61996CJ0231_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-231/96,
angående en begäran enligt artikel 177 i EG-fördraget, från Tribunale di Genova (Italien), att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga målet mellan
Edilizia Industriale Siderurgica Srl (EDIS)
och
Ministero delle Finanze,
angående tolkningen av gemenskapsrätten i fråga om återbetalning av felaktigt inbetalda belopp,
meddelar
DOMSTOLEN
sammansatt av ordföranden G.C. Rodríguez Iglesias, avdelningsordförandena H. Ragnemalm, M. Wathelet och R. Schintgen samt domarna G.F. Mancini, J.C. Moitinho de Almeida, P.J.G. Kapteyn, D.A.O. Edward, J.-P. Puissochet (referent), L. Sevón och K.M. Ioannou,
generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
justitiesekreterare: avdelningsdirektören D. Louterman-Hubeau,
med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från:
- Edilizia Industriale Siderurgica Srl (EDIS), genom advokaterna Giuseppe Conte och Giuseppe M. Giacomini, Genua,
- Italiens regering, genom professor Umberto Leanza, chef för utrikesministeriets avdelning för diplomatiska tvister, i egenskap av ombud, biträdd av Ivo M. Braguglia, avvocato dello Stato,
- Frankrikes regering, genom Catherine de Salins, sous-directeur, utrikesministeriets rättsavdelning, och Gautier Mignot, secrétaire des affaires étrangères, samma avdelning, båda i egenskap av ombud,
- Förenade kungarikets regering, genom Stephanie Ridley, Treasury Solicitor's Department, i egenskap av ombud, biträdd av Nicholas Paines, barrister,
- Europeiska gemenskapernas kommission, genom Enrico Traversa, rättstjänsten, i egenskap av ombud,
med hänsyn till förhandlingsrapporten,
efter att muntliga yttranden har avgivits vid sammanträdet den 3 februari 1998 av: Edilizia Industriale Siderurgica Srl (EDIS), Italiens regering, Frankrikes regering, Förenade kungarikets regering och kommissionen,
och efter att den 26 mars 1998 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 Ordföranden för Tribunale di Genova har genom beslut av den 18 juni 1996, som inkom till domstolen den 8 juli samma år, i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget ställt tre frågor om tolkningen av gemenskapsrätten i fråga om återbetalning av felaktigt inbetalda belopp.
2 Frågorna har uppkommit i en tvist mellan Edilizia Industriale Siderurgica Srl (EDIS), som är ett bolag med begränsat ansvar (nedan kallat EDIS), tidigare aktiebolag, och det italienska finansministeriet avseende den statliga avgiften för införande av bolag i företagsregistret (nedan kallad registreringsavgiften).
3 Registreringsavgiften infördes genom republikens presidents dekret nr 641 av den 26 oktober 1972 (GURI nr 292 av den 11 november 1972, tillägg nr 3, nedan kallat dekret nr 641/72). Vad beträffar införandet av bolags stiftelseurkund i registret har avgiften successivt ändrats i fråga om storlek och periodicitet.
4 Registreringsavgiften höjdes inledningsvis avsevärt genom lagdekret nr 853 av den 19 december 1984 (GURI nr 347 av den 19 december 1984) som omvandlades till lag genom lag nr 17 av den 17 februari 1985 (GURI nr 41a av den 17 februari 1985) som även föreskrev att avgiften framdeles inte enbart skulle betalas vid införandet av bolags stiftelseurkund i registret utan även den 30 juni varje påföljande kalenderår. Avgiften ändrades sedermera på nytt åren 1988 och 1989. Det sistnämnda året uppgick avgiften till 12 miljoner LIT för aktiebolag och kommanditbolag med aktier, 3,5 miljoner LIT för bolag med begränsat ansvar och 500 000 LIT för andra bolag.
