62007CC0404
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
JULIANE KOKOTT
föredraget den 10 juli 2008 (
1
)
Mål C-404/07
Győrgy Katz
mot
István Roland Sós
”Polissamarbete och straffrättsligt samarbete — Rambeslut 2001/220/RIF — Brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden — Enskilt åtal som väckts i åklagarens ställe — Hörande av brottsoffret såsom vittne”
I — Inledning
1.
Förevarande mål rör åter (
2
) tolkningen av rådets rambeslut 2001/220/RIF av den 15 mars 2001 om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden (
3
). Fråga är om det enligt rambeslutet krävs att målsäganden ska kunna lämna ett vittnesmål i ett målsägandemål.
II — Tillämpliga bestämmelser
A — EU-rätten
2.
Bestämmelserna om domstolens behörighet att meddela förhandsavgöranden om rambeslut föreskrivs i artikel 35.2 EU och artikel 35.3 EU, där följande föreskrivs:
”2.   En medlemsstat skall ha möjlighet att genom en förklaring som avges vid tidpunkten för Amsterdamfördragets undertecknande eller när som helst därefter godta domstolens behörighet att meddela förhandsavgöranden enligt punkt 1.
3.   En medlemsstat som avger en förklaring enligt punkt 2 skall ange antingen
a)
att en domstol i den medlemsstaten, mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning, får begära att Europeiska gemenskapernas domstol meddelar ett förhandsavgörande om en fråga som uppkommer i ett mål som är anhängigt vid den förstnämnda domstolen om giltighet eller tolkning av en rättsakt som avses i punkt 1, om den förstnämnda domstolen anser att ett beslut i frågan är nödvändigt för att döma i saken, eller
b)
att en domstol i den staten får begära att Europeiska gemenskapernas domstol meddelar ett förhandsavgörande i en fråga som uppkommer i ett mål som är anhängigt vid den förstnämnda domstolen om giltighet eller tolkning av en rättsakt som avses i punkt 1, om den förstnämnda domstolen anser att ett beslut i frågan är nödvändigt för att döma i saken.”
3.
Syftena med rådets rambeslut 2001/220 för det straffrättsliga förfarandet fastställs bland annat i skäl 8, där följande föreskrivs:
”Det är nödvändigt att tillnärma de regler och den praxis som gäller för brottsoffrets ställning och grundläggande rättigheter, särskilt när det gäller rätten till en värdig behandling, rätten att informera och få information, rätten att förstå och bli förstådd, rätten till skydd på olika stadier av förfarandet och rätten till beaktande av att det är en nackdel att befinna sig i en annan medlemsstat än den där brottet begicks.”
4.
I artikel 2.1 anges hur hänsyn generellt ska tas till brottsoffrets intressen i straffrättsliga förfaranden:
”Varje medlemsstat skall se till att brottsoffret får en verklig och lämplig roll i det straffrättsliga systemet. Den skall fortsätta att arbeta för att garantera att brottsoffren får en behandling som respekterar deras mänskliga värdighet under förfarandet och erkänna brottsoffrens rättigheter och legitima intressen inom ramen för straffrättsliga förfaranden.”
5.
Brottsoffrets möjligheter att genomföra förhör och förebringa bevis regleras särskilt i artikel 3:
”Varje medlemsstat skall säkerställa brottsoffrens möjlighet att höras under det rättsliga förfarandet och att lägga fram bevis.
Varje medlemsstat skall vidta lämpliga åtgärder för att se till att myndigheterna inte utsätter brottsoffer för fler förhör än vad som är nödvändigt för det straffrättsliga förfarandet.”
B — Ungersk rätt
6.
Enligt ungersk straffprocessrätt kan brottsoffer under vissa omständigheter väcka åtal i åklagarens ställe (enskilt åtal). Den person som för åtal i åklagarens ställe (målsäganden) ska, om inte annat föreskrivs, under processen ha samma rättigheter som åklagaren. Målsägandens rättigheter är dock begränsade jämfört med åklagarens i den mån som målsäganden inte kan hemställa om att den tilltalade ska berövas sina rättigheter som förälder, inte har tillgång till sekretessbelagda handlingar som inte ingår i akten i målet och inte kan utvidga åtalet.
7.
Dessutom föreskrivs uttryckligen att den som deltar eller har deltagit i ett brottmål i egenskap av vittne inte får uppträda som åklagare i samma mål.
III — Tvisten vid den nationella domstolen och begäran om förhandsavgörande
8.
