostlivosť a výchovu ich detí. Okrem toho zakotvuje zásadu rovnosti zaobchádzania z právneho hľadiska medzi deťmi narodenými mimo manželstva a deťmi narodenými v manželstve.
(
19
)	Podpísaného v Ríme 4. novembra 1950.
(
20
)	Vzhľadom na dôvody, na ktoré sa odvoláva FL, vnútroštátny súd uviedol, že jeho žiadosť o základné dávky sociálnej pomoci sa nemôže vzťahovať na obdobie, ktoré sa začína 30. mája 2020, teda odo dňa jeho vstupu do Nemecka s cieľom hľadať si zamestnanie. Keďže je založená na výkone rodičovských práv a povinností k jeho synovi, toto obdobie by sa malo začať dňom narodenia tohto dieťaťa, teda 27. novembra 2020. Z toho vyplýva, že doba poberania požadovaných základných dávok sociálnej pomoci je tri mesiace.
(
21
)	Vnútroštátny súd uviedol, že toto rozhodnutie je k dispozícii na tomto odkaze: https://www.bundesverfassungsgericht.de/SharedDocs/Downloads/DE/2019/10/rk20191004_1bvr171018.html, bod 12.
(
22
)	Tento paragraf sa od 24. novembra 2020 stal § 11 ods. 14 prvou vetou.
(
23
)	Ďalej len „Charta“.
(
24
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady zo 16. septembra 2009, ktorým sa stanovuje postup vykonávania nariadenia (ES) č. 883/2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 284, 2009, s. 1).
(
25
)	V prípade rodiča, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, pozri vec Stadt Wuppertal (C‑130/24), v ktorej v súčasnosti prebieha konanie. Pokiaľ ide o ďalšie prípady, pozri tiež rozsudky z 21. decembra 2011, Ziolkowski a Szeja (C‑424/10 a C‑425/10, EU:C:2011:866, bod 50) a CG (bod 82).
(
26
)	Nemecká vláda na pojednávaní spresnila, že nemecké dieťa sa môže zlúčiť so svojou rodinou podľa § 28 AufenthG na základe § 11 základného zákona týkajúceho sa práva Nemcov na pobyt v Nemecku. Pozri tiež bod 63 vyššie.
(
27
)	Pozri rozsudky z 19. novembra 2024, Komisia/Česká republika (Zvoliteľnosť a členstvo v politickej strane) (C‑808/21, EU:C:2024:962, bod 97), a z 19. novembra 2024, Komisia/Poľsko (Zvoliteľnosť a členstvo v politickej strane) (C‑814/21, EU:C:2024:963, bod 96).
(
28
)	K tomuto bodu 65 pozri tiež rozsudky z 19. novembra 2024, Komisia/Česká republika (Zvoliteľnosť a členstvo v politickej strane) (C‑808/21, EU:C:2024:962, bod 98), a z 19. novembra 2024, Komisia/Poľsko (Zvoliteľnosť a členstvo v politickej strane) (C‑814/21, EU:C:2024:963, bod 97).
(
29
)	Pozri tiež rozsudok CG (bod 58).
(
30
)	Uviedol, že „v súlade s článkom 3 ods. 1 smernice 2004/38 do pôsobnosti tejto smernice patria a za oprávnené osoby, ktoré majú nárok na práva upravené touto smernicou, sa považujú občania Únie, ktorí sa sťahujú do iného členského štátu, ako je členský štát, ktorého štátnymi príslušníkmi sú, alebo sa v takom členskom štáte zdržiavajú, a ich rodinní príslušníci, ako sú definovaní v článku 2 bode 2 uvedenej smernice, ktorí týchto občanov buď sprevádzajú, alebo sa k nim pripájajú (rozsudok z 10. septembra 2019, Chenchooliah, C‑94/18, EU:C:2019:693, bod 54 a citovaná judikatúra)“.
(
31
)	Pozri rozsudok CG (bod 83).
(
32
)	Pozri bod 15 vyššie.
(
33
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. septembra 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, bod 42).
(
34
)	V prejednávanej veci je kritériom štátna príslušnosť a nie neutrálne kritérium, ktoré má za následok vznik takejto diskriminácie na základe štátnej príslušnosti.
