62000CC0094_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Inom ramen för ett överklagande ingivet av Roquette Frères SA (nedan kallat Roquette) av ett beslut av ordföranden vid Tribunal de grande instance de Lille (Frankrike) av den 14 september 1998, vilket tillåter undersökningar i detta företags lokaler, har Cour de cassation (Frankrike) ställt två tolkningsfrågor angående en nationell domstols möjlighet att neka verkställighet av undersökningar förordnade av kommissionen.
I - Faktiska omständigheter och tillämpliga bestämmelser
A - Kommissionens beslut
2. Kommissionen har den 10 september 1998 med stöd av artikel 14.3 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86, beslutat att beordra Roquette att underkasta sig en undersökning.
3. Den första artikeln i detta beslut har följande lydelse:
"Företaget Roquette Frères SA är förpliktigat att underkasta sig en undersökning avseende dess eventuella deltagande i avtal och/eller samordnade förfaranden på området för natriumglukonat och glukonsyrans deltalakton, vilket kan utgöra en överträdelse av artikel 85 i EG-fördraget. Undersökningen får äga rum i företagets samtliga anläggningar.
Företaget skall bereda de av kommissionen utsedda tjänstemännen samt biträdande tjänstemän från medlemsstaten tillträde till alla lokaler, all mark och alla fordon under normal kontorstid. Företaget skall för kontroll visa sin bokföring och andra affärsdokument på begäran av nämnda tjänstemän. Företaget skall låta dem kontrollera bokföring och andra affärsdokument på plats och göra kopior eller utdrag av dessa. Dessutom skall företaget omedelbart muntligen förse nämnda tjänstemän med förklaringar som dessa kan begära beträffande föremålet för undersökningen."
4. I skälen till kommissionens beslut framgår i huvudsak följande:
"...
Kommissionen har tillgång till information enligt vilken de ansvariga för företaget i fråga har hållit regelbundna sammanträden med konkurrenter, under vilka marknadsandelar för natriumglukonat har fördelats och minimipriser har avtalats i förhållande till användare i olika regioner på marknaden. Försäljningsvolymer, totala och relativa för olika regioner, har också fastställts. Varje sammanträde har resulterat i en utvärdering av hur avtalen har efterlevts. Det förefaller som om varje företag som överskridit överenskommen försäljningskvot skulle försöka minska sin försäljning under kommande period.
...
Kommissionen har tillgång till information enligt vilken dessa kontakter med konkurrenter även har omfattat glukonsyrans deltalakton. Det har i synnerhet rört sig om bi- eller multilaterala samtal som ofta ägde rum vid sidan om (före, efter eller under pauserna) sammanträden angående natriumglukonat. Deltagarna har vid detta tillfälle utbytt information om marknaden, om marknadspriser liksom om efterfrågan. De har också diskuterat produktionskapacitet och försäljningsvolym. Kontakterna har åsyftat priskontroll, och det förefaller som om de var ämnade att framkalla en samordning av aktörernas agerande på marknaden.
Om förekomsten av ovannämnda avtal och/eller samordnade förfaranden kan fastställas utgör det en allvarlig överträdelse av artikel 85 i fördraget ... Själva beskaffenheten av sådana avtal och/eller samordnade förfaranden ger anledning att misstänka att de tillämpas under hemliga former, och att en undersökning i detta hänseende är det mest lämpliga förfarandet för att samla bevismaterial om förekomsten av dessa.
...
För att säkerställa att en undersökning hela tiden kan bedrivas på ett effektivt sätt, är det nödvändigt att företaget ej informeras om denna i förväg.
Det är följaktligen nödvändigt att genom beslut tvinga företaget att underkasta sig en undersökning enligt artikel 14.3 i förordning nr 17."
5. Kommissionen har intervenerat hos den franska regeringen med en begäran om vidtagande av nödvändiga åtgärder, för att i det fall företaget motsätter sig en undersökning garantera den hjälp av nationella myndigheter som föreskrivs i artikel 14.6 i förordning nr 17.
6. Efter denna begäran begärde direction générale de la concurrence de la consommation et de la répression des fraudes (nedan kallad DGCCRF) hos behöriga decentraliserade administrativa tjänstesektorer, att de för det första skulle ställa sig till de av kommissionen utsedda tjänstemännens förfogande och att de för det andra skulle inge en ansökan till ordföranden vid Tribunal de grande instance de Lille för att erhålla tillstånd för husrannsakan och beslag i enlighet med fransk lag.
7. En sådan ansökan ingavs den 14 september 1998. Bland annat bifogades kommissionens beslut samt domen i målet Hoechst mot kommissionen.
8. Ordföranden vid Tribunal de grande instance de Lille beviljade ansökan genom det ovannämnda beslutet av den 14 september 1998, till vilket jag återkommer.
B - Tillämplig nationell rätt
9. Conseil constitutionnel (Frankrike) har den 29 december 1983 beslutat att undersökningar på privata platser endast får ske med iakttagande av artikel 66 i den franska grundlagen, som ålägger den rättsliga instansen att säkerställa skyddet av individens frihet, i synnerhet rätten att få ha sitt hem fredat. Conseil constitutionnel har av detta dragit slutsatsen att de tillämpliga lagbestämmelserna följaktligen skall ge behörig domstol klara anvisningar för att pröva huruvida den begäran som den ska ta ställning till är välgrundad i sak.
10. Efter detta beslut antogs beslut nr 86-1243 av den 1 december 1986 om fri prissättning och fri konkurrens (nedan kallat konkurrensbeslutet) vilket fastställer förfarandet vid tillåtna undersökningar på detta område.
11. Artikel 47 i ovan nämnda beslut föreskriver följande:
"Förrättningsmännen skall ha tillgång till samtliga lokaler, områden eller transportmedel för yrkesmässigt bruk, och kan begära att få ta del av bokföring, fakturor och andra affärshandlingar, kopiera dessa samt efter kallelse eller på plats inhämta upplysningar och förklaringar. De kan begära att den myndighet till vilken de är knutna utser en expert för att vid behov avge nya expertutlåtanden."
12. Artikel 48 i det förutnämnda beslutet föreskriver följande:
"Förrättningsmännen får endast verkställa husrannsakningar i lokaler och beslagta dokument inom ramen för förrättningar begärda av finansministern eller Conseil de la concurrence, samt efter tillstånd av domstol utfärdat efter beslut av ordföranden eller en av honom utsedd domare vid Tribunal de grande instance för den domkrets inom vilken de platser som ska undersökas ligger. ...
Domstolen skall kontrollera att den begäran om tillstånd som den skall ta ställning till är befogad; denna begäran skall omfatta all information som kan legitimera en husrannsakan. Domstolen skall utse en eller flera brottsutredare med uppdrag att bistå vid dessa förrättningar och hålla honom informerad om förloppet ...
Domaren får bege sig till lokalerna vid ingripandet. Domstolen kan när som helst besluta om uppskov eller om upphörande av husrannsakan.
