Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
GIOVANNI
PITRUZZELLA
prednesené
29. septembra
2020(1)
Spojené veci C‑422/19 a C‑423/19
Johannes Dietrich (C‑422/19)
Norbert Häring (C‑423/19)
proti
Hessischer Rundfunk
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Bundesverwaltungsgericht
(Spolkový
správny
súd,
Nemecko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Hospodárska a menová únia – Článok 2 ods. 1 a článok 3 ods. 1 písm. c) ZFEÚ – Výlučná právomoc Únie – Menová politika – Jednotná mena – Článok 128 ods. 1 ZFEÚ – Nariadenia č. 974/98 – Pojem ‚zákonné platidlo‘ – Povinnosť prijať eurobankovky – Obmedzenia platieb v hotovosti, o ktorých rozhodli členské štáty – Vnútroštátna právna úprava ukladajúca povinnosť prijať bankovky na vyrovnávanie peňažných záväzkov uložených orgánom verejnej moci – Regionálny predpis vylučujúci platbu poplatku za rozhlasové a televízne vysielanie v hotovosti“
1.        Aký
je
rozsah
výlučnej
právomoci,
ktorá
sa
Európskej
únii
priznáva v oblasti
menovej
politiky?
Konkrétnejšie,
zahŕňa
táto
výlučná
právomoc
menové
právo a určenie
zákonného
platidla
pre
jednotnú
menu?
Aké
sú
účinky
zákonného
platidla
eurobankoviek?
Môžu
v tomto kontexte členské
štáty,
ktorých
menou
je
euro,
prijímať
právne
predpisy
obmedzujúce
používanie
eurobankoviek, a ak
áno, v akých
medziach?
2.        Takto
možno
zhrnúť
prejudiciálne
otázky
uvedené v rámci
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
predložil
Bundesverwaltungsgericht
(Spolkový
správny
súd,
Nemecko).
3.        Prejednávaná
vec
má
značný
význam
predovšetkým
vzhľadom
na
jej
dôsledky
ústavnej
povahy.
Vyžaduje
totiž
určiť
rozsah
výlučnej
právomoci
Únie v oblasti
menovej
politiky,
pričom z tohto
dôvodu nastoľuje
otázky
týkajúce
sa
rozdelenia
právomocí
medzi
Úniou a členskými
štátmi a tiež spôsobu,
akým
sa
príslušné
právomoci
vykonávajú.
Konkrétnym
predpokladom
rozhodnutia v prejednávanej
veci
je
vymedzenie
kritérií
umožňujúcich
stanoviť
hranice
pre
opatrenia
členských
štátov v prípade,
keď
členské
štáty v rámci
výkonu
svojich
právomocí
konajú
tak,
že
hoci
nezasahujú
do
oblasti
výlučnej
právomoci
Únie, v každom
prípade
sa
dotýkajú
pojmov,
ktoré
do
takejto
oblasti
patria.
4.        Okrem
toho v rámci
prejednávanej
veci
vznikajú
dosiaľ
neznáme
otázky
značného
praktického
významu,
súčasného
aj
budúceho,
týkajúce
sa
jednotnej
meny
euro.
Súdny
dvor
má
rozhodnúť o výklade
pojmov
menového
práva,
ktorými
sa
zatiaľ
nezaoberal,
najmä
pojmu
zákonné
platidlo.
To
všetko v zložitom
kontexte, v ktorom
popri
nástupe
bezhotovostných
peňazí,
elektronických
peňazí a technologického
pokroku,
ktorý
má
potenciálne
nepriaznivé
účinky
aj
na
používanie
peňazí,
stále
existuje
nezanedbateľný
počet
zraniteľných
osôb,
ktoré
nemajú
prístup k základným
finančným
službám.
I.      Právny rámec
A.      Právo Únie
5.        V článku
128
ods. 1
ZFEÚ,
ktorého
znenie
sa
takmer
doslovne
prebralo
do
článku
16
prvého
odseku
Protokolu
(č. 4) o štatúte
Európskeho
systému
centrálnych
bánk a Európskej
centrálnej
banky
(ďalej
len
„štatút
ESCB a ECB“),
sa
stanovuje:
„Európska
centrálna
banka
má
výlučné
právo
povoľovať
vydávanie
eurobankoviek v Únii.
Tieto
bankovky
môžu
vydávať
Európska
centrálna
banka a národné
centrálne
banky.
Bankovky
vydané
Európskou
centrálnou
bankou a národnými
centrálnymi
bankami
sú
jedinými
bankovkami,
ktoré
majú v Únii
výlučné
postavenie
zákonného
platidla.“
6.        V odôvodnení
19
nariadenia
Rady
(ES)
č. 974/98 z 3. mája
1998 o zavedení
eura(2) sa
uvádza:
„keďže
bankovky a mince
denominované v národnej
menovej
jednotke
strácajú
postavenie
zákonného
platidla
najneskôr
šesť
mesiacov
po
skončení
prechodného
obdobia;
keďže
obmedzenia
platieb v bankovkách a minciach,
zavedené
členskými
štátmi z verejných
dôvodov,
nie
sú
nezlučiteľné s postavením
zákonného
platidla
eurobankoviek a euromincí
za
predpokladu,
že
existujú
iné
právne
prostriedky
na
vyrovnávanie
peňažných
pohľadávok.“
7.        V článku
10
uvedeného
nariadenia
sa
stanovuje:
„S účinkom
od
príslušných
dátumov
prechodu
na
hotovostné
euro
dajú
ECB a centrálne
banky
účastníckych
členských
štátov
do
obehu v účastníckych
členských
štátoch
bankovky
denominované v euro.
Bez
toho,
aby
bol
dotknutý
článok
15,
tieto
bankovky
denominované v euro
sú
jedinými
bankovkami,
ktoré
majú
postavenie
zákonného
platidla v účastníckych
členských
štátoch.“
8.        Podľa
článku
11
nariadenia
č. 974/98,
„s účinkom
od
príslušného
dátumu
prechodu
na
hotovostné
euro,
účastnícke
členské
štáty
vydajú
mince
denominované v euro
alebo v centoch a vyhovujúce
denominálnym
hodnotám a technickým
špecifikáciám,
ktoré
môže
Rada
stanoviť v súlade s druhou
vetou
článku
[128
ods. 2
TFUE].
Bez
toho,
aby
bol
dotknutý
článok
15 a ustanovenia
akejkoľvek
dohody
podľa
článku
[219
ods. 3
TFUE],
tieto
mince
sú
jedinými
mincami s postavením
zákonného
platidla v účastníckych
členských
štátoch. S výnimkou
vydávajúceho
orgánu a osôb
osobitne
určených
vnútroštátnymi
právnymi
predpismi
vydávajúceho
členského
štátu,
žiadna
strana
nie
je
povinná
prijať
pri
akejkoľvek
jednej
platbe
viac
ako
50
mincí“.
9.        Podľa
článku
2
ods. 1
rozhodnutia
Rady z 29. júna
1998 o poradení
sa s Európskou
centrálnou
bankou
národnými
orgánmi
ohľadom
návrhu
právnych
predpisov(3):
„Orgány
členských
štátov
sa
poradia s ECB o akomkoľvek
návrhu
právneho
prepisu v rámci
svojej
oblasti
právomoci
na
základe
zmluvy, a najmä:
–        záležitostí
meny,
–        spôsobov
platby,
–        národných
centrálnych
bánk,
–        zberu,
spracovania a poskytovania
menovej,
finančnej, a bankovej
štatistiky, a štatistiky
platobných
systémov a platobnej
bilancie,
–        platobných a zúčtovacích
systémov,
–        pravidiel
platných
pre
finančné
inštitúcie
pokiaľ
materiálne
ovplyvňujú
stabilitu
finančných
inštitúcií a trhy.“
10.      V odôvodneniach
3 a 4
odporúčania
Komisie z 22. marca 2010 o rozsahu a účinkoch
eurobankoviek a euromincí
ako
zákonného
platidla(4) sa v príslušnom
poradí
uvádza,
že
„v súčasnosti v eurozóne
prevláda
neistota,
pokiaľ
ide o rozsah
zákonného
platidla a jeho
účinky“
a že
„toto
odporúčanie
sa
zakladá
na
hlavných
záveroch
správy
vypracovanej
pracovnou
skupinou,
ktorú
tvoria
zástupcovia z ministerstiev
financií a národných
centrálnych
bánk
eurozóny“.
11.      V bodoch
1
až
4
uvedeného
odporúčania
sa
uvádza:
„1.      Spoločné
vymedzenie
zákonného
platidla
Ak
existuje
povinnosť
platiť,
zákonne
platidlo – eurobankovky a euromince – by
malo
znamenať:
a)      Povinné
akceptovanie:
Príjemca
povinnosti
platby
nemôže
odmietnuť
eurobankovky a euromince,
okrem
prípadu,
ak
sa
strany
dohodli
na
inom
spôsobe
platby.
b)      Akceptovanie
nominálnej
hodnoty:
Peňažná
hodnota
eurobankoviek a euromincí
sa
rovná
sume
uvedenej
na
bankovkách a minciach.
c)      Možnosť
splniť
povinnosti
platby:
Dlžník
môže
splniť
povinnosti
platby
tým,
že
ponúkne
veriteľovi
eurobankovky a euromince.
2.      Akceptovanie
eurobankoviek a euromincí v maloobchodných
transakciách:
Akceptovanie
eurobankoviek a euromincí
ako
platobných
prostriedkov v maloobchodných
transakciách
by
malo
byť
pravidlom.
Odmietnutie
by
teda
malo
byť
možné
len
na
základe
opodstatnených
dôvodov
spojených
so
„zásadou
konania v dobrej
viere“
(napríklad
maloobchodník
nedisponuje
mincami).
3.      Akceptovanie
bankoviek
vysokej
nominálnej
hodnoty v maloobchodných
transakciách
Bankovky s vysokou
nominálnou
hodnotou
by
sa v maloobchodných
transakciách
mali
ako
platobné
prostriedky
akceptovať.
Odmietnutie
by
teda
malo
byť
možné
len
na
základe
opodstatnených
dôvodov
spojených
so
„zásadou
konania v dobrej
viere“
(napríklad
ak
je
nominálna
hodnota
bankovky
neprimeraná k sume,
ktorú
dlžník
dlhuje
veriteľovi).
4.      Absencia
dodatočných
poplatkov
za
používanie
eurobankoviek a euromincí
Za
používanie
eurobankoviek a euromincí
by
sa
nemali
platiť
dodatočné
poplatky.“
B.      Nemecké právo
12.      V § 14
ods. 1
Gesetz
über
die
Deutsche
Bundesbank
(zákon o Spolkovej
banke
Nemecka,
ďalej
len
„BBankG“)(5) sa
stanovuje:
„Bez
toho,
aby
bol
dotknutý
článok
128
ods. 1
ZFEÚ,
Deutsche
Bundesbank
[Spolková
banka
Nemecka,
Nemecko]
má
výlučné
právo
vydávať
bankovky v rámci
uplatňovania
tohto
zákona.
Eurobankovky
sú
jediným
platobným
prostriedkom s neobmedzeným
postavením
zákonného
platidla.“(6)
13.      V §
2
ods. 1
Rundfunkbeitragsstaatsvertrag
(štátna zmluva o poplatku za rozhlasové a televízne vysielanie, ďalej len „RBStV“)(7) sa
stanovuje
povinnosť
platiť
poplatok
za
rozhlasové a televízne
vysielanie
za
každé
obydlie,
pričom
táto
povinnosť
zaťažuje
osobu,
ktorá
je
držiteľom
dotknutého
obydlia.
14.      §
9
ods. 2
RBStV
oprávňuje
regionálnych
verejných
vysielateľov
(Landesrundfunkanstalt),
aby
prostredníctvom
štatútu
(Satzung)
stanovili
podmienky
týkajúce
sa
spôsobov
platby
poplatku
za
rozhlasové a televízne
vysielanie.
15.      V § 10
ods. 2
Satzung
des
Hessischen
Rundfunks
über
das
Verfahren
zur
Leistung
der
Rundfunkbeiträge
[štatút
Hessischer
Rundfunk
(Rozhlas a televízia
Hesenska) o spôsobe
platby
poplatku za rozhlasové a televízne vysielanie, ďalej len „štatút o spôsoboch platby“],
ktorý
bol
prijatý
na
základe
§
9
ods. 2
RBStV,
sa
stanovuje:
„Osoba
povinná
zaplatiť
poplatok
za
rozhlasové a televízne
vysielanie
nemôže
tento
poplatok
uhradiť v hotovosti,
ale
iba
prostredníctvom
týchto
platobných
spôsobov:
1.      automatickým
priamym
SEPA
inkasom;
2.      bežným
bankovým
prevodom;
3.      bankovým
prevodom
na
základe
trvalého
platobného
príkazu.“
II.    Skutkový stav, konania vo veci samej a prejudiciálne otázky
16.      Páni
Johannes
Dietrich a Norbert
Häring,
navrhovatelia
opravného
prostriedku v konaní
vo
veci
samej,
sú
na
základe § 2 ods. 1
RBStV
povinní
platiť v prospech
Hessischer
Rundfunk
poplatok
za rozhlasové a televízne
vysielanie.
17.      Žalobcovia v prvom
stupni
navrhli
žalovanému v prvom
stupni, t. j. Hessischer
Rundfunk,
že
predmetný
poplatok
zaplatia v hotovosti. S odvolaním
sa
na § 10
ods. 2
štatútu o spôsoboch
platby,
podľa
ktorého
možno
uvedený
poplatok
platiť
výlučne
prostredníctvom
inkasa
alebo
bežného
bankového
prevodu,
prípadne
trvalého
platobného
príkazu,
žalovaný
túto
ponuku
na
zaplatenie
odmietol a rozhodnutím z 1. septembra
2015
zaslal
pánom
Dietrichovi a Häringovi
platobné
výmery,
pričom
dlhované
nedoplatky
vyčíslil
na
52,50
eura a úroky z omeškania
stanovil
na
8 eur.
18.      Páni
Dietrich a Häring
napadli
platobné
výmery,
ktoré
im
zaslal
Hessischer
Rundfunk,
na
súde,
ich
návrhy
však
zamietol
súd
prvej
aj
druhej
inštancie.
19.      Páni
Dietrich a Häring
následne
podali
opravný
prostriedok
na
Bundesverwaltungsgericht
(Spolkový
správny
súd),
vnútroštátny
súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
Vo
svojich
opravných
prostriedkoch
uvádzajú,
že
tak § 14
ods. 1
druhá
veta
BBankG,
ako
aj
článok
128 ods. 1
tretia
veta
ZFEÚ
stanovujú
bezpodmienečnú a neobmedzenú
povinnosť
prijímať
eurobankovky
ako
prostriedok
na
splatenie
peňažných
dlhov.
Túto
povinnosť
možno
obmedziť
iba
zmluvnou
dohodou
medzi
stranami
alebo
na
základe
splnomocnenia
vyplývajúceho
zo
spolkového
zákona
alebo z práva
Únie. Praktické
dôvody
súvisiace s platbami v rámci
„hromadných
konaní“,
čiže situácie
zahŕňajúce
veľmi
vysoký
počet
poplatníkov,
nemôžu
byť
podľa
žalobcov v prvom
stupni
dôvodom
pre
vylúčenie
platby v hotovosti.
20.      Vnútroštátny
súd
na
úvod
uvádza,
že
na
základe vnútroštátneho
práva
by
mal
opravným
prostriedkom,
ktoré
na
tento
súd
podali
žalobcovia v prvom
stupni,
vyhovieť.
Vylúčenie
možnosti
zaplatiť
poplatok
za
rozhlasové a televízne
vysielanie v hotovosti,
ktoré
Hessischer
Rundfunk
stanovil v štatúte o spôsoboch
platby,
je
podľa
názoru
vnútroštátneho
súdu v rozpore s nadradeným
ustanovením
spolkového
práva
uvedeným v § 14
ods. 1
druhej
vete
BBankG.(8)
21.      Podľa
názoru
vnútroštátneho
súdu
sa
má
toto
ustanovenie
BBankG
vykladať
tak,
že sa ním
verejnoprávne
subjekty
zaväzujú
prijímať
eurobankovky
na
účely
plnenia
finančných
záväzkov
uložených
orgánom
verejnej
moci.
Výnimky z tohto
pravidlá
nemôžu
vychádzať
iba z praktických
dôvodov
týkajúcich
sa
administratívnej
organizácie
alebo
znižovania
nákladov,
ale
je
potrebné,
aby
ich
základom
bolo
oprávnenie
vyplývajúce
zo
spolkového
zákona,
pričom
oprávnenie
stanovené
zákonom
spolkovej
krajiny,
tak
ako v prejednávanej
veci,
nie
je
na
tieto
účely
postačujúce.
22.      Za
uvedených
okolností
sa
vnútroštátny
súd
v každom prípade
domnieva,
že v konaní
vo
veci
samej
vznikajú
tri
otázky,
ktoré
si
vyžadujú,
aby o nich
Súdny
dvor
rozhodol v prejudiciálnom
konaní.
23.      Vnútroštátny
súd
si
predovšetkým
kladie
otázku
týkajúcu
sa
súladu § 14
ods. 1
druhej
vety
BBankG s tým,
že
Únii
sa
na
základe
článku
3
ods. 1 písm. c)
ZFEÚ
priznáva
výlučná
právomoc v oblasti
menovej
politiky.
24.      Uvedený
súd
poznamenáva,
že
pojem
menová
politika
sa v Zmluvách
nevymedzuje a že
obsah
tohto
pojmu
a
následne
rozsah
výlučnej
právomoci
Únie
neboli
ešte v konečnom
dôsledku
objasnené.
Na
základe
existujúcej
judikatúry
Súdneho
dvora
dospel
vnútroštátny
súd k záveru,
že
nemôže
definitívne
rozhodnúť,
či
výlučná
právomoc
Únie v oblasti
menovej
politiky
zahŕňa
aj
úpravu
právnych
následkov
súvisiacich s postavením
zákonného
platidla
eurobankoviek a najmä
stanovenie
povinnosti
verejných
orgánov
prijímať
eurobankovky
na
účely
plnenia
peňažných
povinností
podľa
verejného
práva.
25.      Vnútroštátny
súd
konštatuje,
že
takáto
povinnosť
sa
na
jednej
strane
netýka
cieľa
udržať
cenovú
stabilitu,
ani
nevzniká
priamy
vzťah k nástrojom,
ktoré
primárne
právo
uvádza
na
dosahovanie
cieľov
menovej
politiky.
Uvedená
povinnosť
neobmedzuje
ani
nemení
najmä
právo
vydávať
eurobankovky,
ktoré
sa v článku
128
ods.1
ZFEÚ
priznáva
Európskej
centrálnej
banke a národným
centrálnym
bankám.
Na
druhej
strane
vnútroštátny
súd
napriek
tomu
zastáva
názor,
že
judikatúra
Súdneho
dvora
necháva
priestor
na
predpoklad,
že
aj
tie
ustanovenia,
ktoré
majú
zabezpečiť
akceptáciu
eurobankoviek
ako
zákonného
platidla, a tým
fungovanie
peňažného
styku,
treba
zahrnúť
do
oblasti
menovej
politiky.
