Mål C‑25/15
Förfarande anhängiggjort
av
István Balogh
(begäran om förhandsavgörande från Budapest Környéki Törvényszék)
”Begäran om förhandsavgörande – Straffrättsligt samarbete – Rätt till tolkning och översättning – Direktiv 2010/64/EU – Tillämpningsområde – Begreppet straffrättsligt förfarande – Förfarande i en medlemsstat för erkännande av en brottmålsdom meddelad av en domstol i en annan medlemsstat och införande i kriminalregistret av uppgift om att en fällande dom har meddelats av nämnda domstol – Kostnader för översättning av den aktuella domen – Rambeslut 2009/315/RIF – Beslut 2009/316/RIF”
Sammanfattning – Domstolens dom (femte avdelningen) av den 9 juni 2016
1.        Begäran om förhandsavgörande – Domstolens behörighet – Identifiering av relevanta delar av unionsrätten – Omformulering av frågorna
(Artikel 267 FEUF)
2.        Straffrättsligt samarbete – Rambeslutet om organisationen av medlemsstaternas utbyte av uppgifter ur kriminalregistret och uppgifternas innehåll samt beslutet om inrättande av det europeiska informationssystemet för utbyte av uppgifter ur kriminalregister – Tillämpningsområde
(Rådets rambeslut 2009/315; rådets beslut 2009/316)
3.        Unionsrätt – Tolkning – Metoder – Bokstavstolkning, systematisk tolkning och teleologisk tolkning
4.        Straffrättsligt samarbete – Rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden – Direktiv 2010/64 – Tillämpningsområde – Särskilt förfarande som syftar till att en domstol i en medlemsstat ska erkänna ett slutligt avgörande meddelat av en domstol i en annan medlemsstat genom vilket en person har dömts för ett brott – Omfattas inte
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2010/64, artikel 1.1)
5.        Straffrättsligt samarbete – Rambeslutet om organisationen av medlemsstaternas utbyte av uppgifter ur kriminalregistret och uppgifternas innehåll samt beslutet om inrättande av det europeiska informationssystemet för utbyte av uppgifter ur kriminalregister – Särskilt förfarande som syftar till att en domstol i en medlemsstat ska erkänna ett slutligt avgörande meddelat av en domstol i en annan medlemsstat genom vilket en person har dömts för ett brott – Otillåtet
(Rådets rambeslut 2009/315; rådets beslut 2009/316)
1.        Se domen.
(se punkt 28)
2.        Tillämpningsområdet för rambeslut 2009/315 om organisationen av medlemsstaternas utbyte av uppgifter ur kriminalregistret och uppgifternas innehåll och beslut 2009/316 om inrättande av det europeiska informationssystemet för utbyte av uppgifter ur kriminalregister (Ecris) omfattar ett mål i vilket de behöriga myndigheterna i en medlemsstat (den dömande medlemsstaten), för det första, i enlighet med artikel 4.2 i rambeslut 2009/315 underrättar – via Ecris som inrättats genom beslut 2009/316 – de behöriga myndigheterna i en annan medlemsstat (den medlemsstat där den berörda personen är medborgare) om en fällande dom som har meddelats av en domstol i den förstnämnda staten mot en medborgare i den andra medlemsstaten i syfte att den staten ska lagra uppgiften om nämnda dom i enlighet med artikel 5.1 i rambeslutet och, för det andra, förser myndigheterna i den medlemsstat där personen är medborgare, på deras begäran, med avgörandet från nämnda domstol för att det ska erkännas i den medlemsstaten och för att uppgift om den fällande domen ska föras in i den statens kriminalregister.
(se punkterna 29–31)
3.        Se domen.
(se punkt 35)
4.        Artikel 1.1 i direktiv 2010/64 om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden ska tolkas på så sätt att det direktivet inte är tillämpligt på ett nationellt särskilt förfarande som syftar till att en domstol i en medlemsstat ska erkänna ett slutligt avgörande meddelat av en domstol i en annan medlemsstat, genom vilket en person har dömts för ett brott.
