62022CC0602
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
ANDREE BIONDIJA
od 13. svibnja 2025. (
1
)
Predmet C‑602/22 P
ABLV Bank AS, u likvidaciji
protiv
Jedinstvenog sanacijskog odbora (SRB)
„Žalba – Ekonomska i monetarna politika – Bankovna unija – Uredba (EU) br. 806/2014 – Članci 7. i 18. – Jedinstveni mehanizam za sanaciju – Odluka Jedinstvenog sanacijskog odbora o nepokretanju sanacijskog postupka – Nadležnost Jedinstvenog sanacijskog odbora – Diskrecijska ovlast – Opseg sudskog nadzora”
I. Uvod
1.
Glavni predmet ove žalbe je definicija i razgraničenje nadležnosti i ovlasti Jedinstvenog sanacijskog odbora („Single Resolution Bord”) (u daljnjem tekstu: SRB). Konkretno, pitanje o kojem Sud mora odlučiti odnosi se na nadležnost SRB‑a za donošenje formalne negativne odluke o donošenju sanacijskog programa za kreditnu instituciju u okviru Jedinstvenog sanacijskog mehanizma („Single Resolution Mechanism”) (u daljnjem tekstu: SRM) (
2
).
2.
Ovom žalbom društvo ABLV Bank AS (u daljnjem tekstu: ABLV Bank) zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 6. srpnja 2022., ABLV Bank/SRB (T‑280/18, EU:T:2022:429, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu podnesenu protiv dviju SRB‑ovih odluka (
3
). Ukratko (
4
), SRB je u tim odlukama odlučio da neće donijeti sanacijski program u pogledu društva ABLV Banka i njegova društva kćeri ABLV Bank Luxembourg SA (u daljnjem tekstu: ABLV Bank Luxembourg). SRB je smatrao da su u ovom slučaju ispunjena dva uvjeta predviđena člankom 18. stavkom 1. točkama (a) i (b) Uredbe o SRM‑u za donošenje sanacijskog programa, odnosno da predmetni subjekt propada ili je vjerojatno da će propasti i da ne postoje alternativne mjere za sanaciju. Međutim, SRB je u konačnici donio negativnu odluku smatrajući da treći uvjet, predviđen u točki (c) te odredbe, odnosno potreba za sanacijom u javnom interesu, u ovom slučaju nije ispunjen.
3.
U pobijanoj presudi Opći je sud odbacio kao nedopuštenu tužbu koju je podnijelo društvo ABLV Bank u dijelu u kojem je bila usmjerena protiv SRB‑ove odluke o njegovu društvu kćeri ABLV Bank Luxembourg te je odbio kao neosnovane sve tužbene razloge istaknute u prilog tužbi protiv SRB‑ove odluke u pogledu društva ABLV Bank.
II. O žalbi
4.
Društvo ABLV Bank od Suda zahtijeva da ukine pobijanu presudu, poništi sporne odluke, naloži SRB‑u snošenje troškova obaju postupaka i, u slučaju da Sud ne bude u mogućnosti odlučiti o tužbi u prvom stupnju, vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje.
5.
SRB i Europska središnja banka (ESB), intervenijenti u prvostupanjskom postupku, u biti zahtijevaju od Suda da odbije žalbu i naloži društvu ABLV Bank snošenje troškova.
6.
U prilog svojoj žalbi društvo ABLV Bank ističe četiri žalbena razloga, koje SRB i ESB osporavaju. Ovo će se mišljenje uglavnom usredotočiti na prvi žalbeni razlog, u kojem je sadržano glavno pitanje koje se tiče prava, koje je ukratko izneseno u točki 1. ovog mišljenja. Uvodno valja, međutim, ispitati prigovor nedopuštenosti žalbe koji je istaknuo SRB.
A. Dopuštenost žalbe
7.
SRB tvrdi da je žalba nedopuštena. Ona je nejasna i nedosljedna, ne pruža sažeti prikaz istaknutih žalbenih razloga i u brojnim slučajevima ne identificira sporne točke pobijane presude i ne navodi pravne argumente u prilog istaknutim žalbenim razlozima. Stoga je teško utvrditi pogreške koje je Opći sud navodno počinio.
8.
U tom pogledu iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se u žalbi moraju jasno navesti osporavani dijelovi pobijane presude, kao i pravni argumenti koji konkretno idu u prilog tom zahtjevu, inače će žalba biti nedopuštena (
5
).
9.
U ovom slučaju žalba nije uvijek jasna i dosljedna te se u njoj ne navode iscrpno osporavani dijelovi pobijane presude. Međutim, ona sadržava dostatne podatke na temelju kojih se točke presude koje se osporavaju mogu utvrditi u okviru svakog od žalbenih razloga i dovoljno precizan prikaz većeg dijela iznesenih argumenata. Prema mojem mišljenju, iz toga slijedi da žalba nije u cijelosti nedopuštena. Međutim, određeni konkretni argumenti društva ABLV Banka bit će odbačeni kao nedopušteni zbog toga što su nejasni.
B. Meritum žalbe
1.
Prvi žalbeni razlog
10.
U svojem prvom žalbenom razlogu društvo ABLV Bank osporava točke 73. do 86. pobijane presude. Društvo ABLV Bank ističe pogrešno tumačenje članka 18. Uredbe o SRM‑u i nekoliko drugih povezanih pogrešaka.
11.
U tim je točkama pobijane presude Opći sud, kao prvo (točke 73. do 78.), odbio tužbeni razlog društva ABLV Bank koji se temeljio na nenadležnosti SRB‑a za odlučivanje o njegovoj likvidaciji, zaključivši da SRB u spornim odlukama nije naložio likvidaciju društva ABLV Bank. Kao drugo, (točke 79. do 86.) Opći je sud odbio tužbeni razlog društva ABLV Bank koji se temeljio na SRB‑ovoj nenadležnosti za donošenje negativnih formalnih odluka poput spornih odluka. Opći sud zaključio je da je SRB nadležan za donošenje tih vrsta odluka na temelju triju elemenata: (a) nužnosti izbjegavanja praznine u sudskoj zaštiti ESB‑ove procjene o propasti ili vjerojatnoj propasti (točka 82. pobijane presude); (b) normativnog konteksta članka 18. Uredbe o SRM‑u, osobito s obzirom na članak 82. stavak 2. Direktive 2014/59 (
6
) (točka 83. pobijane presude); (c) opasnosti od utjecaja na stabilnost predmetne institucije i potencijalno financijskih tržišta u slučaju nenadležnosti SRB‑a za donošenje negativne formalne odluke (točka 84. pobijane presude).
12.
Pravna analiza prvog žalbenog razloga sastoji se od triju dijelova: (a) prvog, koji se odnosi na prigovor koji se temelji na SRB‑ovoj nenadležnosti za donošenje negativnih formalnih odluka poput spornih odluka; (b) drugog, koji se temelji na usklađenosti tumačenja Općeg suda sa sudskom praksom u području delegiranja ovlasti agencijama; (c) trećeg, koji se odnosi na ostale prigovore istaknute u okviru prvog žalbenog razloga.
a)
Prvi dio prvog žalbenog razloga, koji se odnosi na SRB‑ovu nadležnost za donošenje spornih odluka
1) Argumenti društva ABLV Bank
13.
