62004TO0137_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål T‑137/04,
Kurt Martin Mayer,
Eisentratten (Österrike),
Tilly Forstbetriebe GmbH,
Treibach (Österrike),
Anton Volpini de Maestri,
Spittal/Drau (Österrike),
Johannes Volpini de Maestri,
Seeboden (Österrike),
företrädda av advokaten M. Schaffgotsch,
sökande,
mot
Europeiska gemenskapernas kommission,
företrädd av M. van Beek och B. Schima, båda i egenskap av ombud,
svarande,
med stöd av
Republiken Finland,
företrädd av T. Pynnä och A. Guimaraes-Purokoski, båda i egenskap av ombud,
intervenient,
angående en talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 2004/69/EG av den 22 december 2003 om antagande, enligt rådets direktiv 92/43/EEG, av lista över områden av gemenskapsintresse i den alpina biogeografiska regionen (EUT L 14, 2004, s. 21),
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (första avdelningen)
sammansatt av ordföranden R. García-Valdecasas samt domarna I. Labucka och V. Trstenjak,
justitiesekreterare: E. Coulon,
följande
Beslut
Domskäl
Tillämpliga bestämmelser och bakgrund
1. Den 21 maj 1992 antog rådet direktiv 92/43/EEG om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (EGT L 206, s. 7; svensk specialutgåva, område 15, volym 11, s. 114) (nedan kallat direktivet).
2. Enligt artikel 2.1 i direktivet är syftet med detta att bidra till att säkerställa den biologiska mångfalden genom bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter i medlemsstaternas territorium som omfattas av EG-fördraget.
3. I artikel 2.2 i direktivet anges att åtgärder som vidtas i enlighet med direktivet skall syfta till att bibehålla eller återställa en gynnsam bevarandestatus hos livsmiljöer samt arter av vilda djur och växter av gemenskapsintresse.
4. Enligt sjätte skälet i direktivet är det, för att säkerställa att en gynnsam bevarandestatus återställs eller upprätthålls hos livsmiljöer och arter av gemenskapsintresse, nödvändigt att utse särskilda bevarandeområden för att kunna skapa ett sammanhängande europeiskt ekologiskt nät enligt en fastställd tidsplan.
5. Enligt artikel 3.1 i direktivet skall detta nät, som har beteckningen Natura 2000, bestå av särskilda bevarandeområden och särskilda skyddsområden som medlemsstaterna har utsett i enlighet med rådets direktiv 79/409/EEG av den 2 april 1979 om bevarande av vilda fåglar (EGT L 103, s.1; svensk specialutgåva, område 15, volym 2, s. 161).
6. Enligt artikel 1 l i direktivet definieras särskilt bevarandeområde som ”ett område av gemenskapsintresse som medlemsstaterna har utsett genom lagar och andra författningar eller genom avtal, och där nödvändiga åtgärder genomförs för att bibehålla eller återställa en gynnsam bevarandestatus hos livsmiljöerna eller populationerna av de arter för vilka området utsetts”.
7. I artikel 4 i direktivet föreskrivs ett förfarande i tre etapper för att utse särskilda bevarandeområden. Enligt artikel 4.1 skall varje medlemsstat föreslå en lista över områden och ange vilka livsmiljötyper i bilaga 1 och vilka på dess territorium inhemska arter i bilaga 2 till direktivet som finns inom dessa områden. Listan skall tillsammans med upplysningar om varje område överlämnas till kommissionen inom tre år efter anmälan av direktivet.
8. Enligt artikel 4.2 i direktivet skall kommissionen, med utgångspunkt i dessa listor och på grundval av de kriterier som anges i bilaga 3 till direktivet samt i samförstånd med varje medlemsstat, upprätta ett utkast till en lista över områden av gemenskapsintresse. Listan över områden av gemenskapsintresse skall antas av kommissionen i enlighet med förfarandet i artikel 21 i direktivet. Denna lista skall i enlighet med artikel 4.3 upprättas inom sex år efter anmälan av direktivet.
9. I artikel 4.4 i direktivet föreskrivs att när ett område av gemenskapsintresse har valts ut i enlighet med förfarandet i artikel 4.2 skall den berörda medlemsstaten så snart som möjligt och senast inom sex år utse området till särskilt bevarandeområde, varvid prioriteringar skall fastställas mot bakgrund av den betydelse området har för att möjliggöra att en gynnsam bevarandestatus hos en livsmiljötyp i bilaga 1 eller en art i bilaga 2 bibehålls eller återställs, och för att Natura 2000 skall bli sammanhängande, och mot bakgrund av den risk för försämring eller förstörelse som området är utsatt för.
