Privremena verzija
MIŠLJENJE
NEZAVISNE
ODVJETNICE
TAMARE
ĆAPETA
od
12.
ožujka
2026.(1)
Predmet C-660/24
Europska komisija
protiv
Mađarske
„Povreda
obveza
države
članice – Članak
258.
UFEU-a – Područje
slobode,
sigurnosti
i
pravde – Pravosudna
suradnja
u
kaznenim
stvarima – Direktiva
2013/48/EU – Pravo
na
pristup
odvjetniku
u
kaznenom
postupku – Članak
3.
stavak
3.
točka
(b) – Pravo
na
prisutnost
odvjetnika
tijekom
ispitivanja – Članak
3.
stavak
6.
točka
(b) – Privremeno
odstupanje
radi
sprečavanja
značajnih
opasnosti
za
kazneni
postupak – Članak
9. – Odricanje – Nacionalni
propis
na
temelju
kojeg
se
osumnjičenici
ili
optužene
osobe
ispituju
bez
odvjetnika
ako
se
odvjetnik
ne
pojavi
u
određenom
roku – Nepravilno
prenošenje”
I.      Uvod
1.        U
ovom
predmetu
Europska
komisija
pokrenula
je
na
temelju
članka
258.
UFEU-a
protiv
Mađarske
postupak
zbog
povrede
obveza
koje
ta
država
ima
na
temelju
prava
Unije
da
pravilno
prenese
određene
odredbe
Direktive
2013/48/EU(2),
koja
se
odnosi
na
pravo
na
pristup
odvjetniku
u
kaznenom
postupku.
2.        Ovaj
predmet
u
biti
proizlazi
iz
dubokog
neslaganja
između
Komisije
i
Mađarske,
koju
podupire
Češka
Republika
kao
intervenijent u
ovom
postupku,
o
tome
kako
treba
tumačiti
pravo
na
pristup
odvjetniku
i
odstupanja
od
tog
prava,
koji
su
utvrđeni
odredbama
članka
3.
stavaka
3.
i
6.
Direktive
2013/48.
3.        Sud
razmatra
slično
pitanje
i
u
predmetu
C-681/24,
Komisija/Češka
Republika,
u
kojem
iznosim
mišljenje
na
isti
dan.
4.        Dodatni
prigovor
u
ovom
predmetu
odnosi
se
na
nepravilno
prenošenje
odredbi
članka
9.
Direktive
2013/48
koji
se
odnosi
na
odricanje
prava
na
pristup
odvjetniku.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
5.        U
članku
3.
Direktive
2013/48,
naslovljenom
„Pravo
na
pristup
odvjetniku
u
kaznenom
postupku”,
navodi
se:
„1.      Države
članice
osiguravaju
da
osumnjičenici
ili
optužene
osobe
imaju
pravo
na
pristup
odvjetniku
u
takvom
trenutku
i
na
takav
način
da
dotičnoj
osobi
omogućavaju
praktično
i
učinkovito
ostvarivanje
svojih
prava
obrane.
[…]
3.      Pravo
na
pristup
odvjetniku
obuhvaća
sljedeće:
(a)      države
članice
osiguravaju
da
osumnjičenici
ili
optužene
osobe
imaju
pravo
na
privatni
sastanak
i
komunikaciju
s
odvjetnikom
koji
ih
zastupa,
uključujući
prije
ispitivanja
od
strane
policije
ili
od
strane
drugog
tijela
odgovornog
za
provedbu
zakona
ili
pravosudnog
tijela;
(b)      države
članice
osiguravaju
da
osumnjičenici
ili
optužene
osobe
imaju
pravo
na
prisutnost
svojega
odvjetnika
te
pravo
da
on
učinkovito
sudjeluje
u
ispitivanju.
Takvo
je
sudjelovanje
u
skladu
s
postupcima
utvrđenima
nacionalnim
pravom,
pod
uvjetom
da
takvi
postupci
ne
dovode
u
pitanje
učinkovito
ostvarenje
i
bit
dotičnog
prava.
Ako
odvjetnik
sudjeluje
u
ispitivanju,
činjenica
da
se
takvo
sudjelovanje
dogodilo
bilježi
se
koristeći
postupak
bilježenja
u
skladu
s
pravom
dotične
države
članice;
[…]
6.      U
iznimnim
okolnostima
i
samo
tijekom
faze
koja
prethodi
sudskom
postupku,
države
članice
mogu
privremeno
odstupiti
od
primjene
prava
iz
stavka
3.
u
mjeri
u
kojoj
je
to
opravdano,
s
obzirom
na
posebne
okolnosti
slučaja,
na
temelju
jednog
od
sljedećih
uvjerljivih
razloga:
(a)      ako
postoji
hitna
potreba
za
sprječavanjem
ozbiljnih
štetnih
posljedica
po
život,
slobodu
ili
fizički
integritet
osobe;
(b)      ako
je
poduzimanje
trenutačnog
djelovanja
istražnih
tijela
nužno
za
sprječavanje
značajnih
opasnosti
za
kazneni
postupak.”
6.        U
članku
9.
Direktive
2013/48,
naslovljenom
„Odricanje
od
prava”
navodi
se:
„1.      Ne
dovodeći
u
pitanje
nacionalno
pravo
koje
zahtijeva
obveznu
prisutnost
ili
pomoć
odvjetnika,
države
članice
osiguravaju,
u
pogledu
svakog
odricanja
od
prava
iz
članaka
3.
i
10.:
(a)      da
osumnjičenik
ili
optužena
osoba
primi,
u
usmenom
ili
pisanom
obliku,
jasne
i
zadovoljavajuće
informacije
na
jednostavnom
i
razumljivom
jeziku
o
sadržaju
dotičnog
prava
i
mogućim
posljedicama
odricanja
od
njega;
i
(b)      da
se
odricanje
od
prava
daje
dobrovoljno
i
nedvosmisleno.
2.      Odricanje
od
prava
koje
se
može
dati
u
usmenom
ili
pisanom
obliku,
bilježi
se,
kao
i
okolnosti
u
kojima
je
ono
izjavljeno,
koristeći
postupak
bilježenja
u
skladu
s
pravom
dotične
države
članice.
3.      Države
članice
osiguravaju
da
osumnjičenici
ili
optužene
osobe
mogu
naknadno
opozvati
odricanje
od
prava,
u
bilo
kojem
trenutku
tijekom
kaznenog
postupka
i
da
budu
obaviješteni
o
toj
mogućnosti.
Takav
opoziv
stupa
na
snagu
od
trenutka
kad
je
učinjen.”
B.      Mađarsko pravo
7.        Člankom
387.
stavkom
3.
büntetőeljárásról szóló 2017.
évi XC.
törvényja (Zakonik
br.
XC
iz
2017.
o
kaznenom
postupku,
u
daljnjem
tekstu:
Zakonik
o
kaznenom
postupku)
predviđa
se:
„Ako
osumnjičenik
ili
osoba
za
koju
se
osnovano
sumnja
da
je
počinila
kazneno
djelo
želi
angažirati
odvjetnika,
ili
ako
istražno
tijelo
ili
ured državnog
odvjetnika
imenuje
odvjetnika,
istražno
tijelo
ili
državno
odvjetništvo
odmah
obavješćuje
odvjetnika
i
odgađa
ispitivanje
osumnjičenika
do
dolaska
odvjetnika, ali barem
dva
sata kasnije.
Ako
se
u
tom
razdoblju:
(a)      odvjetnik
ne
pojavi,
ili
(b)      osumnjičenik
ili
osoba
za
koju
se
osnovano
sumnja
da
je
počinila
kazneno
djelo,
nakon
savjetovanja
sa
svojim
odvjetnikom,
pristane
da
se
započne
s
ispitivanjem,
istražno
tijelo
ili
državno
odvjetništvo
započinje
ispitivanje
osumnjičenika.”
III. Predsudski postupak i postupak pred Sudom
8.        Komisija
je
12.
studenoga
2021.
Mađarskoj
uputila
pismo
opomene
u
skladu
s
člankom
258.
UFEU-a
jer
je
smatrala
da
je
nepravilno
prenijela
određene
odredbe Direktive 2013/48,
uključujući
njezin članak
3.
stavak
6.
točku
(b)
i
članak
9.,
te
je
tu
državu
članicu
pozvala
da
se očituje u
roku
od
dva
mjeseca.
9.        Mađarska
je
12.
siječnja
2022.
odgovorila
na
to
pismo,
pri
čemu
je
osporavala
Komisijine
argumente.
10.      Komisija
je
14.
srpnja
2023.
Mađarskoj
uputila
obrazloženo
mišljenje
u
kojem
je
tvrdila
da
članak
3.
stavak
6.
točka
(b)
i
članak
9.
Direktive
2013/48
i dalje nisu
bili pravilno
preneseni
te
ju
je
pozvala
da
postupi
u
skladu
s
tim
obrazloženim
mišljenjem
u
roku
od
dva
mjeseca
od
njegova
primitka.
11.      Mađarska
je
13.
rujna
2023.
odgovorila
na
to
obrazloženo
mišljenje
te
je
i
dalje
tvrdila
da
je
pravilno
prenijela
članak
3.
stavak
6.
točku
(b)
i
članak
9.
Direktive
2013/48.
12.      Slijedom
toga,
tužbom
podnesenom
10.
listopada
2024.
Komisija
je
pokrenula
ovaj
postupak
pred
Sudom
na
temelju
članka
258.
UFEU-a.
Komisija
od
Suda
zahtijeva
da:
–         utvrdi
da
je
Mađarska
povrijedila
obveze
koje
ima
na
temelju
članka
3.
stavka
6.
točke
(b),
u
vezi
s
člankom
3.
stavkom
3., i članak 9.
Direktive
2013/48,
time
što
nije
pravilno
prenijela
te
odredbe;
i
–         naloži
Mađarskoj
snošenje
troškova
postupka.
13.      U
odgovoru
na
tužbu
koji
je
podnijela
23.
prosinca
2024.,
Mađarska
od
Suda
zahtijeva
da:
–         odbije
ovu
tužbu
kao
neosnovanu;
i
–         naloži
Komisiji
snošenje
troškova
postupka.
14.      Komisija
je
17.
veljače
2025.
podnijela
repliku,
a
Mađarska
28.
ožujka
2025.
odgovor
na
repliku.
15.      Predsjednik
Suda
odobrio
je
7.
veljače
2025.
intervenciju
Češke
Republike
u
ovom
predmetu
u
potporu
zahtjevu
Mađarske.
16.      S
obzirom
na
sličnosti
između
ovog
predmeta
i
predmeta
C‑681/24,
Komisija/Češka
Republika,
Sud
je,
u
skladu
s
člankom
77.
Poslovnika,
održao
zajedničku
raspravu
u
ta
dva
predmeta.
Ta
je
rasprava
održana
10.
prosinca
2025.
te
su
na
njoj
Komisija,
Mađarska
i
Češka
Republika
iznijele
usmena
očitovanja.
IV.    Analiza
17.      Moja
analiza
podijeljena
je
na
tri
glavna
dijela.
Kao
prvo,
smatram
da
je
korisno
navesti
određene
uvodne
napomene
o
Direktivi
2013/48
i
njezinu
mjestu
u
području
slobode,
sigurnosti
i
pravde
(dio
A).
Kao
drugo,
ispitat
ću
osnovanost
prvog
prigovora
koji
se
odnosi
na
povredu
članka
3.
stavka
6.
točke
(b),
u
vezi
s
člankom
3.
stavkom
3.
Direktive
2013/48
(dio
B).
Kao
treće,
ispitat
ću
osnovanost
drugog
prigovora
koji
se
odnosi
na
povredu
članka
9.
Direktive
2013/48
(dio
C).
18.      Na
temelju
te
analize,
zaključila sam
da
su
oba
ta
prigovora
osnovana.
A.      Uvodne napomene o Direktivi 2013/48 i području slobode, sigurnosti i pravde
19.      Najprije,
kao
što
sam
to
navela
u
svojim
prethodnim
mišljenjima(3),
Europska
unija
donijela
je
niz
direktiva
koje
se
temelje
na
nadležnosti
Europske
unije
iz
članka
82.
stavka
2.
točke
(b)
UFEU-a
za
donošenje
minimalnih
pravila
o
pravima
pojedinaca
u
kaznenom
postupku.