5 I domen av den 20 april 1993 i de förenade målen C-71/91 och C-178/91, Ponente Carni och Cispadana Costruzioni (REG 1993, s. I-1915, nedan kallad domen i målet Ponente Carni), som meddelades i fråga om registreringsavgiften, fastställde domstolen att artikel 10 i rådets direktiv 69/335/EEG av den 17 juli 1969 om indirekta skatter på kapitalanskaffning (EGT L 249, s. 25) skall tolkas så, att direktivet, om inte annat följer av undantagsbestämmelserna i artikel 12, innebär förbud mot en årlig avgift på grund av registrering av aktiebolag eller andra bolag med begränsat ansvar, även om intäkterna från denna avgift används för att finansiera bolagsregistret. Domstolen ansåg även att artikel 12 i direktiv 69/335 skall tolkas så, att de avgifter av vederlagskaraktär som nämns i artikel 12.1 e kan vara ersättning för lagstadgade transaktioner av allmänintresse, som exempelvis registrering av aktiebolag eller andra bolag med begränsat ansvar. Dessa avgifters storlek, vilka kan variera beroende på bolagets rättsliga form, skall beräknas på grundval av kostnaderna för transaktionerna, som kan beräknas schablonmässigt.
6 Till följd av denna dom sänktes registreringsavgiften genom lagdekret nr 331 av den 30 augusti 1993 (GURI nr 203 av den 30 augusti 1993), som omvandlades till lag genom lag nr 497 av den 29 oktober 1993 (GURI nr 255 av den 29 oktober 1993), till 500 000 LIT för samtliga bolag och dess årliga uppbörd avskaffades.
7 Av beslutet om hänskjutande framgår att EDIS mellan åren 1986 och 1992 till statskassan hade inbetalat ett belopp av 64 500 000 LIT i årliga registreringsavgifter.
8 Då detta bolag ansåg att beloppet hade inbetalats felaktigt, eftersom avgiften i fråga stod i strid med direktiv 69/335, yrkade bolaget utan framgång återbetalning hos den behöriga finansmyndigheten. Bolaget vände sig därefter till ordföranden för Tribunale di Genova för att denne skulle förelägga finansministern att till bolaget återbetala summan i fråga samt tillkommande ränta räknad för varje betalning.
9 I beslutet om hänskjutande har ordföranden för Tribunale di Genova angett att registreringsavgiftens oförenlighet fastställdes genom domen i målet Ponente Carni vars rättsverkningar i tiden inte begränsades. Han har tillagt att Corte costituzionale i dom nr 56 av den 24 februari 1995 (GURI, specialserie nr 9 av den 1 mars 1995) och Corte Suprema di cassazione i dom nr 4468 av den 23 februari 1996 senare fastställde att avgifterna inbetalats felaktigt.
10 Ordföranden för Tribunale di Genova har likväl påpekat att Corte Suprema di cassazione i en annan dom av samma dag, dom nr 3458, ansåg att återbetalning av registreringsavgiften omfattades av artikel 13 andra stycket i dekret nr 641/72, enligt vilken "[d]en betalningsskyldige ... vid äventyr av preskription [kan] yrka återbetalning av de avgifter som betalats av misstag inom en tidsfrist av tre år från betalningsdagen ...".
11 Ordföranden för Tribunale di Genova har uttryckt sig tvivlande vad gäller sådana återbetalningsformers förenlighet med domstolens rättspraxis i fråga om återbetalning av avgifter som har tagits ut i strid med gemenskapsrätten. Han har i synnerhet påpekat att det följer av allmänna regler i den italienska rättsordningen att en talan om återbetalning av felaktigt inbetalda belopp inte är underkastad någon preskriptionstid utan endast den allmänna preskriptionstiden på tio år vilken föreskrivs i artikel 2946 i Codice civile.
12 Ordföranden för Tribunale di Genova har således beslutat att förklara målet vilande och har ställt följande tre tolkningsfrågor till domstolen:
"1) Skall, för att komplettera och förtydliga vad som redan har fastställts genom domen av den 20 april 1993 i de förenade målen C-71/91 och C-178/91, Ponente Carni, bestämmelserna i fördraget tolkas så, att de hindrar att en medlemsstat inför eller behåller sådana nationella bestämmelser som de som införts av den italienske lagstiftaren genom artikel 13 andra stycket i D.P.R. nr 641 av den 26 oktober 1972, om verkan av en av domstolens domar begränsas i tiden till följd av tillämpningen av de bestämmelserna?