Det i första stycket i denna artikel nämnda beslutet kan enligt de i Code de procédure pénale föreskrivna reglerna endast överklagas till Cour de cassation. Detta överklagande har ingen suspensiv verkan.
Husrannsakan, som inte får inledas före klockan sex eller efter klockan tjugoett, verkställs i närvaro av innehavaren av lokalerna eller dennes ombud. Förrättningsmännen, innehavaren av lokalerna eller dennes ombud kan liksom brottsutredarna själva ta del av handlingarna innan de beslagtas. ..."
13. Föreskrifterna i artiklarna 47 och 48 i konkurrensbeslutet har gjorts tillämpliga på de inspektioner som beslutas med stöd av artikel 14 i förordning nr 17. Artikel 56 a i det förutnämnda beslutet föreskriver följande:
"Vid tillämpning av artiklarna 85-87 i Romfördraget har dels finansministern och de tjänstemän som han utser eller som är behöriga enligt föreliggande beslut, dels Conseil de la concurrence de befogenheter som de tillerkänns i avdelningarna III, VI och VII i detta beslut då det gäller ministern och ovannämnda tjänstemän, och i avdelning III då det gäller Conseil de la concurrence. Handläggningsreglerna som föreskrivs i dessa texter är tillämpliga."
14. För att tydliggöra den tolkning som görs av de ovannämnda nationella bestämmelserna har Roquette för sin del citerat utdrag ur tre domar från Cour de cassation, vilka bekräftar att ordföranden vid Tribunal de grande instance skall bereda Cour de cassation möjlighet att kontrollera om det har prövats huruvida begäran är välgrundad.
C - Det hos Cour de cassation överklagade beslutet
15. Beslutet av ordföranden vid Tribunal de grande instance de Lille innehåller bland annat följande förtydliganden:
"... Kommissionens ovannämnda beslut är fattat på faktiska och rättsliga grunder, enligt vilka det presumeras ha förekommit förbjudna förfaranden enligt artikel 85 i Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen och företaget Roquette Frères SA ställs till svars, som det inte tillkommer Tribunal de grande instance att bedöma. En sådan bedömning faller nämligen under behörigheten för Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt.
Som en följd härav skall kommissionens ovannämnda beslut bifogas till det aktuella beslutet och utgöra en integrerad del därav.
Grunderna för kommissionens ovannämnda beslut är av sådant slag att de överensstämmer med den grund som definieras i artikel 48 i det ovannämnda beslutet [konkurrensbeslutet]; ..."
16. Efter att ha erinrat om beskrivningen av de presumerade omständigheterna, såsom de framgår i kommissionens beslut, beaktas i beslutet av ordföranden vid Tribunal de grande instance de Lille särskilt följande:
"... Dessa förfaranden är resultatet av regelbundna sammanträden vid vilka det utbyts information som hålls hemlig.
De dokument som kan bevisa dessa förfaranden är följaktligen konfidentiella och således okända för förrättningsmännen. ...
Bruket av de befogenheter som definieras i artikel 47 i beslutet av den 1 december 1986 förefaller vara otillräckligt när det gäller att garantera den skyldighet som åligger den franska nationella myndigheten i dylika fall.
De eftersökta dokumentens egenskap av handlingar av uppenbart konfidentiell natur och de påtryckningar som vissa tredje män kan utsättas för är av sådant slag att de legitimerar bruket av de befogenheter som definieras i artikel 48 i beslutet av den 1 december 1986.
Dessa befogenheter förefaller vara av sådant slag att de syften som eftersträvas uppnås, samtidigt som rätten till försvar garanteras alltifrån den stund dessa befogenheter tas i bruk under vår kontroll.
Under dessa omständigheter, då följaktligen företaget Roquette Frères SA antas vara inblandat i förfaranden som är förbjudna enligt artikel 85 i Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen, och då tillämpningen av artikel 48 i ovannämnda beslut inte är oproportionerlig i förhållande till de förutsedda åtgärderna, under förutsättning att originalhandlingarna återlämnas till företaget vars lokaler har varit föremål för husrannsakan, har kommissionen begärt att få ta del av den enda kopian av dokumenten.
..."
17. Beslutet av ordföranden vid Tribunal de grande instance de Lille har delgivits den 16 september 1998 och undersökning har ägt rum den 16 och 17 september 1998. Roquette har samarbetat vid undersökningarna samtidigt som man reserverat sig mot kopieringen av en rad dokument.
D - Överklagandet och beslutet om hänskjutande
18. Roquette överklagade därefter detta beslut hos Cour de cassation. Roquette hävdade att ordföranden vid Tribunal de grande instance inte kan besluta om verkställighet av husrannsakningar utan att all den kontroll fullgörs som domstolen i fråga exklusivt har anförtrotts enligt grundlagen och enligt konkurrensbeslutet. Det ankommer på domstolen att, mot bakgrund av de handlingar i målet som den sökande administrationen är skyldig att tillhandahålla sökanden, själv undersöka huruvida det förekommer välgrundande misstankar om konkurrensbegränsande beteenden som kan rättfärdiga tillstånd att vidta tvångsåtgärder. Domstolen kan inte nöja sig med att fatta sitt beslut med enbart kommissionens beslut som underlag, utan att försäkra sig om att detta beslut har fattats med beaktande av de uppgifter och handlingar som har underställts kommissionens bedömning.
19. I beslutet om hänskjutande konstaterar Cour de cassation, efter att ha erinrat om det tidigare nämnda beslutet fattat av Cour constitutionelle den 29 december 1983, följande: "I detta fall ingavs inga uppgifter eller indicier till ordföranden vid Tribunal de grande instance, på grundval av vilka det kunde antas att de konkurrensbegränsande beteenden som gjordes gällande förelåg. ... Det var därför omöjligt för nämnda domstol att pröva huruvida den begäran som den skulle ta ställning till var välgrundad i sak. I kommissionens beslut ... anges för övrigt endast att kommissionen förfogar över information om att bolaget Roquette Frères ägnar sig åt konkurrensbegränsande beteenden på marknaden för natriumglukonat och glukonsyrans deltalakton, vilka kommissionen har beskrivit utan att, ens kortfattat, hänvisa till den information som den hävdar att den har i sin besittning och som den grundat sin bedömning på. ..."
20. Cour de cassation åberopar för övrigt synpunkter som anförts under punkterna 17 och 18 i domen i det ovannämnda målet Hoechst mot Kommissionen, enligt vilka det inte finns någon för medlemsstaterna gemensam princip om rätt till okränkbarhet, motsvarande rätten att få ha sitt hem fredat, när det gäller företag, och att det inte heller finns någon rättspraxis från den Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna som härleder en dylik princip från artikel 8 i den Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad den europeiska konventionen). I detta hänseende noterar Cour de cassation att den Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna emellertid i sin dom av den 16 december 1992, Niemietz, senare fastslagit att denna bestämmelse väl går att tillämpa på viss verksamhet eller vissa kommersiella lokaler. Cour de cassation framhåller likaledes artikel 6.2 EU, enligt vilken unionen skall respektera de grundläggande rättigheterna, såsom de garanteras av den Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna som allmänna principer, och artikel 46 EU, varvid denna bestämmelse underställs EG-domstolens kontroll.