10. I artikel 4.5 i direktivet anges att så snart ett område har förts upp på den lista över områden av gemenskapsintresse som upprättats av kommissionen skall det omfattas av bestämmelserna i artikel 6.2–6.4 i direktivet.
11. Artikel 6 i direktivet har följande lydelse:
”1. För de särskilda bevarandeområdena skall medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för bevarande, vilket om så krävs innefattar utarbetande av lämpliga skötsel- och förvaltningsplaner särskilt för områdena eller integrerade i andra utvecklingsplaner, samt lämpliga lagar och andra författningar eller avtal, som motsvarar de ekologiska behoven hos de livsmiljötyper i bilaga 1 och de arter i bilaga 2 som finns i områdena.
2. Medlemsstaterna skall i de särskilda bevarandeområdena vidta lämpliga åtgärder för att förhindra försämring av livsmiljöerna och habitaten för arterna samt störningar av de arter för vilka områdena har utsetts, om sådana störningar kan ha betydande konsekvenser för målen med detta direktiv.
3. Alla planer eller projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område, men som enskilt eller i kombination med andra planer eller projekt kan påverka området på ett betydande sätt, skall på lämpligt sätt bedömas med avseende på konsekvenserna för målsättningen vad gäller bevarandet av området. Med ledning av slutsatserna från bedömningen av konsekvenserna för området och om inte annat följer av punkt 4, skall de behöriga nationella myndigheterna godkänna planen eller projektet först efter att ha försäkrat sig om att det berörda området inte kommer att ta skada och, om detta är lämpligt, efter att ha hört allmänhetens åsikt.
4. Om en plan eller ett projekt, på grund av att alternativa lösningar saknas, trots en negativ bedömning av konsekvenserna för området måste genomföras av tvingande orsaker som har ett väsentligt allmänintresse, inbegripet orsaker av social eller ekonomisk karaktär, skall medlemsstaten vidta alla nödvändiga kompensationsåtgärder för att säkerställa att Natura 2000 totalt sett förblir sammanhängande. Medlemsstaten skall underrätta kommissionen om de kompensationsåtgärder som vidtagits.
Om det berörda området innehåller en prioriterad livsmiljötyp eller en prioriterad art, är de enda faktorer som får beaktas sådana som berör människors hälsa eller den allmänna säkerheten, betydelsefulla konsekvenser för miljön eller, efter ett yttrande från kommissionen, andra tvingande orsaker som har ett allt överskuggande allmänintresse.”
12. Kommissionens beslut 2004/69/EG av den 22 december 2003 om antagande, enligt direktivet, av lista över områden av gemenskapsintresse i den alpina biogeografiska regionen (EUT L 14, 2004, s. 21) (nedan kallat det ifrågasatta beslutet) antogs på grundval av artikel 4.2 tredje stycket i nämnda direktiv. På listan över områden av gemenskapsintresse återfinns följande områden:
– AT 2102000 Nockberge (Kernzone), Kärnten,
– AT 2119000 Gut Walterskirchen.
13. Sökandena är jordbrukare och skogsbrukare som, utöver den verksamhet som har samband med deras jord- eller skogsbruk, bedriver annan verksamhet på sina fastigheter. Enligt det ifrågasatta beslutet anses dessa fastigheter tillhöra områden av gemenskapsintresse i den alpina biogeografiska regionen.
14. Den andra sökanden är ägare av en fastighet som i sin helhet motsvarar området av gemenskapsintresse med referensnummer AT 2119000. De andra sökandena är ägare till fastigheter som är belägna inom området av gemenskapsintresse med referensnummer AT 2102000.
Förfarandet
15. Sökandena har, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 13 april 2004, väckt förevarande talan.
16. Kommissionen framställde, genom handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 30 juni 2004, med stöd av artikel 114.1 i förstainstansrättens rättegångsregler en invändning om rättegångshinder. Sökandena inkom den 2 september 2004 med sina yttranden över denna invändning.
17. Republiken Finland ansökte genom handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 7 juli 2004 om att få intervenera i detta förfarande till stöd för kommissionens yrkanden. Ordföranden på förstainstansrättens första avdelning beviljade denna ansökan genom beslut av den 20 september 2004. Intervenienten inkom med en inlaga som begränsades till frågan huruvida talan kan upptas till sakprövning. Sökandena inkom med sina yttranden den 30 december 2004.
