Preliminär utgåva
BESLUT AV TRIBUNALENS ORDFÖRANDE
den 22 juni 2018 (*)
”Interimistiskt förfarande – Växtskyddsmedel – Det verksamma ämnet diflubenzuron – Villkor för godkännande för utsläppande på marknaden – Ansökan om uppskov med verkställighet – Situation som ställer krav på skyndsamhet föreligger inte – Intresseavvägning”
I mål T‑476/17 R,
Arysta LifeScience Netherlands BV, Amsterdam (Nederländerna), företrätt av advokaterna C. Mereu och M. Grunchard,
sökande,
mot
Europeiska kommissionen, företrädd av A. Lewis, I. Naglis och G. Koleva, samtliga i egenskap av ombud,
svarande,
angående en ansökan enligt artiklarna 278 och 279 FEUF om uppskov med verkställigheten av kommissionens genomförandeförordning (EU) 2017/855 av den 18 maj 2017 om ändring av genomförandeförordning (EU) nr 540/2011 vad gäller villkoren för godkännande av det verksamma ämnet diflubenzuron (EUT L 128, 2017, s. 10),
meddelar
TRIBUNALENS ORDFÖRANDE
följande
Beslut (1)
[utelämnas]
Rättslig bedömning
[utelämnas]
Huruvida en situation som ställer krav på skyndsamhet föreligger
23      Vid prövningen av om de sökta interimistiska åtgärderna ställer krav på skyndsamhet, ska det erinras om att ändamålet med ett interimistiskt förfarande är att säkerställa att det kommande slutliga avgörandet får full verkan, i syfte att undvika luckor i det rättsliga skydd som unionsdomstolen ska tillhandahålla. För att uppnå detta ändamål ska frågan huruvida omständigheterna ställer krav på skyndsamhet bedömas mot bakgrund av om det är nödvändigt att fatta ett interimistiskt beslut för att undvika att den som ansöker om den interimistiska åtgärden orsakas allvarlig och irreparabel skada. Det ankommer på denna part att styrka att den inte kan avvakta utgången av målet rörande huvudsaken utan att åsamkas allvarlig och irreparabel skada (se beslut av den 14 januari 2016, AGC Glass Europe m.fl./kommissionen, C‑517/15 P-R, EU:C:2016:21, punkt 27 och där angiven rättspraxis).
24      Vidare framgår det av fast rättspraxis att en situation som ställer krav på skyndsamhet endast föreligger om risken för den allvarliga och irreparabla skada som den part som ansöker om de interimistiska åtgärderna befarar är så överhängande att det med en tillräcklig grad av sannolikhet är förutsebart att den kommer att äga rum. Denna part är i vart fall skyldig att bevisa de omständigheter som ligger till grund för antagandet att den kommer att lida sådan skada, eftersom en skada som är helt hypotetisk, på grund av att den är beroende av framtida och osäkra händelser, inte kan motivera att de interimistiska åtgärder som ansökan avser beviljas (se beslut av den 23 mars 2017, Gollnisch/parlamentet, T-624/16, ej publicerat, EU:T:2017:243, punkt 25 och där angiven rättspraxis).
25      Såsom också framgår av artikel 156.4 andra meningen i rättegångsreglerna ska ansökningar om interimistiska åtgärder ”innehålla alla tillgängliga bevis och bevisuppgifter till stöd för att de interimistiska åtgärderna ska beviljas”.
26      En ansökan om interimistiska åtgärder ska i sig göra det möjligt för svaranden att förbereda sina yttranden och för domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder att pröva ansökan, utan att i förekommande fall ha tillgång till andra uppgifter, eftersom de väsentligaste faktiska och rättsliga omständigheter som ansökan grundas på ska framgå av innehållet i själva ansökan (se beslut av den 6 september 2016, Inclusion Alliance for Europe/kommissionen, C‑378/16 P-R, ej publicerat, EU:C:2016:668, punkt 17 och där angiven rättspraxis).
27      Det följer vidare av fast rättspraxis att domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder, för att bedöma om samtliga de villkor som nämns i punkterna 23, 24 och 26 ovan är uppfyllda, måste förfoga över konkreta och precisa uppgifter, vilka stöds av detaljerade och bestyrkta handlingar som visar vilken situation den part som ansöker om interimistiska åtgärder befinner sig i och gör det möjligt att bedöma de konsekvenser som sannolikt skulle uppstå om de begärda åtgärderna inte beviljades. Härav följer att den berörda parten, särskilt när den gör gällande att den skulle åsamkas ekonomisk skada, är skyldig att ge in handlingar till stöd för de uppgifter som kan ge en pålitlig helhetsbild av dennes ekonomiska situation (se beslut av den 29 februari 2016, ICA Laboratories m.fl./kommissionen, T-732/15 R, ej publicerat, EU:T:2016:129, punkt 39 och där angiven rättspraxis).
28      Ansökan om interimistiska åtgärder kan visserligen kompletteras på särskilda punkter genom hänvisningar till handlingar som bifogas ansökan, men sådana hänvisningar kan inte motivera att väsentliga uppgifter utelämnas i själva ansökan. Det ankommer inte på domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder att, i stället för den berörda parten, i bilagorna till ansökan om interimistiska åtgärder, i ansökan som lämnats in i målet rörande huvudsaken eller i bilagorna till sistnämnda ansökan söka efter de uppgifter som skulle kunna utgöra stöd för ansökan om interimistiska åtgärder. Om domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder ålades en sådan skyldighet, skulle detta dessutom kunna leda till att artikel 156.5 i rättegångsreglerna, som föreskriver att ansökan ska göras genom separat handling, förlorar sin verkan (se, för ett motsvarande synsätt, beslut av den 20 juni 2014, Wilders/parlamentet m.fl., T-410/14 R, ej publicerat, EU:T:2014:564, punkt 16 och där angiven rättspraxis).
29      Det är mot bakgrund av dessa kriterier som tribunalen kommer att pröva huruvida sökanden har visat att det föreligger en situation som ställer krav på skyndsamhet.
30      Sökanden har i huvudsak åberopat att det föreligger en allvarlig och irreparabel skada på grund av risken för en negativ inverkan på dennes omsättning och vinster, risken för förlust av marknadsandelar, negativ inverkan på en av sökandens produktionsanläggningar och skada på dess anseende.