2) Är nationella bestämmelser (artikel 13 i D.P.R. nr 641/72) förenliga med artikel 5 i EG-fördraget, såsom den har tolkats i domstolens rättspraxis, när det enligt dessa, inom ramen för förfarandereglerna för sådan talan som är avsedd att säkerställa återbetalning av avgifter som inbetalats i strid med rådets direktiv nr 69/335/EEG, föreskrivs en treårig preskriptionstid från dagen för betalningen, när preskriptionen i fråga i den nationella rättsordningen inte föreskrivs för krav på återbetalning av felaktigt betalda belopp mellan enskilda?
3) Anser domstolen, för det fall att föregående fråga besvaras jakande, att det är förenligt med gemenskapens rättsordning att det i nationella bestämmelser föreskrivs att en preskriptionstid skall börja löpa (till nackdel för en medborgare i en medlemsstat som åberopar bestämmelser i ett direktiv i syfte att erhålla återbetalning av en felaktigt inbetald avgift) innan direktivet i fråga har införlivats på ett korrekt sätt i den nationella rätten?"
Den första frågan
13 Den hänskjutande domstolen vill genom sin första fråga få klarhet i om gemenskapsrätten är till hinder för att en medlemsstat åberopar en nationell preskriptionstid mot talan om återbetalning av avgifter som har tagits ut i strid med en gemenskapsrättslig bestämmelse när tillämpningen av denna tidsfrist har till följd att i tiden begränsa rättsverkningarna av ett förhandsavgörande som EG-domstolen har meddelat i samband med tolkningen av denna bestämmelse.
14 EDIS har föreslagit att denna fråga skall besvaras jakande. De regeringar som har inkommit med yttrande samt kommissionen i sitt skriftliga yttrande anser däremot att tillämpningen av en preskriptionstid inte leder till att rättsverkningarna av en dom som domstolen har meddelat begränsas med avseende på det förflutna. En sådan tidsfrist inverkar nämligen inte på förekomsten av och innehållet i de rättigheter som följer av gemenskapens rättsordning utan endast på utövandet av dessa rättigheter. Enligt domstolens fasta rättspraxis tillkommer det för övrigt, i avsaknad av gemenskapsrättslig reglering på området, varje medlemsstat att fastställa förfarandereglerna för talan vilka är avsedda att säkerställa skyddet av de rättigheter som enskilda har på grund av gemenskapsrätten (domar av den 16 december 1976 i mål 33/76, Rewe, REG 1976, s. 1989, svensk specialutgåva, volym 3, s. 261, och i mål 45/76, Comet, REG 1976, s. 2043, samt i nyare rättspraxis dom av den 8 februari 1996 i mål C-212/94, FMC m.fl., REG 1996, s. I-389).
15 Enligt en fast rättspraxis klargör och preciserar den tolkning som domstolen vid utövandet av den behörighet som den har enligt artikel 177 i fördraget gör av en gemenskapsrättsregel vid behov innebörden och räckvidden av denna regel, så som den skall eller skulle ha förståtts och tillämpats från och med sitt ikraftträdande. Därav följer att en sålunda tolkad regel kan och skall tillämpas av domstolarna även beträffande rättsförhållanden som uppkommit före domen med anledning av begäran om tolkning, om villkoren för att inför en behörig domstol väcka talan om tillämpningen av den nämnda rättsregeln i övrigt är uppfyllda (se bland annat dom av den 27 mars 1980 i mål 61/79, Denkavit italiana, REG 1980, s. 1205, punkt 16, svensk specialutgåva, volym 5, s. 149, och av den 13 februari 1996 i de förenade målen C-197/94 och C-252/94, Bautiaa och Société française maritime, REG 1996, s. I-505, punkt 47).
16 Av denna rättspraxis framgår vidare att en begränsning, av domstolen, av förhandsavgörandets rättsverkningar med beaktande av dessa principer bara kan ske i helt exceptionella fall (domarna i de ovannämnda målen Denkavit italiana, punkt 17, och Bautiaa och Société française maritime, punkt 48).
17 Av vad som har anförts ovan följer att även om rättsverkningarna av domstolens förhandsavgöranden vanligtvis går tillbaka till den dag då den tolkade regeln trädde i kraft, krävs dessutom, för att den nationella domstolen skall tillämpa regeln på faktiska omständigheter före denna dom, att de nationella processuella reglerna för vidtagande av rättsliga åtgärder har följts, såväl materiellt som rättsligt.