Društvo ABLV Bank ističe da je Opći sud u točkama 79. do 86. pobijane presude pogrešno protumačio članak 18. Uredbe o SRM‑u time što je zaključio da je SRB nadležan za donošenje negativne formalne odluke o (ne)donošenju sanacijskog programa.
14.
Prema mišljenju društva ABLV Bank, tumačenje Općeg suda SRB‑u dodjeljuje ovlasti koje nisu predviđene člankom 18. Uredbe o SRM‑u i nema nikakvog temelja u tekstu te odredbe. Temelji se na implicitnoj primjeni po analogiji odredbi kojima se uređuje donošenje sanacijskog programa.
15.
Tumačenjem Općeg suda SRB‑u se dodjeljuje ovlast donošenja odluke koja proizvodi pravne učinke prema van čak i ako su ispunjena samo dva od triju uvjeta navedenih u članku 18. stavku 1. i stoga nije donesen nikakav sanacijski program. Međutim, prema mišljenju društva ABLV Bank, ako SRB zaključi da sanacijska mjera nije nužna radi javnog interesa, trebao bi se suzdržati od donošenja odluke.
16.
Nedavnom presudom velikog vijeća u predmetu Komisija/SRB (
7
) potvrđeno je da se člankom 18. Uredbe o SRM‑u SRB‑u ne dodjeljuje ovlast za donošenje akata koji proizvode samostalne pravne učinke.
17.
Nadalje, društvo ABLV Bank osporava: kao prvo, točku 83. pobijane presude: članak 82. stavak 2. Direktive 2014/59, koji se u njoj navodi, kojim se predviđa mogućnost donošenja negativnih odluka o sanaciji, odnosi se samo na nacionalna sanacijska tijela i stoga se ne može primijeniti na SRB; kao drugo, činjenica da u Uredbi o SRM‑u ne postoji odredba istovjetna onoj predviđenoj u prethodno navedenoj odredbi nije nenamjeran propust zakonodavca Unije. Društvo ABLV Bank osporava i točku 84. pobijane presude koja se temelji na logici koja nije predviđena Uredbom o SRM‑u.
2) Ocjena
18.
Kako bi se odgovorilo na prigovor koji se temelji na pogrešnom tumačenju članka 18. stavka 1. Uredbe o SRM‑u, tu odredbu treba tumačiti u skladu s hermeneutičkim kriterijima koje obično upotrebljava Sud.
19.
Kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst, već i kontekst te ciljeve propisa čiji je dio (
8
).
20.
Stoga ću u nastavku provesti doslovnu, kontekstualnu i teleološku analizu članka 18. stavka 1. Uredbe o SRM‑u kako bih provjerio je li Opći sud, kao što to prigovara društvo ABLV Bank, u pobijanoj presudi pogrešno tumačio tu odredbu time što je priznao SRB‑ovu nadležnost za donošenje negativnih formalnih odluka u pogledu (ne)ispunjavanja uvjeta za donošenje sanacijskog programa.
21.
Najprije ističem da je, iako društvo ABLV Bank svoj prigovor temelji isključivo na povredi članka 18. stavka 1. Uredbe o SRM‑u, druga odredba te uredbe relevantna za ocjenu je li točan zaključak Općeg suda o SRB‑ovoj nadležnosti za donošenje odluka kao što su sporne odluke. Upućujem na članak 7. stavak 2., u skladu s kojim je SRB odgovoran za „donošenje svih odluka povezanih sa sanacijom” za subjekte u njegovoj nadležnosti (
9
). Naime, upravo se tom odredbom, prema mojem mišljenju, SRB‑u izričito dodjeljuje ovlast odlučivanja u okviru podjele zadaća utvrđene Uredbom o SRM‑u.
22.
Stoga, kako bi se ocijenila osnovanost prigovora koji je istaknulo društvo ABLV Bank, te dvije odredbe valja tumačiti zajedno, u skladu s prethodno navedenim hermeneutičkim kriterijima.
23.
U tom pogledu, gledajući doslovno, tekst članka 7. stavka 2. Uredbe o SRM‑u, u kojem se upotrebljavaju opći izrazi „svih” i odluka „povezanih sa sanacijom” (
10
), otkriva zakonodavčevu namjeru da predvidi opću formulu kojom se SRB‑u dodjeljuje nadležnost za donošenje odluka o sanaciji u odnosu na subjekte na koje se primjenjuju ovlasti Unije za sanaciju (
11
).
24.
Suprotno tomu, člankom 18. stavkom 1. Uredbe o SRM‑u predviđa se SRB‑ova nadležnost za donošenje sanacijskog programa ako su ispunjena tri uvjeta navedena u točkama (a), (b) i (c).
25.
Odluke (kao što su pobijane odluke) kojima se utvrđuje da uvjeti za donošenje sanacijskog programa nisu ispunjeni predstavljaju odluke „povezane sa sanacijom”, koje su stoga obuhvaćene širokom formulacijom odredbe članka 7. stavka 2. Uredbe o SRM‑u.
26.
Tekst članka 7. stavka 2. Uredbe o SRM‑u, u vezi s njezinim člankom 18. stavkom 1., stoga potvrđuje tumačenje tih dviju odredbi na način da je SRB nadležan za donošenje negativne formalne odluke o trima uvjetima navedenima u potonjoj odredbi.
27.
To potvrđuje kontekstualno i teleološko tumačenje tih odredbi.
28.
Kad je riječ o pravnom okviru, a time i o svim odredbama Uredbe o SRM‑u, dodjela ovlasti SRB‑u za donošenje negativne formalne odluke o sanaciji nužna je u sustavu podjele zadaća unutar SRM‑a, predviđenom u članku 7. Uredbe o SRM‑u. Naime, SRB‑ova odluka o nepokretanju sanacijske mjere Unije podrazumijeva donošenje mjera od strane nacionalnih tijela. Stoga je potrebno obavijestiti nacionalna tijela o tome da je Odbor okončao postupak na razini Unije i da Odbor ne namjerava izvršavati svoje sanacijske ovlasti. Drukčijim tumačenjem relevantnih odredbi stvorila bi se nepreciznost u okviru SRM‑a koja nije u skladu sa sustavom podjele nadležnosti predviđenim Uredbom o SRM‑u.
29.
I dalje s kontekstualnog gledišta, dodjela nadležnosti SRB‑u za donošenje negativne formalne odluke o sanaciji u skladu je i s potrebom da se izbjegne pravna praznina u sudskoj zaštiti predmetnog subjekta (
12
). Naime, ako SRB ne može donijeti formalnu negativnu odluku koja može biti predmet tužbe pred sudovima Unije, nije moguće provesti sudski nadzor ESB‑ove procjene o propasti ili vjerojatnoj propasti subjekta, u smislu točke (a) navedenog članka 18. stavka 1., – procjene koja, kao pripremni akt u okviru postupka, nije akt koji se može pobijati (
13
).
30.
Naposljetku, s teleološkog gledišta, predloženo tumačenje u skladu je s ciljem Uredbe o SRM‑u da se osigura učinkovito upravljanje kriznim situacijama i situacijama propasti kreditnih institucija te učinkovitost SRM‑a, koje se navodi u uvodnim izjavama 89. i 123. Uredbe o SRM‑u (
14
). Naime, u takvim je situacijama brzina intervencije često odlučujuća (
15
). U nedostatku formalne odluke kojom se pojašnjava da Unija neće izvršavati svoje sanacijske ovlasti, situacija nesigurnosti u pogledu izvršavanja tih ovlasti Unije u odnosu na neki subjekt mogla bi ugroziti brzo donošenje mjera, a time i njihovu učinkovitost.
