PRESUDA SUDA10. travnja 1984.(*)„Ravnopravnost muškaraca i žena – Mogućnost zapošljavanja“U predmetu C‑14/83_povodom
zahtjeva za prethodnu odluku koji je Sudu, na temelju članka 177.
Ugovora o EEZ-u, podnio Arbeitsgericht Hamm (Njemačka) u postupku pred
tim sudom izmeđuSabine von ColsoniElisabeth KamannprotivLand Nordrhein-Westfaleno
tumačenju Direktive Vijeća br. 76/207/EEZ od 9. veljače 1976. o
primjeni načela ravnopravnosti muškaraca i žena s obzirom na mogućnosti
zapošljavanja, stručnog osposobljavanja, profesionalnog napredovanja i
radne uvjete (SL L 39, str. 40.)_SUD_u
sastavu: J. Mertens de Wilmars, predsjednik, T. Koopmans, K. Bahlmann i
Y. Galmot, predsjednici vijeća, P. Pescatore, Mackenzie Stuart, A.
O'Keeffe, G. Bosco, O. Due, U. Everling i C. Kakouris, suci_nezavisna odvjetnica: S. Rozes_tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator_donosi sljedećuPresudu1        Rješenjem
od 6. prosinca 1982., koje je Sud zaprimio 24. siječnja 1983., Radni
sud (Arbeitsgericht) u Hammu uputio je Sudu na temelju članka
177. Ugovora o EEZ-u nekoliko prethodnih pitanja o tumačenju Direktive
Vijeća br. 76/207/EEZ od 9. veljače 1976. o primjeni načela
ravnopravnosti muškaraca i žena s obzirom na mogućnosti zapošljavanja,
stručnog osposobljavanja, profesionalnog napredovanja i radne uvjete (SL
L 39, str. 40.).2        Ta
su pitanja postavljena u tijeku postupka između dviju diplomiranih
socijalnih radnica, Sabine von Colson i Elisabeth Kamann te savezne
države Sjeverne Rajne-Vestfalije. Iz obrazloženja rješenja o
postavljanju prethodnog pitanja proizlazi da je kaznionica Werl, u kojoj
su smješteni isključivo muški zatvorenici, a kojom upravlja savezna
država Sjeverna Rajna-Vestfalija, odbila zaposliti tužiteljice u
glavnome postupku zbog razloga vezanih za njihov spol. Službenici
nadležni za zapošljavanje svoje su odbijanje da zaposle tužiteljice
opravdali navođenjem problema i rizika vezanih za primanje u službu
ženskih kandidata i iz tih su razloga umjesto njih u službu primili
muške kandidate iako su oni imali lošije kvalifikacije. 3        Nacionalni
sud utvrdio je da je došlo do diskriminacije i zauzeo je stav da je
prema njemačkome pravu jedina sankcija za diskriminaciju u zapošljavanju
naknada „štete zbog gubitka povjerenja“ (Vertrauensschaden), a
to je šteta koju su kandidati žrtve diskriminacije pretrpjeli zbog
vjerovanja da pri zapošljavanju neće biti diskriminacije. Ta je naknada
predviđena člankom 611.a stavkom 2. Građanskog zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch, u daljnjem tekstu: BGB).4        Prema
toj odredbi, u slučaju diskriminacije pri zapošljavanju poslodavac
odgovara za „naknadu štete nastale zbog gubitka što ga je radnik
pretrpio jer je vjerovao da zasnivanje radnoga odnosa neće biti
spriječeno tom povredom (načela ravnopravnosti)“. Cilj je ove odredbe
prijenos Direktive Vijeća br. 76/207.5        Stoga
je nacionalni sud utvrdio da, prema njemačkome pravu, može naložiti
samo naknadu putnih troškova koje je tužiteljica von Colson pretrpjela u
svezi s prijavom na to radno mjesto (7,20 DEM) te da ne može usvojiti
ostale tužbene zahtjeve tužiteljica.6        Međutim,
da bi mogao odrediti koja se pravila prava Zajednice primjenjuju u
slučaju diskriminacije pri zapošljavanju, nacionalni sud uputio je Sudu
sljedeća pitanja:„1) Proizlazi li iz
Direktive Vijeća br. 76/207/EEZ od 9. veljače 1976. o primjeni načela
ravnopravnosti muškaraca i žena s obzirom na mogućnosti zapošljavanja,
stručnog osposobljavanja, profesionalnog napredovanja i radne uvjete da
se diskriminacija na temelju spola pri zapošljavanju (nesklapanje
ugovora o radu zbog kandidatovog spola; davanje prednosti drugome
kandidatu zbog njegovoga spola) mora sankcionirati obvezivanjem
poslodavca o kojemu je riječ na sklapanje ugovora o radu s kandidatom
koji je bio žrtva diskriminacije?2) Ako je odgovor na prvo pitanje načelno potvrdan:a)
je li poslodavac obvezan sklopiti ugovor o radu samo ako se, uz to što