18 Tillämpningen av sådana regler får således inte förväxlas med begränsningen i tiden av rättsverkningarna av en dom som domstolen har meddelat i samband med tolkningen av en gemenskapsrättslig bestämmelse. Följden av en sådan begränsning är nämligen att enskilda - som vanligtvis i enlighet med de nationella processuella reglerna skulle kunna utöva sina rättigheter till följd av den gemenskapsrättsliga bestämmelsen i fråga - berövas möjligheten att åberopa bestämmelsen till stöd för sina yrkanden.
19 Det framgår för övrigt av en fast rättspraxis att det i avsaknad av gemenskapsrättslig reglering avseende återbetalning av felaktigt uppburna avgifter i den nationella rättsordningen i varje medlemsstat skall anges vilka domstolar som är behöriga och fastställas förfaranderegler för talan som avser att säkerställa skyddet av de rättigheter som enskilda har på grund av gemenskapsrätten. Dessa förfaranden får emellertid varken vara mindre förmånliga än de som avser liknande talan enligt nationell rätt eller göra utövandet av de rättigheter som följer av gemenskapsrätten praktiskt taget omöjligt eller alltför svårt (domarna i de ovannämnda målen Rewe, punkt 5, och Comet, punkterna 13 och 16, och i nyare rättspraxis dom av den 14 december 1995 i mål C-312/93, Peterbroeck, REG 1995, s. I-4599, punkt 12).
20 Domstolen har även ansett att fastställandet av skäliga tidsfrister för väckande av talan vid äventyr av preskription är förenligt med gemenskapsrätten med hänsyn till rättssäkerheten som samtidigt skyddar den betalningsskyldige och den berörda myndigheten (domarna i de ovannämnda målen Rewe, punkt 5, Comet, punkterna 17 och 18, och Denkavit italiana, punkt 23; se även dom av den 10 juli 1997 i mål C-261/95, Palmisani, REG 1997, s. I-4025, punkt 28, och av den 17 juli 1997 i mål C-90/94, Haahr Petroleum, REG 1997, s. I-4085, punkt 48). Den omständigheten att domstolen har meddelat en dom angående tolkningen av den gemenskapsrättsliga bestämmelsen i fråga har ingen betydelse i det avseendet (se i detta avseende domen i det ovannämnda målet Rewe, punkt 7).
21 Kommissionen har emellertid vid förhandlingen gjort gällande att Corte Suprema di cassazione ändrade sin rättspraxis genom dom nr 3458 av den 23 februari 1996, eftersom den fram till den tidpunkten begränsade tillämpningen av sådana preskriptionstider som den omtvistade tidsfristen till fall där avgifter hade beräknats felaktigt. Genom att efter domen i målet Ponente Carni anse att återbetalning av felaktigt inbetalda registreringsavgifter omfattas av den preskriptionstid på tre år som föreskrivs i artikel 13 i dekret nr 641/72 i stället för den allmänna preskriptionstiden på tio år har den italienska överdomstolen således specifikt minskat de berördas möjlighet att ställa krav på återbetalning av en avgift som har uttagits felaktigt i strid med gemenskapsrätten, vilket står i strid med domen av den 2 februari 1988 i mål 309/85, Barra (REG 1988, s. 355; svensk specialutgåva, volym 9), och av den 29 juni 1988 i mål 240/87, Deville (REG 1988, s. 3513).
22 Det skall erinras om att domstolen i punkt 19 i domen i det ovannämnda målet Barra ansåg att gemenskapsrätten utgör hinder för en nationell lagregel som begränsar återbetalningen av en avgift som domstolen i en dom har förklarat stå i strid med fördraget till enbart sådana sökande som väckt talan om återbetalning före domen. En sådan bestämmelse utestänger helt enkelt fysiska eller juridiska personer, som inte uppfyller detta villkor, från rätten till återbetalning av felaktigt inbetalda belopp och gör det därför omöjligt att utöva de rättigheter som följer av gemenskapsrätten.
23 På samma sätt fastställde domstolen i domen i det ovannämnda målet Deville att en nationell lagstiftare, efter en dom av domstolen av vilken det följer att en viss lagstiftning är oförenlig med fördraget, inte kan anta en processuell regel som specifikt begränsar möjligheten att ställa återkrav på avgifter som har uttagits felaktigt med stöd av denna lagstiftning.