21. Cour de cassation framhåller vidare att domen i det ovannämnda målet Hoechst mot kommissionen betonar att kommissionen, i samband med verkställigheten av dess undersökningsbefogenheter, är skyldig att respektera de processrättsliga skyddsregler som föreskrivs i nationell rätt.
22. Det är under dessa förutsättningar som Cour de cassation enligt beslut av den 7 mars 2000 har förklarat målet vilande och ställt följande tolkningsfrågor till EG-domstolen:
"1) Skall domstolens dom av den 21 september 1989 i målet Hoechst, med hänsyn till de grundläggande rättigheter som erkänns i gemenskapens rättsordning och till artikel 8 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna, tolkas på så sätt att den nationella domstolen, som enligt sin nationella rätt är behörig att på konkurrensrättens område besluta om husrannsakningar och beslag som administrationens tjänstemän verkställer i företags lokaler, inte får vägra att bevilja det tillstånd som har begärts, när den anser att de uppgifter eller indicier som har ingetts till den för att visa att det föreligger konkurrensbegränsande beteenden hänförliga till de företag som avses i kommissionens beslut om undersökning är otillräckliga när det gäller att tillåta en sådan åtgärd eller när det, såsom i detta fall, inte har ingetts någon uppgift eller något indicium till domstolen?
2) För det fall domstolen inte medger att kommissionen är skyldig att inge de indicier eller uppgifter som den förfogar över till den nationella domstolen för att visa att konkurrensbegränsande beteenden föreligger, är denna domstol då, med hänsyn till ovannämnda grundläggande rättigheter, ändå behörig att vägra bevilja de husrannsakningar och beslag som har begärts, om den, såsom i detta fall, anser att kommissionens beslut inte är tillräckligt motiverat, och att den därför inte kan pröva huruvida den begäran som har hänskjutits till den är välgrundad i sak, vilket innebär att det blir omöjligt för den att utöva den kontroll som den åläggs enligt sin nationella konstitutionella rätt?"
II - Bedömning
23. Det är för det första av vikt att väl avgränsa omfattningen av det problem som har underställts oss av Cour de cassation.
24. Det framgår enligt min uppfattning av den ovan citerade franska lagtexten, liksom vid läsningen av beslutet om hänskjutande, att de två frågorna tillsammans avser huruvida den nationella domstolen är behörig att vägra bevilja tillstånd att verkställa en undersökning (i praktiken likvärdig med en husrannsakan), när det enligt dess mening, inte framkommer att en sådan undersökning är nödvändig av vare sig lydelsen av kommissionens beslut eller av den information eller de indicier som har framlagts som komplement till detta. Uttrycket "pröva huruvida den begäran som har hänskjutits till den är välgrundad i sak", som förekommer i den andra frågan lämnar inget utrymme för tvivel på denna punkt.
25. Under punkt 35 i domen i det ovannämnda målet Hoechst har domstolen uttalat att den behöriga nationella myndigheten - "oavsett om det är fråga om en rättslig myndighet eller ej, [inte får] göra en egen bedömning av nödvändigheten av den beordrade undersökningen. Kommissionens bedömning av de faktiska och rättsliga omständigheterna i ärendet är endast underställd domstolens prövning."
26. Under dessa omständigheter kan man således dra slutsatsen att Cour de cassation i huvudsak ställer frågan huruvida inte rättspraxis i målet Hoechst borde revideras.
A - Domen i det ovannämnda målet Hoechst mot kommissionen och artikel 8 i den europeiska konventionen.
27. Cour de cassation har i detta hänseende lagt fram två skäl.
28. Samtidigt som Cour de cassation noterar att de grundläggande rättigheterna sedan länge utgör en integrerad del av de allmänna rättsprinciper vars efterlevnad garanteras av vår domstol, och vilka den europeiska konventionen i detta hänseende tillmäter en speciell betydelse, frågar den sig om inte denna konvention skall ges ännu större betydelse än tidigare som en följd av antagandet av artikel 6.2 i Fördraget om Europeiska unionen, som föreskriver att unionen skall respektera de grundläggande rättigheterna, såsom de garanteras av den europeiska konventionen och såsom de i egenskap av allmänna gemenskapsrättliga principer följer av gemensamma konstitutionella traditioner i medlemsstaterna. Artikel 46 d i samma fördrag föreskriver för övrigt att Europeiska gemenskapernas domstol är behörig att tillämpa artikel 6.2 angående institutionernas verksamhet.
29. I detta hänseende ansluter jag mig till kommissionens synpunkter enligt vilka dessa texter har haft en enbart bekräftande betydelse. Som domstolen har uttalat i målet Bosman angående principen om rätten till föreningsfrihet, "hör [denna princip] till de grundläggande friheter som enligt domstolens fasta rättspraxis - som dessutom på nytt bekräftas i ingressen till Europeiska enhetsakten och i artikel F.2 i Fördraget om Europeiska unionen - skyddas genom gemenskapens rättsordning". Artikel 6.2 i den nuvarande versionen av Fördraget om den Europeiska unionen är identisk med den tidigare artikeln F.2.
30. I andra hand har Cour de cassation påpekat att EG-domstolen under punkt 18 i domen i det ovannämnda målet Hoechst har uttalat att artikel 8 i den europeiska konventionen angående omfattningen av den enskildes rätt till personlig frihet inte kan utsträcka sig till kommersiella lokaler. Dessutom har EG-domstolen noterat att det ännu inte föreligger någon rättspraxis från den Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna i detta hänseende.
31. Som Cour de cassation har gjort gällande existerar således en sådan rättspraxis alltsedan det ovannämnda målet Niemietz och andra efterföljande domar.
32. Det är emellertid av vikt att även erinra om att EG-domstolen i målet Hoechst mot kommissionen inte har dragit slutsatsen att det inte finns något skydd för företag mot godtyckliga ingripanden utan under punkt 19 i ovanstående dom uttalat följande:
"Enligt samtliga medlemsstaters rättssystem måste emellertid ingripande av offentliga organ på fysiska och juridiska personers privata områden ha stöd i lagen och kunna motiveras med i lagen angivna skäl, varför det i dessa system - ehuru i olika form - finns ett skydd mot godtyckliga och oproportionella ingripanden. Behovet av ett sådant skydd måste alltså erkännas som en allmän gemenskapsrättslig princip."
33. Eftersom den Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna emellertid har avkunnat den ovan nämnda domen Niemietz och eftersom EG-domstolen fäster största vikt vid den förstnämndas rättspraxis, bör det emellertid undersökas huruvida ett ännu mer utsträckt skydd ges för juridiska personers lokaler.