Taj
skup
od
šest
direktiva
uključuje
Direktivu
2013/48(4).
20.      Te se direktive
katkad
nazivaju
direktivama
kojima
se
utvrđuje
plan
djelovanja
(„roadmap” direktivama) jer
se
temelje
na
Rezoluciji
Vijeća
iz
2009.
o
planu
za
jačanje
postupovnih prava
osumnjičenika
ili
optuženika
u
kaznenom
postupku(5).
Rezolucija je
odobrena
Stockholmskim programom
Europskog
Vijeća
u
području
slobode,
sigurnosti
i
pravde(6),
kojim
je
potvrđeno
da
„zaštita
prava
osumnjičenika
i
optuženika
u
kaznenim
postupcima
predstavlja
temeljnu
vrijednost
Unije
koja
je
ključna
za
očuvanje
uzajamnog
povjerenja
među
državama
članicama
i
povjerenja
javnosti
u
Uniju”(7).
21.      Naime,
kao
što
to
proizlazi
iz
uvodnih
izjava
Direktive
2013/48(8),
u
tim
direktivama
utvrđena
su
zajednička
minimalna
pravila
o
postupovnim pravima
pojedinaca
u
kaznenim
postupcima
kako
bi
se
ojačalo
uzajamno
povjerenje
u
nacionalne
kaznenopravne
sustave
jer
je
ono
„temelj
uzajamnog
priznavanja
koje
je
i
samo
uzdignuto
u
kamen
temeljac
uspostavljanja
područja
slobode,
sigurnosti
i
pravde”(9).
Takvim
se
pravilima
također
nastoje
ukloniti
prepreke
slobodnom
kretanju
građana
u
Europskoj
uniji
i
nadograditi
standardi
povezani
s
pravom
na
pošteno
suđenje
i
pravima
obrane,
koja
su
zajamčena
konkretno
člankom
47.
i
člankom
48.
stavkom
2.
Povelje
Europske
unije
o
temeljnim
pravima
(u
daljnjem
tekstu:
Povelja)
te
usporedivim
odredbama
članka
6.
Europske
konvencije
za
zaštitu
ljudskih
prava
i
temeljnih
sloboda
(u
daljnjem
tekstu:
EKLJP)(10).
22.      Direktivom
2013/48
utvrđuju
se
zajednička
minimalna
pravila
koja
se
odnose
na
pravo
osumnjičenika
i
optuženih
osoba
na
pristup
odvjetniku
u
svim
fazama
kaznenog
postupka(11).
To
je
pravo
temeljno
obilježje
poštenog
suđenja(12) i
pomaže
da
se
osigura
poštovanje
drugih
postupovnih prava
u
kaznenom
postupku(13).
23.      Pravo
na
pristup
odvjetniku
u
kaznenom
postupku
navodi
se
u
članku
3.
Direktive
2013/48.
24.      Člankom
3.
stavkom
1.
Direktive
2013/48
utvrđuje
se
„temeljno
načelo”
prema
kojem
osumnjičenici
i
optužene
osobe
imaju
pravo
na
pristup
odvjetniku
u
takvom
trenutku
i
na
takav
način
tako da im
se
omogućava
praktično
i
učinkovito
ostvarivanje
njihovih
prava
na
obranu(14).
25.      To
načelo
konkretizirano
je
u
članku
3.
stavku
2.
Direktive
2013/48,
u
pogledu
trenutka
od
kojeg
to
pravo
mora
biti
osigurano,
što
uključuje
ispitivanje
koje
provode
tijela(15).
26.      To
je
načelo
dodatno
konkretizirano
u
članku
3.
stavku
3.
Direktive
2013/48,
u
kojem
se
određuje
sadržaj
prava
na
pristup
odvjetniku.
Konkretno,
člankom
3.
stavkom
3.
točkom
(a)
zahtijeva
se
da
države
članice
osiguravaju
da
osumnjičenici
i
optužene
osobe
imaju
pravo
na
privatni
sastanak
i
komunikaciju
s
odvjetnikom,
uključujući
prije
ispitivanja(16),
dok
se
člankom
3.
stavkom
3.
točkom
(b)
zahtijeva
da
države
članice
osiguravaju
da
takve
osobe
imaju
pravo
na
prisutnost
svojeg
odvjetnika
te
pravo
da
on
učinkovito
sudjeluje
u
ispitivanju(17).
27.      Na
temelju
članka
3.
stavka
6.
Direktive
2013/48
države
članice
mogu
privremeno
odstupiti
od
prava
iz
njezina
članka
3.
stavka
3.
„u
iznimnim
okolnostima
i
samo
tijekom
faze
koja
prethodi
sudskom
postupku”,
ako
je
to
opravdano
„s
obzirom
na
posebne
okolnosti
slučaja”
i
na
temelju
„uvjerljivih
razloga”
kao
što
je:
(a)
„hitna
potreba
za
sprječavanjem
ozbiljnih
štetnih
posljedica
po
život,
slobodu
ili
fizički
integritet
osobe”;
ili
(b)
„ako
je
poduzimanje
trenutačnog
djelovanja
istražnih
tijela
nužno
za
sprječavanje
značajnih
opasnosti
za
kazneni
postupak”.
Svako
privremeno
odstupanje
na
temelju
članka
3.
stavka
6.
Direktive
2013/48
treba
također
biti
u
skladu
s
općim
uvjetima
utvrđenima
u
članku
8.
te
direktive(18).
28.      Člankom
9.
Direktive
2013/48,
na
koji
se
ovaj
predmet
također
odnosi,
utvrđuju
se
posebni
zahtjevi
koje
treba
ispuniti
kako
bi
se
osumnjičenici
i
optužene
osobe
mogle
odreći
prava
na
pristup
odvjetniku(19).
Člankom
9.
stavkom
1.
te
direktive
u
biti
su
utvrđena
dva
uvjeta(20),
odnosno,
kao
prvo,
da
su
tim
osobama
pružene
jasne
i
zadovoljavajuće
informacije
o
sadržaju
prava
na
pristup
odvjetniku
i
o
mogućim
posljedicama
odricanja
od
tog
prava,
i
kao
drugo,
da
se
odricanje
od
prava
daje
dobrovoljno
i
nedvosmisleno.
Člankom
9.
stavkom
2.
Direktive
2013/48
nadalje
se
određuje
da
odricanje
od
prava
treba
zabilježiti,
dok
se
njezinim
člankom
9.
stavkom
3.
propisuje
da
te
osobe
mogu
opozvati
odricanje
od
prava
u
bilo
kojem
trenutku
tijekom
kaznenog
postupka
i
da
trebaju
biti
obaviještene
o
toj
mogućnosti.
29.      Okosnica
je
ovog
predmeta
različit način na koji Komisija,
s
jedne
strane,
i
Mađarska
i
Češka
Republika,
s
druge
strane,
razumiju bit
prava
na
pristup
odvjetniku
i
moguća
odstupanja
od
tog
prava.
30.      U
biti
i
prije
nego
što
podrobnije
objasnim
stajališta
stranaka,
Komisija
tumači
bit
prava
na
pristup
odvjetniku,
kako
je
utvrđeno
u
Direktivi
2013/48,
na
način
da
se
njime
u
pravilu
zahtijeva
prisutnost
odvjetnika
tijekom
ispitivanja,
pri
čemu
su
jedine
iznimke
od
tog
pravila
(odnosno
situacije
u
kojima
se
osumnjičenici
i
optužene
osobe
mogu
ispitivati
bez
prisutnosti
odvjetnika)
situacije
navedene
u
članku
3.
stavku
6.
te
direktive.
Osim
toga,
te
osobe
mogu
se
odreći
prava
na
prisutnost
odvjetnika
pod
uvjetima
utvrđenima
njezinim
člankom
9.
Suprotno
tomu,
Mađarska
i
Češka
Republika
tvrde
da
je
pravo
na
pristup
odvjetniku
ispunjeno
kad
je
tim
osobama
omogućena
prisutnost
odvjetnika.
Zbog
toga,
mogućnost
provođenja
ispitivanja
ako
se
odvjetnik
u
određenom
roku
ne
pojavi
ne
predstavlja
odstupanje
od
prava
na
pristup
odvjetniku.
Nadalje,
kao
što
ću
to
objasniti
u
odnosu
na
drugi
prigovor,
Mađarska
zauzima
stajalište
prema
kojem
u
njezinu
pravnom
sustavu
nije
moguće
odricanje
od
prava
na
pristup
odvjetniku,
kako
ga
ona
shvaća,
zbog
čega
smatra
da
nije
morala
prenijeti
članak
9.
Direktive
2013/48
u
svoje
nacionalno
pravo.
B.      Prvi prigovor, koji se temelji na povredi članka 3. stavka 6. točke (b), u vezi s člankom 3. stavkom 3. Direktive 2013/48
1.      Sažetak argumentacije stranaka
31.      Prvim
prigovorom
Komisija
tvrdi
da
je
Mađarska
nepravilno
prenijela
članak
3.
stavak
6.
točku
(b)
Direktive
2013/48,
u
vezi
s
njezinim
člankom
3.
stavkom
3.,
jer
se
člankom
387.
stavkom
3.
Zakonika
o
kaznenom
postupku
(u
daljnjem
tekstu:
sporni
mađarski
propis)
općenito
dopušta
da
tijela
ispitaju
osumnjičenike
ili
optužene
osobe
bez
prisutnosti
odvjetnika
ako
se
odvjetnik
ne
pojavi
u
određenom
roku.
Taj
se
propis
protivi
članku
3.
stavku
3.
te
direktive,
prema kojem
takvim
osobama
treba
osigurati
pravo
na
pristup
odvjetniku,
te
se
njime
ne
ispunjavaju
uvjeti
za
odstupanje
od
tog
prava
zbog
sprečavanja
značajnih
opasnosti
za
kazneni
postupak
na
temelju
njezina
članka
3.
stavka
6.
točke
(b)(21).
32.      Komisija
tvrdi
da
je
pravo
osumnjičenika
i
optuženih
osoba
da
komuniciraju
s
odvjetnikom
prije
ispitivanja
i
da
ih
se
ispituje
u
prisutnosti
njihova
odvjetnika,
koje
je
utvrđeno
točkama (a) i (b) članka
3.
stavka
3.
Direktive
2013/48,
bezuvjetno
i
da
se
člankom
3.
stavkom
6.
te
direktive
dopuštaju
privremena
odstupanja
od
tog
prava,
koja
su
ograničena
na
iznimne
okolnosti
pojedinačnog
slučaja.
Mogućnost
provođenja
ispitivanja
u
odsutnosti
odvjetnika
nakon
određenog
roka,
koja
se
predviđa
spornim
mađarskim
propisom,
stoga
predstavlja
odstupanje
od
prava
na
pristup
odvjetniku
i
ne
ispunjava
nijedan
zahtjev
propisan
člankom
3.
stavkom
6.
točkom
(b)
te
direktive,
koji
je,
prema
namjeri
zakonodavca
Unije,
zamišljen
kao
vrlo
ograničena
iznimka
od
općeg
načela
prema
kojem
osumnjičenici
i
optužene
osobe
imaju
pravo
na
pristup
odvjetniku
prije
i
tijekom
ispitivanja.
Kao
što
je
to
Komisija
naglasila
na
raspravi,
svakako je počinjena povreda Direktive 2013/48, neovisno
o
tome
bi
li
se
sporni
mađarski
propis
smatrao
usklađenim
sa
sudskom
praksom
Europskog suda za ljudska prava.
33.      Komisija
naglašava,
među
ostalim,
da
su
države
članice
u
skladu
s
člankom
3.
stavkom
3.
točkom
(b)
Direktive
2013/48
obvezne
osigurati
prisutnost
odvjetnika
tijekom
ispitivanja,
osim
ako
su
ispunjeni
zahtjevi
iz
članka
3.
stavka
6.
te
direktive
ili
ako
se
osoba
odrekne
prava
na
pristup
odvjetniku
na
temelju
njezina
članka
9.
