62012CC0413
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
PAOLA MENGOZZIJA
od 5. rujna 2013. (
1
)
Predmet C‑413/12
Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León
protiv
Anuntis Segundamano España SL
(zahtjev za prethodnu odluku
koji je uputila Audiencia Provincial de Salamanca (Španjolska))
„Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima — Odgovarajuća i djelotvorna sredstva radi sprečavanja daljnjeg korištenja nepoštenih odredbi — Postupak za dobivanje sudskog naloga koji je pokrenula udruga za zaštitu potrošača — Obveza pokretanja postupka za dobivanje sudskog naloga pred sudom prema mjestu prebivališta ili poslovnog nastana prodavatelja robe ili pružatelja usluga — Nemogućnost ulaganja žalbe protiv odluke o mjesnoj nenadležnosti — Djelotvorna sudska zaštita — Procesna autonomija — Načelo djelotvornosti“
1.
U kojoj mjeri postizanje visoke razine zaštite potrošača zadire u procesnu autonomiju država članica vezano za postupke za dobivanje sudskih naloga koje pokreću udruge za zaštitu potrošača? Treba li tim udrugama, s ciljem osiguranja učinkovitosti njihove borbe protiv nepoštenih odredaba, priznati mogućnost podnošenja žalbe protiv odluke o mjesnoj nenadležnosti suda pred kojim je pokrenut postupak, iako nacionalno pravo općenito isključuje tu mogućnost? Treba li tim udrugama dati povlasticu u vezi s nadležnosti suda koja je dosad bila predviđena za same potrošače? To je, u biti, narav pitanja koja se postavljaju predmetnim zahtjevom za prethodnu odluku.
I – Pravni okvir
A – Direktiva 93/13/EEZ
2.
Dvadesettreća uvodna izjava Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (
2
) utvrđuje da „osobe ili organizacije za koje se prema pravu države članice utvrdi da imaju legitimni interes u određenom predmetu moraju imati mogućnosti da, bilo pred sudom ili upravnim državnim tijelom nadležnim za donošenje odluka o reklamacijama ili za pokretanje primjerenih pravnih postupaka, pokrenu postupak u vezi s odredbama ugovora sastavljenima za opću uporabu u ugovorima koji se zaključuju s potrošačima, a posebno u vezi s nepoštenim odredbama; […] takva mogućnost ne podrazumijeva nužno i prethodnu verifikaciju da se u pojedinim gospodarskim sektorima dobivaju opći uvjeti.”
3.
Dvadesetčetvrta uvodna izjava Direktive 93/13 utvrđuje da „sudovi ili upravna tijela država članica moraju na raspolaganju imati odgovarajuća i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalne primjene nepoštenih odredaba u potrošačkim ugovorima”.
4.
Članak 7. Direktive 93/13 utvrđuje:
„1.   U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.
2.   Sredstva iz stavka 1. uključuju odredbe prema kojima osobe ili organizacije koje u skladu s nacionalnim pravom imaju legitiman interes zaštititi potrošače mogu u skladu s dotičnim nacionalnim pravom postupati pred sudovima ili pred nadležnim upravnim tijelima radi donošenja odluke o tome jesu li ugovorne odredbe sastavljene za opću upotrebu nepoštene, kako bi potom mogle primijeniti odgovarajuća i djelotvorna sredstva radi sprečavanja daljnjeg korištenja takvih odredbi.
[…]”
B – Španjolsko pravo
5.
Relevantni nacionalni pravni okvir u ovom zahtjevu za prethodnu odluku može se sažeti na sljedeći način.
6.
U skladu sa Zakonom o parničnom postupku od 7. siječnja (Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (
3
), u daljnjem tekstu: LEC), tužbe za proglašenje ništavosti odredaba općih uvjeta ugovora trebaju se podnijeti pred sudom na čijem području tužitelj ima prebivalište. Suprotno tomu, u slučaju postupaka za dobivanje sudskog naloga, čija je svrha nalaganje tuženiku prestanka postupanja ili izbjegavanja ponavljanja takvog postupanja u budućnosti (
4
), nadležan je sud prema mjestu prebivališta ili poslovnog nastana tuženika – prodavatelja robe ili pružatelja usluga – pod uvjetom da su to prebivalište ili poslovni nastan na španjolskom državnom području (
5
). Stoga se potonje pravilo o nadležnosti primjenjuje kada je postupak o kojem je riječ pokrenut radi zaštite kako kolektivnih tako i difuznih interesa potrošača (
6
) i kada ga je pokrenula udruga za zaštitu potrošača koja ispunjava zakonom predviđene zahtjeve (
7
).
7.
S druge pak strane, nisu dopušteni pravni lijekovi protiv odluka o mjesnoj nenadležnosti suda koji odlučuje o predmetu (
8
).
II – Glavni postupak i prethodna pitanja
8.
Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León (u daljnjem tekstu: ACICL) udruga je za zaštitu potrošača upisana u registar organizacija potrošača i korisnika autonomne zajednice Castilla y León u Španjolskoj. Sjedište joj je u Salamanci. Okuplja 110 članova, a njezin proračun za 2010. iznosio je 3941 euro. Njezino je djelovanje zemljopisno ograničeno na područje navedene zajednice. ACICL nije ni udružen niti je dio nekog drugog udruženja ili organizacije na međuregionalnoj ili nacionalnoj razini. S druge strane, ACICL ispunjava pravne zahtjeve kako bi pred sudovima mogao braniti kolektivne interese potrošača.
