62007CC0161
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
M. POIARES MADURO
föredraget den 18 september 2008 (
1
)
Mål C-161/07
Europeiska gemenskapernas kommission
mot
Republiken Österrike
”Fördragsbrott — Artikel 43 EG — Nationell lagstiftning enligt vilken villkoren för registrering av bolag på ansökan av medborgare i nya medlemsstater regleras — Förfarande för intygande av ställning som egenföretagare”
1.
Förevarande mål gäller undantag från den fria rörligheten för arbetstagare, som godkänts för en övergångsperiod för de medlemsstater som anslöt sig till Europeiska unionen år 2004 (nedan kallade de ”nya” medlemsstaterna), och i vilken omfattning undantagen får påverka etableringsfriheten, från vilken sådana undantag inte är tillåtna.
2.
Österrike har utnyttjat denna övergångsperiod och fortsatt att tillämpa samma lagstiftning som gäller för arbetstagare från tredjeland för nästan alla arbetstagare från de ”nya” medlemsstaterna. I syfte att hindra ett kringgående av lagstiftningen presumeras alla delägare i personbolag, och delägare i bolag med begränsat ansvar med en ägarandel understigande 25 procent (nedan kallade minoritetsägare), vara arbetstagare. Så länge som de inte motbevisar den presumtionen kan de inte utöva sin verksamhet eller registrera sina bolag i Österrike.
3.
Kommissionen anser att Österrike har åsidosatt etableringsfriheten genom att tilllämpa denna lagstiftning för delägare från de ”nya” medlemsstaterna. Frågan uppkommer därför hur långt en medlemsstat kan gå för att säkerställa sitt tillåtna undantag från den fria rörligheten för arbetstagare.
I — Faktisk och rättslig bakgrund
4.
Som är väl känt anslöt sig Tjeckien, Estland, Cypern, Lettland, Litauen, Ungern, Malta, Polen, Slovenien och Slovakien den 1 maj 2004 till Europeiska unionen.
5.
Artikel 24 i anslutningsakten tillåter övergångsåtgärder, vilka anges i åtskilliga bilagor, däribland undantag från den fria rörligheten för arbetstagare. ”Gamla” medlemsstater får under fem år från anslutningen fortsätta att tillämpa nationella åtgärder som reglerar tillträdet till deras arbetsmarknad i förhållande till arbetstagare från de ”nya” medlemsstaterna. (
2
) Många ”gamla” medlemsstater, däribland Österrike, har utnyttjat denna övergångsperiod. (
3
)
6.
Ausländerbeschäftigungsgesetz (österrikisk lag om anställning av utlänningar) (nedan kallad AuslBG) reglerar tillträdet till Österrikes arbetsmarknad. (
4
) Den är avsedd för arbetstagare från tredjeland och gäller i princip inte för arbetstagare från gemenskapen. En övergångsbestämmelse gör den emellertid tillämplig på arbetstagare från de ”nya” medlemsstaterna, med undantag av Cypern och Malta. (
5
)
7.
AuslBG har en definition av ”anställning” för att avgöra vem som är arbetstagare och därför ska omfattas av lagen. Den inleds med att det i allmänna termer anges att anställning är en verksamhet ”inom ramen för ett anställningsförhållande” eller ”i ett anställningsliknande förhållande”. (
6
) Det förmanas också om att det vid bedömningen av dessa förhållanden ”är viktigt att se till det verkliga ekonomiska innehållet och inte till det yttre skenet”. (
7
)
8.
Anställning presumeras emellertid i en särskild situation. Delägare i ett personbolag och minoritetsdelägare i ett bolag med begränsat ansvar klassificeras som arbetstagare om de fullgör uppgifter för sina bolag. § 2.4 AuslBG har följande lydelse:
”… Anställning [enligt definitionen ovan]föreligger i synnerhet:
1.
när en delägare i ett personbolag, i syfte att nå målet för bolaget, eller
2.
en delägare i ett bolag med begränsat ansvar med en ägarandel understigande 25 procent
utför uppgifter för bolaget som typiskt sett utförs i ett anställningsförhållande.”
