62024CJ0050
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
16. travnja 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Granična kontrola, azil i useljavanje – Direktiva 2013/32/EU – Zajednički postupci za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite – Zahtjev za međunarodnu zaštitu – Članak 43. – Postupak na granici – Kvalifikacija postupka koji se vodi u mjestu zadržavanja koje se zemljopisno nalazi na državnom području države članice, ali je nacionalnim pravom izjednačeno s mjestom na granici – Pravo ulaska na državno područje te države članice nakon isteka roka od četiri tjedna – Članak 31. stavak 7. – Prioritetno razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Direktiva 2013/33/EU – Standardi za prihvat osoba koje zahtijevaju međunarodnu zaštitu – Članak 8. – Zadržavanje na istom mjestu na temelju dviju različitih odluka”
U spojenim predmetima C‑50/24 do C‑56/24 [Danané i dr.] (
i
),
povodom sedam zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Conseil du Contentieux des Étrangers (Belgija), odlukama od 22. siječnja 2024., koje je Sud zaprimio 26. siječnja 2024., u postupcima
X (C‑50/24),
X (C‑51/24),
X (C‑52/24),
X (C‑53/24),
X (C‑54/24),
X (C‑55/24),
X (C‑56/24),
protiv
Općeg povjerenika za izbjeglice i osobe bez državljanstva,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: M. L. Arastey Sahún, predsjednica vijeća, J. Passer (izvjestitelj), E. Regan, D. Gratsias, i B. Smulders, suci,
nezavisni odvjetnik: N. Emiliou,
tajnik: G. Chiapponi, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 27. veljače 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za X (C‑51/24) i X (C‑52/24), S. Manesse, odvjetnik,
–
za X (C‑53/24), Z. Chihaoui, advocaat,
–
za belgijsku vladu, M. Jacobs, C. Pochet i M. Van Regemorter, u svojstvu agenata,
–
za češku vladu, S. Šindelková, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,
–
za njemačku vladu, J. Möller i R. Kanitz, u svojstvu agenata,
–
za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju W. Ferrante, avvocato dello Stato,
–
za Europsku komisiju, A. Azéma, F. Blanc‑Simonetti i J. Hottiaux, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. lipnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 31. stavaka 7. i 8. kao i članaka 43. i 46. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravci SL 2020., L 76, str. 38., SL 2020., L 415, str. 90., SL 2023./90200, L), u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i člankom 8. Direktive 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (SL 2013., L 180, str. 96.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 137.).
2
Zahtjevi su upućeni u okviru sedam sporova između državljana trećih zemalja, koji su u Belgiju pristigli zrakoplovima koji su sletjeli u zračnu luku u Bruxellesu (Belgija), i Commissairea général aux réfugiés et aux apatrides (Opći povjerenik za izbjeglice i osobe bez državljanstva, Belgija, u daljnjem tekstu: Opći povjerenik) u vezi s odlukama koje je potonji donio o odbijanju njihovih zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2013/32
3
Uvodne izjave 18. i 38. Direktive 2013/32 glase:
„(18)
U interesu je država članica i podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu da se odluke o zahtjevima za međunarodnu zaštitu donose što prije, ne dovodeći u pitanje valjanost i sustavnost razmatanja koje se provodi.
[…]
(38)
Brojni zahtjevi za međunarodnu zaštitu podneseni su na granici ili tranzitnoj zoni države članice prije odluke o tome hoće li se podnositelju zahtjeva dozvoliti ulazak. Državama članicama treba se omogućiti da provode postupke razmatranja dopustivosti i/ili postupke razmatranja sadržaja predmeta koji omogućuju donošenje odluke u povodu tih zahtjeva na tim mjestima u definiranim okolnostima.”
4
U članku 2. točki (f) te direktive propisano je:
„Za potrebe ove Direktive:
[…]
(f)
‚tijelo odlučivanja’ znači nesudsko ili upravno tijelo u državi članici nadležnoj za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu, koje je ovlašteno donositi odluke u prvom stupnju u tim predmetima”
5
Članak 4. stavci 1. i 2. navedene direktive glase:
„1.   Države članice za sve postupke određuju tijelo odlučivanja koje je nadležno za odgovarajuće razmatranje zahtjeva u skladu s ovom Direktivom. […]
2.   Države članice mogu odlučiti da tijelo koje nije tijelo iz stavka 1., bude nadležno za sljedeće:
[…]
(b)
izdavanje ili odbijanje dozvola za ulazak u okviru postupka iz članka 43., uz poštivanje uvjeta koji su u njemu navedeni, te na temelju obrazloženog mišljenja tijela odlučivanja.”
6
Članak 26. stavak 1. iste direktive glasi:
„Države članice ne zadržavaju osobu samo zato što su on ili ona podnositelji zahtjeva. Razlozi i uvjeti zadržavanja i jamstva koja su na raspolaganju podnositeljima zahtjeva u skladu su s Direktivom [2013/33].”
7
Članak 31. Direktive 2013/32, naslovljen „Postupak razmatranja”, u stavcima 1., 2., 7. i 8. predviđa:
„1.   Države članice obrađuju zahtjeve za međunarodnu zaštitu u postupku razmatranja u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II.
2.   Države članice osiguravaju da se postupak razmatranja što prije zaključi ne dovodeći u pitanje odgovarajuće i cjelovito razmatranje.
[…]
7.   Države članice mogu dati prednost razmatranju zahtjeva za međunarodnu zaštitu u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II., posebno:
(a)
ako je vjerojatno da je zahtjev utemeljen;
(b)
ako je podnositelj zahtjeva ranjiv za potrebe članka 22. Direktive 2013/33/EU ili treba posebna postupovna jamstva, posebno maloljetnik bez pratnje.
8.   Države članice mogu propisati da se u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II. zahtjevi razmatraju ubrzano i/ili vode na granicama ili u tranzitnim zonama u skladu s člankom 43., ako:
(a)
je podnositelj zahtjeva prilikom podnošenja svog zahtjeva i činjenica pokrenuo samo pitanja koja nisu mjerodavna za razmatranje ispunjavaju li on ili ona uvjete kao ovlaštenici međunarodne zaštite na temelju Direktive 2011/95/EU [Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248.‑265. i ispravci SL 2023./90216, L. i SL 2020., L 76, str. 37.)]; ili
(b)
podnositelj zahtjeva dolazi iz sigurne zemlje porijekla za potrebe ove Direktive; ili
(c)
je podnositelj obmanuo tijela podnošenjem [lažnih] informacija ili dokumenata ili je prešutio važne informacije ili dokumente u pogledu svog identiteta i/ili nacionalnosti, što bi moglo negativno utjecati na odliku; ili
(d)
je vjerojatno da je podnositelj zahtjeva zlonamjerno uništio ili otuđio osobnu ili putnu ispravu koja bi pomogla prilikom utvrđivanja njegovog identiteta ili državljanstva; ili
(e)
je podnositelj zahtjeva dao očigledno nedosljedne i suprotne, očigledno lažne ili očigledno slabo vjerojatne izjave koje su u suprotnosti s dovoljno provjerenim informacijama o državi porijekla, zbog čega je njegov zahtjev očigledno neuvjerljiv u pogledu tvrdnje da on ili ona ispunjavaju uvjete za međunarodnu zaštitu na temelju 2011/95/EU; ili
(f)
je podnositelj zahtjeva uložio naknadni zahtjev za međunarodnu zaštitu koji nije dopušten u skladu s člankom 40. stavkom 5.; ili
(g)
je podnositelj zahtjeva podnio zahtjev samo kako bi odgodio ili onemogućio izvršenje prijašnje ili neposredne [nadolazeće] odluke na temelju koje bi mogao biti otklonjen [udaljen]; [ili]
(h)
je podnositelj zahtjeva nezakonito ušao na državno područje države članice ili produžio svoj boravak te se bez pravoga razloga nije javio tijelima ni podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu u najkraćem vremenu, ovisno o okolnostima svog ulaska; ili
(i)
podnositelj zahtjeva odbija ispuniti obvezu davanja otisaka svojih prstiju u skladu s Uredbom (EU) br. 603/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o uspostavi sustava Eurodac za usporedbu otisaka prstiju zbog učinkovite primjene Uredbe (EU) br. 604/2013 o uspostavi mjerila i mehanizama za utvrđivanje države članice nadležne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva u jednoj državi članici i o zahtjevima za usporedbu podataka iz sustava Eurodac koje podnose tijela kaznenog progona država članica i Europol u svrhu kaznenog progona [i izmjeni Uredbe (EU) br. 1077/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o osnivanju Europske agencije za operativno upravljanje opsežnim informacijskim sustavima u području slobode, sigurnosti i pravde (SL 2013., L 180, str. 1.)]; ili
(j)
se podnositelj zahtjeva može iz ozbiljnih razloga smatrati opasnošću za nacionalnu sigurnost ili javni red države članice, ili ako je podnositelj zahtjeva iz ozbiljnih razloga nacionalne sigurnosti ili javnog reda prema nacionalnom pravu bio prisilno protjeran.”