9.
ACICL je u prvom stupnju pred Juzgadom de Primera Instancia no 4 y de lo Mercantil de Salamanca (Španjolska) pokrenuo postupak za dobivanje sudskog naloga protiv društva Anuntis Segunda Mano SL sa sjedištem u provinciji Barcelona. Postupak je pokrenut s ciljem proglašenja ništavosti određenih odredaba sadržanih u općim uvjetima korištenja koji su se nalazili na internetskom portalu navedenog društva (
9
), jer su navodno predstavljale nepoštene odredbe i kako bi se ubuduće uklonilo navodno postupanje koje predstavlja zloporabu.
10.
Rješenjem od 6. travnja 2011. Juzgado de Primera Instancia no 4 y de lo Mercantil de Salamanca proglasio se nenadležnim za odlučivanje u postupku za dobivanje sudskog naloga koji je pred njim pokrenuo ACICL. Prema mišljenju tog suda, iz članka 52. stavka 1. točke 14. LEC‑a proizlazi da je za odlučivanje u postupcima za dobivanje sudskih naloga koji su pokrenuti kako bi se zaštitili kolektivni interesi potrošača nadležan sud prema mjestu prebivališta tuženika. Međutim, Juzgado de Primera Instancia no 4 y de lo Mercantil de Salamanca naveo je da je protiv njegove odluke o nenadležnosti moguće podnijeti žalbu, iako takva mogućnost nije predviđena ni jednim nacionalnim propisom.
11.
ACICL je podnio žalbu pred Audienciom Provincial de Salamanca. Sud koji je uputio zahtjev suočava se s dvama nizovima problema.
12.
S jedne strane, ako se primjenjuju nacionalna procesnopravna pravila, konkretno članci 60. i 67. LEC‑a, protiv odluke o mjesnoj nenadležnosti nisu dopušteni pravni lijekovi, na način da ACICL, ako želi pokrenuti postupak za dobivanje sudskog naloga, to treba učiniti isključivo pred sudom prema mjestu prebivališta tuženika. Sud koji je uputio zahtjev pita se predstavlja li, u tim okolnostima, nemogućnost podnošenja žalbe protiv odluka španjolskih sudova o mjesnoj nenadležnosti u okviru difuznih postupaka za dobivanje sudskog naloga, koji su pokrenuti kako bi se zaštitili interesi potrošača, prepreku za postizanje cilja osiguranja visoke razine zaštite potrošača, kojemu teži pravo Unije općenito i posebno Direktiva 93/13. Za slučaj da je tako, sud koji je uputio zahtjev trebao bi odbiti primijeniti nacionalna procesnopravna pravila i prihvatiti odlučivanje o žalbi koja je pred njim podnesena.
13.
S druge strane, sud koji je uputio zahtjev pita je li pravilo o nadležnosti, u skladu s kojim postupak za dobivanje sudskog naloga koji pokreće udruga za zaštitu potrošača mora biti pokrenut pred sudom prema mjestu prebivališta ili poslovnog nastana prodavatelja robe ili pružatelja usluga, od kojeg bi ACICL u konačnici morao odustati zbog svojeg skromnog proračuna i područja djelovanja koje je teritorijalno ograničeno, sukladno s, kao prvo, pravom Unije, kao drugo, s ciljem visoke razine zaštite potrošača, i kao treće, sa značajem koji se priznaje postupcima koje u tom području pokreću udruge za zaštitu potrošača.
14.
U tim je okolnostima Audiencia Provincial de Salamanca odlučila prekinuti postupak i, na temelju odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku koju je Tajništvo Suda zaprimilo 11. rujna 2012., a u skladu s člankom 267. UFEU‑a, postaviti Sudu dva sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Omogućava li zaštita koju potrošaču osigurava Direktiva [93/13] Audienciji Provincial [Salamanca] da u svojstvu nacionalnog žalbenog suda, čak i u nedostatku nacionalnog pravila o tome, odlučuje povodom žalbe podnesene protiv odluke [Juzgada de Primera Instancia no 4 y de lo Mercantil de Salamanca] kojom je odlučeno da je za odlučivanje u postupku za dobivanje sudskog naloga koji je pokrenula udruga potrošača teritorijalno ograničenog područja djelovanja, koja nije ni udružena niti povezana s drugim udrugama, raspolaže skromnim proračunom i ima mali broj članova, mjesno nadležan sud prema mjestu [poslovnog nastana] tuženika?
2.
Treba li članke 4. [UFEU‑a], 12. [UFEU‑a], 114. [UFEU‑a], 169. [UFEU‑a] [kao i] članak 38. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, u vezi s Direktivom 93/13 i sudskom praksom Suda o visokoj razini zaštite interesa potrošača kao i s korisnim učinkom direktiva i načela ekvivalentnosti i djelotvornosti, tumačiti u smislu da određuju da je za odlučivanje u postupcima za dobivanje sudskih naloga za sprečavanje korištenja nepoštenih odredaba koje pokreće udruga za zaštitu potrošača teritorijalno ograničenog područja djelovanja koja nije ni udružena niti povezana s drugim udrugama, raspolaže skromnim proračunom i ima mali broj članova kako bi štitila kolektivne ili difuzne interese potrošača i korisnika, mjesno nadležan sud prema mjestu prebivališta te udruge, a ne sud prema mjestu prebivališta tuženika?”