Huruvida skadan är allvarlig
31      Vad först gäller den påstådda skadan till följd av risker för negativ inverkan på sökandens omsättning och vinster gör denne gällande att den, på grund av den angripna förordningen, kommer att förlora en stor del av sin omsättning och sina vinster. Tribunalen konstaterar att den påstådda skadan är en rent ekonomisk skada.
32      Vad gäller den allvarliga karaktären av den ekonomiska skada som åberopats framgår det av fast rättspraxis att den interimistiska åtgärd som ansökan avser endast kan motiveras om den part som ansöker om den, om en sådan åtgärd inte beviljas, skulle befinna sig i en situation som innebär att dennes existens hotas innan målet rörande huvudsaken slutligen avgörs (se beslut av den 30 april 2010, Xeda International och Pace International/kommissionen, T-71/10 R, ej publicerat, EU:T:2010:173, punkt 42 och där angiven rättspraxis).
33      För det första framgår det av fast rättspraxis att bedömningen av en sådan skadas allvar ska göras utifrån bland annat företagets storlek och omsättning samt egenskaper hos den koncern som företaget tillhör (se beslut av den 15 november 2011, Xeda International/kommissionen, T-269/11 R, ej publicerat, EU:T:2011:665, punkt 20 och där angiven rättspraxis; se även, för ett liknande resonemang, beslut av den 15 april 1998, Camar/kommissionen och rådet, C‑43/98 P(R), EU:C:1998:166, punkt 36 och där angiven rättspraxis).
34      Vidare framgår det av fast rättspraxis att en förlust på mindre än 10 procent av omsättningen i företag som är verksamma på strängt reglerade marknader inte ansetts medföra sådana ekonomiska svårigheter att företagens existens skulle äventyras (beslut av den 15 november 2011, Xeda International/kommissionen, T-269/11 R, ej publicerat, EU:T:2011:665, punkt 21; se även, för ett liknande resonemang, beslut av den 11 april 2001, kommissionen/Bruno Farmaceutici m.fl., C‑474/00 P(R), EU:C:2001:219, punkt 106). Av fast rättspraxis framgår även att, även om en förlust på nästan två tredjedelar av dessa företags omsättning kan åsamka dem ekonomiska svårigheter som är ägnade att hota deras existens, åligger det dessa företag, då de verkar på en strängt reglerad marknad som ofta kräver stora investeringar och där ansvariga myndigheter kan behöva ingripa snabbt då risker för folkhälsan uppstår, av skäl som de berörda företagen inte alltid kan förutsäga, att, för att undgå att själva behöva stå för den skada som ett sådant ingripande kan orsaka, skydda sig mot följderna härav genom en lämplig affärspolitik (se beslut av den 16 juni 2016, ICA Laboratories m.fl./kommissionen, C‑170/16 P(R), ej publicerat, EU:C:2016:462, punkt 29 och där angiven rättspraxis).
[utelämnas]
37      Både omsättningen och vinsten som genererats av försäljning av det berörda ämnet för den användning som förbjuds enligt den angripna förordningen står för en mindre del av sökandens eller koncernen som sökanden tillhör omsättning eller bruttovinst (se, för ett motsvarande synsätt och analogt, beslut av den 11 april 2001, kommissionen/Bruno Farmaceutici m.fl., C‑474/00 P(R), EU:C:2001:219, punkt 105).
38      Härav följer att endast det faktum att dennes omsättning eller de vinster som genererats av försäljning minskat inte räcker för att anse att den påstådda skadan är allvarlig i den mening som avses i rättspraxis som anges i punkt 36 ovan.
39      För det andra har det, såsom sökanden har anfört, i beslut av den 28 april 2009, United Phosphorus/kommissionen (T-95/09 R, ej publicerat, EU:T:2009:124, punkt 69) slagits fast, att domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder i sin bedömning av skadans allvar inte får begränsa sig till att på ett mekaniskt och strikt sätt använda endast den relevanta omsättningen, utan det ankommer på den att även beakta omständigheterna i varje enskilt fall och att, när den ska fatta beslut, hitta ett samband med den skada som förorsakats i fråga om omsättning.
40      Vid bedömningen av skadans allvar i målet har den omfattande ekonomiska och finansiella kris som världsekonomin genomgått i flera månader och som påverkat värdet på koncernen som sökanden tillhörde beaktats. Domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder drog härav slutsatsen att sökanden, med beaktande av de särskilda omständigheterna, hade styrkt att den skulle lida allvarlig skada om de ansökta interimistiska åtgärderna inte beviljades.
41      Tribunalen konstaterar att sökanden inte har åberopat att det föreligger en sådan exceptionell situation.
42      Även om sökanden inte tydligt har angett de omständigheter som i förevarande fall skulle vara relevanta vid bedömningen av skadans allvar, förefaller det som om den, i sitt resonemang kring denna skadeaspekt, anfört ett antal faktorer som skulle kunna anses utgöra sådana särskilda omständigheter i förevarande fall.
43      Härav följer att det finns anledning att pröva sökandens påståenden om de förväntade effekterna, på den del av verksamheten som avser diflubenzuron, av dels tillämpningen av den brasilianska lagstiftningen 7.802/89, dels fastställandet av ett nytt gränsvärde för högsta tillåtna restkoncentration (nedan kallad HTR).
[utelämnas]
45      Först bör allmänt konstateras att det faktum att försäljningen minskar i länder som inte är medlemmar i Europeiska unionen till följd av att en förordning som förbjuder eller begränsar ett ämnes användning antas på grund av att vissa tredjeländer anpassar sin lagstiftning till unionslagstiftningen inte kan beaktas vid bedömningen av den påstådda skadans allvar, eftersom sådana åtgärder utgör en direkt följd av ett beslut som antagits av respektive tredjelands myndighet med utövande av dess suveräna befogenheter, och inte av den angripna förordningen (se, för ett motsvarande synsätt, beslut av den 28 april 2009, United Phosphorus/kommissionen, T-95/09 R, ej publicerat, EU:T:2009:124, punkt 56 och där angiven rättspraxis).
46      Vidare har sökanden inte visat att de begärda interimistiska åtgärderna, om de beviljas, skulle hindra de brasilianska myndigheterna från att förbjuda försäljningen av diflubenzuron i livsmedelssyfte på deras territorium. Härav följer att sökanden inte har visat att uppskovet med verkställigheten av den angripna förordningen är ägnat att förhindra att den påstådda skadan uppstår (se, för ett motsvarande synsätt, beslut av den 28 april 2009, United Phosphorus/kommissionen, T-95/09 R, ej publicerat, EU:T:2009:124, punkt 56 och där angiven rättspraxis).
