17. Pž-9201/13-4
R E P U B L I K A   H R V A T S K A
R J E Š E NJ E
Visoki trgovački sud Republike Hrvatske, po sucu pojedincu Ivici Omaziću, u pravnoj stvari 
tužitelja N. G., OIB …, vlasnika tapetarskog obrta N., Z., kojeg zastupa punomoćnik D. Š., 
odvjetnik u O. društvu Š. i P. u Z., protiv tuženika N. L. d.o.o., L., kojeg zastupa 
punomoćnica I. S., odvjetnica u O. društvu G., G., P., S. i P. d.o.o. u Z., radi isplate iznosa od 
44.144,74 kn, odlučujući o tužiteljevoj žalbi protiv rješenja Trgovačkog suda u Zadru 
poslovni broj P-213/12 od 2. kolovoza 2013., 25. svibnja 2015. 
r i j e š i o  j e 
Odbija se tužiteljeva žalba kao neosnovana i potvrđuje rješenje Trgovačkog suda u 
Zadru poslovni broj P-213/12 od 2. kolovoza 2013.
Obrazloženje 
Pobijanim rješenjem označenim u izreci Trgovački sud u Zadru oglasio se apsolutno 
nenadležnim za rješavanje u ovoj pravnoj stvari, ukinuo je provedene radnje te odbacio tužbu.
Tako je prvostupanjski sud odlučio sukladno odredbama čl. 16. st. 3. Zakona o 
parničnom postupku i čl. 46. st. 1., čl. 50. i čl. 55. Zakona o rješavanju sukoba zakona s 
propisima drugih zemalja u određenim odnosima, budući da je tuženik pravna osoba sa 
sjedištem u Republici Sloveniji, a nema na teritoriju Republike Hrvatske svoje predstavništvo 
ili zastupništvo, odnosno u Republici Hrvatskoj nema sjedište tvrtke kojoj je povjereno 
obavljanje njezinih poslova, niti je dao pristanak na suđenje pred domaćim sudom, jer je u 
odgovoru na tužbu prigovorio apsolutnoj nadležnosti suda.
- 2 - 17. Pž-9201/13-4
Protiv ovog rješenja žalbu je podnio tužitelj zbog pogrešno utvrđenog činjeničnog 
stanja i pogrešne primjene materijalnog prava. U žalbi u bitnom navodi da tuženik u 
Republici Hrvatskoj posluje preko svojeg društva kćeri O. L. d.o.o. pa iz navedenog proizlazi 
da tuženik ima na području Republike Hrvatske društvo kojem je povjereno obavljanje 
poslova tuženika pa je prvostupanjski sud morao primijeniti odredbu čl. 55. Zakona o 
rješavanju sukoba zakona s propisima drugih zemalja u određenim odnosima. Nadalje, poziva 
se i na Uredbu Vijeća Europske unije broj 44/2001 od 22. prosinca 2000. te smatra da 
primjenom navedene Uredbe postoji nadležnost suda u Republici Hrvatskoj. Predlaže ovome 
sudu ukinuti pobijano rješenje i predmet vratiti prvostupanjskom sudu na ponovno 
odlučivanje.
Tužiteljeva žalba nije osnovana.
Pobijano rješenje ispitano je sukladno odredbi čl. 365. st. 2. i čl. 381. Zakona o 
parničnom postupku („Narodne novine“ broj 53/91, 91/92, 58/93, 112/99, 88/01, 117/03, 
88/05, 2/07, 84/08, 96/08, 123/08, 57/11, 25/13, 28/13 i 89/14; dalje: ZPP), u granicama 
razloga navedenih u žalbi, te pazeći po službenoj dužnosti na bitne povrede odredaba 
parničnog postupka iz čl. 354. st. 2. t. 2., 4., 8., 9. i 11. ZPP-a i pravilnu primjenu 
materijalnog prava. Ovaj sud nalazi da je pobijano rješenje pravilno i zakonito.