je utvrđeno da je donio subjektivnu odluku na temelju kriterija koji se
odnose na spol, može utvrditi i da kandidat koji je bio žrtva
diskriminacije objektivno gledajući, a prema prihvatljivim kriterijima
odabira, ima bolje kvalifikacije za to radno mjesto od kandidata s kojim
je sklopljen ugovor o radu;b) odnosno, je
li poslodavac obvezan zaposliti kandidata koji je bio žrtva
diskriminacije u slučaju kada se može utvrditi da je poslodavac donio
subjektivnu odluku na temelju kriterija koji se odnose na spol, iako
kandidat koji je bio žrtva diskriminacije i prihvaćeni kandidat
objektivno imaju jednake kvalifikacije;c) i
konačno, ima li kandidat koji je bio žrtva diskriminacije pravo biti
zaposlen čak i ako objektivno gledajući ima lošije kvalifikacije od
prihvaćenoga kandidata, ali se utvrdi da ga je poslodavac zbog spola
unaprijed isključio iz odlučivanja na temelju prihvatljivih kriterija?3) U slučaju kad je bitna objektivna ocjena kandidatovih kvalifikacija u smislu pitanja br. 2. (a), (b) i (c):-
treba li o tome u cijelosti odlučiti sud te koji se kriteriji i
postupovna pravila u vezi s dokazima i teretom dokazivanja u tom pogledu
primjenjuju?4) Ako je odgovor na prvo pitanje načelno potvrdan:-
ako za određeno radno mjesto postoji više od dva kandidata i ako je
više osoba zbog spola unaprijed isključeno iz odlučivanja na temelju
prihvatljivih kriterija, ima li svaka od tih osoba u načelu pravo da joj
se ponudi sklapanje ugovora o radu?- je li
sud u takvom slučaju obvezan sam izabrati između kandidata koji su bili
žrtve diskriminacije? Ako je odgovor na prvo potpitanje negativan, koje
su još sankcije prema materijalnom pravu moguće?5) Ako je odgovor na prvo pitanje načelno negativan:-
koju sankciju predviđaju odredbe Direktive br. 76/207/EEZ u slučaju
kada je utvrđeno da je došlo do diskriminacije pri zapošljavanju?- moraju li se u tom pogledu razlikovati slučajevi opisani u pitanju 2. (a), (b) i (c)?6)
Je li Direktiva br. 76/207/EEZ, kako je tumači Sud u svojim odgovorima
na naprijed postavljena pitanja, izravno primjenjiva u Saveznoj
Republici Njemačkoj?“7        Prvenstveni
je cilj tih pitanja utvrditi jesu li države članice prema Direktivi br.
76/207 obvezne predvidjeti pravne posljedice ili posebne sankcije za
slučaj diskriminacije pri zapošljavanju (pitanja 1. do 5.) i mogu li se
pojedinci, kad je to primjereno, pozvati na odredbe Direktive pred
nacionalnim sudovima ako Direktiva nije u propisanim rokovima prenesena u
nacionalni pravni poredak (pitanje 6.). A. Prvo pitanje8        Nacionalni
sud u svom prvom pitanju u biti pita zahtijeva li Direktiva br. 76/207
da diskriminacija na temelju spola pri zapošljavanju bude sankcionirana
obvezivanjem poslodavca koji je počinio diskriminaciju da sklopi ugovor o
radu s kandidatom koji je bio žrtva diskriminacije.9        Prema
navodima nacionalnog suda, iz uvodnih izjava preambule Direktive i iz
samih njenih odredaba proizlazi da Direktiva obvezuje države članice da
donesu propise koji predviđaju djelotvorne sankcije. Prema mišljenju
toga suda djelotvorna je samo naknada u naravi koja podrazumijeva
primanje u službu osoba koje su bile žrtve diskriminacije.10      Prema
navodima tužiteljica u glavnom postupku, time što je pravo na naknadu
ograničio samo na „štetu zbog gubitka povjerenja“ (Vertrauensschaden),
članak 611.a stavak 2. BGB-a isključio je mogućnost naknade koja se
dodjeljuje prema općim pravnim pravilima. Prema Direktivi br. 76/207,
države članice obvezne su donijeti odgovarajuće mjere s ciljem
izbjegavanja diskriminacije u budućnosti. Stoga treba prihvatiti da
stavak članak 611.a stavak 2. ne treba uzeti u obzir. Posljedica toga
bila bi da je poslodavca potrebno obvezati da sklopi ugovor o radu s
kandidatom koji je bio žrtva diskriminacije.11      Vlada
Savezne Republike Njemačke svjesna je nužnosti djelotvornog prijenosa
Direktive, ali naglašava činjenicu da, sukladno članku 189. stavku 3.