Zdá
sa
najmä,
že
nie
je
vylúčené,
že
základom
právneho
aktu
upravujúceho
postavenie
zákonného
platidla
eurobankoviek
ako
opatrenia
nevyhnutného
na
používanie
eura
ako
jednotnej
meny
môže
byť
článok
133
ZFEÚ, a preto
aj z tohto
hľadiska
treba
predpokladať
existenciu
výlučnej
právomoci
Únie.
26.      V druhom
rade
si
vnútroštátny
súd
kladie
otázku,
či
právo
Únie
neobsahuje
samo
osebe
zákaz
určený
orgánom
verejnej
správy
členských
štátov
odmietnuť
plnenie
peňažného
záväzku
uloženého
orgánom
verejnej
moci
prostredníctvom
eurobankoviek.
Ak
by
to
tak
bolo, § 10
ods. 2
štatútu
Hessischer
Rundfunk o spôsoboch
platby
by
bol
bez
ohľadu
na
súlad § 14
ods. 1
druhej
vety
BBankG s právom
Únie v každom
prípade
nezákonný, a to z dôvodu
rozporu s nadradeným
prameňom
práva,
pričom z tohto
dôvodu
by
mal
vnútroštátny
súd
podaným
opravným
prostriedkom
vyhovieť.
27.      Vnútroštátny
súd
poznamenáva,
že
povinnosť
prijímať
eurobankovky
nemožno
jednoznačne
odvodiť z pojmu
zákonné
platidlo
upraveného v článku
128 ods. 1
tretej
vete
ZFEÚ, v článku
16
prvom
odseku
tretej
vete
štatútu
ESCB a ECB a v článku
10
druhej
vete
nariadenia
č. 974/98.
Primárne
ani
sekundárne
právo
Únie
takýto
pojem
nevymedzujú.
Odôvodnenie
19
uvedeného
nariadenia
poukazuje
iba
na
to,
že
prípadné
obmedzenia
platby v hotovosti
sa
podľa
normotvorcu
Únie
automaticky
nedotýkajú
postavenia
eurobankoviek a euromincí
ako
zákonného
platidla.
Podľa
názoru
vnútroštátneho
súdu
tiež
nie
je
jasné,
aký
význam
sa
má v tejto
súvislosti
pripísať
odporúčaniu
Komisie
2010/191/EÚ.
Toto
odporúčanie
síce
obsahuje
„spoločné
vymedzenie
zákonného
platidla“,
odporúčania
inštitúcií
Únie
však
podľa
článku
288
piateho
odseku ZFEÚ
nie
sú
záväzné.
28.      Po
tretie
aj v prípade,
že
Súdny
dvor
by v rámci
odpovede
na
prvú
prejudiciálnu
otázku
usúdil,
že
nemecký
zákonodarca
nebol z dôvodu
výlučnej
právomoci
Únie v oblasti
menovej
politiky
oprávnený
zaviesť
ustanovenie,
ako
je § 14
ods. 1
druhá
veta
BBankG,
vnútroštátny
súd
si
kladie
otázku,
či
sa
uvedené
ustanovenie
nemá v každom
prípade
uplatniť,
pokiaľ a dovtedy,
kým
Únia s konečnou
platnosťou
nevykonala
svoju
výlučnú
právomoc.
Vnútroštátny
súd
totiž
zastáva
názor,
že z existujúcej
judikatúry
jednoznačne
nevyplýva,
či
sa
má
upustiť
od
uplatnenia
vnútroštátneho
právneho
aktu,
ak
ho
príslušný
členský
štát v prípade
neexistencie
legislatívnej
činnosti
Únie
prijal v rozpore s blokačným
účinkom
vyplývajúcim z existencie
výlučnej
právomoci
Únie v dotknutej
oblasti.
29.      Za
týchto
okolností
vnútroštátny
súd
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Bráni
výlučná
právomoc,
ktorú
má
Únia
podľa
článku
2
ods. 1 v spojení s článkom
3
ods. 1 písm. c)
ZFEÚ v oblasti
menovej
politiky
vo
vzťahu k tým
členským
štátom,
ktorých
menou
je
euro,
právnemu
aktu
jedného z týchto
členských
štátov,
ktorým
sa
stanovuje
povinnosť
verejných
orgánov
členského
štátu
prijať
eurobankovky
pri
plnení
peňažných
povinností
uložených
verejnou
mocou?
2.      Obsahuje
postavenie
eurobankoviek
ako
zákonného
platidla,
stanovené v článku
128
ods. 1
tretej
vete
ZFEÚ, v článku
16
ods. 1
tretej
vete
[štatútu
ESCB a ECB],
ako
aj v článku
10
druhej
vete
nariadenia
Rady
(ES)
č. 974/98 z 3. mája
1998 o zavedení
eura,
zákaz
vzťahujúci
sa
na
verejné
orgány
členského
štátu
odmietnuť
plnenie
peňažnej
povinnosti
uloženej
verejnou
mocou
takýmito
bankovkami,
alebo
ponecháva
právo
Únie
priestor
pre
ustanovenia,
ktoré
vo
vzťahu k určitým
peňažným
povinnostiam
uloženým
verejnou
mocou
vylučujú
platbu v eurobankovkách?
3.      V prípade
kladnej
odpovede
na
prvú
otázku a zápornej
odpovede
na
druhú
otázku:
Možno
uplatniť
právny
akt
členského
štátu,
ktorého
menou
je
euro,
prijatý v oblasti
výlučnej
právomoci
Únie
týkajúci
sa
menovej
politiky,
pokiaľ a dovtedy,
kým
Únia
nevykonala
svoju
výlučnú
právomoc?“
III. Právna analýza
A.      Predbežné poznámky
30.      Ako
sa
naznačilo v úvode,
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania v prejednávanej
veci
na
jednej
strane
nastoľuje
citlivé
otázky
týkajúce
sa
rozsahu
výlučnej
právomoci
Únie v oblasti
menovej
politiky,
čiže
otázky
týkajúce
sa
rozdelenia
právomocí
medzi
Úniou a členskými
štátmi a spôsobu
výkonu
príslušných
právomocí.
Konkrétne v prejednávanej
veci
vzniká
citlivá
otázka
týkajúca
sa
možnosti
členských
štátov
eurozóny
prijímať
opatrenia
obmedzujúce
používanie
hotovosti,
ako
aj
prípadných
limitov,
ktoré
sa
na
tieto
členské
štáty v predmetnej
súvislosti
vzťahujú.
Na
druhej
strane
sa
prípad v prejednávanej
veci
týka
aj
výkladu
zložitých a neurčitých
pojmov
menového
práva, o ktorých
Súdny
dvor
ešte
nerozhodoval.
31.      V tomto
kontexte
považujem
za
potrebné
na
úvod
objasniť
rozsah
pôsobnosti
niektorých
základných
pojmov
potrebných
na
zodpovedanie
prejudiciálnych
otázok
položených
vnútroštátnym
súdom.
Analýzu
preto
začnem
niektorými
úvahami
vo
veci
výlučných
právomocí
Únie v rámci
kategorizácie
právomocí
podľa
Lisabonskej
zmluvy
(oddiel B).
Ďalej
sa
budem
zaoberať
otázkou
rozsahu
výlučnej
právomoci,
ktorá
sa
Únii
priznáva v oblasti
menovej
politiky,
pričom
najmä
preskúmam,
či
takáto
právomoc
zahŕňa
regulačný
rozmer
súvisiaci s menovým
právom
(lex
monetae; oddiel C).
Následne
zanalyzujem
rozsah
pojmu
„zákonné
platidlo“ v práve
Únie a konkrétne
rozsah
zákonného
platidla,
pokiaľ
ide o bankovky a mince; v tejto
súvislosti
sa
budem
zaoberať
otázkou,
či
je
možné
prijímať
predpisy
obmedzujúce
používanie
hotovosti a aké
limity
existujú
vo
vzťahu k takejto
možnosti
(oddiel D).
Na
základe
uvedených
úvah
zodpoviem
na
záver
prejudiciálne
otázky,
ktoré
Súdnemu
dvoru
položil
vnútroštátny
súd
(oddiel E).
B.      Výlučné právomoci Únie
32.      Ako
je
známe, s cieľom
zaistiť
väčšiu
prehľadnosť v rámci
systémy
právomocí
Únie(9) sa
Lisabonskou
zmluvou
zaviedla
prvýkrát
do
primárneho
práva,
presnejšie
na
úvod
ZFEÚ(10),
právna
úprava
rôznych
druhov
právomocí,
ktoré
sa
priznávajú
Únii
(článok
2 ZFEÚ),
ako
aj
podrobné
vymenovanie
rôznych
oblastí, v súvislosti s ktorými
sa
pridelili
právomoci
samotnej
Únii
(články
3
až
6
ZFEÚ).
33.      Úvodné
ustanovenia
ZFEÚ o deľbe
právomocí,
ktoré
odrážajú a do
značnej
miery
kodifikujú
predchádzajúcu
judikatúru
Súdneho
dvora,
sa
týkajú
ústavnej
otázky
deľby
moci
medzi
Úniou a členskými
štátmi,
ktoré
ju
tvoria, t. j. rozdelenia,
ktorého
základom
je
zásada
prenesenia
právomoci
zakotvená v článku
5 ods. 1 a 2
ZEÚ
(a tiež v článku
4
ods. 1
ZEÚ), s ohľadom na ktorú
treba
uvedené
ustanovenia
vykladať.
Sledovaným
cieľom
je
objasniť
na
úrovni
primárneho
práva
príslušné
oblasti
právomoci
Európskej
únie
na
jednej
strane a členských
štátov,
ktoré
sú
stále
zvrchované a z ktorých
sa
Únia
skladá,
na
druhej
strane,
tak,
aby
sa
zabezpečila
existencia
ich
vzájomnej
rovnováhy.(11)
34.      Úvodné
ustanovenia
ZFEÚ z tohto
hľadiska
rozdeľujú
právomoci
Únie
podľa
ich
vzťahu k právomociam
členských
štátov
na
„výlučné
právomoci“
(uvedené v článku
2
ods. 1 a článku
3
ZFEÚ) a „nevýlučné
právomoci“,
ktoré
presnejšie
pozostávajú
zo
zdieľaných
právomocí
(uvedených v článku
2
ods. 2 a článku
4
ZFEÚ) a doplnkových
právomocí,
ktorými
Únia
podporuje,
koordinuje
alebo
dopĺňa
činnosť
členských
štátov
(uvedených v článku
2
ods. 5 a článku
6
ZFEÚ).(12)
35.      Z článku
2
ods. 6
ZFEÚ
ďalej
vyplýva,
že
rozsah a spôsob
vykonávania
právomocí
priznaných
Únii,
či
už
výlučných
alebo
nevýlučných,
je
upravený
ustanoveniami
Zmlúv
pre
každú
oblasť.
36.      V osobitnej
súvislosti s výlučnými
právomocami z článku
2
ods. 1
ZFEÚ
vyplýva,
že
ak
Zmluvy
prenesú
na
Úniu
výlučnú
právomoc v určitej
oblasti,
len
Únia
môže
vykonávať
legislatívnu
činnosť a prijímať
právne
záväzné
akty,
pričom
členské
štáty
tak
môžu
urobiť
len
vtedy,
ak
ich
na
to
splnomocní
Únia
alebo
ak sa majú
vykonať
akty
Únie.
37.      Naproti
tomu,
pokiaľ
ide o nevýlučné
právomoci, z článku
2
ods. 2
ZFEÚ
vyplýva,
že
ak
Zmluvy
prenesú
na
Úniu v určitej
oblasti
právomoc,
ktorú
vykonáva
spoločne s členskými
štátmi,
Únia,
ako
aj členské
štáty
môžu v tejto
oblasti
vykonávať
legislatívnu
činnosť a prijímať
právne
záväzné
akty,
členské
štáty
však
na
jednej
strane
vykonávajú
svoju
právomoc v rozsahu, v akom
Únia
svoju
právomoc
nevykonala,
na
druhej
strane
môžu
opäť
vykonávať
svoju
právomoc v rozsahu, v akom
sa
Únia
rozhodla
prestať
vykonávať
svoju
právomoc.
Pokiaľ
ide o doplnkové
právomoci, z článku
2
ods. 5
ZFEÚ
vyplýva,
že v prípadoch, v ktorých
má
Únia v týchto
oblastiach
podpornú,
doplnkovú
alebo
koordinačnú
právomoc,
nenahrádza
tým
právomoc
členských
štátov v príslušných
oblastiach.
38.      Z vyššie
uvedenej
právnej
úpravy
právomocí
Únie,
ktorá
sa
kodifikovala v Lisabonskej
zmluve,
vyplýva,
že,
na
rozdiel
od
prenesenia
nevýlučných
právomocí,
ak
sa
na
Úniu
prenáša
výlučná
právomoc,
členské
štáty
strácajú
bezprostredne a nezvratne
všetky
výsady
súvisiace s oblasťou
týkajúcou
sa
právomoci,
ktorá
sa
priznala
Únii.
Prenesenie
výlučnej
právomoci
na
Úniu
zbavuje
členské
štáty
akejkoľvek
právomoci v príslušnej
oblasti, s tým,
že akákoľvek
legislatívna
činnosť
členských
štátov
je z tohto
dôvodu
a priori v rozpore
so
Zmluvami.
39.      Ku
strate
právomoci
členských
štátov
dochádza
bezprostredne v tom
zmysle,
že
na
rozdiel
od
prípadu
prenesenia
zdieľanej
právomoci(13) z hľadiska
straty
výsad
členských
štátov v oblasti
právomoci,
ktorá
sa
výlučne
priznáva
Únii,
nie
je
významné,
či
Únia
vykonala
alebo
nevykonala
svoju
právomoc.
40.      Uvedená
strata
je
nezvratná v tom
zmysle,
že
zmeniť
výlučný
charakter
prenesenia
právomoci
na
Úniu a obnoviť
právomoc
členských
štátov v oblasti
výlučnej
právomoci
Únie
možno
iba
formálnym
dodatkom k Zmluvám.
41.      Bezprostrednosť a nezvratnosť
straty
vnútroštátnych
právomocí v oblastiach
výlučnej
právomoci
Únie
sú
napokon
zo
svojej
podstaty
spojené s funkciou
výlučného
charakteru
prenesenia
právomoci
na
Úniu,
tak,
ako
ju
uznal
Súdny
dvor, t. j. prenesenia
právomoci,
ktoré
umožňuje
nahradiť
jednostranný
postup
členských
štátov v príslušných
oblastiach
spoločným
postupom
vychádzajúcim
zo
zásad
jednotných
pre
celú
Úniu, a to s cieľom
chrániť
záujem
Únie
ako
celku, v medziach
ktorého
treba
zosúladiť
záujmy
jednotlivých
členských
štátov.(14)
42.      Výnimky z ústavne
výlučného
charakteru
právomoci
prenesenej
na
Úniu
musia
vyplývať
zo
samotného
primárneho
práva. V tomto
zmysle
existujú v zmysle
článku
2
ods. 1
druhej
vety
ZFEÚ
iba
dva
prípady, v ktorých
môžu
členské
štáty
vykonávať
legislatívnu
činnosť a prijímať
právne
záväzné
akty v oblasti
výlučnej
právomoci
Únie:
ak
ich
na
to
splnomocnila
Únia
alebo
na
vykonanie
aktov
Únie.
43.      Pokiaľ
ide o konkrétnu možnosť
Únie
splnomocniť
členské
štáty
na
prijímanie
regulačných
aktov v oblastiach
výlučnej
právomoci
Únie, v článku
2
ods. 1
ZFEÚ
sa
nestanovuje
ani
spôsob,
ani
rozsah
takéhoto
splnomocnenia. Z judikatúry
Súdneho
dvora
pred
prijatím
Lisabonskej
zmluvy
napriek
tomu
vyplýva,
že
členské
štáty
môžu
prijímať
regulačné
akty v oblastiach
výlučnej
právomoci
Únie
iba
na
základe
„osobitného“
splnomocnenia
zo
strany
Únie.(15) Navyše
na
to,
aby
bolo
takéto
splnomocnenie
zlučiteľné s inštitucionálnym
usporiadaním
vyššie
uvedených
právomocí,
musí
mať
obmedzený
charakter a nemôže
viesť k trvalej
zmene
deľby
právomocí
medzi
Úniou a členskými
štátmi
vyplývajúcej z daného
usporiadania.(16)
44.      V tejto
súvislosti
je
tiež
potrebné
poznamenať,
že
nečinnosť
normotvorcu
Únie v oblasti
výlučnej
právomoci
nemá v zmysle
právnej
úpravy
výlučných
právomocí
Únie v nijakom
prípade
za
následok obnovenie
právomoci
členských
štátov a slobody
jednostranne
konať v danej
oblasti.(17) Aj v prípade,
že
normotvorca
Únie v oblasti
svojej
výlučnej
právomoci
primerane
nezasiahne,
napriek
tomu,
že v danej
situácii
je
nevyhnutné
prijať
opatrenia, v každom
prípade,
na
to,
aby
členský
štát,
ktorý
môže v takomto
prípade
konať
iba
ako
správca
spoločného
záujmu,
mohol v rámci
oblasti
výlučnej
právomoci
Únie
prijať
príslušné
opatrenia,
hoci
iba
ochrannej a predbežnej
povahy,
bude
za
každých
okolností
potrebné
osobitné
splnomocnenie.(18)
45.      Napriek
tomu,
že
prostredníctvom
systému
vymedzeného
Lisabonskou
zmluvou
sa
realizovala
presná
kategorizácia
právomocí, v praxi
nemusí
byť
jednoduché
presne
stanoviť
exaktné
hranice
medzi
oblasťami
právomoci
Únie a oblasťami
právomoci,
ktoré
zostali
členským
štátom, a to
najmä v situáciách,
keď
medzi
vyššie
uvedenými
oblasťami
právomoci
dochádza k vzájomnej
interferencii.
Ako
napokon
vyplýva z judikatúry
Súdneho
dvora,
takéto
úvahy
sa
javia
ako
zvlášť
relevantné v oblasti
hospodárskej a menovej
únie(19),
ktorá
sa
riadi,
ako
som
už
poznamenal
vyššie,
vlastnou
inštitucionálnou
rovnováhou.(20)
46.      Ako
je
napokon
známe
odborníkom
na
federálne
systémy,
prípady
interferencie
medzi
výkonom
právomocí
prenesených
na
rôzne
úrovne
riadenia
alebo
prípady
prekrývania
právomocí
sú v systémoch
viacúrovňového
riadenia
časté, a to
aj
pri
zreteľnom
odlíšení/oddelení
právomocí
medzi
federálnym
štátom a ostatnými
štátnymi
jednotkami
podľa
schém
tzv.
„duálneho
federalizmu“,
prostredníctvom
ústavných
katalógov,
ktoré
podrobne
rozlišujú
medzi
právomocami
federálneho
štátu a právomocami
ostatných
štátnych
jednotiek.
47.      V rámci
právneho
poriadku
Únie
je
hlavným
problémom v takýchto
situáciách
nájsť
spôsoby
koordinácie
medzi
(výlučnou)
oblasťou
právomoci
Únie a výkonom
právomocí,
ktoré
zostávajú
členským
štátom. V týchto
prípadoch
je
potrebné
vyvážiť
dve
rôzne
potreby:
na
jednej
strane
ide o potrebu
predísť
tomu,
aby
pri
výkone
štátnych
právomocí
dochádzalo k zásahom
do
práva
Únie,
ktoré
by
ohrozovali
jeho
účinnosť,
na
druhej
strane
ide o potrebu
zaručiť
členským
štátom
určitú
mieru
voľnej
úvahy
pri
regulácii
situácií,
ktoré
patria
mimo
právomoci
prenesené
na
Úniu.