III – Postupak pred Sudom
15.
Pisana očitovanja pred Sudom podnijeli su tužitelj u glavnom postupku, španjolska vlada i Europska komisija.
IV – Pravna analiza
A – Prvo prethodno pitanje
16.
Najprije ću ispitati tvrdnju španjolske vlade u vezi s nedopuštenosti ovog prvog prethodnog pitanja, a zatim ću podsjetiti na načela koja proizlaze iz ustaljene sudske prakse Suda i koja će biti korisna u našem razmatranju. Na kraju ću, u vezi s navedenim načelima, i osobito u vezi s načelom djelotvornosti, ispitati činjenicu da u pravnom poretku države članice ne postoji dvostupanjska sudska instanca u području mjesne nadležnosti.
1. Dopuštenost prvog prethodnog pitanja
17.
Odmah treba odbiti tvrdnju španjolske vlade prema kojoj prvo prethodno pitanje postavljeno Sudu nije dopušteno jer je, prema njezinu mišljenju, predmet potpuno unutarnje naravi te se stoga postupovno pravilo o kojemu je riječ treba analizirati isključivo s aspekta djelotvorne sudske zaštite, kao što je jamči španjolski ustav. U tu je svrhu dovoljno podsjetiti da je cilj postupka koji je ACICL pokrenuo pred Juzgadom de Primera Instancia no 4 y de lo Mercantil de Salamanca i pred sudom koji je uputio zahtjev taj da se odredbe koje je tuženo društvo upotrijebilo u glavnom postupku proglase nepoštenima te da se postupak očito odnosi na sudbenost zaštite potrošača dodijeljenu Direktivom 93/13, prema potrebi posredovanjem udruga za zaštitu potrošača iz članka 7. stavka 2. navedene direktive.
2. Načelo djelotvornosti kao ograničenje procesne autonomije država članica
18.
Članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 obvezuje države članice da osiguravaju „da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba”. Sud koji je uputio zahtjev pita Sud trebaju li ta primjerena i djelotvorna sredstva uključivati mogućnost ulaganja žalbe protiv odluke o mjesnoj nenadležnosti donesene u okviru postupka koji pokreće udruga za zaštitu potrošača.
19.
Direktivom 93/13 ne provodi se usklađivanje procesnih sredstava kojima raspolažu te udruge. Međutim, Sud navodi da „sloboda izbora načina i sredstava za osiguravanje provedbe direktive ne utječe na obvezu svake države kojoj je direktiva upućena da poduzme sve mjere potrebne za osiguravanje punog učinka predmetne direktive u skladu s njezinim ciljem” (
10
). U skladu s ustaljenom sudskom praksom, „[o]bveza država članica, koja proizlazi iz direktive, da postigne rezultat koji je njome propisan, kao i njihova dužnost na temelju članka [4. stavka 3. UEU‑a] da poduzmu sve opće i posebne mjere primjerene za osiguranje te obveze odnosi [se] na sva tijela država članica, uključujući i sudove u okviru njihove nadležnosti (
11
)”, pri čemu je „osobito [njihova dužnost] [...] da osiguraju pravnu zaštitu koja za pojedince proizlazi iz odredaba prava Unije i da osiguraju njihov puni učinak” (
12
). Osim toga, u nedostatku propisa Unije u području o kojem je riječ – kao što je to slučaj u glavnom postupku – „na nacionalnom je pravnom poretku svake države članice da odredi nadležne sudove i utvrdi postupovna pravila o pravnim sredstvima namijenjenima zaštiti prava koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije (
13
)” pod uvjetom učinkovite zaštite tih prava (
14
).
20.
U vezi s tim, iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da „postupovna pravila za pravna sredstva čija je svrha osigurati zaštitu prava koja pravni subjekti izvode iz prava Unije ne smiju biti nepovoljnija od onih koja se odnose na slična pravna sredstva u nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) niti u praksi onemogućiti ili pretjerano otežati korištenje pravima koja priznaje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti)” (
15
).
21.
Pri analizi pitanja koje se ispituje potrebno se voditi svim tim razmatranjima.
3. Nepostojanje dvostupanjske sudske instance u pogledu načela djelotvornosti
22.
Sporna situacija iz glavnog postupka stoga se treba ispitati s aspekta načela ekvivalentnosti i djelotvornosti. Međutim, u ovom se predmetu ne dovodi u pitanje načelo ekvivalentnosti. Stoga preostaje ispitati načelo djelotvornosti.
23.
Općenito valja istaknuti da pravo Unije ne sadržava nikakvu posebnu obvezu u vezi s time koliki broj sudskih instanci moraju osigurati države članice u području zaštite potrošača. Sudbeni ustroj u potpunosti je obuhvaćen procesnom autonomijom država članica. Osim toga, priznato je da cilj Ugovora nije bio uz postojeće stvoriti nova pravna sredstva, osim ako iz strukture nacionalnog pravnog poretka proizlazi da ne postoji nijedan pravni lijek koji osigurava, makar posredno, poštovanje prava pojedinaca koja proizlaze iz prava Unije (
16
).
24.