(
35
)	Pozri analogicky tento výraz v návrhoch, ktoré predniesol generálny advokát Poiares Maduro vo veci Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:61, body 4, 5 a 20, ako aj poznámka pod čiarou 5).
(
36
)	Pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci ČEZ Razpredelenie Bălgarija (C‑83/14, EU:C:2015:170, bod 55).
(
37
)	Pozri bod 19 vyššie.
(
38
)	Pokiaľ ide o jej účinky v oblasti základnej dávky sociálnej pomoci, zo znenia § 7 ods. 1 SGB II a § 23 SGB XII vyplýva, že skutočnosť, že žalobca nie je štátnym príslušníkom členského štátu a že jeho právo na pobyt je stanovené smernicou 2004/38 alebo dotknutou vnútroštátnou právnou úpravou, je irelevantná. V tomto poslednom uvedenom prípade je nemecká právna úprava v oblasti dávok sociálnej pomoci výhodná pre občanov Únie, keďže Súdny dvor v rozsudku CG rozhodol, že tí, ktorí nemajú právo na pobyt na základe smernice 2004/38, sa nemôžu odvolávať na zásadu zákazu diskriminácie konkretizovanú v článku 24 ods. 1 tejto smernice (pozri v tomto zmysle body 80 a 83 tohto rozsudku).
(
39
)	Pozri najmä rozsudok CG (bod 77 a citovaná judikatúra).
(
40
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudok CG (bod 83 a citovaná judikatúra týkajúca sa slobody členských štátov spresniť účinky práva na pobyt priznaného len na základe vnútroštátneho práva).
(
41
)	Z rozsudku CG vyplýva, že občan Únie, ktorý sa môže stať neprimeranou záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu (bod 80) alebo ktorého právo na pobyt bolo priznané podľa vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá je priaznivejšia ako ustanovenia smernice 2004/38 (bod 83), ktoré sa priznáva bez podmienky zdrojov (bod 81), sa nemôže odvolávať na zásadu zákazu diskriminácie konkretizovanú v článku 24 ods. 1 smernice 2004/38 na účely získania dávok sociálnej pomoci vyplácaných štátnym príslušníkom v rovnakej situácii.
(
42
)	Pozri článok 24 ods. 2 smernice 2004/38.
(
43
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. novembra 2017, Lounes (C‑165/16, EU:C:2017:862, bod 37), a z 22. júna 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Thajská matka maloletého dieťaťa s holandskou štátnou príslušnosťou) (C‑459/20, EU:C:2023:499, bod 41). Pozri tiež oznámenie Komisie s názvom „Usmernenia týkajúce sa práva občanov EÚ a ich rodín na voľný pohyb“ (Ú. v. EÚ C, C/2023/1392), najmä s. 6.
(
44
)	Pokiaľ ide o dávky sociálnej pomoci, pozri pre porovnanie LENAERTS, K. a GUTIÉRREZ-FONS, J.: Les méthodes d’interprétation de la Cour de justice de l’Union européenne. Brusel: Bruylant, 2020, najmä bod 71 (s. 69 až 71), ako aj LENAERTS, K.: The Broadening of EU Competences Through the Case Law of the Court of Justice: Myth or Reality?. In: ERA Forum, Journal of the Academy of European Law. ERA, Trier, 2023, vol. 24, č. 4, s. 589 až 598, najmä s. 595 a 596.
(
45
)	Pripomínam, že v prejednávanej veci má dieťa FL právo na pobyt odvodené od práva jeho matky. Súdny dvor rozhodol, že „článok 20 ZFEÚ bráni vnútroštátnym opatreniam vrátane rozhodnutí zamietajúcich právo na pobyt rodinným príslušníkom občana Únie, ktorých účinkom je zbavenie občanov Únie účinného požívania podstaty práv, ktoré im vyplývajú z ich postavenia“ [pozri rozsudok z 10. mája 2017, Chavez Vilchez a i. (C‑133/15, EU:C:2017:354, bod 61 a citovaná judikatúra)].
(
46
)	Pozri tiež tvrdenia FL, ktoré sú v podstate pripomenuté v bode 19 vyššie.