48.      Takéto
vyváženie
možno
vykonať, a to
jedine v súlade
so
Zmluvami a príslušnými
úlohami,
ktoré
sa
priznávajú
jednotlivým
aktérom,
rôznym
spôsobom, v závislosti
od
povahy a druhu
právnych
pozícií
stanovených
právom
Únie, s ktorými
prichádza
do
kontaktu
výkon
štátnych
právomocí. V každom
prípade
sa
musí
riadiť
zásadou,
ktorú
Súdny
dvor
formuloval
vo
svojej
judikatúre a podľa
ktorej
„hoci
právo
Únie
nezasahuje
do
právomoci
členských
štátov… stále
platí,
že
tieto
štáty
pri
výkone
uvedenej
právomoci
musia
dodržiavať
právo
Únie“(21).
C.      Rozsah právomocí Únie v oblasti menovej politiky
49.      Prejudiciálne
otázky,
ktoré
položil
Súdnemu
dvoru
vnútroštátny
súd,
predpokladajú,
najmä
pokiaľ
ide o prvú a druhú
otázku,
vysvetlenie
rozsahu
výlučnej
právomoci
Únie v oblasti
menovej
politiky.
Uvedené
otázky
konkrétne
vyžadujú,
aby
sa
rozhodlo,
či
oblasť
výlučnej
pôsobnosti
Únie v oblasti
menovej
politiky
zahŕňa, a ak
áno, v akom
rozsahu,
prijímanie
ustanovení
menového
práva
týkajúcich
sa
eura, s tým
dôsledkom,
že
akýkoľvek
legislatívny
zásah
členských
štátov v predmetnej
oblasti
treba v súlade
so
zásadami
uvedenými v bodoch
37
až
44
vyššie
vylúčiť,
pokiaľ
členské
štáty
nie
sú
osobitne
splnomocnené
Úniou.
50.      V tomto
ohľade
je
predovšetkým
potrebné
pripomenúť,
že
podľa
článku
3
ods. 1 písm. c)
ZFEÚ
má
Únia
výlučnú
právomoc v oblasti
menovej
politiky
pre
členské
štáty,
ktorých
menou
je
euro.(22)
51.      Právomoci
prenesené
na
Úniu v oblasti
menovej
politiky
patria
do
rámca
hospodárskej a menovej
únie,
ktorej
menou
je
euro,
zriadenej
podľa
článku
3 ods. 4
ZEÚ.
52.      Tieto
právomoci
sa
priznávajú v hlave
VIII
tretej časti ZFEÚ (články
119
až
144
ZFEÚ)
týkajúcej
sa
hospodárskej a menovej
politiky,
najmä v kapitole
2
uvedenej
hlavy
(články
127
až
133
ZFEÚ),
ktorá
sa
konkrétne
týka
menovej
politiky.
53.      V tejto
súvislosti
treba
uviesť,
že
ZFEÚ
neobsahuje
presné
vymedzenie
menovej
politiky,
no
vymedzuje
ciele
menovej
politiky a súčasne
prostriedky,
ktoré
má
ESCB
na
uplatňovanie
tejto
politiky.(23)
54.      Ako
poznamenal
Súdny
dvor,
ECB
spolu s centrálnymi
bankami
členských
štátov,
ktorých
menou
je
euro a ktoré
tvoria
Eurosystém,
majú
na
základe
článku
282
ods. 1
ZFEÚ
právomoc
riadiť
menovú
politiku
Únie.
Podľa
článku
282
ods. 4
ZFEÚ
prijíma
ECB
opatrenia
potrebné
na
plnenie
svojich
úloh v súlade s článkami
127
až
133
ZFEÚ a článkom
138
ZFEÚ,
ako
aj
podmienkami
ustanovenými v štatútoch
ESCB a ECB.(24)
55.      Súdny
dvor
tiež
uviedol,
že
na
to,
aby
sa
určilo,
či
určité
opatrenie
patrí
do
menovej
politiky,
treba v zásade
vychádzať z cieľov
tohto
opatrenia,
pričom
relevantné
sú
tiež
prostriedky,
ktoré
sa
uplatňujú
na
dosiahnutie
týchto
cieľov.(25)
56.      Práve v uvedenom
kontexte
je
potrebné
objasniť
rozsah
výlučnej
právomoci
Únie v oblasti
menovej
politiky.
57.      V tejto
súvislosti
sa
domnievam,
že z gramatického,
systematického a teleologického
výkladu
príslušných
ustanovení
Zmlúv
vyplýva,
že
pojem
menová
politika
(v nemčine
Währungspolitik),
ktorá
podľa
článku
3
ods. 1
predstavuje
oblasť, v ktorej
má
výlučnú
právomoc
Únia, a to
pokiaľ
ide o členské
štáty,
ktorých
menou
je
euro,
sa
má
vykladať tak,
že
sa
neobmedzuje
iba
na
operatívne
stanovenie a vykonávanie
menovej
politiky
(menová
politika
„v užšom
zmysle“, v nemčine
Geldpolitik) v zmysle
uvedenom v článku
127
ods. 2
prvej
zarážke
ZFEÚ.
Naopak,
predmetný
pojem
sa
má
vykladať v širšom
zmysle,
čiže
tak,
že
zahŕňa
aj
regulačný
rozmer
týkajúci
sa
jednotnej
meny,
ktorého
súčasťou
sú
ustanovenia
menového
práva.(26)
58.      V tomto
ohľade
je
predovšetkým
potrebné
zohľadniť
článok
119
ZFEÚ, t. j. ustanovenie,
ktoré
otvára
hlavu
VIII
týkajúcu
sa
hospodárskej a menovej
politiky a ktoré
má z tohto
dôvodu
významnú
systematickú
funkciu.
Zo
štruktúry
predmetného
článku
je
zrejmé,
že
kým v odseku
1
sa
všeobecne
stanovujú
záväzné
kritériá
vzťahujúce
sa
na
činnosť
členských
štátov a Únie v hospodárskej
oblasti
(ktorá
je
predmetom
kapitoly
1),
odsek
2
sa
týka
činnosti
členských
štátov a Únie v oblasti
menovej
politiky
(Währungspolitik),
ktorá
je
predmetom
kapitoly
2.
59.      Podľa
článku
119
ods. 2
ZFEÚ
činnosti
členských
štátov a Únie
zahŕňajú
jednotnú
menu
euro,
ako
aj
stanovenie a vykonávanie
jednotnej
menovej a devízovej
politiky.(27) Z tohto
ustanovenia
preto
vyplýva,
že
vyššie
uvedené
činnosti
sa
skladajú z troch
prvkov:
jednotnej
meny
(euro),
stanovenia a vykonávania
jednotnej
menovej
politiky
(ponímanej v operatívnom
zmysle
ako
Geldpolitik) a stanovenia a vykonávania
jednotnej
devízovej
politiky.
60.      Z uvedeného
ustanovenia
je
podľa
môjho
názoru
zrejmé,
že
právomoci
Únie v oblasti
menovej
politiky,
ktoré
sú
súčasťou
kapitoly
2
vyššie
uvedenej
hlavy
VIII,
nemožno
vykladať v užšom
zmysle,
čiže
ako
obmedzené
iba
na
operatívne
stanovenie a vykonávanie
menovej
politiky
(Geldpolitik),
ale
zahŕňajú
aj
výlučnú
právomoc
týkajúcu
sa
jednotnej
meny,
čiže
eura
(a devízovej
politiky).
Okrem
toho
odkaz
na
jedinečnosť
meny
uvedený v článku
119
ods. 2
ZFEÚ
predpokladá,
že
na
Úniu
sa
prenáša
výlučná
právomoc,
ktorá
musí
na
to,
aby
mohla
takúto
jedinečnosť
zabezpečiť,
zahŕňať
právomoc
upraviť
regulačné
aspekty
samotnej
meny,
čiže
musí
zahŕňať
menové
právo.
61.      Tento
výklad
napokon
potvrdzujú
ustanovenia
kapitoly
2
hlavy
VIII
týkajúcej
sa
menovej
politiky, s ohľadom na ktoré
sa
má
podľa
článku
2
ods. 6
ZFEÚ
upraviť
rozsah
výlučných
právomocí
Únie v oblasti
menovej
politiky
(Währungspolitik).
62.      Súčasťou
uvedenej
kapitoly
je
totiž
na
jednej
strane
článok
128
ZFEÚ,
ktorého
odsek
1
sa
týka
vydávania
eurobankoviek v Únii a tiež
ich
postavenia
zákonného
platidla,
pričom
predmetom
odseku
2
je
vydávanie
mincí.
63.      Predmetná
kapitola
na
druhej
strane
obsahuje
článok
133
ZFEÚ,
ktorý
normotvorcu
Únie
výslovne
oprávňuje
na
stanovenie
opatrení
potrebných
na
používanie
eura
ako
jednotnej
meny.(28)
64.      Existencia
týchto
ustanovení v uvedenej
kapitole a zahrnutie
právomocí,
ktoré z nich
vyplývajú,
do
rámca
výlučnej
právomoci
priznanej
Únii v oblasti
menovej
politiky,
sa
napokon
javia
ako
nevyhnutné
na
zabezpečenie
jedinečnosti
jednotnej
meny
euro.
65.      Právomoc
vydávať a povoľovať
vydávanie
eurobankoviek a regulovať
vydávanie
euromincí,
právomoc
určiť
zákonné
platidlo a právomoc
stanoviť
opatrenia
nevyhnutné
na
používanie
tejto
meny
sú v skutočnosti
základom
jednotného
charakteru
dotknutej
meny, t. j. eura, a predstavujú
tiež
predpoklad
vykonávania
jednotnej
menovej
politiky.
66.      Neexistencia
výlučnej
právomoci
Únie v týchto
otázkach
by
mala
za
následok,
že
každý
členský
štát
eurozóny
by
mohol
zaujať
odlišný
prístup
vo
vzťahu k jednotnej
mene,
čo
by
mohlo
jednoznačne
spochybniť
jedinečnosť
eura
ako
meny
hospodárskej a menovej
únie,
pričom
by
to
tiež
viedlo k riziku
ohrozenia
účinnosti
operatívnej
menovej
politiky,
ktorú
vykonáva
ESCB,
ako
aj
opatrení
prijatých
na
tieto
účely.
67.      V súlade s tým,
čo
sa
uvádza v bode
41
vyššie,
prenesenie
výlučnej
právomoci
na
Úniu v súvislosti s uvedenými
aspektmi
jednotnej
meny
odráža
potrebu
stanoviť v tejto
oblasti
jednotné
zásady
pre
všetky
členské
štáty,
ktorých
menou
je
euro, a to s cieľom
chrániť
záujem
hospodárskej a menovej
únie
ako
celku a eura
ako
jednotnej
meny.
Predpokladom
vytvorenia
jednotnej
meny
medzi
členskými
štátmi
eurozóny a jej
riadneho
fungovania
je
celkové,
úplné a výlučné
prenesenie
menovej
suverenity
členských
štátov
na
Úniu, a to v rámci
hospodárskej a menovej
únie,
ktorú
Európska
únia
zriadila.
68.      Z tohto
dôvodu
je
potrebné
vychádzať z predpokladu,
že
do
výlučnej
právomoci
Únie
podľa
článku
3
ods. 1 písm. c)
ZFEÚ
patria
všetky
kompetencie a právomoci
potrebné
na
vytvorenie a riadne
fungovanie
jednotnej
meny
euro.
69.      Pokiaľ
ide
konkrétnejšie o zákonné
platidlo,
tento
pojem
odráža,
ako
sa
podrobnejšie
uvedie v nasledujúcom
oddiele,
oficiálny
charakter
jednotnej
meny v eurozóne,
pričom
vylučuje,
aby
mali z takéhoto
postavenia
prospech
iné
meny.
Vymedzenie a právna
úprava
zákonného
platidla
preto
predstavujú
základný
prvok
na
účely
zabezpečenia
jedinečného
charakteru
eura
ako
meny
členských
štátov
eurozóny.
Nie
je
totiž
náhoda,
že
na
zákonné
platidlo,
čo
je
pojem
verejného,
presnejšie
menového
práva(29),
sa
odkazuje
na
úrovni
primárneho
práva
Únie v článku
128
ods. 1
tretej
vete
ZFEÚ,
ku
ktorého
výkladu
sa
onedlho
vrátim.
70.      S ohľadom na vyššie
uvedené
úvahy
je
podľa
môjho
názoru
potrebné
dospieť k záveru,
že
výlučná
právomoc
Únie v oblasti
menovej
politiky
pre
členské
štáty,
ktorých
menou
je
euro, v zmysle
článku
3
ods. 1 písm. c)
ZFEÚ
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
zahŕňa
všetky
kompetencie a právomoci
potrebné
na
vytvorenie a riadne
fungovanie
jednotnej
meny
euro,
vrátane
regulačného
rozmeru
týkajúceho
sa
tejto
jednotnej
meny,
ktorého
súčasťou
je
vymedzenie a právna
úprava
štatútu
jednotnej
meny a jej
postavenia
zákonného
platidla.
71.      Vzhľadom
na
uvedené
platí, v súlade s tým,
čo
som
uviedol v bodoch
45
až
48
vyššie,
že
pri
výkone
príslušnej
právomoci
Úniou
je
nevyhnutné
brať
do
úvahy
potrebu
nájsť
spravodlivú
rovnováhu s činnosťou
členských
štátov,
pokiaľ
ide o výkon
právomocí,
ktoré
im
zostali, z ktorých
sú v tejto
oblasti
významné
právomoci v oblasti
občianskeho a obchodného
práva
týkajúce
sa
splnenia
záväzkov,
právomoci v oblasti
organizácie a fungovania
verejnej
správy a právomoci v oblasti
daňového a trestného
práva.
D.      O pojme zákonné platidlo
72.      Po
tom,
čo
sa
objasnilo,
že
súčasťou
výlučnej
právomoci
Únie v oblasti
menovej
politiky
je
aj
regulačný
rozmer
týkajúci
sa
jednotnej
meny,
ktorý
zahŕňa
vymedzenie a právnu
úpravu
jej
štatútu a zákonného
platidla,
je
na
zodpovedanie
prejudiciálnych
otázok
položených
vnútroštátnym
súdom
nevyhnutné
určiť
rozsah
pojmu
zákonné
platidlo v práve
Únie, a to
konkrétne
vo
vzťahu k eurobankovkám
ako
zákonnému
platidlu.
73.      Na
tieto
účely
však
považujem
za
potrebné
uviesť
niekoľko
predbežných
úvah
týkajúcich
sa
jednotnej
meny.
1.      Predbežné úvahy týkajúce sa jednotnej meny
74.      Ako
sa
uviedlo
vyššie,
podľa
článku
3
ods. 4
ZEÚ
je
euro
menou
hospodárskej a menovej
únie
vytvorenej
Úniou.
Vo
viacerých
ustanoveniach
Zmlúv,
okrem
iného
najmä v článku
119
ods. 2 a článku
133
ZFEÚ(30),
sa
euro
označuje
ako
„jednotná
mena“. V článku
282
ods. 3
druhej
vete
ZFEÚ
sa
tiež
odkazuje
na
euro
ako
také.
75.      Normotvorca
Únie – rovnako
ako
mnohí,
ak
nie
všetci,
vnútroštátni
zákonodarcovia – nevymedzuje
pojem
mena.(31)
76.      V hmotnom
práve
Únie
sa
konceptu
meny
zrejme
najviac
približuje
pojem
„finančné
prostriedky“
stanovený v smernici
(EÚ)
2015/2366 o platobných
službách.(32) Predmetom
harmonizovanej
právnej
úpravy v oblasti
platobných
služieb
je v rámci
uvedenej
smernice
prevod
„finančných
prostriedkov“,
pričom
samotná
smernica
tento
pojem z právneho
hľadiska
presne
nevymedzuje. V článku
4
bode
25
uvedenej
smernice
sa
však
uvádza
zoznam
„finančných
prostriedkov“,
ktoré
môžu
byť
predmetom
platobných
služieb,
pričom
sa
uvádza,
že
ide o „bankovky a mince,
bezhotovostné
peniaze
alebo
elektronické
peniaze,
ako
sú
vymedzené v článku
2
bode
2
smernice
2009/110/ES“(33).
77.      V ekonomickej
teórii
sa
všeobecne
používa
funkčné
vymedzenie
pojmu
mena – chápaného
všeobecne
ako
„money“
alebo
„Geld“(34) –,
ktoré
podľa
koncepcie s pôvodom
až v časoch
Aristotela(35),
poukazuje
na
tri
funkcie,
ktoré
mena
vykonáva, a to:
(i) funkciu
účtovnej
jednotky;
(ii) funkciu
platobného
prostriedku
(alebo
výmenného
prostriedku); a (iii) funkciu
uchovávania
hodnoty.
78.      Z právneho
hľadiska
treba
toto
ekonomické
vymedzenie
podľa
všetkého
doplniť
prvkami
odvodenými
zo
štátnej
teórie
peňazí,(36) v tom
zmysle,
že
menu
vytvára
štát
alebo, ako je to v prípade
eura,
ide o výtvor
hospodárskej a menovej
únie,
mena
môže
existovať
iba v rámci
konkrétneho
právneho
systému.
79.      Z historického
hľadiska
sa
povaha
peňazí
vyvinula v priebehu
času.(37) V súčasnosti
sa
moderné
ekonomiky,
vrátane
hospodárskej a menovej
únie,
zakladajú
na
„fiduciárnej
mene“, t. j. mene,
ktorú
za
zákonné
platidlo
vyhlásila
centrálna
banka,
ktorá
ju
vydáva,
nemožno
ju
však
zameniť
napríklad
za
pevné
množstvo
zlata.(38)
80.      Ako
je
napokon
zrejmé z vyššie
uvedeného
pojmu
peňažné
prostriedky,
mena – ktorú v hospodárskej a menovej
únii
predstavuje
jednotná
mena
euro – ako
taká
existuje
tak v hmotnej
forme,
čiže
vyjadrená v bankovkách a minciach
(t. j. hotovosť),
ako
aj v bezhotovostnej
alebo
elektronickej
forme
(vyjadrená
napríklad
ako
zostatok
na
bankovom
účte).
Mena,
čiže
euro v rámci
eurozóny,
existuje a v hospodárskom
živote
sa
nachádza v obehu v rôznych
formách.
81.      Najvýznamnejšou
formou
meny
je z historického
hľadiska
nepochybne
hmotná
forma v podobe
hotovosti
(bankovky a mince),
ktorá
je
najvyšším
vyjadrením
menovej
zvrchovanosti
štátu.
Ako
vyplýva z nedávnych
údajov,
hotovosť
stále
zohráva v ekonomike
významnú
úlohu
vo
vnútri
eurozóny
ako
celku. Z nedávnej
štúdie,
ktorú
zverejnila
ECB,(39) totiž
vyplýva,
že v Únii
predstavuje
hotovosť v číselnom
vyjadrení
približne
79 % denných
platieb
obyvateľov
Únie a približne
54 % hodnoty
týchto
platieb.
Uvedené
platí
najmä
pre
platby s nízkou
nominálnou
hodnotou,
iba
10 % analyzovaných
hotovostných
transakcií
sa
totiž
týka
tovaru
alebo
služieb v hodnote
nad
100
eur.