24 Av dessa domar följer att en medlemsstat inte kan anta bestämmelser som gör återbetalningen av en avgift, som har fastställts vara oförenlig med gemenskapsrätten genom en dom av domstolen eller vars oförenlighet med gemenskapsrätten följer av en sådan dom, beroende av villkor som specifikt rör denna avgift och som är mindre fördelaktiga än de villkor som annars skulle tillämpas på återbetalningen av avgiften i fråga.
25 Utan att villkoren för tillämpningen av denna rättspraxis på medlemsstaternas domstolar behöver diskuteras är det tillräckligt att påpeka dels att Corte Suprema di cassaziones tolkning avsåg en nationell bestämmelse som hade varit i kraft sedan flera år tillbaka då domen i målet Ponente Carni meddelades, dels att denna bestämmelse inte enbart avser återbetalning av den avgift som var i fråga i det målet utan även återbetalning av samtliga italienska statliga registreringsavgifter. Av detta följer att lösningen i domarna i de ovannämnda målen Barra och Deville inte är tillämplig i det föreliggande fallet.
26 Den första frågan skall således besvaras så, att den omständigheten att EG-domstolen har meddelat ett förhandsavgörande avseende tolkningen av en gemenskapsrättslig bestämmelse utan att begränsa domens rättsverkningar i tiden inte påverkar en medlemsstats rätt att mot talan om återbetalning av avgifter som har tagits ut i strid med denna bestämmelse åberopa en nationell preskriptionstid.
Den andra frågan
27 Den nationella domstolen har genom sin andra fråga begärt att EG-domstolen skall förklara om ett nationellt regelverk som, avseende förfaranderegler för sådan talan som är avsedd att säkerställa återbetalning av skatter som har inbetalats i strid med direktiv 69/335, föreskriver en preskriptionstid på tre år är förenligt med artikel 5 i EG-fördraget då en sådan tidsfrist enligt nationell rätt inte är tillämplig på återkrav av felaktigt betalda belopp mellan enskilda.
28 Kommissionen anser att denna fråga avser tolkningen av italiensk rätt och således inte kan tas upp till sakprövning som sådan. Kommissionen har under dessa omständigheter föreslagit att den omformuleras. Enligt kommissionens uppfattning syftar den ställda frågan till att det skall klarläggas om gemenskapsrätten utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken det för talan om återbetalning av skatter som har tagits ut i strid med direktiv 69/335 gäller en preskriptionstid som förutsätter att staten har en beskattningsrätt och en skattefordran i stället för en preskriptionstid som enligt samma lagstiftning är tillämplig i fråga om en objektivt felaktig inbetalning som följer av att en sådan rätt och en sådan fordran inte föreligger.
29 Av den ställda frågan framgår att den hänskjutande domstolen vill att EG-domstolen skall klarlägga om gemenskapsrätten är till hinder för att en medlemsstat mot talan om återbetalning av avgifter som har uppburits i strid med gemenskapsrätten åberopar en nationell preskriptionstid på tre år som avviker från det allmänna systemet för återkrav av felaktigt betalda belopp mellan enskilda, för vilka en fördelaktigare tidsfrist gäller. Den hänskjutande domstolen har således uppmanat EG-domstolen att precisera sin rättspraxis enligt vilken nationella förfaranderegler för talan vilka är avsedda att säkerställa de rättigheter som enskilda har på grund av gemenskapsrätten inte skall vara mindre fördelaktiga än de regler som rör liknande talan enligt nationell rätt.
30 Av detta följer att frågan skall besvaras.
31 EDIS anser att frågan skall besvaras jakande, eftersom det följer av domstolens rättspraxis att nationella förfaranderegler för talan vilka är avsedda att säkerställa de rättigheter som enskilda har på grund av gemenskapsrätten inte skall vara mindre fördelaktiga än de regler som rör liknande talan enligt nationell rätt. Corte costituzionale har likväl klart ansett att talan om återbetalning av registreringsavgiften i den italienska rättsordningen omfattas av systemet för återkrav av felaktigt inbetalda belopp.