Ovo prethodno pitanje odnosi se na nemogućnost podnošenja žalbe protiv odluke o mjesnoj nenadležnosti suda pred kojim je pokrenut postupak i određivanju mjesno nadležnog suda pred kojim treba pokrenuti postupak. Kao što je podsjetila Komisija, jedino pravilo koje na tu temu postoji na razini Unije odnosi se na same sudove Unije. Članak 54. drugi stavak Protokola (br. 3) o Statutu Suda Europske unije priloženog Ugovorima utvrđuje da „[a]ko Opći sud utvrdi da nije nadležan provoditi postupak i odlučivati u predmetu koji je u nadležnosti Suda, upućuje taj predmet Sudu; ako Sud utvrdi da neki predmet pripada u nadležnost Općeg suda, upućuje taj predmet Općem sudu, koji se tada ne smije oglasiti nenadležnim” (
17
). Protiv takvih odluka o upućivanju nije moguće podnijeti žalbu (
18
).
25.
Točno je da upućivanje predmeta jednog suda Unije drugom ne podrazumijeva iste zemljopisne teškoće u odnosu na one uzrokovane u glavnom predmetu.
26.
Međutim, i to je ključno za dobro razumijevanje prvog prethodnog pitanja, ono se odnosi na ocjenu usklađenosti s pravom Unije nacionalnog procesnopravnog pravila, u skladu s kojim protiv odluka o mjesnoj nenadležnosti nije dopuštena žalba – odnosno, članak 67. stavak 1. LEC‑a – dok navedene teškoće potječu iz primjene pravila, u skladu s kojim u postupku za dobivanje sudskog naloga koji pokreće udruga za zaštitu potrošača odlučuje sud prema mjestu prebivališta ili poslovnog nastana prodavatelja robe ili pružatelja usluga – odnosno, članak 52. stavak 1. točka 14. LEC‑a. Međutim, predmet prethodnog pitanja koje se ovdje razmatra nije potonja odredba.
27.
U tim okolnostima, usporedba s procesnopravnim pravilima primjenjivim na sudove Unije i dalje je relevantna te pokazuje da ni sustav pravnih sredstava sudova Unije niti španjolsko postupovno pravo ne predviđaju mogućnost ulaganja žalbe protiv odluka o nenadležnosti.
28.
Kad je riječ o izvorima sekundarnog zakonodavstva, ni Direktiva 98/27/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. svibnja 1998. o sudskim nalozima za zaštitu interesa potrošača (
19
) ni Direktiva 2009/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o sudskim nalozima za zaštitu interesa potrošača (
20
), koja je nakon nje uslijedila, nisu išle toliko daleko da bi uređivale pitanje broja sudskih instanci koje države članice moraju predvidjeti vezano za donošenje odluka o mjesnoj nenadležnosti donesenih protiv udruga za zaštitu potrošača.
29.
Kad je riječ o Europskoj konvenciji za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanoj u Rimu 4. studenoga 1950., zanimljivo je istaknuti da je trebalo čekati Protokol br. 7 (
21
) uz navedenu konvenciju da bi se uspostavilo pravo na dvostupanjsku sudsku instancu (
22
). Međutim, osim toga što je navedeno pravo uspostavljeno isključivo u kaznenim stvarima, treba istaknuti da do danas Protokol još uvijek nisu ratificirale sve države članice Unije. To pokazuje u kojoj se mjeri broj sudskih instanci razlikuje od jedne do druge države članice, neovisno o vrsti predmeta.
30.
Budući da na razini Unije ne postoji propis koji bi precizno utvrđivao doseg pravnih jamstava na koja se može pozvati udruga za zaštitu potrošača, treba utvrditi onemogućava li sporno nacionalno pravilo u glavnom postupku, koje onemogućava svaki pravni lijek protiv odluka o proglašenju mjesne nenadležnosti, ili pretjerano otežava u praksi korištenje pravima ili ovlastima koja pravo Unije priznaje navedenoj udruzi.
31.
U vezi s tim treba istaknuti, kao prvo, da se nemogućnost podnošenja žalbe s kojom se suočio ACICL odnosi samo na mjesnu nadležnost i ne znači da su ACICL‑u uskraćena sva pravna sredstva kojima mu se omogućava ispitivanje merituma njegova zahtjeva za sprečavanje stalnog korištenja odredaba koje smatra nepoštenim. Međutim, na raspolaganju mu u svakom slučaju stoji pravno sredstvo, jer je pristup sudu koji odlučuje o meritumu zajamčen obvezom suda, koji je odredio sud koji je odbio svoju nadležnost, da ne dovodi u pitanje svoju mjesnu nadležnost. Stoga je isključena svaka pretpostavka o uskraćivanju sudske zaštite.
32.
Kao drugo, nemogućnost podnošenja žalbe također ne dovodi do konačnog zatvaranja rasprave o mjesnoj nadležnosti jer će se o nadležnosti suda prema mjestu poslovnog nastana tuženika u glavnom postupku ponovno moći raspravljati (
23
) nakon što navedeni sud donese odluku o meritumu.
33.
Iako u potpunosti razumijem poteškoće s kojima se suočava ACICL i iako ne niječem nedostatke nemogućnosti podnošenja žalbe protiv odluke kojom će se okončati postupak na zemljopisnom području tužitelja u glavnom postupku, također treba priznati da ACICL postupak može pokrenuti pred drugim mjesno nadležnim sudom i time doprinijeti ostvarenju cilja koji se želi postići Direktivom.
34.
