62013CC0331
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MELCHIOR WATHELET
prednesené 15. mája 2014 (
1
)
Vec C‑331/13
Ilie Nicolae Nicula
proti
Administraţia Finanţelor Publice a Municipiului Sibiu,
Administraţia Fondului pentru Mediu
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunalul Sibiu (Rumunsko)]
„Vrátenie dane nezlučiteľnej s právom Únie — Obmedzenie sumy vrátenej dane z dôvodu zmeny vnútroštátnej právnej úpravy“
I – Úvod
1.
Tento spor tvorí súčasť dlhého zoznamu rumunských sporov týkajúcich sa zlučiteľnosti dane za znečistenie životného prostredia spôsobeného motorovými vozidlami s článkom 110 ZFEÚ. (
2
) Konkrétne ide o otázku, či majú rumunské daňové orgány právo zadržať z dôvodu existencie novej dane rovnakej povahy a predmetu, nazvanej „environmentálna daň“, čiastku vybranú ako daň za znečistenie životného prostredia, ktorá bola nezlučiteľná s právom Únie.
II – Právny rámec
A – Právo Únie
2.
Článok 110 ZFEÚ stanovuje:
„Žiaden členský štát nezdaní výrobky z iných členských štátov nijakou priamou alebo nepriamou vnútroštátnou daňou prevyšujúcou dane ukladané priamo či nepriamo na podobné domáce výrobky.
Ďalej, žiaden členský štát nezdaní výrobky iných členských štátov nijakou vnútroštátnou daňou, ktorá nepriamo ochraňuje iné výrobky.“
3.
Vo veci Tatu (EU:C:2011:219) Súdny dvor vyložil tento článok v tom zmysle, že „bráni tomu, aby členský štát zaviedol daň za znečistenie životného prostredia zaťažujúcu motorové vozidlá pri ich prvom prihlásení do evidencie v tomto členskom štáte, ak je toto daňové opatrenie stanovené takým spôsobom, že odrádza od toho, aby sa v tomto členskom štáte uvádzali do prevádzky ojazdené vozidlá zakúpené v iných členských štátoch, pričom neodrádza od nákupu ojazdených vozidiel rovnakého veku a rovnakého opotrebenia na vnútroštátnom trhu“. (
3
)
B – Rumunské právo
4.
Článok 4 mimoriadneho nariadenia vlády č. 9/2013 o environmentálnej dani pre motorové vozidlá (ďalej len „nariadenie č. 9/2013“) stanovuje:
„Povinnosť zaplatiť daň vzniká iba raz:
a)
pri zápise do registrov vedených príslušnými orgánmi podľa zákona, pri nadobudnutí vlastníckeho práva k motorovému vozidlu prvým vlastníkom v Rumunsku a pri udelení osvedčenia o prihlásení do evidencie a evidenčného čísla;
b)
v okamihu opätovného uvedenia motorového vozidla do národného vozového parku v prípade, že pri vyňatí tohto vozidla z národného vozového parku sa majiteľovi vrátila zostávajúca časť dane…;
c)
pri zápise vlastníckeho práva k ojazdenému motorovému vozidlu, v prípade, že za dané vozidlo sa nezaplatila osobitná daň za automobily a motorové vozidlá, daň za znečistenie životného prostredia zaťažujúca motorové vozidlá alebo daň za znečisťujúce emisie z motorových vozidiel, v súlade s legislatívou platnou v čase prihlásenia do evidencie;
d)
pri zápise vlastníckeho práva k ojazdenému motorovému vozidlu, v prípade motorových vozidiel, vo vzťahu ku ktorým príslušný orgán nariadil vrátenie dane alebo prihlásenie do evidencie bez povinnosti platiť osobitnú daň za automobily a motorové vozidlá, daň za znečistenie životného prostredia zaťažujúca motorové vozidlá alebo daň za znečisťujúce emisie z motorových vozidiel.“
5.
Článok 12 ods. 1 tohto mimoriadneho nariadenia uvádza:
„V prípade, že osobitná daň za automobily a motorové vozidlá, daň za znečistenie životného prostredia zaťažujúca motorové vozidlá alebo daň za znečisťujúce emisie z motorových vozidiel, ktorá sa už uhradila, je vyššia ako daň vyplývajúca z uplatnenia týchto ustanovení týkajúcich sa environmentálnej dane, vypočítaná v nových rumunských leioch podľa výmenného kurzu platného v čase prihlásenia vozidla do evidencie alebo registrácie vlastníckeho práva k ojazdenému motorovému vozidlu, suma, ktorá predstavuje uvedený rozdiel, sa môže vrátiť, a to výlučne v prospech osoby, ktorá bola povinná daň zaplatiť, v súlade s postupom stanoveným vykonávacími predpismi na uplatnenie tohto nariadenia. Výpočet rozdielu, ktorý sa má vrátiť, sa vykoná na základe vzorca podľa tohto nariadenia, s použitím prvkov zohľadnených v čase prihlásenia vozidla do evidencie alebo v okamihu registrácie vlastníckeho práva k ojazdenému motorovému vozidlu.“
III – Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
6.
Mimoriadne nariadenie vlády č. 50/2008 zavádzajúce daň za znečistenie životného prostredia motorovými vozidlami (ďalej len „nariadenie č. 50/2008“), ktoré nadobudlo účinnosť 1. júla 2008, zaviedlo daň za znečistenie životného prostredia pre vozidlá kategórií M1 až M3 a N1 až N3. K vzniku povinnosti zaplatiť túto daň došlo konkrétne pri prvom prihlásení motorového vozidla do evidencie v Rumunsku, čím boli zdanené dovezené ojazdené vozidlá.
7.
Súdny dvor rozhodol, že taká daň, ako je táto daň za znečistenie životného prostredia, je v rozpore s článkom 110 ZFEÚ z toho dôvodu, že jej „účinkom [je]… odrádzať od dovozu ojazdených vozidiel kúpených v iných členských štátoch a ich uvádzania do prevádzky v Rumunsku“. (
4
) Z toho istého dôvodu Súdny dvor konštatoval, že to isté platí o takej dani, akou je daň za znečistenie životného prostredia zavedená zákonom č. 9/2012 (
5
), ktorý 13. januára 2012 zrušil nariadenie č. 50/2008, a to pred tým, ako bol sám tento zákon zrušený 15. marca 2013 nariadením č. 9/2013.