I tvisten vid den nationella domstolen har György Katz väckt enskilt åtal mot István Roland Sós för bedrägeri som orsakat särskilt allvarlig skada.
9.
György Katz begärde att höras som vittne i målet. Den hänskjutande domstolen avslog denna begäran. Eftersom en åklagare inte kan lämna ett vittnesmål, måste detta även gälla för en målsägande som väckt åtal.
10.
Den hänskjutande domstolen hyser emellertid tvivel om detta är förenligt med rambeslut 2001/220. Den har därför genom beslut av den 6 juli 2007 begärt att domstolen ska meddela ett förhandsavgörande beträffande följande fråga:
Ska artiklarna 2 och 3 i rambeslut 2001/220 om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden tolkas så, att den nationella domstolen ska säkerställa brottsoffrets möjlighet att höras som vittne även i sådana straffrättsliga förfaranden där brottsoffret har väckt enskilt åtal?
11.
I det skriftliga förfarandet deltog György Katz, Republiken Österrike, Republiken Ungern och kommissionen. I det muntliga förfarandet den 19 juni 2008 deltog Republiken Ungern och kommissionen.
IV — Bedömning
12.
Begäran om förhandsavgörande avser uttryckligen endast frågan om huruvida den nationella domstolen ska säkerställa brottsoffrets möjlighet att höras som vittne även om offret är en målsägande som väckt enskilt åtal.
13.
Denna fråga berörs endast indirekt i rambeslut 2001/220 eftersom det avser brottsoffers rättigheter och inte domstolarnas befogenheter. Om brottsoffer emellertid har rätt att lämna vittnesmål enligt rambeslutet måste den nationella domstolen logiskt sett säkerställa brottsoffrets möjlighet att höras som vittne i den mening som avses i tolkningsfrågan. Mot bakgrund av rambeslutet och i syfte att besvara den nationella domstolens fråga ska tolkningsfrågan således omformuleras enligt följande:
Ska artiklarna 2 och 3 i rambeslut 2001/220 om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden tolkas så, att brottsoffret i sådana straffrättsliga förfaranden där brottsoffret har väckt enskilt åtal måste ha möjlighet att genom ett vittnesmål lägga fram bevis i förfarandet?
A — Upptagande till sakprövning av begäran om förhandsavgörande
14.
Eftersom förevarande mål avser tolkningen av ett rambeslut enligt artikel 34.2 b EU, ska den ordning som föreskrivs i artikel 234 EG tillämpas på domstolens behörighet att meddela förhandsavgöranden med stöd av artikel 35 EU, under förutsättning att de villkor som föreskrivs i den bestämmelsen är uppfyllda. (
4
)
15.
Domstolen kan följaktligen endast besvara begäran om förhandsavgörande om Ungern i enlighet med artikel 35.2 EU genom en förklaring har godtagit domstolens behörighet att meddela förhandsavgöranden. Ungern har avgett en sådan förklaring.
16.
Det är dock tveksamt om den hänskjutande domstolen har rätt att framställa en begäran om förhandsavgörande. I Europeiska unionens officiella tidning offentliggjordes nämligen olika meddelanden om de nationella domstolarnas rätt att framställa begäran om förhandsavgörande. Först angavs att Ungern godtagit domstolens behörighet enligt villkoren i artikel 35.3 a EU. (
5
) I enlighet därmed skulle endast en domstol vars avgörande inte kan överklagas ha rätt att framställa en begäran om förhandsavgörande. Efter det att förevarande begäran om förhandsavgörande lämnats in till domstolen uppgavs att Ungern hade ”dragit tillbaka” den första förklaringen och i stället förklarat att Ungern godtagit domstolens behörighet enligt villkoren i artikel 35.3 b EU. I enlighet därmed kan samtliga nationella domstolar framställa en begäran om förhandsavgörande avseende unionsrätten. (
6
)
17.
Av de tillgängliga uppgifterna framgår inte om Fövárosi Bíróság i förevarande fall avgör målet i sista instans. Enligt meddelandena i den officiella tidningen förefaller det därför möjligt att den nationella domstolen vid tidpunkten för begäran om förhandsavgörande inte hade rätt att ställa tolkningsfrågor avseende unionsrätten.
18.