34. Låt mig till en början erinra om att artikel 8 i den europeiska konventionen är avfattad enlig följande:
"1. Var och en har rätt till skydd för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens.
2. Offentlig myndighet får inte inskränka åtnjutande av denna rättighet annat än med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggandet av oordning eller brott, eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter."
35. Skyddet av hemmets okränkbarhet är således inte absolut. Då den Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna i det förutnämnda målet Niemietz har undersökt uttrycket "inskränka åtnjutande av denna rättighet" i den betydelse det har enligt punkt 2 ovan, har den successivt prövat
- huruvida åtnjutandet av en rättighet har inskränkts,
- huruvida denna inskränkning har skett med stöd av lag,
- huruvida denna inskränkning sker i ett legitimt syfte,
- huruvida denna inskränkning är nödvändig i ett demokratiskt samhälle.
1. Förekomsten av en inskränkning
36. Det råder inget tvivel om att en undersökning, som verkställs enligt artikel 14.6 i förordning nr 17, väl utgör en sådan inskränkning som avses i artikel 8 i den europeiska konventionen.
37. Det bör emellertid understrykas att den Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna under punkt 31 i sin ovan nämnda dom Niemietz har uttalat följande:
"... att tolka uttrycken privatliv och hemvist som om de skulle inkludera speciella lokaler eller yrkesmässiga eller kommersiella aktiviteter överensstämmer med syftet och det huvudsakliga ändamålet med artikel 8: att skydda individen från godtyckligt intrång från det allmänna (se till exempel domen i målet Marckx mot Belgien av den 13 juni 1979, serie A, nr 31, sid. 15, punkt 31). De kontraherande staterna är därigenom inte otillbörligen förhindrade att ingripa, eftersom de bevarar sin rätt till intrång i den mån det är tillåtet enligt artikel 8.2, och denna rätt kan mycket väl sträcka sig längre då det gäller lokaler eller yrkesmässiga eller kommersiella aktiviteter än i andra fall."
38. Denna passus ger vid handen att den yrkesmässiga sfären för den Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna inte, eller inte i alla avseenden, nödvändigtvis är värd ett lika omfattande skydd som den privata sfären. Detta berör i synnerhet de krav som beslutet om undersökning skall uppfylla, till exempel angående indicier, enligt vilka ett brott mot konkurrensrätten kan presumeras föreligga.
2. Inskränkningen skall ha skett med stöd av lag
39. En undersökning som verkställs på grundval av artikel 85 i EG-fördraget (nu artikel 81 EG) och på grundval av förordning nr 17 utgör uppenbarligen en inskränkning som har skett med stöd av lag.
3. Inskränkningen skall ha skett i ett legitimt syfte.
40. Det har inte bestritts i den aktuella processen och det kan inte heller ifrågasättas att undersökningar som kommissionen verkställer för att fastställa förekomsten av avtal mellan företag, beslut om företagssammanslutningar eller samordnade förfaranden, som misstänks kunna falla under det i artikel 81 i fördraget proklamerade förbudet, utgör en inskränkning som sker i ett legitimt syfte.
4. Inskränkningen skall vara nödvändig i ett demokratiskt samhälle
41. I fråga om avtal skall i detta hänseende i synnerhet kriterierna "landets ekonomiska välstånd" och " förebyggandet av oordning" beaktas.
42. Som domstolen faktiskt har betonat i domen i målet National Panasonic mot kommissionen, omnämnt under punkt 25 i domen i det ovannämnda målet Hoechst, har de relevanta gemenskapsrättsliga reglerna funktionen att
"undvika en snedvridning av konkurrensen till nackdel för allmänintresset, de enskilda företagen och konsumenterna".
43. Man kan följaktligen säga att de undersökningar som verkställs med stöd av förordning nr 17 i princip är "nödvändiga" i den mening som avses i artikel 8 i den europeiska konventionen.
44. Villkoret att en undersökning skall vara nödvändig skall emellertid vara uppfyllt i varje enskilt fall. Med anledning av detta har den Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna uttalat sig enligt följande under punkt 55 i sin dom av den 25 februari 1993 i målet Funke mot Frankrike:
"Enligt domstolens fasta rättspraxis åtnjuter de kontraherande staterna ett visst handlingsutrymme vid bedömningen av huruvida en inskränkning är nödvändig, men detta går hand i hand med en europeisk kontroll. De undantag som artikel 8.2 reglerar påkallar en snäv tolkning (domen i målet Klass m.fl. mot Tyskland av den 6 september 1978, serie A, nr 28, sid. 21, punkt 42), och nödvändigheten av dessa bör i ett konkret fall fastställas på ett övertygande sätt."
45. I detta hänseende bör det understrykas att inom gemenskapen är nödvändigheten av en undersökning, det vill säga huruvida de argument som läggs fram av kommissionen för att legitimera en sådan är övertygande, underställd domstolens kontroll varje gång som denna nödvändighet ifrågasätts (punkt 35 i det ovan nämnda målet Hoechst mot kommissionen).
46. Det är på sin plats att tillägga att det ingalunda följer av ovannämnda domar från den Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna att den domstol som är behörig att bedöma den ovannämnda nödvändigheten skall uttala sig innan husrannsakan har ägt rum. Jag är förvisso av den åsikten att det vore att föredra om så vore fallet. Det är av denna orsak som jag redan i mitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet Hoechst mot kommissionen (punkterna 146 och 147) har föreslagit att ett tillstånd till husrannsakan skulle kunna beviljas kommissionens tjänstemän av domstolen (eller, numera, av förstainstansrätten). Ett sådant förfarande kan emellertid endast införas genom lagstiftning.
47. Det faktum att nödvändigheten av husrannsakan endast kan kontrolleras i efterhand, tycks mig likväl inte orsaka några problem då det gäller skyddet av de grundläggande rättigheterna, eftersom domstolen uttryckligen medger att de resultat som erhållits genom ett tillstånd eller ett beslut, vilka efteråt förklaras vara olagliga, inte får användas. Låt mig dessutom notera att också i Frankrike kan en husrannsakan äga rum innan Högsta domstolen har uttalat sig huruvida den är välgrundad, eftersom ett överklagande i kassationsdomstol som ingivits mot ett beslut som beviljar en husrannsakan på konkurrensområdet inte har någon suspensiv verkan.
48. Med hänsyn till samtliga ovan utvecklade ståndpunkter kommer jag fram till en lösning som är identisk med den som den brittiska och den franska regeringen liksom kommissionen kommit fram till, nämligen att varken de förändringar i Fördraget om den Europeiska unionen som Amsterdamfördraget har medfört eller de domar från den Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna som berör frågan om tillämpningen av principen om rätten att få ha sitt hem fredat på kommersiella lokaler är av sådan beskaffenhet att de ifrågasätter de principer som följer av domen i det ovannämnda målet Hoechst mot kommissionen. Dessa principer medger företag ett skydd, som är likvärdigt med det som domstolen ovan härleder från artikel 8 i den europeiska konventionen.