Ugovora o EEZ-u, svaka država članica raspolaže diskrecijskim prostorom
kada je riječ o pravnim posljedicama koje moraju proizlaziti iz povrede
načela ravnopravnosti. Njemačka vlada osim toga tvrdi kako njemački
sudovi mogu, na temelju nacionalnog privatnog prava i u skladu sa
sadržajem Direktive, pronaći prikladna rješenja koja zadovoljavaju kako
načelo ravnopravnosti, tako i interese svih stranaka. Naposljetku,
značajna pravna posljedica je, prema njenome mišljenju, dostatna kako bi
se osiguralo poštivanje načela ravnopravnosti, a ta bi posljedica
trebala uslijediti tek ako je žrtva diskriminacije imala bolje
kvalifikacije za dotično radno mjesto od ostalih kandidata. Ona se ne bi
trebala primijeniti kad kandidati imaju jednake kvalifikacije.12      Danska
vlada smatra kako je Direktiva državama članicama namjerno ostavila
slobodu izbora sankcija u skladu s njihovim nacionalnim prilikama i
njihovim pravnim sustavom. Države članice trebale bi sankcionirati
povrede načela ravnopravnosti na isti način kao što sankcioniraju slične
povrede nacionalnih pravila u odnosnim područjima koja nisu uređena
pravom Zajednice.13      Ujedinjena
Kraljevina također je mišljenja da se državama članicama treba
prepustiti izbor mjera koje smatraju odgovarajućima kako bi osigurale
ispunjenje svojih obveza prema Direktivi. Direktiva ne sadrži nikakve
naznake o mjerama koje bi države članice trebale donijeti, a pitanja
upućena Sudu sama po sebi jasno ukazuju na teškoće koje se javljaju
prilikom određivanja odgovarajućih mjera.14      Komisija
smatra da, premda je namjera Direktive prepustiti državama članicama
izbor i određivanje sankcija, prijenos Direktive mora unatoč tome
proizvesti djelotvorne rezultate. Načelo djelotvornog prijenosa
Direktive zahtijeva da sankcije budu takve naravi da kandidatu koji je
bio žrtva diskriminacije pruže odgovarajuću naknadu, a da za poslodavca
predstavljaju sredstvo pritiska koje treba ozbiljno shvatiti, te koje bi
ga potaknulo na poštivanje načela ravnopravnosti. Nacionalna mjera koja
predviđa naknadu štete samo u odnosu na „štetu zbog gubitka povjerenja“
(Vertrauensschaden) nije dostatna kako bi se osiguralo poštivanje toga načela.15      Članak
189. stavak 3. glasi: „Direktiva je obvezujuća, u pogledu rezultata
koji je potrebno postići, za svaku državu članicu kojoj je upućena, a
odabir oblika i metoda postizanja tog cilja prepušten je nacionalnim
tijelima.“ Iako ta odredba državama članicama ostavlja slobodu glede
izbora načina i sredstava koji osiguravaju provedbu Direktive, ta
sloboda ne utječe na obvezu nametnutu svim državama članicama kojima je
direktiva upućena da, u svojim nacionalnim pravnim sustavima, donesu sve
mjere potrebne kako bi se osigurala puna djelotvornost direktive u
skladu s ciljem kojemu ona teži.16      Stoga
je potrebno razmotriti Direktivu br. 76/207 kako bi se utvrdilo
zahtijeva li ona od država članica da predvide posebne pravne posljedice
ili sankcije za povredu načela ravnopravnosti pri zapošljavanju.17      Svrha
je te direktive u državama članicama provesti načelo ravnopravnosti
muškaraca i žena, i to osobito na način da se muškarcima i ženama pruže
stvarno jednake mogućnosti pri zapošljavanju. S tim ciljem članak 2.
definira načelo ravnopravnosti i njegove granice, a članak 3. stavak 1.
