62024CC0471
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
LAILE MEDINE
od 11. rujna 2025. (
1
)
Predmet C‑471/24
J. J.
protiv
PKO BP S. A.
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Okręgowy w Częstochowie (Okružni sud u Częstochowi, Poljska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Nepoštene ugovorne odredbe – Direktiva 93/13/EEZ – Ugovor o hipotekarnom kreditu s promjenjivom kamatnom stopom – Ugovorna odredba kojom je predviđeno da se kamatna stopa određuje na temelju referentnog indeksa u smislu Uredbe (EU) 2016/1011 – Ključna referentna vrijednost – Referentni indeks WIBOR – Zahtjev transparentnosti”
1.
Ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na usklađenost ugovornih odredbi kojima se predviđa primjena promjenjive kamatne stope koja se temelji na varšavskoj međubankovnoj prodajnoj kamatnoj stopi (Warsaw Interbank Offered Rate, WIBOR) kao referentnom indeksu u ugovorima o hipotekarnom kreditu s Direktivom 93/13/EEZ (
2
). Zahtjev je upućen u sporu između osobe J. J., potrošača, i društva PKO BP S. A. (u daljnjem tekstu: PKO), banke s poslovnim nastanom u Poljskoj, u pogledu (i) povrata dijela iznosa koje je taj potrošač platio navedenoj banci na temelju ugovora o hipotekarnom kreditu s promjenjivom kamatnom stopom; i (ii) neizvršivosti odnosno ništavosti odredbe tog ugovora koja se odnosi na određivanje kamatne stope.
2.
Ovaj je slučaj poseban po tome što se u ugovoru o hipotekarnom kreditu koristi ključna referentna vrijednost u smislu Uredbe (EU) 2016/1011 (
3
), to jest, indeks WIBOR. WIBOR se od 2013. koristi u Poljskoj kao referentna vrijednost u 98,5 % svih hipotekarnih kredita kućanstvima. Očito je da je ovaj slučaj izrazito važan za poljski hipotekarni sektor, posebice u dijelu u kojem se taj sektor oslanja na WIBOR (
4
).
I. Pravni okvir
3.
Za potrebe ovog mišljenja dovoljno je uputiti na Ustawu z dnia 23 marca 2017 r. o kredycie hipotecznym oraz o nadzorze nad pośrednikami kredytu hipotecznego i agentami (Zakon od 23. ožujka 2017. o hipotekarnom kreditu i nadzoru nad posrednicima pri hipotekarnim kreditima i agentima) (
5
), u čijem je članku 29. stavcima 1. i 2. predviđeno sljedeće:
„1.   Ugovorom o hipotekarnom kreditu utvrđuju se elementi iz članka 69. stavka 2. Ustawe z dnia 29 sierpnia 1997 r. – Prawo bankowe[ (
6
)] te
(8) način i uvjeti utvrđivanja kamatne stope na temelju koje se izračunava iznos obroka koji se sastoje od glavnice i kamata;
[...]
2.   Ako stranke nisu ugovorile fiksnu kamatnu stopu za hipotekarni kredit, način utvrđivanja kamatne stope iz stavka 1. točke 8. određuje se kao vrijednost referentnog indeksa i iznosa marže utvrđenog ugovorom o hipotekarnom kreditu.”
II. Činjenice koje su dovele do spora u glavnom postupku i prethodna pitanja
4.
Kako proizlazi iz odluke kojom je upućen zahtjev, tužitelj u glavnom postupku (osoba J. J.), koji je potrošač, kontaktirao je 18. lipnja 2019. društvo PKO kako bi dobio hipotekarni kredit u iznosu od 400000 poljskih zlota (PLN) (otprilike 96700 eura). On je tom prigodom obaviješten o, među ostalim, općim rizicima kredita s promjenjivom kamatnom stopom. Nije dobio informacije o tome kako djeluje konkretni referentni indeks koji bi se primjenjivao.
5.