8
Članak 33. stavak 2. te direktive propisuje:
„Države članice mogu smatrati zahtjev za međunarodnu zaštitu nedopuštenim samo ako:
(a)
je druga država članica priznala međunarodnu zaštitu;
(b)
se zemlja koja nije država članica smatra prvom zemljom azila podnositelja zahtjeva […];
(c)
se država koja nije država članica smatra sigurnom trećom zemljom […];
(d)
je zahtjev naknadni zahtjev, pri čemu ne postoje […] nov[i] element[i] ili utvrđenja; ili
(e)
uzdržavana osoba podnositelja zahtjeva podnese zahtjev nakon što su on ili ona, u skladu s člankom 7. stavkom 2., suglasni da će njegov ili njezin slučaj biti dio zahtjeva podnesenog u njegovo ili njezino ime, te ne postoje nikakva jamstva u vezi uzdržavane osobe koji bi opravdavali poseban zahtjev.”
9
Članak 40. navedene direktive, naslovljen „Naknadni zahtjev”, u stavku 1. glasi:
„Ako osoba koja je podnijela zahtje[v] za međunarodnu zaštitu u državi članici dostavi naknadne dokaze ili naknadni zahtjev u istoj državi članici, ta država članica razmatra daljnje dokaze ili elemente naknadnog zahtjeva u okviru razmatranja o prethodnom zahtjevu ili u okviru razmatranja odluke u okviru revizije ili žalbenog postupka ako nadležna tijela pri tome poštuju i razmatraju sve elemente naknadnih dokaza ili zahtjeva.”
10
Članak 43. iste direktive, naslovljen „Postupci na granici”, određuje:
„1.   Države članice mogu utvrditi postupke u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II., s ciljem donošenja odluka na granici ili tranzitnim zonama u državi članici o:
(a)
dopustivosti zahtjeva u skladu s člankom 33., koji je podnesen na tom mjestu; i/ili
(b)
sadržaju zahtjeva u postupku iz članka 31. stavka 8.
2.   Države članice osiguravaju da se odluka u okviru postupaka iz stavka 1. donese u razumnom roku. Ako odluka nije donesena u roku od 4 tjedna, podnositelju se zahtjeva dozvoljava ulazak u državno područje države članice s ciljem obrade njegovog ili njezinog zahtjeva u skladu s drugim odredbama ove Direktive.
3.   U slučaju priljeva većeg broja državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva koje podnose zahtjeve za međunarodnu zaštitu na granici ili u tranzitnoj zoni, zbog čega u praksi nije moguće primjenjivati odredbe stavka 1., ti se postupci mogu također primjenjivati ako i dokle su ti državljani trećih zemalja ili osobe bez državljanstva uobičajeno smješteni na granici ili u tranzitnoj zoni.”
11
Članak 46. Direktive 2013/32, naslovljen „Pravo na učinkoviti pravni lijek”, u stavku 1. propisuje:
„Države članice osiguravaju da podnositelji zahtjeva imaju pravo na učinkoviti pravni lijek pred sudom, protiv:
(a)
odluke donesene u vezi s njihovim zahtjevom za međunarodnu zaštitu, uključujući odluku:
[…]
iii.
donesenu na granici ili u tranzitnim zonama države članice, kako je opisano u članku 43. stavku 1.;
[…]
[…]”
Direktiva 2013/33
12
Uvodna izjava 18. Direktive 2013/33 propisuje:
„Sa zadržanim podnositeljima zahtjeva trebalo bi postupati s punim poštovanjem ljudskog dostojanstva i njihov prihvat mora biti posebno koncipiran radi zadovoljavanja njihovih potreba u toj situaciji. […]”
13
Članak 6. te direktive, naslovljen „Dokumentacija”, u stavcima 1. i 2. propisuje:
„1.   Države članice osiguravaju da u roku tri dana od podnošenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, podnositelj zahtjeva dobije dokument izdan na njegovo ime koji potvrđuje njegov status podnositelja zahtjeva ili dokazuje da mu je dopušteno ostati na državnom području države članice dok odluka o njegovom zahtjevu nije konačna ili dok se ne razmotri.
[…]
2.   Države članice mogu isključiti primjenu tog članka kada je podnositelj zahtjeva zadržan ili tijekom razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnesen na granici ili u okviru postupka za odlučivanje o pravu podnositelja zahtjeva da uđe na državno područje države članice. […]”
14
Članak 8. navedene direktive, naslovljen „Zadržavanje”, određuje:
„1.   Države članice ne smiju zadržati osobu samo zato jer je podnositelj zahtjeva u skladu s Direktivom [2013/32].
2.   Kada se pokaže potrebnim, i na temelju pojedinačne ocjene svakog slučaja, države članice mogu zadržati podnositelja zahtjeva, ako se ne mogu [učinkovito] primijeniti druge manje prisilne mjere.
3.   Podnositelja zahtjeva može se zadržati samo:
(a)
da se utvrdi ili provjeri njegov identitet ili državljanstvo;
(b)
da se odrede oni elementi na kojima se zahtjev za međunarodnu zaštitu temelji, a koji se bez zadržavanja ne mogu pribaviti, posebno kada postoji opasnost od bijega podnositelja zahtjeva;
(c)
da se u okviru postupka odluči o pravu podnositelja zahtjeva da uđe na državno područje;
[…]
Razlozi za zadržavanje utvrđuju se nacionalnim pravom.
[…]”
15
Članak 9. iste direktive u stavcima 1., 3. i 5. predviđa:
„1.   Podnositelja zahtjeva zadržava se što je kraće moguće i samo tako dugo dok vrijede razlozi iz članka 8. stavka 3.
Upravni postupci u vezi s razlozima za zadržavanje iz članka 8. stavka 3. izvršavaju se s dužnom pažnjom. Kašnjenja upravnih postupaka, koja se ne mogu pripisati podnositelju zahtjeva, ne opravdavaju nastavak zadržavanja.
[…]
3.   Kada zadržavanje nalažu upravna tijela, države članice osiguravaju brzo sudsko razmatranje zakonitosti zadržavanja koje se provodi po službenoj dužnosti i/ili na zahtjev podnositelja zahtjeva.
[…]
5.   Zadržavanje u razumnim vremenskim razmacima razmatra sudsko tijelo po službenoj dužnosti i/ili na zahtjev predmetnog podnositelja zahtjeva, posebno kada zadržavanje dulje traje, kada se pojave relevantne okolnosti ili su dostupne nove informacije koje mogu utjecati na zakonitost zadržavanja.”
Uredba (EU) 2016/399
16
U članku 2. stavcima 1. i 2. Uredbe (EU) 2016/399 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o Zakoniku Unije o pravilima kojima se uređuje kretanje osoba preko granica (Zakonik o schengenskim granicama) (SL 2016., L 77, str. 1. i ispravak SL 2024./90386, L propisano je:
„Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
1.
‚unutarnje granice’ znači:
(a)
zajedničke kopnene granice […] država članica;
(b)
zračne luke država članica za unutarnje letove;
(c)
morske, riječne i jezerske luke država članica za redovne unutarnje trajektne linije;
2.
‚vanjske granice’ znači kopnene granice država članica, uključujući granice na rijekama i jezerima, granice na moru i njihove zračne, riječne, pomorske i luke na jezerima, ako se ne radi o unutarnjim granicama […]”
Belgijsko pravo
Zakon od 15. prosinca 1980.