47      Slutligen framstår förverkligandet av denna farhåga som hypotetiskt i den mån sökanden förfogar över en studie av den 28 februari 2017 som genomförts i enlighet med de senaste rekommendationerna och som bekräftar att det inte föreligger genotoxisk potential hos PCA (In Vivo Mutation Assay at the cII Locus in Big 10 Blue® Transgenic F344 Rats and Micronuclei Analysis in Peripheral Blood). Det råder därför rimligt tvivel om de brasilianska myndigheternas slutliga bedömning om diflubenzurons genotoxicitet, eftersom man kan tänka sig att de nämnda myndigheterna kommer att, med beaktande av denna studie, bedöma att de uppdaterade resultaten från vetenskapssamhället inte talar för ett förbud. Den påstådda skadan måste därför i detta avseende anses som osäker i den mening som avses i den rättspraxis som anges i punkt 24 ovan.
48      Därför utgör de effekter som sökanden förutspått för den del av verksamheten som rör diflubenzuron till följd av att den brasilianska lagstiftningen 7.802/89 tillämpas inte någon särskild omständighet som kan läggas till grund för slutsatsen att skadan är allvarlig.
[utelämnas]
52      I förevarande fall föreligger det således inte någon särskild omständighet som bedömd mot bakgrund av den relevanta omsättningen föranleder domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder att slå fast att den påstådda skadan är allvarlig på grund av att det föreligger risk för negativa inverkningar på omsättningen och vinsterna.
[utelämnas]
61      Därutöver har sökanden, vad gäller den påstådda skadans allvar till följd av risken för negativ inverkan på en av dennes produktionsanläggningar, preciserat att den tillverkar det berörda ämnet uteslutande på en produktionsanläggning i Ankerweg (Nederländerna) som till stor del används för tillverkning av det berörda ämnet för användning inom och utanför unionen. Om diflubenzuron förlorar sin märkning ”för ätbara grödor” inom unionen innebär det en förlust på 618 859 euro i tillverkningskostnad som absorberas, vilket motsvarar 89,7 procent av de totala kostnader som absorberas och en förlorad försäljningsvolym på 36 735 kg, det vill säga 95 procent av volymen inom unionen. Den negativa inverkan av diflubenzurons förlorade försäljningsvolym för ätbara grödor innebär således att samtliga de kvarvarande produkterna kommer att behöva absorbera kostnaden på 618 859 euro, vilket kan öka kostnaderna och minska konkurrenskraften på unionsmarknaden och andra internationella marknader för samtliga de kvarvarande produkterna.
62      Vidare har sökanden i sitt resonemang kring den påstådda skadans irreparabla karaktär på grund av risken för negativ inverkan på en av dennes produktionsanläggningar åberopat ett visst antal omständigheter som i sak omfattas av bedömningen av skadans allvar. Sökanden har nämligen påpekat att cirka 25 anställda på den nuvarande produktionsanläggningen arbetar med det berörda ämnet och med diflubenzuronberedningar, att anläggningens ekonomiska bärkraft hotas mot bakgrund av att produkterna avsedda för ätbara grödor inom unionen absorberar 618 859 euro (eller 16,7 procent) av den totala tillverkningskostnaden för diflubenzuron på 3 699 373 euro i anläggningen i Ankerweg, även om dess volym motsvarar 8,4 procent av den totala volymen. Den har vidare bland annat erinrat om att översynen av HTR för ätbara produkter har en väsentlig inverkan på de produkter som säljs på nyckelmarknader runt om i världen och att, mot bakgrund av att den totala tillverkningen av diflubenzuron uppgår till cirka 30 procent av volymen och absorberar cirka 30 procent av kostnaderna i anläggningen i Ankerweg, en minskning eller ett bortfall av försäljningen av dessa produkter på världsmarknaden har en väsentlig inverkan på anläggningens ekonomiska bärkraft.
63      Härav följer att den påstådda skada som kan uppstå på grund av att den angripna rättsakten förutspås ha negativ inverkan på produktionsanläggningen i Ankerweg är av ekonomisk karaktär.
64      Vad gäller frågan huruvida en sådan skada är att anse som allvarlig erinrar tribunalen om att den begärda interimistiska åtgärden, i enlighet med den rättspraxis som anges i punkt 32 ovan, endast är motiverad om den part som ansöker om den skulle hamna i en situation som innebär att dennes existens hotas innan målet rörande huvudsaken avgörs, om en sådan åtgärd inte beviljas.
65      För det första är sökanden emellertid inte orolig för sin existens, utan för en produktionsanläggnings ekonomiska bärkraft. Tvärtemot vad som krävs enligt den rättspraxis som anges i punkterna 24–27 ovan har sökanden inte lämnat några uppgifter som tyder på att dess överlevnad skulle vara hotad på något sätt på grund av de påstådda riskerna för anläggningens ekonomiska bärkraft.
66      För det andra tillverkar den berörda anläggningen det berörda ämnet inte endast för användning inom unionen, utan också för användning utanför unionen. Vad gäller sökandens påståenden om de effekter som fastställandet av en ny HTR för ätbara produkter skulle kunna ha på dess försäljning globalt räcker det att hänvisa till det skäl som anförts i punkt 50 ovan för att konstatera att argumentet inte är relevant.
67      Tvärtemot vad som krävs enligt den rättspraxis som anges i punkterna 24–27 ovan har sökanden, för det tredje, inte lämnat några väsentliga uppgifter till domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder som gör det möjligt för denne att bedöma hur allvarlig den påstådda negativa inverkan var, såsom uppgifter om möjligheten att omplacera berörd personal eller lägga om tillverkningsprocesserna i produktionskedjan på denna anläggning. På samma sätt gjorde kommissionen en riktig bedömning när den ansåg att sökanden inte hade visat att produktionsanläggningen inte kunde användas för att tillverka något av de många andra växtskyddsmedel som sökandens koncern utvecklar.
68      Härav följer att enbart den omständigheten att en av sökandens produktionsanläggningar påverkas inte är tillräcklig för att den påstådda skadan ska betraktas som allvarlig i den mening som avses i den rättspraxis som anges i punkt 64 ovan.
[utelämnas]
71      För det fjärde, vad gäller den påstådda skadans allvar på grund av risken för skada på sökandens anseende, har sökanden hävdat att den angripna förordningen generellt skadar dennes anseende, dennes diflubenzuronbaserade produkters anseende och dennes huvudmärke Dimilins anseende, samt dessa produkters beredningstyp.