utvrđuje domašaj tog načela osobito s obzirom na mogućnosti
zapošljavanja. Članak 3. stavak 2.a predviđa da države članice trebaju
poduzeti mjere nužne kako bi osigurale da svi zakoni i drugi propisi
suprotni načelu ravnopravnosti budu stavljeni izvan snage.18      Članak
6. obvezuje države članice da u svojim nacionalnim pravnim sustavima
predvide mjere koje su potrebne kako bi se svim osobama koje se smatraju
žrtvama diskriminacije omogućilo „ostvarivanje njihovih prava u sudskom
postupku“. Iz te odredbe slijedi da su države članice obvezne donijeti
mjere koje su dostatno djelotvorne da mogu postići cilj Direktive i
osigurati da se dotične osobe na te mjere mogu učinkovito pozvati pred
nacionalnim sudovima. Te mjere mogu, na primjer, podrazumijevati odredbe
koje poslodavca obvezuju da zaposli kandidata koji je bio žrtva
diskriminacije ili koje propisuju primjerenu novčanu naknadu, uz
podupiranje, u slučaju potrebe, sustavom novčanih kazni. Direktiva,
međutim, ne propisuje neku određenu sankciju, nego državama članicama
ostavlja slobodu izbora između različitih rješenja prikladnih za
postizanje njenog cilja.19      Odgovor
na prvo pitanje stoga treba biti da Direktiva br. 76/207 ne zahtijeva
da se diskriminacija na temelju spola u pogledu mogućnosti zapošljavanja
sankcionira tako da se poslodavcu koji je počinio diskriminaciju
nametne obveza sklapanja ugovora o radu s kandidatom koji je bio žrtva
diskriminacije. B. Drugo, treće i četvrto pitanje20      Na
drugo, treće i četvrto pitanje nije potrebno odgovoriti jer su ona
postavljena isključivo pod pretpostavkom da je poslodavac obvezan
ponuditi radno mjesto kandidatu koji je bio žrtva diskriminacije. C. Peto i šesto pitanje21      Nacionalni
sud u svom petom pitanju u biti pita je li, osim prava na sklapanje
ugovora o radu, iz Direktive moguće izvesti i neku drugu sankciju za
slučaj diskriminacije. Šestim pitanjem želi se saznati mogu li se osobe
koje su pretrpjele štetu pozvati na direktivu, ispravno protumačenu,
pred nacionalnim sudovima.22      Nemoguće
je uspostaviti stvarno jednake mogućnosti bez odgovarajućeg sustava
sankcija. To proizlazi ne samo iz krajnjeg cilja Direktive, već točnije i
iz njenoga članka 6. koji, time što kandidatima za određeno radno
mjesto koji su bili žrtve diskriminacije omogućuje zatražiti sudsku
zaštitu, priznaje da ti kandidati imaju prava na koja se mogu pozvati
pred sudovima.23      Iako,
kako je rečeno u odgovoru na prvo pitanje, za punu primjenu Direktive
nije potreban nikakav konkretan oblik sankcije za povredu zabrane
diskriminacije, to ipak podrazumijeva da ta sankcija mora biti takva da
jamči stvarnu i djelotvornu sudsku zaštitu. Osim toga, ona mora imati i
stvarni odvraćajući učinak na poslodavca. Iz toga slijedi da kad država
članica odluči sankcionirati povredu zabrane diskriminacije određivanjem
naknade štete, ta naknada mora u svakom slučaju biti primjerena u
odnosu na pretrpljenu štetu.24      Kao
posljedica toga, čini se kako nacionalne odredbe koje ograničavaju
pravo na naknadu štete osobama koje su bile žrtve diskriminacije u
pogledu pristupa zaposlenju samo na simboličan iznos, kao što je na
primjer naknada troškova pretrpljenih u vezi s podnošenjem prijave, ne
bi zadovoljile zahtjeve djelotvornog prijenosa direktive. 25      Pred
Sudom se dugo raspravljalo o prirodi sankcija koje su u Saveznoj
Republici Njemačkoj bile predviđene u odnosu na diskriminaciju pri
zapošljavanju, a osobito o pitanju isključuje li pravilo iz članka 611.a
stavka 2. BGB-a mogućnost naknade na temelju općih pravnih pravila.
