62000CC0233_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I - Förfarandets föremål
1. Kommissionen har inom ramen för sin talan i detta mål yrkat att domstolen skall fastställa att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 90/313/EEG av den 7 juni 1990 om rätt att ta del av miljöinformation (nedan kallat direktivet) och enligt artikel 249 tredje stycket EG genom att inte på ett korrekt sätt införliva artikel 2 a och artikel 3.2, 3.3 och 3.4 i detta direktiv.
2. Detta mål gäller den i direktivet stadgade omfattningen av upplysningsplikten och särskilt "uppgifter om miljön" (artikel 2 a jämförd med artikel 3.1 i direktivet), undantagen till principen om att uppgifter om miljön skall lämnas ut (artikel 3.2 första stycket i direktivet), skyldigheten att i förekommande fall lämna ut uppgifter till viss del (artikel 3.2 andra stycket i direktivet), möjligheten att avslå en begäran som är orimlig eller som förutsätter att handlingar som fortfarande är under arbete eller interna handlingar lämnas ut (artikel 3.3 i direktivet) och offentliga myndigheters skyldighet att senast inom två månader besvara en begäran om uppgifter och ange skälen till att en begäran om uppgifter avslås (artikel 3.4 i direktivet).
II - Tillämpliga bestämmelser
A - Gemenskapsrätten
3. Enligt artikel 1 i direktiv 90/313 är syftet med detta direktiv att säkerställa rätten att ta del av och sprida de uppgifter om miljön som finns hos offentliga myndigheter och bestämma de grundläggande förutsättningar och villkor som skall vara uppfyllda för att sådana uppgifter skall lämnas ut.
4. Artikel 2 i direktivet har i utdrag följande ordalydelse:
"I detta direktiv avses med
a) uppgifter om miljön: alla uppgifter som är tillgängliga i skriftlig form, i bild- eller ljudform eller i databaser och som rör tillståndet för vatten, luft, mark, fauna, flora eller naturområden och verksamheter (inkl. sådana som ger upphov till störningar i form av exempelvis buller) eller åtgärder som skadar eller kan skada dessa, samt verksamheter eller åtgärder avsedda att skydda dessa, inkl. administrativa åtgärder och miljövårdsprogram,
..."
5. Artikel 3 har följande ordalydelse:
"1. Med undantag för de fall som avses i denna artikel skall medlemsstaterna säkerställa att offentliga myndigheter åläggs att lämna ut uppgifter om miljön till varje fysisk eller juridisk person på dennes begäran och utan att kräva att skälen för begäran anges.
Medlemsstaterna skall utforma de förfaranden som i praktiken skall tillämpas när uppgifterna lämnas ut.
2. Medlemsstaterna får föreskriva att en begäran om sådana uppgifter skall avslås, om uppgifterna avser
- offentliga myndigheters verksamhet, förhållandet till andra stater och det nationella försvaret i den mån sekretess gäller för uppgifterna,
- den allmänna säkerheten,
- ärenden som prövas eller har prövats i domstol eller är under utredning (inkl. disciplinära förfaranden), eller som är föremål för förundersökning,
- affärshemligheter, inklusive immateriella tillgångar,
- data och dokument om enskildas personliga förhållanden och som är underkastade sekretess,
- material som erhållits från en tredje part och som denne inte har varit skyldig att tillhandahålla,
- material vars offentliggörande kan medföra risk för skador på den miljö som materialet berör.
Uppgifter hos offentliga myndigheter skall lämnas ut till viss del, om det är möjligt att skilja ut de uppgifter som angår de intressen som angetts ovan.
3. En begäran om uppgifter får avslås i fråga om utlämnande av handlingar, data eller interna meddelanden som fortfarande är under arbete, eller om begäran uppenbarligen är orimlig eller formulerad på ett alltför allmänt sätt.
4. En offentlig myndighet skall utan dröjsmål och senast inom två månader besvara en begäran om uppgifter. Skälen till att en begäran om uppgifter avslås skall anges."
B - Den nationella lagstiftningen
6. Avdelning I i lag nr 78-753 innehåller bestämmelser om rätten att ta del av administrativa handlingar.
7. I artikel 2 i denna lag föreskrivs följande:
"Med undantag för bestämmelserna i artikel 6 har personer som begär att få insyn i administrativa handlingar rätt att få detta oberoende av om dessa handlingar innehas av statliga förvaltningsmyndigheter, territoriella sammanslutningar med juridisk persons status, offentligrättsliga organ eller sådana inrättningar som har anförtrotts en offentlig uppgift och som också kan vara privaträttsliga."
8. Artikel 6 i denna lag har i utdrag följande ordalydelse:
"De förvaltningsmyndigheter som anges i artikel 2 får avslå en begäran om insyn i en administrativ handling eller en begäran om meddelande om/utlämnande av en sådan handling, om denna insyn eller detta utlämnande
...
- allmänt sett skulle vara till men för sekretessbelagda uppgifter som är skyddade genom lag."
9. I artikel 7 i lagen i dess lydelse enligt dekret nr 88-465 fastställs bland annat följande:
"Ett avslag av en begäran om insyn skall meddelas berörda parter genom ett skriftligt beslut som skall förses med en motivering.
..."
10. Artikel 2 i dekret nr 88-465 fastställer bland annat följande:
"Om den behöriga myndigheten underlåter att inom en månad besvara en begäran om insyn i handlingar enligt avdelning I i lag nr 78-753 av den 17 juli 1978 har detta samma verkan som ett avslag.
Om det föreligger ett uttryckligt eller tyst avslag får den berörda parten inom två månader efter det att han delgetts avslaget eller efter utgången av den frist som fastställs i första stycket i denna artikel vända sig till den kommitté som har upprättats i enlighet med artikel 5 i lag nr 78-753 av den 17 juli 1978."
11. Artikel 5 i lag nr 79-587 innehåller följande bestämmelse om tysta beslut:
"Ett tyst beslut i de fall då det hade förelegat en motiveringsskyldighet för uttryckliga beslut är inte olagliga bara på grund av att det inte innehåller någon motivering. Berörda parter skall emellertid på begäran som skall framställas inom de frister som gäller för talan meddelas skälen för ett tyst avslag inom en månad efter sin framställan. I detta fall behöver talan mot beslutet inte väckas förrän senast vid utgången av två månader efter den dag då den berörda parten har meddelats dessa skäl."