9.
Syftet med den presumtionen är enligt Österrike att bekämpa det förekommande kringgåendet av AuslBG genom bolagsbildning. Österrike påstår till exempel att ”det har bildats många bolag med begränsat ansvar med ett stort antal delägare som i realiteten fullgör sina uppgifter som arbetstagare, eftersom de med avseende på dessa uppgifter står under en persons ledning, i regel en österrikare, som i kraft av bolagets bolagsordning har ett bestämmande inflytande”.
10.
För att motbevisa en sådan presumtion om anställning måste delägaren hemställa att det regionala kontoret inom Arbeitsmarktservice (nedan kallad arbetsförmedlingen) bekräftar att vederbörande ”personligen utövar” ett ”betydande inflytande” på ledningen av bolaget. Delägaren har bevisbördan. (
8
)
11.
Om arbetsförmedlingen inte meddelar ett beslut inom tre månader får delägaren fortsätta sin verksamhet. (
9
) Det får antas att delägaren också får göra detta om hans hemställan godtas dessförinnan.
12.
Ett avslag hindrar å andra sidan delägaren från att bedriva sin verksamhet till dess han beviljats tillträde till den österrikiska arbetsmarknaden i egenskap av arbetstagare enligt de allmänna reglerna i AuslBG. Till och med ett avslag som meddelas efter den föreskrivna tiden medför en skyldighet för delägaren att upphöra med sin verksamhet inom en vecka. (
10
)
13.
Kommissionen har utan invändning från Österrike påstått att presumtionen om anställning ytterligare försvårar registreringen av dessa bolag enligt österrikisk rätt.
14.
När en medborgare i en ”ny” medlemsstat ansöker om registrering av dessa bolag kräver de österrikiska myndigheterna antingen ovannämnda bekräftelse från arbetsförmedlingen eller ett intyg om befrielse. För att erhålla sistnämnda handling krävs det att medborgaren utfört tillåtet arbete i Österrike under minst fem år av de senaste åtta åren och att han lagligen bosatt sig där, vilket är villkor som sällan uppfylls. (
11
)
15.
Det framkom emellertid vid förhandlingen att de österrikiska myndigheter som handhar registreringen har en viss frihet vid tillämpningen av AuslBG. Det tycks som om de inte alltid begär in ovannämnda handlingar utan inriktar sig på vissa sektorer, i synnerhet byggsektorn. Som en följd härav förefaller antalet beslut av arbetsförmedlingen som rör ställningen som egenföretagare vara litet. (
12
)
II — Det administrativa förfarandet
16.
Kommissionen underrättade i brev av den 16 mars 2005 Österrike om att den ansåg att det innebar en inskränkning av etableringsfriheten enligt artikel 43 EG att, i enlighet med AuslBG, betrakta delägare i personbolag och minoritetsägare i bolag med begränsat ansvar som arbetstagare. Kommissionen gav Österrike tillfälle att yttra sig inom två månader.
17.
Österrike avgav svar den 19 maj 2005 och bestred att inskränkning av etableringsfriheten förelåg. Klassificeringen som arbetstagare syftade till att förhindra ett kringgående av AuslBG, som var en nationell åtgärd som var tillåten enligt det övergångsvis gällande undantaget från den fria rörligheten för arbetstagare. Den var följaktligen motiverad och proportionerlig.
18.
Kommissionen avgav den 4 juli 2006 ett motiverat yttrande och tillbakavisade Österrikes argument för ett rättfärdigande. Den gav Österrike en frist på två månader för att vidta nödvändiga åtgärder för att undanröja den påstådda inskränkningen av etableringsfriheten.
19.
I sitt svar den 7 september 2006 vidhöll Österrike sin inställning att inskränkningen avsåg den fria rörligheten för arbetstagare och motiverades av behovet att säkerställa en väl fungerande arbetsmarknad.
20.
Kommissionen väckte därefter förevarande talan enligt artikel 226 EG. Litauen begärde tillstånd att intervenera till stöd för kommissionen.
