62014CC0242
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
NIILO JÄÄSKINEN
föredraget den 5 mars 2015 (
1
)
Mål C‑242/14
Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH
mot
Gerhard und Jürgen Vogel GbR
Jürgen Vogel
Gerhard Vogel
(begäran om förhandsavgörande från Landgericht Mannheim (Tyskland))
”Gemenskapens växtförädlarrätt — Förordning (EG) nr 2100/94 — Artiklarna 14 och 94 — Förordning (EG) nr 1768/95 — En jordbrukare som använder skördeprodukten från en skyddad växtsort utan tillstånd från innehavaren av växtförädlarrätten — Undantag från växtförädlarrätten — Jordbrukarprivilegiet — Skyldighet att betala en rimlig ersättning till rättsinnehavaren — Frist inom vilken betalningen ska erläggas för att undantaget ska kunna tillämpas — Början och slutet på denna frist”
I – Inledning
1.
Begäran om förhandsavgörande från Landgericht Mannheim (Tyskland) avser huvudsakligen tolkningen av artiklarna 14 och 94 i rådets förordning (EG) nr 2100/94 av den 27 juli 1994 om gemenskapens växtförädlarrätt (
2
) (nedan kallad grundförordningen) och av vissa bestämmelser i kommissionens förordning (EG) nr 1768/95 av den 24 juli 1995 om införande av genomförandebestämmelser för det undantag i jordbruket som föreskrivs i artikel 14.3 i förordning nr 2100/94 (
3
) (nedan kallad genomförandeförordningen) (
4
).
2.
Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH (nedan kallat STV), som företräder intressena för flera innehavare av skyddade växtsorter, och å andra sidan Gerhard und Jürgen Vogel GbR, som är ett bolag som driver ett jordbruk, och Gerhard och Jürgen Vogel, som är delägare med personligt ansvar i bolaget (nedan kallade Vogel m.fl.), angående deras användning av förökningsmaterial från en av dessa växtsorter utan föregående tillstånd från rättsinnehavaren.
3.
STV väckte talan mot svarandena i det nationella målet med hänvisning till att en sådan användning utgjorde en överträdelse och yrkade, med stöd av artikel 94 i grundförordningen, att svarandena skulle förpliktas att betala ett belopp motsvarande hela det belopp som skulle ha betalats för användning i enlighet med en licens för den aktuella skyddade växtsorten. Vogel m.fl. motsatte sig det och åberopade den ordning som införts genom artikel 14 i grundförordningen, enligt vilken jordbrukare kan åtnjuta ett undantag från gemenskapens växtförädlarrätt, med förbehåll för att vissa villkor är uppfyllda som särskilt avser förpliktelsen att till rättsinnehavaren betala en rimlig ersättning, vars nivå är lägre än den ersättning som kan krävas om överträdelse styrks.
4.
Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida en jordbrukare har möjlighet att dra nytta av denna undantagsordning om denne betalar den rimliga ersättning som krävs enligt artikel 14 i grundförordningen efter att ha använt den berörda sorten genom att så skördeprodukten och åtgärden således ska anses som tillåten och därmed inte omfattas av de rättsliga åtgärderna i artikel 94. Om så är fallet har domstolen ombetts att tolka dessa artiklar för att även avgöra till och med vilken tidpunkt den berörda jordbrukaren kan betala ersättningen.
II – Målet vid den nationella domstolen, tolkningsfrågorna och förfarandet vid domstolen
5.
STV är ett bolag etablerat i Tyskland vilket utgörs av en grupp rättsinnehavare av olika skyddade växtsorter (
5
) och bland annat tillvaratar rättigheterna för rättsinnehavaren av höstkornsorten ”Finita” (nedan kallad sorten ”Finita”), som är skyddad i Europeiska unionen med stöd av grundförordningen.
6.
I detta sammanhang offentliggör STV på sin webbplats en förteckning över samtliga skyddade växtsorter som omfattas av de avtal som bolaget administrerar och det belopp som ska erläggas för användningen av dessa sorter. Varje år ber dessutom STV allmänt jordbrukare att lämna upplysningar till bolaget angående eventuell användning av någon av dessa sorter, genom att STV skickar ut en deklaration för detta ändamål tillsammans med en förteckning över de sorter som bolaget under det berörda regleringsåret förvaltar och över uppgifter om sorternas rättsinnehavare och licensinnehavare.
7.
Vogel m.fl., som inte hade något avtalsförhållande med STV, besvarade inte dessa uppmaningar om att lämna upplysningar. Den 16 december 2011 fick dock STV, via ett bearbetningsföretag (
6
), vetskap om att Vogel m.fl. under regleringsåret 2010/2011 bland annat hade låtit behandla utsäde av sorten ”Finita”.
8.
STV anmodade, genom skrivelse av den 31 maj 2012, Vogel m.fl. att kontrollera uppgifterna om en obehörig användning av sådant förökningsmaterial som erhållits genom odling av denna sort, och att överlämna upplysningar om detta senast den 20 juni 2012. De berörda besvarade inte skrivelsen.
9.
STV krävde, genom skrivelse av den 27 juli 2012, att Vogel m.fl. skulle betala 262,50 euro, vilket motsvarade hela det belopp som skulle ha betalats för användning i enlighet med en licens för utsädet av sorten ”Finita”, den så kallade C-avgiften, såsom ersättning för skada som uppkommit på grund av obehörig användning av den skyddade sorten.
10.
Då betalningen uteblev väckte STV talan vid Amtsgericht Euskirchen (domstol i första instans i Euskirchen), genom handling av den 18 mars 2013, för att bland annat erhålla nämnda ersättning. Den 13 september 2013 förklarade sig domstolen sakna behörighet och överlämnade målet till Landgericht Mannheim (regional domstol i Mannheim).
11.
Till stöd för sin talan hävdade STV att Vogel m.fl. var skyldiga att betala en rimlig ersättning till STV enligt artikel 94.1 i grundförordningen uppgående till ett belopp som motsvarar den totala C-avgiften. Vogel m.fl. hade nämligen använt en skördeprodukt på ett sätt som utgjorde en överträdelse, eftersom de inte varit ”berättigade därtill” i den mening som avses i bestämmelsen. STV anförde att Vogel m.fl. inte kunde åberopa undantaget i artikel 14.1 i samma förordning, eftersom de inte hade iakttagit skyldigheten att till rättsinnehavaren av den berörda skyddade sorten betala den rimliga ersättning som avses i artikel 14.3 fjärde strecksatsen. SVT gjorde gällande att varje jordbrukare i princip är skyldig att fullgöra betalningsförpliktelsen före sådden och under alla omständigheter före utgången av det regleringsår under vilket skördeprodukten används och på eget initiativ, oavsett om rättsinnehavaren inom föreskriven tid begärt information från jordbrukaren.