32 Enligt de tre regeringar som har inkommit med ett yttrande har en medlemsstat rätt att i skattefrågor föreskriva en preskriptionstid som avviker från den allmänna tidsfristen när denna tidsfrist tillämpas på samma sätt på yrkanden om återbetalning som grundas på gemenskapsrätten och på nationell rätt, vilket är fallet här.
33 Såsom domstolen har angett vid flera tillfällen, visar en jämförelse mellan de nationella systemen att frågan om invändning mot rättsstridigt krävda skatter eller återbetalning av oriktigt inbetalda skatter regleras på olika sätt i de enskilda medlemsstaterna och till och med inom en och samma medlemsstat, beroende på vilket slags skatter och avgifter det är tal om. I vissa fall är sådana invändningar eller yrkanden genom lag underkastade precisa formföreskrifter och tidsfrister både vad gäller klagomål till skattemyndigheterna och talan inför domstol. I andra fall skall talan om återbetalning av oriktigt inbetalda skatter väckas vid de allmänna domstolarna, särskilt i form av talan om återbetalning av felaktigt inbetalda belopp. Sådan talan kan väckas under kortare eller längre tid, i vissa fall inom den allmänna preskriptionstiden (se dom av den 27 februari 1980 i mål 68/79, Just, REG 1980, s. 501, punkterna 22 och 23, svensk specialutgåva, volym 5, s. 31, domen i det ovannämnda målet Denkavit italiana, punkterna 23 och 24, samt domarna av den 10 juli 1980 i mål 811/79, Ariete, REG 1980, s. 2545, punkterna 10 och 11, och i mål 826/79, Mireco, REG 1980, s. 2559, punkterna 11 och 12).
34 Dessa olikheter mellan de nationella systemen följer bland annat av att det inte finns några gemenskapsrättsliga bestämmelser i fråga om återbetalning av nationella skatter som har tagits ut felaktigt. I en sådan situation skall det - såsom redan påpekats i punkt 19 i denna dom - i den nationella rättsordningen i varje medlemsstat anges vilka domstolar som är behöriga och fastställas förfaranderegler för sådan talan som är avsedd att säkerställa skyddet av de rättigheter som enskilda har på grund av gemenskapsrätten. Dessa förfaranden får emellertid varken vara mindre förmånliga än de som avser liknande talan enligt nationell rätt (likvärdighetsprincipen) eller göra utövandet av de rättigheter som följer av gemenskapsrätten praktiskt taget omöjligt eller alltför svårt (effektivitetsprincipen).
35 Vad gäller den sistnämnda principen har domstolen - såsom påpekats i punkt 20 i denna dom - bekräftat att det är förenligt med gemenskapsrätten att det av rättssäkerhetshänsyn till skydd för både den avgiftspliktige och den berörda myndigheten fastställs rimliga tidsfrister för talan. Sådana tidsfrister gör det nämligen inte praktiskt omöjligt eller alltför svårt att utöva de rättigheter som följer av gemenskapsrätten. I detta avseende förefaller en nationell preskriptionstid på tre år som börjar löpa betalningsdagen som skälig.
36 Iakttagandet av likvärdighetsprincipen förutsätter å sin sida att den omtvistade regeln tillämpas på samma sätt på talan som grundas på åsidosättande av gemenskapsrätten och på talan som grundas på åsidosättande av nationell rätt när det rör sig om samma typ av avgifter eller pålagor (se i detta avseende dom av den 27 mars 1980 i de förenade målen 66/79, 127/79 och 128/79, Salumi, REG 1980, s. 1237, punkt 21; svensk specialutgåva, volym 5, s. 163). Denna princip kan däremot inte tolkas så, att den ålägger en medlemsstat en skyldighet att utvidga sitt mest fördelaktiga nationella system för återkrav till att omfatta samtliga fall av talan om återbetalning av avgifter eller pålagor som har tagits ut i strid med gemenskapsrätten.
37 Gemenskapsrätten utgör således inte hinder för att lagstiftningen i en medlemsstat, utöver en allmän preskriptionstid som är tillämplig på talan om återkrav av felaktigt betalda belopp mellan enskilda, innehåller särskilda, mindre fördelaktiga regler för klagomål och talan mot skatter och andra avgifter. Bedömningen skulle bli annorlunda bara om dessa regler endast var tillämpliga på talan om återbetalning av sådana skatter eller avgifter som grundas på gemenskapsrätten.