21.
Kommissionen har således hemställt att domstolen ska ”förklara att Österrike har åsidosatt artikel 43 EG genom att för registrering av bolag … på ansökan av medborgare i andra nya medlemsstater än Malta och Cypern, kräva prövning av arbetsförmedlingen av deras ställning som egenföretagare eller företeende av ett intyg om befrielse, i vilket sammanhang ett förfarande ska genomföras för prövning av ställningen som egenföretagare, under tiden för vilken verksamhet som egenföretagare inte får bedrivas.”
III — Bedömning
22.
Flera aspekter av det österrikiska systemet påkallar prövning enligt gemenskapsrätten: (a) det riktas mot medborgare i de ”nya” medlemsstaterna, (b) hindrar dem från att registrera sina bolag, (c) förbjuder dem att utöva en verksamhet, (d) som en följd av att de betraktas som arbetstagare, (e) vilket presumeras, och vilket för att motbevisas förutsätter en prövning av arbetsförmedlingen. Detta innebär inskränkningar av etableringsfriheten, vilka dessutom endast gäller för vissa unionsmedborgare.
23.
Dessa inskränkningar kan, trots sina diskriminerande egenskaper, vara berättigade om de är nödvändiga för att garantera upprätthållandet av de inskränkningar av den fria rörligheten för arbetstagare från de ”nya” medlemsstaterna som är tillåtna under en övergångsperiod. Frågan gäller därför hur gränslinjen ska dras mellan inskränkningar av den fria rörligheten för arbetstagare, som måste godtas i detta mål, och etableringsfriheten enligt fördraget, som måste respekteras.
24.
Kommissionen har inriktat sig på de krav som ställs av österrikiska myndigheter på medborgare i de ”nya” medlemsstaterna vid registrering av bolag. Dessa krav för registrering inskränker förvisso etableringsfriheten. (
13
) De är emellertid även knutna till en annan inskränkning, nämligen förbudet för delägare att bedriva en verksamhet.
25.
Enligt österrikisk rätt råder förbud för delägare i personbolag och minoritetsdelägare i bolag med begränsat ansvar som kommer från de ”nya” medlemsstaterna att bedriva verksamhet till dess den österrikiska arbetsförmedlingen beslutat att de inte befinner sig i ett anställningsförhållande eller de erhåller ett intyg om befrielse. Oberoende av villkoren för registrering inskränker detta förbud delägarnas etableringsfrihet. (
14
)
26.
Bakom dessa inskränkande åtgärder ligger presumtionen enligt österrikisk rätt att sådana delägare ska betraktas som arbetstagare. Den klassificeringen är orsaken till att de inte kan bedriva sin verksamhet och registrera sina bolag. De måste för att kunna göra detta visa inför arbetsförmedlingen att de ”personligen utövar” ett ”betydande inflytande” på ledningen av bolaget. Presumtionen för anställning och villkoren för att motbevisa den utgör kärnan i inskränkningarna av etableringsrätten.
27.
Österrike påstår att dessa inskränkningar är nödvändiga för att kunna kontrollera tillträdet till dess arbetsmarknad. Anslutningsakten tillåter att Österrike vidmakthåller nationella åtgärder som reglerar detta tillträde under en övergångsperiod. Detta föranleder den första frågan, vilken jag ska behandla under avsnitt A nedan: Kan det vara berättigat att förbjuda delägare från de ”nya” medlemsstaterna att bedriva verksamhet till dess att de motbevisat en presumtion om anställning, vilken hindrar dem från att registrera sina bolag?
28.
Den frågan uppkommer emellertid på grund av en ovanlig situation. De som åtnjuter etableringsfriheten enligt fördraget kan klassificeras som arbetstagare enligt österrikisk rätt. Detta föranleder med nödvändighet en andra fråga, som jag ska behandla i avsnitt B: Är klassificeringen som arbetstagare förenlig med gemenskapsrätten?
29.