Enligt artikel 35.3 EU måste den information som medlemsstaterna lämnar om vilka domstolar som har rätt att framställa en begäran emellertid inte vara av konstitutiv art utan det räcker med en förklaring. I motsats till vad meddelandena i den officiella tidningen om godtagande av domstolens behörighet låter påskina har medlemsstaterna inte förklarat att de godtagit domstolens behörighet enligt villkoren i artikel 35.3 a eller b EU, det vill säga behörighet att meddela förhandsavgöranden som framställs av vissa domstolar. Medlemsstaterna fastställer (
7
) snarare vilka domstolar som är behöriga att framställa begäran. ”Fastställandet” måste inte vara kopplat till förklaringen att godta domstolens behörighet. Den egentliga regleringen av rätten att framställa begäran om förhandsavgörande kan i stället ske genom en separat nationell rättsakt.
19.
Rätten att framställa begäran om förhandsavgörande fastställdes åtminstone i förevarande mål med rätta endast genom det ungerska beslutet (Kormányhatározat) 2088/2003, i vilket det uttryckligen föreskrivs att domstolens behörighet godtas enligt villkoren i artikel 35.3 b EU. Det ungerska beslutet existerade redan vid den tidpunkt begäran om förhandsavgörande framställdes och det var riktigt av den nationella domstolen och den ungerska regeringen att åberopa detta beslut som grund för domstolens behörighet.
20.
Det ursprungliga meddelandet i den officiella tidningen var följaktligen felaktigt och korrigerades genom det senare meddelandet om det ungerska godtagandet av domstolens behörighet. Jag vill för övrigt påpeka att domstolen i vart fall utan tvekan har behörighet vid tidpunkten för avgörandet i målet.
21.
Domstolen är således behörig att besvara frågan i begäran om förhandsavgörande.
22.
Ungern anser emellertid att begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till sakprövning, eftersom tolkningsfrågan är hypotetisk. Den hänskjutande domstolens tveksamhet i fråga om möjlighet för en målsägande som väckt åtal att avge vittnesmål i straffprocessen var ett resultat av en felaktig tolkning av den ungerska lagstiftningen. Av en kommentar till straffprocessrätten och ett sakkunnigutlåtande från högsta domstolen framgår (
8
) att en målsägande som väckt enskilt åtal enligt ungersk straffprocessrätt kan uppträda som vittne.
23.
I princip finns det anledning att anta att de frågor som nationella domstolar begär förhandsavgörande om är nödvändiga för att den nationella domstolen ska kunna meddela sin dom i målet. (
9
) Domstolen undersöker endast i undantagsfall, för att pröva sin egen behörighet, omständigheter som har föranlett den nationella domstolen att begära ett förhandsavgörande. (
10
) Det följer av fast rättspraxis att domstolen kan avvisa en begäran från en nationell domstol bara då det är uppenbart att den begärda tolkningen av gemenskapsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller med föremålet för tvisten i målet vid den nationella domstolen eller då frågorna är hypotetiska eller domstolen inte förfogar över de uppgifter om sakförhållandena eller de rättsliga förhållandena som är nödvändiga för att kunna besvara frågorna på ett ändamålsenligt sätt. (
11
) Domstolen är, med undantag för nämnda fall, i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som har ställts avser tolkningen av gemenskapsrättsliga bestämmelser. (
12
)
24.
Den ungerska regeringen har framfört starka argument som antyder att tolkningsfrågan inte behöver klargöras enligt ungersk rätt. Av begäran om förhandsavgörande och av den omständigheten att man vägrat att höra György Katz som vittne framgår emellertid att åtminstone den hänskjutande domstolen, förmodligen med kännedom om den högsta domstolens sakkunnigutlåtande, har en annan uppfattning vad gäller tolkningen av den ungerska rätten.
25.
Det ankommer inte på domstolen att vid prövningen av om en begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning korrigera en nationell domstols uppfattning vad gäller tolkningen av den nationella lagstiftningen. (
13
) Domstolen ska i stället hjälpa den nationella domstolen att övervinna tvivel vad gäller tolkningen av gemenskaps- och unionsrätten.
26.
Tolkningsfrågan är därför inte uppenbart hypotetisk.
27.
György Katz har slutligen föreslagit att tolkningsfrågan ska ges en vid tolkning och att det ska undersökas om det enligt rambeslut 2001/220 krävs att en målsägande som väckt enskilt åtal måste tillerkännas vissa av de utredningsbefogenheter som tillkommer åklagarmyndigheten.
28.