72      I den mån sökanden befarar att den angripna förordningen, dels allmänt skadar dennes anseende, dennes diflubenzuronbaserade produkters anseende, samt dennes huvudmärke Dimilins anseende och produkternas beredningstyp genom att stigmatisera diflubenzuron, dels är ägnad att på ett mer generellt sätt ifrågasätta dennes erfarenhet inom växtskyddsmedelsområdet, dennes förmåga att tillhandahålla säkra och högkvalitativa produkter och får negativa följdverkningar för anseendet hos andra produkter som den tillverkar, i synnerhet inom växtskyddsområdet, kan konstateras att återkallandet av ett växtskyddsmedel från marknaden – och i ännu högre grad en begränsning av dess tillämpningsområde – inte nödvändigtvis skadar hela företagets anseende. Det är allmänt känt att många företag som är verksamma på den berörda marknaden har fått sina produkter återkallade från marknaden, utan att företagen eller produkterna kan anses vara stigmatiserade. De behöriga myndigheterna och aktörerna inom den berörda sektorn som är bekanta med de tillämpliga bestämmelserna tenderar att betrakta ett beslut att inte godkänna ett växtskyddsmedel som en naturlig del i ett regleringsförfarande. Ett sådant beslut kan nämligen anses som ett naturligt resultat av den vetenskapliga utvecklingen och av förbättringen av forskningsmetoderna (se, för ett motsvarande synsätt, beslut av den 15 november 2011, Xeda International/kommissionen, T-269/11 R, ej publicerat, EU:T:2011:665, punkt 43 och där angiven rättspraxis).
73      Vidare bör noteras att även om antagandet av den angripna förordningen verkligen skulle skada sökandens anseende, skulle denna skada redan ha uppkommit samma dag som förordningen antogs och bestå så länge som förordningen inte ogiltigförklaras genom avgörandet i målet rörande huvudsaken (se, för ett motsvarande synsätt, beslut av den 15 november 2011, Xeda International/kommissionen, T-269/11 R, ej publicerat, EU:T:2011:665, punkt 42 och där angiven rättspraxis).
74      Därutöver har sökanden anfört att hälsosektorn är av särskilt känslig karaktär. Mot bakgrund av att den angripna förordningen antogs efter ett komplicerat administrativt förfarande som varade i flera år och i vilket vetenskapliga experter och yrkesverksamma personer inom den berörda sektorn deltog kan emellertid ett uppskov med verkställigheten av förordningen som domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder interimistiskt förordnar om inom ramen för ett förenklat förfarande knappast vara ägnat att undanröja alla eventuella tvivel på marknaden för ätbara grödor om huruvida diflubenzuron är ett farligt ämne (se, för ett motsvarande synsätt, beslut av den 15 november 2011, Xeda International/kommissionen, T-269/11 R, ej publicerat, EU:T:2011:665, punkt 42 och där angiven rättspraxis). Tvärtemot vad som krävs enligt den rättspraxis som anges i punkterna 24–27 ovan har sökanden inte förklarat varför dessa konstateranden saknar relevans i förevarande fall och, i synnerhet, har den inte preciserat i vilken mån ett uppskov med verkställigheten av den angripna förordningen skulle eliminera de farhågor som redan väckts på grund av den rapporterande medlemsstatens och Efsas utvärdering av diflubenzuron och slutsatserna om bland annat PCA:s genotoxicitet. Dessa handlingar har funnits tillgängliga i många år.
75      Vad beträffar sökandens påstående att det är mycket troligt att den angripna förordningen kommer att få en stor negativ inverkan på konsumenternas förtroende för diflubenzuronbaserade produkter och att den kommer att ge upphov till stor oro hos konsumenterna avseende produktsäkerheten, framgår det inte av handlingarna i målet att ett interimistiskt beslut om uppskov med verkställigheten skulle kunna förhindra en sådan förlust av förtroendet för dessa produkter. I detta hänseende begränsar sig sökanden till att hävda att om förordningen får fortsätta att tillämpas riskerar stigmatiseringen av det berörda ämnet på grund av den begränsning som föreskrivs i förordningen att öka med tiden. Såsom påpekats i punkt 73 ovan har emellertid fastställandet av diflubenzurons skadeverkningar på marknaden för ätbara grödor och informationsspridningen till allmänheten skett innan den angripna förordningen antogs.
76      Sist ska påpekas att, såsom anges i punkt 34 ovan, på en strängt reglerad marknad, såsom den i förevarande fall, som ofta kräver stora investeringar och där ansvariga myndigheter kan behöva ingripa snabbt då risker för folkhälsan uppstår, av skäl som de berörda företagen inte alltid kan förutse, åligger det dessa företag att, för att undgå att själva behöva stå för den skada som ett sådant ingripande kan orsaka, skydda sig mot följderna härav genom en lämplig affärspolitik (se beslut av den 16 juni 2016, ICA Laboratories m.fl./kommissionen, C‑170/16 P(R), ej publicerat, EU:C:2016:462, punkt 29 och där angiven rättspraxis).
77      I förevarande fall förfogade sökanden tidigast den 7 september 2012, när Efsa tillkännagav sina slutsatser om en ny svårighet på grund av en potentiell exponering för PCA som restkoncentration (se punkt 5 ovan), eller i vart fall den 18 juli 2013, när kommissionen underrättade sökanden om sitt beslut om att ompröva godkännandet av det berörda ämnet i enlighet med artikel 21 i förordning nr 1107/2009 (se punkt 7 ovan), över uppgifter på grundval av vilka det ankom på den att vidta lämpliga åtgärder för att gardera sig mot eventuella risker för att användningen av diflubenzuron skulle kunna begränsas, i enlighet med den rättspraxis som anges i punkt 76 ovan. Förevarande ansökan om interimistiska åtgärder innehåller inte några uppgifter härom. För övrigt är alla dessa överväganden relevanta även om det skulle antas att, såsom sökanden hävdat i sin ansökan, denne först från och med juli 2015 skulle ha haft anledning att agera med anledning av farhågorna i fråga om metabolitens genotoxicitet.
