62020CC0498
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ‑BORDONE
od 28. listopada 2021. (
1
)
Predmet C‑498/20
osoba ZK kao nasljednik osobe JM, stečajnog upravitelja društva BMA Nederland BV
protiv
BMA Braunschweigische Maschinenbauanstalt AG
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio rechtbank Midden‑Nederland (Sud za Središnju Nizozemsku, Nizozemska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Sudska nadležnost i izvršenje odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Nadležnost u izvanugovornim stvarima – Tužba stečajnog upravitelja protiv treće strane u interesu vjerovnika – Mjesto protupravnog postupanja – Sudjelovanje treće strane radi zaštite kolektivnih interesa”
1.
Sud koji je uputio zahtjev Sudu je uputio niz prethodnih pitanja jer smatra da je odgovor na njih nužan za rješavanje složenog spora u kojem se objedinjuju nacionalni postupci za zaštitu kolektivnih interesa (
2
). U ovom se sporu odlučuje o mogućoj izvanugovornoj odgovornosti njemačkog društva, na koju su se pozvali stečajni upravitelj jednog njegovog (nizozemskog) društva kćeri i udruženje sa sjedištem u Nizozemskoj.
2.
U skladu s uputom Suda, ovo će se mišljenje odnositi samo na prethodno pitanje u pogledu članka 4. Uredbe (EZ) br. 864/2007 o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze (
3
). Međutim, s obzirom na to da u očitovanjima stranaka postoje razlike u pogledu područja primjene te uredbe, o kojima odlučuje Sud, moje mišljenje obuhvatit će i njih.
3.
Suprotno tomu, neću razmatrati prethodna pitanja koja se odnose na međunarodnu sudsku nadležnost za određivanje suda koji treba odlučivati u sporu, ovisno o mjestu protupravnog postupanja i u slučaju sudjelovanja trećih strana (
4
).
I. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Uredba br. 1215/2012
4.
U skladu s člankom 7. prvom rečenicom i točkom 2.:
„Osoba s domicilom u državi članici može biti tužena u drugoj državi članici:
2.
u stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima pred sudom mjesta [u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi]”.
5.
U skladu s člankom 8. prvom rečenicom i točkom 2.:
„Osoba koja ima domicil u državi članici, može također biti tužena:
2.
[ako je riječ o regresnom ili intervencijskom zahtjevu], pred sudom na kojemu je pokrenut prvotni postupak, osim ako je postupak pokrenut isključivo s ciljem izuzimanja te osobe iz nadležnosti suda koji bi bio nadležan u njezinome slučaju [za nju nadležan].”
2. Uredba Rim II
6.
U uvodnoj izjavi 7. ističe se:
„Područje primjene u materijalnom smislu i odredbe ove Uredbe bi trebale biti u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (‚Bruxelles I’) te s instrumentima koji uređuju koje se pravo primjenjuje na ugovorne obveze.”
7.
U skladu s uvodnom izjavom 16.:
„Jedinstvena bi pravila trebala povećati predvidljivost sudskih odluka te osigurati odgovarajuću ravnotežu između interesa osobe kojoj se odgovornost utvrđuje i osobe koja je pretrpjela štetu. Veza s državom u kojoj je nastala neposredna šteta (lex loci damni) uspostavlja pravednu ravnotežu između interesa osobe kojoj je utvrđena odgovornost i osobe koja je pretrpjela štetu te također odražava suvremeni pristup građanskoj odgovornosti i razvoju sustava objektivne odgovornosti.”
8.
Uvodnom izjavom 17. utvrđuje se:
„Propise koji se primjenjuju trebalo bi odrediti na temelju toga gdje je šteta nastala, bez obzira na državu ili države u kojima može doći do posrednih posljedica. Prema tomu, u slučajevima tjelesnih ozljeda ili materijalne štete, država u kojoj je došlo do štete trebala bi biti ona država u kojoj je osobna tjelesna ozljeda zadobivena ili ona država gdje je nastala materijalna šteta.”
9.
Člankom 1. stavkom 2. točkom (d) propisuje se:
„Iz područja primjene ove Uredbe izuzeto je sljedeće:
(d)
izvanugovorne obveze nastale na temelju prava trgovačkih društava i ostalih pravnih osoba u vezi s pitanjima kao što je osnivanje, registracija ili na neki drugi način, pravna i poslovna sposobnost, unutarnje ustrojstvo ili likvidacija trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, osobna odgovornost članova trgovačkih društava i organa za obveze trgovačkog društva ili druge pravne osobe te osobna odgovornost revizora trgovačkom društvu ili njegovim članovima pri obveznim revizijama računovodstvenih dokumenata.”
10.
U skladu s člankom 4.:
„1.   Ako nije drukčije propisano ovom Uredbom, pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu iz protupravnog postupanja je pravo one države u kojoj šteta nastane, bez obzira na to u kojoj državi je nastao događaj koji je prouzročio nastalu štetu te bez obzira na državu ili države u kojoj nastanu posredne posljedice tog događaja.
2.   Međutim, ako osoba kojoj je utvrđena odgovornost i osoba koja je pretrpjela štetu u trenutku nastanka štete imaju uobičajeno boravište u istoj državi, primjenjuju se propisi te države.
3.   Ako je iz svih okolnosti slučaja jasno da je protupravno postupanje očito jače povezano s državom različitom od one iz stavaka 1. i 2., primjenjuju se propisi te druge države. Očito se jača veza s drugom državom može temeljiti posebno na prethodno postojećem odnosu između stranaka, kao što je primjerice ugovor, koji je u uskoj vezi s tim protupravnim postupanjem.”
B.
Nacionalno pravo
11.
Članak 3:305.a stavak 1. Burgerlijk Wetboeka (Građanski zakonik) glasi kako slijedi (
5
):
„Zaklada ili udruženje s punom pravnom sposobnošću može podnijeti tužbu radi zaštite sličnih interesa drugih osoba, pod uvjetom da ih zastupa u skladu sa svojim statutom.”
12.
Ako stečajni upravitelj podnese tužbu Peeters/Gatzen (
6
), on zastupa interese svih vjerovnika. Prihod ulazi u stečajnu masu radi njezine podjele, pri čemu se slijede pravila o nesolventnosti.
II. Činjenice i prethodna pitanja
13.
Jedini dioničar društva BMA Nederland BV (u daljnjem tekstu: BMA NL), nizozemskog društva specijaliziranog za proizvodnju i prodaju strojeva za prehrambenu industriju, jest društvo BMA Groep BV(u daljnjem tekstu: BMA Groep).
14.
Društvo BMA Groep u stopostotnom je pak vlasništvu njemačkog društva BMA Braunschweigische Maschinenbauanstalt AG (u daljnjem tekstu: BMA AG).
15.
Društvo BMA Groep bilo je ovlašteno za imenovanje i razrješenje direktora društva BMA NL. U određenim razdobljima zaposlenici društva BMA AG imenovani su u skladu sa statutom direktorima društva BMA NL.
16.
Uprava društva BMA NL o važnim bi odlukama i radnjama obavještavala društvo BMA Groep, koje bi potom tražilo odobrenje društva BMA AG.
17.
Društvo BMA AG je od 2004. do 2011. odobrilo društvu BMA NL zajmove u ukupnom iznosu od 38 milijuna eura. Financiranje se provodilo posredstvom bankovnog računa koji je društvo BMA NL otvorilo u banci Deutsche Bank Nederland BV.
18.
Društvo BMA AG također je jamčilo za dugove društva BMA NL i provelo je dokapitalizaciju u korist tog društva.
19.