Parternas yrkanden
18. Kommissionen har i sin invändning om rättegångshinder yrkat att förstainstansrätten skall
– avvisa talan, och
– förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.
19. Intervenienten har i sin interventionsinlaga yrkat att förstainstansrätten skall avvisa talan.
20. Sökandena har i sina yttranden över invändningen om rättegångshinder yrkat att förstainstansrätten skall
– i första hand
– ogilla invändningen om rättegångshinder, och
– ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet,
– i andra hand
– ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet såvitt det avser de områden som skrivits in i bilaga 1 och som finns i Österrike, eller
– ogiltigförklara inskrivningen av områdena i bilaga 1 till det ifrågasatta beslutet med referensnumren AT 2102000 Nockberge (Kernzone), Kärnten och AT 2119000 Gut Walterskirchen, eller
– ogiltigförklara inskrivningen i bilaga 1 till det ifrågasatta beslutet av områden som fastställts vara område av gemenskapsintresse för livsmiljöer och arter med en representativitetsgrad och en helhetsbedömning motsvarande kategorierna B, C och D, alternativt kategorierna C och D, eller alternativt kategorin D i det standardformulär för uppgifter som medlemsstaterna har ifyllt, antingen såvitt avser alla de områden som skrivits in i det ifrågasatta beslutet eller såvitt avser alla de österrikiska områdena, eller såvitt avser de områden som skrivits in med referensnumren AT 2102000 Nockberge (Kernzone), Kärnten och AT 2119000 Gut Walterskirchen, samt
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Bedömning
21. I artikel 114 i rättegångsreglerna föreskrivs att om en part begär att förstainstansrätten skall meddela beslut i fråga om rättegångshinder utan att pröva själva sakfrågan, skall återstoden av förfarandet avseende invändningen om rättegångshinder vara muntligt, om inte rätten bestämmer annat. I förevarande fall anser förstainstansrätten att handlingarna i målet innehåller tillräckliga upplysningar och att det inte finns någon anledning att inleda det muntliga förfarandet.
Parternas argument
22. Kommissionen har i första hand gjort gällande att sökandena inte har något berättigat intresse av att få saken prövad.
23. Kommissionen anser att det ifrågasatta beslutet endast är en mellankommande åtgärd, i den mening som avses i domstolens dom av den 11 november 1981 i mål 60/81, IBM mot kommissionen (REG 1981, s. 2639; svensk specialutgåva, volym 6, s. 225), punkt 10. Det ifrågasatta beslutet är inte en rättsakt mot vilken talan kan väckas, eftersom upprättandet av listan över områden av gemenskapsintresse inte innebär att förfarandet för att inrätta nätet Natura 2000 avslutats.
24. Kommissionen har påpekat att det ifrågasatta beslutet inte får några direkta konsekvenser för sökandenas rättsliga ställning. Enligt kommissionen uppstår eventuella rättsverkningar för sökandena först när de nationella myndigheterna vidtar åtgärder med tillämpning av direktivet och det ifrågasatta beslutet.
25. Kommissionen anser följaktligen att det ifrågasatta beslutet på intet sätt har haft någon inverkan på sökandenas rättsliga sfär. Eftersom de inte har något berättigat intresse av att få saken prövad, har de följaktligen inte behörighet att med stöd av artikel 230 fjärde stycket EG väcka talan om ogiltigförklaring av detta beslut.
26. Kommissionen har i andra hand anfört att sökandena inte är direkt och personligen berörda.
27. I förevarande fall har kommissionen vidtagit den omtvistade åtgärden i form av ett beslut riktat till medlemsstaterna. En rättsakts karaktär kan dock inte sökas i dess yttre form, utan i dess konkreta normativa innehåll. Det omtvistade beslutet kompletterar den rättsliga ram, i vilken nätet Natura 2000 ingår, eftersom det i detta närmare anges vilka områden som medlemsstaterna skall utse som särskilda bevarandeområden (artikel 4.4 i direktivet), med följden att medlemsstaterna dessutom är skyldiga att för de ifrågavarande områdena vidta nödvändiga åtgärder för bevarande (artikel 6.1 i direktivet).