49. Det innebär att det för mig kvarstår att närmare undersöka den verkliga innebörden i frågorna från Cour de cassation, nämligen att fastställa vem det åligger att företa domstolsprövning och i synnerhet vilken roll den nationella domstolen har i detta förfarande.
B - Den nationella domstolens roll i kontrollförfarandet
50. Roquette har anfört följande:
"En begäran från den Europeiska kommissionen om husrannsakan är inte undantagen från den franska domstolens behörighet att kontrollera och bedöma den. Kommissionen måste således foga sig efter krav på framläggande av bevis eller ge en konkret förklaring för att rättfärdiga en sådan begäran.
Det framstår dessutom som att ett beslut fattat av kommissionen med stöd av artikel 14 i förordning nr 17 är en av de omständigheter som omfattas av domstolens bedömning, varvid domstolen kan anse att rättsakten är tillräcklig, om den är tillräckligt utförlig, eller, i motsatt fall, att ytterligare förklaringar är nödvändiga.
Det framstår vidare som om denna kontroll av enbart faktiska omständigheter som utövas av domstolen varken påverkar gemenskapsdomstolarnas exklusiva behörighet eller effektiviteten av kommissionens arbete.
Roquette är därför av den åsikten att domstolen kan vägra att medge tillstånd till husrannsakan, när det såsom i detta fall, liksom Cour de cassation har konstaterat, inte har ingetts någon uppgift eller något indicium till domstolen."
51. Hur skall denna ståndpunkt tolkas?
52. Låt mig från början understryka att det enligt min mening är nödvändigt, vad beträffar enhetligheten vid tillämpningen av gemenskapsrätten, att kontrollen av huruvida husrannsakningar är nödvändiga (eller välgrundade) förblir inom EG-domstolens behörighet och inte överförs till medlemsstaternas domstolar.
53. Först och främst framgår det klart av artikel 173 i EG-fördraget (nu artikel 230 EG i ändrad lydelse) att domstolen har den exklusiva rätten att kontrollera lagenligheten av rättsakter antagna av institutionerna. Beslut av kommissionen som gäller husrannsakan är obestridligen beslut i den betydelse det har enligt artikel 189 i EG-fördraget (nu artikel 249 EG).
54. Principen enligt vilken institutionernas rättsakter endast kan ogiltigförklaras av gemenskapsdomstolarna (EG-domstolen eller förstainstansrätten) är i sig av beskaffenhet att garantera att dessa rättsakter bedöms enligt enhetliga kriterier. Enbart genom denna princip kan det undvikas att en rättsakt från institutionerna förklaras ogiltig i en medlemsstat men inte i en annan. I detta hänseende är det tillräckligt att hänvisa till domen i målet Foto-Frost, vilket Förenade kungarikets regering med anledning av detta har påmint om, och som jag redan har omnämnt i mitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet Hoechst mot kommissionen.
55. Visserligen har Roquette under förhandlingen hävdat att det inte handlade om att ogiltigförklara en rättsakt från kommissionen, utan endast att tillfälligt hindra verkställighet i väntan på kompletterande uppgifter från kommissionen. Faktum är emellertid att Cour de cassation mycket tydligt har framställt problemet i ordalag enligt vilka skälen för kommissionens beslut skulle vara otillräckliga och enligt vilka detta beslut följaktligen skulle vara ogiltigt. Det är emellertid frågorna från Cour de cassation som domstolen har anmodats att besvara.
56. Om man uppmärksamt granskar Roquettes yttrande, framstår det i alla händelser som obestridligt att detta företag begär att den nationella domstolen just skall kunna kontrollera nödvändigheten av eller det välgrundade i en husrannsakan. Det faktum att domstolen begär kompletterande uppgifter av kommissionen innebär i sig i själva verket att de uppgifter som förekommer i beslutet, eller som givits muntligen i ett första skede, inte har övertygat den om att en husrannsakan är nödvändig. Då det några timmar eller några veckor senare (för den händelse själva beslutet ändras) läggs fram nya indicier, och domstolen på grundval av dessa medger tillstånd, betyder detta, åtminstone underförstått, att "nu är domstolen övertygad om att husrannsakan är nödvändig". Men den kan även tillkännage att den ännu inte är övertygad.
57. Dessutom kan den enkla omständigheten att beviljande av tillstånd försenas, om så bara med några timmar, ha en förödande effekt då parallella husrannsakningar ska äga rum hos olika företag inom samma bransch belägna i olika medlemsländer. I ett sådant fall kommer nyheten om att husrannsakningar sker i dessa andra medlemsstater på den tid som först bestämts snabbt till det företags kännedom som ligger i den medlemsstat där tillståndet tillfälligt är stoppat, och tillåter detta företag att förstöra alla spår av olaglig konkurrensbegränsande samverkan.
58. På grund av alla dessa skäl drar jag således slutsatsen att det är viktigt att strikt upprätthålla principen enligt vilken bedömningen av det välgrundade, det vill säga att en undersökning är nödvändig, inte skall falla under den nationella domstolens kompetens.
59. Jag är angelägen om att klargöra att jag mycket väl förstår dilemmat för Cour de cassation, som ställs inför tidigare nämnda nationella lagtexter. Dessa lagtexter utsträcker tillämpliga materiella och processuella bestämmelser till att gälla undersökningar verkställda av kommissionen enbart då det rör sig om fransk konkurrensrätt. Det är helt naturligt att fransk rätt betonar att domstolen som förordnar om husrannsakan bör vara övertygad om det välgrundade i denna och att den i detta hänseende bör förfoga över tillräckliga indicier. Det är nämligen på domstolen som ansvaret att tillåta husrannsakan eller inte i huvudsak vilar, eftersom Cour de cassation endast utför en rättslig kontroll. Omständigheterna skall således vara väl fastställda av ordföranden vid Tribunal de grande instance, och Cour de cassation skall, då dessa omständigheter medges vara tillräckliga, bedöma huruvida ordföranden vid Tribunal de grande instance har gjort en felaktig rättstillämpning.
60. Situationen är emellertid annorlunda inom gemenskapsrätten, eftersom kontrollen av huruvida husrannsakan är nödvändig i detta fall är, och endast kan vara, ett ärende för domstolen. Då talan har väckts av företaget i fråga åligger det domstolen att mycket noggrant undersöka huruvida kommissionen, innan den fattar sitt beslut, har förfogat över tillräckligt seriösa uppgifter om att det sannolikt är fråga om en samverkan. Kommissionen skall underställa gemenskapsdomstolen samtliga uppgifter, som är av beskaffenhet att kunna visa det välgrundade i husrannsakan. Jag upprepar att om detta inte är fallet skall domstolen ogiltigförklara beslutet, och det blir förbjudet för kommissionen att använda sig av de dokument som den har kunnat kopiera, liksom av de upplysningar som den har kunnat få muntligen av anställda på företaget.