12.
Vogel m.fl. bestred yrkandena. De ansåg att de på sin höjd var skyldiga att betala ett nedsatt belopp, eftersom användningen var tillåten med tillämpning av undantaget i artikel 14.1 i grundförordningen. De hävdade dessutom att villkoren för ersättning enligt artikel 94 i grundförordningen enbart kan vara uppfyllda om det slås fast en underlåtenhet att uppfylla den skyldighet att informera rättsinnehavaren som föreskrivs i unionsrätten, vilket enligt dem inte var styrkt här. (
7
)
13.
Under dessa omständigheter beslutade Landgericht Mannheim, genom beslut av den 9 maj 2014, som inkom till domstolen den 19 maj 2014, att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1.
Är en jordbrukare som inte har slutit något avtal med innehavaren av växtförädlarrätten skyldig att betala rimlig ersättning enligt artikel 94.1 i [grundförordningen] vid användning av skördeprodukten från odling av förökningsmaterial från en skyddad sort och att – om handlandet är avsiktligt eller försumligt – ersätta eventuell ytterligare skada till följd av överträdelsen av växtförädlarrätten enligt artikel 94.2 i nämnda förordning på grund av att vederbörande ännu inte hade uppfyllt den skyldighet att betala den rimliga ersättning (odlingsavgift) som föreskrivs i artikel 14.3 fjärde strecksatsen i denna förordning jämförd med artikel 5 och följande artiklar i [genomförandeförordningen] när vederbörande faktiskt använde skördeprodukten som utsäde för förökningsändamål?
2)
Om den första frågan ska besvaras så, att jordbrukaren, även efter att faktiskt ha använt skördeprodukten för förökningsändamål som utsäde, fortfarande kan uppfylla sin skyldighet att betala en rimlig ersättning, ska då nämnda bestämmelser tolkas så, att däri föreskrivs en frist inom vilken den jordbrukare som har använt skördeprodukten från odling av förökningsmaterial från en skyddad sort måste uppfylla skyldigheten att betala en rimlig ersättning för att jordbrukaren ska anses ha varit ”berättigad därtill”, i den mening som avses i artikel 94.1 i [grundförordningen] jämförd med artikel 14 i nämnda förordning?”
14.
Skriftliga yttranden har ingetts till domstolen av STV, Vogel m.fl., den spanska och den nederländska regeringen samt av Europeiska kommissionen. Någon förhandling har inte hållits.
III – Bedömning
A – Huvuddragen i den problematik som domstolen har att pröva
15.
Inledningsvis ska jag erinra om vissa omständigheter rörande det regelverk som behandlas i förevarande mål, vilka antingen framgår av de relevanta bestämmelserna och av relevant rättspraxis, eller är oklara i det rådande rättsläget i unionen. Mot bakgrund av dessa omständigheter ska jag sedan precisera de tolkningsfrågor som domstolen har att pröva.
16.
Enligt artikel 11.1 i grundförordningen är den person – kallad ”förädlaren” – som kan omfattas av gemenskapens växtförädlarrätt, den som ”förädlat, eller upptäckt och utvecklat sorten, eller den till vilken rätten har övergått”. I artikel 13.1 i grundförordningen klargörs att gemenskapens växtförädlarrätt ska ha den verkan att innehavaren eller innehavarna av gemenskapens växtförädlarrätt har en exklusiv rätt att utföra vissa av de åtgärder som anges i förteckningen i artikel 13.2.
17.
Enligt artikel 13.2 krävs det därmed i princip tillstånd från innehavaren av gemenskapens växtförädlarrätt (nedan kallad rättsinnehavaren) för att en tredje man ska ha rätt att utföra de åtgärder som uppräknas, bland vilka anges ”reproduktion (förökning)” och ”behandling med avseende på förökning” av skördat material från en skyddad växtsort. För rättsinnehavaren finns det enligt artikel 94 i grundförordningen möjlighet att väcka civilrättslig talan om detta krav inte iakttagits och användningen av en sådan sort utgör en överträdelse.
18.
”[M]ed hänsyn till allmänintresset” (
8
) och särskilt ”i syfte att skydda jordbruksproduktionen” (
9
), föreskrivs det emellertid i artikel 14 i grundförordningen ett undantag från denna princip, som vanligtvis kallas ”jordbrukarprivilegiet” (
10
). Under förutsättning att samtliga villkor i artikeln är uppfyllda har jordbrukare rätt att, på eget initiativ och utan tillstånd från rättsinnehavaren, för förökning på mark i sina egna jordbruksföretag använda den skördeprodukt som de har erhållit genom att använda en av de angivna skyddade sorterna, (
11
) ett förfarande som kallas användning av ”egenproducerat utsäde”. (
12
) Formerna för uppfyllande av de villkor som är en förutsättning för att verkningarna av undantagsordningen ska inträda fastställs i genomförandeförordningen, som benämner denna ordning som ”jordbruksundantag”. (
13
)
19.
I gengäld för en sådan användning (
14
) krävs det enligt artikel 14.3 fjärde strecksatsen i grundförordningen att den jordbrukare som vill åtnjuta detta privilegium ska betala rättsinnehavaren en ”rimlig ersättning”. (
15
) I artikel 6.1 i genomförandeförordningen fastställs när den ”individuella förpliktelsen” att betala uppstår, utan att dock uttryckligen fastställa någon exakt frist eller någon tidpunkt då den begärda betalningen ska erläggas. I den internationella konventionen för skydd av växtförädlingsprodukter (nedan kallad UPOV-konventionen), (
16
) som bestämmelserna i grundförordningen är anpassade efter, (
17
) föreskrivs ett liknande undantag, men i konventionen ges inte mer upplysningar om fastställandet av en sådan frist. (
18
) Det är denna tidsmässiga osäkerhet som har föranlett den aktuella begäran om förhandsavgörande, såsom jag kommer att utveckla nedan.