Stranke glavnog postupka sklopile su 1. kolovoza 2019. ugovor o hipotekarnom kreditu u ukupnom iznosu od 413436,69 poljskih zlota (otprilike 100000 eura), koji je bio namijenjen kupnji stambenog prostora, a rok otplate mu je bio 20 godina (u daljnjem tekstu: ugovor o kojem je riječ). Za taj je kredit ugovorena promjenjiva kamatna stopa, koja se izračunavala na temelju indeksa WIBOR 6M, koji je na dan sklapanja ugovora iznosio 1,79 %, i fiksne marže od 1,85 %, pri čemu se primjenjiva promjenjiva stopa mijenjala svakih šest mjeseci ovisno o promjenama navedenog indeksa (u daljnjem tekstu: ugovorna odredba o kojoj je riječ).
6.
U općim uvjetima ugovora o kojem je riječ indeks WIBOR 6M opisan je kao referentni indeks za šestomjesečne depozite u zlotima na poljskom međubankovnom tržištu, čija se vrijednost utvrđuje u skladu s pravilnikom o, među ostalim, WIBOR‑u te se objavljuje na internetskoj informacijskoj stranici „administratora” tog indeksa (
7
), društva GPW Benchmark S. A. U posebnim uvjetima ugovora o kojem je riječ navedeno je da je društvo PKO obavijestilo korisnika kredita o riziku povezanom s promjenjivim kamatnim stopama, koji, u slučaju povećanja referentnog indeksa, dovodi do povećanja dugovane kamate te stoga i do povećanja mjesečnih obroka. Informacije o tome nalaze se i u općim uvjetima.
7.
Stranke glavnog postupka kasnije su sklopile dodatak ugovoru o kojem je riječ, u kojem su utvrđena podrobna pravila koja bi se primjenjivala u slučaju značajne promjene indeksa WIBOR 6M ili ako se taj indeks prestane objavljivati. Nakon što je društvu PKO neuspješno uputila prigovor o nezakonitosti ugovorne odredbe o kojoj je riječ, osoba J. J. podnijela je tužbu protiv tog društva.
8.
Sąd Okręgowy w Częstochowie (Okružni sud u Częstochowi, Poljska), sud koji je uputio zahtjev, navodi da, prema tvrdnjama osobe J. J., društvo PKO nije pružilo pouzdane, razumljive i potpune informacije o riziku povezanom s promjenjivom kamatnom stopom i načinu određivanja indeksa WIBOR 6M. Ona to posebno povezuje s činjenicom da banke, uključujući društvo PKO, utječu na određivanje tog indeksa, neovisno o stvarnim gospodarskim uvjetima na međubankovnom tržištu i gospodarskoj stvarnosti, čime si osiguravaju „skrivenu maržu”. Tvrdi da se odredbe o promjenjivim kamatnim stopama trebaju temeljiti isključivo na objektivnim pokazateljima, na koje stranke ne mogu utjecati. Osoba J. J. smatra da društvo PKO stoga može utjecati na stopu njezine kamatne obveze te da je ono čitav rizik kamatne stope prebacilo na nju kao potrošača. Osoba J. J. usto navodi da joj društvo PKO nije pružilo informacije o odlikama indeksa WIBOR 6M, zbog čega nije mogla procijeniti gospodarske posljedice svojih obveza.
9.
Društvo PKO osporava navode osobe J. J. u pogledu nepovezanosti između indeksa WIBOR 6M i stvarnih transakcija u kojima se taj indeks koristi, mogućnosti banaka da manipuliraju tim indeksom i postojanja sporazuma između tih banaka o određivanju vrijednosti indeksa WIBOR koji se protivi tržišnom natjecanju. Ono u bitnome tvrdi da je osoba J. J. adekvatno obaviještena o rizicima sklapanja ugovora o hipotekarnom kreditu s promjenjivom kamatnom stopom.