Genom artikel 234 EG har det inrättats ett direkt samarbete mellan domstolen och de nationella domstolarna, genom ett förfarande som inte medger några initiativ av parterna och under vilket dessa enbart har rätt att yttra sig. (
14
) Enligt denna bestämmelse ankommer det på den nationella domstolen och inte på parterna i tvisten vid den nationella domstolen att vända sig till domstolen. Eftersom det är den nationella domstolen som ensam avgör vilka frågor som ska hänskjutas till domstolen, kan parterna inte göra ändringar i dessa. (
15
)
29.
Av ovanstående följer att det är den fråga som ställts av den hänskjutande domstolen som ska besvaras.
B — Tolkningsfrågan
30.
Begäran om förhandsavgörande avser det ungerska förfarandet när målsäganden väckt enskilt åtal, det vill säga brottsoffrets ställning när brottsoffret i ett straffrättsligt förfarande på grund av detta brott självt för åtal i målet i åklagarmyndighetens ställe.
31.
I medlemsstaterna förs talan i straffrättsliga förfaranden i princip av statliga åklagarmyndigheter. Undantagsvis kan emellertid även enskilda, i regel brottsoffer, i stället för åklagarmyndigheten väcka enskilt åtal och fullgöra den funktion som annars utövas av åklagarmyndigheten i straffprocessen. Detta tillvägagångssätt aktualiserar frågan om huruvida bestämmelser som gäller för myndigheter som åtalar brott kan tillämpas på personer som för enskilt åtal. Detta avser såväl den åtalande myndighetens befogenheter som eventuella begränsningar av dess behörighet.
32.
I förevarande fall rör det sig om möjligheten att avlägga vittnesmål. Det är i princip problematiskt att avlägga vittnesmål i egen sak, eftersom det finns en risk för intressekonflikter. Brottoffrets utsaga kan å andra sidan väsentligt bidra till att bevisa att gärningsmannen har begått brottet och följaktligen leda till en rättvis och riktig dom.
33.
Rambeslut 2001/220 innehåller inte några särskilda bestämmelser om de rättigheter som brottsoffer har när de själva för åtal. Av de allmänna bestämmelserna om brottsoffers rättigheter framgår emellertid att brottsoffret alltid måste ha möjlighet att genom sin egen berättelse förebringa bevis i det straffrättsliga förfarandet.
34.
Detta framgår bland annat av artikel 3.1 i rambeslut 2001/220. Enligt denna artikel ska varje medlemsstat säkerställa brottsoffrens möjlighet att höras under det rättsliga förfarandet och att lägga fram bevis.
35.
Den österrikiska regeringen har visserligen understrukit att utsagor från brottsoffret inte uttryckligen nämns i rambeslutet. Av formuleringen ”höras” framgår emellertid underförstått att brottsoffret kan lämna en utsaga. Dessutom utgör brottsoffrets utsaga ofta det viktigaste bevis som ett brottsoffer kan förebringa. Såsom kommissionen har framhållit skulle den rätt som ska säkerställas enligt artikel 3.1 i rambeslut 2001/220 i stor utsträckning förlora sin mening om brottsoffrets utsaga inte skulle betraktas som bevis.
36.
En sådan urholkning av brottsoffrets rättigheter skulle inte vara förenlig med syftena med rambeslut 2001/220. Enligt skäl 8 ska brottsoffret bland annat ha rätt att informera. Allmänt ska varje medlemsstat enligt artikel 2.1 se till att brottsoffret får en verklig och lämplig roll i det straffrättsliga systemet. Den ska enligt ovannämnda bestämmelse erkänna brottsoffrens rättigheter och legitima intressen inom ramen för straffrättsliga förfaranden.
37.
Åtminstone när brottsoffer vill lämna en utsaga överensstämmer det i princip med deras legitima intressen att göra det möjligt för dem att lämna en utsaga. I den mån som den österrikiska regeringen har påpekat att utsagan även kan vara en börda för brottsoffret, saknar detta betydelse i förevarande fall. Som även kommissionen har anfört saknas det här nämligen anledning att pröva om ett brottsoffer kan förpliktas att lämna en utsaga mot sin vilja.
38.
Det finns inte heller någonting som tyder på att de rättigheter som brottsoffer har inte skulle gälla för målsägandemål. Rambeslut 2001/220 innehåller inte någon begränsning i detta avseende.
39.