Ponavljam da zemljopisno premještanje postupka, koje je izvor poteškoća s kojima se susreće ACICL, nije per se posljedica nepostojanja mogućnosti podnošenja žalbe protiv odluke o mjesnoj nenadležnosti, nego proizlazi iz primjene članka 52. stavka 1. točke 14. LEC‑a, koji je u središtu drugog prethodnog pitanja upućenog Sudu.
35.
Točno je da ACICL zbog proglašenja mjesne nenadležnosti Juzgada de Primera Instancia no 4 y de lo Mercantil de Salamanca riskira odustajanje od pokretanja postupka isključivo iz financijskih razloga. Međutim, čini mi se da je teško zaključiti da se načelo djelotvornosti krši svaki put kada pojedinac, nakon što primi odluku o nenadležnosti, odustane od pokretanja postupka zbog njegovih troškova, naravno, pod uvjetom da ukupni troškovi postupka nisu toliko prekomjerni da postanu odvraćajući. Ipak, u spisu ni u kojem trenutku nije navedeno da su troškovi premještanja sudskog postupka objektivno prekomjerni.
36.
Suprotno tomu, utvrđeno je da tužitelj u glavnom postupku subjektivno ne može snositi troškove tog premještanja. Međutim, smatram da je posebna ekonomska situacija ACICL‑a čimbenik koji se ne može uzimati u obzir za ocjenu poštovanja načela djelotvornosti. Budući da su propisi koje su nacionalni zakonodavci donijeli u vezi sa strukturom pravnih sredstava i brojem sudskih instanci, kojem podliježe svaka vrsta odluke, doneseni u općem interesu dobrog sudovanja i predvidljivosti, logično je da moraju prevladati nad pojedinačnim interesima i ne treba očekivati da se razlikuju od slučaja do slučaja ovisno o financijskom stanju stranaka (
24
).
37.
U konačnici, valja podsjetiti da za primjenu načela ekvivalentnosti i djelotvornosti „svaki slučaj u kojem se postavi pitanje onemogućuje li neka nacionalna procesnopravna odredba ili pretjerano otežava primjenu prava [Unije] treba ispitati uzimajući u obzir položaj te odredbe u cjelokupnom postupku, tijek postupka i njegove posebnosti pred različitim nacionalnim tijelima” (
25
). Međutim, elementi koje sam već naveo, a koji se odnose, kao prvo, na isključenje bilo kakvog uskraćivanja sudske zaštite, kao drugo, na postojanje pravnog sredstva kojim udruga za zaštitu potrošača stvarno raspolaže, i, kao treće, na mogućnost ponovnog otvaranja rasprave, prema potrebi, o mjesnoj nadležnosti nakon donošenja odluke o meritumu, navode me na zaključak da članak 52. stavak 1. točka 14. LEC‑a u praksi ne onemogućava ili pretjerano otežava korištenje pravima koja Direktiva 93/13 priznaje udrugama za zaštitu potrošača, niti ne ugrožava ostvarenje cilja koji se njome želi postići.
38.
Stoga predlažem Sudu da odluči da se, u kontekstu glavnog postupka, s obzirom na trenutno stanje prava Unije, načelu djelotvornosti u vezi s ciljem osiguranja visoke razine zaštite potrošača, koji se želi postići Direktivom 93/13, ne protivi nacionalno procesnopravno pravilo u skladu s kojim, u okviru postupka za dobivanje sudskog naloga koji pokreće udruga za zaštitu potrošača, protiv odluke o mjesnoj nenadležnosti suda pred kojim je pokrenut postupak nije dopušten pravni lijek, ako iz ispitivanja nacionalnog prava, s druge strane, proizlazi da navedena udruga stvarno raspolaže pravnim sredstvom za odlučivanje o meritumu svoje tužbe.
B – Drugo prethodno pitanje
39.
Drugim prethodnim pitanjem upućenim Sudu u biti se želi utvrditi je li cilj osiguranja visoke razine zaštite potrošača, kojem se teži na razini Unije, ugrožen španjolskim procesnopravnim pravilom u skladu s kojim je, u predmetu koji nije prekogranične prirode, za odlučivanje o postupku za dobivanje sudskog naloga koji pokreće udruga potrošača, nadležan sud prema mjestu prebivališta ili sud prema mjestu poslovnog nastana prodavatelja robe ili pružatelja usluga, ako je poznato navedeno prebivalište ili navedeni poslovni nastan.
40.
Uzimajući u obzir odgovor koji predlažem Sudu na prvo prethodno pitanje, izrazito sumnjam u njegovu nadležnost za odlučivanje o ovom drugom prethodnom pitanju, a u nastavku ću objasniti i zašto.
41.
Budući da se priklanjam stajalištu da pravo Unije, u okolnostima glavnog postupka, ne propisuje mogućnost podnošenja žalbe protiv odluke o mjesnoj nenadležnosti, postupak koji je ACICL pokrenuo pred sudom koji je uputio zahtjev postat će bespredmetan nakon što Sud odgovori na njegovo prvo pitanje. Budući da sud koji je uputio zahtjev neće moći odlučivati o žalbi koju je podnio ACICL, morat će okončati postupak. Posljedično, ACICL će postupak za dobivanje sudskog naloga trebati pokrenuti pred nadležnim sudom u skladu s LEC‑om, odnosno pred sudom prema mjestu poslovnog nastana prodavatelja robe ili pružatelja usluga.
42.