20.
Om jordbrukaren inte fullgör sin individuella betalningsförpliktelse i tid, är användningen av den skyddade sorten rättsstridig. (
19
) Det gäller även för en jordbrukare som undviker att betala en rimlig ersättning genom att underlåta att deklarera en del av den skördeprodukt som denne har använt. (
20
) I dessa fall förlorar den berörda jordbrukaren rätten att utnyttja jordbrukarprivilegiet och det är inte undantagsordningen i artikel 14 i grundförordningen som är tillämplig, utan huvudregeln i artikel 13.2, vilket STV har åberopat i det nationella målet. (
21
)
21.
I dessa fall kan rättsinnehavaren av en skyddad växtsort väcka talan mot den jordbrukare som utan tillåtelse använde den skyddade sorten, (
22
) med stöd av artikel 94 i grundförordningen. (
23
) I artikel 17 i genomförandeförordningen bekräftas att den berörda rättsinnehavaren har rätt att väcka talan avseende en ”överträdelse” mot de personer som inte iakttagit samtliga villkor för tillämpningen av undantaget i artikel 14 i grundförordningen. Enligt artikel 94.1 i grundförordningen kan rättsinnehavaren få jordbrukaren att antingen upphöra med överträdelsen eller betala en rimlig ersättning, eller bådadera. I artikel 94.2 i grundförordningen anges även att om den jordbrukare mot vilken talan väcktes avsiktligt eller endast försumligt har gjort sig skyldig till de handlingar som jordbrukaren har lagts till last, ska denne dessutom ersätta den skada som rättsinnehavaren åsamkats. (
24
)
22.
För att undvika missförstånd ska det framhållas att den rimliga ersättningen enligt 14.3 fjärde strecksatsen, som de personer som använder jordbrukarprivilegiet ska betala som rättfärdig kompensation direkt till rättsinnehavaren, skiljer sig från den rimliga ersättning som ska betalas enligt artikel 94.1 i grundförordningen, som den jordbrukare mot vilken talan väckts eventuellt ska erlägga om den överträdelse som denne läggs till last styrks av den rättsinnehavare som väcker talan. (
25
) Dessa olika syften framgår av de kriterier som reglerar fastställandet av ersättningarna. I det första fallet är ersättningen mer begränsad då den ”skall vara betydligt lägre än det belopp som utkrävs för en licens för produktion av förökningsmaterial av samma sort i samma område”. (
26
) medan i det andra fallet ”ska C-avgiften användas som utgångspunkt”. (
27
) Vogel m.fl. har hävdat att deras situation eventuellt omfattas av det första fallet, som ekonomiskt sett är mer fördelaktigt för dem, men inte på något sätt av det andra fallet.
23.
Inom det sålunda avgränsade området har domstolen ombetts att avgöra början och slutet på den frist inom vilken en jordbrukare som har använt förökningsmaterial från en skyddad växtsort som erhållits genom plantering, utan att ha ingått avtal därom med sortens rättsinnehavare, ska betala den rimliga ersättningen till rättsinnehavaren enligt artikel 14.3 fjärde strecksatsen i grundförordningen, för att få tillämpa undantaget från skyldigheten att begära tillstånd från rättsinnehavaren, vilket föreskrivs i förevarande artikel, och därmed undvika de rättsliga åtgärderna i artikel 94 i samma förordning.
24.
Då dessa bestämmelser i sig inte ger ett tydligt svar på denna tvådelade fråga, är det nödvändigt att analysera innehållet i artiklarna 14 och 94 i grundförordningen, inte enbart i jämförelse med artikel 5 och följande artiklar i genomförandeförordningen, utan även mot bakgrund av de tolkningsregler som domstolen återkommande erinrat om och tillämpar. Således ska jag beakta de vanliga kriterierna som bestämmelsernas ursprung (
28
), systematik, syfte, formuleringen i de olika språkversionerna av förordningarna (
29
) och, framför allt om inget föreskrivs eller om det rent av finns luckor i texten, det mer övergripande system som bestämmelserna ingår i.
25.
Även om jag anser att det efter en bedömning är möjligt att ge ett gemensamt svar på de två hänskjutna frågorna, då syftet med båda frågorna är att fastställa den frist inom vilken jordbrukaren ska fullgöra sin förpliktelse att, under de omständigheter som avses i artikel 14 i grundförordningen, betala en rimlig ersättning, ska frågorna enligt min mening besvaras var för sig, eftersom de rör två motsatta tidpunkter av fristen och leder till skilda tolkningsrelevanta uppgifter. Jag anser att det framstår som särskilt nödvändigt att behandla frågorna separat med hänsyn till att de tolkningsmetoder som ska användas och de rättsliga grunder som är användbara för att besvara dessa två frågor skiljer sig åt på så sätt att början på fristen ska fastställas huvudsakligen på grundval av en betydelsefull bestämmelse i genomförandeförordningen, medan slutet på fristen ska fastställas framför allt på grundval av de viktiga principer utifrån vilka grundförordningen har utarbetats.
B – Den tidpunkt då fristen att betala den rimliga ersättningen enligt artikel 14 i grundförordningen börjar löpa för en jordbrukare
26.
Den hänskjutande domstolen vill, genom den första frågan, få klarhet i från och med vilken tidpunkt den jordbrukare som önskar tillämpa undantagsordningen i artikel 14 i grundförordningen är förpliktad att till innehavaren av den skyddade växtsort som jordbrukaren vill använda, betala den rimliga ersättning som krävs enligt artikel 14.3 fjärde strecksatsen i grundförordningen, vid äventyr av att det enligt artikel 94 i grundförordningen väcks talan mot jordbrukaren för överträdelse. Den hänskjutande domstolen undrar särskilt huruvida de fördelaktiga verkningarna av undantaget endast gäller om den begärda betalningen erlagts innan skördeprodukten av sorten planteras eller även om betalningen görs senare.
27.