10.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da, iako se u Zakonu o hipotekarnom kreditu ime referentnog indeksa ne spominje izričito, nema dvojbe, uzimajući u obzir, među ostalim, Uredbu (EU) 2016/1368 (
8
), da ključnu vrijednost WIBOR treba smatrati „referentnim indeksom” u smislu članka 29. stavka 2. tog zakona. U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev traži pojašnjenje opsega obveze davatelja kredita da obavijesti potrošača, nastojeći doznati mora li davatelj kredita pružiti sljedeće informacije: (a) način određivanja referentnog indeksa; (b) čimbenici koji utječu na njegovu vrijednost; (c) mogući problemi s indeksom u smislu transparentnosti (
9
); (d) diskrecijsko pravo banaka pri pružanju relevantnih podataka; (e) kriteriji koje banke koriste za sabiranje tih podataka; (f) činjenica da sam davatelj kredita pruža podatke; i (g) način na koji davatelj kredita interno priprema i obrađuje te podatke.
11.
U tim okolnostima Sąd Okręgowy w Częstochowie (Okružni sud u Częstochowi) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 1. stavak 2. Direktive [93/13] tumačiti na način da se njime dopušta ispitivanje ugovornih odredbi o promjenjivoj kamatnoj stopi koja se temelji na referentnom indeksu WIBOR?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 4. stavak 2. Direktive [93/13] tumačiti na način da se njime dopušta ispitivanje ugovornih odredbi o promjenjivoj kamatnoj stopi koja se temelji na referentnom indeksu WIBOR?
3.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo i drugo pitanje, treba li članak 3. stavak 1. Direktive [93/13] tumačiti na način da se može smatrati da su ugovorne odredbe o promjenjivoj kamatnoj stopi koja se temelji na referentnom indeksu WIBOR protivne uvjetu o dobroj vjeri i da na štetu potrošača dovode do znatnije neravnoteže u ugovornim pravima i obvezama stranaka, s obzirom na nepravilno obavještavanje potrošača u pogledu izloženosti riziku promjenjive kamatne stope, uključujući osobito nenavođenje toga na koji se način utvrđuje referentna vrijednost koja je osnova za utvrđivanje promjenjive kamatne stope i koje su dvojbe povezane s njezinom netransparentnošću te neravnomjern[im] raspoređivanje[m] tog rizika između ugovornih stranaka?
4.
U slučaju potvrdnog odgovora na prethodno navedena pitanja, treba li članak 6. stavak 1. u vezi s člankom 3. stavkom 1. i drugim podstavkom stavka 2. te člankom 2. Direktive [93/13] tumačiti na način da, ako se ugovorna odredba o promjenjivoj kamatnoj stopi koja se temelji na referentnom indeksu WIBOR proglasi nepoštenom, ugovor i dalje može funkcionirati kao ugovor u kojem će se iznos kamatne stope na glavnicu kredita temeljiti na drugom elementu, odnosno na bankovnoj marži, što će dovesti do promjene kamatne stope kredita iz promjenjive u fiksnu?”
12.
Pisana očitovanja podnijeli su osoba J. J., društvo PKO, češka, poljska i portugalska vlada te Europska komisija. Sve te stranke, izuzevši češku vladu, iznijele su 11. lipnja 2025. usmena očitovanja na raspravi pred Sudom.
III. Ocjena
13.
U skladu sa zahtjevom Suda, u ovom se mišljenju razmatra samo prvo, drugo i treće prethodno pitanje.
14.
Za početak treba pojasniti da osoba J. J., kako je potvrđeno na raspravi, ne osporava usklađenost WIBOR‑a s nacionalnim zakonodavstvom ili zakonodavstvom Unije (to jest, s Uredbom 2016/1011) kao takvim. Ona ne dovodi u pitanje način određivanja vrijednosti tog indeksa niti osporava, načelno, korištenje WIBOR‑a u ugovorima o kreditu s promjenjivom kamatnom stopom. Umjesto toga, osoba J. J. tvrdi da činjenica da je WIBOR priznat kao ključna referentna vrijednost ne omogućuje društvu PKO da zanemari pravo potrošača na dobivanje točnih, sveobuhvatnih i pouzdanih informacija o cijeni kredita.
A.
Uvod
15.