III - Det administrativa och det rättsliga förfarandet
12. Enligt artikel 9.1 i direktivet skall medlemsstaterna senast den 31 december 1992 sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv.
13. Den franska regeringen lade tillsammans med en skrivelse av den 28 mars 1991 fram lag nr 78-753 och dekret nr 88-465, som den anser utgöra åtgärder som syftar till att införliva direktivet.
14. Kommissionen ansåg också efter en därpå följande korrespondens med de franska myndigheterna att direktivet hade införlivats på ett oriktigt sätt genom dessa bestämmelser och sände därför den 17 november 1994 till den franska regeringen en formell underrättelse och uppmanade medlemsstaten att inkomma med ett yttrande inom två månader.
15. Svarsskrivelsen av den 23 februari 1995 undanröjde inte kommissionens tvivel. Den 8 februari 1999 riktade kommissionen därför till Republiken Frankrike ett motiverat yttrande och uppmanade medlemsstaten att inom två månader vidta de åtgärder som är nödvändiga för att på ett korrekt sätt införliva artikel 2 a och artikel 3.2, 3.3, och 3.4 i direktivet.
16. Den franska regeringen svarade genom en skrivelse av den 25 juni 1999. Härvid bestred den att den hade gjort sig skyldig till ett fördragsbrott och vidhöll sin uppfattning att direktivet i stor utsträckning har införlivats med gällande fransk förvaltningsrätt, trots att det inte föreligger en särskild införlivandelagstiftning. Den uppgav emellertid att den skulle undersöka möjligheterna att förbättra rätten att ta del av uppgifter om miljön.
17. Genom en skrivelse av den 19 januari 2000 meddelade den franska regeringen kommissionen att en lag höll på att utarbetas om olika ändringar på det miljörättsliga området. Denna lag skulle även omfatta ändringar i fråga om rätten att ta del av uppgifter om miljön.
18. Det lagförslag som den franska regeringen hade hävdat vara under utarbetande tillställdes inte kommissionen. I enlighet med artikel 226 EG har kommissionen därför väckt talan mot Republiken Frankrike vid domstolen. Detta skedde genom ansökan av den 8 juni 2000, som fördes in i domstolens register den 13 juni 2000.
19. Kommissionen har yrkat att domstolen skall
- fastställa att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 90/313/EEG av den 7 juni 1990 om rätt att ta del av miljöinformation och enligt artikel 249 tredje stycket i fördraget, genom att på ett oriktigt sätt införliva artikel 2 a och artikel 3.2, 3.3, 3.4 i nämnda direktiv,
- förplikta Republiken Frankrike att ersätta rättegångskostnaderna.
20. Republiken Frankrike har yrkat att domstolen skall
- ogilla kommissionens talan med undantag för den tredje grunden som gäller artikel 3.2 sista stycket i direktivet,
- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
21. Genom en skrivelse av den 13 september 2001 tillställde den franska regeringen domstolen en lag av den 12 april 2000 och en förordning av den 11 april 2001, varvid den påpekade att den härigenom ansåg sig särskilt ta ställning till kommissionens första fyra grunder för talan. Regeringen förklarade att den även i fråga om den femte grunden utgår från att gällande fransk rätt är förenlig med direktivet.
22. Den franska regeringen tillställde kommissionen ovannämnda lagstiftning och uppmanade härvid denna att återkalla sin talan. Genom en skrivelse av den 24 september 2001 meddelade kommissionen domstolen att den ändå vidhöll sin talan.
IV - Rättslig bedömning
A - Inledning
23. Innan jag undersöker de enskilda grunderna för talan vill jag först komma med några påpekanden i fråga om parternas grunduppfattningar respektive i fråga om detta förfarandes sammanhang.
24. I detta fördragsbrottsförfarande anser den franska regeringen inte att det är nödvändigt att vidta särskilda åtgärder för att införliva direktivet. De skyldigheter som föreskrivs i direktivet uppfylls nämligen redan genom den gällande allmänna rättsliga ramen för rätten att ta del av administrativa handlingar. Den utgår särskilt från att de nationella myndigheternas skyldighet att tolka sin lagstiftning i enlighet med direktivet i förekommande fall säkerställer att det nationella rättsläget motsvarar gemenskapsrätten.
25. I sina fem grunder har kommissionen försökt styrka att detta inte är fallet i detta mål. Rent allmänt anser den att den lagstiftning som den franska regeringen har lagt fram är för allmängiltig och för vag för att kunna anses införliva direktivet på ett korrekt sätt. Den har påpekat att för vaga eller för allmängiltiga nationella bestämmelser ger upphov till rättsosäkerhet i fråga om de rättigheter och skyldigheter som fastställs i direktivet. Denna rättsosäkerhet strider mot gemenskapsrätten. Skyldigheten att tolka nationella bestämmelser i enlighet med direktivet kan inte heller förändra detta faktum.
26. Under tiden har nya bestämmelser som syftar till att genomföra direktivet trätt i kraft i Frankrike. Under förhandlingen har kommissionen visserligen medgivit att utfärdandet av dessa bestämmelser har rättat till det bristfälliga införlivandet som den har kritiserat i sina första fyra grunder. På samma gång har den emellertid fastslagit att den ändå vill fullfölja förfarandet vid domstolen. Av den franska regeringens yttrande framgår det nämligen att rättsuppfattningarna trots ovannämnda åtgärd fortsätter att gå isär på de kritiserade punkterna.
27. I detta avseende skall det erinras om att kommissionen enligt domstolens fasta rättspraxis inom sitt utrymme för skönsmässig bedömning får avgöra om den skall inleda och fullfölja förfarandet i enlighet med artikel 226 och att intresset av att fullfölja en fördragsbrottstalan kan kvarstå även om fördragsbrottet har avhjälpts efter den frist som uppställts i det motiverade yttrandet.
28. I det följande skall jag alltså undersöka de enskilda grunder som har åberopats av kommissionen. Härvid tänker jag närmare bestämt inte beakta ovannämnda nya införlivandelagstiftning, eftersom domstolen vid upprepade tillfällen redan har fastställt att "förekomsten av ett fördragsbrott skall bedömas mot bakgrund av den situation som rådde i medlemsstaten vid utgången av den frist som har angivits i det motiverade yttrandet, och domstolen skall inte beakta senare förändringar".