8.
V priebehu roku 2009 kúpil pán Nicula motorové vozidlo BMW 320i, ktoré bolo prvýkrát prihlásené do evidencie v inom členskom štáte Európskej únie, v Nemecku. Na účely prihlásenia tohto motorového vozidla do evidencie v Rumunsku žalobca zaplatil podľa nariadenia č. 50/2008 daň za znečistenie životného prostredia vo výške 5153 RON (približne 1200 eur).
9.
Pán Nicula požiadal rumunské daňové orgány o vrátenie tejto sumy a po zamietnutí žiadosti týmito orgánmi podal na rumunský súd žalobu.
10.
Správnym rozsudkom č. 1497/CA/2012 Tribunalul Sibiu (Súd prvého stupňa, Sibiu) (Rumunsko) vyhovel žalobe podanej pánom Niculom proti Agenția Fondului pentru Mediu (subjekt, ktorý je príjemcom dane) a uložil uvedenému žalovanému povinnosť vrátiť daň a to po tom, čo na základe už citovaného rozsudku Tatu (EU:C:2011:219) konštatoval nezlučiteľnosť dane za znečistenie životného prostredia s článkom 110 ZFEÚ a zamietol žalobu proti Administraţia Finanţelor Publice Sibiu (subjekt, ktorý daň vybral).
11.
Dňa 25. januára 2013, po odvolaní podanom proti tomuto rozsudku, Curtea de Apel de Alba‑Iulia (Odvolací súd, Alba Iulia) uvedený rozsudok zrušil a vrátil vec súdu prvého stupňa, aby o nej opätovne rozhodol a to pri zohľadnení skutočnosti, že v rámci tohto druhu sporov, týkajúcich sa vrátenia dane vybranej v rozpore s právom Únie, nie je pasívne legitimovaný iba príjemca dane, ale aj subjekt, ktorý daň vybral.
12.
Po tom, čo sa vec doručila na Tribunalul Sibiu, aby o nej znova rozhodol, nadobudlo 15. marca 2013 účinnosť nariadenie č. 9/2013 o stanovení environmentálnej dane.
13.
V konkrétnom prípade žalobcu je výška environmentálnej dane zaťažujúcej jeho motorové vozidlo vyplývajúca z uplatnenia nariadenia č. 9/2013 8 126,44 RON, kým už zaplatená daň za znečistenie životného prostredia bola vo výške 5153 RON.
14.
Na základe článku 12 ods. 1 nariadenia č. 9/2013 teda nemá pán Nicula nárok na vrátenie dane za znečistenie životného prostredia a súvisiacich úrokov, keďže ním zaplatenú čiastku zadržiavajú daňové orgány a orgány na ochranu životného prostredia ako environmentálnu daň, keďže suma environmentálnej dane je vyššia ako zaplatená daň za znečistenie životného prostredia.
15.
Za týchto okolností rozhodol Tribunalul Sibiu prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
„Majú sa ustanovenia článku 6 Zmluvy o Európskej únii, článkov 17, 20 a 21 Charty základných práv Európskej únie a článku 110 ZFEÚ, ako aj zásada právnej istoty a zásada zákazu reformatio in peius, obe zakotvené v práve [Únie] a v judikatúre Súdneho dvora [rozsudky Belgocodex, C‑381/97, EU:C:1998:589 a Belbouab, 10/78, EU:C:1978:181], vykladať v tom zmysle, že bránia právnemu predpisu, akým je nariadenie č. 9/2013?“
IV – Konanie pred Súdnym dvorom
16.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol doručený Súdnemu dvoru 18. júna 2013. Písomné pripomienky predložil pán Nicula, rumunská vláda a Európska komisia.
17.
Listom z 20. decembra 2013 požiadala rumunská vláda o pridelenie veci na rozhodnutie veľkej komore. V súlade s článkom 16 tretím odsekom svojho štatútu Súdny dvor tejto žiadosti vyhovel. Na pojednávaní rumunská vláda túto žiadosť odôvodnila nevyhnutnosťou zaistiť koherentnosť judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa zdaňovania dovezených ojazdených vozidiel.
18.
Na základe článku 101 svojho rokovacieho poriadku vyzval Súdny dvor 14. februára 2014 vnútroštátny súd, aby najneskôr do 5. marca 2014 predložil dodatočné informácie o uplatniteľnosti nariadenia č. 9/2013 na spor vo veci samej. Odpoveď vnútroštátneho súdu bola Súdnemu dvoru doručená 4. marca 2014.
19.
Na pojednávaní, ktoré sa konalo 25. marca 2014, pán Nicula, rumunská vláda, ako aj Komisia predniesli ústne pripomienky.
V – Analýza
A – O prípustnosti
20.
Rumunská vláda zastáva názor, že tento návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný, pretože odpoveď na otázku položenú vnútroštátnym súdom nie je pre rozhodnutie v spore vo veci samej potrebná. Podľa rumunskej vlády sa nariadenie č. 9/2013 na spor vo veci samej neuplatňuje z dvoch dôvodov.
21.
V prvom rade sa rumunská vláda domnieva, že mimosúdne konanie o vrátenie prípadného rozdielu medzi daňami zaplatenými na základe právnych predpisov predchádzajúcich nariadeniu č. 9/2013 a environmentálnou daňou zavedenou článkom 12 tohto mimoriadneho nariadenia sa nijako vnútroštátneho súdu netýka a neuplatňuje sa na spor vo veci samej.
22.
Rumunská vláda sa domnieva, že toto mimosúdne konanie o vrátenie dane nebráni vnútroštátnemu súdu nariadiť vrátenie celej sumy zaplatenej pánom Niculom ako dane za znečistenie životného prostredia.
23.
V druhom rade sa rumunská vláda domnieva, že podľa zásady „tempus regit actum“ sa nariadenie č. 9/2013, ktoré nadobudlo účinnosť 15. marca 2013, neuplatňuje na žiadosť o vrátenie dane za znečistenie životného prostredia zaplatenej pánom Niculom v roku 2009. V dôsledku toho by sa vnútroštátny súd nemal cítiť byť viazaný článkom 12 tohto mimoriadneho nariadenia.
24.