31.
U tom smislu, to je tumačenje u skladu i s ciljevima Uredbe o SRM‑u u pogledu održavanja financijske stabilnosti, osiguravanja kontinuiteta temeljnih financijskih usluga i zaštite deponenata navedenih u uvodnoj izjavi 58. Uredbe o SRM‑u (
16
). Situacija neodređenosti koja proizlazi iz nepostojanja negativne formalne odluke, koja dovodi do sumnji u odluke i mjere koje će se poduzeti u pogledu tog subjekta nakon ESB‑ove procjene o propasti ili vjerojatnoj propasti, povećava opasnosti za taj subjekt i, slijedom toga, i opasnost od širenja (
17
).
32.
Nadalje, smatram da tumačenje prema kojem je SRB nadležan za donošenje negativnih formalnih odluka o ispunjavanju uvjeta iz članka 18. stavka 1. Uredbe o SRM‑u nije dovedeno u pitanje presudom Komisija/SRB. U toj je presudi Sud presudio da sanacijski program koji je donio SRB nije akt koji se može pobijati. Naime, navedeni program nije konačan rezultat sanacijskog postupka, koji se ostvaruje samo njegovim odobrenjem od strane Komisije (
18
). Konkretno, u točki 83. presude Komisija/SRB, Sud je presudio da, iako se člancima 7. i 18. te uredbe predviđa da je SRB zadužen za izradu i donošenje sanacijskog programa, „njima mu se ipak ne dodjeljuje ovlast donošenja akta koji proizvodi samostalne pravne učinke”.
33.
Međutim, iz predmeta spora u kojem je donesena presuda Komisija/SRB jasno proizlazi da se u toj presudi Sud pozvao isključivo na doneseni sanacijski program, odnosno na pozitivnu formalnu odluku SRB‑a koja ne proizvodi samostalne pravne učinke. Suprotno tomu, negativna formalna odluka o nedonošenju sanacijskog programa završni je akt u postupku pred SRB‑om. Stoga je ta odluka akt koji nužno proizvodi samostalne pravne učinke i koji se može pobijati na temelju članka 263. UFEU‑a.
34.
Naposljetku, argumenti društva ABLV Bank kojima se osporava točka 83. pobijane presude ne dovode u pitanje osnovanost zaključka Općeg suda o dodjeli SRB‑u nadležnosti za donošenje negativne formalne odluke o sanaciji. Naime, u toj točki Opći sud nije smatrao da se članak 82. stavak 2. Direktive 2014/59 primjenjuje na ovaj slučaj. Opći sud uputio je na tu odredbu u okviru analize šireg regulatornog konteksta članka 18. Uredbe o SRM‑u.
35.
Prema mojem mišljenju, iz prethodno navedenog proizlazi da prvi dio prvog žalbenog razloga treba odbiti.
b)
Drugi dio prvog žalbenog razloga, koji se odnosi na sudsku praksu o delegiranju ovlasti agencijama
1) Argumenti društva ABLV Bank
36.
Društvo ABLV Bank tvrdi da tumačenje članka 18. stavka 1. Uredbe o SRM‑u koje je Opći sud primijenio u pobijanoj presudi nije u skladu sa sudskom praksom koja se odnosi na delegiranje ovlasti agencijama koja proizlazi iz presude Meroni/Alta Autorità (
19
). Društvo ABLV Bank naglašava da je SRB agencija čije ovlasti treba strogo definirati. Tvrdi da se Uredbom o SRM‑u izričito priznaje potreba za ograničavanjem SRB‑ovih ovlasti upućivanjem, u uvodnoj izjavi 26., na tu sudsku praksu. Međutim, suprotno tom zahtjevu, tumačenje Općeg suda SRB‑u daje vrlo široku ovlast da trajno odredi sudbinu predmetne banke, bez intervencije Komisije i Vijeća i bez ikakvog postupovnog ili materijalnog ograničenja.
2) Ocjena
37.
Uvodno napominjem da je Sud u nedavnoj presudi Komisija/SRB ispitao usklađenost ovlasti dodijeljenih SRB‑u člankom 18. Uredbe o SRM‑u s obzirom na sudsku praksu proizašlu iz presude Meroni/Alta Autorità u pogledu situacije koja je suprotna onoj u ovom predmetu, odnosno donošenja sanacijskog programa. U toj je presudi Sud zaključio da se odredbama tog članka koje SRB‑u omogućuju donošenje sanacijskog programa može izbjeći „prenošenje odgovornosti” u smislu te sudske prakse (
20
). Sud se oslonio na razmatranje da se, iako se SRB‑u dodjeljuje ovlast da ocijeni jesu li ispunjeni uvjeti za donošenje sanacijskog programa, i ovlast određivanja instrumenata potrebnih za taj program, tim odredbama Komisiji ili, ovisno o slučaju, Vijeću, dodjeljuje odgovornost za konačnu procjenu diskrecijskih aspekata sanacijskog programa koji su obuhvaćeni Unijinom politikom sanacije kreditnih institucija (
21
).
38.
Prigovor koji je društvo ABLV Bank istaknulo u okviru drugog dijela prvog žalbenog razloga temelji se na pogrešnoj pretpostavci jer se njime nastoje izjednačiti dva potpuno različita scenarija. Naime, on u biti tvrdi da rasuđivanje koje je Sud slijedio u presudi Komisija/SRB u pogledu SRB‑ove ovlasti za donošenje sanacijskog programa treba primijeniti i za njegovu ovlast donošenja negativne odluke. Budući da institucije nisu sudjelovale u postupku donošenja te vrste odluka, dodjela SRB‑u ovlasti donošenja takvih odluka stoga nije u skladu sa sudskom praksom u području delegiranja ovlasti agencijama (
22
).
39.
Međutim, ovlast donošenja negativnih odluka u pogledu donošenja sanacijskog programa, o kojoj je riječ u ovom predmetu, znatno se razlikuje od ovlasti koja se izvršava u obrnutom slučaju donošenja sanacijskog programa, o kojoj je riječ u presudi Komisija/SRB.
40.
Pri donošenju negativne odluke SRB odlučuje da nisu ispunjeni uvjeti iz članka 18. stavka 1. Uredbe o SRM‑u kojima se opravdava izvršavanje sanacijskih ovlasti Unije. Negativna odluka dovodi do okončanja sanacijskog postupka na razini Unije. Moguće mjere poduzimaju se, prema potrebi, na nacionalnoj razini ako su ispunjeni uvjeti iz primjenjivog nacionalnog prava.
41.
Negativna odluka stoga je odluka da se ne izvršavaju ovlasti koje proizlaze iz sanacijske politike Unije. Naprotiv, (pozitivna) odluka o donošenju sanacijskog programa podrazumijeva početak samog sanacijskog postupka i potpuno izvršavanje sanacijskih ovlasti u okviru Unijine sanacijske politike, koju mogu provoditi samo institucije Unije (
23
).
42.