Uvodno valja objasniti pojam „referentna vrijednost” (odnosno, kako se koristi u ovom mišljenju, „referentni indeks”) u smislu Uredbe 2016/1011. U članku 3. stavku 1. točki 3. te uredbe „referentna vrijednost” je definirana kao „svaki indeks koji se koristi kao osnova za utvrđivanje iznosa koji se plaća na temelju financijskog instrumenta ili financijskog ugovora, ili vrijednosti financijskog instrumenta”. Iz članka 34. stavka 1. točke (a) i stavka 6. točke (b) Uredbe 2016/1011 proizlazi da se odobrenje za administriranje referentnih indeksa kao što je WIBOR izdaje upravnom odlukom nadležnog tijela – u Poljskoj, Komisje Nadzoru Finansowego (KNF) (Tijelo za financijski nadzor) – nakon razmatranja usklađenosti dotičnog referentnog indeksa sa zahtjevima te uredbe (
10
). Pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, svrha odluke Tijela za financijski nadzor jest utvrditi da je postupak putem kojeg administrator WIBOR‑a određuje indeks WIBOR (uključujući Pravilnik o WIBOR‑u (
11
)) u skladu sa zahtjevima prava Unije.
16.
Osobito, iz načina određivanja referentnih stopa WIBOR (
12
) proizlazi da su „referentne stope” u biti referentne kamatne stope po kojima su izabrane banke spremne deponirati ili pozajmiti sredstva među sobom na određeno razdoblje. Te referentne stope određuje administrator (društvo GPW Benchmark) na temelju „obvezujućih kotacija” koje banke sudionice pruže tijekom postupka koji se naziva „fiksiranje” (
13
). Za određivanje stope potrebno je najmanje šest bankovnih kotacija. Podrobna pravila o kotacijama, kriterijima za odabir banaka sudionica i obvezama tih banaka nalaze se u „Kodeksu ponašanja” dostupnom na internetskoj stranici društva GPW Benchmark (
14
). Fiksiranje se provodi svakog radnog dana. Referentne stope određuju se za sljedeća „depozitna razdoblja”: „1 radni dan – preko noći (O/N)”, „1 radni dan – sutra/sljedeći (T/N)”, „1 tjedan (SW)”, „2 tjedna (2W)”, „1 mjesec (1M)”, „3 mjeseca (3M)”, „6 mjeseci (6M)” (što je depozitno razdoblje o kojem je riječ u glavnom postupku), „9 mjeseci (9M)” i „1 godina (1Y)” (
15
). U pravilu, podaci za izračunavanje WIBOR‑a moraju se odnositi na stvarne transakcije, ali ako takvi podaci nisu dostupni ili dostatni, umjesto njih se mogu koristiti provjerljivi netransakcijski podaci (to jest, kotacije ili „ponuđene stope”) (
16
). WIBOR se određuje uprosječivanjem na temelju broja kotacija koje su dostavile banke sudionice (
17
). Naposljetku, stope WIBOR objavljuju se svakog radnog dana te su javno dostupne (
18
).
B.
Prvo prethodno pitanje: je li Direktiva 93/13 primjenjiva?
17.
Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti pita treba li članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 tumačiti na način da iz područja primjene te direktive isključuje odredbu ugovora o hipotekarnom kreditu sklopljenog između potrošača i trgovca koja predviđa da se kamatna stopa primjenjiva na taj ugovor sastoji od referentnog indeksa (u ovom slučaju WIBOR‑a) i bankine fiksne marže.
18.
Sud koji je uputio zahtjev dvoji u pogledu same primjenjivosti Direktive 93/13 s obzirom na (i) njegova zapažanja u pogledu primjenjive odredbe nacionalnog prava (
19
) i (ii) činjenicu da članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 isključuje iz područja primjene te direktive, među ostalim, „[u]govorne odredbe koje se temelje na obavezujućim zakonskim ili regulatornim odredbama”.
19.