En sådan fråga, som rör skiljelinjen mellan fri rörlighet för arbetstagare och etableringsfriheten, har betydelse utanför ramen för anslutningsakten och dess övergångsbestämmelser.
A — Huruvida det går att motivera förbudet för delägare från de ”nya” medlemsstaterna att bedriva en verksamhet till dess de motbevisat en presumtion för anställning, vilken hindrar dem från att registrera sina bolag
30.
I det österrikiska systemet kan delägare från de ”nya” medlemsstaterna inte fritt bedriva en verksamhet eller registrera sina bolag. För att kunna göra det måste de, med hänsyn till svårigheterna att erhålla ett sådant intyg om befrielse som skulle ge dem den rätten, övertyga arbetsförmedlingen om att de inte är i ett anställningsförhållande. Ett sådant system är öppet diskriminerande och kan därför motiveras endast med stöd av en bestämmelse i fördraget.
31.
Eftersom åtgärderna begränsar etableringsfriheten gör kommissionen gällande att tillämplig fördragsbestämmelse är artikel 46 EG och att inte något av de skäl för rättfärdigande som anges där föreligger. Österrike hävdar att åtgärderna kan motiveras av undantaget från den fria rörligheten för arbetstagare i anslutningsakten.
32.
Anslutningsakten tillåter ”gamla” medlemsstater som Österrike att bibehålla nationella åtgärder som reglerar tillträdet till deras arbetsmarknad för arbetstagare från de ”nya” medlemsstaterna. Detta är uppenbarligen ett rent undantagsfall och det ska tolkas restriktivt. Det kan inte användas för att reglera tillträdet till någon annan ekonomisk verksamhet än arbetsmarknaden. När arbetsmarknaden berörs ska det dock tillämpas effektivt.
33.
Man ska alltid komma ihåg att sådant undantag hindrar medborgare från de ”nya” medlemsstaterna från att komma i åtnjutande av en grundläggande frihet och följaktligen från att helt tillgodogöra sig ställningen som gemenskapsmedborgare. Man ska vara särskilt försiktig med att tillämpa undantaget avseende andra grundläggande friheter. Varje tillämpning av undantag som gäller för medborgare från de ”nya” medlemsstaterna för att motivera sådana ytterligare inskränkningar, i synnerhet av andra grundläggande friheter, som inte gäller för andra gemenskapsmedborgare, ska behandlas med största försiktighet.
34.
Om delägare från de ”nya” medlemsstaterna bedriver sin verksamhet på Österrikes arbetsmarknad som arbetstagare och i konkurrens med andra arbetstagare har Österrike en fördragsrättighet enligt anslutningsakten att förbjuda den verksamheten.
35.
Detta förutsätter att deras klassificering som arbetstagare enligt österrikisk lag är korrekt och förenlig med gemenskapsrätten, en fråga som jag ska behandla i avsnitt B. Som jag kommer att förklara där kan inte delägare från de ”nya” medlemsstaterna åberopa etableringsfriheten med avseende på den verksamhet de bedriver om de verkligen är arbetstagare. Det behöver inte sägas att i en sådan situation uppkommer inte frågan huruvida förbudet av den verksamheten kan motiveras, eftersom det inte är fråga om etableringsfrihet.
36.
Om å andra sidan delägare från de ”nya” medlemsstaterna inte är arbetstagare, och Österrikes klassificering inte är korrekt, gäller reglerna om etableringsfrihet. För att kunna förbjuda delägare att bedriva sin verksamhet krävs en motivering, men Österrike kan inte åberopa den reglering av dess arbetsmarknad som tillåts i anslutningsakten, eftersom delägarna inte är arbetstagare. (
15
)
37.
Medan delägare måste bedriva en verksamhet antingen som arbetstagare eller enligt etableringsfriheten är så inte fallet med avseende på registreringen av deras bolag eller företag. Som ett led i att etablera ett företag i en annan medlemsstat skyddas registreringen alltid av etableringsfriheten. (
16
)
38.