Društvo BMA AG početkom 2012. prestalo je s financiranjem društva BMA NL. Društvo BMA NL moralo je potom zatražiti otvaranje stečajnog postupka, a stečaj je proglašen 3. travnja 2012. Većina privremeno priznatih neosiguranih tražbina odnosi se na njemačke vjerovnike, ponajprije sâmo društvo BMA AG i druga društva sa sjedištem u Njemačkoj iz grupe BMA AG.
20.
Ostali nenamireni vjerovnici imaju sjedište u različitim zemljama, uključujući države koje nisu članice Europske unije. Stečajna masa nije dovoljna da se u potpunosti namire svi vjerovnici.
21.
Stečajni upravitelj društva BMA NL je u interesu svih vjerovnika rechtbanku Midden‑Nederlandu (Sud za Središnju Nizozemsku, Nizozemska) podnio tužbu Peeters/Gatzen protiv društva BMA AG.
22.
Taj se sud rješenjem od 23. svibnja 2018. proglasio nadležnim za odlučivanje o tužbi u skladu s člankom 3. Uredbe (EU) 2015/848 (
7
).
23.
Stichting Belangbehartiging Crediteuren BMA Nederland (Udruženje za zaštitu interesa vjerovnika društva BMA Nederland; u daljnjem tekstu: Udruženje) osnovan je 21. lipnja 2016., a njegov je cilj zaštita interesa vjerovnika društva BMA NL koji su pretrpjeli štetu zbog postupanja društva BMA AG.
24.
Udruženje je 15. kolovoza 2018. istom prvostupanjskom sudu podnijelo zahtjev da sudjeluje u postupku između stečajnog upravitelja i društva BMA AG. Sud je rješenjem od 30. siječnja 2019. prihvatio taj zahtjev, a smatrao je da je nadležan o njemu odlučivati na temelju članka 8. prve rečenice i točke 2. Uredbe br. 1215/2012.
25.
Sud je u veljači 2019. donio presudu NK (
8
). U njoj je presudio da tužba Peeters/Gatzen koju je podnio stečajni upravitelj nije obuhvaćena područjem primjene Uredbe o nesolventnosti, nego područjem primjene Uredbe (EZ) br. 44/2001 (
9
).
26.
Društvo BMA AG stoga je od suda koji je uputio zahtjev zatražilo da preispita rješenja od 23. svibnja 2018. i 30. siječnja 2019.
27.
Prvostupanjski sud smatra da ne može ostaviti na snazi svoje rješenje od 23. svibnja 2018., ali dvoji o tome treba li se proglasiti nadležnim s obzirom na osnove nadležnosti iz Uredbe br. 1215/2012.
28.
U tim je okolnostima rechtbank Midden‑Nederland (Sud za Središnju Nizozemsku) Sudu uputio nekoliko prethodnih pitanja, od kojih prenosim samo četvrto, podijeljeno u četiri odlomka:
„(a)
Treba li članak 4. stavak 1. [Uredbe br. 864/2007] tumačiti na način da je ‚država u kojoj nastane šteta’ država u kojoj svoje sjedište ima društvo koje ne može naknaditi štetu koju su vjerovnici tog društva pretrpjeli zbog prethodno navedene povrede obveze dužne pažnje?
(b)
Utječe li na određivanje te države okolnost da je nizozemski stečajni u okviru svoje zakonske obveze unovčenja stečajne mase i kao zastupnik kolektivnih interesa podnio tužbe u korist (ali ne u ime) svih vjerovnika?
(c)
Utječe li na određivanje te države okolnost da se domicil dijela vjerovnika ne nalazi na području Europske unije?
(d)
Podrazumijeva li postojanje sporazuma o financiranju između nizozemskog društva u stečaju i njegova društva bake, u kojima se sporazumom o prorogaciji nadležnosti određuje nadležnost njemačkih sudova i utvrđuje da je primjenjivo njemačko pravo, da je u skladu s člankom 4. stavkom 3. Uredbe Rim II navodno protupravno postupanje društva BMA AG očigledno uže povezano s državom različitom od Nizozemske?”
III. Postupak pred Sudom
29.
Tajništvo Suda zaprimilo je zahtjev za prethodnu odluku 29. rujna 2020.
30.
Pisana očitovanja podnijeli su stečajni upravitelj, društvo BMA AG, Udruženje i Europska komisija.
31.
Sud je odlučio da raspravu nije potrebno održati.
IV. Analiza
32.
S obzirom na to da je ovo mišljenje ograničeno na tumačenje članka 4. Uredbe Rim II, prvo trebam ispitati prigovor Udruženja u pogledu područja primjene te uredbe. Prema njegovu mišljenju, odgovornost o kojoj je riječ u sporu podliježe pravu trgovačkih društava te stoga nije obuhvaćena Uredbom Rim II na temelju njezina članka 1. stavka 2. točke (d).
33.
Za odgovor na taj prigovor potrebno je protumačiti pojmove iz Uredbe Rim II u skladu s uobičajenim hermeneutičkim kriterijima. Njima, u skladu s uputom zakonodavca, treba pridodati potrebu da se zajamči usklađenost tog instrumenta, Uredbe br. 1215/2012 i instrumenata koji se odnose na pravo koje se primjenjuje na ugovorne obveze (
10
).
34.
Razlog zbog kojeg je nužno da postoji usklađenost, u pogledu Uredbe br. 1215/2012, jest dopunska priroda kodifikacije pravila o sukobu u odnosu na pravila o sudskoj nadležnosti. Što se tiče pravila o sukobu u stvarima povezanim s ugovorima, dovoljno je podsjetiti na to da je Uredba Rim II osmišljena kao „prirodni nastavak rada na usklađivanju pravila međunarodnog privatnog prava u pogledu ugovornih i izvanugovornih obveza, građanske ili trgovačke prirode, na razini Zajednice” (
11
).
35.
Dosljednost u tumačenju tih instrumenata nije, međutim, apsolutna obveza. Važno je usto očuvati unutarnju usklađenost svakog od njih i njihovih vlastitih ciljeva, kao i ciljeva predmetnog pravila (
12
).
36.
Uredba Rim II služi kako bi se odredilo pravo koje se primjenjuje, a ne međunarodna sudska nadležnost. Ako se mjesto protupravnog postupanja i njegovo udvostručenje (prilikom tumačenja) mogu u pogledu nadležnosti objasniti razlozima koji se odnose na lakoću izvođenja dokaza i dobro sudovanje, tada je poveznica iz Uredbe Rim II jedinstvena (
13
) i odgovara razlozima koji se navode u njezinoj uvodnoj izjavi 16. (
14
).
A.
Područje primjene Uredbe Rim II. Izuzeće izvanugovornih obveza nastalih na temelju prava trgovačkih društava
1. Opis problema. Stajalište stranaka
37.
U skladu s odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, (navodna) izvanugovorna odgovornost društva BMA AG proizlazi iz povrede njegove obveze dužne pažnje prema trećim stranama. Sud koji je uputio zahtjev, koji nema dvojbi u pogledu primjenjivosti Uredbe Rim II, samo iznosi razlike između navoda stranaka u sporu u pogledu tog pitanja (
15
).
38.
Ne navodi se da se Udruženje pred sudom koji je uputio zahtjev uopće pozvalo na ikakvo izuzeće u pogledu prava koje se primjenjuje. To je pak učinilo pred Sudom.
39.
Prema mišljenju Udruženja, sporna tužba nije obuhvaćena područjem primjene Uredbe Rim II jer se temelji na odgovornosti društva BMA AG kao direktora ili dioničara nesolventnog nizozemskog društva. Protiv obveze dužne pažnje koju je povrijedilo društvo BMA AG mogla bi se podnijeti tužba u skladu s pravom trgovačkih društava, zbog čega odgovornost nije obuhvaćena Uredbom Rim II (
16
).