Njemačka je vlada u usmenom postupku tvrdila da ta odredba ne isključuje
nužno primjenu općih pravnih pravila o naknadi. Nacionalni je sud
jedini koji može odlučiti o tom pitanju koje se tiče tumačenja njegovoga
nacionalnog prava.26      Međutim,
obveza država članica na postizanje rezultata, koju nameće direktiva,
te njihova dužnost na temelju članka 5. Ugovora da poduzmu sve
odgovarajuće mjere, opće ili posebne, potrebne da se osigura ispunjenje
te obveze, odnosi se na sva tijela država članica, uključujući i sudove
kad je riječ o stvarima koje potpadaju u njihovu nadležnost. Iz toga
slijedi da su, prilikom primjene nacionalnoga prava, a osobito odredaba
nacionalnog zakona posebno donesenog radi provedbe Direktive br. 76/207,
nacionalni sudovi obvezni svoje nacionalno pravo tumačiti u svjetlu
teksta i svrhe direktive, kako bi se postigao cilj iz članka 189. stavka
3.27      S
druge strane, kako pokazuju naprijed iznesena razmatranja, Direktiva ne
sadrži ni jednu bezuvjetnu i dovoljno određenu obvezu glede sankcija za
diskriminaciju na koju bi se pojedinci mogli pozivati u svrhu
ostvarivanja prava na posebnu naknadu prema Direktivi u slučaju kada
provedbene mjere nisu donesene u propisanom roku, ako takvo što nije
predviđeno ili dopušteno nacionalnim pravom.28      Međutim,
nacionalnom je sudu potrebno ukazati na činjenicu da iako Direktiva br.
76/207/EEZ, kad je riječ o nametanju sankcije za povredu zabrane
diskriminacije, državama članicama ostavlja slobodu izbora između
različitih rješenja prikladnih za postizanje njenoga cilja, ona svejedno
zahtijeva da, ako država članica odluči sankcionirati povrede te
zabrane određivanjem naknade, ta naknada mora, da bi bila djelotvorna i
imala odvraćajući učinak, u svakom slučaju biti primjerena u odnosu na
pretrpljenu štetu, pa stoga mora biti veća od samo simbolične naknade,
kao što je na primjer naknada samo onih troškova pretrpljenih u vezi s
prijavom za radno mjesto. Na nacionalnome je sudu da tumači i primijeni
pravo doneseno radi provedbe Direktive u skladu sa zahtjevima prava
Zajednice, u mjeri u kojoj mu nacionalno pravo daje diskrecijski
prostor. Troškovi29      Troškovi
koje su pretrpjele vlade Danske, Savezne Republike Njemačke i
Ujedinjene Kraljevine te Komisija Europskih zajednica, koje su Sudu
podnijele pisana očitovanja, ne nadoknađuju se. Budući da ovaj postupak
ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred
nacionalnim sudom, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenog_SUDu odgovoru na pitanja koja mu je uputio Radni sud (Arbeitsgericht) u Hammu nalogom od 6. prosinca 1982. presuđuje sljedeće:1)      1.
Direktiva br. 76/207/EEZ ne zahtijeva da se diskriminacija na temelju
spola u pogledu mogućnosti zapošljavanja sankcionira tako da se
poslodavcu koji je počinio diskriminaciju nametne obveza sklapanja
ugovora o radu s kandidatom koji je bio žrtva diskriminacije.2)      2.
Kad je riječ o sankcijama za moguću diskriminaciju, Direktiva ne sadrži
ni jednu bezuvjetnu i dovoljno određenu obvezu na koju bi se pojedinac
mogao pozvati radi ostvarivanja prava na posebnu naknadu prema Direktivi
u slučaju kada provedbene mjere nisu donesene u propisanom roku, ako
takvo što nije predviđeno ili dopušteno nacionalnim pravom.3)      3.
Iako Direktiva br. 76/207/EEZ, kad je riječ o nametanju sankcije za
povredu zabrane diskriminacije, državama članicama ostavlja slobodu
izbora između različitih rješenja prikladnih za postizanje njenoga
cilja, ona svejedno zahtijeva da, ako država članica odluči
sankcionirati povrede te zabrane određivanjem naknade, ta naknada mora,
da bi bila djelotvorna i imala odvraćajući učinak, u svakom slučaju biti
primjerena u odnosu na pretrpljenu štetu, pa stoga mora biti veća od
samo simbolične naknade, kao što je na primjer naknada samo onih
troškova pretrpljenih u vezi s prijavom za radno mjesto. Na nacionalnome
je sudu da tumači i primijeni pravo doneseno radi provedbe Direktive u
skladu sa zahtjevima prava Zajednice, u mjeri u kojoj mu nacionalno
pravo daje diskrecijski prostor.
Mertens de WilmarsKoopmansBahlmannGalmotPescatore      Mackenzie StuartO'KeeffeBosco      DueEverling KakourisObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 10. travnja 1984. Tajnik       PredsjednikP. Heim       J. Mertens de Wilmars* Jezik postupka: njemački.