Att hindra ett bolag från att bli registrerat är i sig en inskränkning av etableringsfriheten och ska kunna motiveras. Ett sådant hinder är emellertid också en följd av presumtionen i österrikisk lag att delägaren, som söker registrering, är arbetstagare. Kan det motiveras med stöd av undantaget från den fria rörligheten för arbetstagare i anslutningsakten?
39.
När Österrike enligt anslutningsakten tillåts att fortsätta att reglera tillträdet till sin arbetsmarknad borde denna stat också enligt anslutningsakten tillåtas att anta den ordning som erfordras för att genomdriva regleringen. Om delägare från de ”nya” medlemsstaterna verkligen är arbetstagare, innebär ett hinder mot registrering av deras bolag att de förvägras rättsliga medel att bedriva en verksamhet. Den ordningen för genomdrivande av regleringen fungerar emellertid på ett oproportionerligt, olämpligt och till och med godtyckligt sätt.
40.
Förhindrandet av registrering är oproportionerligt därför att det hindrar bildandet av den juridiska enheten oberoende av om det finns något berättigat påstående om att denna är inblandad i ett kringgående av österrikisk lag. Det förutsätts helt enkelt att varje bolag med delägare från de ”nya” medlemsstaterna har ett sådant syfte. Det förefaller dessutom vara möjligt för de österrikiska myndigheterna att i efterhand bedöma om någon bedriver en viss verksamhet som arbetstagare. (
17
) En sådan bedömning görs faktiskt lättare, och blir mer korrekt, när verksamheten pågår.
41.
Åtgärden tycks också vara olämplig, eftersom ställningen som delägare kan ändras så snart som registreringen medfört att delägaren kan påbörja verksamheten. (
18
) De österrikiska myndigheterna förefaller slutligen tillämpa lagstiftningen skönsmässigt, och förbehålla den för sådana sektorer som byggsektorn, förmodligen av politiska och ekonomiska skäl, vilket emellertid inte är förenligt med kraven på rättssäkerhet, insyn och förutsebarhet. (
19
)
42.
Hindret för delägare att registrera sina bolag på grund av att de presumeras vara anställda innebär i korthet alltid en omotiverad inskränkning av etableringsfriheten. Förbudet för delägare att bedriva en verksamhet kan å andra sidan antingen ligga utanför etableringsfriheten eller utgöra en omotiverad inskränkning av den friheten, beroende på om delägarna rätteligen har klassificerats som arbetstagare eller inte. Jag kommer därför att övergå till den frågan.
B — Huruvida klassificering av delägare från de ”nya” medlemsstaterna som arbetstagare är lagenlig
43.
I förevarande mål föreligger förbud för delägare från de ”nya” medlemsstaterna att bedriva sin verksamhet i Österrike på grund av att de klassificerats som arbetstagare. Detta innebär antingen ett tillåtet undantag från den fria rörligheten för arbetstagare eller en omotiverad inskränkning av etableringsfriheten.
44.
I en sådan situation ska frågan om vem som är arbetstagare inte avgöras enligt österrikisk rätt, utan den ska bedömas enligt gemenskapsrätten. Frågan kan besvaras endast enligt gemenskapens definition av vem som är arbetstagare, vilken har utvecklats av domstolen vid tolkning av bestämmelserna om fri rörlighet för arbetstagare.
45.
Eftersom vi behandlar gränslinjen mellan fri rörlighet för arbetstagare och etableringsfrihet innebär en sådan bedömning särskilt en tillämpning av begreppet underordnad ställning. Gemenskapsmedborgare som vill bedriva verksamhet i en annan medlemsstat kan göra det antingen som arbetstagare med stöd av fri rörlighet för arbetstagare eller som egenföretagare med stöd av etableringsfriheten. (
20
) För att betraktas som egenföretagare får de inte utföra arbete i en underordnad ställning och de ska vara ansvariga för verksamheten. (
21
) Om de å andra sidan utför arbete i en underordnad ställning anses de vara arbetstagare. (
22
)
46.