28. Det ifrågasatta beslutet ingår således i en samling allmänna bestämmelser av normativ karaktär. Kommissionen har dock medgett att detta enligt fast rättspraxis inte hindrar att vissa ekonomiska aktörer kan beröras direkt och personligen av beslutet.
29. Vad gäller frågan huruvida sökandena är direkt berörda, anser kommissionen att den omständigheten att det kan fastställas vilka områden som är av gemenskapsintresse och som av den anledningen omfattas av tillämpningsområdet för artikel 6.2–6.4 i direktivet på intet sätt skadar sökandenas rättsliga ställning. De skyldigheter som följer av denna artikel kan, enligt de för direktiv gällande principerna, inte åläggas enskilda och kan endast följa av de åtgärder som medlemsstaterna vidtar för att införliva direktivet.
30. Kommissionen anser att artikel 6.2 i direktivet lämnar medlemsstaterna ett utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller den tidpunkt vid vilken en störning av den naturliga jämvikten kan få betydande verkningar och när det gäller att fastställa lämpliga åtgärder för att förhindra försämringar och störningar. Kommissionen har preciserat att så länge som en medlemsstat inte har utnyttjat sin befogenhet att företa skönsmässig bedömning är det inte möjligt att avgöra huruvida sökandenas rättsliga ställning har påverkats. Kommissionen har därav dragit slutsatsen att det ifrågasatta beslutet inte har någon direkt effekt på sökandena.
31. Enligt kommissionen gäller samma överväganden för tillämpningen av artikel 6.3 och 6.4 i direktivet. Det är endast i samband med en plan eller ett konkret projekt som kravet på en undersökning av huruvida de är förenliga med målen för bevarande kan få rättsverkningar. Eftersom det är fråga om ett förfarande för godkännande, i vilket olika faktorer skall vägas mot varandra och beaktas, har de nationella myndigheterna med nödvändighet ett utrymme för skönsmässig bedömning. Dessutom avser kraven i artikel 6.3 och 6.4 i direktivet, såvitt de konkretiseras, upphovsmannen till planen eller projektet och inte fastighetsägaren. Samtliga sökande har dock åberopat sin ställning som fastighetsägare. Artikel 6.3 och 6.4 i direktivet har således inga rättsverkningar som direkt påverkar sökandenas situation.
32. Vad avser frågan huruvida de är personligen berörda, anser kommissionen att det i det ifrågasatta beslutet inte fastställts vare sig rättigheter eller skyldigheter för fastighetsägare, utan endast upprättats en lista över de områden på vilka andra bestämmelser därefter är tillämpliga, vilka inte berör äganderätten till mark. Syftet med dessa bestämmelser är att skydda områdena mot att deras bevarandestatus försämras, oavsett vilket beteende som gett upphov till denna försämring.
33. Kommissionen anser att eftersom det ifrågasatta beslutet inte medför någon skyldighet för fastighetsägarna kan sökandena inte göra gällande att det påverkar deras specifika rättigheter eller har orsakat dem osedvanlig skada av sådan art att de särskiljs från alla andra ekonomiska aktörer. Även om det skulle medges att beslutet kan innebära att sökandena åläggs skyldigheter, följer detta av en objektivt fastställd situation, nämligen det geografiska läget för de områden som anges i bilagan.
34. Sökandena särskiljs inte heller av att kommissionen, enligt specifika bestämmelser, är skyldig att beakta vilka konsekvenser den rättsakt som den avser att anta får för sökandenas situation. Enligt kommissionen är det endast uteslutande vetenskapliga kriterier som omfattas av naturskyddet som är tillämpliga på det förfarande som har lett till antagandet av det ifrågasatta beslutet. Dessutom fanns det inte någon gemenskapsrättslig bestämmelse, enligt vilken kommissionen, för att anta det ifrågasatta beslutet, var skyldig att följa ett förfarande där sökandena skulle ha haft rätt att göra anspråk på sådana rättigheter som rätten att yttra sig.
35. Kommissionen har mot bakgrund av det ovan anförda yrkat att talan skall avvisas.
36. Intervenienten har anslutit sig till kommissionens argumentation och har även den yrkat att förevarande talan skall avvisas.
37. Kommissionen har när det gäller frågan huruvida sökandena är direkt berörda tillagt att det är uppenbart att det ifrågasatta beslutet ger medlemsstaterna möjlighet att vidta eller inte vidta vissa åtgärder. Verkningarna av det ifrågasatta beslutet beror på hur de nationella myndigheterna utnyttjar sin befogenhet att företa skönsmässig bedömning.