Vzhľadom na tieto tvrdenia Súdny dvor požiadal vnútroštátny súd o zaujatie stanoviska k uplatniteľnosti nariadenia č. 9/2013, a konkrétne jeho článku 12, na spor vo veci samej.
25.
Odpoveďou doručenou Súdnemu dvoru 13. marca 2014 vnútroštátny súd potvrdil uplatniteľnosť článku 12 nariadenia č. 9/2013 na spor vo veci samej. Podľa vnútroštátneho súdu nemá výklad tohto mimoriadneho nariadenia predložený vládou žiaden právny základ a zbavuje článok 12 uvedeného nariadenia akéhokoľvek obsahu.
26.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora „v rámci konania podľa článku [267 ZFEÚ], ktoré spočíva na jednoznačnom rozdelení úloh medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, je na posúdenie konkrétneho skutkového stavu príslušný vnútroštátny súd. Rovnako prislúcha výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorý sa vecou zaoberá a ktorý musí prevziať zodpovednosť za rozhodnutie sporu, aby s prihliadnutím na osobitosti prípadu posúdil potrebu rozhodnutia o prejudiciálnej otázke pre vydanie svojho rozhodnutia, ako aj význam otázok položených Súdnemu dvoru. Preto pokiaľ sa položené otázky týkajú výkladu práva [Únie], Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť“. (
6
)
27.
Keďže vnútroštátny súd potvrdil uplatniteľnosť nariadenia č. 9/2013 na spor vo veci samej, námietky rumunskej vlády k prípustnosti tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania treba zamietnuť.
B – O veci samej
28.
Svojou otázkou sa súd pýta, či také ustanovenia, ako sú ustanovenia nariadenia č. 9/2013, sú v súlade s článkom 110 ZFEÚ, zásadami rovnosti pred zákonom a zákazu diskriminácie zakotvenými v článkoch 20 a 21 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), právom na majetok zakotveným v článku 17 Charty, rovnako ako aj zásadami právnej istoty, zákazu retroaktivity a zákazu reformatio in peius.
1. Zásady a ustanovenia práva Únie uplatniteľné v tomto prípade
29.
Podstatou výhrady pána Niculu je to, že článok 12 nariadenia č. 9/2013 pokračuje v diskriminácii zavedenej daňou za znečistenie životného prostredia medzi ojazdenými motorovými vozidlami dovezenými do Rumunska a vozidlami, ktoré sú už uvedené na rumunský trh a ktoré z tohto dôvodu nepodliehali dani za znečistenie životného prostredia. Podľa môjho názoru, tak ako už v citovaných veciach Tatu (EU:C:2011:219), Nisipeanu (EU:C:2011:466), Druţu (EU:C:2011:478), Micşa (EU:C:2011:479), Vijulan (EU:C:2011:477) a Câmpean a Ciocoiu (EU:C:2014:229), sú uplatniteľnými pravidlami článok 110 ZFEÚ, ktorý zakazuje diskriminačné dane, rovnako ako aj zásada, podľa ktorej musí byť každá daň vybraná v rozpore s právom Únie, a konkrétne v rozpore s článkom 110 ZFEÚ, vrátená daňovníkovi.
30.
Podľa článku 52 ods. 2 Charty „práva uznané v tejto charte, ktoré sú predmetom ustanovení zmlúv, sa vykonávajú za podmienok a v medziach vymedzených týmito zmluvami“. V dôsledku toho netreba na účely výkladu práva Únie Súdnym dvorom preskúmavať uplatniteľnosť ďalších pravidiel a zásad obsiahnutých v Charte na spor. To isté platí pre ďalšie všeobecné zásady citované vnútroštátnym súdom, ktorý sa však môže o tieto pravidlá a zásady opierať napríklad v rámci ústavnoprávnej analýzy nariadenia č. 9/2013 z hľadiska rumunského práva.
2. Tvrdenia prednesené Súdnemu dvoru
31.
Pán Nicula sa domnieva, že zavedením novej dane za znečistenie životného prostredia nazvanej „environmentálna daň“ a tým, že sa rumunským daňovým orgánom umožnilo vrátiť daňovníkovi len rozdiel medzi sumou novej dane a sumou už zaplatenou ako daň za znečistenie životného prostredia, smeruje nariadenie č. 9/2013 najmä k zamedzeniu krokov na vrátenie dane za znečistenie životného prostredia v akýchkoľvek jej podobách, ktoré predchádzali environmentálnej dani.
32.
Navyše sa pán Nicula domnieva, že environmentálna daň je sama osebe v rozpore s článkom 110 ZFEÚ, keďže zavádza diskrimináciu medzi:
—
na strane jednej takými vlastníkmi ojazdených vozidiel kúpených v inom členskom štáte ako Rumunsko, ako je pán Nicula, ktorí zaplatili daň za znečistenie životného prostredia pri ich prihlásení do evidencie v Rumunsku a daň im ešte nebola vrátená, v prípade ktorých je environmentálna daň ihneď splatná zadržaním predtým zaplatenej dane alebo jej časti, a
—
na strane druhej vlastníkmi vozidiel už prihlásených do evidencie v Rumunsku, v prípade ktorých je environmentálna daň splatná až pri prípadnom zápise prevodu vlastníckeho práva na tretiu osobu.
33.
Pán Nicula dodáva, že environmentálna daň tiež predstavuje diskriminačnú daň v tom zmysle, že nariadenie č. 9/2013 nezaručuje, že suma dane zaťažujúcej ojazdené vozidlá dovezené z iného členského štátu nebude prevyšovať zvyškovú sumu dane, ktorá je súčasťou hodnoty podobných vozidiel už prihlásených do evidencie v Rumunsku.
34.
Rumunská vláda tvrdí, že nariadenie č. 9/2013 plne rešpektuje pravidlá vyslovené v rozsudku Tatu (EU:C:2011:219). Tvrdí, že environmentálna daň je založená na objektívnych a transparentných kritériách, ako je objem motora a emisná norma Euro alebo emisie CO2 vozidla. Okrem toho jej suma riadne zohľadňuje skutočnú hodnotu ojazdeného vozidla na trhu vypočítanú v okamihu uvedenia vozidla na trh a možno proti nej namietať cestou správneho alebo súdneho konania na účely preukázania väčšieho opotrebenia, ako je opotrebenie stanovené s použitím sadzobníka opotrebenia. Čiže, ako tvrdí rumunská vláda, environmentálna daň zaťažujúca dovezené vozidlá neprevyšuje zvyškovú sumu dane, ktorá je súčasťou hodnoty podobných ojazdených motorových vozidiel, ktoré už sú na území členského štátu prihlásené do evidencie.