40.
I stečajni upravitelj podrijetlo štete pripisuje njemačkom društvu kao (posrednom) dioničaru nizozemskog društva. Iz tog podatka, međutim, ne proizlazi da se Uredba Rim II ne može primijeniti (
17
).
41.
Suprotno tomu, društvo BMA AG smatra da bi njegova odgovornost, kad bi postojala, proizlazila iz protupravnog postupanja u svojstvu zajmodavca nesolventnog društva (
18
).
42.
Konačno, sporna je priroda obveze dužne pažnje društva majke (BMA AG), koje je godinama pružalo financijsku pomoć društvu kćeri kako bi ga umjetno održavalo „na životu” te ju je kasnije uskratilo, čime je uzrokovalo nesolventnost.
2. Izuzeće izvanugovornih obveza nastalih na temelju prava trgovačkih društava i ostalih pravnih osoba
43.
Nije na meni da iznosim mišljenje o tumačenju ili dosegu prava Nizozemske, nego samo o području primjene Uredbe Rim II, u odnosu na izuzeće koje se utvrđuje člankom 1. stavkom 2. točkom (d).
44.
Uredba ne sadržava opću definiciju pitanja koja su uređena „pravom trgovačkih društava”, ali niti ne upućuje na pravne poretke država članica u tom pogledu. Stoga taj pojam treba tumačiti autonomno (
19
).
45.
Izuzeće je u skladu sa smjernicom iz članka 1. stavka 2. točke (e) Rimske konvencije (
20
), koja je prenesena u članak 1. stavak 2. točku (f) Uredbe Rim I, uz dodatak koji se odnosi na odgovornost revizora prema trgovačkom društvu ili njegovim članovima pri obveznim revizijama računovodstvenih dokumenata.
46.
Povijesno opravdanje odluke da se Rimska konvencija ne proširi na pitanja koja se odnose na pravo trgovačkih društava povezano je, prije svega, s okolnostima: tada se radilo na usklađivanju materijalnog prava trgovačkih društava na razini Zajednice (
21
). Taj cilj nije u potpunosti ostvaren i stoga nije moguće utvrditi granice područja primjene Uredbe Rim I (ni Uredbe Rim II) jer se upućuje na lex societatis čiji je materijalni doseg europski zakonodavac definirao za sve države članice.
47.
Uredba Rim II predstavlja uporište jer navodi skup izvanugovornih obveza koje se izuzimaju iz njezine prirode zbog toga što se odnose na pravo trgovačkih društava. Međutim, taj popis ne rješava sve probleme, a to nije zato što nije iscrpan (
22
).
48.
Kvalifikacija izvanugovornih obveza kao obveza koje su obuhvaćene područjem lexa societatis ili područjem lexa loci delicti (
23
) i dalje predstavlja teškoće, čak i kad se takve obveze odnose na aspekte poput onih koje sadržava navedeni popis. To pokazuje raznolikost rješenja koja su primijenjena u praksi država članica (
24
).
49.
Sud je prilikom odlučivanja o izuzeću u području ugovornih obveza preuzeo objašnjenja iz Izvješća o Rimskoj konvenciji i istaknuo razliku između odnosa ili unutarnjeg ustrojstva društva (na koje se odnosi izuzeće) i vanjskih odnosa (koji su obuhvaćeni Uredbom) (
25
).
50.
Naglasak Suda na toj razlici može se primijeniti na prvu od tri kategorije izuzetih pitanja koja se navode u članku 1. stavku 2. točki (d) Uredbe Rim II: osnivanje, registracija ili drukčije, pravna i poslovna sposobnost, unutarnje ustrojstvo i likvidacija trgovačkih društava. Sve su to elementi unutarnjeg ustrojstva društva koji se uređuju isključivo pravom trgovačkih društava.
51.
Međutim, ne čini mi se da je kriterij „unutarnjeg ustrojstva” dovoljan za tumačenje i razgraničavanje drugih dviju izuzetih kategorija: (a) osobne odgovornosti članova trgovačkih društava i organa za obveze trgovačkog društva ili druge pravne osobe i (b) osobne odgovornosti revizora trgovačkom društvu ili njegovim članovima pri obveznim revizijama računovodstvenih dokumenata.
52.
Prema mojem mišljenju, važna je volja zakonodavca da zadrži isto uređenje, lex societatis, za aspekte ugovorne ili izvanugovorne prirode za koje postoji posebno rješenje, koje proizlazi iz povezanosti tih aspekata te funkcioniranja i djelovanja pravne osobe, unutar same sebe („unutarnje ustrojstvo”) i u odnosu prema drugima („vanjsko ustrojstvo”).
53.
Konkretno, kad je riječ o osobnoj odgovornosti članova trgovačkih društava i organa za obveze trgovačkog društva, izuzeće iz Uredbe Rim II razumljivo je jer društvo preuzima bilo kakvu drugu kvalifikaciju. Ako je određeno pravilo o izvanugovornoj odgovornosti toliko povezano s pitanjima iz konteksta koji se odnosi na trgovačka društva da izvan njega gubi smisao, ta činjenica ima prednost prilikom kvalifikacije.
54.
Ovako je to Komisija iznijela u svojem prijedlogu Uredbe, iznesenom 2003.: „to pitanje [osobne odgovornosti članova trgovačkih društava i organa za obveze trgovačkih društava] neodvojivo je od prava trgovačkih društava […] koje se primjenjuje na društvo […] u pogledu kojeg se poziva na odgovornost za poslovanje” (
26
).
55.
Priznajem da primjena tog kriterija nije jednostavna, i to ne samo zbog teksta Uredbe Rim II, nego zbog samih dvojbi u pogledu trgovačkih društava.
3. Izvanugovorne obveze koje proizlaze iz „osobne odgovornosti članova trgovačkih društava i organa za obveze trgovačkog društva ili druge pravne osobe”
56.
Kako bi se razjasnilo obuhvaća li (ili ne) članak 1. stavak 2. točka (d) Uredbe Rim II izvanugovornu obvezu, treba ispitati osnovu (ratio legis) za pripisivanje odgovornosti članovima trgovačkih društava i organima kako bi se utvrdilo njezino podrijetlo ili uporište u području trgovačkih društava:
–
Do izuzeća dolazi ako se odgovornost zakonom prenosi s društva na direktora, ili mu je se izravno pripisuje zbog razloga koji proizlaze iz prava trgovačkih društava.
–
Suprotno tomu, slučajevi u kojima odgovornost proizlazi iz povrede opće obveze neminem laedere, ili druge posebne obveze, ali koja se ne odnosi na društva, obuhvaćeni su područjem primjene Uredbe Rim II.
57.
Smatram da vjerovnik koji se na temelju zakona ovlašćuje da potražuje plaćanje dugova društva od trećih strana i koji na temelju istog zakona podnese tužbu protiv direktora zbog povrede njegovih obveza odanosti i dužne pažnje prema društvu, djeluje u okviru prava trgovačkih društava. Pravo koje se primjenjuje na odgovornost direktora ne određuje se u skladu s Uredbom Rim II.
58.
Potraživanje tog vjerovnika koje se temelji na općoj obvezi pažnje erga omnes, koja se razlikuje od posebne obveze dužne pažnje koja proizlazi iz odnosa između direktora i društva, obuhvaćena je materijalnim područjem Uredbe (
27
).
59.