38. När det gäller frågan huruvida sökandena är personligen berörda anser intervenienten att det ifrågasatta beslutet inte hindrar dem från att utnyttja sina ensamrätter och inte fråntar dem någon sådan rättighet. Detta beslut innebär nämligen inte att sökandenas rättigheter och skyldigheter har reglerats, utan endast att den geografiskt avgränsade listan har fastställts. De eventuella olägenheter som åberopats i talan är endast indirekta konsekvenser av det ifrågasatta beslutet.
39. Enligt intervenienten måste det dessutom konstateras att det ifrågasatta beslutet inte berör sökandena i deras egenskap av innehavare av ensamrätter. Om det ifrågasatta beslutet skulle beröra dem, kan detta endast vara i deras egenskap av fastighetsägare, på samma sätt som alla ägare av de markområden som anges i bilagan till detta.
40. Intervenienten har dessutom påpekat att enligt domstolens rättspraxis innebär möjligheten att mer eller mindre exakt fastställa antalet rättssubjekt som berörs av en rättsakt, eller till och med deras identitet, inte att dessa rättssubjekt skall anses personligen berörda av rättsakten, om det framgår att den är tillämplig i objektiva rättsliga eller faktiska situationer som anges i rättsakten i fråga (se förstainstansrättens beslut av den 6 september 2004 i mål T-213/02, SNF mot kommissionen, REG 2004, s. II-3047, punkt 59 och däri angiven rättspraxis).
41. Intervenienten anser att även om det ifrågasatta beslutet i förekommande fall gör det möjligt att fastställa ägarna till de fastigheter som omfattas av de i bilagan till beslutet angivna områdena, kvarstår det faktum att detta beslut tillämpas i en objektiv faktisk situation som anges i detta, nämligen områdenas naturvärde.
42. Sökandena har för det första gjort gällande att det ifrågasatta beslutet är en normativ rättsakt från kommissionen, vilken dock även medför konsekvenser för de enskilda, eftersom beslutet inte endast riktar sig till medlemsstaterna utan även till sökandena.
43. Sökandena anser att det förhållandet att direktivet inte har införlivats inom föreskriven tid inte kan göras gällande gentemot dem. De har erinrat om att enligt domstolens rättspraxis kan en medborgare direkt åberopa ett direktiv mot den medlemsstat som direktivet är riktat till eller mot dess administrativa underavdelningar, om direktivets lydelse är tillräckligt klar så att rättigheter direkt kan utläsas av detta, och om den berörda medlemsstaten inte har iakttagit fristen för införlivande. Det förhållandet att en medlemsstat för sent har införlivat ett direktiv kan dock inte leda till att unionsmedborgaren har möjlighet att kringgå målen med nämnda direktiv eller undergräva dem.
44. Vad beträffar kommissionens argument att ett område, så snart den berörda medlemsstaten har anmält det, åtnjuter det skydd som föreskrivs i artikel 6.2–6.4 i direktivet, anser sökandena att om detta hade varit lagstiftarens avsikt skulle bestämmelsen i artikel 4.5 i direktivet ha varit onödig och det skulle ha föreskrivits att anmälan medför att skyddssystemet skall tillämpas.
45. Sökandena har därefter gjort gällande att de berörs direkt och personligen av det ifrågasatta beslutet.
46. Vad gäller frågan huruvida de är direkt berörda har sökandena hävdat att eftersom det ifrågasatta beslutet inte lämnar medlemsstaterna något utrymme för skönsmässig bedömning vid genomförandet av direktivets normativa bestämmelser med avseende på sökandena, är kriteriet att de skall vara direkt berörda av det ifrågasatta beslutet uppfyllt. Enligt sökandena har det i det ifrågasatta beslutet, även om detta formellt riktar sig till medlemsstaterna, för de särskilda bevarandeområden som anges i detta, i enlighet med direktivet fastställts inte enbart en direkt och slutgiltig lista över de utvalda områdena, utan även en direkt och slutgiltig definition av målen för bevarande. Medlemsstaterna har endast rätt att vidta faktiska eller normativa åtgärder och därvid iaktta principen om förbud mot försämring och skyldigheten att göra en lämplig bedömning av konsekvenserna av sökandenas jordbruks- och skogsbruksverksamhet. Dessa åtgärder innebär dock omfattande rättsliga och ekonomiska nackdelar för sökandena.