38 Såsom domstolen har framhållit i punkt 25 i denna dom, avser preskriptionstiden i fråga inte enbart den omtvistade avgiften utan samtliga statliga registreringsavgifter. Enligt uppgifter som den italienska regeringen inte har bestridit är en liknande tidsfrist dessutom tillämplig på talan om återbetalning av ett visst antal indirekta skatter. Av den omtvistade bestämmelsens lydelse framgår dessutom inte att den endast är tillämplig på talan som grundas på gemenskapsrätten. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 62-64 i sitt förslag till avgörande, följer det för övrigt av Corte Suprema di cassaziones rättspraxis att tidsfristerna i skattefrågor även är tillämpliga på talan om återbetalning av skatter eller avgifter som har tagits ut på grundval av lagar som har förklarats stå i strid med den italienska konstitutionen.
39 Den andra frågan skall således besvaras så, att gemenskapsrätten inte är till hinder för att en medlemsstat mot talan om återbetalning av avgifter som har tagits ut i strid med gemenskapsrätten åberopar en nationell preskriptionstid på tre år som avviker från det allmänna systemet för återkrav av felaktigt betalda belopp mellan enskilda, för vilka en fördelaktigare tidsfrist gäller, när denna tidsfrist tillämpas på samma sätt på yrkanden om återbetalning av sådana avgifter som grundas på gemenskapsrätten och sådana som grundas på nationell rätt.
Den tredje frågan
40 Den nationella domstolen har genom sin tredje fråga begärt att domstolen skall förklara om gemenskapsrätten är till hinder för att en medlemsstat mot talan om återbetalning av avgifter som har tagits ut i strid med ett direktiv åberopar en nationell preskriptionstid som börjar löpa den dag då avgifterna inbetalades när detta direktiv den dagen ännu inte hade införlivats på ett korrekt sätt med den nationella rätten.
41 De tre regeringar som har inkommit med ett yttrande har föreslagit att denna fråga skall besvaras nekande. De anser att en medlemsstat har full rätt att åberopa en sådan nationell preskriptionstid som tidsfristen i fråga när den uppfyller villkoren enligt domarna i de ovannämnda målen Rewe och Comet. Enligt dessa regeringar skall domen av den 25 juli 1991 i mål C-208/90, Emmott (REG 1991, s. I-4269; svensk specialutgåva, häfte 11), placeras i det sammanhang som följer av de alldeles särskilda omständigheterna i detta mål, vilket domstolen för övrigt bekräftade i domen av den 27 oktober 1993 i mål C-338/91, Steenhorst-Neerings (REG 1993, s. I-5475), och i domen av den 6 december 1994 i mål C-410/92, Johnson (REG 1994, s. I-5483).
42 Enligt EDIS framgår det av dessa sistnämnda två domar att endast den omständigheten att bestämmelserna i ett direktiv inte har införlivats på ett korrekt sätt, i avsaknad av andra omständigheter, inte hindrar en försumlig medlemsstat från att åberopa de tidsfrister för väckande av talan som följer av nationell rätt. Bolaget anser emellertid att rättspraxis från målet Emmott är tillämplig i det föreliggande fallet med beaktande av de italienska myndigheternas förhalningstaktik gentemot bolagens yrkanden om återbetalning.
43 I början hävdade kommissionen att domarna i de ovannämnda målen Steenhorst-Neerings och Johnson avsåg klagomål beträffande sociala förmåner som hade förvägrats på ett felaktigt sätt och således saknade relevans för det förevarande målet. Kommissionen ansåg även att lösningen i målet Emmott skulle tillämpas på återbetalning av skatter som hade tagits ut i strid med gemenskapsrätten, utan att den försumliga medlemsstaten skulle tillåtas att dra fördel av åsidosättandet. Vid förhandlingen avstod kommissionen emellertid från att försvara den ståndpunkten och medgav att den hade kullkastats genom dom av den 2 december 1997 i mål C-188/95, Fantask m.fl. (REG 1997, s. I-6783).