17
Članak 51/5 stavak 1. Zakona od 15. prosinca 1980. o ulasku na državno područje, boravku, nastanjenju i udaljavanju stranaca (Moniteur belge od 31. prosinca 1980., str. 14584.), u verziji primjenjivoj na glavne postupke (u daljnjem tekstu: Zakon od 15. prosinca 1980.), predviđa:
„Čim je stranac na granici ili u Kraljevini podnio prvi zahtjev za međunarodnu zaštitu ili naknadni zahtjev za međunarodnu zaštitu jednom od tijela koje je kralj odredio u skladu s člankom 50. stavkom 3. podstavkom 2. u skladu s europskim propisom koji obvezuje Belgiju, ministar ili njegov ovlaštenik određuju državu odgovornu za razmatranje tog zahtjeva.
U tu svrhu, ako na temelju pojedinačnog razmatranja postoji velika opasnost od bijega osobe i samo ako je zadržavanje proporcionalno i ako se stvarno ne može primijeniti nijedna druga manje prisilna mjera, stranac se može zadržati na određenom mjestu u razdoblju potrebnom za određivanje države odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu, pri čemu trajanje zadržavanja ne može biti dulje od šest tjedana.
[…]”
18
Članak 57/6 stavak 2. tog zakona određuje:
„[Opći povjerenik] prioritetno odlučuje kada se:
1. Podnositelj zahtjeva nalazi na određenom mjestu iz članka 74/8 stavka 1. ili članka 74/9 stavka 2. i 3. ili se na njega primjenjuje sigurnosna mjera iz članka 68.;
[…]”
19
Člankom 57/6/4 navedenog zakona prenesen je članak 43. Direktive 2013/32 u belgijski pravni poredak i određuje se:
„Kad je riječ o strancu koji želi ući u Kraljevinu a ne ispunjava uvjete utvrđene u člancima 2. i 3. te je na granici podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu, [Opći povjerenik] je nadležan njegov zahtjev proglasiti nedopuštenim na temelju članka 57/6 stavka 3. ili donijeti odluku o meritumu zahtjeva u situacijama iz članka 57/6/1 stavka 1. prvog podstavka točaka (a), (b), (c), (d), (e), (f), (g), (i) ili (j).
Ako se ne može primijeniti prvi podstavak, [Opći povjerenik] odlučuje da je potrebno naknadno razmatranje nakon kojeg ministar ili osoba koju on ovlasti podnositelju zahtjeva dozvoljava da uđe u Kraljevinu u skladu s člankom 74/5 stavkom 4. točkom 4.
Ako u roku od četiri tjedna od primitka zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je proslijedio ministar ili osoba koju on ovlasti [Opći povjerenik] nije donio nikakvu odluku, ministar ili osoba koju on ovlasti podnositelju zahtjeva također dozvoljava da uđe u Kraljevinu u skladu s člankom 74/5 stavkom 4. točkom 5.”
20
U skladu s člankom 74/5 stavcima 1., 2. i 4. Zakona od 15. prosinca 1980.:
„1.   Sljedeće se osobe mogu zadržati na određenom mjestu na granicama dok čekaju dozvolu za ulazak u Kraljevinu ili svoje prisilno udaljavanje ili vraćanje izvan državnog područja:
1.
stranac kojeg, u skladu odredbama ovog zakona, mogu prisilno udaljiti ili vratiti tijela odgovorna za kontrolu na granicama;
2.
stranac koji pokuša ući u Kraljevinu a ne ispunjava uvjete utvrđene u člancima 2. i 3. te na granici podnese zahtjev za međunarodnu zaštitu.
Nijednog se stranca ne može zadržati samo zato što je podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu.
2.   Kralj može utvrditi druga mjesta koja se nalaze unutar Kraljevine, koja su izjednačena s mjestom iz stavka 1. Ne smatra se da je strancu zadržanom na jednom od tih drugih mjesta odobren ulazak u Kraljevinu.
[…]
4.   Odobrava se ulazak u Kraljevinu:
[…]
5.
stranca iz stavka 1. točke 2. o kojem [Opći povjerenik] nije donio odluku u roku od četiri tjedna nakon primitka zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je proslijedio ministar ili njegov ovlaštenik.”
21
Članak 74/6 tog zakona određuje:
„1.   Ako se, na temelju pojedinačne ocjene, to pokaže potrebnim i ako se ne može učinkovito primijeniti nijedna manje prisilna mjera, ministar ili osoba koju on ovlasti može podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu zadržati na određenom mjestu u Kraljevini:
1.
radi utvrđivanja ili provjere njegova identiteta ili državljanstva; ili
2.
radi određivanja elemenata na kojima se temelji zahtjev za međunarodnu zaštitu, a koji se bez zadržavanja podnositelja zahtjeva ne mogu pribaviti, posebno kada postoji opasnost od bijega podnositelja zahtjeva; ili
[…]”
22
Članak 74/8 istog zakona predviđa:
„1.   Mogu se poduzeti potrebne mjere kako bi se osiguralo da dotična osoba bez potrebnog odobrenja ne napusti mjesto u kojem je smještena, stavljena na raspolaganje vladi ili zadržana na temelju članka 7., članka 8.a stavka 4., članka 27., članka 29. stavka 2., članka 44.f stavka 1., članka 51/5 stavka 1. podstavka 2. ili stavka 4. podstavka 3., članka 51/5/1 stavka 1. podstavka 2. ili stavka 2. podstavka 3., članka 57/32 stavka 2. podstavka 2., članka 74/5 ili članka 74/6.
[…]
2.   Kralj može utvrditi sustav i pravila poslovanja koji se primjenjuju u mjestu u kojem je stranac smješten, stavljen na raspolaganje vladi ili zadržan, u skladu s odredbama iz stavka 1. podstavka 1.
[…]”
Ministarska odluka od 25. listopada 2010.
23
Ministarska odluka od 25. listopada 2010. o određivanju mjesta smještaja u smislu članka 74/8 stavka 1. Zakona od 15. prosinca 1980. o ulasku na državno područje, boravku, nastanjenju i udaljavanju stranaca (Moniteur belge od 3. studenoga 2010., str. 65884.) u članku 1. određuje:
„Sljedeća mjesta smještaja su mjesta predviđena u smislu članka 74/8 stavka 1. Zakona od 15. prosinca 1980. […]:
—
Blokstraat 64‑68-70‑72-74, u 9170 Sint‑Gillis‑Waas.”
Kraljevska uredba od 17. veljače 2012.
24
Kraljevska uredba od 17. veljače 2012. kojom se određuje mjesto iz članka 74/8 stavka 2. Zakona od 15. prosinca 1980. o ulasku na državno područje, boravku, nastanjenju i udaljavanju stranaca (Moniteur belge od 15. ožujka 2012., str. 15767.) u članku 1. određuje:
„Zgrada ‚Centre de Transit Caricole’, smještena u Tervuren 302, 1820 Steenokkerzeel, mjesto je iz članka 74/8 stavka 2. Zakona od 15. prosinca 1980. […].”
Glavni postupci i prethodna pitanja
25
Činjenice iz kojih proizlaze glavni postupci mogu se sažeti kako slijedi.
26
Tužitelji iz glavnog postupka, državljani trećih zemalja koji su zrakoplovom pristigli u zračnu luku u Bruxellesu između rujna i listopada 2023., podnijeli su u tom mjestu zahtjeve za međunarodnu zaštitu od dana svojeg dolaska ili sljedećeg dana.
27
Nakon tih zahtjeva protiv tih su tužitelja donesene odluke o odbijanju ulaska, koje su se temeljile na neusklađenosti sa zahtjevima predviđenima Zakonom od 15. prosinca 1980., nakon čega su donesene odluke o „zadržavanju na određenom mjestu na granici”, u ovom slučaju u „tranzitnom centru Caricole”, koji se nalazi u okolici zračne luke u Bruxellesu, ili u smještaju u Sint‑Gillis‑Waasu (Belgija), koje je donio ministar unutarnjih poslova na temelju članka 74/5 stavka 1. prvog podstavka točke 2. tog zakona, pri čemu je riječ o mjestima koja se ne nalaze zemljopisno na granici ili u tranzitnom području, ali koja su na temelju članka 74/5 stavka 2. spomenutog zakona izjednačena s mjestima „na granici”.