Članak
3.
stavak
3.
točku
(b)
treba
shvatiti
kao
da
se
u
njemu
upućuje
na
fizičku
prisutnost
odvjetnika,
a
sporni
mađarski
propis
očito
predstavlja
iznimku
od
prava
na
pristup
odvjetniku
koja
se
općenito
primjenjuje
u
svim
situacijama
u
kojima
se
odvjetnik
ne
pojavi
u
određenom
roku
te
ozbiljno
ugrožava
praktično
i
učinkovito ostvarivanje
tog
prava.
Upućivanje
na
nacionalno
pravo
u
članku
3.
stavku
3.
točki
(b)
ne
odnosi
se
na
prisutnost
odvjetnika,
nego
samo
na
način
sudjelovanja
odvjetnika,
a
nacionalna
tijela
mogu
na
druge
načine
izbjeći
kašnjenja
i
eventualnu
zlouporabu,
kao
što
je
imenovanje
odvjetnika
osobi
ako
smatraju
da
je
važno
provesti
ispitivanje.
34.      Mađarska
navodi
da
je
sporni
mađarski
propis
u
skladu
s
člankom
3.
stavkom
3.
Direktive
2013/48
i
da
ne
predstavlja
odstupanje
u
smislu
njezina
članka
3.
stavka
6.
Člankom
3.
stavkom
3.
točkom
(b)
te
direktive
ne
zahtijeva
se
da
odvjetnik
uvijek
bude
fizički
prisutan
tijekom
ispitivanja,
nego
samo
da
mu osumnjičenici
ili
optužene
osobe
imaju
mogućnost
pristupa
ako
to
žele.
Iz
odredbi
Direktive
2013/48
proizlazi
da
im
se
mora
dati
mogućnost
da
imaju
odvjetnika,
ali
iz
toga
ne
proizlazi
da
se,
ako
se
ne
žele
koristiti
tim
pravom,
ispitivanje
ne
može
provesti
u
njegovoj odsutnosti.
35.      Mađarska
smatra
da
postoji
odstupanje
od
prava
iz
članka
3.
stavka
3.
točke
(b)
Direktive
2013/48
ako
osobe
nisu
mogle
odabrati
odvjetnika
ili
ostvariti
pravo
na
pristup
odvjetniku; međutim, nakon
što
im
je
dana
mogućnost
da
imaju
odvjetnika
koji je prisutan,
odsutnost
odvjetnika
tijekom
ispitivanja,
neovisno
o
razlogu,
ne
predstavlja
odstupanje
na
temelju
članka
3.
stavka
6.
te
direktive.
Umjesto
toga,
taj članak
obuhvaća
situaciju
u
kojoj
su
tijela
obvezna
započeti
ispitivanje
osobe
čak
i
ako
odvjetnik
uopće
nije
obaviješten.
Sporni
mađarski
propis
stoga
ne
predstavlja
odstupanje
na
temelju
članka
3.
stavka
6.
jer
ne
oslobađa
tijela
obveze
da
obavijeste
odvjetnika
i
ne
ograničuje
mogućnost
da
osobe
angažiraju
odvjetnika
po
vlastitu
izboru
ili
da
zatraže
da
im
se
u
bilo
kojem
trenutku
postupka
imenuje
odvjetnik.
Kao
što
je
to
Mađarska
istaknula
na
raspravi,
tim
propisom
iznimno
se
dopušta
ispitivanje
osumnjičenika
u
odsutnosti
odvjetnika
nakon
minimalnog
razdoblja
od
dva
sata,
a
protek
tog
razdoblja
ne
podrazumijeva
započinjanje
ispitivanja
jer
osoba
može
odbiti
dati
iskaz
nakon
što
je
se
obavijesti
o
njezinim
pravima.
36.      Mađarska,
među
ostalim,
naglašava
da
je
iz
samog
teksta
članka
3.
stavka
3.
točke
(b)
Direktive
2013/48
(„Ako
odvjetnik
sudjeluje
u
ispitivanju”)
očito
da
odvjetnik
ne
sudjeluje
uvijek
u
ispitivanju
te
da
se
upućivanje
na
nacionalno
pravo
u
toj
odredbi
odnosi
na
prisutnost
i
sudjelovanje
odvjetnika.
Komisijino
tumačenje
u
praksi
bi
dovelo
do
toga
da
je
prisutnost
odvjetnika
prilikom
ispitivanja
osoba
obvezna,
osim
ako
osoba
odustane
od
tog
prava.
To
bi
negativno
utjecalo
na
kaznene
postupke
jer
bi
odvjetnik
mogao
ometati
takve
postupke
nepojavljivanjem,
a
osumnjičenici
bi
se
u
brojnim
slučajevima
našli
u
nepovoljnom
položaju.
Kao
što
je
to
Mađarska
navela
na
raspravi,
priopćavanje
sumnji
i
ispitivanje
osumnjičenika
treba
obaviti
u
roku
od
24
sata
od
početka
oduzimanja
slobode,
tako da bi, ako
bi
sâma
odsutnost
odvjetnika
to
spriječila,
to dovelo
do
nepoštovanja
rokova,
obustave
postupka
i
puštanja
počinitelja
na
slobodu,
pri
čemu
sudska
praksa
ESLJP-a
ne
nalaže
apsolutni
zahtjev
za
prisutnost.
37.      Češka
Republika
dodaje
da
je
činjenica
da
odvjetnik
ne
mora
uvijek
biti
prisutan
tijekom
ispitivanja
u
skladu
sa
sudskom
praksom
ESLJP-a(22),
prema
kojoj
nije
odlučujuća
prisutnost
odvjetnika
tijekom
ispitivanja,
nego
to
jesu
li
osumnjičenik
ili
optužena
osoba
imali
mogućnost
djelotvorno
ostvariti
pravo
na
pristup
odvjetniku.
Kao
što
je
to
Češka
Republika
naglasila
na
raspravi,
s
obzirom
na
izričiti
tekst
Direktive
2013/48,
njezinu
zakonodavnu
povijest
te
usporedbu
s
Direktivom
2016/800
koja
se
odnosi
na
djecu,
Direktivom
2013/48
samo
se
zahtijeva
da
države
članice
osiguraju
dostatnu
mogućnost
pristupa
odvjetniku,
a
njome
se
ne
isključuje
mogućnost
da
se
ispitivanje
osumnjičenika
ili
optuženih
osoba
provede
bez
prisutnosti
njihova
odvjetnika
te
se
njome
ne
prekoračuje
sudska
praksa
ESLJP-a
jer
njezine
odredbe
odgovaraju
toj
sudskoj
praksi
i
u
pripremnim
aktima
nema takvih naznaka.
2.      Ocjena
38.      Kao
što
sam
to
prethodno
ukratko
objasnila
(vidjeti
točke
29.
i
30.
ovog
mišljenja),
iz
argumenata
stranaka
jasno
je
da
je
prvi
prigovor
istaknut
zbog
razlike u
razumijevanju
odredbi
Direktive
2013/48.
Spor
se
stoga
odnosi
na
tumačenje
odredbi
članka
3.
stavaka
3.
i
6.
Direktive
2013/48
i
to
kako
treba
tumačiti
pravo
na
pristup
odvjetniku
tijekom
ispitivanja
iz
članka
3.
stavka
3.
točke
(b)
te
direktive.
Ta
pitanja
još
nisu
bila
izravno
upućena
Sudu.
39.      Smatram
da
na
temelju
teksta,
zakonodavne
povijesti,
konteksta
i
ciljeva
Direktive
2013/48,
zajedno
sa
sudskom
praksom
ESLJP-a,
treba
potvrditi Komisijino
tumačenje
značenja
i
odnosa
između
članka
3.
stavka
3.
i
članka
3.
stavka
6.
Direktive
2013/48.
a)      Tekst
40.      Kao
jedna
od
sastavnica
prava
na
pristup
odvjetniku
iz
članka
3.
stavka
3.,
njegovom točkom (b)
izričito
se
zahtijeva
da
države
članice
osiguraju
da
osumnjičenici
ili
optužene
osobe
imaju
„pravo
na
prisutnost
svojega
odvjetnika
te
pravo
da
on
učinkovito
sudjeluje
u
ispitivanju”(23).
41.      Nadalje,
u
uvodnoj
izjavi
25.
Direktive
2013/48
navodi
se:
„Države
članice
trebale
bi
osigurati
da
osumnjičenici
ili
optužene
osobe
imaju
pravo
da
im
odvjetnik
bude
prisutan
i
da
na
učinkovit
način
sudjeluje
u
ispitivanju
od
strane
policije
ili
drugog
tijela
odgovornog
za
provedbu
zakona
ili
pravosudnog
tijela,
uključujući
tijekom
sudskih
saslušanja”(24).
42.      Prema
mojem
mišljenju
i
kao
što
je
to
navela
Komisija,
prisutnost
znači
fizičku
prisutnost,
odnosno
osumnjičenici
ili
optužene
osobe
imaju
pravo
da
njihov
odvjetnik
bude
osobno
prisutan
kad
ih
tijela
ispituju(25).
43.      Iz
članka
3.
stavka
3.
točke
(b)
Direktive
2013/48
proizlazi
da
se
predviđa
opće
pravo
osumnjičenika
ili
optuženih
osoba
na
prisutnost
njihova
odvjetnika
tijekom
ispitivanja
koje
provode
tijela.
Međutim,
to
pravo
nije
apsolutno
i
stoga
se
na
njega,
u
smislu
te
direktive,
mogu
primjenjivati
privremena
odstupanja
na
temelju
njezina članka
3.
stavka
6.
ili
odricanje
od
tog
prava
na
temelju njezina
članka
9.
44.      Kao
što
je
to
utvrdio
Sud,
privremena
odstupanja
predviđena
Direktivom
2013/48
taksativno
su
nabrojana(26).
45.      Stranke
u
ovom
slučaju
ne
osporavaju
da
sporni
mađarski
propis
ne
ispunjava
sve
zahtjeve
za
eventualno
privremeno
odstupanje,
koje
je
utvrđeno
člankom
3.
stavkom
6.
točkom
(b),
zajedno
s
člankom
8.
Direktive
2013/48,
koje
predstavlja,
kao
što
je
to
Komisija
objasnila,
privremeno
odstupanje
u
toj
direktivi
koje
bi
se
teoretski
moglo
primijeniti.
Naime,
očito
je,
kao
što
je
to
potkrijepila
Komisija,
da
se
tim
propisom
uspostavlja
pravilo
koje
se
općenito
primjenjuje
u
situacijama
u
kojima
se
odvjetnik
ne
pojavi
u
određenom
roku
od
(barem)
dva
sata
i
stoga
nije
ograničeno
na
pojedinačne
slučajeve
(„u
mjeri
u
kojoj
je
to
opravdano,
s
obzirom
na
posebne
okolnosti
slučaja”),
kako
je
to
propisano
člankom
3.
stavkom
6.,
niti
je
u
tom
pogledu
nužno
dokazati
postojanje
„uvjerljivih
razloga
[…]
ako
je
poduzimanje
trenutačnog
djelovanja
istražnih
tijela
nužno
za
sprječavanje
značajnih
opasnosti
za
kazneni
postupak”.
46.      Slijedom
toga,
prema
mojem
mišljenju,
sporni
mađarski
propis,
kojim
je
općenito
dopušteno
da
se
osumnjičenici
ili
optužene
osobe
ispituju
bez
prisutnosti
njihova
odvjetnika
samo
zato
što
se
odvjetnik
nije
mogao
pojaviti
u
minimalnom
roku
od
dva
sata,
protivi
se
odredbama
članka
3.
stavka
3.
točke
(b),
u
vezi
s
člankom
3.
stavkom
6.
točkom
(b)
Direktive
2013/48(27).
47.      Nadalje,
kao
što
je
to
navela
Komisija
i
suprotno
argumentima
koje
je
istaknula
Mađarska,
treba
naglasiti
da
se
upućivanje
na
nacionalno
pravo
iz
članka
3.
stavka
3.
točke
(b)
Direktive
2013/48
odnosi
na
učinkovito
sudjelovanje
odvjetnika,
ne
na
sâmu
njegovu
prisutnost.