Stoga napominjem da, u tim okolnostima, u trenutku kada se sud koji je uputio zahtjev upozna s odgovorom Suda na prvo pitanje, taj sud više neće odlučivati o sporu za čije je rješenje potreban odgovor na drugo postavljeno pitanje.
43.
Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, prethodni postupak pretpostavlja da je spor pred nacionalnim sudovima u tijeku, u okviru kojega oni trebaju donijeti odluku na temelju presude donesene u prethodnom postupku (
26
). Opravdanost prethodnog postupka nije davanje savjetodavnih mišljenja na općenita ili hipotetska pitanja već stvarna potreba za učinkovitim rješavanjem spora (
27
). Ta potreba prestaje postojati po proglašenju nenadležnosti, u ovom slučaju materijalne, suda koji je uputio zahtjev.
44.
Ipak, moglo bi se zamisliti da će Sud odgovoriti unaprijed, na neki način s aspekta pokretanja postupka pred mjesno nadležnim sudom. Unatoč tomu, ta je mogućnost izrazito hipotetska jer iz spisa proizlazi da bi ACICL, zbog svoje veličine i proračuna, bio primoran odustati od postupka. Osim toga, čak i kad bi ACICL u konačnici pokrenuo postupak za dobivanje sudskog naloga pred mjesno nadležnim sudom, pred tim se sudom ne bi mogao očitovati o mjesnoj nadležnosti jer, u skladu s LEC‑om, i u cilju izbjegavanja negativnog sukoba nadležnosti, sud koji je odredio sud koji je odbio svoju nadležnost ne može dovesti u pitanje svoju mjesnu nadležnost. Kao što sam već naveo, i u skladu s pisanim očitovanjima španjolske vlade i Komisije, koje se slažu oko tog pitanja, navedene su tvrdnje dopuštene samo u okviru žalbe protiv prvostupanjske odluke o meritumu.
45.
Stoga ću sljedeća očitovanja iznijeti samo podredno.
46.
Situaciju ACICL‑a, na koju se primjenjuje sporno nacionalno pravilo o mjesnoj nadležnosti, treba ispitati s obzirom na ranije spomenuta načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.
47.
U ovom se predmetu ne dovodi u pitanje načelo ekvivalentnosti.
48.
Kad je riječ o načelu djelotvornosti, ACICL tvrdi da bi mu, zbog svoje veličine, teritorijalnog područja djelovanja i proračuna, pokretanje postupka za dobivanje sudskog naloga pred sudom prema mjestu sjedišta prodavatelja robe ili pružatelja usluga stvorilo troškove koje ne bi mogao snositi na način da bi morao odustati od postupka. Takva bi situacija u bitnome spriječila ostvarenje cilja koji želi postići navedena udruga, ograničavanjem, de facto, vlastite sposobnosti djelovanja u pogledu sudskog naloga, osobito u području navodno nepoštenih odredaba. Pravilo nadležnog suda koje se primjenjuje na ACICL, trebalo bi, u okviru takvih sudskih naloga, biti pravilo koje vrijedi za postupke koje potrošači pokreću protiv prodavatelja robe ili pružatelja usluga, odnosno, načelna nadležnost suda prema mjestu prebivališta tužitelja.
49.
Iako u potpunosti razumijem poteškoće s kojima se suočava ACICL, također trebam istaknuti da pravo Unije ne zahtijeva da se povlašteno procesno postupanje predviđeno za potrošače proširi na udruge za zaštitu potrošača.
50.
Kao prvo, Direktiva 93/13 samo zahtijeva da „[…] organizacije za koje se […] utvrdi da imaju legitimni interes u određenom predmetu moraju imati mogućnosti da […] pokrenu postupak u vezi s odredbama ugovora sastavljenima za opću uporabu u ugovorima koji se zaključuju s potrošačima” (
28
). Primjerena i djelotvorna sredstva iz članka 7. Direktive 93/13 osobito uključuju mogućnost da navedene organizacije postupaju pred sudovima ili pred nadležnim upravnim tijelima (
29
). U navedenoj direktivi nije sadržan nijedan propis o nadležnom sudu pred kojim bi navedene organizacije trebale pokretati postupke za dobivanje sudskog naloga.
51.
Kao drugo, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se „sustav zaštite koji je uspostavljen [Direktivom 93/13] temelji na ideji da se potrošač u odnosu na prodavatelje robe i pružatelje usluga, a vezano za pitanja koja se odnose kako na mogućnost pregovaranja, tako i na razinu informacija, nalazi u podređenom položaju” (
30
). Iako se bez problema može prihvatiti da zaštita prava potrošača, kao što je ona organizirana pravom Unije, zahtijeva priznanje preferencijalnog nadležnog suda za potrošača – s obzirom na to što je priznato u prekograničnom kontekstu (
31
) – zahtijevati od država članica da povlasticu te preferencijalne nadležnosti prošire na organizacije za zaštitu potrošača značilo bi ići korak dalje (
32
).
52.
Bez nijekanja temeljne važnosti njihova djelovanja i osnovne uloge koju moraju moći ispunjavati kako bi se postigla visoka razina zaštite potrošača u okviru Unije (
33
), također valja priznati da sudski postupak u kojem se takva udruga suprotstavlja prodavatelju robe ili pružatelju usluga ni u kom slučaju nema isti stupanj nejednakosti koji je prethodno naveden. Postupak za dobivanje sudskog naloga nije postupak za utvrđivanje ugovorne odgovornosti (
34
).
53.