Formalna naznaka da je odgovornost na koju se može pozvati obuhvaćena područjem trgovačkih društava jest činjenica da se obveza i odgovarajuća tužba uređuju propisima koji se odnose na prava trgovačkih društava, a ne općim propisima o izvanugovornoj odgovornosti. Međutim, to je samo naznaka koja se ne može upotrebljavati mehanički ili automatski.
60.
Bilo bi teže utvrditi razliku u pravnim porecima u kojima je primjenjivi pravni okvir formalno isti, a u svakom slučaju riječ je o općem pravilu o izvanugovornoj odgovornosti, nego ondje gdje postoje zasebne odredbe. Ta poteškoća ne znači nemogućnost jer su u sudskoj praksi zasigurno utvrđene razlike.
61.
Suprotno tomu, uključivanje pravila o pojedinačnoj tužbi (za razliku od „derivativne” tužbe) protiv direktora u propise koji se odnose na trgovačka društva ne poništava nužno njegovu prirodu odredbe o općoj izvanugovornoj odgovornosti: treba ispitati njegov ratio legis (
28
).
62.
Drugi razlikovni element jest uređenje koje se predviđa za svaku tužbu. Krajnji cilj i „derivativne” tužbe koju podnosi vjerovnik i pojedinačne tužbe jest da se zbog dugova društva kazni tijelo koje njime upravlja (ili donosi odluke): međutim, ono što treba dokazati tijekom suđenja u svakom predmetu (
29
), kao i obrana koju direktor može iznijeti (
30
), obično se razlikuje.
63.
S obzirom na prethodno navedeno, moglo bi se tvrditi, na primjer, da se Uredbom Rim II izuzima sljedeće:
–
Odgovornost direktora koji nije ispunio obvezu da zatraži prestanak (ili stečaj) društva, ako je to dopušteno zakonom (
31
).
–
Tužba protiv članova trgovačkog društva jer nisu izvršili potrebne radnje za završetak postupka osnivanja društva s ograničenom odgovornošću (
32
).
–
Tužba protiv članova upravnog odbora koji moraju odgovarati zbog nastalih dugova društva, ako nisu poduzeli određene formalne korake kako bi se financijsko stanje navedenog društva stavilo pod kontrolu u slučaju kada ono ne raspolaže dovoljnim novčanim sredstvima. Na tu se odgovornost upućivalo u članku 18. iz poglavlja 25. Aktiebolagslaga (Zakon o dioničkim društvima), koji se analizira u presudi ÖFAB.
64.
Suprotno tomu, bile bi obuhvaćene tužbe za naknadu štete koje mogu podnijeti članovi trgovačkih društava ili treće strane zbog postupanja direktorâ kojima se izravno povređuju njihovi interesi, ako je njihovo uređenje u skladu s općim pravilima o odgovornosti.
65.
Ipak, ponovno priznajem da taj kriterij za razgraničenje jedne i druge kategorije odgovornosti nema željenu jasnoću, ali ne pronalazim drugi koji bi ponudio preciznija rješenja.
66.
Sud koji je uputio zahtjev mora, s obzirom na okolnosti spora i ono što sam upravo iznio, odlučiti može li se Uredba Rim II primijeniti na predmetni slučaj. Za slučaj da ostane pri svojem potvrdnom odgovoru koji implicitno proizlazi iz njegove odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, sad ću razmotriti četvrto prethodno pitanje upućeno Sudu, koje pak sadržava četiri potpitanja.
B.
Četvrto prethodno pitanje
1. Točka (a): pravo koje se primjenjuje na obvezu društva BMA AG
67.
U skladu s člankom 4. Uredbe Rim II, pravo koje se primjenjuje načelno je pravo mjesta gdje je nastala šteta, osim ako: i. stranke nisu izabrale drugo (
33
), u smislu članka 14.; ili ii. je riječ o jednoj od činjeničnih situacija iz posebnih pravila o sukobu iz članka 5. i sljedećih.
68.
Kako bi se utvrdilo gdje je nastala šteta u predmetnom slučaju:
–
Člankom 4. stavkom 1. in fine ističe se da su zemlja postupanja koje je uzrokovalo štetu, kao i ona gdje mogu nastati neposredne posljedice tog postupanja, nevažni.
–
Sud je već razjasnio što se (u pogledu članka 5. stavka 3. Briselske konvencije) (
34
) može smatrati mjestom nastanka štete u činjeničnoj situaciji poput predmetne (
35
).
69.
Naime, Sud je u presudi Dumez France i Tracoba presudio da:
–
„[I]ako je točno […] da se pojam ‚mjesto gdje je štetna radnja počinjena’ iz točke 3. članka 5. Konvencije može odnositi na mjesto nastanka štete, on se može shvatiti samo na način da određuje mjesto gdje je uzročni događaj, dovodeći do deliktne ili kvazideliktne odgovornosti, neposredno uzrokovao štetne posljedice za osobu koja je njegova neposredna žrtva” (
36
).
–
„Šteta na koju upućuju društva majke […] samo je posredna posljedica novčanih gubitaka koje su prvo pretrpjela njihova društva kćeri zbog raskida ugovorâ i radova koji su iza toga slijedili” (
37
).
–
„[Š]teta na koju se poziva samo je posredna posljedica štete koju su prvotno pretrpjele druge pravne osobe koje su bile neposredne žrtve materijalizirane štete na mjestu koje nije isto kao i mjesto na kojem je posredna žrtva pretrpjela štetu” (
38
).
70.
Ukratko, Sud je utvrdio da je mjesto nastanka štete, za potrebe utvrđivanja međunarodne sudske nadležnosti, ono gdje je nastala (prva) šteta izravno pogođenih strana.
71.
U skladu s istom logikom, može se tvrditi da u ovom predmetu šteta prvo pogađa imovinu društva u stečaju i da je ona za njegove vjerovnike posredna (
39
): bila bi riječ o šteti koju je pretrpio prvi subjekt (društvo) na svojoj imovini, a koja utječe na imovinu drugog subjekta ili drugih subjekata zbog toga što dužnik nema dovoljno imovine kako bi pokrio sve svoje dugove.
72.
Svjestan sam teškoća prilikom kvalificiranja štete kao „neposredne” ili „posredne” ili ocjene žrtve kao „neposredne” ili „posredne”. Međutim, te se radnje ne obavljaju u teoriji, nego u kontekstu i s ciljem koji se određuju Uredbom Rim II, a koje je utvrdio Sud.
73.
Sud je u presudi Lazar (
40
) trebao utvrditi koji se pravni poredak primjenjuje na potraživanje srodnika osobe koja je preminula u prometnoj nesreći koja se dogodila u državi članici koja nije država članica u kojoj borave tužitelji. U tu svrhu:
–
Podsjetio je na to da u skladu s člankom 2. Uredbe Rim II „šteta obuhvaća svaku posljedicu nastalu iz protupravnog postupanja” i na to da šteta povezana sa smrću osobe u nesreći koja se dogodila u jednoj državi članici, a koju su pretrpjeli bliski srodnici koji borave u drugoj državi članici, predstavlja „posredne posljedice” u smislu članka 4. (
41
).
–
Istaknuo je da, radi utvrđivanja mjesta njezina nastanka, treba uzeti u obzir neposrednu štetu.
–
Uz potporu sustavnih argumenata (
42
) i s ciljem da se osigura predvidljivost prava koje se primjenjuje (
43
), presudio je da „kada je moguće odrediti postojanje neposredne štete […] mjesto gdje je nastala neposredna šteta je relevantna poveznica za utvrđivanje prava koje se primjenjuje, nevezano uz posredne posljedice te nesreće” (
44
).
74.
Ako se prethodno navedeno primijeni na predmetni slučaj, sud koji je uputio zahtjev, na kojem je, logično, da utvrdi te elemente, treba primijeniti nizozemsko pravo ako smatra da se imovina društva u stečaju nalazi u Nizozemskoj (
45
).