35.
Rumunská vláda tiež pripomína, že platenie environmentálnej dane je povinné a daň je splatná v okamihu prvého zápisu prevodu vlastníckeho práva v evidencii pri vozidlách, ktoré sa už nachádzajú vo vnútroštátnom vozidlovom parku spred obdobia zavedenia uvedenej dane, vrátane vozidiel, pri ktorých neboli predošlé dane za znečisťovanie životného prostredia vybrané, tak, ako to vyžadovali už citované rozsudky Tatu (EU:C:2011:219) a Nisipeanu (EU:C:2011:466).
36.
V dôsledku toho rumunská vláda dospieva k záveru, že taká právna úprava, akou je nariadenie č. 9/2013, nie je v rozpore s článkom 110 ZFEÚ.
37.
Komisia sa domnieva, že režim zavedený nariadením č. 9/2013 je v rozpore s článkom 110 ZFEÚ, pretože sa uplatňuje so spätnou účinnosťou na zdaniteľné plnenia, ku ktorým došlo pred nadobudnutím účinnosti nariadenia č. 9/2013, a pokračuje tak v diskriminačnej praxi konštatovanej Súdnym dvorom v rozsudku Tatu (EU:C:2011:219).
3. Posúdenie
38.
Treba najskôr pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou je nárok na vrátenie daní vybraných v členskom štáte v rozpore s právom Únie následkom a súčasťou práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z ustanovení práva Únie, ktoré také dane zakazuje. Členský štát je teda v zásade povinný vrátiť dane vybrané v rozpore s právom Únie. (
7
) Navyše, keď členský štát vybral dane v rozpore s právom Únie, oprávnené osoby majú právo nielen na vrátenie takto vybranej dane, ale tiež na vrátenie príslušných úrokov a to od okamihu zaplatenia dane. (
8
)
39.
Existuje jediná výnimka z tohto pravidla, konkrétne prenesenie dane na iné subjekty, (
9
) a pri neexistencii právnej úpravy na úrovni Únie podlieha vnútroštátnym procesným pravidlám, s výhradou dodržania zásad ekvivalencie a efektivity. (
10
)
40.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor už konštatoval, že vo všetkých jeho zneniach zaviedlo nariadenie č. 50/2008 daňový režim, ktorý odrádza od prihlásenia vozidiel kúpených v iných členských štátoch do evidencie v Rumunsku a ktorý je z toho dôvodu v rozpore s článkom 110 ZFEÚ. (
11
)
41.
V dôsledku toho je Rumunsko povinné pánovi Niculovi vrátiť daň za znečistenie životného prostredia.
42.
Napriek uvedenému môžu prostredníctvom novej právnej úpravy členské štáty zavádzať nové dane na motorové vozidlá z dôvodov politiky ochrany životného prostredia alebo politických dôvodov vo všeobecnosti, pokiaľ tieto dane nie sú takej povahy, aby odrádzali od dovozu tovaru pôvodom z iných členských štátov v prospech domácich výrobkov členského štátu a neporušujú tak článok 110 ZFEÚ. (
12
)
43.
Zdá sa mi teda, že najmä po už citovanom rozsudku Tatu (EU:C:2011:219) si v skutočnosti rumunské orgány mali pre splnenie svojich záväzkov vyplývajúcich z práva Únie zvoliť medzi dvoma možnosťami: buď zrušiť daň za znečistenie životného prostredia a vrátiť sumy vybrané na základe tejto dane daňovníkom, ktorí ju už zaplatili, so zavedením či nezavedením novej dane v súlade s článkom 110 ZFEÚ pre budúcnosť, alebo ponechať v platnosti daň za znečistenie životného prostredia (pod akýmkoľvek názvom), ale ihneď tiež vyžadovať jej zaplatenie od vlastníkov ojazdených vozidiel, ktoré už boli zapísané do evidencie v Rumunsku.
44.
Namiesto voľby jednej z týchto možností sa rumunská vláda v skutočnosti nariadením č. 9/2013 rozhodla pre režim, ktorý uvaľuje na všetky vozidlá, či už sú dovezené alebo nie, novú daň od určitého okamihu v budúcnosti, umožňujúc daňovým orgánom zadržať čiastky protiprávne vybrané ako daň za znečistenie životného prostredia až do okamihu nasledujúceho zápisu zmeny vlastníckeho práva k predmetnému vozidlu v evidencii, ktorý bude mať za následok povinnosť zaplatiť environmentálnu daň.
45.
Ako potvrdzuje vnútroštátny súd, článok 12 nariadenia č. 9/2013 obmedzuje vrátenie dane za znečistenie životného prostredia vybranej na základe nariadenia č. 50/2008 na rozdiel medzi sumou environmentálnej dane a dane za znečistenie životného prostredia. Predtým zaplatená suma je teda zadržaná ako environmentálna daň, zatiaľ čo v prípade vozidiel už zapísaných do evidencie v Rumunsku v okamih nadobudnutia účinnosti nariadenia č. 50/2008, ktoré z tohto dôvodu dani nepodliehali, sa environmentálna daň stáva splatnou až zápisom ďalšej zmeny vlastníckeho práva k týmto vozidlám v evidencii.
46.
Otázkou teda je, či môže členský štát odmietnuť vrátenie dane, ktorá je v rozpore s právom Únie tým, že zavedie novú daň možno splatnú v budúcnosti a aký je právny základ, ktorý umožňuje daňovým orgánom ponechať si sumy vybrané ako daň, ktorá bola určená za nezlučiteľnú s právom Únie až do okamihu, kedy sa stane splatnou nová daň, pričom zápočet medzi oboma daňami sa uskutoční v ten istý okamih.
47.