Uvedená
štúdia
navyše
poukazuje
na
veľmi
odlišné
zvyky a preferencie v rôznych
členských
štátoch.
82.      Pokiaľ
hotovosť
stále
zohráva
významnú
úlohu v ekonomike
vnútri
eurozóny,
ako
jasne
vyplýva z vyššie
uvedenej
štúdie a ako
napokon
potvrdila
samotná
ECB
na
pojednávaní,
nástup
bezhotovostnej
spoločnosti
(cashless
society)
sa v rozpore s niektorými
tvrdeniami
nezdá
byť
blízky, a to
prinajmenšom v Európe,
faktom
však
zostáva,
že
proces
modernizácie
hospodárstva a ešte
nedávnejší
technologický
rozvoj
viedli k vytvoreniu
ďalších,
nehmotných
foriem
meny,
ktoré v priebehu
času
nadobudli
čoraz
väčší
význam,(40) pričom
budú
ešte
významnejšie.(41) Technologická
inovácia
je v ostatných
rokoch
tak
rýchla a prelomová,
že
má
potenciál
radikálne
transformovať
finančný
sektor a dokonca
ohroziť
menovú
zvrchovanosť
(jednotlivých
štátov,
alebo
pokiaľ
ide o eurozónu,
zvrchovanosť
Únie).(42) Za
týchto
okolností
nie
je
prekvapujúce,
že
rovnako
ako v iných
hlavných
svetových
ekonomikách(43) aj
na
úrovni
Únie
začala
diskusia o možnosti
zavedenia
digitálnej
meny
(Central
Bank
Digital
Currency)(44),
ktorá
má
potenciálne
veľmi
významný
vplyv
na
európsky
menový a finančný
systém,
ako
aj
na
medzinárodnú
úlohu
eura.(45)
83.      V každom
prípade
bez
ohľadu
na
svoju
podobu
(hmotnú,
materializovanú
vo
forme
hotovosti
alebo
nehmotnú)
mena, s tým,
že v eurozóne
ide o jednotnú
menu
euro,
existuje a vo
všetkých
príslušných
formách
môže
plniť
tri
vyššie
uvedené
funkcie,
spomedzi
ktorých
je
na
účely
prejednávanej
veci
relevantná
najmä
funkcia
peňazí
ako
platobného
prostriedku.(46)
84.      Analýzu
spôsobu,
akým
Únia
vykonala
svoju
výlučnú
právomoc v oblasti
jednotnej
meny,
ktorá
je
predmetom
výkladu v predchádzajúcom
oddiele,
treba
preto
vykonať s ohľadom na vyššie
uvedené
úvahy a najmä v súvislosti s funkciou
peňazí
ako
platobného
prostriedku, s osobitným
zreteľom
na
stanovenie
zákonného
platidla.
2.      O výkone výlučnej právomoci Únie v oblasti zákonného platidla
85.      Normotvorca
Únie
upravil
pri
výkone
svojej
výlučnej
právomoci
niektoré
právne
aspekty
jednotnej
meny, v tejto
súvislosti
však
neprijal
komplexnú a vyčerpávajúcu
právnu
úpravu.
86.      Pokiaľ
ide
konkrétne o zákonné
platidlo,
ustanovenia
práva
Únie,
ktoré
sa
tohto
pojmu
týkajú,
sú
na
úrovni
primárneho
práva
uvedené v článku
128
ods. 1
tretej
vete
ZFEÚ,
ktorý
sa
prebral
do
článku
16
prvého
odseku
tretej
vety
štatútu
ESCB a ECB,
pričom na
úrovni
sekundárneho
práva
ide o nariadenie
č. 974/98,
konkrétne o jeho
články
10 a 11.
87.      Uvedené
ustanovenia
sa
týkajú
vydávania
bankoviek a mincí a ich
postavenia
ako
zákonného
platidla,
neposkytujú
však
presné
vymedzenie
právneho
pojmu
zákonné
platidlo.
Tento
nedostatok
nie
je
náhodný, a to
vzhľadom
na
citlivosť
tejto
otázky a rozdielny
prístup
na
úrovni
rôznych
dotknutých
členských
štátov.(47)
88.      S ohľadom na úvahy
uvedené v bodoch
59
až
70
vyššie
sa
domnievam,
že
pojem
zákonné
platidlo
je
pojem
menového
práva,
ktorý
je
vlastný
právu
Únie a ktorý
má
byť z tohto
dôvodu
predmetom
samostatného a jednotného
výkladu v celej
Únii.(48)
89.      V tejto
súvislosti
poznamenávam,
že
aj
keď
normotvorca
Únie
presne
nevymedzil
pojem
zákonné
platidlo,
môže
tak
urobiť
kedykoľvek,
keď
normatívnym
spôsobom
vymedzí
exaktný
význam,
ktorý
sa
má
tomuto
pojmu
pripísať.
90.      Okrem
toho
je
potrebné
zdôrazniť,
že
vzhľadom
na
to,
že
určenie
rozsahu
predmetného
pojmu
patrí
do
oblasti
výlučnej
pôsobnosti
práva
Únie,
je
naopak
vylúčené,
aby
členské
štáty,
ktoré,
ako
vyplýva z bodov
38
až
44
vyššie,
prišli v dotknutej
oblasti o všetky
svoje
výsady,
mohli
prijať
regulačné
ustanovenia,
ktoré
by s prihliadnutím
na
ich
cieľ a obsah
predstavovali
právnu
úpravu
zákonného
platidla, a to
aj v prípade
nečinnosti
normotvorcu
Únie.
Členské
štáty,
ktorých
menou
je
euro,
prišli o právomoc
určiť
pojem
zákonné
platidlo.
91.      Pokiaľ
ide
konkrétne o ustanovenie,
ktoré
zákonnému
platidlu
prisudzuje
význam
pojmu
primárneho
práva, t. j. článok
128
ods. 1
ZFEÚ, v jeho
prvých
dvoch
vetách
sa
uvádza,
že
ECB
má
výlučné
právo
povoľovať
vydávanie
eurobankoviek v Únii a že
ECB a národné
centrálne
banky
môžu
tieto
bankovky
vydávať.(49) V tretej
vete
uvedeného
odseku
1
sa
uvádza,
že
bankovky
vydané
ECB a národnými
centrálnymi
bankami
sú
jedinými
bankovkami,
ktoré
majú v Únii
výlučné
postavenie
zákonného
platidla.
92.      Toto
ustanovenie, v ktorom
sa
doslovne
preberá
článok
106
ES,
má
zásadný
význam,
hoci
neobsahuje
presné
vymedzenie
pojmu
zákonné
platidlo.
93.      Predovšetkým
ide o vyjadrenie
zvrchovanej
právomoci
–
ktorú
členské
štáty,
ktorých
menou
je
euro,
preniesli
výlučne
na
Úniu
–
rozhodnúť,
ktoré
aktíva
alebo
nástroje
(hmotné
alebo
nehmotné)
majú v eurozóne
postavenie
zákonného
platidla.
94.      V druhom
rade
predmetné
ustanovenie
zohráva v podstate
zabezpečovaciu
funkciu.
Ako
správne
poznamenala
Spolková
republika
Nemecko,
cieľom
uvedeného
ustanovenia
je
vytvoriť
„monopol“
na
vydávanie
bankoviek s postavením
zákonného
platidla v prospech
ECB a národných
centrálnych
bánk, a to
tým
spôsobom,
že
na
ústavnej
úrovni
sa
akýmkoľvek
iným,
či
už
verejným
alebo
súkromným
subjektom,
zakazuje
vytvárať
bankovky
alebo
iné
paralelné
formy
meny s postavením
zákonného
platidla.(50)
95.      V treťom
rade
uvedené
ustanovenie
zaručuje
na
ústavnej
úrovni
samotnú
existenciu
eurobankoviek,
čo
vedie k záveru,
že
ich
úplné
zrušenie
by
bolo v rozpore s právom
Únie.
96.      Domnievam
sa
však,
že z článku
128
ods. 1
ZFEÚ
ani z iného
predpisu
práva
Únie v žiadnom
prípade
nevyplýva,
že
zámerom
normotvorcu
Únie
pri
prijímaní
primárneho
práva
bolo
vylúčiť
možnosť
Únie
priznať
spolu s eurobankovkami
(a euromincami)(51) postavenie
zákonného
platidla
iným,
nie
nevyhnutne
hmotným
formám
meny.(52) Vyššie
uvedená
zvrchovaná
právomoc
Únie
určiť
zákonné
platidlo
totiž
zahŕňa
právomoc
rozhodnúť
podľa
vlastného
uváženia a v súlade s právom
Únie,
ktorý
nástroj
alebo
nástroje
získajú v eurozóne
postavenie
zákonného
platidla.(53)
97.      V tejto
súvislosti
je
rovnako
potrebné
poznamenať,
že
hoci
Únia
výslovne
nepriznala
postavenie
zákonného
platidla
iným
formám
meny
ako
hotovosti, v rámci
regulácie vnútorného
trhu v každom
prípade
podrobne
upravila
platobné
služby
[vo
vyššie
uvedenej
smernici
(EÚ)2015/2366],
ako
aj
vydávanie
elektronických
peňazí
(vo
vyššie
uvedenej
smernici
2009/110). V tomto
kontexte
samotná
Únia
uprednostnila
používanie
elektronických
platobných
prostriedkov.(54) Uvedená
podrobná
právna
úprava,
zameraná
na
zaistenie
bezpečnosti
platieb
bezhotovostnými a elektronickými
peniazmi
prispela, s ohľadom na bezpečnosť a rozšírenie
používania
týchto
platobných
prostriedkov, k obmedzeniu
používania
hotovosti.(55)
98.      Napokon
je
tiež
potrebné
poznamenať,
že
hoci
výlučná
právomoc,
ktorá
sa
priznáva
Únii v oblasti jednotnej
meny,
umožňuje
Únii
vymedziť
pojem
zákonné
platidlo,
ktorý
sa
priamo
týka
použitia
peňazí
ako
spôsobu
splatenia
peňažných
dlhov,
ako
sa
vysvetlí v nasledujúcom
oddiele,
takáto
výlučná
právomoc
nie
je
natoľko
široká,
že
by
zahŕňala
všeobecnú
právomoc
upravovať
spôsoby
splnenia
peňažných
záväzkov,
či
už
súkromnoprávnych
alebo
verejnoprávnych,
ktorá
zostáva
členským
štátom.
Za
týchto
okolností
preto v zmysle
uvedenom v bodoch
45
až
48 a 71
vyššie
vzniká
potreba
koordinovať
výlučnú
právomoc
Únie
týkajúcu
sa vymedzenia
pojmu
zákonné
platidlo s právomocami
členských
štátov, a to
najmä v oblasti
občianskeho
práva,
pokiaľ
ide o splatenie
súkromnoprávnych
peňažných
záväzkov, v oblasti
organizácie a fungovania
verejnej
správy a v daňovej
oblasti,
pokiaľ
ide o plnenie
verejnoprávnych
peňažných
záväzkov,
ako
aj v oblasti
trestného
práva,
pokiaľ
ide o vzájomný
vzťah
medzi
obehom
peňazí a bojom
proti
trestnej
činnosti.
3.      O pojme postavenie zákonného platidla eurobankoviek v práve Únie
99.      Na
to,
aby
bolo
možné
odpovedať
na
otázky
položené
vnútroštátnym
súdom,
je
potrebné
určiť
rozsah
pojmu
postavenie
zákonného
platidla
eurobankoviek, a to
aj
napriek
skutočnosti,
že
normotvorca
Únie
pri
výkone
svojej
výlučnej
právomoci v tejto
oblasti
presne
nevymedzil
pojem
zákonné
platidlo.
Keďže
ide o pojem
práva
Únie,
je
úlohou
Súdneho
dvora,
aby
prostredníctvom
výkladu
určil
rozsah
uvedeného
pojmu
vzhľadom
na
právny
stav
de
lege
lata.(56)
100. Napriek
neexistencii
presného
vymedzenia
právo
Únie
poskytuje
niektoré
výkladové
nástroje,
ktoré
umožňujú
načrtnúť
obrysy
konceptu
práva
Únie
týkajúceho
sa
postavenia
zákonného
platidla
eurobankoviek a euromincí.
Týmito
nástrojmi
sú
na
jednej
strane
odporúčanie
Komisie
2010/191/EÚ
a
na
druhej
strane
odôvodnenie
19
nariadenia
č. 974/98.
101. Pokiaľ
ide o výkladový
nástroj
uvedený
ako
prvý,
čiže
odporúčanie
2010/191/EÚ,
tento
dokument
sa
konkrétne
týka
významu a účinkov
eurobankoviek a euromincí
ako
zákonného
platidla.
Ako
vyplýva z odôvodnenia
4
tohto
odporúčania,
zakladá
sa
na
hlavných
záveroch
správy
vypracovanej
pracovnou
skupinou,
ktorú
pod
záštitou
Komisie a ECB
tvorili
zástupcovia
ministerstiev
financií a národných
centrálnych
bánk
eurozóny.
102. Vnútroštátny
súd
si v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
výslovne
kladie
otázku
týkajúcu
sa
významu,
ktorý
sa
má
uvedenému
odporúčaniu
pripísať.
103. V tejto
súvislosti
treba
konštatovať,
že z ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
vyplýva,
že
hoci
odporúčania
nie
sú
podľa
článku
288
piateho
odseku
ZFEÚ
záväzné,
čiže
nemôžu
zakladať
aktívnu
legitimáciu
jednotlivcov,
pokiaľ
ide o vymáhanie
práv
pred
vnútroštátnym
súdom, v každom
prípade
nie
sú
úplne
zbavené
právnych
účinkov.
Vnútroštátne
súdy
sú
totiž
povinné
prihliadnuť
na
odporúčania
na
účely
rozhodnutia
sporov,
ktoré
sú
im
predložené,
najmä
ak
objasňujú
výklad
vnútroštátnych
ustanovení
prijatých s cieľom
zabezpečiť
ich
vykonanie,
alebo
ak
majú
za
cieľ
doplniť
záväzné
ustanovenia
práva
Spoločenstva.(57)
104. Súdny
dvor
tiež
uznal,
že
ak
dokument,
ako
je
odporúčanie
2010/191/EÚ,
vypracovala
skupina
expertov
vyslaných
vnútroštátnymi
orgánmi a úrady
Komisie,
môže
poskytnúť
užitočné
údaje
na
výklad
dotknutých
ustanovení
práva
Únie a tiež
prispieť k zabezpečeniu
ich
jednotného
uplatnenia.(58)
105. Odporúčanie
2010/191/EÚ
preto
predstavuje
významný
výkladový
nástroj
na
účely
určenia
rozsahu
pojmu
práva
Únie,
ako
je
postavenie
zákonného
platidla
eurobankoviek a euromincí, a to
tým
viac,
že
tento
dokument
vychádza
zo
správy,
ktorú
vypracovala
pracovná
skupina
zložená
zo
zástupcov
členských
štátov
eurozóny.
106. Zo
spoločného
vymedzenia
postavenia
eurobankoviek a euromincí
ako
zákonného
platidla,
uvedeného v bode
1
predmetného
odporúčania,
vyplýva,
že
ak
existuje
povinnosť
platiť,
zákonné
platidlo – eurobankovky a euromince – by
malo
znamenať
tri
skutočnosti:
predovšetkým
ide o povinné
akceptovanie, v druhom
rade
ide o akceptovanie
nominálnej
hodnoty, v treťom
rade
ide o možnosť
splniť
povinnosť
platby.
107. Pokiaľ
ide
konkrétne o povinné
akceptovanie, v bode
1 písm. a)
odporúčania
2010/191/EÚ
sa
spresňuje,
že
príjemca
povinnosti
platby
nemôže
odmietnuť
eurobankovky a euromince,
okrem
prípadu,
ak
sa
strany
dohodli
na
inom
spôsobe
platby.
108. Z tohto
dôvodu
je
potrebné
konštatovať, v súlade s vymedzením
zákonného
platidla
vyplývajúcim z odporúčania
2010/191/EÚ,
že
koncept
práva
Únie
týkajúci
sa
postavenia
zákonného
platidla
eurobankoviek a euromincí
zahŕňa
všeobecnú a zásadnú
povinnosť
veriteľa
akceptovať
hotovosť
na
účely
splatenia
peňažného
dlhu,
táto
povinnosť
však
nie
je
absolútna,
ale
možno
sa
od
nej
odchýliť v súlade
so
zmluvnou
autonómiou
strán.
109. V tejto
súvislosti
treba
zdôrazniť,
ako
správne
uvádza
Komisia,
že
na
uvedenom
vymedzení
predmetného
pojmu
sa
pracovná
skupina
zložená
zo
zástupcov
rôznych
členských
štátov
uzniesla
jednomyseľne,(59) na
základe
čoho
možno
predpokladať,
že
pojem
zákonné
platidlo,
ako
je
ten,
ktorý
sa
vymedzuje
vyššie,
je
možné
považovať
za
koncept
spoločný
pre
právne
systémy
členských
štátov
eurozóny.
110. Pokiaľ
ide o právny
stav
de
lege
lata,
autonómny
pojem
zákonné
platidlo
vyplývajúci z práva
Únie
treba v každom
prípade
vykladať
aj s ohľadom na druhý
výkladový
nástroj, t. j. odôvodnenie
19
nariadenia
č. 974/98.
111. Z uvedeného
odôvodnenia
vyplýva,
že
prípadné
obmedzenia
platieb v bankovkách a minciach,
zavedené
členskými
štátmi z verejných
dôvodov,
nie
sú
nezlučiteľné s postavením
zákonného
platidla
eurobankoviek a euromincí
za
predpokladu,
že
existujú
iné
právne
prostriedky
na
vyrovnávanie
peňažných
pohľadávok.
112. Pred
analýzou
vplyvu
uvedeného
odôvodnenia
na
pojem
zákonné
platidlo
vyplývajúci z práva
Únie
je
potrebné
si
položiť
otázku
týkajúcu
sa
významu,
ktorý
sa
má
pripísať
odôvodneniu
právneho
aktu
Únie,
ktorá
bola
predmetom
diskusie v priebehu
pojednávania.
113. V tomto
ohľade z judikatúry
Súdneho
dvora
vyplýva,
že
preambula
právneho
aktu
Únie
môže
spresňovať
obsah
ustanovení
tohto
aktu a že
odôvodnenia
právneho
aktu
Únie
sú
dôležitým
výkladovým
nástrojom,
ktorý
môže
vysvetľovať
vôľu
normotvorcu
tohto
aktu.(60)
114. Dôsledkom
uvedeného
je,
že
hoci
odôvodnenie
nepredstavuje
samo
osebe
právne
pravidlo a z tohto
dôvodu
nemá
ako
také
právnu
silu,
umožňuje
objasniť
správny
výklad
pravidla
alebo
pojmu
stanoveného v právnom
akte,
ktorý
dané
odôvodnenie
obsahuje.(61)
115. Z uvedenej
judikatúry
vyplýva,
že
odôvodnenie
19
nariadenia
č. 974/98,
ktoré
sa
nachádza v legislatívnom
akte
upravujúcom
postavenie
zákonného
platidla
eurobankoviek a euromincí – a to v článku
10
druhej
vete a článku
11
druhej
vete – poskytuje
kvalifikovaný
údaj
na
výklad,
ktorý
sa
ako
taký
má
zohľadniť
pri
určovaní
presného
rozsahu
jednotného
pojmu
zákonné
platidlo v rámci
práva
Únie.