B - Den första grunden: Ofullständigt införlivande av artikel 2 a jämförd med artikel 3.1 i direktivet (begreppet "uppgifter om miljön")
1. Parternas argument
29. Genom denna grund har kommissionen påpekat att begreppet "administrativa handlingar" som används i den franska lagstiftningen är mera restriktivt än begreppet "uppgifter om miljön" i den mening som avses i direktivet och att rätten att ta del av sådana uppgifter följaktligen inte garanteras i den mån som detta erfordras enligt direktivet.
30. Kommissionen har huvudsakligen anfört att begreppet "administrativa handlingar" som används i artikel 2 i lag nr 78-753 inte motsvarar begreppet "uppgifter om miljön" i den mening som avses i direktivet. Detta förstnämnda begrepp omfattar nämligen även enligt den vida tolkning som har gjorts av "commission d'accès aux documents administratif" (nedan kallad CADA) endast sådana handlingar som innehas av förvaltningsmyndigheten och som har samband med offentlig tjänst respektive offentlig myndighetsverksamhet. Många reglementsvidriga beslut som offentliga myndigheter fattar till exempel i fråga om privata ekonomiska förhållanden eller civilrättsliga avtal mellan offentliga myndigheter och privatpersoner omfattas sålunda inte av tillämpningsområdet för denna bestämmelse. Enligt domen i målet Wilhelm Mecklenburg skall begreppet "uppgifter om miljön" tillskrivas en vid betydelse. Emellertid framgår det även av denna dom att direktivet också omfattar handlingar som inte nödvändigtvis har samband med offentlig myndighetsverksamhet.
31. Enligt principerna om klarhet och rättssäkerhet kan CADA:s tolkning inte heller säkerställa att direktivet införlivas på det sätt som erfordras. CADA är nämligen inte ett rättskipningsorgan, vars tolkningar domstolen skall beakta, utan ett oberoende rådgivande organ, vars yttranden inte har rättskipningskaraktär. Detta har den franska regeringen också tillstått.
32. Vad slutligen gäller de av den franska regeringen ingivna bestämmelserna om uppgifter om miljön och som skall komplettera de allmänna bestämmelserna i lag nr 78-753, anser kommissionen att de endast avser tillhandahållande av allmän information om miljön till allmänheten i den mening som avses i artikel 7 i direktivet.
33. Den franska regeringen har anfört att kommissionen inte har kunnat styrka att lag nr 78-753 inte omfattar vissa "uppgifter om miljön". Kommissionen har inte heller kunnat påvisa en enda handling med uppgifter om miljön som inte har godtagits som en administrativ handling i den mening som avses i denna bestämmelse. Den franska regeringen har förklarat att uppgifter om miljön däremot omfattas av akter som har samband med offentlig myndighetsverksamhet. Detta följer av det faktum att dessa uppgifter har samband med miljön och följaktligen också med miljöskydd och i alla händelser av dessa uppgifters natur. Sådana uppgifter skall därför utan tvivel betecknas som administrativa handlingar. Enligt fransk rätt skall begreppet administrativa handlingar anses vara vidare än begreppet administrativa akter. Förstnämnda begrepp omfattar nämligen också offentliga myndigheters privaträttsliga akter och akter som innehas av offentliga myndigheter och som härrör från privatpersoner. Härvid förutsätts att dessa akter i större eller mindre utsträckning har samband med offentlig myndighetsverksamhet eller med offentliga uppgifter som har anförtrotts privatpersoner. Begreppet administrativa handlingar begränsas endast när handlingar innehas av en offentlig myndighet som agerar som privatperson och när det därför inte finns något som helst samband av ovannämnda slag. I de allra flesta fall torde det emellertid inte finnas några sådana handlingar i fråga om miljöskydd, eftersom detta skydd för det mesta förutsätter att en förvaltningsmyndighet fastställer regler eller utövar kontroll. Det framgår också av domen i målet Diego Calì att miljöskydd i princip är en statlig uppgift. Därför är den franska bestämmelsen förenlig med direktivet.
34. Den franska regeringen har också hänvisat till domen i målet Katsikas, enligt vilken lagar och andra författningar om införlivande av ett direktiv avser en medlemsstats lagar och andra författningar såsom dessa tolkas av domstolarna. Den har visserligen tillstått att CADA inte är ett rättskipningsorgan med behörighet att tolka lagen på ett bindande sätt. Emellertid har den betonat betydelsen av den roll, som detta organ har i fråga om att fastställa och tolka tillämplig lag i varje enskilt fall.
2. Bedömning
35. Den franska regeringens argument, enligt vilket kommissionen inte har kunnat påvisa en enda handling med uppgifter om miljön som inte skall godtas som en administrativ handling i den mening som avses i den franska lagstiftningen, föranleder mig att inledningsvis gå in på domstolens fasta rättspraxis beträffande kommissionens bevisbörda.
36. Enligt denna rättspraxis åligger det visserligen kommissionen att i mål om fördragsbrott enligt artikel 226 EG i princip bevisa det påstådda fördragsbrottet och förse domstolen med de uppgifter som den behöver för att kunna kontrollera om fördragsbrott föreligger. För att bevisa att ett direktiv har införlivats på ett otillräckligt eller olämpligt sätt genom en viss nationell införlivandelagstiftning är det emellertid inte nödvändigt att fastslå de verkliga effekterna av denna lagstiftning eller att invänta att tillämpningen av denna lagstiftning leder till faktiska skadeverkningar. Däremot skall det med ledning av själva avfattningen av lagstiftningen fastställas om införlivandet är otillräckligt eller bristfälligt.
37. I enlighet med detta kan en medlemsstat inte heller försvara sig endast genom att hävda att det inte finns några konkreta exempel på en införlivandelagstiftning, som skulle kunna styrka att dessa bestämmelser är bristfälliga med tanke på de skyldigheter som framgår av direktivet.
38. Den franska regeringen har i detta mål lagt fram olika allmänna förvaltningsrättsliga bestämmelser, som inte har utfärdats särskilt för att införliva direktivet. Som båda parterna i förfarandet med rätta har förklarat kräver ett direktivs införlivande med nationell rätt enligt domstolens fasta rättspraxis "inte nödvändigtvis att dess bestämmelser återges formellt och ordagrant i en uttrycklig och specifik lagregel, och det kan vara tillräckligt att det finns en allmän rättslig ram".