Hoci sa táto vec týka vrátenia dane za znečistenie životného prostredia a nie zdanenia environmentálnou daňou, treba v tomto kontexte preskúmať, či spojenie článkov 4 a 12 nariadenia č. 9/2013, ktoré odkladá vrátenie dane za znečistenie životného prostredia na deň, v ktorý sa stane splatnou environmentálna daň a to v rozsahu, v akom prevyšuje daň za znečistenie životného prostredia túto novú daň, dodržiava povinnosť vrátiť dane vybrané v rozpore s právom Únie, pri vylúčení diskriminácie zakázanej článkom 110 ZFEÚ, ktorá bola zavedená nariadením č. 50/2008. Hoci sa na pojednávaní pán Nicula a rumunská vláda rozsiahlo vyjadrovali k metóde výpočtu environmentálnej dane, táto vec sa týka vrátenia dane za znečistenie životného prostredia. Súlad metódy výpočtu environmentálnej dane s článkom 110 ZFEÚ teda nie je súčasťou prejudiciálnej otázky.
a) Koherentnosť judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa dovezených ojazdených motorových vozidiel
48.
Na pojednávaní rumunská vláda odôvodnila svoju žiadosť o pridelenie tejto veci veľkej komore tým, že údajne existuje nesúlad medzi, na strane jednej, rozsudkom Nádasdi a Németh (
13
) a na strane druhej, rozsudkami Tatu (
14
) a Nisipeanu (
15
).
49.
Podľa tej istej vlády nie je možné zosúladiť rozsudok Nádasdi a Németh, v ktorom Súdny dvor konštatoval, že „porovnanie [ojazdených vozidiel novo dovezených do Maďarska] s ojazdenými vozidlami uvedenými do prevádzky v Maďarsku pred nadobudnutím účinnosti zákona o registračnej dani je irelevantné“ (
16
), s rozsudkami Tatu a Nisipeanu, v ktorých Súdny dvor preskúmaval neutralitu dane za znečistenie životného prostredia z hľadiska vzťahu medzi dovezenými ojazdenými vozidlami a podobnými ojazdenými vozidlami, ktoré boli do evidencie na území členského štátu zapísané pred nadobudnutím účinnosti nariadenia č. 50/2008. (
17
)
50.
Pripomínam, že na rozdiel od vecí Nádasdi a Németh a Tatu a Nisipeanu sa táto vec týka žiadosti o vrátenie dane, pri ktorej bola konštatovaná nezlučiteľnosť s článkom 110 ZFEÚ a nie súladu environmentálnej dane s uvedeným článkom. V dôsledku toho je irelevantnou otázka jednotnosti judikatúry Súdneho dvora nastolená rumunskou vládou, pričom rozsudkami, na ktoré sa v súvislosti s daňou za znečistenie životného prostredia, o ktorú ide v tejto veci, treba odvolať, sú nesporne rozsudky Tatu a Nisipeanu, ktoré nasledovali po rozsudku Nádasdi a Németh.
b) Zlučiteľnosť takého pravidla, ako je pravidlo článku 4 nariadenia č. 9/2013, s článkom 110 ZFEÚ
51.
Je nesporné, že článok 110 prvý odsek ZFEÚ zavádza úplnú neutralitu vnútroštátneho zdaňovania z hľadiska hospodárskej súťaže medzi výrobkami, ktoré sa už nachádzajú na vnútroštátnom trhu, a podobnými dovážanými výrobkami. (
18
)
52.
Treba teda preskúmať, či článok 4 nariadenia č. 9/2013 podrobuje rovnakej dani dovážané ojazdené vozidlá a ojazdené vozidlá prihlásené do evidencie v Rumunsku pred nadobudnutím účinnosti nariadenia č. 50/2008 a ktoré z tohto dôvodu nepodliehali dani za znečistenie životného prostredia.
53.
Domnievam sa, že znenie uvedeného článku 4 písm. c) a d) nevykazuje znaky diskriminácie konštatovanej v rozsudku Tatu (EU:C:2011:219), pretože ojazdené vozidlá prihlásené do evidencie v Rumunsku pred nadobudnutím účinnosti nariadenia č. 50/2008, ktoré z tohto dôvodu nepodliehali dani za znečistenie životného prostredia, podliehajú novej dani, rovnako ako ojazdené vozidlá, v prípade ktorých rumunská právna úprava po rozsudku Tatu nariadila buď vrátenie dane za znečistenie životného prostredia, alebo prihlásenie do evidencie bez zaplatenia dane za znečistenie životného prostredia.
54.
Nielenže je environmentálna daň v zásade uplatniteľná na obe citované kategórie, ale je tiež splatná v rovnaký okamih, konkrétne pri nasledujúcom zápise prevodu vlastníckeho práva v evidencii.
55.
Tento záver by teda mal viesť k vráteniu dane za znečistenie životného prostredia nezlučiteľnej s právom Únie pánovi Niculovi, pričom mu môže byť nová environmentálna daň prípadne vyrubená až pri nasledujúcom zápise prevodu vlastníckeho práva k jeho vozidlu v evidencii.
56.
Keďže vnútroštátny súd sa domnieva, že článok 12 nariadenia č. 9/2013 sa na spor vo veci samej tiež uplatňuje, treba preskúmať tiež zlučiteľnosť s právom Únie takého pravidla, ako je pravidlo zavedené týmto článkom, ktoré uvádza, že daň za znečistenie životného prostredia (v tomto prípade zaplatená pánom Niculom) mu môže byť vrátená ak, a v rozsahu v akom, prevyšuje environmentálnu daň, ktorá má byť z predmetného vozidla zaplatená.
c) Zlučiteľnosť takého pravidla, ako je pravidlo zavedené článkom 12 nariadenia č. 9/2013, s článkom 110 ZFEÚ a povinnosť vrátiť daň vybranú v rozpore s právom Únie
57.
Pripomínam, že diskriminácia zavedená nariadením č. 50/2008 spočívala v tom, že daň za znečistenie životného prostredia „[mala taký účinok] že dovezené ojazdené vozidlá vyznačujúce sa značným vekom a opotrebením [boli]… zaťažené daňou, ktorá [mohla] hraničiť s 30 % ich trhovej hodnoty, zatiaľ čo podobné vozidlá predávané na vnútroštátnom trhu s ojazdenými vozidlami [neboli] takouto daňovou ťarchou nijako zaťažené“. (
19
) Z tohto dôvodu Súdny dvor konštatoval, že daň za znečistenie životného prostredia „[mala za účinok odrádzanie] od dovozu ojazdených vozidiel kúpených v iných členských štátoch a ich uvádzania do prevádzky v Rumunsku“. (
20
)
58.