2. Točka (b): tužba stečajnog upravitelja ili Udruženja; važnost za utvrđivanje mjesta nastanka štete
75.
Sud koji je uputio zahtjev želi znati može li određivanje prava koje se primjenjuje ovisiti o tome je li tužbe podnio: i. stečajni upravitelj u okviru svoje zakonske obveze unovčenja stečajne mase; ili ii. zastupnik kolektivnih interesa u korist (ali ne u ime) svih vjerovnika.
76.
U skladu s rasuđivanjem iz prethodne točke, to pitanje nije potrebno razmatrati. Neovisno o tome podnosi li tužbu pojedinačni vjerovnik nesolventnog društva, stečajni upravitelj koji štiti stečajnu masu ili Udruženje u odnosu na interese određenih vjerovnika, mjesto nastanka štete se ne mijenja (
46
).
77.
Osim toga, stečajni upravitelj (tužbom Peeters/Gatzen) i Udruženje (na temelju članka 3:305.a stavka 1. Građanskog zakonika) imaju ius agendi, a ne odgovarajuće materijalno pravo na kojem bi se temeljilo njihovo potraživanje (
47
).
78.
Nizozemski pravni poredak pogođenim stranama pruža postupovni instrument ili sredstvo u obliku tužbe Peeters/Gatzen ili tužbe udruženja kao što je ono koje se uključilo u ovaj predmet. Njegova primjena ne može narušiti konkretizaciju odlučujućih pravila prava koje se primjenjuje, koja počinitelj štete i žrtva moraju moći predvidjeti i koja usto moraju uzeti u obzir interese obiju strana radi njihova usklađenja.
3. Točka (c): vjerovnici sa sjedištem u trećim državama
79.
Čini se da neki od vjerovnika društva BMA NL imaju domicil izvan Unije. Sud koji je uputio zahtjev pita bi li taj čimbenik mogao utjecati na određivanje mjesta nastanka štete, u smislu članka 4. stavka 1. Uredbe Rim II.
80.
Kao što je to bio slučaj s prethodno navedenim pitanjem, s obzirom na okolnosti slučaja, odgovor treba biti niječan: nije važno gdje se nalazi sjedište vjerovnika jer je šteta koja im je nanesena posredna.
81.
U svakom slučaju, podsjećam na to da je sjedište, zapravo uobičajeno boravište, koje dijele stranke (shvaćajući ih pritom kao počinitelja štete i neposrednu žrtvu) važno u smislu članka 4. stavka 2., koji ima prednost u odnosu na pravilo iz stavka 1.
82.
Činjenica da na temelju okolnosti tog zajedničkog uobičajenog boravišta u trećoj državi sud Unije treba primijeniti pravo države koja nije članica nije neuobičajen ili neželjen rezultat Uredbe Rim II, čija je primjena opća (
48
).
4. Točka (d): takozvana klauzula o odstupanju
a) Sekundarna povezanost u pogledu prethodno postojećeg odnosa između počinitelja štete i žrtve
83.
Sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje utječe li prethodno postojanje sporazuma o financiranju između društava BMA AG i BMA NL na određivanje prava koje se primjenjuje na izvanugovornu odgovornost prvonavedenog društva prema vjerovnicima drugonavedenog društva.
84.
U pitanju se navodi članak 4. stavak 3. Uredbe Rim II. U skladu s tom odredbom, ako je iz okolnosti slučaja jasno da je protupravno postupanje „očito jače povezano s državom različitom od one iz stavaka 1. i 2., primjenjuju se propisi te druge države”.
85.
U istom se članku dodaje da se očito jača veza s drugom državom „može temeljiti posebno na prethodno postojećem odnosu između stranaka, kao što je primjerice ugovor, koji je u uskoj vezi s tim protupravnim postupanjem”.
86.
Pozivanje na to pravilo, koje se naziva i „klauzula o odstupanju” (
49
), i na „sekundarnu povezanost”, odnosno povezanost s ugovorom ili prethodno postojećim odnosom, kao njegovim sastavnim dijelom, navodi na različita razmišljanja.
87.
Kako bi se primijenila klauzula o odstupanju i zamijenilo pravo zemlje u kojoj je nastala neposredna šteta, mora postojati očito jača veza između protupravnog postupanja (
50
) i druge zemlje, s obzirom na sve okolnosti slučaja (
51
).
88.
Preliminarni radovi pokazuju da postoji neslaganje u pogledu toga koje su to okolnosti (
52
). Nepostojanje ograničenja navodi me na zaključak da treba odvagati okolnosti koje se odnose na stranke i okolnosti koje se odnose na događaj koji je prouzročio štetu ili na samu štetu (
53
).
89.
Prethodno postojeći odnos između stranaka (kao što je ugovor) samo je jedna od tih okolnosti ili uvjeta (
54
). Iako bi se moglo tvrditi da je riječ o elementu od posebnog značaja jer se izričito navodi u Uredbi, činjenica je da se pojavljuje samo kao primjer. Njegova težina nije apsolutna i sam po sebi nije dovoljan kako se ne bi primijenilo pravo mjesta nastanka štete (ili, ovisno o slučaju, uobičajenog boravišta koje je zajedničko počinitelju i žrtvi).
90.
U skladu s člankom 4. stavkom 3., treba usto postojati bitna veza između predmetnog prethodno postojećeg odnosa i protupravnog postupanja. Tom se vezom opravdava to da pravo koje se primjenjuje na protupravno postupanje nije samo različito pravo u odnosu na ono koje bi proizašlo iz članka 4. stavaka 1. i 2., nego isto pravo kojim se uređuje prethodno postojeći ugovor.
91.
Time se olakšava obrada tužbe (i provođenje postupka koji slijedi) koja se istodobno temelji na povredi ugovornih i izvanugovornih obveza, u slučajevima u kojima se odgovornost po obje osnove može objediniti. Također se izbjegava potreba da se određeni aspekti svrstaju u jednu ili drugu kategoriju.
92.
Te prednosti ipak ne opravdavaju to da se pravo iz ugovora automatski primijeni na izvanugovornu odgovornost. U okviru članka 4. stavka 3. Uredbe Rim II (
55
), kao što sam to već naveo, sud raspolaže marginom za ocjenu postoji li značajna veza između izvanugovorne odgovornosti i zemlje čijim je pravnim poretkom uređen prethodno postojeći odnos (
56
).
93.
Prema mojem mišljenju, ta margina prosudbe ima smisla osobito s obzirom na to da pravo koje se primjenjuje na ugovor ili prethodno postojeći odnos možda nije utvrđeno objektivno, nego proizlazi iz odabira strana. U prvom slučaju poveznica s pravnim poretkom koji se primjenjuje upućuje na stvarnu teritorijalnu ili geografsku povezanost, a u drugom slučaju na isključivo pravnu povezanost, koja proizlazi iz volje ugovornih strana.
94.
Stoga smatram da je prethodno postojanje sporazuma o financiranju između društava BMA AG i BMA NL samo još jedna okolnost koja se može uzeti u obzir prilikom odlučivanja je li protupravno postupanje koje se (navodno) može staviti na teret društvu BMA AG očito jače povezano s državom koja nije Nizozemska, u smislu članka 4. stavka 3. Uredbe Rim II.
b) Sekundarna povezanost i neposredne žrtve
95.
Iako sud koji je uputio zahtjev ne postavlja pitanje na taj način, smatram da može biti korisno razmotriti ima li ugovor ili prethodno postojeći odnos između stranaka (kao još jedna od svih okolnosti, u smislu članka 4. stavka 3. Uredbe Rim II) jednaku vrijednost ako tužbu zbog pretrpljene štete podnosi treća strana, a ne druga ugovorna strana (
57
).