78      Av vad som anförts ovan följer att sökanden inte har visat att den påstådda skadan är allvarlig.
Huruvida skadan är irreparabel
79      Den påstådda skadan förefaller dessutom inte vara irreparabel i förevarande fall.
80      Enligt fast rättspraxis kan en skada av ekonomisk art i allmänhet inte anses vara irreparabel eller ens svår att reparera såvida inte särskilda omständigheter föreligger, eftersom en ekonomisk ersättning i regel kan medföra att den skadelidande åter försätts i den situation som rådde innan skadan uppkom. En sådan skada kan särskilt avhjälpas genom en skadeståndstalan enligt artiklarna 268 FEUF och 340 FEUF (se beslut av den 28 november 2013, EMA/InterMune UK m.fl., C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, punkt 48 och där angiven rättspraxis, och beslut av den 28 april 2009, United Phosphorus/kommissionen, T-95/09 R, ej publicerat, EU:T:2009:124, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
81      I händelse av en sådan skada är en interimistisk åtgärd befogad endast om det framgår att sökanden i avsaknad av denna åtgärd skulle befinna sig i en situation som skulle kunna äventyra dess existens innan den dom har avkunnats genom vilken målet rörande huvudsaken avgörs (beslut av den 3 september 2002, Neue Erba Lautex/kommissionen, T-181/02 R, EU:T:2002:294, punkt 84). Det faktum att marknaden står i begrepp att försvinna utgör faktiskt en irreparabel och allvarlig skada som kan motivera att den interimistiska åtgärden som ansökan avser vidtas (se beslut av den 28 april 2009, United Phosphorus/kommissionen, T-95/09 R, ej publicerat, EU:T:2009:124, punkt 34 och där angiven rättspraxis).
82      I förevarande fall framgår av prövningen som domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder har gjort i punkterna 31–52 ovan att sökanden, vad gäller den påstådda skadan till följd av risker för negativa inverkningar på sin omsättning och sina vinster, inte befinner sig i en sådan situation.
83      På samma sätt har det, vad gäller de argument som framförts om ekonomiska bärkraften hos produktionsanläggningen i Ankerweg, redan slagits fast att förevarande ansökan om interimistisk åtgärd inte innehåller väsentliga uppgifter, såsom uppgifter om möjligheten att omplacera berörd personal eller lägga om tillverkningsprocesserna i produktionskedjan på denna anläggning. Sådana uppgifter är emellertid nödvändiga för att domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder ska kunna pröva huruvida den påstådda skadan är irreparabel. I alla händelser är endast sökandens överlevnad relevant vid bedömningen av huruvida skadan är irreparabel i enlighet med den rättspraxis som anges i punkt 81 ovan. Såsom anges i punkt 65 ovan är inte sökanden orolig för att dess existens äventyras, utan för den ekonomiska bärkraften hos en produktionsanläggning.
84      Vidare framgår av punkt 58 ovan att även om man tidigare har beaktat den omständigheten att den part som ansökt om åtgärden oåterkalleligen skulle förlora marknadsandelar om den interimistiska åtgärd som ansökan avser inte beviljades, kan detta fall inte likställas med det fall då en marknad riskerar att försvinna och kan motivera att den begärda interimistiska åtgärden beviljas endast om även det faktum att marknadsandelar inte kan återvinnas i efterhand är av allvarlig karaktär. Det räcker således inte att ett företag inte kan återvinna en marknadsandel i efterhand, utan marknadsandelen ska vara av tillräcklig betydelse med hänsyn till bland annat företagets storlek och med beaktande av egenskaper hos koncernen som företaget tillhör genom sitt aktieinnehav. En sökande som åberopar förlusten av en sådan marknadsandel måste också visa att det föreligger strukturella eller juridiska hinder som hindrar den från att vinna tillbaka en väsentlig del av marknadsandelen (se beslut av den 28 april 2009, United Phosphorus/kommissionen, T-95/09 R, ej publicerat, EU:T:2009:124, punkt 35 och där angiven rättspraxis).
85      I förevarande fall har det slagits fast att de marknadsandelar som sökanden är rädd att förlora inte är betydande (se punkt 60 ovan). I alla händelser har sökanden inte lyckats styrka att det föreligger strukturella eller juridiska hinder som kan hindra den från att vinna tillbaka en väsentlig del av marknadsandelen.
86      Sökanden har i detta sammanhang först anfört att även om talan i målet rörande huvudsaken skulle bifallas kan en reklamkampanj inte rimligen medföra att sökanden återvinner den marknadsandel som denne för närvarande har och den skulle vara tvungen att övervinna ”den negativa publicitet” som den skulle få på grund av den angripna förordningen. Sökanden anser att den inte kan göra någon kostsam reklamkampanj (eller vidta några liknande åtgärder) för att motverka den negativa bild som spridits, eftersom varken sökanden eller dess koncern som helhet betraktad förfogar över tillräckliga medel för att finansiera en sådan kampanj.
87      I enlighet med den rättspraxis som anges i punkterna 24–27 ovan ankommer det emellertid på den part som ansöker om interimistiska åtgärder att lämna de uppgifter som domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder behöver för att bedöma huruvida bland annat den påstådda skadan är irreparabel. Enkla påståenden räcker således inte för att uppfylla dessa i rättspraxis fastslagna villkor. I förevarande fall kan sökandens påståenden om att den omöjligen kan återta marknadsandelarna inte vid första anblicken styrkas av de handlingar som tillhandahållits domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder. Sökanden har nämligen begränsat sig till att påstå att den har svårigheter att återerövra marknadsandelar på grund av ett eventuellt förlorat förtroende för sina produkter, men har inte visat att det finns några strukturella eller juridiska hinder för att vinna tillbaka kundernas och konsumenternas förtroende och därmed från att återerövra en väsentlig del av dessa marknadsandelar efter, bland annat, lämpliga reklamåtgärder riktade till dem (se, för ett motsvarande synsätt, beslut av den 11 april 2001, kommissionen/Gerot Pharmazeutika, C‑479/00 P(R), EU:C:2001:224, punkt 92). Sökanden begränsar sig därmed till att helt enkelt påstå att den och den koncern som den tillhör inte förfogar över tillräckliga medel för att finansiera en sådan kampanj.
88      För att visa att kunderna nödvändigtvis reagerar på ett negativt sätt har sökanden också framhållit de påstådda verkningarna av ett e-postmeddelande skickat från företaget Audax till följd av att den angripna förordningen offentliggjordes som skulle bestå i att införa det berörda ämnet i en negativ förteckning riktad till livsmedelsaffärer som Audax bistår. Den har dock inte behandlat de verkningar som ett liknande e-postmeddelande som syftar till att underrätta samma kunder om den angripna förordningens ogiltigförklaring skulle få om talan i målet rörande huvudsaken skulle bifallas. Även om det faktum att ett enkelt e-postutskick kan ha negativa effekter, såsom sökanden framfört, förefaller det som om ett sådant utskick som syftar till att informera kunderna om att sökandens talan har bifallits kan få effekter som kan undanröja de nämnda effekterna.