Iz sudske prakse Suda jasno proizlazi da navedeno isključenje treba usko tumačiti (
20
). Da bi to isključenje bilo primjenjivo, moraju biti ispunjena dva uvjeta: ugovorna odredba mora biti odraz zakonske ili regulatorne norme te ta norma mora biti prisilne naravi. Kako bi se utvrdilo jesu li ti uvjeti ispunjeni, Sud je zaključio da je na nacionalnom sudu da provjeri je li konkretna ugovorna odredba odraz prisilnih normi nacionalnog prava koje se među ugovornim stranama primjenjuju neovisno o njihovoj volji ili onih koje su dispozitivne naravi te se stoga primjenjuju samo ako se ugovorne strane u tom smislu nisu drukčije sporazumjele (
21
).
20.
U skladu sa sudskom praksom, za ugovornu se odredbu može smatrati da je „odraz” obvezujuće zakonske ili regulatorne norme (te da stoga nije obuhvaćena područjem primjene Direktive 93/13) samo ako se može smatrati da je njome konkretizirano pravno pravilo sadržano u toj obaveznoj normi (
22
).
21.
Kada je riječ o referentnom indeksu, Sud je već utvrdio da se isključenje predviđeno člankom 1. stavkom 2. Direktive 93/13 ne primjenjuje ako nacionalni propis uspostavlja samo opći okvir za određivanje kamatne stope ugovora o kreditu, ostavljajući pritom trgovcu marginu prosudbe u pogledu odabira referentnog indeksa i visine fiksne marže koja se može dodati toj stopi (
23
).
22.
Iz odluke kojom je upućen zahtjev proizlazi da se, prema ugovoru o kojem je riječ, kamatna stopa temeljila na indeksu WIBOR 6M u vezi s fiksnom maržom od 1,85 % (
24
).
23.
Postavlja se pitanje može li se tu ugovornu odredbu smatrati odrazom obvezujuće norme u smislu sudske prakse Suda (izložene u točki 19. ovog mišljenja). U skladu s člankom 29. stavkom 2. Zakona o hipotekarnom kreditu, ako stranke nisu ugovorile fiksnu kamatnu stopu za hipotekarni kredit, način utvrđivanja kamatne stope određuje se kao vrijednost referentnog indeksa i iznosa marže utvrđenog ugovorom o hipotekarnom kreditu. Dakle, ta norma uspostavlja opći okvir za određivanje kamatne stope ugovora o kreditu s promjenjivom kamatnom stopom, u smislu da predviđa da se promjenjiva kamatna stopa sastoji od referentnog indeksa i bankine fiksne marže, pri čemu u tom zakonu nije navedeno koji se konkretan indeks treba primjenjivati. Čini se da ta norma korištenje referentnog indeksa WIBOR ne nameće kao obvezu. Činjenica da je nacionalni zakonodavac općenito formulirao pravila o korištenju promjenjive kamatne stope prema svemu sudeći sugerira, pod uvjetom provjere suda koji je uputio zahtjev, da članak 29. stavak 2. Zakona o hipotekarnom kreditu treba smatrati općom normom koja gospodarskim subjektima ostavlja određenu marginu prosudbe pri odabiru konkretnog indeksa te određivanju njegove stope i točnog iznosa fiksne marže. U tom kontekstu, čini se da ugovorna odredba o kojoj je riječ, kojom je predviđeno da se kamatna stopa temelji na indeksu WIBOR i stopi 6M u vezi s fiksnom maržom od 1,85 %, ne odgovara doslovno sadržaju navedene nacionalne norme. Naposljetku, pravo Unije ne nameće korištenje nijednog konkretnog indeksa. Ni sama Uredba 2016/1011 ne zahtijeva korištenje nijednog konkretnog indeksa, uključujući indeks WIBOR 6M.
24.