39. Emellertid är det tillräckligt med en sådan allmän rättslig ram endast "om det därigenom på ett effektivt sätt säkerställs att direktivet tillämpas fullt ut på ett tillräckligt klart och precist sätt".
40. Den franska regeringen har emellertid anfört att begreppet "uppgifter om miljön" i den mening som avses i direktivet har sin franska motsvarighet i begreppet "administrativa handlingar" i lag nr 78-753, närmare bestämt på grund av att de nationella myndigheterna tolkar detta begrepp i vid bemärkelse respektive i enlighet med direktivet.
41. Enligt min åsikt uppfyller inte denna rättsliga ram de krav som vid ett införlivande av ett direktiv skall ställas på klarhet och rättssäkerhet. Domstolen har konkretiserat dessa principer i sin rättspraxis. Bland annat har den nämligen fastställt att medlemsstaterna skall upprätta en "entydig lagstadgad ram" på det ifrågavarande området och införliva direktiv genom bestämmelser med "obestridligt bindande verkan".
42. Enligt den rättspraxis som har åberopats av den franska regeringen skall de nationella domstolarnas tolkning av nationella lagar och andra författningar vara avgörande för hur dessa skall bedömas. Det framgår inte av denna rättspraxis att nationell lagstiftning på grund av en tolkning som görs av ett organ som CADA kan anses ha samma kvalitet som adekvata åtgärder för införlivande. I denna rättspraxis behandlas nämligen framför allt endast den principiella fördelningen av uppgifter mellan domstolen och de nationella domstolarna. I enlighet med detta saknar domstolen i princip behörighet att tolka den nationella rätten och det ankommer endast på den nationella domstolen att fastställa den exakta räckvidden av nationella lagar och andra författningar.
43. Denna rättspraxis ger vid handen att de nationella domstolarnas fasta rättspraxis skall vara avgörande för hur en nationell införlivandelagstiftning skall bedömas.
44. Däremot kan nationell rättspraxis inte ersätta en införlivandelagstiftning. Sålunda har domstolen i domen i målet kommissionen mot Nederländerna fastställt att "en nationell rättspraxis, om det antas att den styrkts, som innebär att bestämmelser i nationell rätt tolkas på ett sätt som bedöms överensstämma med krav i ett direktiv" inte kan uppfylla kraven på rättssäkerhet.
45. Det kan alltså inte vara tillräckligt att införliva begreppet "uppgifter om miljön" på grundval av den tolkning som görs av CADA.
46. Enligt den franska regeringens egna uppgifter är CADA för övrigt ett rådgivande organ, vars rekommendationer inte har rättskipningskaraktär. Slutligen har kommissionen med rätta förklarat att den tolkning som görs av CADA redan på grund av det ovanstående inte kan medföra att begreppet "uppgifter om miljön" i direktivet införlivas med "obestridligt bindande verkan" och på ett sätt som uppfyller rättssäkerheten.
47. Det ifrågavarande införlivandet av artikel 3.1 i direktivet uppfyller inte kraven på klarhet och rättssäkerhet och detta gäller i synnerhet som dessa krav snarare skall vara föremål för en sträng bedömning i detta mål.
48. För att uppfylla kravet på rättssäkerhet är det nämligen särskilt viktigt att rättsläget framstår på ett klart och precist sätt för enskilda och gör det möjligt för dem att få kännedom om alla sina rättigheter och skyldigheter och att i förekommande fall åberopa dessa inför de nationella domstolarna. Frågan om huruvida erforderlig rättssäkerhet och klarhet föreligger skall i detta sammanhang avgöras med hänsyn till hur rättsläget ser ut ur de berördas perspektiv. I mitt förslag till avgörande i målet kommissionen mot Italien har jag i detta avseende redan påpekat att det också kan ställas högre krav på en kvalificerad adressatkrets. Sjätte skälet i direktivet garanterar däremot att varje fysisk eller juridisk person har rätt att ta del av de uppgifter om miljön som finns hos offentliga myndigheter. Eftersom direktivets målsättning är just att förbättra allmänhetens tillgång till information riktar det sig till en mycket vid adressatkrets utan särskilda kunskaper. Följaktligen skall det införlivas på ett klart och tydligt sätt.
49. Den franska rättsliga ramen för "uppgifter om miljön" i den mening som avses i artikel 2 a jämförd med artikel 3.1 i direktivet införlivar emellertid i varje fall inte heller det fullständiga innehållet i denna bestämmelse. Härvid är det utan betydelse att denna ram skall anses vara tillräckligt klar och precis.
50. Av den franska regeringens argument framgår det nämligen att begreppet administrativa handlingar, även om det är föremål för en vid tolkning, förutsätter att det föreligger ett visst samband med offentlig myndighetsutövning.
51. Emellertid har domstolen redan i målet Wilhelm Mecklenburg fastställt att det framgår av ordalydelsen i artikel 2 a i direktivet att gemenskapslagstiftaren har haft avsikten att ge begreppet "uppgifter om miljön" en vid betydelse. Dessutom skall det konstateras att denna bestämmelse enligt sin ordalydelse också omfattar de mest skilda former av uppgifter. Dessa uppgifter avser inte endast åtgärder för miljöskydd utan även miljöns tillstånd och de kan till exempel ingå i relevanta allmänna handlingar. Domen i målet Diego Calì kan trots den franska regeringens argument slutligen inte anses fastställa att detta begrepp omfattar endast sådana upplysningar som åtminstone har ett ganska starkt samband med myndighetsutövning. I denna dom har domstolen endast fastställt att en övervakningstjänst avseende miljöskydd typiskt sett är förbunden med utövandet av befogenheter i samband med offentlig myndighetsutövning.
52. Kommissionen har alltså med rätta påpekat att det franska begreppet administrativa handlingar är mera restriktivt än begreppet uppgifter om miljön i den mening som avses i direktivet.
53. Med hänsyn till det ovanstående skall det konstateras att kommissionens första grund i fråga om det ofullständiga införlivandet av artikel 2 a jämförd med artikel 3.1 i direktivet är välgrundad.