28
Naime, u Belgiji na datum nastanka činjenica na kojima se temelje glavni postupci nisu postojala mjesta zadržavanja koja se nalaze na granicama ili u tranzitnim zonama, s obzirom na to da se infrastruktura smještena u okviru belgijskih zračnih luka pokazala neprikladnom za prihvat tražitelja međunarodne zaštite i poštovanje njihovih temeljnih prava.
29
Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su odluke „o zadržavanju na određenom mjestu na granici”, navedene u točki 27. ove presude, odluke koje se temelje na članku 8. stavku 3. točki (c) Direktive 2013/33, kojim se dopušta zadržavanje podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu radi odlučivanja o njegovu pravu na ulazak na državno područje.
30
Nakon isteka roka od četiri tjedna tužiteljima iz glavnog postupka dopušteno je, u skladu s onim što predviđa članak 43. stavak 2. Direktive 2013/32, ući na belgijsko državno područje, ali su zadržani u mjestima iz točke 27. ove presude na temelju odluka koje je donio Opći povjerenik, unutar tog roka, na temelju članka 74/5 stavka 4. i 5. i članka 74/6 stavka 1. prvog podstavka točke 2. Zakona od 15. prosinca 1980. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da su te odluke, s obzirom na to da se njima zadržavaju tužitelji iz glavnog postupka, odluke koje se temelje na članku 8. stavku 3. točki (b) Direktive 2013/33, kojim se dopušta zadržavanje podnositelja zahtjeva kako bi se utvrdili elementi na kojima se temelji njegov zahtjev za međunarodnu zaštitu, a koji se ne bi mogli pribaviti bez tog zadržavanja, osobito kada postoji opasnost od bijega podnositelja zahtjeva.
31
U predmetima C‑51/24 i C‑53/24, Glavni povjerenik saslušao je tužitelje iz glavnog postupka tijekom osobnog razgovora prije nego što je donesena odluka o nastavku zadržavanja koja se na njih odnosi, kako je navedena u prethodnoj točki. Tužitelji iz glavnog postupka u predmetima C‑52/24 i C‑54/24 do C‑56/24 saslušani su nakon donošenja te odluke koja se na njih odnosi.
32
Nakon tih razgovora, Opći povjerenik donio je odluke o odbijanju odobrenja statusa izbjeglice i statusa predviđenog na temelju supsidijarne zaštite kao i, u predmetu C‑51/24, odluku o nedopuštenosti zahtjeva.
33
Tužitelji iz glavnog postupka podnijeli su tužbe protiv tih odluka Conseilu du contentieux des étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima, Belgija), sudu koji je uputio zahtjev.
34
Određene su stranke pred tim sudom istaknule povredu članka 57/6/4 Zakona od 15. prosinca 1980.
35
Navedeni sud ističe da je tom odredbom u nacionalni pravni poredak prenesen članak 43. stavci 1. i 2. Direktive 2013/32. Pojašnjava da su osobe kao što su tužitelji iz glavnog postupka obuhvaćene područjem primjene tog članka 43., kad je riječ o razmatranju njihova zahtjeva za međunarodnu zaštitu u okviru postupka na granici, kao i članka 8. stavka 3. točke (c) Direktive 2013/33, kad je riječ o njihovu smještanju u mjesto zadržavanja koje se nalazi na državnom području, ali je u tekstu propisa izjednačeno s mjestom koje se nalazi na granici.
36
Conseil du contentieux des étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima) pita se jesu li s pravom Unije usklađene odredbe belgijskog prava u skladu s kojima se, s jedne strane, postupak na granici primjenjuje na osobe zadržane na takvim mjestima i, s druge strane, nakon isteka roka od četiri tjedna predviđenog člankom 43. stavkom 2. Direktive 2013/32, takve se osobe zadržavaju na temelju drugog razloga na istom mjestu, pri čemu se ono, međutim, više ne kvalificira kao „mjesto na granici”, nego kao „mjesto na državnom području”.
37
U tim je okolnostima Conseil du contentieux des étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li postupak razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je na granici ili u tranzitnoj zoni podnio podnositelj zahtjeva koji je tijekom tog postupka zadržan u mjestu koje se zemljopisno nalazi na državnom području, ali je na temelju propisa izjednačeno s mjestom na granici, obuhvaćen područjem primjene članka 43. Direktive [2013/32]?
2.
Je li razmatranje takvog zahtjeva za međunarodnu zaštitu podnositelja zahtjeva kojem je nakon isteka roka od četiri tjedna, predviđenog u članku 43. stavku 2. Direktive [2013/32], automatski i na temelju nacionalnog prava dozvoljeno ući na državno područje, ali je i dalje zadržan na temelju nove odluke o zadržavanju na istom mjestu zadržavanja koje se prvotno smatralo mjestom na granici, a sada ga tijela kvalificiraju kao mjesto na državnom području, i dalje obuhvaćeno područjem primjene članka 43. Direktive [2013/32]?
–
Može li se isto mjesto [zadržavanja] u okviru istog postupka međunarodne zaštite prvo na temelju propisa izjednačiti s mjestom na granici i, nakon što se podnositelju zahtjeva dozvoli ulazak na državno područje zbog isteka roka od četiri tjedna ili nakon odluke o naknadnom razmatranju, smatrati da je riječ o mjestu na državnom području?
–
Koje posljedice ima [zadržavanje] podnositelja zahtjeva na istom mjestu koje se zemljopisno nalazi na državnom području, ali koje je u biti izjednačeno s mjestom na granici i koje su belgijska tijela naknadno kvalificirala kao mjesto zadržavanja na državnom području zbog isteka roka od četiri tjedna, na vremensku i materijalnu nadležnost tijela odlučivanja?
3.
(a)
Može li tijelo odlučivanja, koje je započelo razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu u okviru postupka na granici i koje nije u roku od četiri tjedna, predviđenom u članku 43. stavku 2. Direktive [2013/32], donijelo odluku o tom zahtjevu ili koje je prethodno donijelo odluku o naknadnom razmatranju, iako su se sve dokazne radnje, uključujući osobni razgovor, provele prije isteka tog roka, nastaviti s razmatranjem tog zahtjeva na temelju prioritetnog postupka u smislu članka 31. stavka 7. te direktive, ako je podnositelj zahtjeva na temelju odluke drugog tijela i dalje [zadržan] na istom mjestu [zadržavanja] koje se prvotno izjednačilo s mjestom na granici zato što je njegovo [zadržavanje] nužno ‚radi određivanja elemenata na kojima se temelji zahtjev za međunarodnu zaštitu, a koji se bez [zadržavanja] podnositelja zahtjeva ne mogu pribaviti, posebno kada postoji opasnost od bijega podnositelja zahtjeva’?
3.(b)
Može li tijelo odlučivanja, koje je započelo razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu u okviru postupka na granici i koje nije u roku od četiri tjedna, predviđenom u članku 43. stavku 2. Direktive [2013/32], donijelo odluku o tom zahtjevu ili koje je prethodno donijelo odluku o naknadnom razmatranju, a da prethodno u tom roku s podnositeljem zahtjeva nije proveden osobni razgovor, nastaviti s razmatranjem tog zahtjeva na temelju prioritetnog postupka u smislu članka 31. stavka 7. te direktive, ako je podnositelj zahtjeva na temelju odluke drugog tijela i dalje [zadržan] na istom mjestu [zadržavanja] koje se prvotno izjednačilo s mjestom na granici zato što je njegovo [zadržavanje] nužno ‚radi određivanja elemenata na kojima se temelji zahtjev za međunarodnu zaštitu, a koji se bez [zadržavanja] podnositelja zahtjeva ne mogu pribaviti, posebno kada postoji opasnost od bijega podnositelja zahtjeva’?
4.
Je li takva primjena nacionalnog propisa u skladu s iznimnom prirodom [zadržavanja] podnositelja zahtjeva, koja proizlazi iz članka 8. Direktive 2013/33/EU i općeg cilja Direktive [2013/32]?
5.
Treba li [članak 31. stavke 7. i 8. te članke] 43. i 46. Direktive [2013/32], u vezi s člankom 47. Povelje, tumačiti na način da Vijeće [za sporove u vezi sa strancima], kad odlučuje o tužbi podnesenoj protiv odluke donesene u okviru postupka pokrenutog na granici, po službenoj dužnosti treba istaknuti da je istekao rok od četiri tjedna?”