STV har gjort gällande att den berörda jordbrukaren måste uppfylla undantagsordningens samtliga tillämpningsvillkor när de faktiskt använder skördeprodukten från den skyddade sorten, det vill säga vid den tidpunkt då produkten faktiskt sås för förökning på mark. Jordbrukaren ska på eget initiativ (
30
) fullgöra förpliktelsen att betala en rimlig ersättning redan innan den skyddade sorten planteras, det vill säga i det ögonblick då jordbrukaren beslutar att utnyttja jordbrukarprivilegiet i artikel 14. Den hänskjutande domstolen hyser allvarliga tvivel om SVT:s ståndpunkt, och de andra parter som lämnat yttranden till domstolen är alla av motsatt ståndpunkt.
28.
I likhet med den hänskjutande domstolen och nämnda parter, anser jag att även om artikel 14.3 fjärde strecksatsen i grundförordningen visserligen inte är tydlig i detta hänseende, finns det betydelsefulla svar i bestämmelserna i genomförandeförordningen, vilka just har till syfte att fastställa villkoren för tillämpning av undantaget i artikel 14.
29.
Jag anser nämligen att lydelsen i artikel 6.1 i genomförandeförordningen utgör ett hinder för att jordbrukaren ska vara tvungen att betala ersättningen i förväg, närmare bestämt före den aktuella sådden.
30.
Det framgår av första stycket i artikel 6.1 att jordbrukarens förpliktelse att betala den rimliga ersättningen enligt artikel 14.3 fjärde strecksatsen i grundförordningen ska ”uppstå, när han faktiskt använder skördeprodukten för förökningsändamål som utsäde” i sitt eget jordbruksföretag (
31
) och inte vid någon annan tidpunkt. (
32
)
31.
STV har hävdat att det kan följa av artikel 6.1 första stycket att förpliktelsen att betala ersättningen uppstår redan i det ögonblick då jordbrukaren beslutar att göra en återsådd med förökningsmaterialet från en skyddad växtsort som jordbrukaren själv har framställt utan tillstånd från den berörda rättsinnehavaren, och att förpliktelsen att betala således uppstår genast.
32.
Fortsättningen av artikel 6.1 i genomförandeförordningen talar enligt min mening emellertid emot denna bedömning. Enligt första meningen i artikel 6.1 andra stycket ”[kan] [r]ättsinnehavaren … bestämma datum och form för betalningen” av den rimliga ersättningen, i synnerhet när rättsinnehavaren har ingått ett avtal med jordbrukaren, vilket inte är fallet i det nationella målet. I den andra meningen i nämnda stycke preciseras under alla omständigheter att ”[h]an skall dock inte ange ett tidigare datum för betalningen än det datum då förpliktelsen uppstår”. (
33
) Det följer av förevarande bestämmelse, i förening med första stycket, att rättsinnehavaren inte kan kräva betalning i förväg, det vill säga innan skördeprodukten konkret används för det ovannämnda förökningsändamålet.
33.
Dessutom anser jag att denna tolkning av artikel 14.3 fjärde strecksatsen i grundförordningen är förenlig dels med syftet med undantagsordningen, som, enligt det uttryck som används i domstolens praxis, (
34
) införts ”i det allmännas intresse av att skydda jordbruksproduktionen”, dels med behovet av att bibehålla en skälig balans mellan jordbrukarens och rättsinnehavarens legitima intressen, (
35
) i enlighet med andra skälet och artikel 2 i genomförandeförordningen. (
36
)
34.
Jag anser att det är orimligt att kräva att jordbrukaren, för att få tillämpa det aktuella undantaget, ska vara skyldig att fullgöra sin betalningsförpliktelse före sådden av skördeprodukten från den skyddade växtsorten trots att rättsinnehavarens rättigheter konkret sett ännu inte har påverkats och det således inte finns någon anledning att bevilja rättsinnehavaren någon ekonomisk ersättning. Ett sådant krav kan avskräcka jordbrukaren från att dra nytta av jordbrukarprivilegiet och det uppmuntrar således inte till den jordbruksproduktion som avses med förevarande ordning. (
37
)
35.
Jag förespråkar följaktligen att den första tolkningsfrågan ska besvaras nekande, med den innebörden att en jordbrukare inte är skyldig att till rättsinnehavaren betala den rimliga ersättningen enligt artikel 14.3 fjärde strecksatsen i grundförordningen förrän vederbörande faktiskt använder skördeprodukten som utsäde för förökningsändamål. Således kan jordbrukaren inte stämmas med stöd av artikel 94 i grundförordningen om vederbörande ännu inte har fullgjort sin betalningsskyldighet det datum då denne faktiskt använder skördeprodukten.
C – Utgången av fristen för jordbrukaren att betala den rimliga ersättningen enligt artikel 14 i grundförordningen
36.
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan i andra hand, för det fall domstolen, såsom jag föreslår, skulle finna att jordbrukaren inte är skyldig att – för att få tillämpa undantagsordningen i artikel 14 i grundförordningen – betala den rimliga ersättningen till rättsinnehavaren av den växtsort som jordbrukaren vill använda innan jordbrukaren utför de åtgärder som avses i artikeln. Den hänskjutande domstolen vill ha klarhet i huruvida jordbrukarprivilegiet, om det saknas avtal med rättsinnehavaren, är underkastat kravet på en begränsad frist för betalning enligt de relevanta unionsrättsliga bestämmelserna, och, om så är fallet, vilka kriterierna är för att fastställa fristen. Den hänskjutande domstolen anser att det inte finns något tydligt rättsligt stöd för en sådan frist, vare sig i de bestämmelser som är tillämpliga i förevarande fall eller i domstolens praxis.
37.
Vogel m.fl. och den spanska regeringen har hävdat att det i unionsrätten inte anges någon frist inom vilken jordbrukaren under sådana omständigheter ska betala en rimlig ersättning till rättsinnehavaren. Den nederländska regeringen anser däremot att om rättsinnehavaren inte har framställt någon begäran till jordbrukaren om betalning av ersättningen är jordbrukaren, för att få tillämpa undantagsordningen, skyldig att betala ersättningen ”inom en rimlig frist”. STV och kommissionen anser för deras del att frågan ska besvaras så, att betalningen senast måste vara erlagd före utgången av det regleringsår då jordbrukaren sådde skördematerialet, såvida inte rättsinnehavaren och jordbrukaren uttryckligen kommit överens om något annat. Jag delar denna åsikt.
38.
Det är förvisso riktigt att, såsom Vogel m.fl. och den spanska regeringen har påpekat, det varken i artikel 14 i grundförordningen eller i artikel 6 i genomförandeförordningen föreskrivs något slutdatum för förpliktelsen att betala den rimliga ersättningen. I artikel 6 regleras endast när förpliktelsen uppstår och inte när den upphör.