Podľa rumunskej vlády Rumunsko vyhovelo rozsudkom Tatu (EU:C:2011:219) a Nisipeanu (EU:C:2011:466) tým, že prijalo článok 4 písm. c) nariadenia č. 9/2013, čím rozšírilo zaťaženie environmentálnou daňou na vozidlá už prihlásené do evidencie v Rumunsku, ktoré nepodliehali dani za znečistenie životného prostredia, a to pri nasledujúcej zmene vlastníckeho práva k týmto vozidlám.
59.
Ja sa naopak domnievam, že článok 12 tohto mimoriadneho nariadenia (o ktorom sa rumunská vláda domnieva, že sa na tento spor nevzťahuje) (
21
) neumožňuje odstrániť prípady diskriminácie vyvolané predchádzajúcou právnou úpravou.
60.
V dôsledku tohto článku sa totiž daňovým orgánom umožňuje zadržať čiastky, ktoré už boli vybrané ako daň za znečistenie životného prostredia, až do okamihu prípadného zápisu prevodu vlastníckeho práva k predmetnému vozidlu v evidencii. To všetko bez toho, aby boli zohľadnené záujmy daňovníkov, ktorí zaplatili daň za znečistenie životného prostredia, a bez toho, aby bol stanovený mechanizmus vrátenia tejto dane a zaplatenia príslušných úrokov za predpokladu, že v budúcnosti už nedôjde k zápisu prevodu vlastníckeho práva k tomuto vozidlu v evidencii.
61.
Ako uvádza pán Nicula, nie je vôbec isté, že dôjde k zápisu zmeny vlastníckeho práva k ojazdenému vozidlu v evidencii v prípade vozidla, ktoré už bolo v evidencii v Rumunsku zapísané v okamih nadobudnutia účinnosti nariadenia č. 50/2008 alebo ktoré, ako vozidlo pána Niculu, bolo dovezené počas účinnosti tohto mimoriadneho nariadenia, keďže značná časť týchto vozidiel môže byť dosť stará. K rovnakému výsledku môže dôjsť vtedy, keď je predmetné vozidlo ukradnuté alebo zničené.
62.
V dôsledku toho sa, ako uvádza Komisia, environmentálna daň neuplatňuje rovnako na všetky transakcie, ku ktorým došlo počas obdobia uplatňovania nariadenia č. 50/2008. Hoci sa aj uplatňuje na ojazdené vozidlá, ktoré už boli prihlásené do evidencie v Rumunsku a ktoré z tohto dôvodu nepodliehali dani za znečistenie životného prostredia, bude splatná až pri prvom prevode vlastníckeho práva k tomuto vozidlu, ktoré bude nasledovať po nadobudnutí účinnosti nariadenia č. 9/2013, zatiaľ čo článok 12 umožňuje daňovým orgánom nevrátiť čiastku dane za znečistenie životného prostredia, ktorú už vybrali v rozpore s článkom 110 ZFEÚ z ojazdených vozidiel dovezených po nadobudnutí účinnosti nariadenia č. 50/2008.
63.
Rumunská vláda sa usiluje odôvodniť tento rozdiel v zaobchádzaní tvrdením, že určité rozdiely v zaobchádzaní s porovnateľnými situáciami vyplývajú zo samotnej podstaty zásahu zákonodarcu, ktorým napráva protiprávny stav v nadväznosti na rozsudok Súdneho dvora konštatujúci nesúlad pravidla vnútroštátneho práva s právom Únie. S týmto názorom, ktorý ohrozuje účinnosť a jednotnosť uplatňovania práva Únie, nesúhlasím. Naopak, po konštatovaní porušenia práva Únie zo strany Súdneho dvora sú členské štáty povinné toto porušenie napraviť a vylúčiť všetky jeho dôsledky.
64.
Rovnako ako Komisia zastávam teda názor, že článok 12 nariadenia č. 9/2013 je nezlučiteľný s článkom 110 ZFEÚ a porušuje povinnosť uloženú Rumunsku vrátiť daň za znečistenie životného prostredia vybranú v rozpore s uvedeným článkom Zmluvy.
65.
Za týchto okolností musí byť čiastka dane za znečistenie životného prostredia, spolu s príslušnými úrokmi z tejto sumy, vrátená pánovi Niculovi.
66.
Na otázku položenú vnútroštátnym súdom teda treba odpovedať tak, že článok 110 ZFEÚ treba vykladať v tom zmysle, že bráni takému vnútroštátnemu režimu zdaňovania vozidiel, ako je režim zavedený článkami 4 a 12 nariadenia č. 9/2013.
C – O obmedzení časovej účinnosti rozsudku
67.
Pre prípad, že Súdny dvor rozhodne, že predmetný daňový režim je v rozpore s článkom 110 ZFEÚ, rumunská vláda Súdnemu dvoru navrhuje, aby obmedzil časovú účinnosť svojho rozhodnutia.
1. Argumentácia rumunskej vlády
68.
Rumunská vláda tvrdí, že pri zavádzaní predmetného režimu zdaňovania konala v dobrej viere, s úmyslom rešpektovať rozsudky Tatu (EU:C:2011:219) a Nisipeanu (EU:C:2011:466). Dodáva, že vrátenie vybraných súm dane by spôsobilo rumunskému štátu vážne ťažkosti.
69.
Na pojednávaní rumunská vláda uviedla, že celková suma vybraná na základe nariadenia č. 9/2013 (
22
) dosiahla 3288565944 RON (približne 750 miliónov eur). Podľa jej vlastných odhadov by úroky z tejto sumy prevýšili sumu 1583545688 RON (približne 360 miliónov eur), čím by celková suma záťaže pre rumunský štátny rozpočet dosiahla približne 1,1 miliardy eur. Podľa rumunskej vlády by táto suma predstavovala 36,5 % deficitu predpokladaného v rozpočte na rok 2013 a jej vrátenie by mohlo ohroziť plánované programy a projekty na ochranu životného prostredia.
70.
Navyše, ako zdôrazňuje rumunská vláda, rumunský rozpočet na rok 2013 vykazuje deficit 2,97 miliardy eur a vrátenie vybraných súm a príslušných úrokov by rozpočtový deficit zvýšilo o 0,8 %, čo by ohrozilo dodržiavanie povinností vzťahujúcich sa na stabilitu, koordináciu a rozhodovanie v rámci Európskej hospodárskej a menovej únie s cieľom čo najviac znížiť rozpočtový deficit, uložených Rumunsku Zmluvou.