To
proizlazi
iz
teksta
te
odredbe
(”Takvo
je
sudjelovanje
u
skladu
s
postupcima
utvrđenima
nacionalnim
pravom”)
i
njezine
uvodne
izjave
25.
(„Takvo
bi
sudjelovanje
trebalo
biti
u
skladu
sa
svim
postupcima
utvrđenima
nacionalnim
pravom,
koji
reguliraju
sudjelovanje
odvjetnika
u
ispitivanju”).
48.      Prema
mojem
mišljenju,
to
se
ne
protivi
tomu
da
članak
3.
stavak
3.
točku
(b)
Direktive
2013/48
treba
tumačiti
na
način
da
zahtijeva
prisutnost
i
učinkovito
sudjelovanje;
naprotiv,
to
podrazumijeva
da,
iako
se
Direktivom
2013/48
državama
članicama
ostavlja
određeni
manevarski
prostor
kad
je
riječ
o
nacionalnim
pravilima
kojima
se
uređuju
određeni
načini
učinkovitog
sudjelovanja
odvjetnika
(uz
zahtjev
da
takva
pravila
ne
smiju
„dov[esti]
u
pitanje
učinkovito
ostvarenje
i
temelj”
tog
prava),
takav
manevarski
prostor
ne
postoji
kad
je
riječ
o
prisutnosti
jer
osumnjičenici
ili
optužene
osobe
u
pravilu
imaju
pravo
na
pristup
odvjetniku
tijekom
ispitivanja
na
temelju
članka
3.
stavka
3.
točke
(b)
te
direktive.
Prisutnost
znači
prisutnost,
a
odvjetnik
je
prisutan
ili
neprisutan.
49.      Činjenica
da
se
u
članku
3.
stavku
3.
točki
(b)
Direktive
2013/48
navodi
izraz
„svojega
odvjetnika”
ne
treba
shvatiti
tako
da
se
uvijek
odnosi
na
odvjetnika
kojeg
su
odabrali
osumnjičenici
ili
optužene
osobe.
Takav
tekst
ne
isključuje
mogućnost
da
se,
kao
što
je
to
navela
Komisija,
eventualna
zlouporaba
prava
na
pristup
odvjetniku,
koja
može
otežati
provođenje
kaznenog
postupka,
otkloni
tako
da
tijela
države
članice
osiguraju
da
se
tim
osobama
imenuje
odvjetnik
koji
će
im
pomagati
tijekom
ispitivanja
umjesto
odabranog
odvjetnika
koji
nije
mogao
biti
prisutan.
Imenovani
odvjetnik
postaje
„njihov
odvjetnik”.
b)      Zakonodavna povijest
50.      Češka
Republika
na
raspravi
je
tvrdila
da
se
Direktivom
2013/48
uređuje
pravo
na
pristup
odvjetniku,
a
ne
njegova obvezna
prisutnost
i
da
zakonodavna
povijest
te
direktive
upućuje
na
to
da
su
se
alternativno
razmatrale
odredbe
koje
se
odnose
na
obveznu
prisutnost
odvjetnika,
ali
one
na
kraju
nisu
odabrane.
Prema
njezinu
mišljenju,
odbijanje
odredbi
o
obveznoj
prisutnosti
odvjetnika
znači
da
se
Direktivom
2013/48
ne
zahtijeva
da
odvjetnik
mora
uvijek
biti
prisutan
tijekom
ispitivanja.
51.      Prema
mojem
mišljenju,
ta
argumentacija
koju
je
istaknula
Češka
Republika
temelji
se
na
pogrešnom
shvaćanju
zahtjeva
za
obveznu
prisutnost
odvjetnika.
52.      Točno
je
da
je,
u
okviru
zakonodavne
povijesti
Direktive
2013/48(28),
u
Komisijinoj
procjeni
učinka
istaknuta
opcija
politike
kojom
su
se
predviđale,
među
ostalim,
odredbe
kojima
bi
se
općenito
nalagala
obvezna
obrana.
To
je
značilo
da
odvjetnik
uvijek
mora
pomagati
osumnjičenicima
ili
optuženim
osobama
u
smislu
da
bi
odricanje
od
tog
prava
bilo
nedopušteno.
Drugim
riječima,
obveznost obrane
znači
da
se
ne
može
odreći
prava.
Međutim,
prevladala
je
opcija
politike
kojom
se
dopušta
da se na odricanje
od
prava
na
pristup
odvjetniku
primjenjuju
zajednička
minimalna
pravila.
53.      Stoga
bi,
suprotno
argumentima
Češke
Republike,
trebalo
razlikovati
pojam
obvezne
prisutnosti
odvjetnika
od
općeg
prava
na
pristup
odvjetniku.
54.      Iz
odredbi
Direktive
2013/48(29) proizlazi
da
obvezna
prisutnost
odvjetnika
znači
da
se
osumnjičenik
ili
optužena
osoba
ne
može
odreći
prava
na
pristup
odvjetniku
i
uvijek
mora
imati
odvjetnika,
dok
pravo
na
pristup
odvjetniku
iz
članka
3.
stavka
3.
te
direktive
znači
da
osumnjičenik
ili
optužena
osoba
ima
opće
pravo
na
odvjetnika
i,
osobito,
na
njegovu
prisutnost
tijekom
ispitivanja
na
temelju
točke
(b) tog članka,
ali
da
se
ta
osoba
može
odreći
tog
prava,
pod
uvjetom
da
su
ispunjeni
zahtjevi
iz
članka
9.
(ili
je
moguće
privremeno
odstupanje
na
temelju
članka
3.
stavka
6.).
Drugim
riječima,
to
što
prisutnost
odvjetnika
na
temelju
te
točke
(b)
nije
obvezna,
nikako
ne
utječe
na
opće
pravo
osumnjičenika
ili
optuženih
osoba
na
prisutnost
odvjetnika
tijekom
ispitivanja,
osim
ako
su
se
odrekle
tog
prava
u
skladu
s
člankom
9.
55.      Moglo
bi
se
dodati
da
je
pitanje
čekanja
do
dolaska
odvjetnika
prije
ispitivanja
zapravo
postavljeno
u
Vijeću,
pri
čemu
su
izneseni
prijedlozi
da
se
ono
riješi
u
tekstu
direktive,
u
kojem
bi
se
uputilo
na
pravne
sustave
država
članica(30).
Međutim,
te
su
predložene
odredbe
obrisane
nakon
završetka
pregovora
s
Europskim
parlamentom(31).
56.      Iako
zakonodavna
povijest
nije
presudna,
ona
ne
isključuje
tumačenje
prema
kojem
je
namjera
zakonodavca
osigurati
da
osumnjičenici
i
optužene
osobe
u
načelu
moraju
imati
pravo
na
prisutnost
odvjetnika
tijekom
ispitivanja.
c)      Kontekst
57.      Čini
se
da
druge
odredbe
Direktive
2013/48
i
drugih
„roadmap” direktiva
kojima
se
utvrđuje
plan
djelovanja
dodatno
podupiru
tumačenje
članka
3.
stavka
3.
točke
(b),
u
vezi
s
člankom
3.
stavkom
6.
točkom
(b)
te
direktive,
koje
je
predložila Komisija.
58.      Konkretno,
kao
što
se
to
navodi
u
točki
24.
ovog
mišljenja,
člankom
3.
stavkom
1.
Direktive
2013/48
pojašnjava
se,
kao
opće
načelo,
da
države
članice
trebaju
osigurati
da
osumnjičenici
i
optužene
osobe
imaju
pravo
na
pristup
odvjetniku
„u
takvom
trenutku
i
na
takav
način
da
dotičnoj
osobi
omogućavaju
praktično
i
učinkovito
ostvarivanje
svojih
prava
obrane”.
Kad
ga
se
tumači
u
vezi
s
člankom
2.
stavkom
1.
te
direktive,
to
znači
da
su
države
članice
obvezne
bez
iznimaka
osigurati
da
se
to
pravo
ostvaruje
„praktično
i
učinkovito”
u
svim
fazama
kaznenog
postupka.
Prema
mom
mišljenju
i
kao
što
je
to
navela
Komisija,
činjenica da
tijela
mogu
ispitivati
osumnjičenika
ili
optuženu
osobu
u
odsutnosti
njezina
odvjetnika
samo
zato
što
se
odvjetnik
nije
pojavio
u
određenom
roku
može
ozbiljno
ugroziti
praktično
i
učinkovito
ostvarivanje
prava
obrane
te
osobe.
59.      Češka
Republika
na
raspravi
je
tvrdila
da
se
dodatna
potpora
tomu
da
se
Direktivom
2013/48
ne
zahtijeva
da
odvjetnik
bude
prisutan
tijekom
ispitivanja
može
pronaći
u
usporedbi
s
Direktivom
2016/800
koja
se
odnosi
na
djecu
koja
su
osumnjičenici
ili
optužene
osobe
u
kaznenom
postupku
(vidjeti
točku
19.
ovog
mišljenja).
Češka
Republika
ističe
da
u
skladu
s
člankom
6.
stavkom
2.
Direktive
2016/800
države
članice
trebaju
osigurati
da
djeci
pomaže
odvjetnik,
a
na
temelju
njezina
članka
6.
stavka
4.
točke
(b)
države
članice
trebaju
osigurati
da
djeci
pomaže
odvjetnik
tijekom
ispitivanja.
Prema
njezinu
mišljenju,
to
što
je
iz
tih
odredbi
jasno
da
je
prisutnost
odvjetnika
tijekom
ispitivanja
obvezna
i
da
su
te odredbe
uključene
u
Direktivu
2016/800
zbog
ranjivosti
djece
upućuje
na
to
da
je
riječ
o
odstupanju
od
općeg
sustava
utvrđenog
Direktivom
2013/48;
logično,
da
je
Direktivom
2013/48
utvrđena
obvezna
prisutnost
odvjetnika,
tu
obvezu
ne
bi
trebalo
utvrditi
u
Direktivi
2016/800
samo
za
određene
osumnjičenike
ili
optužene
osobe.
60.      Još
jednom
ponavljam
da
se,
prema
mojem
mišljenju,
ta
argumentacija
temelji
na
pogrešnom
shvaćanju
zahtjeva
za
obveznu
prisutnost
odvjetnika.
61.      Točno
je
da
se,
za
razliku
od
Direktive
2013/48,
Direktivom
2016/800
predviđa
obvezna
prisutnost
odvjetnika
tijekom
ispitivanja
zbog
posebne
situacije
djece
koja
su
ranjiva
i
ne
mogu
uvijek
u
potpunosti
razumjeti
i
pratiti
kazneni
postupak(32).
Međutim,
kao
što
je
to
prethodno
navedeno,
obvezna
prisutnost
odvjetnika
tijekom
ispitivanja
znači
da
nije
dopušteno
odricanje
i
stoga ona nije jednaka općem pravu na
prisutnost
odvjetnika
tijekom
ispitivanja,
u
kojem
je
odricanje
dopušteno.
d)      Ciljevi
62.      Kao
što
se
to
navodi
u
dijelu
IV.
odjeljku
A
ovog
mišljenja,
Direktiva
2013/48
pridonosi
jačanju
područja
slobode,
sigurnosti
i
pravde
utvrđivanjem
niza
zajedničkih
minimalnih
pravila
za
pravo
na
pristup
odvjetniku
u
kaznenom
postupku,
radi
jačanja
uzajamnog
povjerenja
država
članica
u
njihove
kaznenopravne
sustave
te
povjerenja
građana
Unije
prilikom
kretanja
kroz
Europsku
uniju.
U
kontekstu
Stockholmskog programa,
tom
se
direktivom
ne
nastoji
samo
kodificirati,
nego
i
ojačati
pravo
na
pristup
odvjetniku
u
kaznenim
postupcima
u
državama
članicama.