Iz spisa proizlazi da je tužitelj podnio tužbu prvostupanjskom sudu 21. lipnja 2012. 
protiv tuženika radi stjecanja bez osnove iznosa od 44.144,74 kn. Prema činjeničnim 
navodima tužbe, treća osoba - društvo B. I. d.o.o. iz R. S. je kao korisnik plovila (inače u 
vlasništvu tuženika kao leasing društva) naručilo od tužitelja izradu tendi, koje radove je 
tužitelj izvršio tijekom ljeta 2009. godine. Budući da je naručitelj radova  društvo B. I. d.o.o. 
nakon izvršenih radova plovilo vratilo tuženiku, tužitelj se obratio tuženiku radi isplate 
naknade za izvršene radove te je tuženik pristao platiti tužitelju utuženi iznos kada se plovilo 
proda. Stoga je tužitelj izdao tuženiku račun, kojeg tuženik kasnije nije htio platiti tvrdeći da 
radove nije naručio te je tuženik prodao plovilo s ugrađenim tendama. Budući da je time dio 
tužiteljeve imovine prešao u tuženikovu imovinu, za kojeg nije bilo osnove u pravnom poslu, 
tužitelj traži isplatu utuženog iznosa. Dakle, predmet ovog spora je isplata iznosa od 
44.144,74 kn stečenog bez osnove.
Nadležnost suda i drugih organa Republike Hrvatske u stvarima s međunarodnim 
elementom propisana je odredbama Zakona o rješavanju sukoba zakona s propisima drugih 
zemalja u određenim odnosima („Narodne novine“ broj 53/91 i 88/01; dalje: ZRSZ). Temelj 
za tumačenje tih pravila je odredba čl. 27. ZPP-a prema kojoj je sud u Republici Hrvatskoj 
nadležan za suđenje kad je njegova nadležnost u sporu s međunarodnim elementom izričito 
određena zakonom ili međunarodnim ugovorom. Ako u zakonu ili međunarodnom ugovoru 
nema izričite odredbe o nadležnosti hrvatskog suda za određenu vrstu sporova, hrvatski sud 
nadležan je za suđenje u toj vrsti sporova i kad njegova nadležnost proizlazi iz odredaba 
Zakona o mjesnoj nadležnosti hrvatskog suda.
Za predmetnu vrstu spora (isplata novčanog iznosa stečenog bez osnove) u zakonu 
postoji odredba o nadležnosti hrvatskog suda uz ostvarenje određenih pretpostavki. Naime, 
sukladno odredbi čl. 54. ZRSZ-a u sporovima o imovinsko-pravnim zahtjevima nadležnost
- 3 - 17. Pž-9201/13-4
suda Republike Hrvatske postoji ako se na teritoriju Republike Hrvatske nalazi imovina 
tuženika ili predmet koji se traži tužbom. Nadležnost suda Republike Hrvatske postoji i u 
sporovima zbog obveza za vrijeme boravka tuženika u Republici Hrvatskoj. Osim toga, 
sukladno odredbi čl. 55. ZRSZ-a u sporovima protiv fizičke ili pravne osobe koja ima sjedište 
u inozemstvu za obveze koje su nastale u Republici Hrvatskoj ili koje se moraju izvršiti na 
teritoriju Republike Hrvatske nadležnost suda Republike Hrvatske postoji ako ta osoba ima na 
teritoriju Republike Hrvatske svoje predstavništvo ili zastupništvo ili ako je u Republici 
Hrvatskoj sjedište tvrtke kojoj je povjereno obavljanje njezinih poslova.