39.
Jag anser dock att det strider mot systematiken och den ändamålsenliga verkan av de relevanta bestämmelserna på området att godkänna att fristen för att fullgöra denna förpliktelse kan löpa utan begränsning i tiden. Om en person som önskar använda sig av jordbrukarprivilegiet hade obegränsat med tid för att betala den rimliga ersättningen till rättsinnehavaren enligt artikel 14 i grundförordningen, skulle möjligheten att väcka talan enligt artikel 94 i grundförordningen bli innehållslös. Det är endast genom att fastställa en period för den berörda jordbrukaren som det är möjligt att väcka talan mot eventuella överträdelser och därmed säkerställa att förpliktelsen iakttas.
40.
Jag understryker att det i grundförordningen har införts en växtförädlarrätt som ska tillämpas på ett enhetligt sätt inom hela unionens territorium, i synnerhet vad gäller villkoren för en jordbrukares rätt att använda skördeprodukten för förökningsändamål, (
38
) vilket inte vore fallet om instrumentet tolkades så att det underförstått inte krävdes en gemensam frist för betalning. Jag understryker dessutom att det här inte rör sig om en processrättslig frist, vilket är en kategori av frister avseende vilken medlemsstaterna har en normativ självbestämmanderätt när det saknas unionsbestämmelser på området, (
39
) utan det är frist av materiell art, eftersom den förhindrar att en materiell rättighet såsom jordbrukarprivilegiet går förlorad.
41.
Dessutom ska även en skälig balans säkerställas mellan den berörda jordbrukarens och rättsinnehavarens legitima intressen, enligt det syfte som anges i artikel 2 i genomförandeförordningen. Om det inte finns någon noga fastställd frist kan en oärlig jordbrukare vänta i det oändliga utan någon större risk, i hopp om att undkomma betalning, (
40
) medan det är nödvändigt med incitament för jordbrukarna att iaktta sina skyldigheter gentemot innehavarna av gemenskapens växtförädlarrätt. (
41
) Såsom STV har gjort gällande skyddas inte rättsinnehavarens intressen i tillräcklig mån om jordbrukaren kan avhjälpa situationen även efter det att rättsinnehavaren har upptäckt den obehöriga användningen. (
42
) En sådan möjlighet till avhjälpande skulle strida mot gemenskapslagstiftarens avsikt, då lagstiftaren valde att i artikel 94 i grundförordningen föreskriva rättsliga åtgärder som kan vidtas vid underlåtenhet att betala en rimlig ersättning, i den mening som avses i artikel 14 i grundförordningen. Det är således logiskt att en betalningsfrist föreskrivs för den jordbrukare som tillämpar undantaget i artikel 14.
42.
I syfte att stärka rättssäkerheten, vilken är en allmän unionsrättslig princip som ska iakttas i än högre grad inom området för ekonomiska skyldigheter, (
43
) anser jag att det inte är önskvärt att följa det förslag som den nederländska regeringen i första hand har lagt fram, nämligen att godkänna att kriteriet ”inom en rimlig frist” är tillräckligt för att tidsbestämma betalningen av ersättningen. Jag anser att det är att föredra att fastställa en frist med ett tydligt slutdatum som är lättare att identifiera och således att förutse.
43.
I likhet med STV och kommissionen anser jag att slutet på det regleringsår under vilket den berörda jordbrukaren faktiskt använde förökningsmaterialet från en skyddad sort är lämpligast som utgångsdatum. I artikel 7.2 i genomförandeförordningen anges nämligen att den rimliga ersättning som föreskrivs i artikel 14.3 i grundförordningen ska betalas ”under” det ”regleringsår” som fastställs”från och med 1 juli till och med 30 juni följande kalenderår”. Jag delar kommissionens uppfattning att även om denna bestämmelse avser ett annat område än området för jordbrukarprivilegiet, (
44
) klargör den att gemenskapslagstiftaren ansåg att regleringsåret var den relevanta fristen under vilken den rimliga ersättningen enligt artikel 14.3 i grundförordningen ska betalas.
44.
Vidare delar den nederländska regeringen förevarande synsätt, eftersom den har preciserat att den ”skäliga fristen” under alla omständigheter borde löpa ut före det datum som markerar början på det regleringsår för sådden vilket följer efter det regleringsår under vilket skördeprodukten såddes, mot bakgrund av – vilket enligt min mening är ett välgrundat skäl – att det är logiskt att kräva att en jordbrukare fullgör sin ekonomiska förpliktelse senast före detta datum, eftersom jordbrukaren då i princip borde ha erhållit den produkt som framställdes av skördematerialet.
45.
Vad slutligen gäller hur betalningen av den rimliga ersättningen enligt artikel 14.3 fjärde strecksatsen i grundförordningen ska ske, har frågan huruvida jordbrukaren spontant ska betala ersättningen eller om det ska ske på rättsinnehavarens begäran, visserligen inte uttryckligen tagits upp i tolkningsfrågorna, men den framgår ändå indirekt i skälen till beslutet om hänskjutande. STV har hävdat, i motsats till vad Vogel m.fl. och den spanska regeringen (
45
) har påstått, att förpliktelsen att betala denna ersättning inte är underordnad en begäran om betalning eller att rättsinnehavaren i förväg utställer en faktura, av den anledningen att de berörda jordbrukarna själva kan fastställa beloppet för ersättningen som ska betalas till den berörda rättsinnehavaren. (
46
)
46.
Lydelsen i artikel 14.3 fjärde strecksatsen förefaller tala för STV:s ståndpunkt, eftersom det, med en tvingande ton, anges att ”jordbrukare skall betala rättsinnehavaren en rimlig ersättning” medan det i sjätte strecksatsen i samma punkt anges att ”[r]ättsinnehavaren skall efter anmodan få relevanta uppgifter från jordbrukare”. (
47
) Dessutom, om det vore tillräckligt för en oärlig jordbrukare att låta bli att meddela rättsinnehavaren trots att vederbörande hade utfört sådana åtgärder som avses i artikel 14 i grundförordningen, skulle det vara alltför lätt att undkomma sin betalningsförpliktelse ända tills jordbrukaren blev föremål för en hypotetisk kontroll, och jordbrukaren har ännu mindre att frukta när det gäller lantbruksväxter som inte bearbetas, till exempel potatis.