61. Måste man av detta dra slutsatsen att den nationella domstolen har som enda uppgift att undersöka huruvida det beslut som företes inför den verkligen härrör från kommissionen och huruvida de personer som önskar förrätta en husrannsakan förfogar över dokument som bevisar att de har blivit utsedda av kommissionen för detta ändamål?
62. I likhet med den franska och den brittiska regeringen liksom kommissionen, är jag av den uppfattningen att den nationella domstolens roll sträcker sig en bit längre, men inte lika långt som Roquette och de andra regeringar som har redovisat sina ståndpunkter tycks anse.
63. En distinktion skall enligt min mening göras mellan den kontroll som domstolen får utöva för att fastställa att inte undersökningen är godtycklig eller oproportionerlig och kontrollen av förloppet av själva undersökningen/husrannsakan.
64. När det gäller den första punkten anser kommissionen att det, i den mån kontrollen av motiveringen utgör en del av kontrollen av lagenligheten, först och främst kan hävdas att en sådan kontroll exklusivt faller under gemenskapsdomstolens behörighet.
65. Kommissionen medger likväl att en absolut omöjlighet för den nationella instansen att utföra en kontroll av motiveringen av undersökningsbeslutet framstår som svårligen förenlig med den möjlighet att bedöma den eventuellt godtyckliga eller oproportionerliga karaktären hos de planerade åtgärderna som genom domen i det ovannämnda målet Hoechst mot kommissionen tillerkänts den nationella instansen. En sådan bedömning förutsätter nämligen ovillkorligen att den analyserar föremålet för och syftet med undersökningen. Som kommissionen för övrigt betonar, handlar det om en av de väsentliga grunder som ska förekomma i motiveringen av dess beslut.
66. Kommissionen anser likväl att den analys av motiveringen som den nationella instansen utför skall vara begränsad till det strikt nödvändiga, för att den skall kunna utöva det begränsade utrymme för skönsmässig bedömning som den sålunda blivit förbehållen genom domen i det ovannämnda målet Hoechst mot kommissionen.
67. Kommissionen anser i detta hänseende att den godtyckliga eller oproportionerliga karaktären av de planerade tvångsåtgärderna skall bedömas enbart med hänsyn till föremålet för undersökningen, så att det är tillräckligt att den nationella instansen blir informerad om den förmodade överträdelsen liksom om sammanhanget (det aktuella företagets ställning på marknaden, risk för hemlighållande av dokument, möjligheter till påtryckningar etcetera).
68. Enligt kommissionen kan sålunda den nationella instansen lagligen vägra begärt tillstånd om kommissionens beslut inte omfattar någon av de ovannämnda uppgifterna, eller om beskrivningen av det ifrågasatta uppträdandet är så oprecis eller obefintlig att den gör varje bedömning av den eventuellt oproportionerliga eller godtyckliga karaktären av de planerade åtgärderna omöjlig, eller om föremålet för undersökningen är formulerat på ett sätt som uppenbarligen är alltför vagt (till exempel "undersöka om ett företag har ägnat sig åt konkurrensbegränsande beteenden") för att den nationella instansen skall kunna utöva sin kontroll.
69. Den franska regeringen anser att behörig nationell domstol kan vägra att bevilja begärda husrannsakningar och beslag, om den anser att de grunder som åberopats inte medger den att utöva sin egen kontroll såsom den har definierats i domen i det ovannämnda målet Hoechst mot kommissionen. Likväl kan behörig nationell domstol inte vägra att bevilja begärda husrannsakningar och beslag - utan att oförsvarligt skada effektiviteten av kommissionens åtgärder - sedan den har underrättats om de väsentliga grunder som avses i artikel 14.3 i förordning nr 17.
70. Med hänvisning till punkterna 40 och 41 i domen i det ovannämnda målet Hoechst mot kommissionen anser den franska regeringen nämligen att domstolen tidigare har anpassat omfattningen av motiveringsskyldigheten enligt artikel 190 i EG-fördraget (nu artikel 253 EG) till den som föreskrivs i artikel 14.3 i förordning nr 17, och betonat att kommissionen skall ange föremålet för och syftet med undersökningen samt tillagt att "även om kommissionen visserligen inte behöver meddela den som är föremål för ett undersökningsbeslut alla de uppgifter som den har om de påstådda överträdelserna eller göra en strikt juridisk analys av dem, måste den dock tydligt ange vilka förmodade omständigheter den avser att undersöka".
71. Den franska regeringen har i detta hänseende erinrat om att domstolen i domen i det ovannämnda målet Hoechst mot kommissionen ansåg att undersökningsbeslutets motivering kan avfattas i "mycket allmänna termer" utan att detta påverkar dess lagenlighet.
72. De grunder som anges som stöd för begäran om tillstånd är i praktiken desamma som förekommer i kommissionens beslut, så att distinktionen mellan dessa två handlingar framstår som något artificiell i förhållande till den kontroll av skälen som företas av den nationella domstolen.
73. Den rättspraxis som följer av det ovannämnda målet Hoechst mot kommissionen tillåter emellertid inte alltid att den nationella domstolen får veta på vilken grund som den åläggs att undersöka proportionaliteten av de planerade tvångsåtgärderna i förhållande till föremålet för undersökningen, vilket bland annat beslutet om hänskjutande vittnar om. Enligt den franska regeringen gör dessa svårigheter av praktisk natur, som den nationella domstolen konfronteras med, det nödvändigt med en, om inte uttömmande, så exakt definition som möjligt gällande omfattningen av kravet på motivering av ett beslut om undersökning.
74. Denna motivering skulle sålunda kunna delas upp i tre olika delar. Först och främst en del som rör företagen i fråga (företagets firmanamn och adress, adress till de lokaler som ska undersökas). Vidare en del som rör den exakta arten av misstänkta förfaranden (prisöverenskommelser, uppdelning av marknader etcetera) som möjliggör för domaren att bedöma området för undersökningen. Upplysningar angående den eventuellt hemliga karaktären av dessa förfaranden skall likväl meddelas, för att domstolen skall kunna ta med dessa omständigheter i beräkningen vid bedömningen av proportionaliteten av de planerade tvångsmedlen i förhållande till föremålet för undersökningen. På grundval av denna hemliga karaktär kan domstolen nämligen dra slutsatsen att företaget är tillräckligt organiserat för att man skall kunna anta att det föreligger dolda förfaranden som kan medföra att undersökningen ifrågasätts. Slutligen skall en sista del - som rör de produkter eller tjänster beträffande vilka konkurrensbegränsande beteenden misstänks - också förekomma i beslutet om undersökning, vilket framgår redan av domstolens rättspraxis.
75. Förenade kungarikets regering har gjort gällande att den nationella domstolen inte kan vägra att bevilja ett begärt tillstånd på grund av att den anser att det beslut om undersökning som fattats av kommissionen inte är tillräckligt motiverat för att den skall kunna undersöka huruvida det är försvarbart.