47. Sökandena anser att kommissionens bedömning av artikel 6.2–6.4 i direktivet inte är övertygande. För det första har kommissionen förbigått en väsentlig omständighet, det vill säga den har inte bemött anmärkningen om att skälen till varför de angivna områdena verkligen är av gemenskapsintresse inte uttryckligen har fastställts, och för det andra avser dess bedömning av de nationella myndigheternas skyldigheter och deras utrymme för skönsmässig bedömning endast underordnade frågor.
48. Sökandena har i detta avseende erinrat om att medlemsstaterna inte har något utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller förbudet mot att försämra och störa de områden av gemenskapsintresse som fastställts i samband med bestämmelserna för genomförande av direktivet. De mål som fastställts i det ifrågasatta beslutet ger inte heller medlemsstaterna något handlingsutrymme, så att sökandena direkt berörs av detta beslut och av att det i förevarande fall saknas närmare detaljer om möjligheten att skydda vissa arter och livsmiljöer.
49. Sökandena har gjort invändningar mot intervenientens yttrande. Enligt sökandena skall medlemsstaterna bedöma de planer och projekt som påverkar de utvalda områdena enligt artikel 6.3 i direktivet samt de skyddsmål som fastställts i det ifrågasatta beslutet. Skyldigheten att göra en sådan bedömning och kriterierna för denna bedömning följer således av fastställandet av skyddsmålet i det ifrågasatta beslutet, och en medlemsstat kan på intet sätt undgå dessa skyldigheter genom någon som helst egen befogenhet att företa skönsmässig bedömning. Detsamma gäller förbudet mot försämring som föreskrivs i artikel 6.2 i direktivet.
50. Vad avser frågan huruvida de är personligen berörda har sökandena i huvudsak gjort gällande att de, på grund av sin ställning som ägare till de fastigheter som det hänvisas till i kommissionens beslut, berörs personligen av det ifrågasatta beslutet. Den omständigheten att ett visst antal andra fastighetsägare berörs innebär inte att detta förhållande ändras. Ägarna skiljer sig från kretsen av andra berörda ekonomiska aktörer, till exempel personer som inte äger mark och som har planer eller projekt för de berörda markområdena, genom att de faktiskt redan, och inte endast eventuellt i framtiden, berörs av det ifrågasatta beslutet. Dessutom riskerar de inte bara avsevärda ekonomiska nackdelar, utan även verkliga rättsliga nackdelar. Den omständigheten att de inte kan disponera över sina fastigheter som de vill, på grund av att deras rättigheter påverkas av det skyddssystem som trätt i kraft, är särskilt avgörande. Detta är inte fallet beträffande de andra ekonomiska aktörerna, som kan genomföra sina planer eller sina projekt på andra mer lämpliga fastigheter som inte omfattas av ett restriktivt skyddssystem.
51. Sökandena har bestritt kommissionens argument i frågan huruvida de är personligen berörda. De har erinrat om att de inte endast har åberopat blotta rätten ( nudum ius ) till äganderätt till mark, utan hänvisat till sin egenskap av brukare av marken. Det ifrågasatta beslutet innebär även att sökandenas nyttjanderätt begränsas, eftersom de inte kan utnyttja den i samma utsträckning som tidigare.
52. Sökandena anser inte, såsom kommissionen har hävdat, att deras skyldigheter enligt det ifrågasatta beslutet är en följd av en objektivt fastställd situation. De anser att deras markområden inte av en slump har blivit föremål för en befintlig regel till följd av deras geografiska läge, utan att en regel har antagits som är tillämplig på befintliga markområden. Följaktligen skiljer de sig inte endast från den krets av personer som inte är berörda, utan även från kretsen av berörda personer, eftersom tillämpningen av dessa bestämmelser grundar sig på godtyckliga kriterier.
53. Sökandena har som svar på intervenientens yttrande erinrat om att det inte är fråga om att någon obetydlig ställning på marknaden påverkas, utan om en allvarlig inskränkning av grundläggande rättigheter. Denna inskränkning följer av det ifrågasatta beslutet, som är mycket konkret och ytterst detaljerat. Sökandena anser att de är de konkreta personer till vilka ett felaktigt beslut riktar sig, genom vilket kommissionen har fastställt vissa mål för att skydda fastigheter.