U tom kontekstu, doseg procjena koje SRB mora provesti radi donošenja negativne odluke također je puno ograničeniji. U slučaju donošenja negativne odluke, u procjenama koje treba provesti Odbor samo se utvrđuje da tri uvjeta iz članka 18. stavka 1. Uredbe SRB nisu ispunjena. Suprotno tomu, ona se ne odnose, kao u slučaju donošenja sanacijskog programa, na utvrđivanje sanacijskih instrumenata ili potrebu za upotrebom Jedinstvenog fonda za sanaciju iz članka 18. stavka 6. točke (c) Uredbe o SRM‑u.
43.
Što se tiče naravi ocjene ispunjavanja triju uvjeta navedenih u članku 18. stavku 1. Uredbe o SRM‑u, Sud je presudio da SRB raspolaže diskrecijskom ovlašću (
24
), i to neovisno o tome dovodi li ta analiza do pozitivne ili negativne odluke (
25
). Međutim, Sud je također priznao da je ta ovlast, na temelju članka 18. stavaka 1., 4. i 5. Uredbe o SRM‑u, ograničena objektivnim kriterijima i uvjetima koji uređuju područje djelovanja SRB‑a (
26
).
44.
Ocjena jesu li ispunjena tri uvjeta iz članka 18. stavka 1. Uredbe SRB pretpostavlja složene odabire tehničke prirode i složene tehničke ocjene (
27
) gospodarske/bonitetne prirode (
28
). Nasuprot tomu, navedena ocjena ne podrazumijeva odabire „političke” prirode koji su povjereni isključivo političkim tijelima Unije.
45.
U ocjeni postojanja tih uvjeta SRB izvršava, dakle, „tehničku diskrecijsku ovlast”, a ne „političku diskrecijsku ovlast” (
29
).
46.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je, u slučaju donošenja negativne odluke, delegiranje ovlasti SRB‑u, s obzirom na to da je ograničeno na ovlast da na temelju ocjena koje su u biti tehničke prirode utvrdi da Unija nije ispunila uvjete izvršavanja sanacijske mjere, znatno ograničenije nego u slučaju donošenja sanacijskog programa. Doseg delegiranja i diskrecijske ovlasti koji iz toga proizlazi različit je od dosega donošenja sanacijskog programa: bez izvršavanja političke diskrecijske ovlasti nije potrebno sudjelovanje „političkih” institucija u donošenju takvih negativnih odluka.
47.
Uostalom, razlozi navedeni u uvodnim izjavama 24. i 26. Uredbe o SRM‑u, na kojima se temelji potreba za intervencijom Komisije i Vijeća u slučaju donošenja sanacijskog programa, ne opravdavaju njihovo sudjelovanje u postupku donošenja negativne odluke.
48.
Konkretnije, što se tiče Komisijina sudjelovanja, u slučaju donošenja negativne odluke, ako Unija ne donese sanacijsku mjeru, ne može postojati ni nadzor diskrecijskih aspekata sanacijskog programa (
30
).
49.
Kad je riječ o sudjelovanju Vijeća, u slučaju donošenja negativne odluke, s obzirom na to da se Fond ne koristi, nije potrebno kontrolirati iznos sredstava koji će se upotrijebiti ni kontrolu utjecaja koji bi sanacija imala na financijsku stabilnost država članica i Unije u cjelini te na proračunski suverenitet država članica. U nedostatku Unijine mjere sanacije, odvagivanje različitih ciljeva i interesa o kojima je riječ provodit će se, prema potrebi, na nacionalnoj razini, kako je predviđeno sustavom podjele nadležnosti predviđenim Uredbom.
50.
Zaključno, iz prethodnih razmatranja proizlazi da dodjeljivanje SRB‑u ovlasti donošenja negativnih odluka o poštovanju zahtjeva iz članka 18. stavka 1. Uredbe o SRM‑u ne delegira SRB‑u ovlast donošenja akta koji se odnosi na ekonomsku politiku, riječima Unije, nego samo ovlast izražavanja ocjena koje su izraz tehničke margine prosudbe; stoga ne dovodi do „stvarnog prenošenja odgovornosti” koje nije u skladu sa sudskom praksom Suda u području delegiranja ovlasti agencijama koje proizlazi iz presude Meroni/Alta Autorità.
51.
Slijedom toga, prema mojem mišljenju, drugi dio prvog žalbenog razloga također treba odbiti.
c)
Treći dio prvog žalbenog razloga, koji se odnosi na ostale prigovore
52.
U okviru prvog žalbenog razloga društvo ABLV Bank ističe niz drugih prigovora protiv točaka 73. do 86. pobijane presude.
53.
Kao prvo, društvo ABLV Bank tvrdi da se kasnijom SRB‑ovom praksom dokazuje da se on sam ne slaže s tumačenjem članka 18. Uredbe o SRM‑u koje je prihvatio Opći sud.
54.
Prema mojem mišljenju, taj je argument najprije nedopušten jer se u njemu uopće ne navode osporavani dijelovi pobijane presude koji bi bili zahvaćeni pogreškama koje se tiču prava (
31
). U svakom slučaju, što se tiče merituma, također je bespredmetan. Naime, čak i pod pretpostavkom da je SRB izmijenio svoju praksu, što sam SRB osporava, takva izmjena ne bi bila relevantna za ovaj predmet jer ne utječe na zakonitost tumačenja članka 18. Uredbe o SRM‑u koje je primijenio Opći sud.
55.
Kao drugo, društvo ABLV Bank ističe da Opći sud nije pravilno utvrdio pravne učinke spornih odluka. Te odluke, koje sadržavaju obvezujuća utvrđenja za dva uvjeta predviđena člankom 18. stavkom 1. Uredbe o SRM‑u, negativno su promijenila pravni položaj društva ABLV Bank, a da pritom nisu dovele do njegove izravne likvidacije. Opći je sud prije analize zakonitosti tih odluka trebao razumjeti prirodu tih odluka i njihove pravne učinke. Nadalje, Opći sud utvrdio je da SRB može dati upute nacionalnim sanacijskim tijelima, a da pritom nije pojasnio vrstu uputa.
56.
Uvelike sumnjam u dopuštenost i ovog prigovora. Naime, čak ni u tom slučaju društvo ABLV Bank ne navodi osporavane dijelove pobijane presude. U svakom slučaju, taj prigovor osim toga nije osnovan. U točkama 34. i 49. pobijane presude Opći sud izričito je priznao da sporna odluka proizvodi izravne učinke na pravni položaj društva ABLV Bank. To je razlog zbog kojeg se ta odluka izravno odnosi na to društvo i ono stoga ima aktivnu procesnu legitimaciju za njezino pobijanje, iako nije njezin adresat. Stoga je Opći sud analizirao i shvatio prirodu spornih odluka i njihove pravne učinke. Usto, Opći sud u pobijanoj presudi nije utvrdio da SRB daje upute nacionalnim tijelima.
57.
Kao treće, društvo ABLV Bank ističe da je Opći sud iskrivio njihov sadržaj time što nije priznao da se spornim odlukama nalaže likvidacija društava ABLV Bank i ABLV Bank Luxembourg. S jedne strane, tekst spornih odluka nalaže nacionalnim sanacijskim tijelima da provedu te odluke i ne ostavlja nikakve dvojbe u pogledu nužnosti likvidacije. S druge strane, Opći sud pogrešno je izjednačio pojam akta koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a s posebnim materijalnim dokumentom. Taj se pojam odnosi na sadržaj spornih odluka. Stoga je, s obzirom na priopćenje za medije koje je SRB objavio 24. veljače 2018. (
32
), Opći sud trebao zaključiti da je spornim odlukama naložena likvidacija društava ABLV Bank i ABLV Bank Luxembourg.