Tento
pojem
sa
používa v nariadení
č. 974/98,
ako
aj v primárnom
práve,
konkrétne v článku
128
ods. 1
tretej
vete
ZFEÚ,
ktorý
sa
prebral
do
článku
16
prvého
odseku
tretej
vety
štatútu
ESCB a ECB.(62)
116. Z predmetného
odôvodnenia
je
zrejmé,
že
hoci
normotvorca
Únie
presne
nevymedzil
pojem
postavenie
zákonného
platidla
eurobankoviek a euromincí, z dôvodov
presadzovania
verejného
záujmu,(63) ktoré
nemusia
súvisieť
iba s verejným
poriadkom,(64) uznal
existenciu
určitého
manévrovacieho
priestoru.
Výnimky z povinnosti
veriteľov
(nie
absolútnej)
prijímať
na
účely
splnenia
peňažných
záväzkov
eurobankovky a euromince s postavením
zákonného
platidla
preto
možno
odôvodniť
nielen
súkromnoprávnou
autonómiou,
ale
aj, a tým
skôr, z dôvodov
presadzovania
verejného
záujmu.
117. Za
presadzovanie
verejného
záujmu
zodpovedajú v príslušných
oblastiach
podľa
ich
právomoci
tak
Únia,
ako
aj
členské
štáty.
118. Pokiaľ
ide o Úniu,
pri
výkone
svojich
právomocí,
odlišných
od
právomocí
týkajúcich
sa
menovej
politiky, v rámci
presadzovania
verejného
záujmu
už
prijala
niektoré
predpisy,
ktoré
sa
síce
vzhľadom
na
ich
ciele a obsah(65) netýkali
regulácie
postavenia
zákonného
platidla
eurobankoviek a euromincí,
napriek
tomu
však
majú
vplyv
na
používanie
hotovosti
ako
platobného
prostriedku. V tejto
súvislosti
Komisia
odkázala
na
smernicu o boji
proti
praniu
špinavých
peňazí(66) a na
právne
predpisy o kontrolách
hotovosti,
ktoré
vstupujú
do
Únie
alebo
ju
opúšťajú.(67)
119. V rovnakom
zmysle
sa v súlade s vyššie
uvedením
odôvodnením
19
domnievam,
že
členské
štáty
môžu
pri
výkone
svojich
právomocí
prijať z dôvodov
verejného
záujmu
opatrenia,
ktoré
vzhľadom
na
ich
ciele a obsah
nepredstavujú
reguláciu
postavenia
eura
ako
zákonného
platidla,
napriek
tomu
však
môže
ísť o úpravu
zániku
súkromnoprávnych
alebo
verejnoprávnych
záväzkov,
ktoré
za
určitých
podmienok a v určitom
rozsahu
obmedzia
použitie
hotovosti
na
účely
splatenia
daných
záväzkov.
Právne
predpisy
tohto
druhu
treba v rámci
medzí,
ktoré
uvediem v nasledujúcom
oddiele,
považovať
za
zlučiteľné s jednotným pojmom
práva
Únie
týkajúcim
sa
postavenia
zákonného
platidla
eurobankoviek a euromincí.(68) Takáto
zlučiteľnosť
vyplýva
zo
samotného
pojmu
zákonné
platidlo v rámci
práva
Únie,
tak
ako
existuje
vzhľadom
na
právny
stav
de
lege
lata.
120. Uvedený
výklad
pojmu
zákonné
platidlo
vyplývajúci z výkladových
nástrojov,
ktoré v súčasnosti
poskytuje
právo
Únie,
nie
je v rozpore s klasifikáciou
právomocí
Únie
uvedenej v oddiele B týchto
návrhov,
ani
neodporuje
pojmu
výlučná
právomoc
Únie,
ktorý
sa v uvedenom
oddiele
vymedzuje.
121. Z predmetného
výkladu
skutočne
nijakým
spôsobom
nevyplýva,
že
členské
štáty
by
mali
regulačnú
právomoc
upraviť
postavenie
zákonného
platidla
eurobankoviek a euromincí,
čo
je
pojem
patriaci
do
rámca
menovej
politiky v širšom
zmysle,
čiže
do
oblasti
výlučnej
právomoci
Únie.
122. Konkrétne
odôvodnenie
19
nariadenia
č. 974/98 v žiadnom
prípade
nepredstavuje
osobitné
splnomocnenie v zmysle
článku
2
ods. 1
ZFEÚ,
ktoré
je
predmetom
výkladu v bodoch
42 a 43
vyššie.
Uvedené
platí
bez
ohľadu
na
skutočnosť,
že z formálneho
hľadiska
mám
silné
pochybnosti,
že
by
takéto
splnomocnenie
mohlo
byť
obsahom
odôvodnenia
legislatívneho
aktu a nie
jeho
normatívneho
ustanovenia. V každom
prípade z predmetného
odôvodnenia
nijako
nevyplýva,
že
členské
štáty
by
boli
splnomocnené
na
vydávanie
predpisov
regulujúcich
zákonné
platidlo.
Vnútroštátna
právna
úprava,
ktorá
by
vzhľadom
na
svoj
cieľ a obsah
predstavovala
reguláciu
zákonného
platidla,
by
zasahovala
do
oblasti
výlučnej
právomoci
Únie.
123. Predmetné
odôvodnenie
jednoducho
zohľadňuje
možnosť,
že
právne
predpisy
prijaté
členskými
štátmi
pri
výkone
ich
zvrchovaných
právomocí – napríklad v občianskom
práve v súvislosti s plnením
záväzkov
alebo
pri
organizácii
verejnej
správy
daného
štátu
alebo v daňovej
oblasti
či v oblasti
boja
proti
trestnej
činnosti
–,
ktoré
sa
nepreniesli
na
Úniu,
sa
môžu
dotknúť
postavenia
zákonného
platidla
eurobankoviek a euromincí a do
tohto
konceptu
zasiahnuť.
Uvedené
odôvodnenie
ako
kvalifikovaný
údaj
na
výklad
pojmu
zákonné
platidlo
uznáva,
že
hoci
členské
štáty
nemôžu
vymedziť
pojem
zákonné
platidlo,
právne
predpisy
prijímané
týmito
štátmi – pri
výkone
ich
právomocí a za
podmienok a v medziach,
ktoré
budú
predmetom
podrobného
výkladu v nasledujúcom
oddiele
–,
ktoré
obmedzujú
použitie
hotovosti
ako
platobného
prostriedku,
nie
sú
nezlučiteľné s konceptom
práva
Únie
týkajúcim
sa
postavenia
zákonného
platidla
eurobankoviek.
124. Z vyššie
uvedených
skutočností
na
záver
vyplýva,
že
pojem
postavenie
zákonného
platidla
eurobankoviek a euromincí
treba
vzhľadom
na
stav
práva
Únie
de
lege
lata
vykladať v tom
zmysle,
že
zahŕňa
základnú
povinnosť
veriteľa v rámci
platobného
záväzku
akceptovať
bankovky a mince,
pokiaľ
sa
zmluvné
strany
pri
výkone
súkromnoprávnej
autonómie
nedohodli
na
iných
platobných
prostriedkoch,
alebo
pokiaľ
právny
predpis
prijatý
Úniou
alebo
členským
štátom
pri
výkone
ich
príslušných
právomocí,
ktorý
vzhľadom
na
svoje
ciele a obsah
nepredstavuje
právnu
úpravu
zákonného
platidla,
neobmedzuje
platbu v bankovkách z dôvodu
verejného
záujmu.
125. Pojem
zákonné
platidlo
preto
znamená,
že
eurobankovky a euromince
predstavujú
núdzové
platobné
prostriedky(69):
veritelia
sú
povinní
ich
prijímať,
pokiaľ
sa v rámci
autonómie
zmluvných
strán
alebo v predpisoch,
ktoré z dôvodu
verejného
záujmu
obmedzujú
ich
použitie
ako
platobného
prostriedku,
nestanovuje
inak.
4.      Podmienky a rozsah obmedzení týkajúcich sa použitia hotovosti
126. Ďalej
je
potrebné
zaoberať
sa
otázkou
podmienok a limitov, v rámci
ktorých
môžu
Únia a členské
štáty,
pri
výkone
ich
príslušných
právomocí,
prijímať
právne
predpisy
obmedzujúce
použitie
hotovosti
ako
platobného
prostriedku.
127. Z bodov
93
až
95
vyššie
predovšetkým
vyplýva,
že
za
nezlučiteľné s článkom
128 ods. 1
treťou
vetou
ZFEÚ
treba
považovať
také
právne
predpisy,
ktoré
by
viedli
de
iure
alebo
de
facto k úplnému
zrušeniu
eurobankoviek,
alebo
ktoré
by
eurobankovky
prakticky
zbavili
ich
statusu
meny s postavením
zákonného
platidla.
128. V druhom
rade,
ako
sa
výslovne
uznáva v texte
odôvodnenia
19
nariadenia
č. 974/98,
zlučiteľnosť s pojmom
práva
Únie
týkajúcim
sa
postavenia
zákonného
platidla
eurobankoviek a euromincí
vyžaduje
jednak
to,
aby
sa
právne
predpisy
obmedzujúce
použitie
hotovosti
ako
platobného
prostriedku
prijímali z dôvodu
verejného
záujmu,
ktorý,
ako
sa
už
uviedlo,
nemusí
nevyhnutne
súvisieť s verejným
poriadkom,(70) jednak,
aby
sa
možnosť
ich
prijatia
podmieňovala
existenciou
iných
právnych
prostriedkov
na
vyrovnávanie
peňažných
pohľadávok.
129. V treťom
rade
sa
domnievam,
že v právnych
predpisoch
prijatých
pri
výkone
iných
právomocí,
než
sú
právomoci v oblasti
menového
práva,
ktoré z dôvodov
presadzovania
verejného
záujmu
obmedzujú
použitie
hotovosti
ako
platobného
prostriedku,
je
potrebné
stanoviť
obmedzenie
primerané
sledovanému
cieľu.
130. V tejto
súvislosti
je
potrebné
pripomenúť,
že
zásada
proporcionality
je
podľa
ustálenej
judikatúry
jednou
zo
všeobecných
zásad
práva
Únie.
Táto
zásada
vyžaduje,
aby
dotknuté
opatrenia
boli
vhodné
na
zabezpečenie
dosiahnutia
legitímnych
cieľov
sledovaných
dotknutou
právnou
úpravou a nešli
nad
rámec
toho,
čo
je
potrebné
na
dosiahnutie
týchto
cieľov.(71) Z tohto
dôvodu
ak
je
možný
výber z viacerých
vhodných
opatrení,
má
sa
použiť
opatrenie,
ktoré
je
najmenej
obmedzujúce.
131. Zásada
proporcionality
ako
zásada,
ktorá
obmedzuje
orgány
verejnej
moci
pri
výkone
ich
právomocí, a to
tým,
že
vyžaduje
rovnováhu
medzi
prijímanými
opatreniami a sledovaným
cieľom,
má
vplyv
tak
na
obsah a formu
konania
Únie v rámci
výkonu
jej
právomocí,
ako
jednoznačne
vyplýva z článku
5
ods. 4
ZEÚ,
ako
aj
na
konanie
členských
štátov, v prípade,
že
ich
činnosť
realizovaná
pri
výkone
ich
vlastných
právomocí
sa
dotýka
alebo
zasahuje
do
právnych
situácií
upravených
právom
Únie.(72)
132. Obmedzenie
používania
hotovosti
ako
platobného
prostriedku
preto
musí
byť
vhodné
na
dosiahnutie
cieľa
verejného
záujmu,
ktorý
dotknutá
právna
úprava
sleduje, a nesmie
ísť
nad
rámec
toho,
čo
je
pre
dosiahnutie
tohto
cieľa
nevyhnutné.
133. V tejto súvislosti je tiež potrebné poznamenať, že ako vyplýva z pojmu zákonné platidlo vymedzeného v predchádzajúcom oddiele, Únia nestanovuje absolútne právo na platbu v hotovosti za každých okolností. Ak sa aj pripustí, že z práva Únie možno odvodiť subjektívnu situáciu, v ktorej je dlžník oprávnený používať hotovosť na platby, ktoré ho zbavia dlhu, pričom proti takémuto názoru vystúpila najmä Spolková republika Nemecko, stále by išlo, ako uviedla Komisia na pojednávaní, o subjektívnu situáciu, ktorú by jednoznačne nebolo možné zaradiť do katalógu základných práv zaručených primárnym právom Únie.
134. Postavenie zákonného platidla priznané hotovosti môže súvisieť s výkonom niektorých základných práv, domnievam sa však, že ide iba o nepriamu súvislosť. Hoci je nepochybné, že hotovosť možno skutočne použiť pri uplatňovaní niektorých základných práv súvisiacich s využívaním peňazí, používanie hotovosti nie je v každom prípade na výkon týchto základných práv všeobecne nutné, pričom ich možno vykonávať prostredníctvom použitia iných foriem meny alebo iných platobných prostriedkov, odlišných od hotovosti.(73)
135. V každom
prípade
súvislosť
hotovosti s výkonom
základných
práv
je
naopak
priama v prípadoch, v ktorých
používanie
hotovosti
slúži
ako
prvok
sociálneho
začlenenia.
Použitie
inej
formy
meny
ako
hmotných
peňazí v hotovosti
totiž v súčasnosti
predpokladá
existenciu
účtu
zriadeného v úverovej
inštitúcii
alebo
podobnej
finančnej
inštitúcii,
ktorý
umožňuje
vykonávať
platobné
transakcie.
136. Hoci
sa v smernici
2014/92(74) uznalo
právo
každej
osoby s riadnym
pobytom v Únii
na
zriadenie
platobného
účtu
so
základnými
funkciami v ktorejkoľvek
krajine
Únie – účtu,
ktorý
zahŕňa
službu
vykonávania
platobných
transakcií,
ako
sú
bankové
prevody a inkasá v rámci
Európskej
únie – a hoci
výslovným
cieľom
tejto
smernice
je
podnietiť
účasť
zraniteľných
spotrebiteľov,
ktorí
zatiaľ
nemajú
bankový
účet,
na
retailovom
bankovom
trhu,(75) nedávne
údaje
ukazujú,
že
počet
osôb,
ktoré v Európskej
únii a v eurozóne
stále
nemajú
prístup k základným
finančným
službám,
je
síce
menšinový,
nejde
však o nízke
číslo.(76)
137. Pre
tieto
zraniteľné
osoby
je
totiž
hotovosť
jedinou
prístupnou
formou
meny,
čiže
predstavuje
jediný
prostriedok
na
uplatňovanie
ich
základných
práv
súvisiacich s používaním
peňazí.
138. Opatrenia
obmedzujúce
používanie
hotovosti
ako
platobného
prostriedku
musia
preto
zohľadňovať
funkciu
sociálneho
začlenenia,
ktorú
hotovosť
vo
vzťahu k uvedeným
zraniteľným
osobám
plní, a musia
zabezpečovať
účinnú
existenciu
iných
právnych
prostriedkov
na
vyrovnávanie
peňažných
pohľadávok,
na
ktorú
sa
odkazuje v odôvodnení
19
nariadenia
č. 974/98.
Na
uvedenú
funkciu
sociálneho
začlenenia
je
tiež
potrebné
pamätať
pri
analýze
primeranosti
predmetných
opatrení.
Presnejšie
sa
domnievam,
že
existuje
povinnosť
prijať
vhodné
opatrenia,
ktoré
zraniteľným
osobám
bez
prístupu k základným
finančným
službám
umožnia
plniť
ich
záväzky
bez
ďalších
nákladov, a to
najmä
pokiaľ
ide o verejnoprávne
záväzky.
139. Za
týchto
okolností
je
preventívnou
úlohou
ECB,
aby v rámci
svojej
poradnej
právomoci
podľa
článku
127
ods. 4 a článku
282
ods. 5
ZFEÚ,
ako
aj v súvislosti s vnútroštátnymi
návrhmi
právnych
predpisov
podľa
rozhodnutia
Rady
98/415/ES(77) analyzovala
zlučiteľnosť
opatrení
obmedzujúcich
používanie
hotovosti
ako
platobného
prostriedku – prijatých
pri
výkone
iných
právomocí,
než
sú
právomoci
Únie v oblasti
menového
práva – s požiadavkami
vyplývajúcimi z pojmu
zákonné
platidlo,
ktorý
je
vlastný
právu
Únie, a to v súlade s vymedzením
tohto
pojmu
uvedeným v predchádzajúcom
oddiele,
ako
aj
otázku
súladu s podmienkami a obmedzeniami
uvedenými v tomto
oddiele.
Následne
je
prípadnou
úlohou
Komisie
ako strážkyne
Zmlúv, a to v rámci
konania o porušení
povinnosti,
ako
aj
vnútroštátnych
súdov a Súdneho
dvora,
aby
zabezpečili
súlad s uvedenými
požiadavkami,
podmienkami a obmedzeniami.
E.      O prejudiciálnych otázkach
140. S ohľadom na právny
rámec
vymedzený v predchádzajúcich
oddieloch a úvahy
uvedené v týchto
oddieloch
sa
na
tomto
mieste
zameriam
na
poskytnutie
odpovede
na
každú
prejudiciálnu
otázku
položenú
vnútroštátnym
súdom.
1.      O prvej prejudiciálnej otázke
141. Prostredníctvom
prvej
prejudiciálnej
otázky
žiada
vnútroštátny
súd o rozhodnutie,
či
výlučná
právomoc,
ktorú
má
Únia
podľa
článku
2
ods. 1 v spojení s článkom
3
ods. 1 písm. c)
ZFEÚ v oblasti
menovej
politiky
vo
vzťahu k tým
členským
štátom,
ktorých
menou
je
euro,
bráni
právnemu
aktu
jedného z týchto
členských
štátov,
ktorým
sa
stanovuje
povinnosť
verejných
orgánov
členského
štátu
prijať
eurobankovky
pri
plnení
peňažných
povinností
uložených
verejnou
mocou.
142. Ako
sa
uvádza v bodoch
23
až
25
vyššie, z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
vnútroštátny
súd
položil
prvú
prejudiciálnu
otázku v súvislosti s ustanovením § 14
ods.1
druhej
vety
BBankG.
Vnútroštátny
súd
si
kladie
otázku,
či
toto
ustanovenie
vnútroštátneho
práva
môže
byť v rozsahu, v akom
ho
možno
považovať
za
reguláciu
právnych
následkov
postavenia
zákonného
platidla
eurobankoviek, v rozpore s prenesením
výlučnej
právomoci v oblasti
menovej
politiky
na
Úniu
podľa
článku
3
ods. 1 písm. c)
ZFEÚ.
143. Z bodov
57
až
70
vyššie v tomto
ohľade
vyplýva,
že
výlučná
právomoc v oblasti
menovej
politiky
prenesená
na
Úniu v súlade s článkom
3
ods. 1 písm. c)
ZFEÚ
zahŕňa v rámci
právomocí
potrebných
na
vytvorenie a fungovanie
jednotnej
meny
aj
regulačný
rozmer
týkajúci
sa
tejto
jednotnej
meny,
ktorého
súčasťou
je
vymedzenie a právna
úprava
štatútu
tejto
meny a jej
postavenia
zákonného
platidla.