38
Odlukom predsjednika Suda od 14. ožujka 2024., predmeti C‑50/24 do C‑56/24 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka te donošenja presude.
Prethodna pitanja
Prvo pitanje
39
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 43. Direktive 2013/32 tumačiti na način da je postupak razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je na granici ili u tranzitnoj zoni podnio podnositelj zahtjeva koji je tijekom trajanja tog postupka zadržan na mjestu na državnom području dotične države članice koje se ne nalazi zemljopisno na granici te države, ali koje je nacionalnim propisom izjednačeno s mjestom koje se nalazi na toj granici, obuhvaćen područjem primjene tog članka 43.
40
Članak 43. stavak 1. Direktive 2013/32 nudi državama članicama mogućnost da utvrde posebne postupke s ciljem donošenja odluka na granici ili tranzitnim područjima o dopuštenosti zahtjeva za međunarodnu zaštitu u skladu s člankom 33. te direktive, koji je podnesen na tom mjestu, ili o meritumu tog zahtjeva u jednom od slučajeva predviđenih u članku 31. stavku 8. navedene direktive, pod uvjetom da se tim postupcima poštuju temeljna načela i jamstva iz poglavlja II. iste direktive. Na temelju članka 43. stavka 2. Direktive 2013/32, ti posebni postupci moraju se provesti u razumnom roku, pri čemu u slučaju da odluka o odbijanju odnosno odbacivanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu nije donesena do isteka roka od četiri tjedna, dotična država članica mora podnositelju zahtjeva dozvoliti ulazak na svoje državno područje, dok se njegov zahtjev mora obraditi nakon isteka tog roka od četiri tjedna u skladu s redovnim postupkom (presuda od 14. svibnja 2020., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU i C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, t. 235.).
41
Prema sudskoj praksi Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir njezin tekst, kontekst u kojem se nalazi i ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti presude od 17. studenoga 1983., Merck_292/82, EU:C:1983:335, t. 12. i od 1. kolovoza 2025., Alace i Canpelli, C‑758/24 i C‑759/24, EU:C:2025:591, t. 91.).
42
Kad je riječ o tekstu članka 43. Direktive 2013/32, valja istaknuti da ta odredba ne sadržava upućivanje na zadržavanje ni, stoga, na mjesto eventualnog zadržavanja u kontekstu postupka na granici.
43
Iz toga slijedi da tekst spomenute odredbe sam po sebi ne omogućuje da se iz njegova područja primjene isključi razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu podnesenog na granici ili u tranzitnoj zoni kada mjesto u kojem je podnositelj zahtjeva zadržan nije zemljopisno smješteno na granici dotične države članice, nego je nacionalnim propisom za potrebe postupka na granici izjednačeno s takvim mjestom.
44
S obzirom na navedeno, iz članka 43. stavka 2. Direktive 2013/32 proizlazi da se, ako se u roku od četiri tjedna ne donese odluka o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu, podnositelju zahtjeva odobrava pravo ulaska na državno područje dotične države članice. Iz toga treba zaključiti da se, sve dok taj rok ne istekne, za potrebe postupka na granici za takvog podnositelja zahtjeva može smatrati da mu nije dopušten ulazak na državno područje te države članice.
45
Međutim, time se nastoji dokazati, kao što to u biti ističe nezavisni odvjetnik u točki 44. svojeg mišljenja, da prisutnost podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u mjestu zadržavanja koje se nalazi na državnom području dotične države članice, ali ne i zemljopisno na njezinoj granici, ne isključuje primjenu postupka na granici.
46
Što se tiče konteksta u kojem se nalazi članak 43. Direktive 2013/32, valja istaknuti da nijedna odredba te direktive, osobito njezin članak 26. stavak 1., koji predstavlja odredbu o zadržavanju, kao i članak 31. stavak 8. navedene direktive, koji državama članicama dopušta primjenu postupaka predviđenih u članku 43. iste direktive u slučajevima koji su njime predviđeni, ne sadržava naznaku na temelju koje bi se moglo zaključiti da državama članicama u okviru postupka na granici u smislu tog članka 43. nije dopušteno zadržati podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u mjestu koje nije zemljopisno smješteno na granici određene države članice.
47
Što se tiče Direktive 2013/33, iako se u njezinim člancima 8. do 11. navode zahtjevi primjenjivi na zadržavanje podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu i u nekoliko njezinih odredbi upućuje na situaciju tih podnositelja zahtjeva tijekom postupka koji se vodi na temelju članka 43. Direktive 2013/32, nijednom se odredbom Direktive 2013/33 ne nalaže da se u tom okviru zadržavanje navedenog podnositelja zahtjeva provodi na granici ili u tranzitnoj zoni.
48
Naposljetku, kad je riječ o ciljevima članka 43. Direktive 2013/32, iz uvodne izjave 38. te direktive proizlazi da je cilj postupaka na granici omogućiti državama članicama da odlučuju o brojnim zahtjevima za međunarodnu zaštitu koji su podneseni na granici ili u tranzitnoj zoni „prije odluke o tome hoće li se podnositelju zahtjeva dozvoliti ulazak [na državno područje]”.
49
Države članice su tako ovlaštene naložiti podnositeljima zahtjeva za međunarodnu zaštitu da do najdulje četiri tjedna borave na njihovim granicama ili u jednom od njihovih tranzitnih područja kako bi prije odluke o njihovu pravu na ulazak na državno područje ispitale je li njihov zahtjev nedopušten na temelju članka 33. Direktive 2013/32 ili mora li ga se proglasiti neosnovanim u skladu s člankom 31. stavkom 8. te direktive (presuda od 14. svibnja 2020., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU i C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, t. 237.).
50
Stoga je cilj postupaka na granici omogućiti državama članicama da prvo razvrstaju zahtjeve za međunarodnu zaštitu prije nego što formalno odobre ulazak na svoje državno područje samo državljanima trećih zemalja čiji zahtjevi tom prilikom nisu odbijeni. Međutim, kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točki 38. svojeg mišljenja, na ostvarenje tog cilja ne utječe mjesto u kojem se taj državljanin fizički nalazi prilikom razmatranja njegova zahtjeva i ono ne zahtijeva da se to razmatranje provede na granici.
51
Suprotno tomu, ako članak 43. Direktive 2013/32 treba tumačiti na način da se u okviru provedbe postupka na granici zadržavanje podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu obvezno mora provesti na granici dotične države članice ili u tranzitnoj zoni, ta provedba mogla bi se u određenim slučajevima pokazati pretjerano teškom ili čak nemogućom ili, ovisno o slučaju, negativno utjecati na poštovanje jamstava koja se podnositeljima zahtjeva pružaju Direktivama 2013/32 i 2013/33 te, općenito, na poštovanje njihovih temeljnih prava i osobito njihova ljudskog dostojanstva, suprotno cilju navedenom u uvodnoj izjavi 18. potonje direktive.
52
Konkretno, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točkama 39. i 40. mišljenja, ovisno o zemljopisnim posebnostima i posebnostima u području infrastrukture država članica, obvezno zadržavanje podnositelja zahtjeva na granici ili u tranzitnoj zoni moglo bi dovesti do strukturnih i prostornih ograničenja, pa čak i upotrebe infrastrukture koja nije u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II. Direktive 2013/32, kao i jamstvima i uvjetima predviđenima u člancima 9. do 11. Direktive 2013/33 i, prema potrebi, uz poštovanje njihova dostojanstva.
53
Usto, kad je riječ o državama članicama koje imaju široka morska granična područja, primjena članka 43. Direktive 2013/32 mogla bi, kao što je to istaknula talijanska vlada, biti pretjerano teška ili čak nemoguća ako taj članak 43. treba tumačiti na način da države članice moraju razmotriti zahtjev za međunarodnu zaštitu na svojoj zemljopisnoj granici, bez ikakve mogućnosti transfera podnositelja zahtjeva u mjesto na državnom području koje se smatra mjestom koje se nalazi na granici.