58.
U tom pogledu argumenti koji se odnose na navodno oporezivanje likvidacije u spornim odlukama su neosnovani. Naime, kao što izričito proizlazi iz presude od 24. veljače 2022., Bernis i dr./SRB (C‑364/20 P, neobjavljena, EU:C:2022:115), spornim odlukama nije naložena likvidacija dvaju subjekata o kojima je riječ (
33
). Usto, kao što je to Opći sud istaknuo u točki 75. pobijane presude, iz točke 49. presude ABLV Bank proizlazi da je likvidacija te banke posljedica odluke koju su donijeli dioničari tog društva.
59.
Argumenti koji se odnose na priopćenje za medije koje je SRB objavio 24. veljače 2018. također su neosnovani. Čak i ako se prizna da postoji nedosljednost između teksta spornih odluka i priopćenja za medije, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 77. pobijane presude presudio da informativni akt kao što je priopćenje za medije ne može izmijeniti sadržaj formalne odluke.
60.
Kao četvrto, društvo ABLV Bank ističe da je Opći sud implicitno iskrivio pojam „adresat” akta u smislu članka 263. i članka 297. stavka 2. UFEU‑a. Trebao je smatrati da adresat akta označava osobu čiji je pravni položaj izmijenjen, a ne tijelo odgovorno za njegovu provedbu. Iz toga slijedi da društva ABLV Bank i ABLV Bank Luxembourg treba smatrati adresatima spornih odluka.
61.
Taj je prigovor neosnovan. Naime, iz sudske prakse proizlazi da pojam adresata akta u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a treba formalno shvatiti na način da se odnosi na osobu koja je u aktu određena kao njegov adresat. Činjenica da sadržaj akta može utjecati na osobu koja nije službeni adresat akta može zasigurno stvoriti aktivnu procesnu legitimaciju, ali joj ne daje svojstvo adresata akta o kojem je riječ (
34
).
62.
Kao peto, sporne odluke zahvaćene su ozbiljnim povredama postupka, koje je trebalo ispitati po službenoj dužnosti. Pravo na saslušanje i pravo društva ABLV Bank na pristup spisu nisu poštovani u postupku koji je doveo do donošenja sporne odluke. Usto, ta odluka nije pravilno dostavljena društvu ABLV Bank i nije dano nikakvo obrazloženje.
63.
Prigovori koji se odnose na navodne povrede postupka su, prema mojem mišljenju, također nedopušteni. Društvo ABLV Bank ne navodi ponovno sporne elemente pobijane presude. Konkretno, prigovor koji se temelji na navodnoj povredi obveze obrazlaganja ne temelji se ni na jednom argumentu.
64.
Prema mojem mišljenju, iz prethodno navedenog proizlazi da prvi tužbeni razlog treba odbiti u cijelosti.
2.
Drugi žalbeni razlog
65.
Svojim drugim žalbenim razlogom društvo ABLV Bank osporava dio pobijane presude (
35
) u kojem je Opći sud odbio njegove tužbene razloge koji se odnose na ocjenu vjerojatnosti propasti u smislu članka 18. stavka 1. točke (a) Uredbe o SRM‑u. SRB i ESB osporavaju sve prigovore istaknute u okviru drugog žalbenog razloga.
66.
Uvodno valja odbiti SRB‑ov prigovor nedopuštenosti prema kojem je ovaj žalbeni razlog u cijelosti nedopušten. Naime, točno je da u određenim točkama prikaz argumenata društva ABLV Bank nije jasan. Međutim, u većini slučajeva žalba omogućuje identifikaciju osporavanih elemenata pobijane presude i razumijevanje argumenata društva ABLV Bank, koji Sudu omogućuju izvršavanje nadzora zakonitosti.
a)
Opseg sudskog nadzora
67.
Društvo ABLV Bank tvrdi da je Opći sud u točkama 90. do 96. pobijane presude zauzeo preusko shvaćanje opsega sudskog nadzora koji sudovi Unije trebaju provesti u pogledu ocjene u pogledu postojanja propasti ili vjerojatne propasti u smislu članka 18. stavka 1. točke (a) Uredbe o SRM‑u. Time je Opći sud povrijedio članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, kao i sudsku praksu Suda i ESLJP‑a. Pogrešno je smatrao da taj nadzor treba biti ograničeniji od nadzora koji provode nacionalni sudovi u području nesolventnosti.
68.
U tom pogledu, iz sudske prakse navedene u točki 43. ovog mišljenja proizlazi da SRB raspolaže diskrecijskom ovlašću kako bi ocijenio jesu li ispunjeni uvjeti iz članka 18. stavka 1. Uredbe o SRM‑u. Konkretnije, iz sudske prakse navedene u točki 44. ove presude proizlazi da je SRB u ocjeni koja se odnosi na postojanje propasti ili vjerojatne propasti u pogledu kreditne institucije pozvan izvršiti odluke tehničke prirode i izraditi složena gospodarska predviđanja i ocjene.
69.
U tom je pogledu Sud presudio da, s obzirom na tu marginu prosudbe, sudski nadzor koji sud Unije treba provesti u pogledu osnovanosti obrazloženja odluka koje se odnose na donošenje sanacijskog programa, koji uključuje analizu koja se odnosi na postojanje propasti ili vjerojatne propasti, ne smije dovesti do toga da sud svojom ocjenom zamijeni SRB‑ovu ocjenu, nego se njime nastoji provjeriti temelji li se ta odluka na materijalno netočnim činjenicama i sadržava li ikakvu očitu pogrešku u ocjeni ili zlouporabu ovlasti (
36
).
70.
Iz toga slijedi da Opći sud u pobijanoj presudi nije počinio pogrešku koja se tiče prava u pogledu određivanja opsega sudskog nadzora sudova Unije nad ocjenom koja se odnosi na postojanje propasti ili vjerojatne propasti.
71.
Međutim, u tom pogledu napominjem da je, upravo zbog toga što je SRB‑u priznata tehnička margina prosudbe pri utvrđivanju postojanja kriterija iz članka 18. stavka 1. Uredbe o SRM‑u, strogi sudski nadzor, doduše u prethodno navedenim granicama, od posebne važnosti (
37
).
72.
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je, u slučaju izvršavanja tehničke diskrecijske ovlasti, od temeljne važnosti poštovanje postupovnih jamstava, među kojima je i obveza institucija Unije da pažljivo i nepristrano ispitaju sve relevantne elemente slučaja koji se ocjenjuje. U takvim situacijama sud Unije stoga ne treba samo provjeravati materijalnu točnost dokaznih elemenata, njihovu pouzdanost i dosljednost, već treba i nadzirati predstavljaju li navedeni elementi skup relevantnih podataka koje treba uzeti u obzir prilikom ocjene složene situacije i provjeriti jesu li oni takve naravi da podupiru zaključke koji su iz njih izvedeni (
38
).
73.