Ako
sa
uvádza v bodoch
90
až
122
vyššie,
dôsledkom
uvedeného
je,
že v súlade
so
zásadami
deľby
právomocí
medzi
Úniou a členskými
štátmi
uvedenými v bodoch
38
až
44
vyššie
členské
štáty
eurozóny
nemajú v danej
oblasti
nijakú
právomoc, a preto
nemôžu
prijímať
právne
predpisy,
ktoré
vzhľadom
na
ich
cieľ a obsah
predstavujú
právnu
úpravu
postavenia
eura,
a konkrétnejšie
eurobankoviek,
ako
zákonného
platidla.
144. V prejednávanej
veci
prináleží
vnútroštátnemu
súdu,
ktorý
má
jediný
právomoc
stanoviť
presný
rozsah
dotknutého
vnútroštátneho
právneho
predpisu,
aby
rozhodol,
či § 14
ods. 1
druhá
veta
BBankG
predstavuje
právnu
úpravu,
ktorá
vzhľadom
na
jej
cieľ a rozsah
zavádza
reguláciu
postavenia
zákonného
platidla
eurobankoviek.
145. V tejto
súvislosti
však
považujem
za
relevantné
nasledujúce
úvahy.
146. Je
potrebné
pripomenúť,
že v § 14
ods. 1
druhej
vete
sa
stanovuje,
že
eurobankovky
sú
jediným
platobným
prostriedkom s neobmedzeným
postavením
zákonného
platidla.
147. Je
preto
potrebné
konštatovať,
že
nemecký
zákonodarca
sa
pri
formulácii
tohto
ustanovenia
neobmedzil
na
doslovné
prebratie
znenia
článku
128
ods. 1
tretej
vety
ZFEÚ,
ale
od
tohto
znenia
sa
odchýlil.
148. Predovšetkým v ustanovení
práva
Únie
sa
postavenie
zákonného
platidla
vôbec
nekvalifikuje
ako
„neobmedzené“.
149. Ďalej,
kým
podľa
ustanovenia
práva
Únie
sú
eurobankovky
jedinými
bankovkami,
ktoré
majú
výlučné
postavenie
zákonného
platidla
([Euro]Banknoten
sind
die
einzige
Banknoten,
die
in
der
Union
als
gesetzliches
Zahnlungsmittel
gelten),
vnútroštátne
ustanovenie
vyjadruje
myšlienku,
že
eurobankovky
sú
jediným
nástrojom,
jediným
platobným
prostriedkom(78) s neobmedzeným
postavením
zákonného
platidla
([Euro]Banknoten
sind
das
einzige
unbeschränkte
gesetzliche
Zahlungsmittel). Z takéhoto
rozdielneho
znenia
uvedených
ustanovení
vyplýva
odlišnosť
cieľa,
ktorý
sledujú.
Kým
ustanovenie
práva
Únie
sleduje v zásade
zabezpečovacie
ciele,
ako
sa
uvádza v bode
92 a nasl.
vyššie,
pričom v podstate
sa
zameriava
na
zabezpečenie
monopolu
ECB a národných
centrálnych
bánk
na
vydávanie
bankoviek s postavením
zákonného
platidla,
konkrétnym
cieľom
vnútroštátneho
ustanovenia
je
podľa
všetkého
naopak
zaručiť
neobmedzený
charakter
postavenia
zákonného
platidla
eurobankoviek.
150. Zdá
sa,
že
uvedený
záver
je
napokon
zrejmý z prípravných
prác
súvisiacich s predmetným
vnútroštátnym
ustanovením, z ktorých
vyplýva,
že
cieľom
zachovania
odkazu
na
„neobmedzený“
charakter
postavenia
zákonného
platidla
eurobankoviek
bolo
práve
doplniť
rozsah
právnej
úpravy
Únie.(79)
151. Osobitný
inštitucionálny
kontext
ESCB,
do
ktorého
toto
ustanovenie
patrí,
predstavuje v práve
Únie
originálnu
právnu
konštrukciu,
ktorá
spája
vnútroštátne
orgány,
čiže
národné
centrálne
banky, a inštitúcie
Únie,
čiže
ECB, a vytvára
podmienky
na
úzku
spoluprácu, a v rámci
ktorej
platí
odlišné a menej
výrazné
rozlišovanie
právneho
poriadku
Únie a vnútroštátnych
právnych
poriadkov.(80) Komisia a ECB
zastávajú
názor,
že
uvedený
kontext
by
mohol
byť
dôvodom
na
to,
aby
sa
ustanovenia
práva
Únie
na
účely
zabezpečenia
právnej
istoty
verným
spôsobom
prebrali
do
vnútroštátneho
práva.
Uvedené
inštitúcie
uznávajú,
že
ide o výnimku
zo
zásady
odvodenej z judikatúry,
podľa
ktorej
je
prebratie
pravidla
práva
Únie,
ktoré
je
priamo
uplatniteľné v právnych
systémoch
členských
štátov,
do
vnútroštátneho
práva v rozpore
so
Zmluvami,
keďže
to
môže
viesť k nedorozumeniam,
jednak
pokiaľ
ide o právnu
povahu
pravidiel,
ktoré
sa
majú
uplatňovať,
jednak
pokiaľ
ide o čas
nadobudnutia
ich
účinnosti.(81) Je
zrejmé,
že
takéto
presné
prebratie
by v každom
prípade
nemalo
viesť k pochybnostiam
alebo
nedorozumeniam,
pokiaľ
ide o právny
základ
dotknutých
ustanovení.(82)
152. Ak
sa
však
aj
pripustí,
že
uvedený
postup
by
bol v osobitnom
kontexte
ESCB
prípustný, s ohľadom na znenie
predmetného
vnútroštátneho
ustanovenia a skutočnosti
uvedené v bodoch
147
až
150
vyššie
sa
javí, s výhradou
konečnej
analýzy,
ktorú
vykoná
vnútroštátny
súd,
že
predmetné
ustanovenie
nie
je
jednoduchou
vernou
reprodukciou
ustanovení
práva
Únie,
ale
že
má
svoj
vlastný
význam a cieľ
zameraný
na
doplnenie
pojmu
práva
Únie
týkajúceho
sa
postavenia
zákonného
platidla
bankoviek.(83)
153. Ak
by
vnútroštátny
súd
dospel k záveru,
že
je
to
skutočne
tak,
bolo
by
zároveň
potrebné
konštatovať,
že § 14
ods. 1
druhá
veta
BBankG
je
ustanovením,
ktoré
vzhľadom
na
svoj
cieľ a obsah
predstavuje
reguláciu
postavenia
zákonného
platidla
eurobankoviek, a keďže z tohto
dôvodu
zasahuje
do
oblasti
výlučnej
právomoci
Únie v oblasti
menovej
politiky,
malo
by
sa
upustiť
od
jeho
uplatňovania.
154. Ďalej v tejto
súvislosti
považujem
za
nevyhnutné
poznamenať,
že
súhlasím s názorom
Komisie,
podľa
ktorého
výlučná
právomoc
Únie v oblasti
menovej
politiky
nebráni
možnosti
členského
štátu,
aby
pri
výkone
svojej
osobitnej
právomoci
regulovať
fungovanie
verejnej
správy
stanovil – prostredníctvom
právneho
predpisu,
ktorý
vzhľadom
na
svoj
cieľ a obsah
nepredstavuje
reguláciu
postavenia
zákonného
platidla
eurobankoviek,
ale
právnu
úpravu
organizácie
verejnej
správy – povinnosť
orgánov
verejnej
správy
prijímať
od
občanov
hotovostné
platby.
155. S ohľadom na vyššie
uvedené
skutočnosti
sa
domnievam,
že
na
prvú
prejudiciálnu
otázku
položenú
vnútroštátnym
súdom
je
potrebné
odpovedať
tak,
že
článok
3
ods. 1 písm. c)
ZFEÚ
sa
má
so
zreteľom
na
článok
2
ods. 1 a 6 a článok
128 ods. 1
ZFEÚ
vykladať v tom
zmysle,
že
výlučná
právomoc,
ktorá
sa
priznáva
Únii v oblasti
menovej
politiky,
zahŕňa v rámci
právomocí
potrebných
na
vytvorenie a fungovanie
jednotnej
meny
aj
regulačný
rozmer
týkajúci
sa
tejto
jednotnej
meny,
ktorého
súčasťou
je
vymedzenie a právna
úprava
štatútu
tejto
meny a jej
postavenia
zákonného
platidla,
konkrétne
postavenia
zákonného
platidla
eurobankoviek a euromincí. Z uvedeného
vyplýva,
že
ustanovenie
vnútroštátneho
práva
prijaté
členským
štátom,
ktorého
menou
je
euro,
ktoré
vzhľadom
na
svoj
cieľ a obsah
upravuje
postavenie
zákonného
platidla
eurobankoviek,
nie
je v súlade s právom
Únie a z tohto
dôvodu
je
potrebné
upustiť
od
jeho
uplatňovania.
Výlučná
právomoc
Únie v oblasti
menovej
politiky
nebráni
možnosti
členského
štátu,
aby
pri
výkone
svojej
osobitnej
právomoci
regulovať
fungovanie
verejnej
správy
prijal
vnútroštátny
právny
predpis,
ktorý
vzhľadom
na
svoj
cieľ a obsah
nepredstavuje
reguláciu
postavenia
zákonného
platidla
eurobankoviek,
ale
ide o právnu
úpravu
organizácie a fungovania
verejnej
správy,
ktorou
sa
stanovuje
povinnosť
orgánov
verejnej
správy
prijímať
od
občanov
platby v hotovosti.
2.      O druhej prejudiciálnej otázke
156. Prostredníctvom
druhej
prejudiciálnej
otázky
žiada
vnútroštátny
súd o rozhodnutie,
či
postavenie
eurobankoviek
ako
zákonného
platidla
stanovené v článku
128
ods. 1
tretej
vete
ZFEÚ, v článku
16
ods. 1
tretej
vete
štatútu
ESCB a ECB a v článku
10
druhej
vete
nariadenia
č. 974/98
obsahuje
zákaz
vzťahujúci
sa
na
verejné
orgány
členského
štátu
odmietnuť
plnenie
peňažnej
povinnosti
uloženej
verejnou
mocou
takýmito
bankovkami,
alebo
či
ponecháva
právo
Únie
priestor
pre
ustanovenia,
ktoré
vo
vzťahu k určitým
peňažným
povinnostiam
uloženým
verejnou
mocou
vylučujú
platbu v eurobankovkách.
157. Ako
sa
uvádza v bodoch
26 a 27
vyššie, z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
vnútroštátny
súd
položil
druhú
prejudiciálnu
otázku v súvislosti s ustanovením § 10
ods. 2
štatútu
Hessischer
Rundfunk o spôsobe
platby.
Vnútroštátny
súd
si
totiž
kladie
otázku,
či
je
uvedené
ustanovenie,
podľa
ktorého
možno
poplatok
za
rozhlasové a televízne
vysielanie v prospech
Hessischer
Rundfunk
uhradiť
výlučne
prostredníctvom
inkasa,
bežného
bankového
prevodu
alebo
trvalého
príkazu,
čiže
ktoré
vylučuje
platbu v hotovosti, v súlade s pojmom
postavenie
zákonného
platidla
eurobankoviek,
tak
ako
vyplýva z práva
Únie.
158. V tomto
ohľade
poukazujem
na body
99
až
125
vyššie, z ktorých
vyplýva,
že
za
stavu
práva
Únie
de
lege
lata
sa
má
pojem
postavenie
zákonného
platidla
eurobankoviek – pojem
menového
práva,
ktorý
je
vlastný
právu
Únie a ktorého
vymedzenie
patrí
do
výlučnej
právomoci
Únie v oblasti
menovej
politiky – vykladať v tom
zmysle,
že
zahŕňa
základnú
povinnosť
veriteľa v rámci
platobného
záväzku
akceptovať
bankovky,
pokiaľ
sa
zmluvné
strany
pri
výkone
súkromnoprávnej
autonómie
nedohodli
na
iných
platobných
prostriedkoch,
alebo
pokiaľ
právny
predpis
prijatý
Úniou
alebo
členským
štátom
pri
výkone
ich
príslušných
právomocí,
ktorý
vzhľadom
na
svoj
cieľ a obsah
nepredstavuje
reguláciu
zákonného
platidla,
nestanovuje
obmedzenia
platby
eurobankovkami z dôvodov
verejného
záujmu.
159. Z bodov
127
až
138
vyššie
ďalej
vyplýva,
že
na
účely
zlučiteľnosti
takýchto
obmedzení s postavením
zákonného
platidla
eurobankoviek
sa
vyžaduje,
aby
dané
obmedzenia
nemohli
de
iure
alebo
de
facto
viesť k úplnému
zrušeniu
eurobankoviek,
aby
sa
prijali z dôvodov
verejného
záujmu,
pričom
ich
možno
prijať
iba
za
predpokladu
existencie
iných
právnych
prostriedkov
na
vyrovnávanie
peňažných
pohľadávok.
Predmetné
opatrenia
musia
byť
navyše
primerané, a teda
vhodné
na
dosiahnutie
cieľa
verejného
záujmu,
ktorý
daný
predpis
sleduje,
pričom nesmú
ísť
nad
rámec
toho,
čo
je
nevyhnutné
na
dosiahnutie
uvedeného
cieľa.
160. Je
úlohou
vnútroštátneho
súdu,
ktorý
je
oboznámený
so
všetkými
právnymi a skutkovými
okolnosťami
nevyhnutnými
na
vykonanie
príslušnej
analýzy,
aby
na
základe
informácií,
ktoré
mu
môže
poskytnúť
Súdny
dvor,
rozhodol o zlučiteľnosti
vnútroštátneho
ustanovenia
obmedzujúceho
platbu
bankovkami s právom
Únie a s postavením
zákonného
platidla
eurobankoviek.
161. V súvislosti s ustanovením § 10
ods. 2
štatútu
Hessischer
Rundfunk o spôsoboch
platby
sú
podľa
môjho
názoru
relevantné
nasledujúce
úvahy.
162. Predovšetkým z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
ani z nijakej
inej
skutočnosti
uvedenej v spise
nevyplýva,
že
cieľom
predmetného
ustanovenia
by
mala
byť
regulácia
postavenia
zákonného
platidla
eurobankoviek, a teda
že
by
zasahovalo
do
výlučnej
pôsobnosti
Únie v oblasti
menovej
politiky.
Zdá
sa,
že
ustanovenie
má v rozsahu, v akom
sa
týka
spôsobu
platby
poplatku
za
rozhlasové a televízne
vysielanie,
fiškálnu
alebo
„parafiškálnu“
povahu.
163. V druhom
rade,
hoci
je
podľa
uvedeného
ustanovenia
absolútne
nemožné
zaplatiť
poplatok
za
rozhlasové a televízne
vysielanie
dotknutému
regionálnemu
verejnému
vysielateľovi v hotovosti,
zjavne
nevedie k zrušeniu
hotovostných
eurobankoviek,
pričom
sa v ňom
výslovne
stanovujú
iné
právne
prostriedky
na
vyrovnanie
predmetnej
peňažnej
pohľadávky.
164. V treťom
rade z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
výslovne
nevyplýva,
aký
je
cieľ
opatrenia
obmedzujúceho
platbu v bankovkách
podľa § 10
ods. 2
štatútu
Hessischer
Rundfunk o postupoch
platby. V uvedenom
návrhu
sa
iba
odkazuje
na
výber
poplatku
za
rozhlasové a televízne
vysielanie v rámci
„hromadných
konaní“,
pričom
sa
identifikujú
platobné
metódy
vychádzajúce z požiadavky
efektívnosti
verejnej
správy,
na
ktorú
sa
počas
pojednávania
odvolala
aj
nemecká
vláda. V spise
vnútroštátneho
súdu a v pripomienkach
účastníkov
konania,
ktorí
sa
zúčastnili
konania
na
Súdnom
dvore,
sa
poukázalo
aj
na
dôvody
súvisiace s efektívnosťou
výberu
fiškálnych
dlhov a na boj
proti
trestnej
činnosti.
165. V tomto
ohľade
sa
domnievam,
že
všetky
uvedené
ciele
možno
označiť
za
dôvody
verejného
záujmu,
ktorými
je
možné
odôvodniť
opatrenia
na
obmedzenie
používania
hotovosti.
166. Vo
štvrtom
rade,
pokiaľ
ide o primeranosť
dotknutého
opatrenia,
na
jednej
strane
poukazujem
na
to,
že
toto
opatrenie
podľa
všetkého
úplne a bez
výnimky
vylučuje
platbu
poplatku
za
rozhlasové a televízne
vysielanie
eurobankovkami.
Zo
spisu
nevyplýva,
že
by
sa v tejto
súvislosti
bral
ohľad
na
funkciu
sociálneho
začlenenia,
ktorú
hotovosť
zohráva v prípade
zraniteľných
osôb
uvedených v bodoch
136
až
138
vyššie.(84)
167. S ohľadom na všetky
uvedené
skutočnosti
sa
domnievam,
že
na
druhú
prejudiciálnu
otázku
položenú
vnútroštátnym
súdom
je
potrebné
odpovedať
tak,
že
pojem
postavenie
zákonného
platidla
eurobankoviek
podľa
článku
128
ods. 1
tretej
vety
ZFEÚ,
článku
16
prvého
odseku
tretej
vety
Protokolu
(č. 4) o štatúte
európskeho
systému
centrálnych
bánk a Európskej
centrálnej
banky,
článku
10
druhej
vety a článku
11
druhej
vety
nariadenia
Rady
(ES)
č. 974/98 z 3. mája
1998 o zavedení
eura
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
zahŕňa
základnú
povinnosť
veriteľa v rámci
platobného
záväzku
akceptovať
eurobankovky,
pokiaľ
sa
zmluvné
strany
pri
výkone
ich
súkromnoprávnej
autonómie
nedohodli
na
iných
platobných
prostriedkoch,
alebo
pokiaľ
právny
predpis
prijatý
Úniou
alebo
členským
štátom
pri
výkone
ich
príslušných
právomocí,
ktorý
vzhľadom
na
svoj
cieľ a obsah
nepredstavuje
reguláciu
zákonného
platidla,
nestanovuje
obmedzenia
platby
eurobankovkami.
Takéto
obmedzenia
sú
zlučiteľné s pojmom
postavenie
zákonného
platidla
eurobankoviek
iba
za
predpokladu,
že
de
iure
ani
de
facto
nevedú k úplnému
zrušeniu
eurobankoviek,
že
sa o nich
rozhodlo z dôvodov
verejného
záujmu a že
existujú
iné
právne
prostriedky
na
vyrovnanie
peňažných
pohľadávok.
Obmedzenia
musia
byť
navyše
vhodné
na
dosiahnutie
sledovaného
cieľa
verejného
záujmu a nesmú
ísť
nad
rámec
toho,
čo
je
na
dosiahnutie
uvedeného
cieľa
nevyhnutné.
3.      O tretej prejudiciálnej otázke
168. Prostredníctvom
tretej
prejudiciálnej
otázky
žiada
vnútroštátny
súd o rozhodnutie, v prípade
kladnej
odpovede
na
prvú
otázku a zápornej
odpovede
na
druhú
otázku,
či
možno
uplatniť
právny
akt
členského
štátu,
ktorého
menou
je
euro,
prijatý v oblasti
výlučnej
právomoci
Únie
týkajúci
sa
menovej
politiky,
pokiaľ a dovtedy,
kým
Únia
nevykonala
svoju
výlučnú
právomoc.