54. Sökandena anser att de på grund av det ifrågasatta beslutets godtyckliga karaktär särskiljs i förhållande till alla andra fastighetsägare som berörs av nämnda beslut, genom att samtliga fastighetsägare, på vars markområden de skyddsmål som fastställts i det ifrågasatta beslutet är tillämpliga, har använts som referensgrupp.
55. Sökandena har tillagt att denna begränsning av äganderätten till mark har bestämts utan att de berörda personerna har haft rätt att yttra sig vid domstol, utan att det gjorts en avvägning mellan befintliga intressen, utan någon ersättning eller ens en möjlighet att erhålla ersättning. Dessa är enligt sökandena skälen till att det i förevarande fall är motiverat att inte tolka sakprövningsförutsättningarna restriktivt.
Förstainstansrättens bedömning
56. Enligt artikel 230 fjärde stycket EG får ”[v]arje fysisk eller juridisk person … väcka talan mot ett beslut som är riktat till honom eller mot ett beslut som, även om det utfärdats i form av en förordning eller ett beslut riktat till en annan person, direkt och personligen berör honom”.
57. Eftersom det inte har bestritts att det ifrågasatta beslutet inte riktar sig till sökandena, skall det undersökas huruvida detta beslut berör dem direkt och personligen.
58. När det gäller frågan huruvida sökandena är direkt berörda, skall det erinras om att villkoret för att en enskild skall beröras direkt i förevarande fall förutsätter att det ifrågasatta beslutet har direkt inverkan på deras rättsliga ställning och att det inte lämnar dem till vilka beslutet riktar sig, och som skall genomföra det, något utrymme för skönsmässig bedömning, eftersom beslutet har en rent automatisk karaktär och endast följer av gemenskapslagstiftningen utan att några mellanliggande regler skall tillämpas (se domstolens dom av den 5 maj 1998 i mål C-386/96 P, Dreyfus mot kommissionen, REG 1998, s. I-2309, punkt 43 och däri angiven rättspraxis, och förstainstansrättens dom av den 27 juni 2000 i de förenade målen T-172/98, T-175/98–T-177/98, Salamander m.fl. mot parlamentet och rådet, REG 2000, s. II-2487, punkt 52).
59. Detta innebär att i det fall då en institution riktar en gemenskapsrättsakt till en medlemsstat och de åtgärder som medlemsstaten skall vidta för att genomföra rättsakten har en automatisk karaktär eller om det på ena eller andra sättet inte råder någon tvekan om vilka konsekvenserna av rättsakten i fråga blir, berör rättsakten således direkt alla personer som påverkas av dessa åtgärder. Om medlemsstaten enligt rättsakten däremot har möjlighet att vidta åtgärder eller inte vidta åtgärder, eller inte tvingas att vidta åtgärder på ett visst sätt, är det medlemsstatens åtgärder eller underlåtenhet att vidta åtgärder som direkt berör den person som påverkas, och inte rättsakten i sig. Med andra ord skall rättsakten i fråga, för att få rättsverkningar, inte vara beroende av att en tredje part utnyttjar sitt utrymme för skönsmässig bedömning, om det inte är uppenbart att detta utrymme endast kan utövas på ett visst sätt (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens beslut av den 10 september 2002 i mål T-223/01, Japan Tobacco och JT International mot parlamentet och rådet, REG 2002, s. II-3259, punkt 46).
60. Förstainstansrätten anser att det ifrågasatta beslutet, enligt vilket områden i Österrike där sökandena äger markområden har utsetts som områden av gemenskapsintresse, inte i sig kan anses ha någon inverkan på sökandenas rättsliga ställning. Det ifrågasatta beslutet innehåller inte någon bestämmelse vad beträffar systemet för skydd av områden av gemenskapsintresse, såsom bevarandeåtgärder eller förfaranden för godkännande. Det påverkar därmed varken fastighetsägarnas rättigheter eller skyldigheter eller utövandet av dessa rättigheter. I motsats till vad sökandena har påstått, medför uppförandet av dessa områden på listan över områden av gemenskapsintresse på intet sätt några förpliktelser för de ekonomiska aktörerna eller privatpersonerna.
61. I artikel 4.4 i direktivet anges att när kommissionen har valt ut ett område som område av gemenskapsintresse, skall den berörda medlemsstaten senast inom sex år utse detta område till ”särskilt bevarandeområde”. I artikel 6.1 i direktivet anges i detta avseende att för de särskilda bevarandeområdena skall medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för bevarande, och detta för att tillgodose de ekologiska behoven hos den livsmiljötyp och de arter som finns i områdena.