Konkretno, složena narav gospodarskih procjena koje provode sanacijska tijela ne bi trebala spriječiti nacionalne sudove da razmotre jesu li dokazi na koje se sanacijsko tijelo oslanja činjenično točni, pouzdani i dosljedni, sadržavaju li sve relevantne informacije koje bi se trebale uzeti u obzir kako bi se procijenila složena situacija i opravdavaju li zaključke koji se iz njih donose (
39
). Stoga će SRB morati donositi svoje odluke na temelju čvrstih, preciznih, pouzdanih i dosljednih elemenata te u potpunosti obrazložiti svoju odluku navođenjem različitih logičkih koraka na kojima se temelji (
40
). Na te elemente i obrazloženje mora se primjenjivati strogi nadzor suda Unije. To osobito vrijedi jer se Uredbom o SRM‑u ne predviđa mogućnost podnošenja žalbe protiv odluka donesenih na temelju članka 18. Uredbe o SRM‑u pred Odborom za žalbe osnovanim na temelju članka 85. te uredbe (
41
).
b)
Ostali prigovori istaknuti u okviru drugog žalbenog razloga
74.
U okviru drugog žalbenog razloga društvo ABLV Bank ističe niz drugih prigovora protiv točaka 97. do 146. pobijane presude.
75.
Kao prvo, društvo ABLV Bank tvrdi da je Opći sud iskrivio sadržaj spisa time što je utvrdio da sporna odluka koja se odnosi na društvo ABLV Bank sadržava SRB‑ovu implicitnu procjenu propasti ili vjerojatne propasti te banke, iako je potonja u svojem odgovoru na tužbu navela da je ESB proveo samo takvu procjenu i da se savjetovala samo sa SRB‑om.
76.
Taj se prigovor temelji na očito pogrešnom tumačenju točaka 103. do 108. pobijane presude. U tim točkama Opći sud nije utvrdio postojanje nikakve implicitne procjene. Opći sud nije pogriješio utvrdivši da je SRB, u skladu sa sudskom praksom, mogao preuzeti ESB‑ovu ocjenu i osloniti se na nju u pogledu ispunjavanja uvjeta iz članka 18. stavka 1. točke (a) Uredbe o SRM‑u.
77.
Kao drugo, društvo ABLV Bank tvrdi da je Opći sud propustom iskrivio činjenice time što nije uzeo u obzir presudu Tribunalea d'arrondissement de Luxembourg (Općinski sud u Luxembourgu) od 9. ožujka 2018. i druge naknadne događaje koji su doveli u pitanje SRB‑ove ocjene na kojima se temelje sporne odluke.
78.
U tom je pogledu presuda luksemburškog suda očito irelevantna u ovom kontekstu jer se ne odnosi na društvo ABLV Bank, nego na društvo ABLV Bank Luxembourg u odnosu na koje je tužba društva ABLV Bank proglašena nedopuštenom. Što se tiče upućivanja na druge naknadne elemente, prije svega društvo ABLV Bank uopće ne osporava rasuđivanje iz točaka 97. do 99. pobijane presude u kojem je Opći sud odbio argument koji se odnosi na naknadne događaje u vezi s likvidnošću društva ABLV Bank. U svakom slučaju, upućivanje na te kasnije događaje u žalbi nije potkrijepljeno nikakvim dokazom.
79.
Kao treće, društvo ABLV Bank tvrdi da Opći sud nije na odgovarajući način odgovorio na određene argumente istaknute u prvostupanjskom postupku. Društvo ABLV Bank upućuje na sljedeće elemente: moratorij, mehanizam zaštite depozita i zahtjev za pretvaranje njegovih novčanih sredstava Euroclear u likvidnost Središnje banke Latvije.
80.
U tom pogledu, u slučaju da taj prigovor treba shvatiti na način da se njime osporava meritum ocjena Općeg suda koje se odnose na te elemente, on je očito nedopušten jer društvo ABLV Bank ni na koji način ne navodi koje pogreške sadržava pobijana presuda. Budući da taj prigovor treba shvatiti na način da društvo ABLV Bank u pobijanoj presudi ističe nedostatak u obrazloženju u pogledu analize koju je proveo Opći sud, on nije osnovan. Naime, Opći sud odgovorio je na te argumente u točkama 125. do 144. pobijane presude.
81.
Naposljetku, kao četvrto, društvo ABLV Bank tvrdi da se pobijana presuda temelji na pogrešnoj percepciji pojma likvidnosti banaka u smislu članka 18. Uredbe o SRM‑u. Opći sud zanemario je činjenicu da je program likvidnosti predviđen pravom Unije iskrivljen ako bi se kreditnoj instituciji u slučaju krize nametnuli dodatni likvidnosni zahtjevi.
82.
U tom pogledu ističem da društvo ABLV Bank, kako bi potkrijepilo svoju argumentaciju u pogledu pojma „likvidnost”, samo ističe da se rezerve likvidnosti pravodobno stvaraju te da se namjerno koriste i smanjuju u kriznom scenariju. Međutim, ono ni na koji način ne osporava rasuđivanje Općeg suda iz točaka 111. do 115. pobijane presude. Usto, tvrdnja o nametanju dodatnih zahtjeva likvidnosti nije potkrijepljena nikakvim dokazima.
83.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da drugi žalbeni razlog, prema mojem mišljenju, također treba odbiti.
3.
Treći žalbeni razlog
84.
Svojim trećim žalbenim razlogom društvo ABLV Bank tvrdi da je Opći sud u pobijanoj presudi zanemario i/ili iskrivio nekoliko argumenata istaknutih u prvostupanjskom postupku ili postupio s njima na neprimjeren način. Društvo ABLV Bank upućuje na: kao prvo, njegov argument koji se odnosi na to da ESB i SRB nisu poštovali nadležnost latvijskih tijela u području borbe protiv pranja novca i na postojanje odluke u tom pogledu; kao drugo, argument koji se temelji na mišljenju američkog Financial Crime Enforcement Networka (FinCEN), koji je bio pokušaj treće zemlje da izvrši pritisak na Republiku Latviju kako bi ona izmijenila svoje zakonodavstvo; kao treće, argument koji se temelji na sumnjama u nepristranost SRB‑a i ESB‑a. Osim toga, Opći sud nije dovoljno uzeo u obzir više dokaza koje je podnijelo društvo ABLV Bank.
85.
U tom pogledu, što se tiče prvih dvaju argumenata, iz sudske prakse proizlazi da uzimanje u obzir uzroka propasti ili vjerojatne propasti banke u smislu članka 18. stavka 1. točke (a) Uredbe o SRM‑u nije predviđeno tom odredbom te da nije ni u skladu s ciljevima te uredbe (
42
). Iz toga slijedi da je, u točki 101. pobijane presude Opći sud mogao, a da pritom ne počini pogrešku, odbiti sve argumente koji se odnose na te predmete, uključujući navedena dva argumenta, smatrajući ih irelevantnima za potrebe zakonitosti sporne odluke u pogledu društva ABLV Bank.
86.
Glede trećeg argumenta, s obzirom na to da ga treba shvatiti na način da društvo ABLV Bank namjerava osporiti povredu svojeg prava da SRB nepristrano obradi njegova pitanja, koje je istaknuto u prvom stupnju, Opći sud je na njega odgovorio u točkama 179. do 186. pobijane presude. Društvo ABLV Bank stoga ne može tvrditi da je Opći sud zanemario taj argument. Osim toga, u svojoj žalbi ni na koji način ne osporava rasuđivanje sadržano u tom dijelu pobijane presude.
87.
Naposljetku, što se tiče argumenata koji se odnose na ocjenu dokaza koju provodi Opći sud, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da ocjena činjenica i dokaza ne predstavlja, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru žalbe (
43
). Ti su argumenti stoga nedopušteni.