(
47
)	Pozri najmä rozsudok CG (bod 90), ako aj rozsudok zo 14. decembra 2021, Stolična obština, rajon Pančarevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, bod 47 a citovaná judikatúra, ako aj body 59 a 65). V prejednávanej veci by FL mohol tvrdiť, že je odradený od toho, aby zostal v Nemecku, aby tam vykonával rodičovské práva a povinnosti, len z ekonomických dôvodov, keďže je oprávnený zdržiavať sa v Nemecku, aby si tam hľadal zamestnanie bez toho, aby poberal základné dávky sociálnej pomoci. Rovnako by bolo možné tvrdiť, že dotknuté deti, občania Únie, podľa svojej štátnej príslušnosti a bez ohľadu na skutočnosť, že jeden z rodičov je občanom Únie, budú alebo nebudú môcť žiť na nemeckom území s týmto rodičom, ktorý sa na ňom legálne zdržiava, a poberať základné dávky sociálnej pomoci vyplácané tomuto rodičovi.
(
48
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok CG (body 89 a 91).
(
49
)	Pozri body 16 až 19 vyššie.
(
50
)	Po prečítaní dôvodov zamietnutia žiadosti FL z toho treba vyvodiť, že FL žil v Nemecku počas obdobia uvedeného v jeho žalobe bez stabilného vzťahu s matkou svojho dieťaťa a bez toho, aby sa oň skutočne staral. Hoci v tejto súvislosti pretrvávajú pochybnosti o tom, že FL nemôže mať žiadne právo na pobyt podľa smernice 2004/38, prináleží vnútroštátnemu súdu, aby ich odstránil [pozri rozsudky z 15. septembra 2015, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, bod 52), a zo 6. októbra 2020, Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, bod 69)]. Preto nie je potrebné rozšíriť analýzu situácie FL, ako to navrhuje Komisia vo svojich písomných pripomienkach, na článok 3 smernice 2004/38, ktorého odsek 2 vyložil Súdny dvor v rozsudku z 5. septembra 2012, Rahman a i. (C‑83/11, EU:C:2012:519).
(
51
)	Pokiaľ ide o pripomenutie podmienok stanovených smernicou 2004/38 v situácii porovnateľnej so situáciou dieťaťa FL, pozri najmä rozsudok z 13. septembra 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, body 44 až 47). Pokiaľ ide o tieto výkladové kritériá, pozri tiež analogicky rozsudok CG (bod 81).
(
52
)	Pozri bod 31 vyššie.
(
53
)	Pozri rozsudok z 2. septembra 2021, État belge (Právo na pobyt v prípade domáceho násilia) (C‑930/19, EU:C:2021:657, bod 51 a citovaná judikatúra).
(
54
)	Pozri bod 57 vyššie.
(
55
)	V jeho prípade je uplatniteľný len článok 20 ods. 2 prvý pododsek písm. a) ZFEÚ. Pozri bod 34 vyššie.
(
56
)	Pozri rozsudok CG (body 82, 83 a 87).
(
57
)	Pozri rozsudok CG (body 84, 85, 86 a 88). Pozri tiež LENARTS, K: The Broadening of EU Competences Through the Case Law of the Court of Justice: Myth or Reality?. C. d., najmä poznámku pod čiarou č. 40 (s. 596), podľa ktorej v porovnaní s rozsudkami z 11. novembra 2014, Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358), a z 15. septembra 2015, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597), sa v roku 2021 s rozsudkom CG zaviedla dôležitá nuansa. Je potrebné zdôrazniť, že Súdny dvor v tomto rozsudku v podstate rozhodol, že členský štát „vykonáva“ práva občana Únie na voľný pohyb podľa článku 21 ods. 1 ZFEÚ, keď tomuto občanovi udelí právo na pobyt, aj keď toto právo nespĺňa podmienky stanovené smernicou 2004/38. To vedie k uplatneniu určitých práv vyplývajúcich z Charty, a teda vyžaduje, aby hostiteľský členský štát poskytol „mobilnému“ občanovi Únie prostriedky na živobytie potrebné na živobytie v súlade s ľudskou dôstojnosťou.
(
58
)	Pozri body 48 až 52 vyššie.
(
59
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. decembra 2021, Stolična obština, rajon Pančarevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, bod 59). Pokiaľ ide o dieťa v konaní vo veci samej, možno sa odvolávať najmä na článok 24 ods. 3 Charty.
(
60
)	Pozri bod 38 vyššie.
(
61
)	Pozri bod 63 vyššie.