C - Den andra grunden: Oriktigt införlivande av artikel 3.2 första stycket i direktivet (undantag från skyldigheten att lämna ut handlingar)
1. Parternas argument
54. Genom denna grund har kommissionen påpekat att artikel 6 i lag nr 78-753 gör det möjligt att avslå en begäran om upplysningar om miljön också när insyn i eller tillhandahållande av en handling skulle "vara till men för sekretessbelagda uppgifter som är skyddade genom lag". Något sådant undantag föreskrivs inte i artikel 3.2 första stycket i direktivet och skulle därför utgöra ett åsidosättande av denna artikel.
55. Kommissionen har förklarat att direktivet tillåter avslag på en begäran om uppgifter endast i mycket bestämda fall som räknas upp på ett uttömmande sätt i artikel 3.2 första stycket. Dessutom skall dessa undantag tolkas restriktivt. Möjligheten att avslå en begäran i lag nr 78-753 på grund av "sekretessbelagda uppgifter som är skyddade genom lag" utgör en otillåten komplettering av dessa undantag. De franska bestämmelserna är följaktligen inte utformade på ett sätt som uppfyller kraven på tillräcklig klarhet och rättssäkerhet i fråga om den omfattning i vilken det är möjligt att avslå en begäran. Den generella hänvisningen till sekretessbelagda uppgifter som är skyddade genom lag leder till ett obestämt antal undantag utan en definierad omfattning.
56. Kommissionen har slutligen påpekat att de särskilda undantagsbestämmelser som har angivits av den franska regeringen och som det hänvisas till i det skäl för avslag som grundar sig på sekretessbelagda uppgifter som är skyddade genom lag redan i sig skall inordnas under de undantag som räknas upp i direktivet. Därför är detta allmänna skäl för avslag också överflödigt och kan endast bidra till bristande rättssäkerhet.
57. Den franska regeringen anser däremot inte att undantagen i fransk rätt går utöver vad som föreskrivs i direktivet. Det stora antalet franska lagar och särskilda bestämmelser om sekretessbelagda uppgifter på olika områden som ofta inte berör miljön påkallar en allmän kategori av undantag för "sekretessbelagda uppgifter som är skyddade genom lag". Alla dessa särskilda sekretessbestämmelser har avfattats i mycket exakta ordalag. Kommissionen har inte visat att ett enda av dessa undantag inte omfattas av direktivet. Den franska regeringen har påpekat att det aldrig har förekommit klagomål från enskilda på detta område. Emellertid har den tillstått att de undantag som omfattas av olika nationella sekretessbestämmelser inte kan räknas upp på ett uttömmande sätt.
2. Bedömning
58. I artikel 1 i direktivet fastställs principen om rätten att ta del av uppgifter. Enligt sjunde skälet kan det emellertid i "vissa särskilda och klart definierade fall" vara berättigat att avslå en begäran om uppgifter om miljön. De intressen till vilkas skydd en medlemsstat får avslå en sådan begäran om uppgifter räknas på ett uttömmande sätt upp i artikel 3.2 i direktivet och skall som undantag från det allmänna system som föreskrivs i direktivet tolkas restriktivt. Dessutom är skälen för avslag avgörande för den omfattning i vilka enskilda får utnyttja sin rätt att ta del av uppgifter enligt direktivet. Därför skall dessa skäl vara så klara och precisa att enskilda ges möjlighet att få full kännedom om sina rättigheter och att åberopa dessa.
59. Därav följer att den nationella lagstiftningen om införlivande av artikel 3.2 i direktivet tydligt skall säkerställa att en offentlig myndighet får avslå en begäran om uppgifter endast för att skydda de intressen som definieras i denna bestämmelse.
60. Emellertid hänvisas det till särskilda lagars sekretessbestämmelser i det skäl för avslag som grundar sig på sekretessbelagda uppgifter som är skyddade genom lag och som regleras i artikel 6 i lag nr 78-753. Den franska regeringen har tillstått att dessa bestämmelser inte kan räknas upp på ett uttömmande sätt. På grund av det ovanstående garanterar inte artikel 6 att begäran om uppgifter om miljön får avslås endast av de skäl som anges i artikel 3.2.
61. Såtillvida är det irrelevant att var och en av dessa speciella sekretessbestämmelser (i sig) som den franska regeringen har anfört har avfattats i exakta ordalag. Dessutom saknar upplysningen om att enskilda hittills aldrig har framfört klagomål på detta område betydelse.
62. Följaktligen skall det konstateras att också kommissionens grund enligt vilken artikel 3.2 första stycket har införlivats på ett oriktigt sätt är välgrundad.
D - Den tredje grunden: Underlåtenhet att införliva artikel 3.2 andra stycket i direktivet (skyldighet att till viss del lämna ut uppgifter om miljön, i fråga om vilka det för övrigt finns skäl för avslag)
1. Parternas argument
63. Genom denna grund har kommissionen kritiserat den franska regeringen för att ha underlåtit att i den franska lagstiftningen uttryckligen återge den skyldighet som fastställs i artikel 3.2 andra stycket i direktivet att till viss del lämna ut uppgifter om miljön. Kommissionen har i detta sammanhang särskilt hänvisat till domstolens dom i målet kommissionen mot Tyskland.
64. Den franska regeringen har inte bestritt den tredje grunden.
2. Bedömning
65. Domstolen har i sin dom i målet kommissionen mot Tyskland redan fastställt att den skyldighet som föreskrivs i artikel 3.2 andra stycket i direktivet och som innebär att till viss del lämna ut uppgifter skall införlivas genom en uttrycklig bestämmelse. Dessutom har franska regeringen inte bestritt att den inte har vidtagit några lämpliga åtgärder. Därför skall det fastställas att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktivet och enligt artikel 249 tredje stycket EG genom att inte införliva artikel 3.2 sista stycket.
E - Den fjärde grunden: Underlåtenhet att införliva artikel 3.3 i direktivet (möjlighet att avslå en begäran)
1. Parternas argument
66. Genom sin fjärde grund har kommissionen påpekat att den franska lagstiftningen till skillnad från artikel 3.3 i direktivet inte fastställer att en begäran om uppgifter får avslås i fråga om utlämnande av handlingar, data eller interna meddelanden som fortfarande är under arbete, eller om begäran uppenbarligen är orimlig eller formulerad på ett alltför allmänt sätt.