71.
Na pojednávaní pán Nicula spochybnil dôveryhodnosť údajov predložených rumunskou vládou, pričom sa oprel o údaje zverejnené Administraţia Fondului pentru Mediu (Správa fondov pre životné prostredie), podľa ktorých suma vybraná v roku 2013 ako environmentálna daň po nadobudnutí účinnosti nariadenia č. 9/2013 dosiahla približne 730 miliónov RON, a nie 3288565944 RON. Pán Nicula tiež spochybnil sumu úrokov 1583545688 RON, bez toho však, aby poskytol alternatívny údaj. Podľa jeho názoru celková suma, ktorú treba vrátiť, predstavuje len 0,83 % rumunského rozpočtu na rok 2013.
72.
Vo svojej replike rumunská vláda proti údajom predloženým pánom Niculom nenamietala.
2. Posúdenie
73.
Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry výklad pravidla práva Únie, ktorý uskutoční Súdny dvor pri výkone svojej právomoci podľa článku 267 ZFEÚ, objasňuje a spresňuje význam a dosah tohto pravidla tak, ako sa musí alebo by sa malo chápať a uplatňovať od okamihu, keď nadobudlo účinnosť. Z toho vyplýva, že takto vykladané pravidlo môže a má byť uplatňované súdom, a to aj na právne vzťahy, ktoré vznikli a boli založené pred vydaním rozsudku týkajúceho sa žiadosti o výklad, ak sú okrem toho splnené podmienky, ktoré umožňujú predložiť príslušnému súdu spor týkajúci sa uplatňovania tohto pravidla. (
23
)
74.
Odvolávajúc sa na ustálenú judikatúru Súdneho dvora som vo svojich návrhoch vo veci T‑Mobile Austria uviedol, že „Súdny dvor preto môže iba výnimočne pri uplatňovaní všeobecnej zásady právnej istoty obsiahnutej v právnom poriadku Únie pristúpiť k obmedzeniu možnosti všetkých dotknutých osôb dovolávať sa ustanovenia, ktoré vyložil, aby sa spochybnili právne vzťahy, ktoré vznikli v dobrej viere. Na rozhodnutie o takom obmedzení je nevyhnutné, aby boli splnené dve podstatné kritériá, a to dobrá viera dotknutých osôb a riziko vážnych ťažkostí“. (
24
)
75.
Podľa môjho názoru nie je v tomto prípade splnené žiadne z uvedených dvoch kritérií.
76.
Pokiaľ ide o kritérium dobrej viery, rumunská vláda poznamenáva, že nariadenie č. 9/2013 bolo prijaté s cieľom zaistiť dodržiavanie povinností uložených Rumunsku článkom 110 ZFEÚ, ako boli vyložené Súdnym dvorom v rozsudkoch Tatu (EU:C:2011:219) a Nisipeanu (EU:C:2011:466).
77.
Tým však, že sa inak uplatňuje na dovezené vozidlá a vozidlá už prihlásené do evidencie v Rumunsku, nariadenie č. 9/2013 pokračuje, z dôvodov, ktoré som uviedol v bodoch 59 až 64 týchto návrhov, v diskriminácii pôvodne zavedenej nariadením č. 50/2008, čo musela rumunská vláda vedieť.
78.
Keďže nie je splnené kritérium dobrej viery, „nie je potrebné preskúmať, či je splnené druhé kritérium… týkajúce sa rizika vážnych ťažkostí“. (
25
) Pre potrebu Súdneho dvora však nižšie uvediem zopár úvah týkajúcich sa druhého kritéria.
79.
Predovšetkým pripomínam, že rumunská vláda už žiadala o obmedzenie časovej účinnosti rozsudku Nisipeanu (EU:C:2011:466). Pri tej príležitosti Súdny dvor konštatoval, že „finančné dôsledky, ktoré môžu pre členský štát vyplynúť z rozsudku vydaného v prejudiciálnom konaní, neodôvodňujú samy osebe obmedzenie časovej účinnosti tohto rozsudku… Prináleží členskému štátu, ktorý o také obmedzenie žiada, aby Súdnemu dvoru predložil číselné údaje preukazujúce riziko vážnych hospodárskych následkov…“. (
26
)
80.
Žiadosť rumunskej vlády bola zamietnutá z toho dôvodu, že „pri neexistencii presnejších číselných údajov umožňujúcich dospieť k záveru, že v dôsledku tohto rozsudku môže dôjsť k vážnemu narušeniu rumunského hospodárstva nemožno považovať podmienku existencie vážnych ťažkostí za preukázanú“. (
27
)
81.
Podľa môjho názoru sú údaje predložené rumunskou vládou a nezhoda účastníkov konania na týchto odhadoch pre tento spor bezvýznamné, pretože táto vec sa netýka vrátenia prostriedkov vybraných na základe nariadenia č. 9/2013, ale vrátenia prostriedkov vybraných na základe predchádzajúcej právnej úpravy a konkrétne nariadenia č. 50/2008. Čiže pri neexistencii presných číselných údajov umožňujúcich dospieť k záveru, že tento rozsudok môže spôsobiť vážne narušenie rumunského hospodárstva, zastávam názor, že rovnako ako vo veci Nisipeanu (EU:C:2011:466) nie je splnená podmienka týkajúca sa existencie vážnych ťažkostí.
82.
V každom prípade, ako som už uviedol v bode 43 týchto návrhov, po rozsudku Tatu (EU:C:2011:219) si mohla rumunská vláda zvoliť buď zrušiť daň za znečistenie životného prostredia a vrátiť prostriedky vybrané ako táto daň daňovníkom, ktorí daň už zaplatili, alebo zachovať v platnosti daň za znečistenie životného prostredia (pod akýmkoľvek názvom), ale ihneď požadovať jej zaplatenie od vlastníkov ojazdených vozidiel už prihlásených do evidencie v Rumunsku, ktorí dani za znečistenie životného prostredia nepodliehali.
83.