76. Nämnda regering har för det första erinrat om att det i detta hänseende är vedertaget att nationella lagbestämmelser - till och med konstitutionella sådana - inte kan inskränka eller undanröja en skyldighet som härrör från gemenskapsrätten, och att man skall låta bli att tillämpa dem i den mån de strider mot denna skyldighet.
77. För det andra har samma regering liksom den franska regeringen betonat att artikel 14.3 i förordning nr 17 fastställer de väsentliga rekvisiten för motiveringen till ett beslut om en husrannsakan, däribland föremålet för och syftet med en undersökning, och att kommissionen dessutom, enligt lydelsen av punkt 41 i domen i det ovannämnda målet Hoechst mot kommissionen, är förpliktad att klart ange de förmodade omständigheter som den avser att undersöka.
78. Den faktiska eller legala kontrollen av ett beslut av kommissionen, vilket förordnar om en husrannsakan faller emellertid under domstolens behörighet.
79. Den tyska regeringen anser att den nationella domstolen kan vägra tillstånd, om kommissionen i sin redogörelse för skälen till sitt beslut, eller genom att lägga fram handlingar, inte på ett utförligt sätt redovisar den information om det berörda företaget som den förfogar över, och som ligger till grund för misstanken om en kränkning av artikel 85.1 i fördraget. Kommissionen är emellertid inte förpliktad att förelägga handlingar som bevis, i original eller som kopior, eller att röja eventuella källor. Men kontrollen av den nationella domstolen får inte omvandlas till en innehållslös formalitet, till exempel av brist på konkret information beträffande grunden för kommissionens misstankar.
80. Den grekiska regeringen anger för sin del att om ett beslut om husrannsakan inte omnämner föremålet, syftet och tillräckliga sakskäl för att rättfärdiga en undersökning i ett företags lokaler och beslutet inte gör det möjligt för den nationella domstolen att konstatera att de garantier som föreskrivs i den nationella rätten är uppfyllda, har denna domstol rätt att vägra att ge det begärda tillståndet.
81. Den italienska regeringen anser att den nationella myndigheten är förpliktad att bedöma huruvida tvångsåtgärderna är godtyckliga eller oproportionella i förhållande till syftet med undersökningen, och om lämpligheten av en undersökning framgår av det resonemang som förts av kommissionen i beslutet, en diskussion som nödvändigtvis baserar sig på de upplysningar eller indicier som är ägnade att återge föremålet för och syftet med undersökningen (domen i det ovannämnda målet Hoechst mot kommissionen, punkt 29).
82. Den norska regeringen, vilken liksom den tyska regeringen begränsar sig till att besvara den första tolkningsfrågan, som således avser all den information som kommissionen skall lägga fram genom beslutet och som komplement till detta, anser att det åligger kommissionen att ange de grunder på vilka den begärda åtgärden omedelbart framstår som befogad, det vill säga att det är möjligt för den nationella behöriga instansen att kräva ett minimum av upplysningar eller indicier för att den skall kunna undersöka huruvida de planerade tvångsåtgärderna är godtyckliga eller oproportionerliga i förhållande till föremålet för undersökningen.
83. Ovannämnda regering medger emellertid att illegala begränsningar av konkurrensen ofta inleds med metoder som inte lämnar mycket spår. Begäran om upplysningar riktade till kommissionen angående grunden för de misstankar som den hyser skall således inte vara alltför rigorös. Den information som står till förfogande utgör i regel endast en indikation på en kränkning av konkurrensreglerna, och detta bör vara tillräckligt för att sätta i gång en undersökning. Man måste hålla i minnet att själva ändamålet med undersökningar utförda i företags lokaler är att samla bevis som normalt inte skulle ha hittats. Det vore ologiskt att kräva att bevismaterial skulle företes för den nationella kontrollmyndigheten innan en riktig undersökning hade ägt rum.
84. För min del delar jag helt och hållet dessa synpunkter. Jag finner dessutom att uttrycket "grunder på vilka den begärda åtgärden omedelbart framstår som befogad", som används av den norska regeringen, är välbetänkt, men tvärtemot denna regering anser jag att dessa grunder skall vara resultatet av kommissionens beslut, och inget annat.
85. Om man inte vill framhålla att den nationella domstolen skall kontrollera huruvida undersökningen är nödvändig, skall denna inte kunna kräva kompletterande förklaringar. Dess roll bör, som kommissionen har uttryckt det, begränsa sig till en kontroll av enbart verkligt uppenbara kränkningar av de berörda företagens rättigheter. Det handlar nästan om en slags kontroll av "uppenbara misstag". Kommissionen preciserar på ett annat ställe i sitt yttrande att det handlar om vad man inom fransk rätt kallar en "minimikontroll".
86. Jag vill emellertid ytterligare tillägga följande förtydligande, som åtminstone delvis borde ligga i linje med vad den italienska, den norska och den tyska regeringen har anfört. Jag anser nämligen att i den mån kommissionen, utan att avslöja sina källor eller orsaka skada för tredje man, är i stånd att ange de indicier på vilka den grundar sig, så skall den göra det.
87. Jag illustrerar denna synpunkt med hjälp av beslutet i fråga i tvisten vid den nationella domstolen.
88. Detta innehåller de "viktigaste delarna av motiven", såsom de definieras i artikel 14.3 i förordning nr 17. Det beskriver nämligen, på ett tillräckligt utförligt sätt, föremålet för och syftet med undersökningen och det anger "tydligt de förmodade omständigheter som kommissionen avser att undersöka".
89. Men beslutet omfattar även ytterligare ett skäl som inte har någon motsvarighet i beslutet i fråga i domen i målet Hoechst mot kommissionen, nämligen att "kommissionen har tillgång till information enligt vilken de ansvariga för företaget i fråga har hållit regelbundna sammanträden med konkurrenter, under vilka marknadsandelar ... har fördelats och minimipriser har avtalats".
90. Vidare fortsätter kommissionens beslut enligt följande: "Kommissionen har tillgång till information enligt vilken dessa kontakter med konkurrenter även har omfattat glukonsyrans deltalakton. Det har i synnerhet rört sig om bi- eller multilaterala samtal, som ofta ägde rum utanför sammanträdena (före, efter eller under pauserna) angående natriumglukonat. Deltagarna har vid dessa tillfällen utbytt information om marknaden, om marknadspriser liksom om efterfrågan."
91. Domstolen, som beslutade om hänskjutande, uttalar i sin andra fråga att kommissionens beslut "inte är tillräckligt motiverat, och att [den nationella domstolen] inte kan pröva huruvida den begäran som har hänskjutits till den är välgrundad i sak". Jag har därför skäl att misstänka att Cour de cassation anser att kommissionen i sitt beslut borde ha inkluderat kompletterande upplysningar angående datum för eller frekvensen av dessa sammanträden, samt de grunder som har föranlett den att misstänka att de konkurrensbegränsande åtgärder som åsyftas i nämnda beslut verkligen har diskuterats och med sannolikhet har beslutats under dessa sammanträden.