89      Vidare anser sökanden att, även om den skulle kunna lansera ett nytt ämne som ersätter det gamla, skulle den möta omfattande juridiska och rättsliga hinder enligt de tillämpliga reglerna, såsom kravet på att lämna in en fullständig vetenskaplig dokumentation med uppgifter som visar att ersättningsämnet är ofarligt, dokumentationens bedömning och regleringsförfarandet för godkännande. Den totala handläggningstiden skulle uppgå till cirka 10 år. Därutöver uppgår kostnaderna för en produkts registrering till i genomsnitt mellan 1,5 och 2 miljoner euro, beroende på den mångfald av grödor som produkten önskas bli godkänd för och den aktuella fasen av förfarandet för förnyelse av godkännandet av produktens verksamma ämne(n).
90      I detta sammanhang kan erinras om att, med hänsyn till den genomsnittliga tid som förfaranden vid tribunalen pågår, skulle domen i målet rörande huvudsaken sannolikt meddelas om två år (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 21 juli 2017, Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo/kommissionen, T-130/17 R, EU:T:2017:541, punkt 47). Härav följer att sökanden kommer att få klarhet i huruvida den angripna förordningen är lagenlig innan ett eventuellt ersättningsämne har godkänts, med hänsyn till den härför erforderliga handläggningstiden. I detta sammanhang bör påpekas att sökanden inte har ansökt om skyndsam handläggning enligt artikel 151 och följande artiklar i rättegångsreglerna. Därutöver kan sökanden enligt artikel 3 i den angripna förordningen eventuellt dra fördel av en anståndsperiod fram till den 8 september 2018, under vilken medlemsstaterna får låta godkännanden av växtskyddsmedel innehållande diflubenzuron gälla. Såsom sökanden har påpekat i sin ansökan pågår dessutom ett förnyelseförfarande för vilket stränga tidsfrister gäller och vilket kan leda till att det redan år 2018 dras slutsatsen att det inte föreligger någon potentiell genotoxicitet hos metaboliten. Kommissionen är av uppfattningen att förfarandet kommer att avslutas strax före den 30 juni 2019. Följaktligen förefaller avsaknaden av ett ersättningsämne i sökandens sortiment inte utgöra någon relevant omständighet vid bedömningen av huruvida den påstådda skadan är irreparabel.
91      Slutligen har sökanden nöjt sig med att påstå att skadan på dess anseende inte kan överbryggas på grund av att dels dess moderbolag, Platform Specialty Products, inte kan vidta några åtgärder för att återställa sökandens anseende i avvaktan på ett slutligt avgörande i förevarande mål, dels skadan på anseendet inte kan avhjälpas vare sig på rent ekonomisk basis eller tillfälligt via moderbolaget. Såsom anges i punkt 74 ovan har sökanden inte preciserat i vilken utsträckning det ansökta uppskovet med verkställighet skulle göra det möjligt att vidta adekvata åtgärder för att förhindra den påstådda skadan. Därutöver kan sådana påståenden, utan några ytterligare stödjande uppgifter i enlighet med den rättspraxis som anges i punkterna 24–27 ovan, inte övertyga domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder.
92      Det ska dock framhållas att en ekonomisk skada kan anses vara irreparabel, bland annat om dess omfattning inte kan beräknas ens när den inträffar (beslut av den 28 november 2013, EMA/InterMune UK m.fl., C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, punkt 49 och där angiven rättspraxis).
93      Den osäkerhet som hänger samman med frågan huruvida en ekonomisk skada kan avhjälpas genom en eventuell skadeståndstalan kan visserligen inte i sig anses utgöra en omständighet på grundval av vilken det kan slås fast att en sådan skada är irreparabel i den mening som avses i domstolens praxis. Det är vid tidpunkten för det interimistiska förfarandet nämligen oundvikligen osäkert huruvida det är möjligt att senare få ersättning för en ekonomisk skada genom en skadeståndstalan som skulle kunna väckas efter en eventuell ogiltigförklaring av den angripna rättsakten. Syftet med det interimistiska förfarandet är emellertid inte att ersätta en sådan talan om skadestånd för att undanröja denna osäkerhet, utan endast att säkerställa att full verkan ges åt det kommande slutliga avgörandet i målet rörande huvudsaken, som det interimistiska förfarandet kompletterar, vilket i förevarande fall rör en talan om ogiltigförklaring (beslut av den 28 november 2013, EMA/InterMune UK m.fl., C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, punkt 50 och där angiven rättspraxis).
94      Detta gäller emellertid inte om det, vid den bedömning som domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder gör, klart framstår att den åberopade skadan, med hänsyn till sin art och det sätt på vilket den kan tänkas uppkomma, inte kommer att kunna fastställas och beräknas på ett adekvat sätt om den uppkommer och att skadan i praktiken följaktligen inte kommer att kunna avhjälpas genom en skadeståndstalan (se beslut av den 28 november 2013, EMA/InterMune UK m.fl., C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, punkt 51 och där angiven rättspraxis).
95      I förevarande fall och trots att sökanden anser att den påstådda skadan riskerar att bli irreparabel framgår det inte av dess skrivelser att skadan, med hänsyn till sin art och det sätt på vilket den kan tänkas uppkomma, inte kommer att kunna fastställas och beräknas på ett adekvat sätt om den uppkommer och att skadan i praktiken följaktligen inte kommer att kunna avhjälpas genom en skadeståndstalan. Tvärtom har sökanden lämnat ett antal bokföringsuppgifter på grundval av vilka skadan vid första anblicken inte bara kan fastställas, utan också beräknas på ett adekvat sätt.
[utelämnas]
Intresseavvägning
101    Dessutom ska påpekas att intresset av ett uppskov med verkställigheten av den angripna förordningen inte väger tyngre vid intresseavvägningen.