63.      S
obzirom
na
navedeno,
čini
mi
se
da
tumačenje
Direktive
2013/48
na
način
da
se
državi
članici
dopusti
ispitivanje
osumnjičenika
ili
optuženih
osoba
a
da
im
se
pritom
ne
omogući
pravo
na
prisutnost
njihova
odvjetnika
samo
zato
što
se
odvjetnik
nije
pojavio
u
minimalnom
roku
od
dva
sata
ugrožava
ciljeve
Direktive
2013/48
da
se
osigura
zajednička
razina
pravâ
na
pošteno
suđenje
za
osumnjičenike
ili
optužene
osobe
na
području
cijele
Europske
unije.
e)      Sudska praksa ESLJP-a
64.      U
prilog
svojem
stajalištu
Mađarska
i
Češka
Republika
pozvale
su
se
na
sudsku
praksu
ESLJP-a,
a
Češka
Republika
na
raspravi
je
konkretno
tvrdila
da
je
Direktiva
2013/48
u
skladu
sa
zahtjevima
iz
sudske
prakse
ESLJP-a.
65.      Treba
naglasiti
da
se
prvi prigovor
temelji
na
navodnoj
povredi
odredbi
članka
3.
stavka
3.
i
članka
3.
stavka
6.
točke
(b)
Direktive
2013/48.
Stoga
pitanje
treba
li
sporni
mađarski
propis
smatrati
usklađenim
s
člankom
6.
EKLJP-a,
kako
ga
se
tumači
u
sudskoj
praksi
ESLJP-a,
nije
presudno.
66.      U
tom
pogledu,
kao
što
sam
to
objasnila
u
prethodnim
mišljenjima(33),
obveza
tumačenja
direktiva
kojima
se
utvrđuje
plan
djelovanja
na
način
koji
je
u
skladu
s
temeljnim
pravima
znači
da
prava
sadržana
u
određenoj
direktivi
ne
mogu
pružiti
zaštitu
čija
je
razina
niža
od
one
zajamčene
Poveljom
i
EKLJP-om,
ali
to
ne
znači
da
zakonodavac
Unije
ne
može
priznati
šira
prava.
Drugim
riječima,
s
obzirom
na
to
da
EKLJP
predstavlja
minimalnu
razinu
zaštite
na
temelju
članka
52.
stavka
3.
Povelje(34),
svako
tumačenje
određene
direktive
treba
osigurati
zaštitu
barem
na
razini
te konvencije,
dok
zaštita
koju
pruža
Europska
unija
može
biti
viša.
67.      Stoga
u
ovom
slučaju,
neovisno
o
tome
kako
se
tumači
sudska
praksa
ESLJP-a,
to
ne
znači
nužno da
se
odredbe
Direktive
2013/48
ne
bi
mogle
tumačiti
na
način
da
se
njima
zahtijeva
još
viša
razina
zaštite.
68.      S
obzirom
na
navedeno,
čini
se
da
sudska
praksa
ESLJP-a,
suprotno
argumentima
Mađarske
i
Češke
Republike,
ide
u
prilog
stajalištu
da
na
temelju
EKLJP-a
postoji
i
zahtjev
za
fizičku
prisutnost
odvjetnika.
69.      ESLJP
je
utvrdio
da
je
pravo
svake
osobe
koja
je
optužena
za
kazneno
djelo
da
je
učinkovito
brani
odvjetnik,
kako
je
zajamčeno
člankom
6.
stavkom
3.
točkom
(c)
EKLJP-a,
jedno
od
temeljnih
obilježja
poštenog
suđenja
u
kontekstu
kaznenog
postupka(35).
70.      Konkretno,
ESLJP je u
predmetu
Beuze protiv
Belgije(36) naglasio
da,
kad
je
riječ
o
ciljevima
tog
prava,
pristup
odvjetniku
u
predraspravnoj fazi
postupka također pridonosi
sprečavanju
pogrešaka
u
provođenju
suđenja
i
prije
svega,
ostvarivanju
ciljeva
članka
6.
EKLJP-a,
osobito
načela
ravnopravnosti
između
tijela
i
optuženika,
a
pravodobni
pristup
odvjetniku
važna
je
protuteža
ranjivosti
osumnjičenikâ
u
policijskom
pritvoru
te
ima
i
preventivnu
ulogu
jer
pruža
temeljnu
zaštitu
od
prisile
i
lošeg
postupanja
policije
prema
osumnjičenicima.
Osim
toga,
jedna
je
od
glavnih
zadaća
odvjetnika
u
fazi
policijskog
pritvora
i
istrage
osigurati
poštovanje
prava
optuženika
da sam ili sama sebe ne izloži
kaznenom
progonu
i
prava
da
se
brani
šutnjom,
koja
tako
dopunjuju
pravo
na
pravnu
pomoć.
71.      Nadalje,
kad
je
riječ
o
sadržaju
prava
na
pristup
odvjetniku,
ESLJP
je
utvrdio
da
se
člankom
6.
stavkom
3.
točkom
(c)
EKLJP-a
ne
navodi
način
na
koji
se
ostvaruje
pravo
na
pristup
odvjetniku
niti
njegov
sadržaj.
Iako
ostavlja
državama
odabir
načina
na
koji
će
osigurati
to
pravo
u
svojim
pravosudnim
sustavima,
njegov
opseg
i
sadržaj
treba
utvrditi
u
skladu
s
ciljem
iz
EKLJP-a,
odnosno
kako
bi
se
zajamčila
prava
koja
su
praktična
i
učinkovita(37).
72.      Kako
bi
pravo
na
pošteno
suđenje
i
dalje
bilo
dovoljno
praktično
i
učinkovito,
člankom
6.
stavkom
1.
EKLJP-a
zahtijeva
se
da
u
pravilu
pristup
odvjetniku
treba
omogućiti
od
prvog
policijskog
ispitivanja
osumnjičenika(38).
73.      Imenovanje
odvjetnika
samo
po
sebi
ne
osigurava
učinkovitost pomoći
koju
on
može
pružiti
optuženiku
i
u
tu
je
svrhu
potrebno
ispuniti
određene
minimalne
zahtjeve(39).
Kao
prvo,
osumnjičenici
moraju
imati
mogućnost
uspostaviti
kontakt
s
odvjetnikom
od
trenutka
njihova
uhićenja
te
im
stoga
mora
biti
omogućeno
da
se
konzultiraju
sa
svojim
odvjetnikom
prije
ispitivanja(40).
Kao
drugo,
ESLJP
je
u
nizu
predmeta
utvrdio
da
„osumnjičenici
imaju
pravo
da
njihov
odvjetnik
bude
fizički
prisutan
tijekom
njihovog
prvog
policijskog
ispitivanja
i
prilikom
svakog
ispitivanja
u sljedećim fazama koje prethode sudskom postupku […] Takva fizička prisutnost treba omogućiti odvjetniku da pruži pomoć koja je učinkovita i praktična, a ne samo apstraktna […]
i
osobito
da
osigura
da
prava
obrane
osumnjičenika
koji
se
ispituje
nisu
ugrožena”(41).
74.      Ta
su
utvrđenja
iz
presude
Beuze protiv
Belgije
potvrđena
u
naknadnoj
sudskoj
praksi(42).
75.      Nadalje,
ESLJP
je
u
predmetu
Soytemiz protiv
Turske(43) naglasio da
je
prisutnost
odvjetnika
tijekom
istražnih
radnji,
uključujući
policijsko
ispitivanje,
svojstveni
aspekt
zaštite
propisane
člankom
6.
stavkom
3.
točkom
(c)
EKLJP-a
jer
je
teško
zamisliti
kako
bi
se
konkretne
usluge
povezane
s
„pravnom
pomoći”
koja
se
navodi
u
članku
6.
stavku
3.
točki
(c)
EKLJP-a,
mogle
pružiti
u
odsutnosti
odvjetnika.
Stoga
pravo
na
pomoć
odvjetnika
ne
zahtijeva
samo
da
se
odvjetniku
dopusti
da bude prisutan,
nego i da se njemu ili njoj omogući aktivno pružanje pomoći osumnjičeniku,
među
ostalim,
tijekom
policijskog
ispitivanja,
kao
i
interveniranje
radi
osiguravanja
poštovanja
prava
osumnjičenika
jer
osoba
optužena
za
kazneno
djelo
mora
moći
primiti
bogat
izbor
usluga
koje
se
posebno
odnose
na
pravnu
pomoć,
ne
samo
tijekom
suđenja
nego
i
u
fazi
koja
prethodi
sudskom
postupku,
s
obzirom
na
njezinu
osobitu
važnost
za
pripremu
kaznenog
postupka.
Osim
toga,
pravo
na
pomoć
odvjetnika
primjenjuje
se
tijekom
policijskog
ispitivanja
i
do
njegova
završetka:
„Prisutnost
odvjetnika
i
njegovo
aktivno
sudjelovanje
tijekom
policijskog
ispitivanja
predstavljaju
važno
postupovno jamstvo
čiji
je
cilj,
među
ostalim,
spriječiti
prikupljanje
dokaza
metodama
prisile
ili
pritiska
protivno
volji
osumnjičenika
te
zaštititi
slobodu
osumnjičene
osobe
da
odluči
hoće
li
tijekom
policijskog
ispitivanja
dati
iskaz
ili
se
braniti
šutnjom”(44).
76.      ESLJP
je
podsjetio
i
na
to
da
je
policija
u
načelu
obvezna
suzdržati
se
od
ispitivanja
ili
ga
odgoditi
u
slučaju
da
se
osumnjičenik
pozove
na
pravo
na
pomoć
odvjetnika
tijekom
ispitivanja
sve
dok
odvjetnik
ne
bude
prisutan
i
u
mogućnosti
pomoći
osumnjičeniku.
Ista
razmatranja
vrijede
i
u
slučaju
da
odvjetnik
mora
otići
ili
je
od
njega
zatraženo
da
ode
prije
završetka policijskog
ispitivanja
i
prije
čitanja
i
potpisivanja
danih
izjava(45).
77.      Slijedom
toga,
kao
što
to
pokazuje
prethodna
sudska
praksa
ESLJP-a,
naglasak
se
stavlja
na
to
da
osumnjičenici
i
optužene
osobe
moraju
moći
ostvariti
pravo
na
stvarnu
fizičku
prisutnosti
odvjetnika
tijekom
ispitivanja,
kao
što
je
to
zajamčeno
pravom
pristupa
odvjetniku
na
temelju
članka
6.
stavka
1.
i
članka
6.
stavka
3.
točke
(c)
EKLJP-a(46).
Stoga,
suprotno
argumentima
Mađarske
i
Češke
Republike,
ta
sudska
praksa
upućuje
na
to
da
u
načelu
postoji
potreba
za
fizičkom
prisutnosti
odvjetnika,
osim
ako
se
ograničenje
tog
prava
može
valjano
opravdati.
78.      Može se dodati da se čini da određena sudska praksa ESLJP-a na koju su se pozvale Češka Republika i Mađarska nije prikladna. U presudi Yoldaş protiv Turske(47) ESLJP je zaključio da u situaciji u kojoj se podnositelj zahtjeva odrekao prava na pomoć odvjetnika nije počinjena povreda članka 6. stavka 1. i članka 6. stavka 3. točke (c) EKLJP-a, za što je utvrđeno da je u skladu s propisanim standardima. U presudi Hovanesian protiv Bugarske(48) ESLJP nije utvrdio povredu članka 6. stavka 1. ni članka 6. stavka 3. točke (c) EKLJP-a u situaciji u kojoj je pravo podnositelja zahtjeva na pomoć odvjetnika bilo ograničeno prva 24 sata njegova policijskog pritvora, što je u posebnim okolnostima slučaja smatrano opravdanim s obzirom na pravičnost postupka u cjelini. U prigovoru nije dovedeno u pitanje ni na odricanje ni na primjenu iznimki od općeg prava na pristup odvjetniku. U najmanju ruku, ta dva predmeta pojedinačno naglašavaju važnost postojanja dostatnih zahtjeva za odricanje od prava na pristup odvjetniku i strogog sustava privremenih odstupanja na temelju Direktive 2013/48.
79.      S
obzirom
na
prethodno
navedene
razloge,
Komisijin
prvi
prigovor
je
osnovan.
C.      Drugi prigovor, koji se temelji na povredi članka 9. Direktive 2013/48
1.      Sažetak argumentacije stranaka
80.      Komisija
drugim
prigovorom
tvrdi
da
je
Mađarska
nepravilno
prenijela
članak
9.