92. Detta skulle innebära att kommissionen, åtminstone till en viss del, tvingades avslöja sina källor, vilka oftast utgörs av anställda eller tidigare anställda på ett av de företag som är part i överenskommelsen eller till och med av de ansvariga för ett av dessa företag som önskar komma i åtnjutande av "milda åtgärder" från kommissionens sida.
93. Om däremot kommissionen, såsom den norska regeringen har angett, hade konstaterat prisförändringar på marknaden, som genomförts i stort sett parallellt av samtliga tillverkare i branschen, eller om de industrier som använder produkterna i fråga, vilket var fallet angående avtalet inom pappersbranschen, hade ingett klagomål till kommissionen, om vilket de själva hade försäkrat sig om publicitet i pressen, skulle det uppenbarligen inte finnas något skäl att inte åberopa detta i kommissionens beslut. Så är emellertid fallet enbart i undantagsfall.
94. Jag försvarar således bestämt den ståndpunkt enligt vilken, som det står i texten till beslutet, kommissionen förvisso klart skall ange de förmodade omständigheter som den avser att undersöka, men endast skall stödja det med indicier i den mån som omnämnandet av dessa inte är av sådan art att det röjer kommissionens informationskällor eller orsakar skada för tredje man.
95. Följaktligen är det oundvikligt att kommissionen i många fall är tvingad att begränsa sig till att säga att "det framkommer av information som den är i besittning av" att företaget i fråga sannolikt har medverkat till att vidta konkurrensbegränsande åtgärder av ett visst slag för vissa produkter.
96. Detta innebär att domstolen av hövlighet skulle kunna besvara eventuella kompletterande frågor från den nationella domstolen, på villkor att detta låter sig göras under absolut tystnadsplikt. Men som kommissionen under sammanträdet har erinrat om kan, åtminstone i Frankrike, rätten att ta del av dokument som har visats för domstolen inte nekas parterna i processen i kassationsdomstolen. Dessutom tror jag mig ur domarna från Cour de cassation kunna härleda att ordföranden vid Tribunal de grande instance i sitt beslut skall sammanfatta alla muntliga uttalanden som gjorts inför den och som den anser ha bidragit till att göra det befogat att bevilja tillstånd till husrannsakan.
97. Låt mig nu komma till den andra sidan av den nationella domstolens roll, nämligen kontrollen av förloppet av förfarandet vid själva undersökningen.
98. Till stöd för sin tolkning har Roquette speciellt framhållit två passusar i domen i målet Hoechst mot kommissionen som återfinns under punkt 35 i detta mål och som har följande lydelse:
"Kommissionen skall tillse att den myndighet som är behörig enligt nationell rätt har allt den behöver för att utöva sina kontrollbefogenheter."
"[Den] nationella myndigheten [är], sedan den har förvissat sig om att undersökningsbeslutet är giltigt, [behörig att] pröva om de tvångsåtgärder som avses genomföras är godtyckliga eller oproportionerliga i förhållande till undersökningens syfte och trygga att den nationella rättens bestämmelser följs när dessa åtgärder vidtas."
99. Beträffande den första passusen, angående fakta som den nationella instansen skall ha tillgång till, följs den omedelbart av satsen: "Denna myndighet får härvid inte - oavsett om det är fråga om en rättslig myndighet eller ej - göra en egen bedömning av nödvändigheten av den beordrade undersökningen. Kommissionens bedömning av de faktiska och de rättsliga omständigheterna i ärendet är endast underställd domstolens prövning." Det framgår som en följd av dessa två satser att de fakta som ska läggas fram inför den nationella instansen inte skall utgöras av alla indicier och all konfidentiell information som kommissionen är i besittning av, vilket i alla händelser är uteslutet genom punkt 41 i domen i målet Hoechst mot kommissionen. Dessa fakta kan således enbart utgöras av sådana fakta som är nödvändiga för att den nationella domstolen skall kunna utföra sin egen uppgift, vilken definieras i punkt 34 i ovannämnda dom och som består i att övervaka respekten för "den nationella rättens processuella garantier".
100. Med "processuella garantier" har domstolen uttryckligen åsyftat de nationella regler som utser behörig domstol och de formella regler enligt vilka domstolen skall fatta sitt beslut. Det kan också handla om att ange adresser till företagets olika lokaler där undersökningen skall verkställas, datum och tidpunkt när den skall äga rum, namn på de tjänstemän från kommissionen och de nationella tjänstemän som skall förrätta den, liksom andra praktiska detaljer av detta slag som den nationella domstolen skulle kunna begära.
101. Den andra passus som Roquette har citerat berör, vilket Förenade kungarikets regering och kommissionen med all rätt påpekade vid förhandlingen, endast det sätt på vilket tvångsåtgärderna kan utövas. Den nationella domaren kan i detta syfte, om hans nationella rätt tillåter eller kräver det, själv vara närvarande vid undersökningen. Han kan ålägga de tjänstemän från kriminalpolisen som medföljer tjänstemännen från kommissionen att endast bryta upp lås på dörrar, skåp och fordon om företagets anställda vägrar att öppna dem, eftersom det i annat fall skulle röra sig om godtyckliga eller oproportionerliga tvångsåtgärder. Som Förenade kungarikets regering har påpekat kan den nationella domstolen påminna om att företaget har rätt att sända efter sin juridiske rådgivare (utan att det får orsaka ett uppskov som kan utnyttjas till att förstöra bevis), och att de anställda har rätt att avstå från att göra uttalanden eller ge sådana svar som kan skada företaget.
102. Sammanfattningsvis åligger det den nationella domstolen att se till att fysiska tvångsåtgärder inte används när inställningen hos företagets ansvariga inte gör det försvarbart och att undersökningen i allmänhet äger rum enligt gällande lag i den aktuella staten.
Förslag till avgörande
103. På grundval av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen besvarar de två tolkningsfrågor som har ställts av Cour de cassation med det enda svar som föreslagits av kommissionen och som lyder enligt följande:
Med hänsyn till den domstolskontroll som företas av beslut om husrannsakan som har fattats av Europeiska gemenskapernas kommission på grundval av artikel 14 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86 av de Europeiska gemenskapernas domstol, som erkänner den allmänna principen om skydd för alla fysiska eller juridiska personer mot godtyckliga eller oproportionerliga ingripanden av offentliga myndigheter, skall artikel 14.6 i förordning nr 17 tolkas så att den nationella instans som är behörig att besluta om en begäran om hjälp framställd av kommissionen enligt nämnda artikel 14.6
- varken kan begära att få ta del av de fakta eller indicier som kommissionen har lagt till grund för beslutet om husrannsakan eller undersöka sanningshalten eller relevansen av dessa fakta,
- endast kan vägra att bevilja begäran om tillstånd i fall då föremålet för eller syftet med undersökningen inte har angetts i kommissionens beslut, eller har beskrivits på ett sätt som uppenbarligen är alltför vagt för att den skall kunna utöva sin kontroll av huruvida den begärda åtgärden är proportionerlig.