Målsägande som har väckt åtal förtjänar snarare ett särskilt skydd. De väcker nämligen ofta åtal själva för att de åtalande myndigheterna vägrar att väcka åtal. I en sådan situation skulle ett förbud mot att lämna en utsaga medföra ytterligare en nackdel. Brottsoffret skulle vara tvunget att föra talan i förfarandet ensam, utan stöd från en åtalande myndighet, och skulle samtidigt berövas ett viktigt bevismedel. Den hänskjutande domstolen och kommissionen har därför med rätta befarat att det skulle vara svårt, i förekommande fall även omöjligt, att vinna framgång med ett enskilt åtal om målsäganden inte skulle få lämna en utsaga.
40.
Kommissionen anser därför att brottsoffer även måste kunna lämna en utsaga när de väckt enskilt åtal. Detta framgår emellertid inte av rambeslut 2001/220. I artikel 3.1 används inte begreppet vittne. Brottsoffret har i stället rätt att höras och att lägga fram bevis.
41.
Rambeslut 2001/220 visar att lagstiftaren var medveten om den skillnad som föreligger när ett brottsoffer agerar i egenskap av vittne och när det är part i målet. I artikel 5 och artikel 7 anges uttryckligen att brottsoffer kan delta i ett straffrättsligt förfarande i egenskap av vittne eller som part.
42.
Ett brottsoffer som väcker enskilt åtal måste följaktligen inte erhålla status som vittne när brottsoffret enligt den tillämpliga nationella straffprocessrätten trots detta har möjlighet att lämna en utsaga inför domstolen och denna utsaga är ett tillåtet bevismedel. Enligt en studie som utförts av domstolens forsknings- och dokumentationsavdelning förefaller detta överensstämma med hur motsvarande situation hanteras i olika medlemsstater. Brottsoffer som väcker enskilt åtal i ett straffrättsligt förfarande kan genom utsagor lägga fram bevis, utan att helt jämställas med vittnen. I synnerhet är det ofta uteslutet att utsagan äger rum under ed.
43.
Ett sådant nyanserat sätt att hantera en utsaga av en målsägande som väckt enskilt åtal tar hänsyn till hans svåra roll. Oberoende av åklagarrollen är det uppenbart att målsäganden har ett intresse av utgången i målet. Om målsäganden dessutom väckt enskilt åtal är det ännu svårare att upprätthålla den objektivitet som är absolut nödvändig för ett bra vittnesmål. Den utsaga som målsäganden lämnar kan därför inte ges något fast och orubbligt bevisvärde. Domstolarna måste i varje enskilt fall bedöma målsägandens utsagor med särskilt stor omsorg och ta hänsyn till målsägandens personliga omständigheter.
44.
Det ska dessutom påpekas att ställningen för en målsägande som väckt enskilt åtal inte får förverkligas genom att den åtalades rätt till försvar begränsas på något sätt. Dessa rättigheter följer av rätten till en rättvis rättegång som framgår av artikel 6 i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad konventionen), och som erkänns i artiklarna 47 och 48 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, som proklamerades i Nice den  (
16
). Rätten till försvar utgör följaktligen en del av de allmänna rättsprinciper som domstolen ska säkerställa efterlevnaden av. (
17
) Rambeslutet ska således tolkas på ett sådant sätt att artikel 6 i konventionen, såsom den har tolkats av Europadomstolen om de mänskliga rättigheterna, respekteras. (
18
)
45.
Enligt artikel 6.3 d i konventionen har envar som blivit anklagad för brottslig gärning rätt att förhöra eller låta förhöra vittnen, som åberopas emot honom. Detta gäller även för en utsaga av målsäganden, även om han har väckt enskilt åtal. Balansen mellan åklagarsidan och försvarssidan får inte sättas ur spel.
46.
Det ankommer på medlemsstaterna att uppfylla dessa krav i utformningen av deras straffprocessrättsliga bestämmelser. I den mån som detta inte har skett med den klarhet som krävs ankommer det på de nationella domstolarna att bemöda sig om att tolka de processrättsliga bestämmelserna i överensstämmelse med rambeslutet. (
19
)
V — Förslag till avgörande
47.
Jag föreslår därför att domstolen besvarar tolkningsfrågan på följande sätt:
Enligt artikel 3 första meningen i rådets rambeslut 2001/220/RIF av den 15 mars 2001 om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden måste ett brottsoffer som på grund av detta brott väcker enskilt åtal i den åtalande myndighetens ställe ha möjlighet att, genom att höras, förebringa bevis i målet. Brottsoffret måste emellertid inte erhålla en status som vittne när det enligt den tillämpliga nationella straffprocessrätten trots detta har möjlighet att bli hörd i förfarandet vid domstolen och denna utsaga kan användas som bevis.