Direktive
2013/48
jer
se
nijednom
odredbom
mađarskog
prava
ne
provode
posebni
zahtjevi
te
odredbe.
Budući
da
se
mađarskim
pravom
dopušta
osumnjičenicima
ili
optuženim
osobama
da
se
suzdrže
od
ostvarivanja
prava
na
pristup
odvjetniku,
taj
odabir ima
iste
posljedice
kao
službeno
odricanje
te
se
stoga primjenjuju
zahtjevi
iz
članka
9.
Direktive
2013/48.
Izraz
„odricanje
od
prava”
u
toj
odredbi
obuhvaća
službena
i
neslužbena
odricanja
i
stoga
situaciju
u
mađarskom
sustavu
koja
se
odnosi
na
neotuđivo
pravo
koje
osumnjičenik
ili
optužena
osoba
može,
ali
i
ne
mora
ostvariti.
Prava
koja
se
dodjeljuju
Direktivom
2013/48
treba
konkretno
i
učinkovito zajamčiti,
zbog
čega
osumnjičenici
ili
optužene
osobe
moraju
moći
donijeti
utemeljenu
odluku.
Države
članice
to
moraju jamčiti
osiguravanjem
odgovarajućih
zaštitnih
mjera
u
slučaju
odluke
da
se
ne
ostvari
pravo
koje
je
neotuđivo
ako
neostvarivanje
tog
prava
dovodi
do
toga
da
osoba
ostaje
bez
djelotvorne
zaštite
odvjetnika.
81.      Komisija
dodaje
da
se
novim
člankom
387/A
Zakonika
o
kaznenom
postupku
ne
predviđaju
jasne
i
zadovoljavajuće
informacije
u
smislu
članka
9.
Direktive
2013/48
o
sadržaju
prava
kojeg
se
treba
odreći
ili
njegovim
mogućim posljedicama.
Umjesto
toga,
obavješćivanjem
osumnjičenika
ili
optuženih
osoba
da
ispitivanje
može
započeti
bez
prisutnosti
odvjetnika,
tim
se
osobama
daje
pogrešan
dojam
da
nemaju
pravo
na
prisutnost
odvjetnika,
nego
samo
pravo
na
obranu
šutnjom
u njegovoj
odsutnosti.
U
svakom
slučaju,
taj
je
propis
stupio
na
snagu
4.
prosinca
2024.,
nakon
isteka
roka
određenog
u
Komisijinu obrazloženom
mišljenju,
te
ga
stoga
Sud,
prema
ustaljenoj
sudskoj
praksi,
ne
može
uzeti
u
obzir.
82.      Mađarska
objašnjava
da
je
na
temelju
mađarskog
prava
pravo
na
pristup
odvjetniku
neotuđivo
pravo
kojeg
se
nije
moguće
odreći.
Ako
je
pravno
zastupanje
obvezno,
tijela
osumnjičenicima
ili
optuženim
osobama
imenuju
odvjetnika,
a
ako
pravno
zastupanje
nije
obvezno,
te
osobe
mogu
odlučiti
žele
li
angažirati
odvjetnika
ili
zatražiti
da
ga
se
imenuje;
ta
odluka
ne
predstavlja
odricanje
od
prava
na
pristup
odvjetniku
jer
ona
jednostavno
znači
da
osoba
ne
želi
ostvariti
to
pravo,
a
ne
da
ga
se
odriče.
Prema
tome,
članak
9.
Direktive
2013/48
ne
treba
prenijeti
u
mađarsko
pravo
jer
ne
postoji
situacija
u
kojoj
bi
se
osumnjičenici
ili
optužene
osobe
mogle
valjano
odreći
prava
na
pristup
odvjetniku
i
stoga
ih
se
ni
ne
može
obavijestiti
o
toj
mogućnosti.
83.      Mađarska
tvrdi
da
odredbe
Zakonika
o
kaznenom
o
postupku
već
omogućuju
osumnjičenicima
ili
optuženim
osobama
da
budu
potpuno
obaviješteni
o
svojim
pravima
obrane,
ali
da
je
opseg
informacija
koje
im
se
pružaju
pojašnjen
u
novom
članku
387/A
tog
zakonika.
Kao
što
je
to
Mađarska
navela
na
raspravi,
takve
osobe
obavješćuje
se
o
tome
da
mogu
odbiti
dati
iskaz
i
da
u
bilo
kojem
trenutku
mogu
zatražiti
prisutnost
odvjetnika,
a
tim člankom
dodatno
se
utvrđuje
da
takve
osobe
treba
obavijestiti
o
tome
da
nisu obvezne dati iskaz, čak
i
u
odsutnosti
svojeg
odvjetnika.
Ako
predmetna osoba
kaže
da
ne
želi
dati
iskaz,
ispitivanje
se
prekida,
a
ako
ta osoba,
u
odsutnosti
odvjetnika
dâ
iskaze
nakon
što
je
se
obavijesti
o
pravima,
ali
odluči
odgovarati
na
pitanja,
smatra
se
da
to
čini
uz
potpuno
poznavanje
činjenica
i
da
odustaje
od
prisutnosti
odvjetnika,
a
time
i
od
prava
da
odgovara
na
pitanja
samo
u
njegovoj prisutnosti.
2.      Ocjena
84.      Treba
podsjetiti
na
to
da
se,
prema
ustaljenoj
praksi
Suda,
odredbe
direktive
moraju
provesti
s
neupitnom
obvezujućom
snagom
te
s
konkretnošću,
preciznošću
i
jasnoćom
potrebnima
da
se
zadovolji
zahtjev
pravne
sigurnosti
koji
nalaže,
kada
se
radi
o
direktivi
čija
je
namjena
pojedincima
dodijeliti
prava,
da
osobe
u
pitanju
moraju
moći
odrediti
puni
opseg
svojih
prava(49).
85.      U
tom
je
pogledu
Sud
utvrdio
da
odsutnost
određene
aktivnosti
obuhvaćene
direktivom
u
nekoj
državi
članici
ili
nepostojanje
određenog
pojma
u
toj
državi
ne
može
osloboditi
tu
državu
članicu
obveze
poduzimanja
zakonodavnih,
regulatornih
i
upravnih
mjera
radi
osiguranja
pravilnog
prenošenja
svih
odredbi
te
direktive.
Načelo
pravne
sigurnosti
i
potreba
osiguravanja
da
se
direktive
u
potpunosti
primjenjuju
u
zakonu,
a
ne
samo
praktično,
zahtijevaju
da
sve
države
članice
uključe
zahtjeve
direktive
u
jasan,
precizan
i
transparentan
pravni
okvir
kojim
se
predviđaju
obvezujuće
odredbe
u
području
koje
se
njime
obuhvaća.
Države
članice
imaju
takvu
obvezu
kako
bi
se
spriječila
svaka
promjena
stanja
koje
u
tim
državama
postoji
u
određenom
trenutku
te
kako
bi
se
osiguralo
da
svi
subjekti
prava
u
Europskoj
uniji,
uključujući
one
u
državama
članicama
u
kojima
određena
aktivnost
ili
određeni
pojam
obuhvaćen
direktivom
ne
postoji,
jasno
i
precizno
znaju
koja
su
njihova
prava
i
obveze
u
svim
okolnostima(50).
86.      Iz
ustaljene
sudske
prakse
također
proizlazi
da,
u
postupku
na
temelju
članka
258.
UFEU-a,
postojanje
povrede
obveze
treba
ocjenjivati
s
obzirom
na
stanje
u
državi
članici
kakvo
je
bilo
u
trenutku
isteka
roka
određenog
u
obrazloženom
mišljenju,
pri
čemu
naknadno
nastale
promjene
Sud
ne
može
uzeti
u
obzir(51).
87.      U
ovom
predmetu
Komisija
je
u
dovoljnoj
mjeri
dokazala
da
je
Mađarska
povrijedila
obveze
da
pravilno
prenese
članak
9.
Direktive
2013/48.
88.      Kao
što
se
to
navodi
u
točki
28.
ovog
mišljenja,
odredbama
članka
9.
Direktive
2013/48
utvrđuje
se
niz
zahtjeva
kako
bi
se
osiguralo
da
osumnjičenici
ili
optužene
osobe
u
dovoljnoj
mjeri
razumiju
što
znači
odricanje
od
prava
na
pristup
odvjetniku
i
koje
su
njegove
posljedice,
kao
i
mogućnost
da
se
to
odricanje
u
svakom
trenutku
opozove.
Usklađenost
s
tim
zahtjeva
od
presudne
je
važnosti
za
zaštitu
njihovih
prava(52).
89.      Kao
što
je
to
navela
Komisija,
a
Mađarska
to usto nije
osporavala,
ta
država
članica
nije
u
svoje
nacionalno
pravo
prenijela
te
posebne
zahtjeve
utvrđene
člankom
9.
Direktive
2013/48.
90.      Kao
što
je
to
nadalje
navela
Komisija,
a
Mađarska
također nije
osporavala,
iako
se
pravo
na
pristup
odvjetniku
u
mađarskom
pravu
smatra
neotuđivim
pravom,
dopušta se
da
osumnjičenici
ili
optužene
osobe
odluče
da
neće
ostvariti
to
pravo.
91.      U
tim
okolnostima,
slažem
se
s
Komisijom
da
to
u
biti
ima
isti
praktičan
učinak
kao
odricanje
u
smislu
članka
9.
Direktive
2013/48.
92.      S
obzirom
na
sudsku
praksu
istaknutu
u
točki
85.
ovog
mišljenja,
to
što
pravni
pojam,
u
ovom
slučaju
odricanje
od
prava
na
pristup
odvjetniku
u
kaznenom
postupku,
možda
nije
službeno
priznat
u
Mađarskoj,
ne
oslobađa
tu
državu
članicu
od
obveze
da
na
temelju
prava
Unije
u
dovoljnoj
mjeri
i
u
potpunosti
prenese
odredbe
članka
9.
Direktive
2013/48.
93.      Osim
toga,
treba
uzeti
u
obzir
da
je,
kao
što
je
to
navela
Komisija,
članak
387/A
Zakonika
o
kaznenom
postupku(53) nedostatan
i
irelevantan.
S
jedne
strane,
očito
je
da
se
tim
propisom
ne
prenose
u
dovoljnoj
mjeri
zahtjevi
iz
članka
9.
Direktive
2013/48,
odnosno
da
on
ne
sadržava
odredbe
kojima
se
osigurava
da
su
osobe
primile
jasne
i
zadovoljavajuće
informacije u usmenom ili pisanom obliku
o
sadržaju
prava
i
mogućim
posljedicama
odricanja
od
njega;
da
se
odricanje
od
prava
daje
dobrovoljno
i
nedvosmisleno;
da
se
odricanje
od
prava
bilježi
koristeći
postupak
bilježenja
na
temelju
nacionalnog
prava; i
da
su
osobe
obaviještene
o
mogućnosti
da
naknadno
opozovu
odricanje
od
prava
u
bilo
kojem
trenutku
tijekom
kaznenog
postupka
te
da
opoziv
stupa
na
snagu
od
trenutka
kad
je
učinjen.
S
druge
strane,
taj
je
propis
stupio
na
snagu
2024.,
nakon
isteka
roka
određenog
u
obrazloženom
mišljenju
(vidjeti
točku
10.
ovog
mišljenja),
te
ga
Sud
stoga
ne
može
uzeti
u
obzir.
94.      S
obzirom
na
prethodno
navedene
razloge,
Komisijin
drugi
prigovor
je
osnovan.
V.      Troškovi
95.      U
skladu
s
člankom
138.
stavkom
1.
Poslovnika
Suda,
stranka
koja
ne
uspije
u
postupku
dužna
je,
na
zahtjev
protivne
stranke,
snositi
troškove.
U
skladu
s
njegovim
člankom
140.
stavkom
1.,
države
članice
koje
su
intervenirale
u
postupak
snose
vlastite
troškove.
Budući
da
je
Komisija
podnijela
zahtjev
za
snošenje
troškova
i
da
Mađarska
nije
uspjela
u
postupku,
Mađarskoj
treba
naložiti
snošenje
vlastitih troškova i troškova Komisije.
Češka
Republika
snosit će vlastite
troškove.