62. I artikel 4.5 i direktivet anges även att så snart ett område har förts upp på listan över områden av gemenskapsintresse skall det omfattas av bestämmelserna i artikel 6.2–6.4.
63. I artikel 6.2 i direktivet föreskrivs således att medlemsstaterna skall i de särskilda bevarandeområdena vidta lämpliga åtgärder för att förhindra försämring av livsmiljöerna och habitaten för arterna samt störningar av de arter för vilka områdena har utsetts, om sådana störningar kan ha betydande konsekvenser för målen med direktivet.
64. På samma sätt föreskrivs i artikel 6.3 i direktivet att alla projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område, men som kan påverka området på ett betydande sätt, på lämpligt sätt skall bedömas med avseende på konsekvenserna för målsättningen vad gäller bevarandet av området. Med ledning av slutsatserna från bedömningen av konsekvenserna för området, skall de behöriga nationella myndigheterna godkänna projektet först efter det att de har försäkrat sig om att det berörda området inte kommer att ta skada. I artikel 6.4 i direktivet anges i detta avseende att om ett sådant projekt måste genomföras av orsaker som har ett väsentligt allmänintresse, skall medlemsstaten vidta alla nödvändiga kompensationsåtgärder för att säkerställa att nätet Natura 2000 totalt sett förblir sammanhängande.
65. Vid en läsning av ovannämnda skyldigheter, som åligger de berörda medlemsstaterna när områdena av gemenskapsintresse har utsetts genom det ifrågasatta beslutet, skall det konstateras att ingen av dessa skyldigheter är direkt tillämplig på sökandena. Alla dessa skyldigheter kräver nämligen att den berörda medlemsstaten vidtar en åtgärd för att ange på vilket sätt den avser att genomföra skyldigheten i fråga, oavsett om det är fråga om nödvändiga bevarandeåtgärder (artikel 6.1 i direktivet), lämpliga åtgärder för att förhindra försämring av området (artikel 6.2 i direktivet) eller de behöriga nationella myndigheternas godkännande av ett projekt som kan påverka området på ett betydande sätt (artikel 6.3 och 6.4 i direktivet).
66. Av direktivet, som låg till grund för antagandet av det ifrågasatta beslutet, framgår det således att detta är bindande för medlemsstaten med avseende på det resultat som skall uppnås men överlåter till de nationella myndigheterna att bestämma vilka bevarandeåtgärder som skall vidtas och vilka förfaranden för godkännande som skall följas. Denna slutsats kan inte vederläggas av den omständigheten att det utrymme för skönsmässig bedömning som således tillerkänns medlemsstaterna skall utövas i enlighet med målen med direktivet.
67. Det följer av det ovan anförda att sökandena inte berörs direkt av det ifrågasatta beslutet, i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG, och, följaktligen, att talan skall avvisas, utan att det är nödvändigt att beröra frågan huruvida sökandena berörs personligen av det ifrågavarande beslutet.
68. Trots att sökandena saknar möjlighet att begära ogiltigförklaring av det ifrågasatta beslutet kan de dock ifrågasätta de åtgärder som vidtagits enligt artikel 6 i direktivet och som påverkar dem. I detta sammanhang har de även kvar möjligheten att åberopa beslutets ogiltighet vid nationell domstol som beslutar med beaktande av artikel 234 EG (domstolens dom av den 17 november 1998 i mål C-70/97 P, Kruidvat mot kommissionen, REG 1998, s. I-7183, punkterna 48 och 49, och förstainstansrättens beslut av den 12 juli 2000 i mål T-45/00, Conseil national des professions de l’automobile m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. II-2927, punkt 26).
Rättegångskostnader
69. Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att sökandena skall förpliktas att ersätta kommissionens rättegångskostnad. Eftersom sökandena har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
70. Enligt artikel 87.4 första stycket i rättegångsreglerna skall medlemsstater som har intervenerat i ett mål bära sina rättegångskostnader. I förevarande fall skall således Republiken Finland förpliktas att bära sin rättegångskostnad.
Domslut
Mot denna bakgrund beslutar förstainstansrätten (första avdelningen) följande:
1) Talan avvisas.
2) Sökandena skall bära sina rättegångskostnader och ersätta kommissionens rättegångskostnad.
3) Republiken Finland skall bära sin rättegångskostnad.
Luxemburg den 22 juni 2006