96.
To je slučaj u ovom predmetu, u kojem usto postoji odabir prava koje se primjenjuje na sporazum o financiranju između društva majke, počinitelja (navodne) štete, i njegova društva kćeri, neposredne žrtve.
97.
Prema mojem mišljenju, postoje argumenti u korist toga da se na prethodno postojeći odnos između ugovornih strana mogu pozvati, u svrhe koje su ovdje važne, i osobe koje nemaju taj status:
–
Kao prvo, podsjećam na to da „posredna” šteta nije važna za uobičajeno utvrđivanje prava koje se primjenjuje u skladu s člankom 4. stavkom 1. Uredbe Rim II. U skladu s tim, činjenica da osobe s potraživanjima, koje su pogođene posredno, nisu dio ugovornog odnosa (između počinitelja štete i neposredne žrtve) također ne bi trebala utjecati na klauzulu o odstupanju, koja je samo iznimka od pravila.
–
Kao drugo, taj bi se zaključak osim toga mogao objasniti na temelju ovisnosti prenesene štete o osobnoj ili imovinskoj šteti koju je prvo pretrpjela druga žrtva. Ako je šteta koju je potonja žrtva pretrpjela povezana s prethodnim odnosom i iz njega proizlazi jača veza između određenog pravnog poretka i protupravnog postupanja, ne smatram da je nedosljedno primijeniti isti pravni poredak na štetu koja je nastala na temelju istog postupanja, a koju je pretrpjela treća strana.
98.
Shvaćam da to rješenje može dovesti do dvojbi ako su pravo koje se primjenjuje na ugovor odabrale strane (
58
) i ono nije utvrđeno objektivno. Međutim, podsjećam na to da primjena takvog prava na protupravno postupanje ne proizlazi iz volje ugovornih strana, nego iz odluke suda koji, nakon što je provjerio jesu li ispunjeni uvjeti iz članka 4. stavka 3., odlučuje o predmetu. Time poveznica postaje objektivnija.
V. Zaključak
99.
S obzirom na prethodno navedeno, predlažem Sudu da na četvrto prethodno pitanje koje je uputio rechtbank Midden‑Nederland (Sud za Središnju Nizozemsku, Nizozemska) odgovori kako slijedi:
„1.
Članak 1. stavak 2. točku (d) Uredbe (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze (Rim II) treba tumačiti na način da su iz njezina područja primjene izuzete izvanugovorne obveze koje proizlaze iz povrede dužne pažnje članova ili organa ako im se odgovornost za treće strane, koja proizlazi iz navedene povrede, pripisuje na temelju zakona zbog razloga koji proizlaze iz prava trgovačkih društava. Odgovornost koja proizlazi iz povrede opće obveze dužne pažnje nije izuzeta iz područja primjene Uredbe.
2.
Članak 4. stavak 1. Uredbe Rim II treba tumačiti na način da je ‚država u kojoj šteta nastane’ ona u kojoj se nalazi sjedište društva, ako je šteta koju su pretrpjeli njegovi vjerovnici posredna posljedica financijskih gubitaka koje je prvo pretrpjelo samo društvo. Na utvrđivanje tog mjesta ne utječe okolnost koja se odnosi na to je li tužbu podnio stečajni upravitelj u okviru svoje zakonske obveze unovčenja stečajne mase ili zastupnik kolektivnih interesa u korist (ali ne u ime) svih vjerovnika. Jednako je nevažna činjenica da se domicil nekih vjerovnika nalazi izvan Europske unije.
3.
Članak 4. stavak 3. Uredbe Rim II treba tumačiti na način da je prethodno postojeći odnos između počinitelja štete i neposredne žrtve (kao što je, na primjer, sporazum o financiranju za koji su strane izabrale pravo koje se primjenjuje) element koji treba odvagati zajedno s ostalim okolnostima, kako bi se utvrdilo postoji li između protupravnog postupanja i određene zemlje veza koja je očito jača od one između tog postupanja i zemlje čije bi se pravo primijenilo u skladu s člankom 4. stavkom 1. ili 2.”
(
1
)	Izvorni jezik: španjolski
(
2
)	U glavnom postupku podnesene su takozvana „tužba Peeters/Gatzen”, koju je podnio stečajni upravitelj, i kolektivna tužba koju je podnio Stichting, odnosno udruženje. Hoge Raad (Vrhovni sud Nizozemske) u presudi od 14. siječnja 1983., Peeters/Gatzen, prvi je put utvrdio da stečajni upravitelj može podnijeti tužbu za naknadu štete na temelju deliktne ili kvazideliktne odgovornosti protiv treće strane koja je sudjelovala u nastanku štete koju su pretrpjeli stečajni vjerovnici, čak i ako sâm stečajni dužnik nema takvo pravo.
(
3
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II”) (SL 2007., L 199, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 73.) (u daljnjem tekstu: Uredba Rim II)
(
4
)	Sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje o tumačenju članka 7. prve rečenice i točke 2. te članka 8. prve rečenice i točke 2. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.).
(
5
)	U verziji koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica, prije izmjena weta tot wijziging van het Burgerlijk Wetboek en het Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering teneinde de afwikkeling van massaschade in een collectieve actie mogelijk te maken (Wet afwikkeling massaschade in collectieve actie) od 20. ožujka 2019. (Stb. 2019., br. 130).
(
6
)	Vidjeti bilješku 2. ovog mišljenja.
(
7
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 2015. o postupku u slučaju nesolventnosti (SL 2015., L 141, str. 19. i ispravak SL 2016., L 349, str. 9.; u daljnjem tekstu: Uredba o nesolventnosti)
(
8
)	Presuda od 6. veljače 2019. (C‑535/17, EU:C:2019:96)
(
9
)	Uredba Vijeća od 22. prosinca 2000. [sudskoj] o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.)
(
10
)	Uvodna izjava 7. Uredbe Rim II. Vidjeti također uvodnu izjavu 7. Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL 2008., L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109. i ispravci SL 2015., L 66, str. 22. i SL 2019., L 149, str. 85.) (u daljnjem tekstu: Uredba Rim I) i, u sudskoj praksi Suda, među ostalim, presudu od 31. siječnja 2019., Da Silva Martins (C‑149/18, EU:C:2019:84, t. 28.).
(
11
)	(Komisijin) Prijedlog Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II”), COM(2003) 427 final, od 22. srpnja 2003., str. 3.
(
12
)	Presude od 16. siječnja 2014., Kainz (C‑45/13, EU:C:2014:7, t. 20.) i od 3. listopada 2019., Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825, t. 63.)
(
13
)	U Uredbi Rim II kao kriterij je isključivo zadržano mjesto nastanka štete, a taj je kriterij usto sekundaran u okviru sustava u kojem se, s teorijskog stajališta, daje prednost izboru koji su dogovorile stranke (vidjeti članak 14.) i navode različita rješenje za određena protupravna postupanja (članak 5. i sljedeći).
(
14
)	Vidjeti u doktrini, među ostalim, von Hein, J., „Article 4 Rome II”, u Callies, G. P., Rome Regulations, 2. izdanje, Wolters Kluwer, marg. 5., s više referenci i naglaskom na odnos između mogućnosti predviđanja prava koje se primjenjuje i osiguranja od moguće odgovornosti za štetu koja nastane u budućnosti. Predvidljivost (za počinitelja u pogledu posljedica njegova djelovanja i za žrtvu koja izlaže svoja dobra ili integritet na određenom mjestu) se u kontekstu članka 4. Uredbe Rim II shvaća apstraktno, odnosno ne odnosi se na suprotstavljene stranke u konkretnom sporu: usporediti odredbu s člankom 5. stavkom 1. in fine.