67. Kommissionen håller visserligen med den franska regeringen om att ett avslag av en begäran inte utgör en skyldighet utan en möjlighet, som det står medlemsstaterna fritt att utnyttja. I praktiken begagnar sig emellertid de franska myndigheterna uppenbarligen av denna möjlighet till avslag. I en sådan situation är en medlemsstat förpliktad att införliva de relevanta bestämmelserna i direktivet på ett sådant sätt att den enskilde på ett tillräckligt precist sätt kan få kännedom om gränserna för sin rätt att ta del av uppgifter. Det saknas en relevant införlivandelagstiftning och därför kan det inte skapas ett lämpligt rättsläge med stöd av den rättspraxis som har utformats av Conseil d'État.
68. Den franska regeringen har inte bestritt att det saknas en specifik införlivandelagstiftning. Den har också tillstått att det skall anses vara möjligt att avslå en begäran av de skäl som anges i artikel 3.3, eftersom den inte utesluter att de franska myndigheterna skulle kunna göra detta. Regeringen anser emellertid att den allmänna rättsliga ramen i form av lag nr 78-753 reglerar offentliga myndigheters ifrågavarande möjlighet till avslag tillräckligt precist och öppet och att detta framgår av den tolkning som har gjorts av Conseil d'État. Beträffande varje skäl för avslag har den hänvisat till en dom från Conseil d'État. Regeringen har dessutom förklarat att det inte skall betonas att artikel 3.3 i direktivet ger enskilda rättigheter, utan att den ger de offentliga myndigheterna en möjlighet som redan finns på grund av den rättspraxis som har utformats av Conseil d'État. Att enbart kodifiera denna möjlighet skulle därför inte förstärka det skydd som enskilda åtnjuter för sina rättigheter.
2. Bedömning
69. Som jag redan har förklarat får en medlemsstat avslå en begäran om upplysningar om miljön för att skydda vissa intressen som definieras i artikel 3.2 i direktivet.
70. I artikel 3.3 i direktivet föreskrivs dessutom att en begäran om uppgifter får avslås i fråga om utlämnande av handlingar, data eller interna meddelanden som fortfarande är under arbete, eller om begäran uppenbarligen är orimlig eller formulerad på ett alltför allmänt sätt.
71. Först skall det konstateras att fransk rätt enligt den franska regeringen innehåller denna möjlighet att avslå en begäran på grundval av den rättspraxis i fråga om lag nr 78-753 som har utformats av Conseil d'État. Dessutom skall det påpekas att denna regering i princip inte bestrider sin skyldighet att säkerställa införlivandet av dessa bestämmelser om avslag, i synnerhet som den också har förklarat att de franska myndigheterna skulle kunna utnyttja dessa möjligheter.
72. I detta mål skall det följaktligen inte avgöras om det i sig är nödvändigt att införliva artikel 3.3 i direktivet, utan endast om bestämmelsen har införlivats (på ett korrekt sätt) med den franska rättsordningen.
73. I den mån som den franska regeringen i detta avseende stöder sig på den rättspraxis som har utformats av Conseil d'État skall det återigen konstateras att direktivets bestämmelser inte kan införlivas endast på grundval av nationell rättspraxis. Därför är det inte tillräckligt att Conseil d'État i sin rättspraxis godtar de skäl för avslag som anges i artikel 3.3 i direktivet.
74. Den franska regeringen har som svar på kritiken om bristande rättssäkerhet anfört att det skall göras en distinktion mellan å ena sidan artikel 3.3 i direktivet som betonar offentliga myndigheters behörighet och å andra sidan en bestämmelse i ett direktiv som medger enskilda en rättighet. Enligt min uppfattning är inte heller detta påstående riktigt.
75. Den rätt att ta del av uppgifter om miljön som har medgivits enskilda genom direktivet begränsas i förhållande till de offentliga myndigheternas möjlighet att avslå deras begäran om uppgifter. Artikel 3.3 i direktivet reglerar ju följaktligen de rättigheter som enskilda medges enligt direktivet och skall därför införlivas med nationell rätt på ett tillräckligt klart och precist sätt, så att den som berörs kan få full kännedom om sin rätt att ta del av uppgifter. Denna rättssäkerhet kan emellertid inte garanteras genom att artikel 3.3 införlivas huvudsakligen på grundval av den rättspraxis som har utformats av Conseil d'État.
76. Därav följer att kritiken mot det bristande införlivandet av artikel 3.3 i direktivet är befogad. Den fjärde grunden är därför välgrundad.
F - Den femte grunden: Ofullständigt införlivande av artikel 3.4 i direktivet (skyldighet att motivera ett avslag inom två månader)
1. Parternas argument
77. Genom denna grund har kommissionen gjort gällande att de franska bestämmelserna är oförenliga med artikel 3.4 i direktivet. Dessa bestämmelser garanterar nämligen inte att den berörde erhåller ett motiverat avslag av en begäran om uppgifter senast inom två månader.
78. Närmare bestämt har kommissionen kritiserat underförstådda avslag som föreskrivs i artikel 2 i dekret nr 88-465, enligt vilken det faktum att förvaltningsmyndigheten under mer än en månad efter det att begäran framställs eller under mer än två månader efter anhängiggörandet inför CADA underlåter att besvara denna begäran alltid skall betraktas som ett avslag. Den möjlighet som har införts genom lag nr 79-587 att i efterhand och inom en månad erhålla en skriftlig motivering av sådana underförstådda beslut och det faktum att denna motivering tillhandahålls av CADA i stället för av den behöriga förvaltningsmyndigheten kan inte garantera att de skyldigheter som följer av artikel 3.4 i direktivet iakttas redan på grund av den ditintills utgångna fristen. Kommissionen har åter igen hänvisat till den bristande rättssäkerheten och den bristande klarheten hos dessa bestämmelser för enskilda.
79. För enskilda är det dessutom endast teoretiskt möjligt att erhålla en motivering i efterhand inom den frist på två månader som föreskrivs i direktivet. Detta förutsätter också att de enskilda reagerar omedelbart efter en månad i det fall då förvaltningsmyndigheten underlåter att besvara begäran. För övrigt har även den franska regeringen tillstått att den berörde på grund av det aktuella rättsläget inte kan erhålla en sådan motivering förrän efter utgången av denna frist på två månader.
80. Kommissionen har därutöver påpekat att en rättsakts motivering enligt domstolens rättspraxis i princip skall utfärdas samtidigt som själva beslutet. I alla händelser skall den erläggas inom den föreskrivna fristen på två månader.