44 Av svaret på den andra frågan framgår att gemenskapsrätten i princip inte är till hinder för att en medlemsstat åberopar en nationell preskriptionstid på tre år mot talan om återbetalning av avgifter som har tagits ut i strid med gemenskapsrätten.
45 Det är visserligen riktigt att domstolen i punkt 23 i domen i det ovannämnda målet Emmott ansåg att innan ett direktiv har blivit korrekt genomfört kan den medlemsstat som underlåtit detta inte gentemot en enskild, som mot staten i fråga väckt talan i syfte att tillvarata de rättigheter som bestämmelser i direktivet tillerkänner denne, åberopa att dennes talan väckts för sent och att en frist för väckande av talan enligt nationell rätt kan börja löpa först från den tidpunkten.
46 Av domen i det ovannämnda målet Steenhorst-Neerings följer emellertid - såsom bekräftas av punkt 26 i domen i det ovannämnda målet Johnson - att den lösning som valdes i domen i målet Emmott berättigades av omständigheter som var utmärkande för det målet och under vilka preskriptionen ledde till att käranden i målet vid den nationella domstolen helt berövades möjligheten att göra gällande sin rätt till lika behandling med stöd av ett gemenskapsrättsligt direktiv (se även domen i det ovannämnda målet Haahr Petroleum, punkt 52, och dom av den 17 juli 1997 i de förenade målen C-114/95 och C-115/95, Texaco och Olieselskabet Danmark, REG 1997, s. I-4263, punkt 48).
47 Domstolen fastställde således i domen i det ovannämnda målet Fantask m.fl. att gemenskapsrätten inte är till hinder för att en medlemsstat, som har underlåtit att genomföra direktiv 69/335 på ett korrekt sätt, åberopar en nationell preskriptionstid på fem år, vilken börjar löpa den dag den aktuella avgiften kunde tas ut, mot ett krav på återbetalning av avgifter som har uppburits i strid med detta direktiv.
48 Mot bakgrund av handlingarna i målet och diskussionerna under det muntliga förfarandet förefaller det dessutom inte som om de italienska myndigheternas uppträdande tillsammans med förekomsten av den omtvistade tidsfristen i det föreliggande fallet - som i målet Emmott - har lett till att sökandebolaget helt har berövats möjligheten att göra gällande sina rättigheter vid de nationella domstolarna.
49 Den tredje frågan skall således besvaras så, att gemenskapsrätten under sådana omständigheter som i målet vid den nationella domstolen inte är till hinder för att en medlemsstat mot talan om återbetalning av avgifter som har tagits ut i strid med ett direktiv åberopar en nationell preskriptionstid som började löpa den dag då avgifterna inbetalades, även om detta direktiv den dagen ännu inte hade införlivats på ett korrekt sätt med den nationella rätten.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
50 De kostnader som har förorsakats den italienska, den franska och den brittiska regeringen samt Europeiska gemenskapernas kommission, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
- angående de frågor som genom beslut av den 18 juni 1996 har ställts av Tribunale di Genova - följande dom:
51 Den omständigheten att EG-domstolen har meddelat ett förhandsavgörande avseende tolkningen av en gemenskapsrättslig bestämmelse utan att begränsa domens rättsverkningar i tiden påverkar inte en medlemsstats rätt att mot talan om återbetalning av avgifter som har tagits ut i strid med denna bestämmelse åberopa en nationell preskriptionstid.
52 Gemenskapsrätten är inte till hinder för att en medlemsstat mot talan om återbetalning av avgifter som har tagits ut i strid med gemenskapsrätten åberopar en nationell preskriptionstid på tre år som avviker från det allmänna systemet för återkrav av felaktigt betalda belopp mellan enskilda, för vilka en fördelaktigare tidsfrist gäller, när denna tidsfrist tillämpas på samma sätt på yrkanden om återbetalning av sådana avgifter som grundas på gemenskapsrätten och sådana som grundas på nationell rätt.
53 Gemenskapsrätten är under sådana omständigheter som i målet vid den nationella domstolen inte till hinder för att en medlemsstat mot talan om återbetalning av avgifter som har tagits ut i strid med ett direktiv åberopar en nationell preskriptionstid som började löpa den dag då avgifterna inbetalades, även om detta direktiv den dagen ännu inte hade införlivats på ett korrekt sätt med den nationella rätten.