Zbog navedenih razloga te pod uvjetom provjere suda koji je uputio zahtjev, članak 29. stavak 2. Zakona o hipotekarnom kreditu prema svemu sudeći ne propisuje, jasno i nedvosmisleno, korištenje nekog konkretnog indeksa i njegovu stopu, uključujući indeks WIBOR 6M. On davatelje kredita ne obvezuje da u ugovorima o hipotekarnom kreditu koriste WIBOR ili, uostalom, bilo koju drugu konkretnu referentnu stopu. Kako je Komisija tvrdila na raspravi, čini se da davatelje kredita ništa pravno ne sprječava da umjesto WIBOR‑a koriste neki drugi indeks te da WIBOR, iako prevladava na poljskom tržištu, nije jedini indeks koji imaju na raspolaganju. Čini se, također pod uvjetom provjere suda koji je uputio zahtjev, da postoje drugi indeksi koje se moglo upotrijebiti, kao što je indeks Varšavska prekonoćna kamatna stopa (WIRON) (
25
), referentni indeks POLONIA (
26
) ili čak bilo koji drugi indeks koji je odobrilo nadležno tijelo. Dakle, društvo PKO je u trenutku njegova sklapanja raspolagalo određenom marginom prosudbe prilikom uređivanja promjenjive kamatne stope u tom ugovoru, posebice u pogledu referentnog indeksa i njegove stope.
25.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da se u članku 29. stavku 2. Zakona o hipotekarnom kreditu pod referentnim indeksom nedvojbeno misli na WIBOR. Taj sud dalje objašnjava da i do 90 % potrošačkih ugovora o kreditu u Poljskoj počiva na promjenjivoj kamatnoj stopi te koristi WIBOR kao referentni indeks.
26.
Kako je spomenuto, ugovorna odredba nije obuhvaćena područjem primjene Direktive 93/13 ako je odraz obvezujuće zakonske ili regulatorne norme. Sud je u tom pogledu utvrdio da, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 13. Direktive 93/13, isključenje iz područja primjene te direktive, propisano njezinim člankom 1. stavkom 2., obuhvaća odredbe nacionalnog prava koje se primjenjuju između ugovornih stranaka neovisno o njihovoj volji. To je isključenje opravdano činjenicom da se može pretpostaviti da je nacionalni zakonodavac uspostavio ravnotežu između svih prava i obveza stranaka određenih ugovora, a koju je zakonodavac Unije izričito namjeravao očuvati (
27
).
27.
Iz sudske prakse Suda proizlazi da jedino slučaj u kojem je zakonodavac jasno uveo konkretnu obvezujuću normu može – za potrebe članka 1. stavka 2. Direktive 93/13 – opravdati pretpostavku da je ravnoteža između svih prava koja se pravom Unije nastoje zaštititi doista očuvana. Praksa gospodarskih subjekata koji su aktivni na tržištu, čak i ako je ta praksa prevladavajuća, ne može imati takav učinak.
28.
Kako je objašnjeno u točki 16. ovog mišljenja, referentni indeks određuje se ne samo odabirom indeksa, nego i odabirom vrste njegove referentne stope. U skladu s Uredbom 2016/1011, administrator referentnog indeksa objavljuje ili stavlja na raspolaganje, među ostalim, glavne elemente metodologije koju koristi za određivanje referentnih indeksa (
28
). Iako to treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, prema javno dostupnim informacijama administrator WIBOR‑a utvrdio je metodologiju za različite referentne stope WIBOR, uključujući WIBOR 1M, WIBOR 3M, WIBOR 6M i WIBOR 1Y (
29
). Stoga metodologija koju administrator referentnog indeksa koristi kako bi proveo zahtjeve Uredbe 2016/1011 ostavlja davateljima kredita određenu marginu prosudbe u pogledu odabira konkretnog referentnog indeksa i/ili konkretne stope tog indeksa.
29.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi, a češka vlada je to pravilno istaknula, da je iz područja primjene Direktive 93/13, s obzirom na to da isključenje predviđeno u njezinu članku 1. stavku 2. treba usko tumačiti, moguće isključiti samo situacije u kojima je ugovorna odredba odraz obvezujuće zakonske ili regulatorne norme (
30
). Okolnost da je WIBOR određen kao ključna vrijednost u smislu članka 20. stavka 1. Uredbe 2016/1011 (
31
) nije sama po sebi opravdanje za to da se ugovorna odredba o primjeni WIBOR‑a isključi iz područja primjene Direktive 93/13. To je određenje priznanje WIBOR‑ove tržišne važnosti (
32
), a ne izraz zakonodavnog odabira nacionalnog zakonodavca u smislu gore razmatrane sudske prakse Suda.