(
15
)	Točke 4.2., 4.3., 5.2., u pogledu stečajnog upravitelja i Udruženja; točka 7.3., prilikom objašnjenja tuženikove teze o Handlungsortu.
(
16
)	Točka 16. i sljedeće njegovih pisanih očitovanja. Udruženje smatra da je moguća usporedba s presudom od 18. srpnja 2013., ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490; u daljnjem tekstu: presuda ÖFAB). Podsjećam na to da se prethodno pitanje u potonjoj presudi nije odnosilo na pravo koje se primjenjuje, nego na nadležni sud u okviru Uredbe br. 44/2001. U toj uredbi (kao ni u onoj koja je trenutačno na snazi) nema odredbe koja bi bila slična članku 1. stavku 2. točki (d) Uredbe Rim II. U navedenom predmetu sporna je bila kvalifikacija odgovornosti tuženikâ, odnosno je li ona ugovorna (u tom bi se slučaju primjenjivao članak 5. stavak 1.) ili izvanugovorna (tad bi trebalo primijeniti članak 5. stavak 3.).
(
17
)	Pisana očitovanja, točke 1.1., 3.3. i sljedeće te odgovor na pitanje 4. točku (a) na str. 12.
(
18
)	Točka 49. i sljedeće njegovih pisanih očitovanja. Osporava kvalifikaciju društva iz točaka 57. i 58. i ne razmatra izravno primjenjivost Uredbe Rim II. Ističe razlike između ovog predmeta i onoga u kojem je donesena presuda ÖFAB kako bi isključio mogućnost da se njegova (navodna) odgovornost obuhvati pravom trgovačkih društava.
(
19
)	Presuda od 10. prosinca 2015., Lazar (C‑350/14, EU:C:2015:802, t. 21.)
(
20
)	Konvencija o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze, otvorena za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980. (SL 1980., L 266., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 13., str. 7.) (u daljnjem tekstu: Rimska konvencija)
(
21
)	Izvješće o Konvenciji o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze Marija Giuliana i Paula Lagardea (SL 1980., C 282, str. 1.; u daljnjem tekstu: Izvješće), osobito str. 12. Vidjeti također presudu od 7. travnja 2016., KA Finanz (C‑483/14, EU:C:2016:205, t. 52.).
(
22
)	Nezavisni odvjetnik H. Saugmandsgaard Øe u svojem mišljenju u predmetu Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:679, t. 47.) tvrdio je da je „teško […] ili čak nemoguće iscrpno definirati pitanje regulirano pravom društava i lexom societatisom. […] Uostalom, ističem da u određenim pravnim poredcima pravila o sukobu zakona predviđaju popis pitanja koja su obuhvaćena područjem lex societatis. Međutim, ti popisi su samo ilustrativni i postoje razlike između država članica u pogledu pitanja koja su regulirana tim pravom. Zbog tih razlika valja nesumnjivo razmotriti ‚tvrdu jezgru’ pitanja koja su općeprihvaćena u tim državama”.
(
23
)	Ili, ovisno o slučaju, lex concursus: Vidjeti, i u pogledu osobne odgovornosti direktora društva, presudu od 10. prosinca 2015., Kornhaas (C‑594/14, EU:C:2015:806).
(
24
)	Vidjeti studiju Gerner‑Beuerle, C., Mucciarelli, F., Schuster, E. i Siems, M., The Private International Law of Companies in Europe, Hart, Beck, Nomos, 2019., tablica 4.5., u skladu s podacima do rujna 2018.
(
25
)	Presude od 8. svibnja 2019., Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:376, t. 33. i 34.) i od 3. listopada 2019., Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:827, t. 35. i sljedeće)
(
26
)	Bilješka 11. ovog mišljenja. Još je jasniji bio tekst izmijenjenog prijedloga od 21. veljače 2006., COM(2006) 83 final, članak 1. stavak 2. točka (d). Konačni tekst u skladu je s člankom 1. stavkom 2. točkom (e) Rimske konvencije.
(
27
)	Vidjeti Alfaro Águila‑Real, J., „Administradores frente a accionistas y acreedores: deberes de lealtad para los accionistas y obligaciones pactadas o legales para los acreedores”, u Bermejo Gutiérrez, N., Martínez Flórez, A. i Recalde Castells, A. (ur.), Las reestructuraciones de las sociedades de capital en crisis, Civitas‑Thomson Reuters, str. 69. i sljedeće. Taj autor smatra da u slučaju poput onog iz točke 57. ovog mišljenja vjerovnik podnosi „derivativnu tužbu” (derivative action), kojom se nastoji povratiti imovina društva, a u slučaju poput onog iz točke 58. „pojedinačnu tužbu” (direct action), koja se odnosu na njegovu vlastitu imovinsku štetu. Dodaje (str. 73. i 74.) da se u slučaju teškoća zbog nesolventnosti društva ne mijenjaju ni direktorove obveze niti subjekti prema kojima one postoje; ipak, moguće je da se opseg obveze dužne pažnje koja se može pripisati vjerovnicima razlikuje. Priznaje da ima drukčijih mišljenja, ali ih odbacuje.
(
28
)	Unatoč njegovu sustavnom položaju, moguće je da je riječ o pravilu kojim se jednostavno upućuje na druga uređenja ugovorne ili izvanugovorne odgovornosti.
(
29
)	Zbog toga što se razlikuje kriterij prigovora (subjektivan ili objektivan) na direktorovo postupanje.
(
30
)	Obrana koju treba iznijeti ako tužbu podnese društvo ili članovi trgovačkog društva u okviru „derivativne” tužbe i ona u pogledu svakog vjerovnika u pojedinačnoj tužbi.
(
31
)	Ta posebna obveza postoji kako bi se izbjegao nastavak trgovačkog djelovanja društva koje je trebalo prestati s radom ili koje je trebalo likvidirati.
(
32
)	Uspostavljanjem te odgovornosti pokušava se zaštititi treće strane koje ulaze u odnos sa subjektima koji nisu registrirani i potaknuti registraciju društava. U tom smislu, u Španjolskoj općenito članci 119. i 120. Códiga de comercio (Trgovački zakonik) (Real Decreto de 22 de agosto de 1885, por el que se publica el Código de comercio (Kraljevska uredba od 22. kolovoza 1885. o objavi Trgovačkog zakona) ili u Njemačkoj članak 11. točka II. Gesetza betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung in der im Bundesgesetzblatt Teil III, Gliederungsnummer 4123‑1, veröffentlichten bereinigten Fassung, zuletzt geändert durch Artikel 18 des Gesetzes vom 3. Juni 2021) (Zakon o društvima s ograničenom odgovornošću, GmbHG).
(
33
)	U skladu s odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, ugovori između društava BMA AG i BMA NL sadržavaju odredbu o izboru u korist njemačkog prava. U nastavku se bavim njezinim mogućim utjecajem na određivanje prava koje se primjenjuje na potraživanja vjerovnikaa društva BMA NL prema društvu BMA AG.
(
34
)	Briselska konvencija iz 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.)
(
35
)	Presuda od 11. siječnja 1990., Dumez France i Tracoba (C‑220/88, EU:C:1990:8; u daljnjem tekstu: presuda Dumez France i Tracoba). Društvo Dumez i druga društva zahtijevala su naknadu za navodno pretrpljenu štetu zbog nesolventnosti društava kćeri sa sjedištem u drugoj državi ugovornici. Uzrok nesolventnost bilo je investitorovo odustajanje od programa izgradnje nekretnina u Njemačkoj, koje je pak uslijedilo nakon odluke njemačkih banaka da povuku zajmove koje su dodijelile potonjem investitoru.