54
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 43. Direktive 2013/32 treba tumačiti na način da je postupak razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je na granici ili u tranzitnoj zoni podnio podnositelj zahtjeva koji je tijekom trajanja tog postupka zadržan u mjestu na državnom području dotične države članice koje se zemljopisno ne nalazi na granici te države, ali je nacionalnim propisom izjednačeno s mjestom koje se nalazi na toj granici, obuhvaćen područjem primjene tog članka 43.
Drugo pitanje
55
Prvim dvama dijelovima svojeg drugog pitanja sud koji je uputio zahtjev, s jedne strane, u biti pita treba li članak 43. Direktive 2013/32 tumačiti na način da je razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu nakon što je istekao rok od četiri tjedna predviđen člankom 43. stavkom 2. te direktive i dalje obuhvaćeno područjem primjene tog članka 43. S druge strane, taj se sud pita je li u skladu s pravom Unije činjenica da se isto mjesto zadržavanja, u okviru postupka razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, prvotno smatra „mjestom na granici”, a zatim, nakon isteka tog roka od četiri tjedna, „mjestom na državnom području”.
56
Kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 40. ove presude, Sud je već istaknuo da se, na temelju članka 43. stavka 2. Direktive 2013/32, posebni postupci predviđeni u stavku 1. tog članka 43. moraju provesti u razumnom roku, pri čemu, ako u roku od četiri tjedna nije donesena nikakva odluka o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu, dotična država članica mora podnositelju zahtjeva odobriti pravo ulaska na svoje državno područje, pri čemu se njegov zahtjev mora obraditi nakon isteka tog roka u skladu s drugim odredbama te direktive.
57
Osim toga, u skladu s odredbama članka 43. stavka 3. Direktive 2013/32, u slučaju priljeva većeg broja državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva koje podnose zahtjeve za međunarodnu zaštitu na granici ili u tranzitnoj zoni, zbog čega u praksi nije moguće primjenjivati odredbe stavka 1. tog članka 43., ti se postupci mogu također primjenjivati ako i dokle su ti državljani trećih zemalja ili osobe bez državljanstva uobičajeno smješteni na granici ili u tranzitnoj zoni.
58
Iz toga slijedi da, podložno primjenjivosti članka 43. stavka 3. te direktive, razmatranje takvog zahtjeva nakon isteka roka od četiri tjedna više nije obuhvaćeno područjem primjene postupaka na granici predviđenih u stavku 1. tog članka 43.
59
Kad je riječ o pitanju može li se isto mjesto zadržavanja, u okviru postupka razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, najprije izjednačiti s „mjestom koje se nalazi na granici” i, kao drugo, nakon što je podnositelju zahtjeva odobren ulazak na državno područje zbog isteka roka od četiri tjedna, smatrati se „mjestom koje se nalazi na državnom području”, valja podsjetiti na to da se, kao što to u biti proizlazi iz razmatranja prvog pitanja, članku 43. Direktive 2013/32 ne protivi to da se prilikom razmatranja takvog zahtjeva u okviru postupka na granici podnositelja zahtjeva zadrži na mjestu koje se smatra mjestom koje se nalazi „na granici”, ali se nalazi unutar državnog područja.
60
Slijedom toga, kada je, u skladu s člankom 43. stavkom 2. Direktive 2013/32, podnositelju zahtjeva dopušten ulazak na državno područje, ali je njegovo daljnje zadržavanje nužno, osobito s obzirom na razlog predviđen u članku 8. stavku 3. točki (b) Direktive 2013/33, tom se članku 43. stavku 2. ne protivi to da se s tom mjerom nastavi u istom mjestu zadržavanja, koje se sada smatra „mjestom na državnom području”.
61
Osim toga, ništa u tekstu drugih odredbi Direktive 2013/32 ne protivi se takvoj mogućnosti. Konkretno, članak 26. te direktive, koji se odnosi na zadržavanje, u stavku 1. navodi da razlozi i uvjeti zadržavanja, kao i jamstva koja su dana zadržanim podnositeljima zahtjeva, moraju biti u skladu s Direktivom 2013/33, ni na koji način ne ograničava tu mogućnost.
62
Iz toga slijedi da države članice mogu provesti takvu dvostruku kvalifikaciju istog mjesta zadržavanja, pod uvjetom da jamče da postupci razmatranja koji se u njemu vode, u skladu s člankom 31. stavkom 1. i člankom 43. stavkom 1. Direktive 2013/32, poštuju temeljna načela i jamstva iz poglavlja II. te direktive i pod uvjetom da te države također jamče, u skladu s člankom 26. stavkom 1. navedene direktive, da su razlozi i uvjeti zadržavanja, kao i jamstva predviđena za zaštitu prava zadržanih podnositelja zahtjeva, u skladu s Direktivom 2013/33, osobito njezinim člancima 8. i 9.
63
Međutim, u interesu tih podnositelja zahtjeva čija se pravna situacija po isteku roka od četiri tjedna navedenog u članku 43. stavku 2. Direktive 2013/32 mijenja a da se pritom ne mijenja njihova materijalna situacija u istom mjestu zadržavanja, potrebno je i da dotična država članica osigura da navedeni podnositelji zahtjeva budu obaviješteni, najkasnije prilikom donošenja druge odluke o zadržavanju na temelju članka 8. Direktive 2013/33, o toj promjeni njihove pravne situacije, odnosno da im je zbog isteka tog roka dopušten ulazak na državno područje. Usto, ako je ta država članica tijekom postupka na granici provela članak 6. stavak 2. Direktive 2013/33, kojim joj se dopušta da isključi primjenu tog članka, na njoj je da, ovisno o slučaju, podnositelju zahtjeva dostavi dokument iz stavka 1. navedenog članka ili jednakovrijednu potvrdu navedenu u njegovu stavku 2.
64
S obzirom na prethodna razmatranja, na prva dva dijela drugog pitanja valja odgovoriti, s jedne strane, da članak 43. Direktive 2013/32 treba tumačiti na način da razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu nakon isteka roka od četiri tjedna predviđenog u članku 43. stavku 2. te direktive više nije obuhvaćeno područjem primjene tog članka 43., nego drugim odredbama spomenute direktive i, s druge strane, da se potonjoj ne protivi to da se isto mjesto zadržavanja, u okviru postupka ispitivanja takvog zahtjeva, najprije smatra „mjestom na granici”, a zatim, nakon što je podnositelju zahtjeva zbog proteka tog roka odobren ulazak na državno područje, smatra „mjestom na državnom području”. Međutim, dotična država članica mora osigurati da taj podnositelj zahtjeva najkasnije prilikom donošenja odluke o zadržavanju na temelju članka 8. Direktive 2013/33 bude obaviješten o promjeni svoje pravne situacije, odnosno da mu je zbog isteka navedenog roka dopušten ulazak na državno područje i, ovisno o slučaju, da mu se dostavi dokument iz članka 6. stavka 1. Direktive 2013/33 ili jednakovrijedna potvrda, u skladu s njezinim člankom 6. stavkom 2.
65
Trećim dijelom svojeg drugog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud o posljedicama koje nastavak zadržavanja podnositelja zahtjeva u istom mjestu, koje je prvotno izjednačeno s „mjestom na granici”, a zatim kasnije kvalificiranim kao „mjesto na državnom području” zbog isteka roka od četiri tjedna predviđenog u članku 43. stavku 2. Direktive 2013/32, ima na vremensku i materijalnu nadležnost tijela odlučivanja.
66
Članak 2. točka (f) te direktive definira tijelo odlučivanja kao nesudsko ili upravno tijelo u državi članici nadležnoj za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu, koje je ovlašteno donositi odluke u prvom stupnju u tim predmetima.
67
Osim toga, iz članka 4. stavka 1. navedene direktive proizlazi da države članice za sve postupke imenuju tijelo odlučivanja koje će biti odgovorno za odgovarajuće razmatranje spomenutih zahtjeva.
68
U tim okolnostima valja istaknuti, kao što je to učinio nezavisni odvjetnik u točki 62. svojeg mišljenja, da daljnje zadržavanje podnositelja zahtjeva i promjena pravne kvalifikacije mjesta tog zadržavanja nakon isteka roka od četiri tjedna predviđenog člankom 43. stavkom 2. Direktive 2013/32 kao takvi ne utječu na nadležnost tijela odlučivanja.