För det första fastställs i direktiv 2010/64 nämligen bestämmelser om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden och förfaranden för verkställighet av en europeisk arresteringsorder. Enligt artikel 1.2 i direktivet gäller denna rätt för misstänkta eller tilltalade personer fram till dess att förfarandena avslutas, vilket ska förstås som det slutgiltiga avgörandet av frågan om de har begått brottet, inbegripet, i tillämpliga fall, bestämning av påföljd och slutligt avgörande av ett eventuellt överklagande. Ett nationellt särskilt förfarande som syftar till att få till stånd ett erkännande av ett slutligt avgörande som meddelats av en domstol i en annan medlemsstat, äger dock per definition rum efter det slutgiltiga avgörandet av frågan om den misstänkta eller tilltalade personen har begått brottet och, i tillämpliga fall, efter bestämningen av påföljd.
För det andra framgår det av bland annat artikel 3.1 och 3.2 samt skälen 14, 17 och 22 i direktiv 2010/64 att direktivet syftar till att garantera misstänkta eller tilltalade personer som inte talar eller förstår förfarandespråket en rätt till tolkning och översättning – genom att göra det lättare att utöva nämnda rätt – för att säkerställa att de kan utöva sin rätt till försvar och därmed att förfarandena går rätt till. När den berörda personen redan har fått en översättning av den fällande domen mot honom eller henne, är en ny översättning av detta avgörande, i syfte att få till stånd ett erkännande av det i den medlemsstat där personen är medborgare, inte nödvändig för att skydda vederbörandes rätt till försvar eller rätt till ett effektivt domstolsskydd och är således inte motiverad mot bakgrund av de mål som eftersträvas med direktiv 2010/64.
(se punkterna 36–40 och 56 samt domslutet)
5.        Rambeslut 2009/315 om organisationen av medlemsstaternas utbyte av uppgifter ur kriminalregistret och uppgifternas innehåll och beslut 2009/316 om inrättande av det europeiska informationssystemet för utbyte av uppgifter ur kriminalregister (Ecris) utgör hinder för att en medlemsstat genomför en nationell lagstiftning som inrättar ett särskilt förfarande som syftar till att en domstol i en medlemsstat ska erkänna ett slutligt avgörande meddelat av en domstol i en annan medlemsstat genom vilket en person har dömts för ett brott, vilket äger rum innan uppgift om detta avgörande införs i kriminalregistret.
Enligt rambeslut 2009/315 och beslut 2009/316 ska nämligen centralmyndigheten i den medlemsstat där personen är medborgare föra in uppgifter om fällande domar meddelade av domstolar i den dömande medlemsstaten i kriminalregistret direkt på grundval av den överföring som centralmyndigheten i den dömande medlemsstaten har gjort via Ecris av uppgifter – i form av koder – om dessa fällande domar. I det avseendet gäller att även om det följer av artikel 4.4 i rambeslut 2009/315 att den medlemsstat där personen är medborgare får begära att den dömande medlemsstaten ska översända en kopia av den fällande domen, sker ett sådant översändande endast om särskilda omständigheter kräver det och kan således inte krävas systematiskt för införande av nämnda dom i kriminalregistret i den medlemsstat där personen är medborgare. Av detta följer att detta införande inte kan vara beroende av att det först genomförs ett förfarande för erkännande i domstol av de fällande domarna, och i synnerhet inte av att den aktuella fällande domen översänds till den medlemsstat där personen är medborgare för ett sådant erkännande.
Denna tolkning vinner stöd av de mål som eftersträvas med rambeslut 2009/315 och beslut 2009/316, vilka består i att inrätta ett snabbt och effektivt utbyte av uppgifter om fällande domar i brottmål som har meddelats i unionens medlemsstater. Ett förfarande för erkännande av brottmålsdomar meddelade av domstolar i andra medlemsstater som äger rum innan uppgift om dessa domar införs i kriminalregistret och som dessutom förutsätter att de aktuella domarna måste överföras och översättas kan nämligen komma att väsentligt fördröja införandet i kriminalregistret och göra att utbytet av uppgifter mellan medlemsstaterna blir mer komplicerat samt medföra att en sådan maskinöversättning som avses i beslut 2009/316 blir meningslös. Därmed riskerar nämnda mål att inte förverkligas. Härtill kommer att ett sådant förfarande rent allmänt strider mot principen om ömsesidigt erkännande av domar och rättsliga avgöranden på straffrättens område, som föreskrivs i artikel 82.1 FEUF. Denna princip utgör nämligen hinder för att en medlemsstats erkännande av domar meddelade av domstolar i en annan medlemsstat kräver att det i den förstnämnda staten genomförs ett förfarande i domstol med detta syfte.
(se punkterna 45, 46, 48–50 och 52–56 samt domslutet)