Španjolska vlada i Komisija potrudile su se – prema mojem mišljenju, uvjerljivo – ilustrirati tu razliku pozivajući se na pravila o nadležnosti utvrđena Uredbom br. 44/2001. Tako su tvrdile da je Sud u tom kontekstu odbio pretpostavku prema kojoj bi se posebna pravila o nadležnosti utvrđena za postupke koje pokreću potrošači, koji su stranke prekograničnog ugovora sklopljenog s prodavateljem robe ili pružateljem usluga, po analogiji trebala primjenjivati na postupke koje pokreću udruge za zaštitu potrošača (
35
).
54.
Točno je da je Sud, u kontekstu Direktive 93/13, proglasio nepoštenom ugovornu odredbu o kojoj se nije pregovaralo i koja je, u slučaju spora u vezi s ugovorom, nadležnost sustavno dodjeljivala sudu prema mjestu prebivališta prodavatelja robe ili pružatelja usluga (
36
). Međutim, to ne znači da je ta nadležnost, kada je dodijeli nacionalni zakonodavac – izvan bilo kakvog ugovornog okvira – i kad je riječ o postupcima za dobivanje sudskog naloga koje pokreću udruge za zaštitu potrošača, nužno protivna cilju zaštite potrošača ili da krši načelo djelotvornosti.
55.
Čini se da je takav pristup, koji se razlikuje ovisno o tome je li postupak pokrenut, s jedne strane, na temelju ugovorne odgovornosti ili, s druge strane, delikta ili kvazi‑delikta, potvrđen direktivama 98/27 i 2009/22, u skladu s kojima su sudovi države članice prema mjestu prebivališta ili poslovnog nastana tuženika (
37
) nadležni za odlučivanje o postupcima za dobivanje sudskog naloga koje pokreću udruge za zaštitu potrošača ili slične udruge drugih država članica u slučaju povreda zakonodavstva Unije o zaštiti potrošača unutar Zajednice.
56.
Osim toga, ACICL može odlučiti da će, unatoč svemu, postupak pokrenuti pred mjesno nadležnim sudom, pod cijenu određenog financijskog napora, ili pak, kao što je tvrdila Komisija, o postupanju koje navodno predstavlja zloporabu obavijestiti udrugu koja može biti stranka u sporu u provinciji Barceloni. U svakom slučaju, osim što ACICL konkretno raspolaže pravnim sredstvom, navedena udruga i dalje može pružati pomoć potrošačima u okviru njihovih pojedinačnih tužbi za utvrđivanje ugovorne odgovornosti podnesenih pred sudovima u autonomnoj zajednici Castilla y León.
57.
Završit ću podsjetivši da, prilikom ocjene poštovanja načela djelotvornosti, i u skladu sa zahtjevima sudske prakse Suda (
38
), u obzir treba uzeti cjelokupni postupak, tijek postupka i njegove posebnosti pred različitim nacionalnim tijelima. Pojašnjenja koja je španjolska vlada navela u svojim pisanim očitovanjima u vezi s procesnim režimom postupaka za dobivanje sudskog naloga koje pokreću organizacije za zaštitu potrošača, kao što je oslobođenje od polaganja osiguranja ili nezastarijevanje navedenih postupaka, zajedno s navedenim opravdanjem da takvo pravilo o nadležnosti teži dvostrukom cilju, odnosno izbjeći donošenje proturječnih sudskih odluka (
39
) i prodavatelju robe ili pružatelju usluga olakšati izvršenje odluke koja će biti donesena (
40
), uvjerila su me da sporno zakonodavstvo u glavnom postupku u praksi ne onemogućava ili pretjerano ne otežava korištenje pravima koja pravo Unije, općenito, i Direktiva 93/13, posebno, priznaje organizacijama o kojima je riječ.
V – Zaključak
58.
Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na pitanja koja je postavila Audiencia Provincial de Salamanca odgovori sljedeće:
U kontekstu glavnog postupka, s obzirom na trenutno stanje prava Unije, načelu djelotvornosti u vezi s ciljem osiguranja visoke razine zaštite potrošača, koji se želi postići Direktivom Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, ne protivi se nacionalno procesnopravno pravilo u skladu s kojim – u okviru postupka za dobivanje sudskog naloga koji pokreće udruga za zaštitu potrošača – protiv odluke o mjesnoj nenadležnosti suda pred kojim je pokrenut postupak nije dopušten pravni lijek, ako iz ispitivanja nacionalnog prava, s druge strane, proizlazi da navedena udruga stvarno raspolaže pravnim sredstvom za odlučivanje o meritumu svoje tužbe.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	SL L 95, str. 29. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.)
(
3
)	Na snazi do 22. srpnja 2014.
(
4
)	Vidjeti članak 53. Općeg zakona o zaštiti potrošača i korisnika (u daljnjem tekstu: LGDCU).
(
5
)	Vidjeti članak 52. stavak 1. točku 14. LEC‑a. U suprotnom je spor prekogranični, a nadležni nacionalni sud određuje se na temelju pravila o nadležnosti utvrđenih Uredbom Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).
(
6
)	Vidjeti članak 52. stavak 1. točku 16. LEC‑a.
(
7
)	Vidjeti članak 54. stavak 1. točku (b) LGDCU‑a.
(
8
)	Vidjeti članak 67. stavak 1. LEC‑a.