69
Naime, upravo istek tog roka, s obzirom na to da podrazumijeva prelazak iz postupka na granici na drugi postupak razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, može utjecati na nadležnost odlučivanja o tim zahtjevima, pod uvjetom da je dotična država članica imenovala različita tijela odlučivanja za vođenje tih postupaka. Međutim, čini se da u ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je isto tijelo, odnosno Opći povjerenik, tijelo odlučivanja kako u okviru postupka na granici tako i u okviru drugog naknadnog postupka.
70
Istek tog roka od četiri tjedna također ima za posljedicu da se materijalna ograničenja, definirana u članku 43. stavku 1. Direktive 2013/32, i vremenska ograničenja svojstvena navedenom roku, navedena u stavku 2. tog članka 43., odluka koje se mogu donijeti u okviru postupaka na granici više ne primjenjuju na tijelo odlučivanja koje sada odlučuje u okviru drugog postupka.
71
Stoga na treći dio drugog pitanja valja odgovoriti tako da članak 43. Direktive 2013/32 treba tumačiti na način da nastavak zadržavanja podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu i promjena pravne kvalifikacije mjesta tog zadržavanja, u skladu s nacionalnim propisom, nakon isteka roka od četiri tjedna predviđenog člankom 43. stavkom 2. te direktive, kao takvi ne utječu na nadležnost tijela odlučivanja, pri čemu istek tog roka ima za učinak ukidanje materijalnih i vremenskih ograničenja koja proizlaze iz tog članka 43.
Treće i četvrto pitanje
72
Svojim trećim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se zahtjev za međunarodnu zaštitu, koji je prvotno bio predmet postupka na granici, u smislu članka 43. Direktive 2013/32, nakon isteka roka od četiri tjedna navedenog u stavku 2. tog članka 43., prioritetno razmotriti u skladu s člankom 31. stavkom 7. te direktive, dok je podnositelj zahtjeva i dalje zadržan zbog razloga iz članka 8. stavka 3. točke (b) Direktive 2013/33, u slučaju kad su sve dokazne radnje, uključujući osobni razgovor, provedene u roku od četiri tjedna, i u slučaju kada osobni razgovor nije proveden u navedenom roku. U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev također dvoji o tome jesu li takve okolnosti u skladu s iznimnom prirodom primjene zadržavanja, u skladu s člankom 8. potonje direktive.
73
Uvodno, budući da belgijska vlada tvrdi da je četvrto pitanje nedopušteno jer sud koji je uputio zahtjev nije iznio razloge zbog kojih smatra da je odgovor na to pitanje nužan za rješavanje sporova iz glavnog postupka, dovoljno je navesti da, s obzirom na to da upotrebljava izraz „takva primjena nacionalnog propisa”, navedeno pitanje treba shvatiti na način da upućuje na treće pitanje. Stoga iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje implicitno, ali nužno proizlazi da su razlozi zbog kojih taj sud smatra da je potreban odgovor na četvrto pitanje u biti isti koji su ga naveli da postavi treće pitanje. U tim okolnostima i s obzirom na pretpostavku relevantnosti koju uživaju prethodna pitanja, to četvrto pitanje treba smatrati dopuštenim.
74
Valja podsjetiti na to da je u okviru postupka na granici tijelo odlučivanja nadležno samo za odlučivanje o dopuštenosti zahtjeva za međunarodnu zaštitu na temelju članka 33. Direktive 2013/32 ili o meritumu tog zahtjeva, ali samo u jednom od slučajeva predviđenih člankom 31. stavkom 8. te direktive. Međutim, nakon isteka roka od četiri tjedna kojim se vremenski određuje postupak na granici, to tijelo ponovno uspostavlja svoju opću nadležnost.
75
U tom okviru, u skladu s člankom 31. stavkom 7. navedene direktive, države članice mogu dati prednost razmatranju zahtjeva za međunarodnu zaštitu u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II. iste direktive, u određenim situacijama. Iz upotrebe priloga „osobito” u toj odredbi proizlazi da se njome predviđa netaksativan popis situacija u kojima države članice mogu provesti takvo prioritetno ispitivanje.
76
Valja dodati da takvo prioritetno postupanje s postupcima u kojima se zadržava podnositelj zahtjeva odgovara cilju žurnosti postupka razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu predviđenog Direktivom 2013/32, koji se odražava u uvodnoj izjavi 18. te direktive i koji se navodi u njezinu članku 31. stavku 2., koji je također istaknut u članku 9. stavku 1. drugom podstavku Direktive 2013/33, kad je riječ o upravnim postupcima povezanim s razlozima za zadržavanje navedenim u članku 8. stavku 3. potonje direktive.
77
U tom kontekstu, činjenica jesu li sve dokazne radnje izvršene prije isteka roka od četiri tjedna predviđenog u članku 43. stavku 2. Direktive 2013/32 ne ograničava mogućnost tijela odlučivanja da prioritetno razmotri zahtjev za međunarodnu zaštitu. U tom pogledu valja primijetiti, kao što je to učinila belgijska vlada, da je zakonodavac Unije – time što je predvidio da se razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu pokrenuto u okviru postupka na granici zatim nastavlja u skladu s drugim postupcima predviđenima tom direktivom – nužno omogućio da dokazne radnje provedene tijekom ili nakon postupka na granici mogu valjano pridonijeti utemeljivanju odluke donesene u skladu s tim drugim postupcima.
78
Kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točki 71. svojeg mišljenja, zahtijevati od tijela odlučivanja da provede novo razmatranje i da ne uzme u obzir dokazne radnje provedene tijekom razdoblja od četiri tjedna navedenog u članku 43. stavku 2. Direktive 2013/32 bilo bi protivno zahtjevu učinkovitog i brzog postupka obrade zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
79
Međutim, valja naglasiti da se na dokazne radnje koje ne ispunjavaju standarde osnovnih načela i temeljnih jamstava iz poglavlja II. Direktive 2013/32 ne može pozivati u svrhu odluke o zahtjevu za međunarodnu zaštitu, bilo u okviru redovnog postupka ili u okviru postupka na granici, kao što to proizlazi iz članka 31. stavka 1. i članka 43. stavka 1. te direktive. Usto, primjena takvih dokaznih radnji ne dovodi u pitanje mogućnost podnositelja zahtjeva da iznese nove izjave, među ostalim, iznošenjem novog dokaza koji u praksi nije bilo moguće podnijeti nadležnom tijelu u okviru postupka na granici i koji je to tijelo dužno ispitati u skladu s člankom 40. stavkom 1. te direktive.
80
Također valja dodati da činjenica jesu li sve dokazne radnje izvršene prije isteka roka od četiri tjedna predviđenog u članku 43. stavku 2. navedene direktive sama po sebi ne ograničava mogućnost tijela odlučivanja da zadrži podnositelja zahtjeva na temelju članka 8. stavka 3. točke (b) Direktive 2013/33, koji omogućuje zadržavanje radi utvrđivanja elemenata na kojima se temelji zahtjev za međunarodnu zaštitu koji se ne mogu pribaviti bez tog zadržavanja, osobito kada postoji opasnost od bijega podnositelja zahtjeva.
81
Međutim, takvo daljnje zadržavanje mora, u skladu s člankom 26. stavkom 1. Direktive 2013/32, ispunjavati sve zahtjeve predviđene člankom 8. i sljedećima Direktive 2013/33.
82
Konkretno, iz članka 8. stavka 2. Direktive 2013/33 proizlazi da se zadržavanje može naložiti samo kada se to pokaže potrebnim na temelju pojedinačne ocjene svakog slučaja i ako se ne mogu učinkovito primijeniti druge manje prisilne mjere. Osim toga, iz članka 9. stavka 1. te direktive proizlazi da se podnositelj zahtjeva zadržava što je kraće moguće i samo tako dugo dok vrijede razlozi iz članka 8. stavka 3. spomenute direktive. Iz toga proizlazi da nacionalna tijela mogu zadržati tražitelja međunarodne zaštite tek nakon provjere je li takvo zadržavanje u svakom pojedinačnom slučaju proporcionalno ciljevima koje želi ostvariti (presuda od 14. svibnja 2020., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU i C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, t. 258. i navedena sudska praksa).