102    Enligt rättspraxis ska de risker som var och en av de möjliga lösningarna är förenad med vägas mot varandra inom ramen för ett interimistiskt förfarande. Detta innebär mer konkret att det bland annat ska prövas huruvida intresset, för den part som ansöker om interimistiska åtgärder, av att uppskov med verkställigheten av den angripna rättsakten beviljas väger tyngre än intresset av att den angripna rättsakten tillämpas omedelbart. Vid denna bedömning ska det särskilt prövas huruvida det är möjligt, om rättsakten eventuellt ogiltigförklaras när målet rörande huvudsaken avgörs, att återställa den situation som uppkommer genom att den verkställs omedelbart och, omvänt, om ett uppskov kan utgöra hinder för uppnåendet av de mål som eftersträvas i den angripna rättsakten för det fall talan rörande huvudsaken skulle ogillas (beslut av den 1 mars 2017, EMA/MSD Animal Health Innovation och Intervet international, C‑512/16 P(R), ej publicerat, EU:C:2017:149, punkt 127).
103    I förevarande fall anser sökanden att dennes intresse väger tyngre på grund av att det berörda ämnet inte uppvisar någon känd fara för folkhälsan och att alla andra åtgärder än ett beslut om uppskov med verkställigheten av den angripna förordningen fram till dess att ett slutgiltigt beslut fattas om förfarandet för förnyelse av det berörda ämnet är oproportionerliga och skulle försvåra för sökanden utan att detta är nödvändigt, eftersom effekterna av en direkt tillämpning av förordningen, om denna fortsatte att vara tillämplig, inte skulle kunna avhjälpas för det fall denna skulle ogiltigförklaras i målet rörande huvudsaken.
104    Vad gäller argumentet att det inte föreligger någon fara för folkhälsan har sökanden påpekat att det berörda ämnet samt de produkter som baseras på ämnet har funnits på marknaden i 40 år och att inga incidenter som rör folkhälsan hittills har rapporterats med anledning av deras saluföring. Vidare har den preciserat att diflubenzuron är godkänt utanför unionen. Slutligen anser den att de frågor som kommissionen har ställt är mer spekulativa än verkliga och att folkhälsohänsyn följaktligen inte ska tillmätas större betydelse än den skada som sökanden lider på grund av den angripna förordningen.
105    Av handlingarna i målet framgår att folkhälsorisker har fastställts. I detta hänseende kan sökanden inte använda det faktum att ämnet har använts på ett säkert sätt inom unionen i mer än 40 år utan att några skadliga effekter på folkhälsan har rapporterats som övertygande argument i förevarande fall. Inom den sektor som berörs i förevarande mål är vetenskaplig utveckling inte sällsynt och ger således anledning till att på nytt utvärdera ämnen i ljuset av nya vetenskapliga rön. Det är grunden för förnyelseförfarandena och för de tidsbegränsningar som tillämpas på godkännanden för försäljning. Domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder ska följaktligen vid intresseavvägningen pröva de risker som numera fastställts.
106    I detta avseende har kommissionen erinrat om att diflubenzuron är ett cancerframkallande ämne i kategori 1B och att dess genotoxiska egenskaper har bevisats efter att den rapporterande medlemsstaten, Efsa och medlemsstaternas experter gjort en fullständig utvärdering.
107    Sökandens ståndpunkt att det inte föreligger någon risk för folkhälsan grundar sig huvudsakligen på de argument som den har framfört inom ramen för sitt resonemang kring att det vid första påseende framstår som faktiskt och rättsligt befogat (fumus boni juris) att bevilja uppskov med verkställigheten, dels på grund av att beslutet om att anta den angripna förordningen grundas på en uppenbart oriktig bedömning, eftersom kommissionen inte noggrant och opartiskt har beaktat vissa uppgifter om att det inte föreligger någon anledning till oro vad gäller det berörda ämnets genotoxicitet, dels på grund av att sökanden har berövats rätten att försvara sig genom att inte beredas tillfälle att yttra sig om vissa handlingar enligt vilka användningen av diflubenzuron är förenad med hälsorisker.
108    Dessa aspekter omfattas emellertid av prövningen av förfarandets lagenlighet och kan inte, utan ytterligare uppgifter och med förbehåll för ett eventuellt fastställande av att det skett en uppenbart oriktig bedömning, leda till att domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder i samband med intresseavvägningen anser att de slutsatser som anges i handlingarna ska ges företräde framför de tidigare bedömningar som i princip är ett resultat av en noggrann och fullständig prövning. Det ankommer nämligen inte på denna domare att göra en teknisk bedömning av vetenskapliga uppgifter som inte omfattas av dennes kompetens. Med beaktande av omständigheterna i förevarande mål ska riskerna för folkhälsan, såsom de har fastställts i den omtvistade förordningen, därför beaktas vid avvägningen mot bakgrund av de övriga intressen som berörs.
109    I detta sammanhang har sökanden inte angett några andra intressen än intresset av att undvika att skada uppkommer för denne på grund av den angripna förordningen. Det framgår dock av fast rättspraxis att kraven på skydd för folkhälsan i princip ska anses väga tyngre än ekonomiska hänsyn (se beslut av den 11 april 2001, kommissionen/Bruno Farmaceutici m.fl., C‑474/00 P(R), EU:C:2001:219, punkt 112 och där angiven rättspraxis och dom av den 19 april 2012, Artegodan/kommissionen, C‑221/10 P, EU:C:2012:216, punkt 99 och där angiven rättspraxis).
110    I förevarande fall och i avsaknad av ytterligare intressen som det ska tas hänsyn till räcker inte den påstådda skadan, för vilken det har fastställts att den inte är tillräckligt allvarlig eller är irreparabel, för att intresseavvägningen ska väga över till sökandens fördel, eftersom de folkhälsorisker som har fastställts avseende diflubenzuron ska betraktas som erkända (se punkt 105 ovan).
111    I alla händelser och även om sökanden hade lyckats styrka att skadans beskaffenhet ställer krav på skyndsamhet skulle detta ha fått bedömas utifrån principen som slagits fast i fast rättspraxis att företrädet för de krav som skyddet för folkhälsan ställer kan göra det befogat att vidta åtgärder som har negativa konsekvenser, till och med betydande sådana, för vissa näringsidkare (se, för ett motsvarande synsätt, dom av den 1 juni 2010, Blanco Pérez och Chao Gómez, C‑570/07 och C‑571/07, EU:C:2010:300, punkt 90 och där angiven rättspraxis). I detta sammanhang har även påpekats att det är viktigt att tillämpa försiktighetsprincipen som innebär att när det råder vetenskaplig osäkerhet om förekomsten eller omfattningen av risker för folkhälsan får unionsinstitutionerna vidta skyddsåtgärder utan att behöva invänta att det fullt ut visas att riskerna är verkliga och hur allvarliga de är (se, för ett motsvarande synsätt, beslut av den 19 december 2013, kommissionen/Tyskland, C‑426/13 P(R), EU:C:2013:848, punkt 54 och där angiven rättspraxis).