Den skillnaden ska iakttas i den nationella rätten vid tillämpning av en tillåten inskränkning av fri rörlighet för arbetstagare. Om den nationella definitionen av vem som är arbetstagare visar sig vara för vid och omfattar dem som åtnjuter etableringsfrihet ger det upphov till en omotiverad inskränkning. Frågan är därför i vilken omfattning den skillnaden iakttas i österrikisk rätt.
47.
Klassificeringen som arbetstagare i österrikisk lag i de avseenden som detta mål gäller sker inte med utgångspunkt i begreppet underordnad ställning. När medborgare från de ”nya” medlemsstaterna är delägare i ett personbolag, eller minoritetsägare i ett bolag med begränsat ansvar, presumeras de vara arbetstagare om de utför sådana uppgifter för sina bolag som ”typiskt sett utförs i ett anställningsförhållande”.
48.
Omfattningen av det kriteriet i österrikisk lag är i praktiken gränslös. En verksamhet som kan utföras inom ramen för en anställning kan i princip också utföras självständigt. Kriteriet tycks således vara hänförligt till de sociala förhållandena i Österrike och till om det vanliga där är att verksamheten bedrivs i en anställning eller självständigt. Det är inte förvånande att de österrikiska myndigheterna vid tillämpning av denna bestämmelse tycks ha största frihet att göra en skönsmässig bedömning.
49.
Delägare från de ”nya” medlemsstaterna, som bedriver en sådan verksamhet i Österrike som typiskt sett utförs av anställda personer, klassificeras således som arbetstagare enligt österrikisk lag, oavsett om de gör detta i en underordnad ställning. Den klassificeringen omfattar med säkerhet delägare som inte bedriver sin verksamhet i en underordnad ställning och som därför ska kunna åberopa etableringsfriheten.
50.
Vid dessa förhållanden anser jag att klassificeringen i detta sammanhang av personer som arbetstagare i österrikisk rätt innebär en omotiverad inskränkning av etableringsfriheten.
51.
Förhållandet att delägare från de ”nya” medlemsstaterna kan begära att arbetsförmedlingen intygar att de inte är i ett anställningsförhållande är till ingen nytta. För det första är presumtionen att de är arbetstagare i sig själv en omotiverad inskränkning av etableringsfriheten som andra gemenskapsmedborgare inte är utsatta för. För det andra har kriterierna för att utfärda det intyget och motbevisningen av presumtionen återigen inget samband med en underordnad ställning och kan inte säkerställa att de som omfattas av etableringsrätten inte drabbas.
52.
Österrikisk lag kräver att delägare visar att de ”personligen utövar” ett ”betydande inflytande” på ledningen av bolaget. En delägare som inte bedriver sin verksamhet i en underordnad ställning kan emellertid sakna intresse för företagsledning och kan delegera sådana uppgifter till andra delägare, medan han fortfarande står risken för verksamheten. Omvänt behöver inte en underordnad ställning utesluta inflytande på ledningen. (
23
)
IV — Förslag till avgörande
53.
Jag föreslår att domstolen förklarar att Österrike har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter enligt artikel 43 EG, genom att presumera att delägare i personbolag, och delägare i bolag med begränsat ansvar med en ägarandel understigande 25 procent, från de medlemsstater som anslöt sig till Europeiska unionen den 1 maj 2004, med undantag för Malta och Cypern, är i ett anställningsförhållande och genom att förbjuda dem att bedriva en verksamhet, ävensom att hindra dem att registrera sina bolag, såvida de inte motbevisar denna presumtion.
(
1
)	Originalspråk: engelska.
(
2
)	Artikel 24 i Akt om villkoren för Republiken Tjeckiens, Republiken Estlands, Republiken Cyperns, Republiken Lettlands, Republiken Litauens, Republiken Ungerns, Republiken Maltas, Republiken Polens, Republiken Sloveniens och Republiken Slovakiens anslutning till de fördrag som ligger till grund för Europeiska unionen och om anpassning av fördragen ( EUT L 236, s. 33) (nedan kallad anslutningsakten), som hänvisar till punkt 2 i var och en av bilagorna V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII och XIV till anslutningsakten (en för varje ny medlemsstat).