(
1
)	Originalspråk: tyska.
(
2
)	Se dom av den 16 juni 2005 i mål C-105/03, Pupino (REG 2005, s. I-5285), och av den i mål C-467/05, Dell’Orto (REG 2007, s. I-5557).
(
3
)	EGT L 82, s. 1.
(
4
)	Se domen i målen Pupino, punkt 19, och Dell’Orto, punkt 33 (ovan fotnot 2). Se även dom av den 27 februari 2007 i mål C-354/04 P, Gestoras Pro Amnistía m.fl. mot rådet (REG 2007, s. I-1579), punkt 54, samt domen i mål C-355/04 P, Segi m.fl. mot rådet (REG 2007, s. I-1657), punkt 54.
(
5
)	EUT L 327, 2005, s. 19.
(
6
)	EUT L 70, 2008, s. 23.
(
7
)	Franska: ”indiquer.” Engelska: ”specify.”
(
8
)	Sakkunnigutlåtande 4/2007 av den 4 maj 2007.
(
9
)	Dom av den 7 september 1999 i mål C-355/97, Beck und Bergdorf (REG 1999, s. I-4977), punkt 22, domen i målet Pupino (ovan fotnot 2), punkt 30, dom av den i de förenade målen C-202/04 och C-94/04, Cipolla m.fl. (REG 2006, s. I-11421), punkt 25, av den i mål C-212/06, Gouvernement de la Communauté française och Gouvernement wallon (REG 2008, s. I-1683), punkt 29, och av den i mål C-188/07, Commune de Mesquer (REG 2008, s. I-4501), punkt 30.
(
10
)	Dom av den 13 juli 2006 i de förenade målen C-295/04–C-298/04, Manfredi m.fl. (REG 2006, s. I-6619), punkt 27.
(
11
)	Se, bland annat, dom av den 15 december 1995 i mål C-415/93, Bosman m.fl. (REG 1995, s. I-4921), punkt 61, och av den i mål C-344/04, IATA och ELFAA (REG 2006, s. I-403), punkt 24, och domen i målet Commune de Mesquer (ovan fotnot 9), punkt 30.
(
12
)	Se domen i målet Bosman, punkt 59, och IATA och ELFAA, punkt 24 (ovan fotnot 11).
(
13
)	Se dom av den 13 mars 1984 i mål 16/83, Prantl (REG 1984, s. 1299; svensk specialutgåva, volym 7, s. 549), punkt 10, av den i de förenade målen 91/83 och 127/83, Heineken Brouwerijen (REG 1984, s. 3435), punkt 10, av den i mål C-347/89, Eurim-Pharm (REG 1991, s. I-1747), punkt 16, av den i mål C-246/04, Turn- und Sportunion Waldburg (REG 2006, s. I-589), punkt 20, och av den i mål C-244/06, Dynamic Medien (REG 2008, s. I-505), punkt 19.
(
14
)	Domen av den 12 februari 2008 i mål C-2/06, Kempter (REG 2008, s. I-411), punkt 41 och följande punkt, är illustrativ.
(
15
)	Dom av den 9 december 1965 i mål 44/65, Singer (REG 1965, s. 1267, på s. 1275), av den i mål C-381/89, Syndesmos Melon tis Eleftheras Evangelikis Ekklisias m.fl. (REG 1992, s. I-2111), punkt 19, av den i mål C-412/96, Kainuun Liikenne och Pohjolan Liikenne (REG 1998, s. I-5141), punkt 23, av den i mål C-402/98, ATB m.fl. (REG 2000, s. I-5501), punkt 29, och av den i de förenade målen C-376/05 och C-377/05, Brünsteiner och Autohaus Hilgert (REG 2006, s. I-11383), punkt 28.
(
16
)	EGT C 364, s. 1. Med de ändringar som antogs genom proklameringen den 12 december 2007 (EUT C 303, s. 1).
(
17
)	Dom av den 14 december 2006 i mål C-283/05, ASML (REG 2006, s. I-12041), punkt 27, och av den i mål C-14/07, Weiss und Partner (REG 2008, s. I-3367), punkt 47.
(
18
)	Domen i målet Pupino (ovan fotnot 2), punkt 58.
(
19
)	Ibidem, punkt 34.