81. Däremot skulle motiveringsskyldigheten inte behöva fullgöras inom någon viss frist om skyldigheten att tillhandahålla ett svar inom två månader såsom den franska regeringen har föreslagit skall anses vara oberoende av skyldigheten att tillhandahålla en motivering. Kommissionen har förkastat ett sådant tillvägagångssätt också mot bakgrund av principen om god förvaltningssed.
82. Den franska regeringen vill uttryckligen att dess sakframställan under förhandlingen skall uppfattas som regeringens huvudargument.
83. I enlighet med detta anser den franska regeringen att artikel 3.4 i direktivet innehåller två skyldigheter som är självständiga och oberoende av varandra: Enligt den första meningen i denna bestämmelse skall offentliga myndigheter besvara en förfrågan inom två månader. Den andra meningen i bestämmelsen, som inte hänvisar till den första, förpliktar offentliga myndigheter att ange skälen till att en begäran om uppgifter avslås. Det föreligger alltså inte någon skyldighet att ange motiveringen samtidigt som avslaget eller inom fristen på två månader.
84. Den franska regeringen har påpekat att artikel 1 i direktivet endast syftar till att fastställa de grundläggande förutsättningarna för rätten att ta del av uppgifter och att medlemsstaterna skall fastställa formen för tillhandahållande av uppgifter. Enligt principen om medlemsstaternas självbestämmanderätt i processuella frågor är dessa inte tvungna att säkerställa att beslut och motivering utfärdas samtidigt.
85. Motiveringsskyldigheten syftar till att förhindra godtyckliga beslut och göra det möjligt för den berörda personen att inleda ett rättsligt förfarande. Detta har domstolen fastställt i domen i målet Heylens, där den också har godtagit möjligheten att tillhandahålla en fristående motivering. Denna tolkning bekräftas e contrario även genom rådets gemensamma ståndpunkt i fråga om förslaget till direktiv, som skall ersätta ifrågavarande direktiv och genom parlamentets och rådets förordning nr 1049/2001. I motsats till ifrågavarande direktiv föreskriver dessa texter att beslutet och dess motivering skall utfärdas inom en föreskriven frist eller samtidigt.
86. Den franska regeringen har i sitt skriftliga yttrande som hädanefter skall anses komma i andra hand anfört att kommissionen har missförstått artikel 7 i lag nr 78-753 i dess lydelse enligt dekret nr 88-465. Denna bestämmelse föreskriver ju att avslag av en begäran om uppgifter skall motiveras skriftligen. Ett beslut kan i enlighet med dekret nr 88-465 vara underförstått endast i det fall då offentliga myndigheter försummar sin skyldighet att anta ett lämpligt beslut. Detta syftar till att göra det möjligt för enskilda att inleda ett rättsligt förfarande. Offentliga myndigheter medges således ingen rätt att avslå en begäran om uppgifter utan att ange någon motivering. Däremot ges enskilda möjlighet att anföra besvär mot försumliga förvaltningsmyndigheter. Den franska regeringen har emellertid tillstått att bestämmelsen om tysta beslut skulle kunna göra det möjligt att utfärda beslut utan någon motivering.
87. Emellertid säkerställer artikel 5 i lag nr 79-587 att enskilda som är föremål för tysta beslut erhåller en motivering inom en månad. Den franska regeringen har konstaterat att detta förfarande inte nödvändigtvis medför en försenad motivering. Dekret nr 88-465 gör det nämligen möjligt för enskilda att redan efter en månad konstatera att det föreligger ett tyst avslag och fullfölja förfarandet.
2. Bedömning
88. Den franska regeringen anser att den lagstiftning som den har lagt fram uppfyller kraven i artikel 3.4 i direktivet framför allt på grund av att denna artikels båda meningar fastställer skyldigheter som är oberoende av varandra. Därför skall endast svaret och inte motiveringen utfärdas inom två månader.
89. Denna tolkning grundar sig enligt min åsikt på en oberättigad distinktion mellan den första och den andra meningen i artikel 3.4 i direktivet och tycks mig med hänsyn till denna bestämmelses syfte inte vara lämplig.
90. Direktivet syftar enligt sin första artikel bland annat till att fastställa de grundläggande förutsättningarna för rätten att ta del av uppgifter om miljön. De ekonomiska förutsättningar, under vilka fysiska och juridiska personer på begäran skall medges rätt att ta del av sådana uppgifter framgår i detta sammanhang av artikel 3.1-3.3.
91. Artikel 3.4 i direktivet reglerar beslutsförfarandet för denna rätt att ta del av uppgifter. Enligt första meningen i denna bestämmelse skall en offentlig myndighet utan dröjsmål och senast inom två månader reagera och besvara en begäran om uppgifter. I förhållande till hur rätten att ta del av uppgifter begränsas enligt artikel 3.1-3.3 kan en begäran om uppgifter besvaras genom att den medges eller avslås på grund av de skäl som anförs i detta svar.
92. Den frist som har fastställts i artikel 3.4 första meningen i direktivet gäller alltså både när offentliga myndigheter beviljar och avslår en begäran. Redan på grund av detta kan den andra meningen inte vara helt oberoende av första meningen i denna bestämmelse. Däremot fastställs i andra meningen för övrigt en skyldighet att ange skälen till att avslå en begäran som redan omfattas av första meningen.
93. Därför har denna motiveringsskyldighet fastställts fristående i den andra meningen snarare på grund av den språkliga utformningen av detta extra villkor och för det fall att en begäran om uppgifter i den mening som avses i artikel 3.4 första meningen inte beviljas utan avslås. Detta gör det inte möjligt att, såsom den franska regeringen gjort, dra den slutsatsen att denna motiveringsskyldighet skiljer sig från den allmänna skyldigheten att besvara en begäran och inte faller under den frist som har fastställts i denna bestämmelse.
94. En sådan svarsfrist för offentliga myndigheter som den som föreskrivs i artikel 3.4 i direktivet gynnar dessutom särskilt rättssäkerheten. På grund av denna frist behöver den berörde nämligen inte på obestämd tid sväva i ovisshet i fråga om utgången av sin begäran respektive i fråga om sin rättsliga ställning. Denna aspekt förtjänar enligt min åsikt särskild uppmärksamhet just i fråga om ett direktiv som skall garantera allmänhetens rätt att ta del av offentliga myndigheters uppgifter.