VI.    Zaključak
96.      S
obzirom
na
prethodno
navedena
razmatranja,
predlažem
Sudu
da:
1.      utvrdi
da
je
Mađarska
povrijedila
obveze
koje
ima
na
temelju
članka
3.
stavka
6.
točke
(b),
u
vezi
s
člankom
3.
stavkom
3.,
i
članka
9.
Direktive 2013/48 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. o pravu na pristup odvjetniku u kaznenom postupku i u postupku na temelju europskog uhidbenog naloga te o pravu na obavješćivanje treće strane u slučaju oduzimanja slobode i na komunikaciju s trećim osobama i konzularnim tijelima tijekom trajanja oduzimanja slobode time
što
nije
pravilno
prenijela
te
odredbe;
2.      naloži
Mađarskoj
snošenje
vlastitih
i
troškova Europske komisije;
i
3.      naloži
Češkoj
Republici
vlastitih
troškova.
1      Izvorni
jezik:
engleski
2      Direktiva
Europskog
parlamenta
i
Vijeća
od
22.
listopada
2013.
o
pravu
na
pristup
odvjetniku
u
kaznenom
postupku
i
u
postupku
na
temelju
europskog
uhidbenog
naloga
te
o
pravu
na
obavješćivanje
treće
strane
u
slučaju
oduzimanja
slobode
i
na
komunikaciju
s
trećim
osobama
i
konzularnim
tijelima
tijekom
trajanja
oduzimanja
slobode
(SL
2013.,
L
294,
str.
1.
i
ispravak
SL
2023./90091,
L)
3      Vidjeti
moje
mišljenje
u
predmetu
BK
(Prekvalifikacija
kaznenog
djela)
(C-175/22,
EU:C:2023:436,
osobito
t.
22.
i
23.)
i
moje
mišljenje
u
predmetu
M.
S.
i
dr.
(Maloljetnikova postupovna prava)
(C-603/22,
EU:C:2024:157,
osobito
t.
26.
do
31.).
4      Uz
Direktivu
2013/48,
te
direktive
uključuju:
Direktivu
2010/64/EU
Europskog
parlamenta
i
Vijeća
od
20.
listopada
2010.
o
pravu
na
tumačenje
i
prevođenje
u
kaznenim
postupcima
(SL
2010,
L
280,
str.
1.)
(SL,
posebno
izdanje
na
hrvatskom
jeziku,
poglavlje
19.,
svezak
10.,
str.
213.);
Direktivu
2012/13/EU
Europskog
parlamenta
i
Vijeća
od
22.
svibnja
2012.
o
pravu
na
informiranje
u
kaznenom
postupku
(SL
2012.,
L
142,
str.
1.)
(SL,
posebno
izdanje
na
hrvatskom
jeziku,
poglavlje
19.,
svezak
15.,
str.
48.);
Direktivu
2016/343
Europskog
parlamenta
i
Vijeća
od
9.
ožujka
2016.
o
jačanju
određenih
vidova
pretpostavke
nedužnosti
i
prava
sudjelovati
na
raspravi
u
kaznenom
postupku
(SL
2016.,
L
65,
str.
1.);
Direktivu
(EU)
2016/1919
Europskog
parlamenta
i
Vijeća
od
26.
listopada
2016.
o
pravnoj
pomoći
za
osumnjičenike
i
okrivljenike
u
kaznenom
postupku
i
za
tražene
osobe
u
postupku
na
temelju
europskog
uhidbenog
naloga
(SL
2016.,
L
297,
str.
1.
i
ispravak
SL
2017.,
L
91,
str.
40.)
i
Direktivu
(EU)
2016/800
Europskog
parlamenta
i
Vijeća
od
11.
svibnja
2016.
o
postupovnim jamstvima
za
djecu
koja
su
osumnjičenici
ili
optuženici
u
kaznenim
postupcima
(SL
2016.,
L
132,
str.
1.).
5      Rezolucija Vijeća od 30. studenoga 2009. (SL 2009., C 295, str. 1.)
6      Vidjeti
u
tom
pogledu
uvodne
izjave
9.
i
10.
Direktive
2013/48.
7      Europsko
vijeće,
Stockholmski program
–
otvorena
i
sigurna
Europa
koja
služi
građanima
i
štiti
ih
(SL
2010.,
C
115,
str.
1.),
t.
2.4.
8      Vidjeti
osobito
uvodne
izjave
1.
do
8.
i
12.
Direktive
2013/48.
9      Mišljenje
nezavisnog
odvjetnika
Y.
Bota u
predmetu
Covaci (C-216/14,
EU:C:2015:305,
t.
30.).
Vidjeti
primjerice i
Komisijino izvješće
Europskom
parlamentu
i
Vijeću
o
provedbi
[Direktive
2013/48],
(COM
(2019)
560
final),
26.
rujna
2019.,
t.
1.1.
10      Kao
što
je
to
Sud
priznao,
temeljno
načelo
djelotvorne
sudske
zaštite
prava,
koje
je
ponovno
potvrđeno
u
članku
47.
Povelje,
i
pojam
„pošteno
suđenje”
iz
članka
6.
EKLJP-a
sastoje
se
od
različitih
elemenata
među
kojima
su
osobito
poštovanje
prava
obrane
i
pravo
biti
savjetovan,
branjen
i
zastupan.
Isto
tako,
u
svim
postupcima
koji
bi
mogli
dovesti
do
sankcija,
poštovanje
prava
obrane
temeljno
je
načelo
prava
Unije
koje
je
utvrđeno
u
članku
48.
stavku
2.
Povelje.
Vidjeti
primjerice
presudu
od
15.
srpnja
2021.,
Komisija/Poljska
(Sustav
stegovnih
mjera
za
suce),
(C-791/19,
EU:C:2021:596,
t.
203.
i
204.).
11      Vidjeti
osobito
članke
1.
i
2.
te
uvodne
izjave
8.,
12.
i
57.
Direktive
2013/48.
12      Vidjeti
u
tom
pogledu
mišljenje
nezavisnog
odvjetnika
M.
Bobeka u
predmetu
VW
(Pravo
na
pristup
odvjetniku
u
slučaju
nepojavljivanja
stranke
na
suđenju)
(C‑659/18,
EU:C:2019:940,
t.
2.)
i
moje
mišljenje
u
predmetu
M.
S.
i
dr.
(Maloljetnikova postupovna prava)
(C-603/22,
EU:C:2024:157,
t.
63.).
13      U
tom
se
pogledu
pravo
na
pristup
odvjetniku
smatralo
primjerice
„polaznom
točkom”
(vidjeti
Sayers,
D.,
„Article 48
(Criminal Law)”
u
Peers,
S.,
Hervey,
T.,
Kenner,
J.
i
Ward,
A.
(ur.),
EU
Charter
of Fundamental Rights:
A
Commentary,
Second Edition,
Hart
Publishing,
Oxford, 2021.,
str.
1413.,
osobito
str.
1450.),
ili
„kamenom
temeljcem”
(vidjeti
Mitsilegas,
V.,
EU Criminal Law,
Second Edition,
Hart
Publishing,
Oxford, 2022.,
str.
265.)
postupovnih prava
u
kaznenom
postupku
jer
omogućuje
ostvarivanje
drugih
prava
i
pridonosi
njihovu
stvarnom
i
djelotvornom
učinku.
14      Vidjeti
primjerice
presude
od
12.
ožujka
2020.,
VW
(Pravo
na
pristup
odvjetniku
u
slučaju
nedolaska
pred
sud)
(C-659/18,
EU:C:2020:201,
t.
31.)
i
od
8.
svibnja
2025.,
Barało (C-530/23,
EU:C:2025:322,
t.
59.).
15      Vidjeti
primjerice
presude
od
12.
ožujka
2020.,
VW
(Pravo
na
pristup
odvjetniku
u
slučaju
nedolaska
pred
sud)
(C-659/18,
EU:C:2020:201,
t.
31.)
i
od
14.
svibnja
2024.,
Stachev (C-15/24
PPU,
EU:C:2024:399,
t.
48.).
16      Vidjeti
i
uvodnu
izjavu
23.
Direktive
2013/48.
17      Vidjeti
i
uvodnu
izjavu
25.
Direktive
2013/48.
18      Vidjeti
i
uvodnu
izjavu
38.
Direktive
2013/48.
19      Vidjeti
i
uvodne
izjave
39.
do
41.
Direktive
2013/48.
20      Vidjeti
presudu
od
14.
svibnja
2024.,
Stachev (C-15/24
PPU,
EU:C:2024:399,
t.
55.).
21      Komisija
je
na
raspravi
izjavila
da
se
prvi
prigovor
temelji
na
navodnoj
povredi
članka
3.
stavaka
3.
i
6.
Direktive
2013/48,
kad
ih
se
tumači
zajedno,
i
da,
iako
bi
se
sporni
mađarski
propis
mogao
ispitati
s
obzirom
na
odstupanje
navedeno
u
članku
3.
stavku
6.
točki
(b),
češki
propis
o
kojem
je
riječ
u
predmetu
C‑681/24
mogao
bi
se
pak
ispitati
s
obzirom
na
odstupanje
navedeno
u točkama (a) ili (b) članka 3. stavka 6.
To bi moglo objasniti zašto je Komisija
u
dvama
predmetima
različito
formulirala prigovore,
ali
ono što je
odlučujuće
jest to
da
svaki od ta dva nacionalna propisa znatno prekoračuje moguća odstupanja predviđena tom direktivom.
22      Češka Republika poziva se konkretno na presudu ESLJP-a od 27. studenoga 2008., Salduz protiv Turske (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102); presudu ESLJP-a od 23. veljače 2010., Yoldaş protiv Turske (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304); presudu ESLJP-a od 21. prosinca 2010., Hovanesian protiv Bugarske (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403) i presudu ESLJP-a od 9. studenoga 2018., Beuze protiv Belgije (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910).
23      Moje
isticanje
24      Moje
isticanje
25      Kao što se o tome diskutiralo na raspravi – iako to nije izravno relevantno za ovaj predmet – razvoj tehnologije mogao bi omogućiti da se prisutnost odvjetnika „u digitalnom obliku” shvati kao fizička prisutnost, pod uvjetom da je takva prisutnost usporediva s odvjetnikom od „krvi i mesa”. U tom je pogledu Komisija na raspravi istaknula da prisutnost odvjetnika upotrebom videoveze u određenim situacijama može biti u skladu s člankom 3. stavkom 3. točkom (b) Direktive 2013/48, ali da je treba smatrati iznimkom, ne zamjenom za fizičku prisutnost odvjetnika, ako su ispunjeni uvjeti utvrđeni tom direktivom. Konkretno, Komisija je naglasila da bi prisutnost i sudjelovanje odvjetnika upotrebom videoveze trebali biti mogući samo ako osoba može praktično i učinkovito ostvariti prava obrane na temelju članka 3. stavka 1. te direktive, ta prisutnost i sudjelovanje trebaju ovisiti o informiranom pristanku osobe i da se moraju uzeti u obzir potrebe ranjivih osoba i praktični aspekti. Mađarska je također smatrala da je takva prisutnost odvjetnika moguća jer je ispitivanje na daljinu sredstvo koje se od pandemije bolesti COVID-19 široko primjenjuje u kaznenim postupcima te samo po sebi nije nespojivo s pravom na pošteno suđenje. Češka Republika zauzela je pak stajalište da je to pitanje de lege ferenda i da bi ga, kad bi se upotreba videoveze smatrala nužnom radi jačanja pravâ na pošteno suđenje, trebalo riješiti u okviru zakonodavnog postupka Unije.
26      Vidjeti
presudu
od
12.
ožujka
2020.,
VW
(Pravo
na
pristup
odvjetniku
u
slučaju
nedolaska
pred
sud)
(C-659/18,
EU:C:2020:201,
t.
42.
do
45.),
u
kojoj
je
Sud
presudio da
su
privremena
odstupanja
koja
države
članice
mogu
predvidjeti
u
odnosu
na
pravo
na
pristup
odvjetniku
taksativno
nabrojana
u
članku
3.
stavcima
5.
i
6.
Direktive
2013/48.
Sud
je
smatrao
da
bi
tumačenje
članka
3.