47.
Såsom vanligtvis är fallet när det gäller användning av immateriella rättigheter är nämligen användarna skyldiga att själva be om upplysningar om innehavarna av dessa rättigheter och om villkoren för användningen av rättigheterna, bland annat ur ekonomisk synpunkt. Detta framgår av artikel 94.1 i grundförordningen, i vilken det föreskrivs en skyldighet att betala en rimlig ersättning som kompensation även för en oavsiktlig överträdelse, och talan mot den berörda jordbrukaren väcks således på grundval av strikt ansvar. (
48
)
48.
I syfte att skydda den skäliga balans mellan jordbrukarens och rättsinnehavarens legitima intressen som avses i artikel 2 i genomförandeförordningen, anser jag dock att jordbrukaren i princip ska ta initiativ till betalningen av den rimliga ersättningen inom den frist som fastställs av domstolen, men om det råder tvivel om vilket belopp som ska erläggas, då detta ibland kan visa sig vara svårt att beräkna på egen hand, (
49
) ska jordbrukaren vända sig till rättsinnehavaren för att med rättsinnehavarens hjälp avgöra vilken summa jordbrukaren ska betala. (
50
) Domstolen har visserligen uteslutit att den skyldighet att informera rättsinnehavaren som föreskrivs i artikel 14.3 sjätte strecksatsen i grundförordningen generellt ska anses åligga samtliga jordbrukare, (
51
) men praxisen innebär inte på något sätt att en jordbrukare som avsiktligt har beslutat att använda sig av undantaget i artikel 14 i grundförordningen inte är skyldig att på eget initiativ informera den berörda rättsinnehavaren om detta. (
52
)
49.
Jag anser följaktligen att de två frågorna som har hänskjutits till domstolen ska ges ett gemensamt svar och att det ska slås fast att artiklarna 14 och 94 i grundförordningen ska tolkas så, att om inget avtal ingåtts mellan de berörda parterna är en jordbrukare som tillämpar undantaget i artikel 14 förpliktad att betala en rimlig ersättning till rättsinnehavaren av den skyddade växtsorten först när den faktiskt används och senast i slutet på det regleringsår under vilket åtgärden vidtogs, det vill säga senast den 30 juni efter dagen för återsådden.
50.
Till stöd för min tolkning av de bestämmelser som avses i begäran om förhandsavgörandet, understryker jag att detta synsätt motsvarar den vanliga regeln inom området för immateriella rättigheter, enligt vilken skyldigheten att betala ersättning, generellt i form av royalty, är knuten till den faktiska användningen av rättigheten i fråga, om inte betalning har erlagts i förväg, vilket här är uteslutet enligt min mening. Vidare har den hänskjutande domstolen framhållit att detta synsätt är i enlighet med den praxis som vanligen följs inom området för växtförädlarrätt, bland annat av STV.
IV – Förslag till avgörande
51.
Mot bakgrund av det ovan anförda, föreslår jag att domstolen ska besvara tolkningsfrågorna från Landgericht Mannheim (Tyskland) på följande sätt:
Artiklarna 14 och 94 i rådets förordning (EG) nr 2100/94 av den 27 juli 1994 om gemenskapens växtförädlarrätt, i förening med artikel 5 och följande artiklar i kommissionens förordning (EG) nr 1768/95 av den 24 juli 1995 om införande av genomförandebestämmelser för det undantag i jordbruket som föreskrivs i artikel 14.3 i förordning nr 2100/94, ska tolkas så, att en jordbrukare har möjlighet att använda den skördeprodukt som denne erhållit genom att i sitt eget företag använda förökningsmaterial från en skyddad sort utan tillstånd från innehavaren av denna växtförädlarrätt, under förutsättning att jordbrukaren betalar rättsinnehavaren en rimlig ersättning i den mening som avses i artikel 14 inom en frist som börjar löpa när jordbrukaren faktiskt sår skördeprodukten och som löper ut i slutet av det regleringsår under vilket användningen ägde rum.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	EGT L 227, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 60, s. 196.
(
3
)	EGT L 173, s. 14.
(
4
)	De ändringar av de aktuella förordningarna som har gjorts successivt efter att de antogs saknar direkt betydelse för förevarande mål.
(
5
)	Vad gäller STV:s verksamhetsföremål och giltigheten av en sådan organisation av rättsinnehavare, se dom Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, punkterna 17, 51 och 58).
(
6
)	Beträffande bearbetningsföretagens skyldighet att ge information till innehavare av gemenskapens växtförädlarrätt enligt artikel 14 i grundförordningen, se dom Brangewitz (C‑336/02, EU:C:2004:622, punkterna 54 och 66), och dom Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein‑Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, punkt 42).
(
7
)	Vogel m.fl. har gjort gällande att de inte var skyldiga att besvara begäran om upplysningar av den 31 mars 2012, då den inte avsåg innevarande regleringsår, i motsats till vad som föreskrivs i artikel 8.3 i genomförandeförordningen. I förevarande artikel regleras de upplysningar som jordbrukaren, enligt 14.3 sjätte strecksatsen i grundförordningen, ska tillhandahålla rättsinnehavaren på dennes begäran. Se dom Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, särskilt punkterna 59–72) och dom Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft (C-182/01, EU:C:2004:135, punkterna 59–62).
(
8
)	Enligt sjuttonde skälet i grundförordningen ska ”[u]tövandet av rättigheter knutna till gemenskapens växtförädlarrätt … underställas begränsningar fastställda i bestämmelser som skall antas med hänsyn till allmänintresset”.
(
9
)	Se artonde skälet och artikel 14.1 i grundförordningen.
(
10
)	Se, bland annat, dom Schulin (C–305/00, EU:C:2003:218, punkterna 7 och 47).
(
11
)	Undantaget är endast tillämpligt på de lantbruksväxter som anges i den uttömmande uppräkningen i 14.2, bland vilka ”Hordeum vulgare L. – korn” anges, vilket är det spannmål vars obehöriga användning är aktuell i det nationella målet.