88.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da treći žalbeni razlog, prema mojem mišljenju, također treba odbiti.
4.
Četvrti žalbeni razlog
89.
Svojim četvrtim žalbenim razlogom društvo ABLV Bank tvrdi da je Opći sud počinio određen broj pogrešaka u ispitivanju dopuštenosti tužbe podnesene protiv odluke koja se odnosi na društvo ABLV Bank Luxembourg.
90.
Kao prvo, pobijane odluke treba tumačiti u skladu s priopćenjem za medije koje je SRB objavio 24. veljače 2018. Kao drugo, Opći sud iskrivio je njihov sadržaj time što je zanijekao da se spornim odlukama nalaže likvidacija društava ABLV Bank i ABLV Bank Luxembourg. Kao treće, pozivajući se na odluke o sanaciji koje je SRB donio u pogledu drugih subjekata, društvo ABLV Bank tvrdi da odluka o sanaciji može izmijeniti pravni položaj dioničara. Iz toga zaključuje da isto vrijedi i za odluku o nedonošenju sanacijskog programa.
91.
U tom pogledu smatram da rasuđivanje Općeg suda iz točaka 40. do 45. pobijane presude ne sadržava pogrešku koja se tiče prava. Naime, Opći sud pravilno je primijenio sudsku praksu (
44
) time što je smatrao da se sporna odluka koja se odnosi na društvo ABLV Bank Luxembourg ne odnosi izravno na potonje društvo jer na njegovo pravo na primanje dividendi i sudjelovanje u upravljanju društvom ABLV Bank Luxembourg nije utjecala odluka da se nad tim subjektom ne provede sanacija.
92.
Argumenti koje je istaknulo društvo ABLV Bank ne dovode u pitanje to utvrđenje. Prvi i drugi argument iz točke 90. ovog mišljenja već su odbijeni u točkama 58. i 59. ovog mišljenja. Treći argument u vezi s odlukama o sanaciji koje je SRB donio u odnosu na druge subjekte također treba odbiti jer te odluke nisu relevantne za utvrđivanje izravnog interesa društva ABLV Banka u odnosu na spornu odluku koja se odnosi na njegovo društvo kćer.
93.
Iz toga slijedi da četvrti žalbeni razlog također treba odbiti i da stoga žalbu treba odbiti u cijelosti.
III. Troškovi
94.
Budući da Društvo ABLV Bank nije uspjelo sa svojom žalbom te s obzirom na to da su i SRB i ESB zatražili da društvo ABLV Bank snosi troškove, smatram da društvu ABLV Bank treba naložiti snošenje vlastitih troškova na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, koji se na žalbeni postupak primjenjuje na temelju njegova članka 184. stavka 1.
IV. Zaključak
95.
S obzirom na prethodna razmatranja predlažem Sudu da odluči kako slijedi:
–
žalba se odbija;
–
društvu ABLV Bank AS nalaže se snošenje troškova Jedinstvenog sanacijskog odbora i Europske središnje banke.
(
1
)	Izvorni jezik: talijanski
(
2
)	SRM je uspostavljen Uredbom (EU) br. 806/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2014. o utvrđivanju jedinstvenih pravila i jedinstvenog postupka za sanaciju kreditnih institucija i određenih investicijskih društava u okviru jedinstvenog sanacijskog mehanizma i jedinstvenog fonda za sanaciju te o izmjeni Uredbe (EU) br. 1093/2010 (SL 2014., L 225, str. 1. i ispravak SL 2015., L 101, str. 62.) (u daljnjem tekstu: Uredba o SRM‑u).
(
3
)	Odluke SRB/EES/2018/09 i SRB/EES/2018/10 od 23. veljače 2018. (u daljnjem tekstu: sporne odluke)
(
4
)	Za detaljniji prikaz činjeničnog okvira ovog predmeta upućujem na točke 2. do 20. pobijane presude.
(
5
)	Na temelju članka 256. UFEU‑a i članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije te članka 168. stavka 1. točke (d) i članka 169. Poslovnika Suda. Vidjeti, među ostalim, presudu od 14. prosinca 2016., SV Capital/ABE (C‑577/15 P, EU:C:2016:947, t. 69. i navedena sudska praksa).
(
6
)	Direktiva 2014/59/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o uspostavi okvira za oporavak i sanaciju kreditnih institucija i investicijskih društava te o izmjeni Direktive Vijeća 82/891/EEZ i direktiva 2001/24/EZ, 2002/47/EZ, 2004/25/EZ, 2005/56/EZ, 2007/36/EZ, 2011/35/EU, 2012/30/EU i 2013/36/EU te uredbi (EU) br. 1093/2010 i (EU) br. 648/2012 Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2014., L 173, str. 190. i ispravci SL 2015., L 216, str. 9. i SL 2024., 90767, L)
(
7
)	Presuda od 18. lipnja 2024., Komisija/SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520, u daljnjem tekstu: presuda Komisija/SRB, vidjeti osobito t. 83.)
(
8
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 9. siječnja 2025., Communes de Schaerbeek et de Linkebeek (C‑627/23, EU:C:2025:9, t. 28. i navedenu sudsku praksu).
(
9
)	Tj. financijske institucije i grupe koje se smatraju važnima za financijsku stabilnost u Uniji, kao i za druge prekogranične grupe. Vidjeti u tom pogledu presudu Komisija/SRB, t. 75.
(
10
)	Analiza različitih jezičnih verzija predmetne odredbe pokazuje da se tekst koji se koristi na talijanskom jeziku koristi i u većini drugih jezika (na primjer, na engleskom jeziku „all decisions relating to resolution”, na njemačkom „alle Beschlüsse im Zusammenhang mit einer Abwicklung” i na španjolskom „todas las decisiones relaciones relacionadas con la resolución”). Slične formulacije nalaze se u portugalskoj, grčkoj, latvijskoj, mađarskoj, rumunjskoj, danskoj, švedskoj, finskoj i bugarskoj verziji. Druge jezične verzije sadržavaju nešto drugačiju formulaciju u kojoj se upotrebljavaju riječi „svih odluka povezanih sa sanacijom” (npr. francuska verzija „toutes les décisions de résolution” i nizozemska verzija „alle afwikkelingsbesluiten”). Međutim, ta je formulacija, za koju se čini da se koristi u manjem broju jezičnih verzija, također u skladu s tumačenjem odredbe koje se predlaže u sljedećim točkama ovog mišljenja.
(
11
)	Jedino ograničenje je obveza suradnje s nacionalnim sanacijskim tijelima u skladu s člankom 31. stavkom 1. iste uredbe.
(
12
)	Kao što je to pravilno istaknuo Opći sud u točki 82. pobijane presude.
(
13
)	Opći sud pozvao se na presudu od 6. svibnja 2021., ABLV Bank/ESB (C‑551/19 P i C‑552/19 P, EU:C:2021:369, u daljnjem tekstu: presuda ABLV Bank; vidjeti osobito točke 56. i 73.).
(
14
)	Vidjeti u tom pogledu uvodne izjave 1. i 120. Direktive 2014/59.
(
15
)	O zahtjevima brzine intervencije u kriznim situacijama vidjeti uvodne izjave 10., 16., 26. i 31. Uredbe o SRM‑u i uvodne izjave 4. i 5. Direktive 2014/59.