(
36
)	Ibidem, t. 20. Moje isticanje
(
37
)	Ibidem, t. 13.
(
38
)	Ibidem, t. 14.
(
39
)	Stoga nije riječ o prvotnoj šteti vjerovnika, kao što to tvrdi stečajni upravitelj u svojim pisanim očitovanjima, točka 3.18.
(
40
)	Presuda od 10. prosinca 2015. (C‑350/14, EU:C:2015:802)
(
41
)	Ibidem, t. 22., 23. i 25.
(
42
)	Ibidem, t. 26. i 27. Člankom 15. točkom (f) Uredbe Rim II se u područje primjene određenog prava postavlja zadaća utvrđivanja osoba, eventualno trećih strana ili „posrednih” žrtava, koje imaju pravo na naknadu štete.
(
43
)	Ibidem, t. 29.
(
44
)	Ibidem, t. 25.
(
45
)	U tom pogledu nije postavljeno nijedno pitanje. Čini se da sud koji je uputio zahtjev ne pridaje važnost razlici između izraza „poslovni nastan”, „domicil” i „sjedište” društva prilikom određivanja mjesta protupravnog postupanja (ili nastanka štete, ovisno o slučaju) i utvrđivanja međunarodne sudske nadležnosti i prava koje se primjenjuje. Komisija, upućujući na presudu od 21. svibnja 2015., CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, t. 52.), izjednačava to mjesto sa sjedištem: vidjeti točku 34. njezinih pisanih očitovanja. U ovom mišljenju preuzimam nazivlje koje upotrebljava sud koji je uputio zahtjev („domicilio”, u skladu sa španjolskim prijevodom).
(
46
)	Iako to ne utječe na prethodno navedeno, treba istaknuti da se interesi koje zastupaju (ili brane) stečajni upravitelj i Udruženje podudaraju samo djelomično. U slučaju stečajnog upravitelja, riječ je o zaštiti stečajne mase: kad se ona povrati, vjerovnicima će se isplatiti ono što im pripada u skladu s pravilima o nesolventnosti. Suprotno tomu, Udruženje zastupa interese određenih vjerovnika kako bi, osim ishođenja određenih izjava, postiglo da se naloži plaćanje u iznosu jednakom ukupnom iznosu svih pojedinačnih potraživanja, koji će se isplatiti izravno svakom pojedinačnom vjerovniku.
(
47
)	Sudjelovanje tih subjekata ne utječe na sustav o sukobu odgovornosti, ali može utjecati u posebnom kontekstu (nesolventnosti) u kojem se podnosi tužba. To je zasigurno slučaj u pogledu tužbe Peter/Gaatzen: rješenja iz lexa concursusa, poput onih koja se odnose na raspodjelu sredstava od realizacije imovine ili razvrstavanje tražbina, vjerojatno će izmijeniti opseg prava u mjestu nastanka štete ili barem rezultat njegove primjene, u svrhu očuvanja ciljeva iz propisa o nesolventnosti.
(
48
)	Članak 3. Druga je stvar to što u tim okolnostima postoji sudska nadležnost u Uniji, osobito na temelju Uredbe br. 1215/2012, kojom se zahtijeva da je tuženikov domicil u jednoj od država članica kako bi ona mogla primijeniti. Međutim, u tekstu postoje kriteriji za nadležnost koji ne podliježu tom uvjetu, a osim toga postoji mogućnost da su države članice zadržale supsidijarnu sudsku nadležnost.
(
49
)	Uvodne izjave 14. i 18. Uredbe Rim II
(
50
)	U članku 4. navodi se hecho
dañoso, dok se u uvodnoj izjavi 18. španjolske verzije (za razliku od francuske, talijanske ili engleske) upotrebljava pojam daño. Prema mojem mišljenju, treba smatrati da se klauzula, s obzirom na njezinu prirodu i svrhu, može primijeniti ako postoji jaka veza s protupravnim postupanjem razmotrenim u cijelosti, odnosno, sa svim njegovim elementima i posljedicama. Nije nužno da je riječ o vezi sa štetom, shvaćenom u uskom smislu.
(
51
)	U uvodnoj izjavi 18. španjolske i talijanske verzije ističe se da se moraju uzeti u obzir sve okolnosti (todas las circunstancias). Smatram da ta zamjenica ne dopušta tumačenje različito od tumačenja ostalih verzija, u kojima se upućuje na skup okolnosti (conjunto de circunstancias) (kao što se to uostalom čini u članku 4. stavku 3. na jezicima koje sam mogao pregledati). Sud uvijek treba uzeti u obzir sve elemente koji upućuju na povezanost protupravnog postupanja i države kako bi proveo ocjenu u cijelosti i na temelju toga donio odgovarajući zaključak.
(
52
)	Vidjeti osobito Rezoluciju Europskog parlamenta o prijedlogu Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze, od 6. srpnja 2005., dokument A6-0211/2005, izmjena br. 26, u kojem se predlaže tekst (sadašnjeg) članka 4. stavka 3., a koji na kraju nije prihvaćen. Nije prihvaćen ni Komisijin izmijenjeni prijedlog Uredbe od 21. veljače 2006., COM(2006) 83 final, članak 4. stavak 3., u čijem su tekstu dodana očekivanja stranaka, kao element koji osobito upućuje na povezanost s određenim pravnim poretkom.
(
53
)	Vidjeti bilješku 51. ovog mišljenja. Smatram, na primjer, da bi se određivanje mjesta nastanka posredne štete moglo uzeti u obzir uz ostale čimbenike, pod uvjetom da se uvijek poštuje njegovo isključenje kao poveznice u skladu s člankom 4. stavkom 1. Drugim riječima, navedeno određivanje mjesta ne može samo po sebi određivati koje se pravo primjenjuje: to bi značilo da se zaobilazi volja zakonodavca, koji kao kriterij povezanosti uzima u obzir samo neposrednu štetu.
(
54
)	To se zaključuje iz teksta. Vidjeti također Komisijin prijedlog od 22. srpnja 2003., naveden u bilješci 11. ovog mišljenja. Uostalom, ni u Uredbi ni u prethodno navedenim radovima ne objašnjava se na koji način na temelju ugovora, ili prethodno postojećeg odnosa, nastaje jaka veza s konkretnom državom.
(
55
)	Vidjeti razlike između tog pravila i stavka 1. članaka 10., 11. i 12. Uredbe.
(
56
)	Ako sud ocijeni da ta povezanost postoji, mora primijeniti pravo odgovarajuće zemlje.
(
57
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika H. Saugmandsgaarda Øea u predmetu Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:388, t. 78.): iako je riječ o drugom kontekstu, ne odbacuje mogućnost da se pravni poredak koji se primjenjuje na protupravno postupanje utvrdi uzimajući u obzir pravo koje je odabrano u prethodno postojećem odnosu između stranka koje nisu predmetni tužitelj i tuženik. Dodaje da, u svakom slučaju, „[č]injenicom da je u općim uvjetima predviđena primjena luksemburškog prava u okviru postupka za dobivanje sudskog naloga ne opravdava se očito jača povezanost s Luksemburgom, s obzirom na to da ni između stranaka spora ni između poduzetnika i točno određenih potrošača ne postoje već ugovorni odnosi”.
(
58
)	Posljedično, može se činiti da se stranama nalaže primjena rješenja na koje nisu pristale. Tako to shvaća osoba ZK: vidjeti točku 3.24. njezinih pisanih očitovanja.