(
12
)	En jordbrukare som på ett lagenligt sätt erhållit utsäde från en skyddad växtsort har rättsinnehavarens samtycke för att genomföra en första reproduktion eller förökning av sorten. Däremot är användningen av skörden från odlingen en åtgärd som rättinnehavaren generellt inte har samtyckt till och som därmed kan anses som en överträdelse. Enligt undantaget i artikel 14 får dock jordbrukaren använda hela eller en del av sin skördeprodukt för att odla sorten ytterligare en gång, det vill säga att på nytt plantera sorten i sitt eget jordbruksföretag (se, bland annat, Bouche, N., ”Protection communautaire des obtentions végétales”, JurisClasseur Droit international, Fascicule 572‑200, 2014, punkterna 150 och följande sidor).
(
13
)	Se första och andra skälen i genomförandeförordningen.
(
14
)	Syftet med en ”rättfärdig kompensation” anges i artikel 5.3 i genomförandeförordningen, som avser ”ersättningsnivån” som föreskrivs i artikel 14.
(
15
)	I tredje strecksatsen i punkt 3 föreskrivs att ”små jordbrukare”, såsom de definieras i bestämmelsen, inte behöver betala nämnda ersättning till rättsinnehavaren.
(
16
)	Konvention som undertecknades i Paris den 2 december 1961, har reviderats vid upprepade tillfällen, senast den 19 mars 1991. Den finns tillgänglig på följande webbplats: http://www.upov.int/fr/publications/conventions/1991/act1991.htm. Europeiska unionen blev medlem i UPOV den 29 juli 2005.
(
17
)	Se tjugonionde skälet i grundförordningen.
(
18
)	I artikel 15.2 i UPOV-konventionen föreskrivs ett ”icke-obligatoriskt undantag” som lyder enligt följande: ”Utan hinder av vad som sägs i artikel 14 [som avser ”Förädlarrättens omfattning”] får varje fördragsslutande part, inom rimliga gränser och utan åsidosättande av skyddet av förädlarens legitima intressen begränsa förädlarrätten i fråga om en sort för att tillåta jordbrukare att, för förökningsändamål på sin mark, använda den skördeprodukt som de har erhållit genom att på sin mark odla den skyddade sorten …”. Beträffande ursprunget och särdragen hos denna bestämmelse i förhållande till de motsvarande bestämmelserna i unionsrätten, se Würtenberger, G., m.fl., European Community Plant Variety Protection, Oxford University Press, Oxford, 2009, s. 131.
(
19
)	Dom Schulin (C–305/00, EU:C:2003:218, punkt 71).
(
20
)	Dom Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, punkterna 13, 23 och 24).
(
21
)	Ibidem, punkterna 34 och 35.
(
22
)	Det framgår av domen Greenstar-Kanzi Europe (C‑140/10, EU:C:2011:677, punkterna 44 och 49) att rättsinnehavaren eller licensinnehavaren även kan väcka talan om överträdelse mot tredje man, som förvärvat skördematerial från den skyddade sorten av en annan licensinnehavare som inte efterlevt villkoren eller begränsningarna i det licensavtal som sistnämnda licensinnehavare tidigare ingått med rättsinnehavaren, oberoende av om tredje man kände till bestämmelserna i avtalet.
(
23
)	Se dom Schulin (C–305/00, EU:C:2003:218, punkt 71), och dom Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, punkt 25), i vilken domstolen preciserade att plantering av icke-deklarerat utsäde utgör en ”överträdelse” i den mening som avses i artikel 94 i grundförordningen.
(
24
)	I punkt 2 preciseras att ”[v]id ringa försumlighet kan sådana krav sänkas i förhållande till graden av ringa försumlighet, dock inte i sådan utsträckning att de blir lägre än den fördel som den överträdande parten haft till följd av överträdelsen.”
(
25
)	Avseende denna skillnad, se mitt förslag till avgörande i målet Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, punkt 41 och följande punkter), och domen Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, punkt 28).
(
26
)	Min kursivering. Avseende detta begrepp, i artikel 14.3 fjärde strecksatsen i grundförordningen, se dom Saatgut-Treuhandverwaltung (C‑7/05 till C‑9/05, EU:C:2006:376) som avser tolkningen av artikel 5.2, 5.4 och 5.5 i genomförandeförordningen i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 2605/98 av den 3 december 1998 (EGT L 328, s. 6), som anger de kriterier som gör det möjligt att räkna ut det exakta ersättningsbelopp som ska erläggas till rättsinnehavaren för detta, om något avtal inte har ingåtts eller är giltigt mellan de berörda parterna.
(
27
)	Min kursivering. Dom Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, punkt 43).
(
28
)	Det ska anges att undantaget i artikel 14 i grundförordningen är resultatet av en kompromiss, då antagandet av bestämmelsen gav upphov till omfattande diskussioner med anledning av meningsskiljaktigheter mellan förädlarna och jordbrukarna och av att medlemsstaterna inte nådde enhällighet, enligt Kiewiet, B., ”Régime de protection communautaire des obtentions végétales”, Comptes rendus de l’Académie d’agriculture de France, 1997, vol. 83, nr 2, s. 5 och följande sidor, punkt 2.3.
(
29
)	Vissa fel i den franska språkversionen av grundförordningen och genomförandeförordningen har mot bakgrund av andra språkversioner rättats av domstolen i domen Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, punkt 28) och domen Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main (C–56/11, EU:C:2012:713, punkt 27).
(
30
)	Se i detta hänseende punkt 45 och följande punkter i detta förslag till avgörande.
(
31
)	Min kursivering.
(
32
)	Idén om tidpunkten då betalningsskyldigheten ögonblickligen uppstår framgår tydligare i andra språkversioner än den franska språkversionen, såsom den spanska, den italienska, den portugisiska och den finländska språkversionen.
(
33
)	Min kursivering.
(
34
)	Se dom Schulin (C–305/00, EU:C:2003:218, punkt 47).
(
35
)	Avseende de aktuella intressena, se generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomers förslag till avgörande i de förenade målen Saatgut-Treuhandverwaltung (C‑7/05–C‑9/05, EU:C:2006:97, punkterna 22 och 23).
(
36
)	I artikel 2, som har rubriken ”Skydd av intressen”, anges i första stycket att villkoren avseende det undantag som föreskrivs i artikel 14 i grundförordningen ska ”uppfyllas både av rättsinnehavaren …, och av jordbrukaren på sådant sätt att de skyddar varandras legitima intresse”, vilket enligt andra stycket innebär att ta ”hänsyn till behovet av att bibehålla en skälig balans mellan dem alla eller proportionalitet mellan syftet med villkoret i fråga och dess verkliga effekt”.