(
9
)	U vezi s tim valja istaknuti da je elektronička trgovina područje u kojem Europska unija svojim mjerama također jamči visoku razinu zaštite potrošača, kao što je to razvidno iz pozornosti koja se Direktivi 93/13 daje u Direktivi 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (SL L 178, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 58.). Vidjeti, osobito, uvodnu izjavu 11. i članak 1. stavak 3. te direktive.
(
10
)	Vidjeti, među opsežnom sudskom praksom, presudu od 15. travnja 2008., Impact (C‑268/06, Zb. str. I‑2483.), t. 40. i navedenu sudsku praksu.
(
11
)	Ibidem, t. 41. i navedena sudska praksa
(
12
)	Ibidem, t. 42. i navedena sudska praksa
(
13
)	Ibidem, t. 44. i navedena sudska praksa
(
14
)	Ibidem, t. 45. i navedena sudska praksa
(
15
)	Ibidem, t. 46. i navedena sudska praksa
(
16
)	Presuda od 13. ožujka 2007., Unibet (C‑432/05, Zb. str. I‑2271.), t. 40. i 41.
(
17
)	U vezi s raspodjelom nadležnosti između Općeg suda i Službeničkog suda, vidjeti članak 8. stavak 2. Priloga I. Statutu Suda.
(
18
)	Vidjeti, primjerice, presudu od 4. rujna 2008., Gualtieri/Komisija (T‑413/06 P, Zb. SS, str. I‑B-1-35. i II‑B-1-253.), t. 27.
(
19
)	SL L 166, str. 51.
(
20
)	SL L 110, str. 30. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 269.)
(
21
)	Potpisan u Strasbourgu 22. studenoga 1984. i na snazi od 1. studenoga 1988.
(
22
)	Vidjeti članak 2. navedenog Protokola br. 7.
(
23
)	U vezi s tim treba istaknuti da je odluka o mjesnoj nenadležnosti Juzgada de Primera Instancia no 4 y de lo Mercantil de Salamanca donesena nakon što su stranke saslušane po tom pitanju.
(
24
)	Suprotno tomu, u tim se slučajevima mogu upotrijebiti mehanizmi kojima se, koliko je to moguće, namjerava nadoknaditi financijska nesposobnost tužitelja (kao što su pravna pomoć, oslobođenje od plaćanja troškova itd.), ali se sama struktura pravnih sredstava nikad ne mijenja ili prilagođava ovisno o toj sposobnosti. Zbog nužne predvidljivosti pravnih sredstava potrebna je potpuna stabilnost postupovnih pravila i pravila o nadležnosti. Isto vrijedi u vezi s jamčenjem pravâ tuženika.
(
25
)	Presuda od 14. prosinca 1995., van Schijndel i van Veen (C‑430/93 i C‑431/93, Zb. str. I‑4705.), t. 19.; presuda od 7. lipnja 2007., van der Weerd i dr. (C‑222/05 do C‑225/05, Zb. str. I‑4233.), t. 33., kao i, u istom smislu, presuda od 20. svibnja 2010., Scott i Kimberly Clark (C‑210/09, Zb. str. I‑4613.), t. 24.
(
26
)	Presuda od 27. lipnja 2013., Di Donna (C‑492/11), t. 26., i navedena sudska praksa
(
27
)	Vidjeti presudu od 20. siječnja 2005., García Blanco (C‑225/02, Zb. str. I‑523.), t. 27. i 28.
(
28
)	Dvadesettreća uvodna izjava Direktive 93/13
(
29
)	Članak 7. stavak 2. Direktive 93/13
(
30
)	Presuda od 4. lipnja 2009., Pannon GSM (C‑243/08, Zb. str. I‑4713.), t. 22. i navedena sudska praksa, i presuda od 26. travnja 2012., Invitel (C‑472/10), t. 33. i navedena sudska praksa
(
31
)	Vidjeti poglavlje II. odjeljak 4. Uredbe br. 44/2001 i poglavlje II. odjeljak 4. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.)
(
32
)	Iako Uredba br. 44/2001 i Uredba br. 1215/2012 ne utvrđuju ništa u tom smislu.
(
33
)	Uloga koju je, osim toga, Sud već istaknuo (vidjeti presude od 27. lipnja 2000., Océano Grupo Editorial i Salvat Editores (C‑240/98 do C‑244/98, Zb. str. I‑4941.) t. 27., i od 24. siječnja 2002., Komisija/Italija (C‑372/99, Zb. str. I‑819.), t. 14.))
(
34
)	Presuda od 1. listopada 2002., Henkel (C‑167/00, Zb. str. I‑8111.), t. 38. i 39.
(
35
)	Gore navedena presuda Henkel, t. 33.
(
36
)	Gore navedena presuda Océano Grupo Editorial i Salvat Editores, t. 24.
(
37
)	Vidjeti članak 4. stavak 1. Direktive 98/27 i članak 4. stavak 1. Direktive 2009/22.
(
38
)	Vidjeti točku 37. ovog mišljenja.
(
39
)	I to zbog učinaka odluke donesene u okviru postupka za dobivanje sudskog naloga, za razliku od učinaka odluke donesene u okviru postupka za utvrđivanje ugovorne odgovornosti koji pokreće potrošač.
(
40
)	I to zbog prostorne blizine prodavatelja robe ili pružatelja usluga i tijela nadležnih za provjeru izvršenja sudske odluke te zbog, po potrebi, osiguranja ovrhe.