95. Ett sådant behov av rättssäkerhet skall i detta sammanhang anses föreligga också i fråga om själva motiveringen av ett avslag. Detta gäller särskilt om det beaktas att det på grund av artikel 4 i direktivet är möjligt att anföra besvär när offentliga myndigheter har beviljat och avslagit en begäran om uppgifter och att myndighetsbeslutets lagenlighet skall bedömas med ledning av motiveringen.
96. På grund av syftet och föremålet med denna bestämmelse och direktivet i sin helhet är det därför inte berättigat att anse att det inte föreskrivs någon frist för den motivering som enligt artikel 3.4 i direktivet krävs för myndigheternas avslagsbeslut.
97. Enligt artikel 3.4 i direktivet skall medlemsstaterna följaktligen i alla händelser säkerställa att den som får avslag på sin begäran om uppgifter också erhåller en motivering senast inom två månader. Den tolkning som den franska regeringen förespråkar och som innebär att det får göras en distinktion mellan motiveringen och fristen är alltså oriktig. Därför skall den franska regeringens argument som i sin helhet stöder sig på denna tolkning inte godtas.
98. Kommissionen har följaktligen med rätta utgått från att avslaget på en begäran om uppgifter i alla händelser skall motiveras senast inom två månader.
99. I detta sammanhang är det för övrigt också fråga om huruvida motiveringen skall utfärdas samtidigt som avslagsbeslutet. Av mina ovanstående utläggningar framgår det emellertid att det är motiverat att framföra kritik i fråga om att artikel 3.4 i direktivet har införlivats på ett oriktigt sätt redan om det inte har säkerställts att den berörde erhåller en motivering för ett avslag på en begäran om uppgifter inom den föreskrivna fristen på två månader. Om detta bekräftas nedan är det inte nödvändigt att undersöka om motiveringen dessutom skall utfärdas samtidigt som avslagsbeslutet.
100. Först vill jag rent allmänt betona att det naturligtvis står en medlemsstat fritt att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet av ett direktiv, vilket framgår redan av artikel 249 tredje stycket EG. Som jag redan flera gånger har påpekat kan det dessutom i princip vara tillräckligt att det finns en allmän rättslig ram för direktivets införlivande.
101. I alla händelser skall det sätt för införlivande som medlemsstaten har valt på ett tillräckligt klart och precist sätt faktiskt säkerställa att direktivet kommer att tillämpas fullt ut, närmare bestämt så att direktivets rättighetsinnehavare ges möjlighet att få full kännedom om sina rättigheter.
102. Kommissionen anser att direktivet inte motsvaras av den franska lagstiftningen i den mån som de franska bestämmelserna inte säkerställer att offentliga myndigheter enligt artikel 3.4 tillställer den berörde ett avslag inklusive dess motivering inom två månader.
103. Följande skall konstateras i fråga om den lagstiftning som enligt den franska regeringen syftar till att införliva denna skyldighet:
104. Den franska regeringen har gjort gällande att artikel 7 i lag nr 78-753 i sin lydelse enligt dekret nr 88-465 i princip förpliktar offentliga myndigheter att motivera ett avslag på en begäran i fråga om rätten att ta del av handlingar. Trots detta har den franska regeringen tillstått att den bestämmelse om tysta beslut som har fastställts i detta dekret och som kommissionen huvudsakligen har motsatt sig kan medföra att avslagsbeslut fattas utan motivering. Denna lagstiftning kan alltså inte i sig obestridligen garantera att offentliga myndigheters avslag motiveras och att detta i synnerhet skall ske inom fristen på två månader.
105. I detta sammanhang har den franska regeringen emellertid hänvisat till artikel 5 i lag nr 79-587, enligt vilken den berörde på begäran skall meddelas skälen till ett tyst avslag inom en månad.
106. I detta avseende är det tillräckligt att påpeka att offentliga myndigheter enligt denna bestämmelse skall tillställa mottagaren av ett tyst avslag en motivering inom en månad endast på begäran av just denna mottagare. Enligt artikel 3.4 i direktivet skall medlemsstaterna emellertid garantera att ett avslag på en begäran om uppgifter om miljön och dess motivering i alla händelser utfärdas inom två månader, utan att det krävs någon ytterligare medverkan från den berördes sida. Följaktligen införlivar inte heller denna nationella bestämmelse motiveringsskyldigheten i artikel 3.4 i direktivet på ett korrekt sätt.
107. Slutligen har den franska regeringen också förklarat att de beskrivna bestämmelserna inte nödvändigtvis medför att en motivering utfärdas för sent. På grund av lag nr 78-753 och dekret nr 88-465 kan enskilda nämligen efter utgången av en månad klart och tydligt konstatera att det föreligger ett tyst avslag. Enligt artikel 5 i lag nr 79-587 kan de därefter inom en månad begära att en motivering utfärdas. Då är det möjligt att inom två månader erhålla den motivering som krävs enligt artikel 3.4 i direktivet.
108. Denna bestämmelse förutsätter som jag nyss har konstaterat (ytterligare) en begäran och ålägger därmed den berörde en skyldighet att medverka som inte föreskrivs i direktivet. Bortsett från detta är det inte heller tillräckligt att endast skapa en möjlighet för denne person att erhålla ett motiverat svar inom den föreskrivna fristen på två månader. Den nationella införlivandelagstiftningen skall däremot uppenbarligen kräva att ett avslag på en begäran om uppgifter om miljön motiveras inom två månader.
109. Sammanfattningsvis skall det därför konstateras att den franska lagstiftningen inte på ett klart och precist sätt säkerställer att den som får avslag på sin begäran om upplysningar erhåller en lämplig motivering inom två månader. Artikel 3.4 i direktivet har följaktligen inte införlivats på ett fullständigt sätt. Därmed saknas anledning att närmare undersöka om motiveringen av avslaget skall utfärdas inte endast inom den frist som fastställs i denna bestämmelse, utan dessutom samtidigt som avslaget.
110. Den femte grunden är därför motiverad.
V - Förslag till avgörande
111. På grund av ovanstående föreslår jag att domstolen beslutar följande dom:
1) Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 90/313/EEG av den 7 juni 1990 om rätt att ta del av miljöinformation och enligt artikel 249 tredje stycket i fördraget, genom att inte på ett korrekt sätt införliva artikel 2 a och artikel 3.2, 3.3 och 3.4 i nämnda direktiv.
2) Republiken Frankrike skall ersätta rättegångskostnaderna.