Direktive
2013/48
na
način
da
se
državama
članicama
dopušta
da
predvide
odstupanja
različita
od
onih
koja
su
u
tom
članku
taksativno
nabrojana
bilo
protivno
njegovu
tekstu
te
ciljevima
i
strukturi
te
direktive
te
bi
tom
pravu
oduzelo
koristan
učinak.
27      Takvo stajalište podupiru stručnjaci i stručna izvješća. Vidjeti u tom smislu Ogorodova, A. i Spronken, T., „Legal advice in police custody: From Europe to a local police station”, Erasmus Law Review, sv. 7., 2014., str. 191., osobito str. 199.; Hodgson, J. „Criminal procedure in Europe’s area of freedom, security and justice: The rights of the suspect”, u Mitsilegas, V., Bergström, M. i Quintel, T. (ur.), Research Handbook on EU Criminal Law, Second Edition, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2024., str. 135., osobito str. 155.; Agencija Europske unije za temeljna prava, Rights in practice: access to a lawyer and procedural rights in criminal and European arrest warrant proceedings, Ured za publikacije Europske Unije, Luxembourg, 2019., predloženo Mišljenje 3 FRA-e i t. 3.3.4.
28      Vidjeti
radni
dokument
službi
Komisije –
Procjena
učinka
uz
Prijedlog
Direktive
Europskog
parlamenta
i
Vijeća
o
pravima
na
pristup
odvjetniku
i
obavješćivanje
treće
strane
u
kaznenom
postupku
o
oduzimanju
slobode,
(SEC
(2011)
686
final),
8.
lipnja
2011.,
osobito
t.
5.3.
i
6.
29      Vidjeti
u
tom
pogledu
članak
3.
stavak
4.
drugi
podstavak,
članak
9.
te
uvodne
izjave
19.,
28.
i
39.
do
41.
Direktive
2013/48.
30      Vidjeti
primjerice
dokument
Vijeća
7337/12
od
9.
ožujka
2012.,
t.
7.
i
predloženu
uvodnu izjavu
19.a;
dokument
Vijeća
10064/12
od
16.
svibnja
2012.,
predloženu
uvodnu
izjavu
20.
31      Vidjeti
primjerice
dokument
Vijeća
10190/13
od
31.
svibnja
2013.
32      Vidjeti
članak
6.
stavak
4.
točku
(b)
te
uvodne
izjave
25.
i
27.
Direktive
2016/800.
Vidjeti
i
presudu
od
5.
rujna
2024.,
M.
S.
i
dr.
(Maloljetnikova
postupovna prava)
(C-603/22,
EU:C:2024:685,
t.
106.)
i
moje
mišljenje
u
tom
predmetu
(C-603/22,
EU:C:2024:157,
t.
67.
do
71.).
33      Vidjeti
moje
mišljenje
u
predmetu
BK
(Prekvalifikacija
kaznenog
djela)
(C-175/22,
EU:C:2023:436,
t.
53.
do
76.)
i
moje
mišljenje
u
predmetu
M.
S.
i
dr.
(Maloljetnikova postupovna prava)
(C-603/22,
EU:C:2024:157,
t.
62.).
34      Na
temelju
ustaljene
sudske
prakse,
u
skladu
s
člankom
52.
stavkom
3.
Povelje,
prava
koja
ona
sadržava
imaju
jednako
značenje
i
opseg
primjene
kao
i
odgovarajuća
prava
zajamčena
EKLJP-om,
što
ne
sprečava
pravo
Unije
da
pruži
širu
zaštitu.
Prilikom
tumačenja
prava
zajamčenih
člankom
47.
drugim
stavkom
i
člankom
48.
stavkom
2.
Povelje,
Sud
stoga
mora
kao
minimalni
prag
zaštite
uzeti
u
obzir
odgovarajuća
prava
zajamčena
člankom
6.
EKLJP‑a,
kako
ih
tumači
ESLJP.
Vidjeti
primjerice
presudu
od
22.
lipnja
2023.,
K.
B.
i
F.
S.  (Razmatranje
po
službenoj
dužnosti
u
kaznenim
stvarima)
(C-660/21,
EU:C:2023:498,
t.
41.).
35      Vidjeti
primjerice
presudu
ESLJP-a
od
27.
studenoga
2008.,
Salduz protiv
Turske
(CE:ECHR:2008:1127JUD003639102,
t.
51.)
i
presudu
ESLJP-a
od
9.
studenoga
2018.,
Beuze protiv
Belgije
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910,
t.
123.).
36      Vidjeti
presudu
ESLJP-a
od
9.
studenoga
2018.
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910,
t.
125.
do
129.).
37      Vidjeti
presudu
ESLJP-a
od
27.
studenoga
2008.,
Salduz protiv
Turske
(CE:ECHR:2008:1127JUD003639102,
t.
51.)
i
presudu
ESLJP-a
od
9.
studenoga
2018.,
Beuze protiv
Belgije
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910,
t.
131.).
38      Vidjeti
presudu
ESLJP-a
od
27.
studenoga
2008.,
Salduz protiv
Turske
(CE:ECHR:2008:1127JUD003639102,
t.
55.)
i
presudu
ESLJP-a
od
9.
studenoga
2018.,
Beuze protiv
Belgije
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910,
t.
137.).
39      Vidjeti
presudu
ESLJP-a
od
9.
studenoga
2018.,
Beuze protiv
Belgije
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910,
t.
131.
i
132.).
40      Presuda ESLJP-a od 9. studenoga 2018., Beuze protiv Belgije (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, t. 133.)
41      Presuda
ESLJP-a
od
9.
studenoga
2018.,
Beuze protiv
Belgije
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910,
t.
134.)
(moje
isticanje)
42      Vidjeti
primjerice
presudu
ESLJP-a
od
23.
svibnja
2019.,
Doyle
protiv
Irske
(CE:ECHR:2019:0523JUD005197917,
t.
74.),
u
kojoj
je
ESLJP
čak
uputio
na
odredbe
članka
3.
stavaka
1.
do
3.
Direktive
2013/48
kao
dijela
relevantnog
materijala;
vidjeti
i
presudu
ESLJP-a
od
4.
lipnja
2019.,
Farrugia protiv
Malte
(CE:ECHR:2019:0604JUD006304113,
t.
97.)
i
presudu
ESLJP-a
od
18.
siječnja
2022.,
Atristain Gorosabel protiv
Španjolske
(CE:ECHR:2022:0118JUD001550815,
t.
49.).
43      Vidjeti
presudu
ESLJP-a
od
27.
studenoga
2018.
(CE:ECHR:2018:1127JUD005783709,
t.
43.
i
44.).
44      Vidjeti
presudu
ESLJP-a
od
27.
studenoga
2018.,
Soytemiz protiv
Turske
(CE:ECHR:2018:1127JUD005783709,
t.
45.)
(moje
isticanje).
45      Vidjeti
presudu
ESLJP-a
od
27.
studenoga
2018.,
Soytemiz protiv
Turske
(CE:ECHR:2018:1127JUD005783709,
t.
46.).
46      Vidjeti
u
tom
pogledu
Giannoulopoulos,
D.,
„Strasbourg jurisprudence, law reform and comparative law: A tale of the right to custodial legal assistance in five countries”, Human Rights Law Review, sv. 16., 2016., str. 103.
47      Vidjeti presudu ESLJP-a od 23. veljače 2010. (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304, t. 51. do 55.).
48      Vidjeti presudu ESLJP-a od 21. prosinca 2010. (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403, t. 32. do 44.).
49      Vidjeti
primjerice
presude
od
17.
prosinca
2020.,
Komisija/Mađarska
(Prihvat
tražitelja
međunarodne
zaštite)
(C-808/18,
EU:C:2020:1029,
t.
288.)
i
od
6.
ožujka
2025.,
Komisija/Mađarska
(Direktiva
o
zviždačima)
(C-155/23,
EU:C:2025:151,
t.
42.).
50      Vidjeti
u
tom
pogledu
presude
od
14.
siječnja
2010.,
Komisija/Češka
Republika
(C‑343/08,
EU:C:2010:14,
t.
39.
do
41.)
i
od
1.
kolovoza
2025.,
Komisija/Španjolska
(Direktiva
o
ravnoteži
između
poslovnog
i
privatnog
života)
(C-70/24,
EU:C:2025:615,
t.
64.).
51      Vidjeti
primjerice
presude
od
5.
lipnja
2023.,
Komisija/Poljska
(Neovisnost
i
privatan
život
sudaca)
(C-204/21,
EU:C:2023:442,
t.
82.)
i
od
6.
ožujka
2025.,
Komisija/Mađarska
(Direktiva
o
zviždačima)
(C-155/23,
EU:C:2025:151,
t.
35.).
52      U
tom
je
pogledu
ESLJP
u
više
navrata
odlučio
sljedeće:
„ni
tekst
ni
smisao
članka
6.
Konvencije
ne
sprečavaju
osobu
da
se
svojevoljno,
izričito
ili
prešutno,
odrekne
prava
na
zajamčeno
pošteno
suđenje.
To
se
primjenjuje
i
na
pravo
na
pravnu
pomoć […]
Međutim,
kako
bi
takvo
odricanje
od
prava
bilo
djelotvorno
za
potrebe
Konvencije,
treba
ga
utvrditi
na
nedvosmislen
način
i
uz
njega
propisati
minimalne
zaštitne
mjere
razmjerne
njegovoj
važnosti”.
Vidjeti
primjerice
presude
ESLJP-a
od
12.
svibnja
2017.,
Simeonovi protiv
Bugarske
(CE:ECHR:2017:0512JUD002198004,
t.
115.)
i
presudu
ESLJP-a
od
12.
lipnja
2025,
Krpelík protiv
Češke
Republike
(CE:ECHR:2025:0612JUD002396321,
t.
76.).
Vidjeti
i
presudu
ESLJP-a
od
24.
rujna
2009.,
Pishchalnikov protiv
Rusije
(CE:ECHR:2009:0924JUD000702504,
t.
78.),
u
kojoj
je
taj
sud
naglasio
da:
„pravo
na
odvjetnika,
kao
temeljno
pravo
među
onima
koja
čine
pojam
poštenog
suđenja
i
koje
osigurava
djelotvornost
ostalih
predviđenih
jamstava
iz
članka
6.
Konvencije,
izvrstan
je
primjer
prava
koja
zahtijevaju
posebnu
zaštitu
na
temelju
standarda
svjesnog
i
informiranog
odricanja
od
prava.
Ne
smije
se
isključiti
mogućnost
da
osumnjičenik,
nakon
što
ga
se
prvotno
obavijesti
o
njegovim
pravima,
sam
valjano
odrekne
svojih
prava
i
odluči
odgovoriti
na
pitanja
tijekom
ispitivanja.
Međutim,
Sud
jasno
navodi
da
su
potrebne
dodatne
zaštitne
mjere
kada
optuženik
zatraži
odvjetnika
jer
ako
optuženik
nema
odvjetnika,
manje
je
vjerojatno
da
će
ga
se
obavijestiti
o
njegovim
pravima
i
slijedom
toga,
manja
je
vjerojatnost
da
će
se
ona
poštovati”.
53      U
članku
387/A
Zakonika
o
kaznenom
postupku
navodi
se:
„Ako
odvjetnik
nije
prisutan
tijekom
postupovne radnje
iako
je
obaviješten
ili
je
poduzeta
mjera
u
skladu
s
člankom
387.,
osumnjičenika
ili
osobu
za
koju
se
osnovano
sumnja
da
je
počinila
kazneno
djelo
obavješćuje
se
o
tome
da
odsutnost
odvjetnika
ne
sprečava
obavljanje
postupovne radnje,
ali
da
može
odbiti
dati
iskaz
u
skladu
s
člankom
185.
stavkom
1.
točkom
(a),
uključujući
zbog
odsutnosti
odvjetnika.
Ako
osumnjičenik
odluči
da,
s
obzirom
na
odsutnost
odvjetnika,
ne
želi
dati
iskaz,
obavješćuje
ga
se
da
naknadno
može
odlučiti
u
bilo
kojem
trenutku
dati
iskaz, u prisutnosti ili bez prisutnosti odvjetnika”.