(
16
)	Vidjeti također presude od 4. listopada 2024., Aeris Invest/Komisija i SRB (C‑535/22 P, u daljnjem tekstu: presuda Aeris Invest, EU:C:2024:819, t. 164.) i García Fernández i dr./Komisija i SRB (C‑541/22 P, u daljnjem tekstu: presuda García Fernández, EU:C:2024:820, t. 190.).
(
17
)	To je Opći sud pravilno istaknuo u točki 84. pobijane presude. Iz tih razmatranja proizlazi da se ne može prihvatiti stajalište koje zagovara društvo ABLV Bank, prema kojem se SRB, kada dođe do zaključka da sanacijska mjera nije nužna radi javnog interesa, treba jednostavno suzdržati od donošenja odluke.
(
18
)	Vidjeti članak 18. stavke 1., 6. i 7. Uredbe o SRM‑u. Vidjeti presudu Komisija/SRB, t. 94.
(
19
)	Presuda od 13. lipnja 1958., Meroni/Alta Autorità (9/56, EU:C:1958:7)
(
20
)	Vidjeti presude Meroni/Alta Autorità, str. 41., od 22. siječnja 2014., Ujedinjena Kraljevina/Parlament i Vijeće (C‑270/12, EU:C:2014:18, u daljnjem tekstu: presuda ESMA, t. 42.) i Komisija/SRB, t. 71.
(
21
)	Vidjeti presudu Komisija/SRB, t. 81.
(
22
)	U tom pogledu ističem da društvo ABLV Bank u svojoj žalbi osporava samo usklađenost tumačenja Općeg suda s tom sudskom praksom, a da pritom izričito ne ističe prigovor nezakonitosti na temelju članka 277. UFEU‑a protiv nijedne odredbe Uredbe o SRM‑u.
(
23
)	Uvodna izjava 24. Uredbe o SRM‑u i presuda Komisija/SRB, t. 69.
(
24
)	Vidjeti presudu Komisija/SRB, t. 75. i 77. i Aeris t. 266.
(
25
)	To je utvrđenje dovoljno kako bi se odbio argument koji je SRB istaknuo na raspravi, prema kojem, ako donese negativnu odluku o kriterijima iz članka 18. stavka 1. Uredbe o SRM‑u, za razliku od slučaja u kojem donese pozitivnu odluku, on nema nikakvu diskrecijsku ovlast u tom pogledu. SRB‑ova argumentacija se uostalom ne može logički braniti. Naime, logično je da ovlast ocjene postojanja određenih različitih uvjeta, kad je riječ o diskrecijskoj ovlasti, ovisi o (pozitivnom ili negativnom) rezultatu analize. Element diskrecijske ovlasti odnosi se na samu analizu i ne može ovisiti o njezinu ishodu.
(
26
)	Vidjeti presudu Komisija/SRB, t. 77.
(
27
)	Presuda Aeris Invest, t. 266. i slj. te presuda García Fernández, t. 275. Presuda od 11. prosinca 2018., Weiss i dr. (C‑493/17, EU:C:2018:1000)
(
28
)	Naposljetku, riječ je o složenim činjeničnim ocjenama usporedivima s onima koje je Sud razmotrio u presudi ESMA. Vidjeti osobito točku 52. te presude. Analiza prvih dvaju uvjeta pretpostavlja isključivo tehničke ocjene. Treći uvjet koji se odnosi na postojanje javnog interesa zahtijeva opće diskrecijske ocjene u pogledu ostvarivanja ciljeva sanacije navedenih u članku 14. stavku 2. Uredbe o SRM‑u. Konkretno, analiza proporcionalnosti sanacijske mjere namijenjene ostvarenju jednog ili više tih ciljeva podrazumijeva široku marginu prosudbe. Međutim, tijekom ispitivanja tog uvjeta, iako je dužan provesti prospektivne analize utemeljene na vrijednosnim ocjenama i špekulativnim predviđanjima, SRB uvijek provodi ocjene koje se temelje na tehničkim kriterijima. SRB nema mogućnost odlučiti na temelju političkih razmatranja koja nadilaze utvrđivanje postojanja tih tehničkih kriterija.
(
29
)	O razlici između tih kategorija diskrecijske ovlasti vidjeti, prije svega, mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Légera u predmetu Rica Foods/Komisija (C‑40/03 P, EU:C:2005:93, t. 46.). U tom pogledu vidjeti i nedavno mišljenje nezavisnog odvjetnika A. Emilioua u predmetu ESB/Crédit Lyonnais (C‑389/21 P, EU:C:2022:844).
(
30
)	U tom pogledu valja uostalom primijetiti da se Uredbom o SRM‑u predviđa sudjelovanje Komisije u radu SRB‑a, a time i u donošenju negativnih odluka poput spornih odluka (vidjeti članak 43. stavak 3. Uredbe o SRM‑u i presudu Komisija/SRB, t. 78.).
(
31
)	Vidjeti, ex multis, presudu od 23. siječnja 2019., Deza/ECHA (C‑419/17 P, EU:C:2019:52, t. 93. i 94. i navedenu sudsku praksu).
(
32
)	Vidjeti točku 17. pobijane presude.
(
33
)	Vidjeti točku 50. i sljedeće te presude.
(
34
)	Vidjeti presudu od 21. siječnja 2016., SACBO/Komisija i INEA (C‑281/14 P, neobjavljena, EU:C:2016:46, t. 34.).
(
35
)	Točke 90. do 146. pobijane presude
(
36
)	Vidjeti presude Aeris Invest, t. 266. i García Fernández, t. 275. i navedenu sudsku praksu.
(
37
)	Vidjeti u tom pogledu razmatranja nezavisnog odvjetnika Roemera u njegovu mišljenju u predmetu Meroni/Alta Autorità (t. 9.‑56., ECLI:EU:C:1958:4, str. 108.).
(
38
)	Presuda od 4. svibnja 2023., ESB/Crédit lyonnais (C‑389/21 P, EU:C:2023:368, t. 56. i 57. i navedena sudska praksa)
(
39
)	Vidjeti u tom smislu uvodnu izjavu 89. Direktive 2014/59.
(
40
)	Vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika A. Tizzana u predmetu Komisija/Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2004:318, t. 87. i 88.).
(
41
)	Vidjeti, među ostalim, odluke Komisije za žalbe u predmetima 3/17, 7/17, 27/17, 28/17 i 5/22. O zahtjevima strogog nadzora tehničkih i ekonomskih procjena vidjeti po analogiji utvrđenja Suda u presudi od 9. ožujka 2023., ACER/Aquind (C‑46/21 P, EU:C:2023:182, t. 53. do 75.) u pogledu intenziteta nadzora ACER‑ova Odbora za žalbe. Budući da žalbeno vijeće nije provelo nadzor, ti zahtjevi utječu na sudski nadzor.
(
42
)	Presuda Aeris Invest, t. 163. i 164.
(
43
)	Presuda García Fernández, t. 211. i navedena sudska praksa
(
44
)	Presuda od 5. studenoga 2019., ESB i dr./Trasta Komercbanka i dr. (C‑663/17 P, C‑665/17 P i C‑669/17 P, EU:C:2019:923, t. 110. i 111.). Vidjeti i presudu od 24. veljače 2022., Bernis i dr./SRB (C‑364/20 P, neobjavljena, EU:C:2022:115, t. 69. i 80.).