169. Domnievam
sa,
že s ohľadom na odpovede
poskytnuté
na
prvú a druhú
prejudiciálnu
otázku
nie
je
odpoveď
na
tretiu
prejudiciálnu
otázku
potrebná.
170. V každom
prípade, z bodov
38
až
44
vyššie
vyplýva,
že v oblasti
výlučnej
právomoci
Únie
členské
štáty
nemajú,
nezávisle
od
skutočnosti,
či
Únia
vykonala
alebo
nevykonala
svoju
právomoc v danej
oblasti,
nijaké
výsady, a preto
je
akákoľvek
legislatívna
činnosť
členských
štátov v dotknutej
oblasti
a priori v rozpore
so
Zmluvami.
IV.    Návrh
171. S ohľadom na všetky
predchádzajúce
úvahy
Súdnemu
dvoru
navrhujem,
aby
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
položil
Bundesverwaltungsgericht
(Spolkový
správny
súd,
Nemecko),
odpovedal
takto:
1.      Článok
3
ods. 1 písm. c)
ZFEÚ
sa
má
so
zreteľom
na
článok
2
ods. 1 a 6 a článok
128
ods. 1
ZFEÚ
vykladať v tom
zmysle,
že
výlučná
právomoc,
ktorá
sa
priznáva
Únii v oblasti
menovej
politiky,
zahŕňa v rámci
právomocí
potrebných
na
vytvorenie a fungovanie
jednotnej
meny
aj
regulačný
rozmer
týkajúci
sa
tejto
jednotnej
meny,
ktorého
súčasťou
je
vymedzenie a právna
úprava
štatútu
tejto
meny a jej
postavenia
zákonného
platidla,
konkrétne
postavenia
zákonného
platidla
eurobankoviek a euromincí. Z uvedeného
vyplýva,
že
ustanovenie
vnútroštátneho
práva
prijaté
členským
štátom,
ktorého
menou
je
euro,
ktoré
vzhľadom
na
svoj
cieľ a obsah
upravuje
postavenie
zákonného
platidla
eurobankoviek,
nie
je v súlade s právom
Únie a z tohto
dôvodu
je
potrebné
upustiť
od
jeho
uplatňovania.
Výlučná
právomoc
Únie v oblasti
menovej
politiky
nebráni
možnosti
členského
štátu,
aby
pri
výkone
svojej
osobitnej
právomoci
regulovať
fungovanie
verejnej
správy
prijal
vnútroštátny
právny
predpis,
ktorý
vzhľadom
na
svoj
cieľ a obsah
nepredstavuje
reguláciu
postavenia
zákonného
platidla
eurobankoviek,
ale
ide o právnu
úpravu
organizácie a fungovania
verejnej
správy, ktorou
sa
stanovuje
povinnosť
orgánov
verejnej
správy
prijímať
od
občanov
platby v hotovosti.
2.      Pojem
postavenie
zákonného
platidla
eurobankoviek
podľa
článku
128
ods. 1
tretej
vety
ZFEÚ,
článku
16
prvého
odseku
tretej
vety
Protokolu
(č. 4) o štatúte
európskeho
systému
centrálnych
bánk a Európskej
centrálnej
banky,
článku
10
druhej
vety a článku
11
druhej
vety
nariadenia
Rady
(ES)
č. 974/98 z 3. mája
1998 o zavedení
eura
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
zahŕňa
základnú
povinnosť
veriteľa v rámci
platobného
záväzku
akceptovať
eurobankovky,
pokiaľ
sa
zmluvné
strany
pri
výkone
ich
súkromnoprávnej
autonómie
nedohodli
na
iných
platobných
prostriedkoch,
alebo
pokiaľ
právny
predpis
prijatý
Úniou
alebo
členským
štátom
pri
výkone
ich
príslušných
právomocí,
ktorý
vzhľadom
na
svoj
cieľ a obsah
nepredstavuje
reguláciu
zákonného
platidla,
nestanovuje
obmedzenia
platby
eurobankovkami.
Takéto
obmedzenia
sú
zlučiteľné s pojmom
postavenie
zákonného
platidla
eurobankoviek
iba
za
predpokladu,
že
de
iure
ani
de
facto
nevedú k úplnému
zrušeniu
eurobankoviek,
že
sa o nich
rozhodlo z dôvodov
verejného
záujmu a že
existujú
iné
právne
prostriedky
na
vyrovnanie
peňažných
pohľadávok.
Obmedzenia
musia
byť
navyše
vhodné
na
dosiahnutie
sledovaného
cieľa
verejného
záujmu a nesmú
ísť
nad
rámec
toho,
čo
je
na
dosiahnutie
uvedeného
cieľa
nevyhnutné.
1      Jazyk prednesu: taliančina.
2      Ú. v. ES L 139, 1998, s. 1; Mim. vyd. 10/001, s. 111, v znení ostatných zmien podľa nariadenia Rady (EÚ) č. 827/2014 z 23. júla 2014, ktorým sa mení nariadenie (ES) č. 974/98, pokiaľ ide o zavedenie eura v Litve (Ú. v. EÚ L 228, 2014, s. 3).
3      Ú. v. ES L 189, 1998, s. 42; Mim. vyd. 01/001, s. 446.
4      Ú. v. EÚ L 83, 2010, s. 70.
5      BGBl. I, s. 1782.
6      V pôvodnom znení § 14 ods. 1 druhej vete BbankG: „Auf Euro lautende Banknoten sind das einzige unbeschränkte gesetzliche Zahlungsmittel“. Pojem „zákonné platidlo“ (vo francúzštine „cours legal“), ktorý má konkrétny právny význam, zodpovedá v nemčine pojmu „Gesetzliches Zahlungsmittel“, ktorého doslovný preklad však je „zákonný platobný prostriedok“ (vo francúzštine „moyen legal de paiement“). Tento terminologický rozdiel v rôznych jazykoch, ktorý komplikuje prekladateľské práce, treba mať na pamäti, pričom ak sa primerane nezohľadní, môže viesť k jazykovým nedorozumeniam.
7      Tak, ako ju prijala spolková krajina Hesensko zákonom z 23. augusta 2011 (GVBl. I 2011, s. 382). Na skutkový stav v prejednávanej veci sa vzťahuje znenie Fünfzehnter Rundfunkänderungsstaatsvertrag (pätnásta zmena a doplnenie štátnej zmluvy o poplatku za rozhlasové a televízne vysielanie).
8      Vnútroštátny súd pripomína, že podľa článku 31 Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Základný zákon Spolkovej republiky Nemecko) má spolkové právo prednosť pred pávom spolkových krajín.
9      Na potrebu „objasniť rozdelenie právomocí medzi Úniou a členskými štátmi, zjednodušiť ho a prispôsobiť“ sa poukázalo už vo vyhlásení z Laekenu o budúcnosti Európskej únie, ktoré je prílohou záverov zo zasadnutia predsedníctva Európskej rady v Laekene zo 14. a 15. decembra 2001 (SN 300/1/01, Rev. 1; pozri s. 4 vyhlásenia) a, ešte predtým obdobným spôsobom vo vyhlásení č. 23 pripojeným k Zmluve z Nice (Ú. v. ES C 80/1, 2001).
10      Hlava I („Druhy a oblasti právomocí Únie“) prvej časti („Zásady“).
11      V tejto súvislosti pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston v stanovisku [2/15 (Dohoda o voľnom obchode so Singapurom), EU:C:2016:992, konkrétne body 55 a 57].
12      K týmto právomociam sa pridáva právomoc vymedziť spôsob koordinácie hospodárskej politiky a politiky zamestnanosti jednotlivých členských štátov podľa článku 2 ods. 3 a 5 ZFEÚ a právomoc v oblasti spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky podľa článku 2 ods. 4 ZFEÚ a hlavy V ZEÚ.
13      Ako totiž vyplýva z článku 2 ods. 2 druhej a tretej vety ZFEÚ, na ktorý sa odkazuje v bode 37, členské štáty v takom prípade strácajú svoje výsady týkajúce sa príslušnej oblasti právomoci sprostredkovane, čiže presne iba v tom rozsahu, v akom Únia výslovne alebo implicitne vykonala svoju prenesenú právomoc. Z poslednej vety uvedeného odseku 2 ďalej vyplýva, že takúto stratu právomocí možno zvrátiť. V tejto súvislosti pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston v stanovisku [2/15 (Dohoda o voľnom obchode so Singapurom), EU:C:2016:992, bod 59].
14      V tejto súvislosti pozri stanovisko 1/75 (Dohoda OECD – Predpis pre miestne náklady) z 11. novembra 1975 (EU:C:1975:145, s. 1363 a 1364).
15      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. decembra 1976, Donckerwolcke a Schou (41/76, EU:C:1976:182, bod 32), ako aj rozsudky zo 17. októbra 1995, Werner (C‑70/94, EU:C:1995:328, bod 12) a Leifer a i. (C‑83/94, EU:C:1995:329, bod 12).
16      Pokiaľ ide o príklad splnomocnenia udeleného Úniou členským štátom v oblasti výlučnej právomoci Únie [ochrana morských biologických zdrojov v rámci spoločnej politiky rybného hospodárstva, t. j. výlučnej právomoci Únie podľa článku 3 ods. 1 písm. d) ZFEÚ], pozri článok 5 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1380/2013 z 11. decembra 2013 o spoločnej rybárskej politike, ktorým sa menia nariadenia Rady (ES) č. 1954/2003 a (ES) č. 1224/2009 a zrušujú nariadenia Rady (ES) č. 2371/2002 a (ES) č. 639/2004 a rozhodnutie Rady 2004/585/ES (Ú. v. EÚ L 354, 2013, s. 22).
17      Pozri v tomto ohľade rozsudok z 5. mája 1981, Komisia/Spojené kráľovstvo (804/79, EU:C:1981:93, bod 20).
18      Pozri v tomto ohľade rozsudok z 5. mája 1981, Komisia/Spojené kráľovstvo (804/79, EU:C:1981:93, bod 30). Je zjavné, že v prípade potreby prijať opatrenie v oblasti výlučnej právomoci a pri neexistencii iného orgánu príslušného prijať dané opatrenie môže prípadná nečinnosť normotvorcu Únie spôsobiť problémy. Z tohto dôvodu musí výlučný charakter právomoci Únie zostať obmedzený na to, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľov Únie.
19      V kontexte hospodárskej a menovej Únie Súdny dvor v skutočnosti viackrát konštatoval, že opatrenia menovej politiky patriace do rámca výlučnej právomoci Únie môžu mať nepriame účinky, ktoré sa môžu odraziť aj v kontexte hospodárskej politiky, ktorá ostala v právomoci členských štátov, a naopak [pozri rozsudky z 27. novembra 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, bod 56); zo 16. júna 2015, Gauweiler a i. (C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 52), a z 11. decembra 2018, Weiss a i. (C‑493/17, EU:C:2018:1000, body 60 až 67)].
20      Pozri bod 44 návrhov, ktoré som nedávno predniesol v spojených veciach Rada/K. Chrysostomides & Co. a i. a K. Chrysostomides & Co. a i./Rada a i. (C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P, EU:C:2020:390). V tejto súvislosti pozri tiež bod 151 nižšie.
21      Pozri v tejto súvislosti rozsudky z 13. apríla 2010, Bressol a i. (C‑73/08, EU:C:2010:181, bod 28 a citovaná judikatúra); z 5. júna 2018, Coman a i. (C‑673/16, EU:C:2018:385, body 37 a 38 a citovaná judikatúra), a z 26. júna 2018, MB (Zmena pohlavia a starobný dôchodok) (C‑451/16, EU:C:2018:492, bod 29 a citovaná judikatúra).
22      Rozsudky z 27. novembra 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, bod 50), a tiež zo 16. júna 2015, Gauweiler a i. (C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 35).
23      Rozsudky z 27. novembra 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, bod 53); zo 16. júna 2015, Gauweiler a i. (C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 42), a z 11. decembra 2018, Weiss a i. (C‑493/17, EU:C:2018:1000, bod 50).
24      Rozsudky z 27. novembra 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, bod 49), ako aj zo 16. júna 2015, Gauweiler a i. (C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 36), a z 11. decembra 2018, Weiss a i. (C‑493/17, EU:C:2018:1000, bod 48).
25      Rozsudky z 27. novembra 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, body 53 a 55), ako aj zo 16. júna 2015, Gauweiler a i. (C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 46), a z 11. decembra 2018, Weiss a i. (C‑493/17, EU:C:2018:1000, bod 53).
26      Skutočnosť, že v Zmluvách existujú dva rôzne pojmy týkajúce sa rovnakého termínu menová politika („monetary policy“ v angličtine, „politique monetaire“ vo francúžštine), t. j. jeden v širšom zmysle, ktorý zahŕňa druhý v „užšom zmysle“, potvrdzuje aj to, že v nemeckom znení sa tieto dva pojmy označujú odlišne, čiže ako „Währungspolitik“ a „Geldpolitik“.
27      Rozsudky z 27. novembra 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, bod 48); zo 16. júna 2015, Gauweiler a i. (C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 34), a z 11. decembra 2018, Weiss a i. (C‑493/17, EU:C:2018:1000, bod 46).
28      Na základe tohto ustanovenia sa prijali viaceré právne predpisy, okrem iného nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1210/2010 z 15. decembra 2010 o overovaní pravosti euromincí a manipulácii s euromincami nevhodnými do obehu (Ú. v. EÚ L 339, 2010, s. 1); nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 651/2012 zo 4. júla 2012 o vydávaní euromincí (Ú. v. EÚ L 201, 2012, s. 135); nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 331/2014 z 11. marca 2014 o vytvorení výmenného, pomocného a školiaceho programu na ochranu eura proti falšovaniu (program „Pericles 2020“ ) a o zrušení rozhodnutí Rady 2001/923/ES, 2001/924/ES, 2006/75/ES, 2006/76/ES, 2006/849/ES a 2006/850/ES (Ú. v. EÚ L 103, 2014, s. 1).
29      V tejto súvislosti pozri správu zástupcov ministerstiev financií a národných centrálnych bánk eurozóny uvedenú v odôvodnení 4 odporúčania 2010/191/EÚ (Report of the Euro Legal Tender Expert Group (ELTEG) on the definition, scope and effects of legal tender of euro banknotes and coins), osobitne bod 2.1.1(a) na s. 3.
30      Pozri tiež preambulu k Zmluvám a článok 140 ods. 3 ZFEÚ.
31      Už z terminologického hľadiska môže pojem „mena“ (vo francúzštine „monnaie“) viesť k nedorozumeniam, keďže v iných jazykoch ho možno preložiť rôznymi výrazmi, čiže na jednej strane ako „valutu“, t. j. zákonnú menu v konkrétnej krajine alebo menovej únii (v angličtine „currency“, v nemčine „Währung“; ide o výrazy zodpovedajúce pojmu mena, ktorý sa v Zmluve používa na označenie eura). Na druhej strane výraz „mena“ možno preložiť ako „peniaze“ (v angličtine „money“, v nemčine „Geld“), t. j. v zmysle, ktorý sa v bežnom jazyku používa vo všeobecnejšom zmysle. V skutočnosti oba významy pojmu mena vzájomne súvisia [pozri SIEKMANN, H.: in: FREITAG, R., OMLOR, S.:
The Euro as a legal Tender – A comparative Approach to a Uniform Concept. (2020), s. 8 a 9].
32      Smernica Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/2366 z 25. novembra 2015 o platobných službách na vnútornom trhu, ktorou sa menia smernice 2002/65/ES, 2009/110/ES a 2013/36/EÚ a nariadenie (EÚ) č. 1093/2010 a ktorou sa zrušuje smernica 2007/64/ES (Ú. v. EÚ L 337, 2015, s. 35).
33      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2009/110/ES zo 16. septembra 2009 o začatí a vykonávaní činností a dohľade nad obozretným podnikaním inštitúcií elektronického peňažníctva, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice 2005/60/ES a 2006/48/ES a zrušuje smernica 2000/46/ES (Ú. v. EÚ L 267, 2009, s. 7). Konkrétne pozri článok 2 bod 2.
34      Pozri poznámku pod čiarou 31 vyššie.
35      Pozri Nikomachova etika, kniha V, oddiel 5, ktorú v stredoveku prebral Tomáš Akvinský do Sumy Teologickej (II‑II, otázka 78, čl. 1.7).
36      Všeobecne možno túto teóriu pripísať dielu KNAPP, F. G.: Staatliche Theorie des Geldes (1905). V tejto súvislosti v každom prípade pozri SIEKMANN, H.: Restricting the use of cash in the European Monetary Union: Legal Aspects.
In: RÖVENKAMP, F., BÄLZ, M., HILPERT, H. G.: Cash in East Asia (2017), s. 157 a nasl., kde sa nachádza množstvo ďalších odkazov na ekonomickú teóriu. K pojmu peniaze a k rôznym právnym teóriám peňazí pozri tiež kapitolu 1 in: PROCTOR, C.: Mann on the legal aspect of money. 6th ed., (2005).
37      Peniaze pôvodne pozostávali z tzv. „komoditných peňazí“, čiže z predmetu, ktorý bol vyrobený z materiálu s trhovou hodnotou, napríklad zlaté mince; následne sa peniaze stali „reprezentatívnymi peniazmi“, t. j. menou pozostávajúcou z bankoviek, ktoré bolo možné vymeniť za určité množstvo zlata alebo striebra. V tejto súvislosti pozri na účely získania rýchleho prehľadu vysvetľujúci dokument ECB s názvom „Čo sú peniaze“ (https://www.ecb.europa.eu/explainers/tell‑me‑more/html/what_is_money.it. html).
38      Fiduciárne peniaze nemajú hodnotu ako také, papier používaný na bankovky je v zásade bezcenný, akceptuje sa však výmenou za tovary a služby, pretože používatelia sa spoliehajú na to, že centrálna banka v priebehu času udrží stabilnú hodnotu peňazí. Ak by centrálna banka tento záväzok neplnila, fiduciárne peniaze by prišli o všeobecnú akceptáciu ako prostriedok výmeny a stratili by akýkoľvek význam ako prostriedok na uchovanie hodnoty.
39      V tejto súvislosti pozri ESSELINK, H., HERNÁNDEZ, L.: The use of cash by households in the euro area.
In: Occasional Paper Series, ECB, č. 201 z novembra 2017 (prístupné prostredníctvom hypertextového odkazu: https://www.ecb.europa.eu/pub/pdf/scpops/ecb.op201.en.pdf), s. 18 a nasl.
40      V novembri 2017 dosiahli vklady v peňažných finančných inštitúciách (PFI) v eurozóne 17,5 bilióna eur v porovnaní s približne 1,1 biliónom eur, ktoré sú v obehu ako hotovosť (pozri prednášku Yvesa Merscha, člena Výkonnej rady ECB s názvom Virtual or virtueless? The evolution of money in the digital age, prístupnú na adrese https://www.ecb.europa.eu/press/key/date/2018/html/ecb.sp180208.en.html).
41      V tejto súvislosti pozri, spomedzi mnohých, štúdiu uverejnenú Medzinárodným menovým fondom, ktorú vypracovali ADRIAN, T., MANCINI-GRIFFOLI, T.: The rise of Digital Money, Fintech Notes, Notes 19/01, júl 2019, prístupnú na adrese https://www.imf.org/en/Publications/fintech‑notes/Issues/2019/07/12/The‑Rise‑of‑Digital‑Money‑47097, kde sa nachádzajú viaceré ďalšie odkazy.