112    Det saknas följaktligen fog för de argument som framförts av sökanden om att det berörda ämnet är ofarligt i syfte att visa att det i detta fall inte finns folkhälsohänsyn som väger tyngre än sökandens intresse av att inte lida skada.
113    Vad gäller argumentet att alla andra åtgärder än ett beslut om uppskov med verkställigheten av den angripna förordningen fram till dess att ett slutgiltigt beslut fattas om förfarandet för förnyelse av det berörda ämnet är oproportionerliga, har sökanden erinrat om att detta ämne för närvarande är föremål för en bedömning inom unionen i syfte att förnya godkännandet i enlighet med förordning nr 1107/2009 (se punkt 8 ovan) som underkastas en lagstadgad tidsfrist som löper ut i december 2018. I detta sammanhang har sökanden påpekat att uppgifterna om PCA:s genotoxicitet och därmed risken för konsumenterna för närvarande utvärderas av Republiken Grekland, i egenskap av rapporterande medlemsstat. Enligt sökanden skulle utvärderingens resultat tillkännages i oktober 2017. Sökanden har tillagt att de farhågor som rör PCA har bemötts i studien av den 28 februari 2017 (se punkt 47 ovan).
[utelämnas]
116    Först ska påpekas att förevarande fall inte rör en situation som kräver att diflubenzuronbaserade produkter omedelbart dras tillbaka. Den angripna förordningen innebär nämligen enbart en begränsning av användningen av diflubenzuron genom att detta ämne endast utesluts från marknaden för ätbara grödor. Den angripna förordningen förbjuder således inte helt att diflubenzuron används i insekticider, varför sökanden kan fortsätta att tillverka och saluföra växtskyddsmedel innehållande diflubenzuron för användning på ej ätbara grödor. Dessutom föreskrivs i den angripna förordningen en anståndsperiod som löper ut den 8 september 2018.
117    Härvidlag bör preciseras att det faktum att en anståndsperiod beviljas inte innebär att det inte föreligger risker för folkhälsan. Även om medlemsstaterna inte är skyldiga att agera innan tidsfristen löper ut kan de redan i dag vidta nödvändiga åtgärder. Härav följer att införandet av en sådan tidsfrist möjliggör ett visst skydd mot de fastställda riskerna, vilket däremot inte skulle vara möjligt om uppskov med verkställigheten meddelades. Förekomsten av en anståndsperiod är relevant, vid den intresseavvägning som domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder ska göra, när denne ska väga betydelsen av de identifierade riskerna mot betydelsen av de övriga intressen vars skydd begärs. I förevarande fall framgår emellertid av prövningen av de intressen som sökanden gjort gällande, nämligen den skada som den befarar att lida på grund av att den angripna förordningen tillämpas, att intressena är av mindre betydelse än de som rör folkhälsan (se punkterna 109–112 ovan), i synnerhet som anståndsperioden minimerar den angripna förordningens negativa inverkan på sökandens situation.
118    Såsom kommissionen har påpekat i sitt yttrande kan sökandens intressen tillvaratas genom det pågående förnyelseförfarandet, eftersom den där kan göra gällande att det berörda ämnet inte utgör någon fara för folkhälsan. Enligt sökanden kommer det pågående förfarandet kunna få effekter redan under år 2018.
119    Slutligen, och trots att sökanden anfört att det föreligger en lagstadgad frist som gör att godkännandet som hade beviljats för diflubenzuron innan den angripna förordningen antogs upphör att gälla i december 2018, förefaller det olämpligt att besluta om uppskov med verkställigheten av den angripna förordningen, även om uppskovet skulle begränsas till tiden fram till detta datum, eftersom de risker för folkhälsan som domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder ska beakta (se punkterna 105–108 ovan) har fastställts och ansetts väga tyngre än de övriga intressen som sökanden framfört (se punkterna 109–112 ovan). Samma invändningar gör sig i än högre grad gällande i fråga om villkorandet av en sådan interimistisk åtgärd av att en tidsbegränsning fastställs i slutet av förnyelseförfarandet, vilket sökanden har begärt, eftersom förfarandet enligt kommissionen kan pågå ända fram till den 30 juni 2019.
120    Härav följer, å ena sidan, att den situation som sökanden befinner sig i gör det möjligt för den att delvis fortsätta saluföra sina diflubenzuronbaserade produkter (se punkten ovan) och att ett beslut angående förnyelsen av det tidigare meddelade godkännandet verkar vara nära förestående (se punkt 118 ovan) och, å andra sidan, att ett visst skydd för folkhälsan mot nyligen fastställda risker redan nu kan uppnås genom att den angripna förordningen fortsätter att vara tillämplig (se punkt 119 ovan).
121    Det saknas följaktligen fog för de argument som sökanden framfört om att alla andra åtgärder än ett beslut om uppskov med verkställigheten av den angripna förordningen fram till dess att ett slutgiltigt beslut fattas om förfarandet för förnyelse av det berörda ämnet är oproportionerliga.
122    Av vad som anförts ovan följer att intresset av att de interimistiska åtgärder som ansökan avser beviljas inte väger tyngre vid intresseavvägningen enligt den rättspraxis som anges i punkt 102 ovan.
123    Det saknas därmed anledning att pröva om kravet på att den sökta åtgärden vid första påseende framstår som faktiskt och rättsligt befogad (fumus boni juris) är uppfyllt i förevarande fall. Av vad som anförts följer att ansökan om interimistiska åtgärder ska avslås, eftersom sökanden inte har kunnat visa dels att kravet på skyndsamhet är uppfyllt eftersom den påstådda skadan inte är allvarlig och irreparabel, dels att sökandens intressen väger tyngre vid intresseavvägningen.
124    Enligt artikel 158.5 i rättegångsreglerna ska frågan om rättegångskostnaderna anstå.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALENS ORDFÖRANDE
följande:
1)      Ansökan om interimistiska åtgärder avslås.
2)      Frågan om rättegångskostnader anstår.
Luxemburg den 22 juni 2018.
Justitiesekreterare
Ordförande
E. Coulon
M. Jaeger
*      Rättegångsspråk: engelska.
1      Nedan återges endast de punkter i förevarande beslut som tribunalen anser bör publiceras.