Vzhľadom na to, že prijatím nariadenia č. 9/2013 sa rumunská vláda rozhodla ponechať v platnosti daň za znečistenie životného prostredia v podobe environmentálnej dane, pre vylúčenie týchto rozpočtových problémov a diskriminácie zavedenej nariadením č. 50/2008 stačilo vybrať environmentálnu daň z ojazdených vozidiel už zapísaných do evidencie v Rumunsku, ktoré nepodliehali dani za znečistenie životného prostredia, a to ihneď a nie pri nasledujúcom zápise zmeny vlastníckeho práva k týmto vozidlám v evidencii.
84.
V dôsledku toho, hoci má pán Nicula podľa súčasného režimu nárok na vrátenie dane za znečistenie životného prostredia, ktorú zaplatil v roku 2009, Rumunsko sa môže akémukoľvek riziku pre rozpočet vyhnúť zmenou nariadenia č. 9/2013 tak, že uloží povinnosť zaplatiť environmentálnu daň vlastníkom ojazdených vozidiel už prihlásených do evidencie v Rumunsku v čase účinnosti nariadenia č. 50/2008, ktoré v danej dobe nepodliehali dani za znečistenie životného prostredia.
85.
Z týchto úvah vyplýva, že časovú účinnosť tohto rozsudku nie je potrebné obmedziť.
VI – Návrh
86.
Navrhujem Súdnemu dvoru, aby na prejudiciálnu otázku položenú Tribunalul Sibiu odpovedal takto:
Článok 110 ZFEÚ treba vykladať v tom zmysle, že bráni takému vnútroštátnemu režimu zdaňovania vozidiel, akým je režim zavedený článkami 4 a 12 mimoriadneho nariadenia vlády č. 9/2013 o environmentálnej dani pre motorové vozidlá.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Pozri rozsudky Tatu (C‑402/09, EU:C:2011:219) a Nisipeanu (C‑263/10, EU:C:2011:466), ako aj uznesenia Druţu (C‑438/10, EU:C:2011:478); Micşa (C‑573/10, EU:C:2011:479); Vijulan (C‑335/10, EU:C:2011:477) a Câmpean a Ciocoiu (C‑97/13 a C‑214/13, EU:C:2014:229).
(
3
)	Bod 61.
(
4
)	Tamže (bod 58). Aj v prípade novelizovaných znení nariadenia č. 50/2008 bol konštatovaný nesúlad s právom Únie rozsudkom Nisipeanu (EU:C:2011:466) a uzneseniami Druţu (EU:C:2011:478), Micşa (EU:C:2011:479) a Vijulan (EU:C:2011:477).
(
5
)	Pozri uznesenie Câmpean a Ciocoiu (EU:C:2014:229, body 31 až 33).
(
6
)	Rozsudok Zurita García a Choque Cabrera (C‑261/08 a C‑348/08, EU:C:2009:648, bod 34). Pozri tiež v tomto zmysle rozsudky IKA (C‑326/00, EU:C:2003:101, bod 27), Keller (C‑145/03, EU:C:2005:211, bod 33), Conseil général de la Vienne (C‑419/04, EU:C:2006:419, bod 19) a Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho (C‑537/07, EU:C:2009:462, bod 24).
(
7
)	Pozri rozsudky San Giorgio (199/82, EU:C:1983:318, bod 12), Metallgesellschaft a i. (C‑397/98 a C‑410/98, EU:C:2001:134, bod 84), Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774, bod 202) a Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation (C‑362/12, EU:C:2013:834, bod 30).
(
8
)	Pozri rozsudok Irimie (C‑565/11, EU:C:2013:250, bod 29).
(
9
)	Pozri najmä rozsudok Lady & Kid a i. (C‑398/09, EU:C:2011:540, bod 20).
(
10
)	Pozri napríklad rozsudky Danfoss a Sauer‑Danfoss (C‑94/10, EU:C:2011:674, bod 24 a citovanú judikatúru) a Irimie (EU:C:2013:250, bod 23).
(
11
)	Rozsudok Nisipeanu (EU:C:2011:466, body 27 až 29). Pozri tiež, pokiaľ ide o nariadenie č. 9/2012, uznesenie Câmpean a Ciocoiu (EU:C:2014:229, body 31 až 33).
(
12
)	Rozsudok Nádasdi a Németh (C‑290/05 a C‑333/05, EU:C:2006:652, bod 49).
(
13
)	EU:C:2006:652.
(
14
)	EU:C:2011:219.
(
15
)	EU:C:2011:466.
(
16
)	EU:C:2006:652, bod 49.
(
17
)	EU:C:2011:219, bod 38 a EU:C:2011:466, bod 20.
(
18
)	Pozri rozsudky Komisia/Dánsko (C‑47/88, EU:C:1990:449, body 8 a 9) a Tatu (EU:C:2011:219, bod 34).
(
19
)	Rozsudok Tatu (EU:C:2011:219, bod 58).
(
20
)	Tamže.
(
21
)	Názor, ktorý vnútroštátny súd odmietol vo svojej písomnej odpovedi na žiadosť o dodatočné informácie, ktorú mu zaslal Súdny dvor.
(
22
)	Na otázku, ktorú som rumunskej vláde položil na pojednávaní, táto vláda potvrdila, že skutočne mala na mysli čiastky vybrané na základe nariadenia č. 9/2013.
(
23
)	Pozri rozsudky Barreira Pérez (C‑347/00, EU:C:2002:560, bod 44), Linneweber a Akritidis (C‑453/02 a C‑462/02, EU:C:2005:92, bod 41) a Meilicke a i. (C‑292/04, EU:C:2007:132, bod 34).
(
24
)	Návrhy T‑Mobile Austria (C‑616/11, EU:C:2013:691, bod 96). Pozri rozsudky Vroege (C‑57/93, EU:C:1994:352, bod 21), Cooke (C‑372/98, EU:C:2000:558, bod 42), Skov a Bilka (C‑402/03, EU:C:2006:6, bod 51), Nádasdi a Németh (EU:C:2006:652, bod 63), Brzeziński (C‑313/05, EU:C:2007:33, bod 56), Kalinčev (C‑2/09, EU:C:2010:312, bod 50) a Santander Asset Management SGIIC a i. (C‑338/11 až C‑347/11, EU:C:2012:286, bod 59).
(
25
)	Rozsudok Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, bod 47).
(
26
)	Bod 34.
(
27
)	Tamže (bod 36).