(
3
)	Förutom Österrike har Belgien, Danmark, Frankrike och Tyskland ännu inte helt öppnat sina arbetsmarknader.
(
4
)	BGBl. nr 218/1975, senast ändrad genom BGBl. I nr 101/2005.
(
5
)	§ 1.2.l och m i AuslBG. Beteckningen de ”nya” medlemsstaterna kommer i fortsättningen inte att omfatta Cypern och Malta.
(
6
)	§ 2.2 a och b i AuslBG.
(
7
)	§ 2.4 i AuslBG.
(
8
)	Idem.
(
9
)	Idem.
(
10
)	Idem.
(
11
)	§ 15 AuslBG
(
12
)	Österrike uppgav vid förhandlingen att 150 positiva beslut meddelades under ett år. Detta ska jämföras med 100000 arbetstillstånd för den österrikiska arbetsmarknaden enligt AuslBG. Uppgifter har inte erhållits om antalet negativa beslut eller om det antal delägare som inte inlett ett prövningsförfarande efter att ha betraktats som arbetstagare.
(
13
)	Se dom av den 9 mars 1999 i mål C-212/97, Centros (REG 1999, s. I-1459), punkt 19.
(
14
)	Se dom av den 30 november 1995 i mål C-55/94, Gebhard (REG 1995, s. I-4165), punkt 23 (”[e]tableringsrätten … innebär … en rätt att inom samtliga andra medlemsstaters territorier starta och utöva all slags verksamhet som egenföretagare”).
(
15
)	Jag kan inte förstå att någon annan motivering kan åberopas. Österrike har också påstått sig skydda medborgare i nya medlemsstater från att gå miste om den mer gynnsamma ordningen i den nationella arbetsrätten, som en följd av försök att få tillträde till arbetsmarknaden genom bildandet av bolag. Även om förbudet för dem att bedriva verksamhet skulle utgöra ett lämpligt skydd, vilket är tveksamt, är det inte klart varför det riktas endast mot medborgare från de ”nya” medlemsstaterna, eller – för att se det mer positivt – varför endast dessa behöver få detta ytterligare skydd (se generaladvokaten Légers förslag till avgörande i mål C-168/04, kommissionen mot Österrike, REG 2006, s. I-9041, punkt 62, beträffande behovet av att tillämpa skyddet för arbetstagare generellt). Detta argument har återigen sin grund i antagandet att de är arbetstagare.
(
16
)	Ovan fotnot 13.
(
17
)	Se dom av den 13 december 2007 i mål C-465/07, kommissionen mot Italien (REG 2007, s. I-11091), punkt 76.
(
18
)	Delägare med en ägarandel överstigande 25 procent i bolag med begränsat ansvar, som inte betraktas som arbetstagare, kan senare sälja en del av sin andel.
(
19
)	Se dom av den 14 mars 2006 i mål C-177/04, kommissionen mot Frankrike (REG 2006, s. I-2461), punkt 70, och dom av den 10 april 2008 i mål C-393/06, Ing. Aigner (REG 2008, s. I-2339), punkt 54.
(
20
)	Om de vill starta ett företag kan de som nämnts ovan alltid åberopa etableringsfriheten, men eftersom hindret för registrering av bolag inte är berättigat finns det ingen anledning att behandla den situationen här.
(
21
)	Se dom av den 20 november 2001 i mål C-268/99, Jany (REG 2001, s. I-8615), punkterna 34, 70 och 71, och dom av den 8 juni 1999 i mål C-337/97, Meeusen (REG 1999, s. I-3289), punkt 15.
(
22
)	Se dom av den 27 juni 1996 i mål C-107/94, Asscher (REG 1996, s. I-3089), punkt 25, och av den 3 juli 1986 i mål 66/85, Lawrie-Blum (REG 1986, s. 2121; svensk specialutgåva, volym 8, s. 661), punkt 17.
(
23
)	I vissa medlemsstater är det till exempel vanligt att ha arbetstagarrepresentanter i företagsledningen.