(
37
)	Som komplettering kan det noteras att den hänskjutande domstolen angav att det inom detta område är en vanlig praxis att det datum då jordbrukarens betalningsförpliktelse börjar löpa fastställs efter återsådden, i förekommande fall efter en begäran från innehavaren av gemenskapens växtförädlarrätt.
(
38
)	Se tredje och nittonde skälen i förordningen – i det sistnämnda skälet framhålls att ”[d]et skall säkerställas att dessa villkor fastställs på gemenskapsnivå”.
(
39
)	Se, bland annat, dom Kone m.fl. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, punkt 24 och följande punkter).
(
40
)	Kommissionen har framhållit att hänsyn ska tas till att det följer av artikel 14.3 femte strecksatsen i grundförordningen att ansvaret för kontroll och övervakning av användningen av skyddade växtsorter vid tillåten plantering av utsäde enligt nämnda artikel uteslutande vilar på rättsinnehavarna, vilket innebär att de är beroende av de berörda jordbrukarnas goda vilja och samarbete (se dom Geistbeck C‑509/10, EU:C:2012:416, punkt 42).
(
41
)	Se ibidem och mitt förslag till avgörande i målet Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, punkt 54).
(
42
)	Se, analogt, dom Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main (C–56/11, EU:C:2012:713, punkterna 26–28), i vilken domstolen angav att det skulle strida mot syftet med genomförandeförordningen, vilket är att skydda förädlarens och jordbrukarens legitima intressen på ett avvägt sätt, att anse att det inte finns någon tidsmässig begränsning för bearbetningsföretagets informationsskyldighet.
(
43
)	Då rättssäkerhetsprincipen är en del av unionens rättsordning, ska den iakttas såväl av institutionerna som av medlemsstaterna när de utövar de befogenheter som de tilldelats genom unionens rättsakter. Rättssäkerhetsprincipen kräver dels att den rättsliga regleringen är klar och tydlig, dels att den enskilde kan förutse hur den kommer att tillämpas. Det är särskilt viktigt att denna princip iakttas när det är fråga om lagstiftning som kan vara ekonomiskt betungande, eftersom de personer som berörs måste kunna få exakt vetskap om vilka skyldigheter de har enligt denna lagstiftning. Se, bland annat, dom Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, punkt 58), dom ”Goed Wonen” (C‑376/02, EU:C:2005:251, punkt 32) och dom Traum (C‑492/13, EU:C:2014:2267, punkterna 27–29).
(
44
)	Såsom anges i femte skälet i genomförandeförordningen, kompletterar artikel 7 i samma förordning, som har rubriken ”Småbrukare”, kriterierna i artikel 14.3 tredje strecksatsen i grundförordningen avseende avgränsning av denna kategori av jordbrukare, som uttryckligen är undantagen från skyldigheten att betala rimlig ersättning. I artikel 7.2 preciseras att den mark där nedläggning skett ”under det [regleringsår] … då ersättningen skulle betalas” är en del av de marker som ska beaktas i bedömningen av om en jordbrukare tillhör den sistnämnda kategorin, under förutsättning att stöd eller utjämningsbidrag har beviljats av unionen eller en medlemsstat för den nedläggningen (min kursivering).
(
45
)	Den spanska regeringen anser att då det inte i unionsrätten fastställs någon bestämd frist för att betala ersättningen, ska rättsinnehavaren begära betalning inom den preskriptionstid som föreskrivs för en talan av detta slag i den nationella rätten, genom att utställa en faktura och ange betalningsfristen. Om det saknas sådana nationella bestämmelser kan inte fordran på en sådan ersättning, även om den har uppstått, anses förfallen, och jordbrukaren kan således inte begå en överträdelse enligt artikel 94 i grundförordningen.
(
46
)	STV anser i förevarande fall att förteckningen över de skyddade växtsorter som STV administrerar, som bolaget varje år skickar ut till jordbrukarna, och att de kompletterande upplysningarna på deras webbplats (se ovan punkt 6), gör det möjligt för de berörda att enkelt beräkna det belopp som ska betalas.
(
47
)	Min kursivering.
(
48
)	Skyldigheten att ersätta rättsinnehavaren för den skada denne har drabbats av genom en överträdelse, vilket är syftet med artikel 94 (se dom Geistbeck C‑509/10, EU:C:2012:416, punkt 36), omfattar däremot ett uppsåtligt element i de omständigheter som anges i 94.2.
(
49
)	Kriterierna för att fastställa den ersättningsnivå som anges i artikel 5.2 och följande punkter är nämligen komplicerade att tillämpa. För övrigt anges i artikel 14.3 sjätte strecksatsen in fine i grundförordningen att ”[s]torleken på ersättningen kan variera med tiden beroende på i vilken utsträckning undantaget i punkt 1 skall tillämpas beträffande den berörda sorten.”
(
50
)	I artikel 10 i genomförandeförordningen anges nämligen att rättsinnehavaren är skyldig att tillhandahålla jordbrukaren nödvändig information för att beräkna den rimliga ersättning som ska erläggas enligt artikel 14.3 fjärde strecksatsen i grundförordningen.
(
51
)	I domen Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, punkt 69 och följande punkter), domen Brangewitz (C‑336/02, EU:C:2004:622, punkt 53 och följande punkter) och domen Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (C–182/01, EU:C:2004:135, punkt 62), framhöll domstolen att det varken i grundförordningen eller i genomförandeförordningen föreskrivs att rättsinnehavaren får, när denne inte har några indikationer på att en person eventuellt använder jordbrukarprivilegiet, begära upplysningar om huruvida personen har för avsikt att tillämpa undantaget.
(
52
)	I tysk doktrin har det konstaterats att det inte finns något skäl för att en person som har använt jordbrukarprivilegiet, inte skulle vara skyldig att direkt tillhandahålla de begärda upplysningarna i detta avseende (se Würtenberger, G., ”Nachbauvergütungen: eine kritische Bestandsaufnahme”, dans Rechtsschutz von Pflanzenzüchtungen, Metzger, A. (under ledning av) Mohr Siebeck, Tübingen, 2014, s. 111).