83
Usto, u skladu s člankom 8. stavkom 3. prvim podstavkom Direktive 2013/33, podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu može se zadržati samo zbog jednog od taksativno navedenih razloga, te svaki od tih razloga odgovara posebnoj potrebi i ima autonomnu narav (presuda od 14. svibnja 2020., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU i C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, t. 250. i navedena sudska praksa).
84
U tom pogledu iako niti jednom odredbom Direktive 2013/33 nije utvrđen određeni rok nakon kojeg bi države članice bile dužne okončati zadržavanje tražiteljâ međunarodne zaštite, člankom 9. te direktive zahtijeva se da podnositelj zahtjeva ima pravo na djelotvorna postupovna jamstva koja omogućuju okončanje njegova zadržavanja čim ono prestane biti nužno ili proporcionalno s obzirom na cilj koji je njime zadan (vidjeti u tom smislu presudu od 14. svibnja 2020., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU i C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, t. 263. i 264. i navedenu sudsku praksu). Među ostalim, člankom 9. predviđa se, s jedne strane, u stavku 3. prvom podstavku, ubrzano sudsko preispitivanje i, s druge strane, u njegovu stavku 5., preispitivanje produljenja zadržavanja od strane sudskog tijela u razumnim vremenskim razmacima, po službenoj dužnosti ili na zahtjev predmetnog podnositelja zahtjeva.
85
Konkretno, kad je riječ o praksi koja se sastoji od pokretanja razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u okviru postupka na granici, time što se podnositelja zahtjeva zadržava na temelju članka 8. stavka 3. točke (c) Direktive 2013/33, a zatim, nakon isteka roka od četiri tjedna predviđenog u članku 43. stavku 2. Direktive 2013/32, produlji zadržavanje podnositelja zahtjeva na temelju drukčijeg razloga, odnosno onog navedenog u članku 8. stavku 3. točki (b) Direktive 2013/33, nadležno tijelo dužno je u svakom pojedinom slučaju propisno provjeriti je li to produljenje nužno za postizanje tog cilja i može li se taj cilj jednako učinkovito ispuniti manje prisilnim mjerama.
86
Iz toga slijedi da primjena prakse navedene u prethodnoj točki ne može biti automatska i sustavna, a da se pritom ne povrijede članci 8. i 9. potonje direktive.
87
S obzirom na prethodna razmatranja, na treće i četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 31. stavak 7. i članak 43. Direktive 2013/32 treba tumačiti na način da im se ne protivi, s jedne strane, to da nakon isteka roka od četiri tjedna predviđenog u stavku 2. tog članka 43. tijelo odlučivanja prioritetno nastavi s razmatranjem zahtjeva za međunarodnu zaštitu pokrenutog u okviru postupka na granici, uključujući kada podnositelj zahtjeva ostaje zadržan na temelju članka 8. stavka 3. točke (b), Direktive 2013/33, ni, s druge strane, to da se to tijelo osloni na dokazne radnje provedene u okviru tog postupka, pod uvjetom da se poštuju temeljna načela i jamstva navedena u poglavlju II. Direktive 2013/32 u svakoj fazi razmatranja tog zahtjeva i pod uvjetom da se, što se tiče tog nastavka zadržavanja, poštuju svi zahtjevi predviđeni u člancima 8. i 9. Direktive 2013/33.
Peto pitanje
88
Svojim petim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 31. stavke 7. i 8. te članke 43. i 46. Direktive 2013/32, u vezi s člankom 47. Povelje, tumačiti na način da, kada mu je podnesen pravni lijek u okviru postupka razmatranja koji je prvotno bio predmet postupka na granici, mora po službenoj dužnosti istaknuti prekoračenje roka od četiri tjedna predviđenog u članku 43. stavku 2. te direktive.
89
Najprije valja istaknuti da, iako je točno da je postupak na granici predviđen člankom 43. Direktive 2013/32 pokrenut s ciljem donošenja odluke o dopuštenosti zahtjeva za međunarodnu zaštitu, na temelju članka 33. Direktive 2013/32, ili o meritumu tog zahtjeva, u jednom od slučajeva predviđenih u članku 31. stavku 8. te direktive, u roku od četiri tjedna navedenom u članku 43. stavku 2. navedene direktive, države članice ipak nisu obvezne donijeti odluku u tom roku. Naime, članak 43. stavak 2. iste direktive izričito predviđa da se podnositelju zahtjeva, u slučaju da se u navedenom roku ne donese odluka, odobrava pravo ulaska na državno područje kako bi se njegov zahtjev za međunarodnu zaštitu obradio u skladu s drugim odredbama Direktive 2013/32.
90
U ovom je slučaju nesporno da su odluke protiv kojih su tužitelji iz glavnog postupka podnijeli tužbu donesene u okviru redovnog postupka.
91
Međutim, iz odgovora na druga prethodna pitanja proizlazi da, suprotno pretpostavci na kojoj se temelji mišljenje suda koji je uputio zahtjev, zakonitost tih odluka ne može biti dovedena u pitanje samom okolnošću da je taj rok od četiri tjedna prekoračen ni samom okolnošću da su ti tužitelji zadržani nakon navedenog roka.
92
Budući da odgovor na peto pitanje stoga nije nužan za rješavanje sporova iz glavnog postupka, na njega nije potrebno odgovoriti.
Troškovi
93
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 43. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite
treba tumačiti na način da je:
postupak razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je na granici ili u tranzitnoj zoni podnio podnositelj zahtjeva koji je tijekom trajanja tog postupka zadržan u mjestu na državnom području dotične države članice koje se zemljopisno ne nalazi na granici te države, ali je nacionalnim propisom izjednačeno s mjestom koje se nalazi na toj granici, obuhvaćen područjem primjene tog članka 43.
2.
Članak 43. Direktive 2013/32
treba tumačiti na način da:
razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu nakon isteka roka odčetiri tjedna predviđenog člankom 43. stavkom 2. te direktive više nije obuhvaćeno područjem primjene tog članka 43., nego drugim odredbama spomenute direktive.
–
Direktivi 2013/32 ne protivi se to da se isto mjesto zadržavanja u kontekstu postupka za ispitivanje zahtjeva za međunarodnu zaštitu prvo tretira kao „mjesto na granici”, a zatim, nakon što je podnositelju zahtjeva odobren ulazak na teritorij zbog isteka četverotjednog razdoblja predviđenog člankom 43. stavkom 2. te direktive, smatra kao „mjesto na državnom području”. Međutim, dotična država članica mora osigurati da taj podnositelj zahtjeva najkasnije prilikom donošenja odluke o zadržavanju na temelju članka 8. Direktive 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite bude obaviješten o promjeni svoje pravne situacije, odnosno da mu je zbog isteka tog roka dopušten ulazak na državno područje i, ovisno o slučaju, da mu se dostavi dokument iz članka 6. stavka 1. Direktive 2013/33 ili jednakovrijedna potvrda, u skladu s njezinim člankom 6. stavkom 2.
–
Članak 43. Direktive 2013/32
treba tumačiti na način da:
nastavak zadržavanja podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu i promjena pravne kvalifikacije mjesta tog zadržavanja, u skladu s nacionalnim propisom, nakon isteka roka od četiri tjedna predviđenog člankom 43. stavkom 2. te direktive, kao takvi ne utječu na nadležnost tijela odlučivanja, pri čemu istek tog roka ima za učinak ukidanje materijalnih i vremenskih ograničenja koja proizlaze iz tog članka 43.
3.
Članak 31. stavak 7. i članak 43. Direktive 2013/32
treba tumačiti na način da im se:
ne protivi, s jedne strane, to da nakon isteka roka od četiri tjedna predviđenog u stavku 2. tog članka 43. tijelo odlučivanja prioritetno nastavi s razmatranjem zahtjeva za međunarodnu zaštitu pokrenutog u okviru postupka na granici, uključujući kada podnositelj zahtjeva ostaje zadržan na temelju članka 8. stavka 3. točke (b) Direktive 2013/33, ni, s druge strane, to da se to tijelo osloni na dokazne radnje provedene u okviru tog postupka, pod uvjetom da se poštuju temeljna načela i jamstva navedena u poglavlju II. Direktive 2013/32 u svakoj fazi razmatranja tog zahtjeva i pod uvjetom da se, što se tiče tog nastavka zadržavanja, poštuju svi zahtjevi predviđeni u člancima 8. i 9. Direktive 2013/33.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.