42      V tejto súvislosti pozri ako príklad spoločné komuniké Francúzskej republiky a Spolkovej republiky Nemecko z 13. septembra 2019 o Libre, projekte kryptomeny iniciovanom spoločnosťou Facebook spolu s konzorciom iných mimovládnych spoločností a organizácií.
43      Z aktuálnych tlačových správ na jednej strane vyplýva, že Čínska ľudová republika začala vo viacerých mestách s realizáciou pilotného programu zavedenia digitálnej meny (Central Bank Digital Currency), ktorý je už v pokročilom štádiu, a na druhej strane, že aj v dôsledku tohto projektu sa diskusia v USA týkajúca sa zavedenia digitálneho dolára značne zrýchlila (senát USA uskutočnil vypočutie na túto tému 22. júla 2020; pozri https://www.banking.senate.gov/hearings/us‑china‑winning‑the‑economic‑competition). Predmetná otázka má nepochybne veľmi významné a citlivé geopolitické aspekty. Pokiaľ ide o potenciálne prelomový vplyv zavedenia digitálnej meny centrálnej banky na menový systém, pozri okrem iného aj aktuálnu štúdiu (jún 2020), ktorú publikovala Federal Reserve Bank of Philadelphia, s názvom Central Bank Digital Currency: Central Banking for all, prístupnú na adrese https://www.philadelphiafed.org/‑/media/research‑and‑data/publications/working‑papers/2020/wp20‑19.pdf.
44      Táto diskusia sa uskutočnila na zasadnutí Rady ECOFIN v decembri 2019 (pozri v tejto súvislosti poznámku ECB pripravenú na toto stretnutie s názvom „Innovation and its impact on the European retail payment landscape“, prístupnú na adrese https://www.ecb.europa.eu/pub/pdf/other/ecb.other191204~f6a84c14a7.en.pdf). V tejto súvislosti pozri tiež prejav Yvesa Merscha, člena Výkonnej rady ECB, s názvom An ECB digital currency – a flight of fancy?, prístupný na webovej stránke https://www.ecb.europa.eu/press/key/date/2020/html/ecb.sp200511~01209cb324.en.html.
45      V tejto súvislosti pozri oznámenie Komisie z 5. decembra 2018, Smerom k silnejšej medzinárodnej úlohe eura, COM(2018) 796 final.
46      Peňažný dlh možno zákonným spôsobom splatiť jednak použitím jednotnej meny vyjadrenej v hmotnej podobe (čiže v hotovosti), jednak prostredníctvom jednotnej meny vyjadrenej v nehmotnej forme (čiže napríklad nefyzickým prevodom peňazí prostredníctvom bankového prevodu).
47      V tejto súvislosti pozri diskusie vedené v rámci pracovnej skupiny zloženej zo zástupcov ministerstiev financií a národných centrálnych bánk eurozóny uvedenej v odôvodnení 4 odporúčania 2010/191/EÚ (pozri správu, na ktorú sa odkazuje v poznámke pod čiarou 29). Z tejto správy vyplýva, že národní experti vychádzali z predpokladu, že pojem zákonné platidlo je vo vnútroštátnom práve všeobecne akceptovaným pojmom, ale že v jednotlivých členských štátoch existujú rozdiely v právnych tradíciách a spotrebiteľských návykoch. V tejto súvislosti pozri ANGEL, B., MARGERIT, A.: Quelle est la portée du cours légal de l'euro? In:
Revue du Marché commun et de l'Union européenne, č. 532/2009, najmä s. 589 a 590.
48      Pozri analogicky rozsudok zo 4. októbra 2011, Football Association Premier League a i. (C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 154).
49      V tejto súvislosti pozri rozhodnutie ECB 2011/67/EÚ z 13. decembra 2010 o vydávaní eurobankoviek (prepracované znenie) (Ú. v. EÚ L 35, 2011, s. 26).
50      Z historického hľadiska plnilo aj funkciu ústavnej záruky v súvislosti s úplnou výmenou národných mien členských štátov, ktoré prijali euro ako jednotnú menu.
51      V tejto súvislosti treba poznamenať, že euromince majú na úrovni sekundárneho práva postavenie zákonného platidla na základe článku 11 nariadenia č. 974/98. Kovové mince sa tiež výslovne upravujú v článku 128 ods. 2 ZFEÚ.
52      V tejto súvislosti poznamenávam, že zo samotného znenia článku 128 ods. 1 tretej vety ZFEÚ vyplýva, že toto ustanovenie stanovuje, že eurobankovky vydané ECB alebo národnými centrálnymi bankami sú jedinými bankovkami (die einzigen Banknoten), ktoré majú v Únii výlučné postavenie zákonného platidla. Z tohto ustanovenia nevyplýva, že tieto bankovky sú jediným nástrojom, ktorý je zákonným platidlom v Únii, čo napokon potvrdzuje priznanie postavenia zákonného platidla aj kovovým minciam.
53      Tento výklad zodpovedá požiadavke pružnosti, ktorá je pre právo Únie nevyhnutná, aby sa mohlo prispôsobiť potrebám vyplývajúcim zo zmien vyvolaných technologickým rozvojom, ktoré sú, ako sa uvádza v bode 82 vyššie, v hospodárskej realite mimoriadne rýchle.
54      Pozri napríklad odôvodnenie 5 smernice 2015/236, ako aj zelenú knihu Komisie z roku 2012 s názvom „Smerom k integrovanému európskemu trhu s kartovými, internetovými a mobilnými platbami“ (KOM/2011/941 v konečnom znení).
55      Uvedená podrobná úprava viedla k takej úrovni bezpečnosti transakcií a rozšírenia ich používania, že vznikli názory, podľa ktorých treba bezhotovostné peniaze v súčasnosti považovať za zákonné platidlo. Pozri okrem iného napríklad De Stasio, V.: Verso un concetto europeo di moneta legale: valute virtuali, monete complementari e regole di adempimento.
In:
Banca borsa titoli di credito, 2018, najmä s. 751.
56      Súdny dvor sa uvedeným pojmom práva Únie ešte priamo nezaoberal, okrajovo ho však spomenul vo veciach týkajúcich sa voľného pohybu tovaru [rozsudok z 23. novembra 1978, Thompson a i. (7/78, EU:C:1978:209)], v oblasti dane z pridanej hodnoty [rozsudky zo 14. júla 1998, First National Bank of Chicago (C‑172/96, EU:C:1998:354, bod 25), a z 22. októbra 2015, Hedqvist (C‑264/14, EU:C:2015:718 body 25 a 44 a nasl.)] a v oblasti dopravy [rozsudok z 15. novembra 2018, Verbraucherzentrale Baden‑Württemberg (C‑330/17, EU:C:2018:916)].
57      Rozsudky z 13. decembra 1989, Grimaldi (C‑322/88, EU:C:1989:646, body 7, 16 a 18); z 21. januára 1993, Deutsche Shell (C‑188/91, EU:C:1993:24, bod 18); z 11. septembra 2003, Altair Chimica (C‑207/01, EU:C:2003:451, bod 41); z 24. apríla 2008, Arcor (C‑55/06, EU:C:2008:244, bod 94).
58      Rozsudok zo 6. septembra 2012, Chemische Fabrik Kreussler (C‑308/11, EU:C:2012:548, bod 25).
59      Pozri s. 4 správy národných expertov, na ktorú sa odkazuje v poznámke pod čiarou 29.
60      Pozri rozsudok z 19. decembra 2019, Puppinck a i./Komisia (C‑418/18 P, EU:C:2019:1113, bod 75), a v uvedenom zmysle rozsudok z 10. januára 2006, IATA a ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, bod 76). Pozri tiež rozsudky z 11. júna 2015, Zh. a O. (C‑554/13, EU:C:2015:377, bod 42 na konci), a z 22. septembra 2011, Budějovický Budvar (C‑482/09, EU:C:2011:605, bod 40 a nasl.).
61      Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. marca 2020, Mowi/Komisia (C‑10/18 P, EU:C:2020:149, body 43 a 44 a citovaná judikatúra).
62      Ako napokon v tejto súvislosti na pojednávaní uviedli všetci prítomní účastníci konania a ako vyplýva z judikatúry Súdneho dvora uvedenej v bodoch 113 a 114 vyššie, odôvodnenie nemôže mať prednosť pred skutočným normatívnym ustanovením, čo platí tým skôr, ak ide o ustanovenie primárneho práva. Možno ho však použiť na účely výkladu pojmu uvedeného v samotnom právnom akte, ktorý sa nachádza tak v primárnom, ako aj v sekundárnom práve, pričom z tohto dôvodu ho treba vykladať jednotným a rovnakým spôsobom. V tomto ohľade treba tiež poznamenať, že v článku 10 druhej vete nariadenia č. 974/98 sa doslovne, spôsobom, ktorý možno označiť ako deklaratórny, preberá ustanovenie uvedené v článku 106 ZES v znení platnom v čase prijatia uvedeného nariadenia, z ktorého sa neskôr stal článok 128 ZFEÚ.
63      Z nijakej skutočnosti, ani v rámci prípravných prác týkajúcich sa nariadenia č. 974/98, nevyplýva, že toto odôvodnenie by malo byť iba prechodné, ako uvádzajú navrhovatelia opravného prostriedku v konaní pred vnútroštátnym súdom.
64      V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že ako správne poznamenala Komisia na pojednávaní, odôvodnenie 19 sa týka dôvodov „verejného záujmu“ (vo francúzštine „intérêt public“, v angličtine „public reason“, v španielčine „interés público“, v portugalčine „interesse público“). Keďže nemecké znenie predmetného odôvodnenia sa odvoláva na dôvody verejného poriadku (Gründen der öffentlichen Ordnung), používa príliš reštriktívny pojem, ktorý nezodpovedá významu daného výrazu vo väčšine jazykových znení predmetného právneho aktu.
65      Pozri v tejto súvislosti analogicky rozsudky z 13. septembra 2005, Komisia/Rada (C‑176/03, EU:C:2005:542, body 41 až 53), a zo 6. mája 2014, Komisia/Parlament a Rada (C‑43/12, EU:C:2014:298, body 32 až 42).
66      Smernica Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/849 z 20. mája 2015 o predchádzaní využívaniu finančného systému na účely prania špinavých peňazí alebo financovania terorizmu, ktorou sa mení nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 648/2012 a zrušuje smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/60/ES a smernica Komisie 2006/70/ES (Ú. v. EÚ L 141, 2015, s. 73). Podľa článku 11 ods. 1 písm. c) tejto smernice členské štáty zabezpečia, aby povinné subjekty uplatňovali opatrenia povinnej starostlivosti vo vzťahu ku klientovi okrem iného v prípade osôb obchodujúcich s tovarom pri vykonávaní príležitostných transakcií v hotovosti vo výške 10 000 eur alebo viac, bez ohľadu na to, či sa transakcia vykonáva ako jediná operácia alebo v niekoľkých operáciách, ktoré sú zjavne prepojené.
67      Pozri nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2018/1672 z 23. októbra 2018 o kontrolách peňažných prostriedkov v hotovosti, ktoré vstupujú do Únie alebo opúšťajú Úniu, a ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1889/2005 (Ú. v. EÚ L 284, 2018, s. 6).
68      Zoznam právnych predpisov tohto druhu platných v rôznych členských štátoch (aktualizovaný k roku 2016) možno nájsť v dokumente Bundestag (Spolkový snem, Nemecko) týkajúcom sa diskusie o obmedzeniach platieb v hotovosti (Diskussion über die Begrenzung von Bargeldzahlungen; WD 4 – 3000 – 043/16, s. 8 a 9).
69      Ako správne poznamenala nemecká vláda, ktorá na pojednávaní označila funkciu hotovosti ako „Auffangfunktion“.
70      Pozri poznámku pod čiarou 64.
71      Pozri ex multis rozsudky z 8. apríla 2014, Digital Rights Ireland (C‑293/12 a C‑594/12, EU:C:2014:238, bod 46); zo 16. júna 2015, Gauweiler a i. (C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 67 a citovaná judikatúra), ako aj z 11. decembra 2018, Weiss a i. (C‑493/17, EU:C:2018:1000, bod 72).
72      Tento záver vyplýva z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa preskúmania opatrení prijatých členským štátom pri výkone svojich právomocí, ktorými z dôvodu presadzovania všeobecného záujmu zaviedol obmedzenia jednej zo základných slobôd zaručených Zmluvami. Iba ako príklad pozri ex multis rozsudky z 18. júna 2020, Komisia/Maďarsko (Transparentnosť združení) (C‑78/18, EU:C:2020:476, bod 76), a z 22. novembra 2018, Huijbrechts (C‑679/17, EU:C:2018:940, body 30 a 36). Pokiaľ ide o uplatňovanie zásady proporcionality vo vzťahu k činnosti štátu, pozri aj návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci Di Maura (C‑246/16, EU:C:2017:440, bod 48 a tam citované odkazy).
73      Napríklad funkcia uchovávania hodnoty, všeobecne spájaná s vlastníckym právom, ktoré je v rámci práva Únie zaručené článkom 17 Charty základných práv Únie, sa vo väčšinovej miere vykonáva prostredníctvom peňazí vyjadrených v nehmotnej forme (pozri údaje uvedené v poznámke pod čiarou 40) a nevyhnutne nesúvisí s peniazmi vo forme hotovosti. To isté podľa môjho názoru platí pre výkon základných existenčných práv, ako sú sloboda povolania alebo sloboda konania všeobecne. V tejto súvislosti je pravda, že peniaze vyjadrené v hmotnej hotovostnej podobe, čiže nie bezhotovostné alebo elektronické peniaze, sú v súčasnosti jedinou formou meny centrálnej banky Únie, ktorá z tohto dôvodu nepodlieha riziku úpadku banky spravujúcej účet. V každom prípade takéto riziko – ktoré najmä v dôsledku prísnej regulácie, ktorá sa na banky vzťahuje, možno považovať za prakticky marginálne – neobmedzuje použiteľnosť iných foriem peňazí alebo iných platobných prostriedkov na účely uplatňovania predmetných základných práv, o čom napokon svedčí vysoko rozvinuté a stále rozšírenejšie používanie iných než hotovostných peňazí pri výkone základných práv. Okrem toho používanie hotovosti jednak ako prostriedku na uchovávanie hodnoty, jednak ako platobného prostriedku podlieha samo osebe rizikám (ako riziko krádeže alebo lúpeže), a to najmä v prípade platieb vysokých súm. Pokiaľ ide o rešpektovanie súkromia, hoci použitie hotovosti môže v niektorých prípadoch vzhľadom na svoju anonymitu zaručiť vyššiu úroveň ochrany práva na súkromie v porovnaní s použitím iných platobných prostriedkov, zdá sa, že uvedené právo nie je v každom prípade relevantné v prípade, ktorý je predmetom konania pred vnútroštátnym súdom, t. j. v situácii, keď verejnoprávny subjekt, ktorému sa má poplatok za rozhlasové a televízne vysielanie uhradiť, už disponuje údajmi osoby, ktorá má predmetný poplatok zaplatiť.
74      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2014/92/EÚ z 23. júla 2014 o porovnateľnosti poplatkov za platobné účty, o presune platobných účtov a o prístupe k platobným účtom so základnými funkciami (Ú. v. EÚ L 257, 2014, s. 214). Pozri najmä článok 2 ods. 2, článok 16 a tiež odôvodnenia 9, 46 a 48 tejto smernice.
75      Pozri konkrétne odôvodnenie 46 a článok 18 ods. 4 a článok 20 ods. 1 smernice 2014/92.
76      Zo štúdie ECB z roku 2017 vyplýva, že 3,64 % domácností v eurozóne nemalo prístup k bankovým/finančným službám (v Nemecku išlo o 0,96 %; pozri AMPUDIA, M., EHRMANN, M.:
Financial inclusion: what’s it worth? In: Working Paper Series,
ECB, N. 1990 ‚January 2017, konkrétne pozri tabuľku 1; dokument je prístupný na adrese https://www.ecb.europa.eu/pub/pdf/scpwps/ecbwp1990.en.pdf). Z iného zdroja vyplýva, že v roku 2016 nemalo v Európskej únii prístup k finančným službám približne 36,5 milióna osôb (unbanked persons), pričom v Nemecku išlo približne o 850 tisíc osôb. Pozri https://www.wsbi‑esbg.org/press/latest‑news/Pages/Close‑to‑40‑million‑EU‑citizens‑outside‑banking‑mainstream.aspx.
77      Všeobecne k povinnosti poradiť sa s ECB pozri bod 131 a nasl. návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs vo veci Komisia/ECB (C‑11/00, EU:C:2002:556).
78      O terminologických rozdieloch v taliančine (a vo francúzštine) a nemčine pozri poznámku pod čiarou 6.
79      Z dôvodovej správy k návrhu zákona o zmene a doplnení menových predpisov po zavedení eurovej hotovosti [Entwurf eines Gesetzes über die Änderung währungsrechtlicher Vorschriften infolge der Einführung des Euro‑Bargeldes (Drittes Euro‑Einführungsgesetz – Drittes EuroEG); Deutscher Bundestag, Drucksache 14/673] vyplýva, že odkaz na „neobmedzený“ charakter zákonného platidla zákonodarca zachoval z dôvodu jasnosti práva, keďže v práve Spoločenstva chýbala výslovná regulácia (pozri s. 15, sub. „Zu Artikel 3“ tretí odsek).
80      Rozsudok z 26. februára 2019, Rimšēvičs a ECB/Lotyšsko (C‑202/18 a C‑238/18, EU:C:2019:139, bod 69).
81      Pozri v tejto súvislosti rozsudky zo 7. februára 1973, Komisia/Taliansko (39/72, EU:C:1973:13, body 16 a 17), a z 10. októbra 1973, Variola (34/73, EU:C:1973:101, body 9 až 11).
82      Z informácií poskytnutých Komisiou vyplýva že, pokiaľ išlo o osobitný rámec ESCB, inštitúcie v minulosti akceptovali, že niektoré ustanovenia práva Únie sa prebrali do štatútov národných centrálnych bánk. V tejto súvislosti pozri Konvergenčnú správu ECB z mája 2018, s. 19; (https://www.ecb.europa.eu/pub/pdf/conrep/ecb.cr201805.sk.pdf).
83      V tejto súvislosti treba tiež konštatovať, že, ako poznamenala Komisia, ECB v rámci svojej predbežnej poradnej právomoci, na ktorú sa odkazuje v bode 139 vyššie, pri viacerých príležitostiach analyzovala BBankG, nikdy sa však nevyjadrila k zákonnému platidlu (pozri stanoviská CON/99/10 z 3. septembra 1999, ako aj CON/2011/92 z 11. novembra 2011 a, pokiaľ ide o skoršie obdobie, stanovisko Európskeho menového inštitútu CON/97/10 z 30. mája 1997).
84      V tomto ohľade je tiež potrebné poznamenať, že navrhovatelia opravného prostriedku vo veci samej podľa všetkého nepatria do tejto kategórie osôb, čo však prináleží preskúmať vnútroštátnemu súdu. Zo spisu však vôbec nevyplýva, že by navrhovatelia niekedy poukázali na svoju neschopnosť platiť poplatok za rozhlasové a televízne vysielanie z dôvodu, že nemajú prístup k základným finančným službám.