U ovom sporu tuženik je pravna osoba koja ima sjedište u inozemstvu, a tužitelj u 
tužbi nije ni iznio tvrdnju da se u trenutku podnošenja tužbe na teritoriju Republike Hrvatske 
nalazila imovina tuženika ili predmet koji se traži tužbom ni da je predmetna obveza (na 
vraćanje stečenog bez osnove) nastala za vrijeme boravka tuženika u Republici Hrvatskoj, a 
niti da je tuženik u trenutku podnošenja tužbe imao na teritoriju Republike Hrvatske svoje 
predstavništvo ili zastupništvo ili da je u Republici Hrvatskoj bilo sjedište tvrtke kojoj je 
povjereno obavljanje njegovih poslova. Stoga je pravilno na temelju činjenične osnove na 
kojoj je tužitelj temeljio tužbu prvostupanjski sud zaključio da u konkretnom slučaju ne 
postoji nadležnost suda Republike Hrvatske. 
Pritom valja istaknuti da se prvostupanjski sud pogrešno pozvao na odredbu čl. 50. 
ZRSZ-a te činjenicu da tuženik nije dao pristanak na suđenje pred domaćim sudom, jer je u 
odgovoru na tužbu prigovorio apsolutnoj nadležnosti suda. Ovo stoga što se u konkretnom 
slučaju ne radi o sporu u kojemu nadležnost suda Republike Hrvatske ovisi o pristanku 
tuženika. Samo u sporovima iz čl. 59. st. 2. ZRSZ-a (imovinski odnosi bračnih drugova), čl. 
62. ZRSZ-a (bračni sporovi) i čl. 65. ZSRZ-a (utvrđivanje očinstva ili materinstva) u vezi s 
odredbom čl. 50. ZRSZ-a nadležnost suda u Republici Hrvatskoj ovisi o pristanku tuženika.
Neosnovano tužitelj tek u žalbi navodi da tuženik u Republici Hrvatskoj posluje preko 
svojeg društva kćeri O. L. d.o.o., odnosno da tuženik na području Republike Hrvatske ima 
društvo kojem je povjereno obavljanje njegovih poslova. Ovo stoga što sukladno odredbi čl. 
15. ZPP-a sud ocjenjuje, po službenoj dužnosti, odmah poslije primitka tužbe, je li nadležan i 
u kojem je sastavu nadležan (st. 1.), a to ocjenjivanje nadležnosti obavlja se na temelju 
navoda u tužbi i na temelju činjenica koje su sud poznate (st. 2.). Prema tome, prvostupanjski 
sud je pravilno i zakonito donio pobijano rješenje i to s obzirom na činjenične navode 
iznesene u tužbi.
Neosnovano se tužitelj u žalbi poziva na Uredbu Vijeća Europske unije broj 44/2001 
od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i 
trgovačkim stvarima (dalje: Uredba broj 44/2001), koja je u Europskoj uniji stupila na snagu 
1. ožujka 2002. Ovo stoga što je odredbom čl. 2. Akta o uvjetima pristupanja Republike 
Hrvatske Europskoj uniji propisano da su od dana pristupanja odredbe izvornih ugovora i 
akata koje su donijele institucije prije pristupanja obvezujuće za Hrvatsku i primjenjuju se u 
Hrvatskoj pod uvjetima utvrđenim u tim ugovorima i u Aktu. Stoga u smislu odredbe čl. 66. 
st. 1. Uredbe broj 44/2001 i čl. 2. Akta, Uredba broj 44/2001 se primjenjuje u Republici 
Hrvatskoj samo na postupke pokrenute nakon pristupanja Republike Hrvatske Europskoj uniji 
odnosno na postupke pokrenute nakon 1. srpnja 2013. godine. Budući da je predmetni
- 4 - 17. Pž-9201/13-4
postupak pokrenut podnošenjem tužbe prvostupanjskom sudu 21. lipnja 2012., Uredba broj 
44/2001 se ne primjenjuje u ovom postupku. 
Slijedom navedenog, valjalo je sukladno odredbi čl. 380. t. 2. ZPP-a odbiti tužiteljevu 
žalbu i potvrditi pobijano rješenje.
U Zagrebu 25. svibnja 2015.
SUDAC
IVICA OMAZIĆ, v.r.
Za točnost otpravka
ovlašteni službenik
BRANKICA CURMAN