30.
Osim toga, iz članka 1. i uvodne izjave 6. Uredbe 2016/1011 proizlazi da je jedna od glavnih svrha uspostave zajedničkog regulatornog okvira za referentne vrijednosti (referentne indekse) na razini Unije bila osiguravanje visoke razine zaštite potrošača („osiguravanje točnosti i cjelovitosti indeksa koji se upotrebljavaju kao referentne vrijednosti u financijskim [...] ugovorima”). U situaciji u kojoj davatelj kredita ima određenu marginu prosudbe u pogledu odabira konkretnog indeksa i njegove stope, upotreba takvog indeksa u ugovornoj odredbi na način koji onemogućuje sudski nadzor moguće nepoštenosti te ugovorne odredbe protivila bi se navedenoj svrsi.
31.
S obzirom na navedeno, predlažem da se na prvo prethodno pitanje odgovori tako da članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da odredba ugovora o hipotekarnom kreditu sklopljenog između potrošača i trgovca koja predviđa da se na kredit primjenjuje promjenjiva kamatna stopa koja se temelji na referentnom indeksu WIBOR 6M ulazi u područje primjene te direktive, pod uvjetom da nacionalno zakonodavstvo ne obvezuje ugovorne strane da koriste taj indeks i neku njegovu konkretnu stopu, neovisno o izboru ugovornih stranaka.
C.
Drugo prethodno pitanje: zahtjev transparentnosti ugovornih odredbi
32.
Ako Sud prihvati moj odgovor na prvo prethodno pitanje, bit će potrebno razmotriti drugo pitanje suda koji je uputio zahtjev. Sud koji je uputio zahtjev tim pitanjem u biti pita omogućuje li članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 procjenu nepoštenosti odredbe ugovora o hipotekarnom kreditu sklopljenog između potrošača i trgovca koja predviđa da se na taj ugovor primjenjuje promjenjiva kamatna stopa koja se temelji na referentnom indeksu WIBOR.
33.
Članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 predviđa da se procjena nepoštenosti ugovornih odredbi ne odnosi na definiciju glavnog predmeta ugovora te primjerenost cijene i naknade, na jednoj strani, i isporučene usluge i robu, na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene. Sud koji je uputio zahtjev stoga može ispitati nepoštenost ugovorne odredbe koja se odnosi na definiciju glavnog predmeta ugovora ako ta odredba nije jasno i razumljivo sastavljena (
33
).
34.
Sud je u tom pogledu utvrdio da se člankom 4. stavkom 2. Direktive 93/13 propisuje iznimka od mehanizma sadržajne ocjene nepoštenih ugovornih odredbi koji je predviđen u sklopu sustava zaštite potrošača uspostavljenog tom direktivom i da se zato tu odredbu Direktive 93/13 mora usko tumačiti (
34
). Shodno tomu, kako bi sud koji je uputio zahtjev procijenio moguću nepoštenost ugovorne odredbe, potrebno je utvrditi je li ta odredba obuhvaćena pojmom „glavni predmet ugovora” te je li ispunjen zahtjev transparentnosti (jasno i razumljivo sastavljena ugovorna odredba).
1. Pojam „glavni predmet ugovora”
35.
Što se tiče, konkretno, kategorije ugovornih odredbi koje su obuhvaćene pojmom „glavni predmet ugovora” u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13, Sud je presudio da pod tim odredbama treba razumjeti one odredbe koje utvrđuju bitne obveze iz tog ugovora te ga kao takve određuju. Nasuprot tomu, odredbe koje su akcesornog značaja u usporedbi s onima koje definiraju samu bit ugovornog odnosa ne mogu biti obuhvaćene tim pojmom (
35
).
36.
Na sudu koji je uputio zahtjev je da ispita, uzimajući u obzir prirodu, opći smisao i pravila ugovora o kojem je riječ, kao i njegov pravni i činjenični kontekst, čini li ugovorna odredba koju taj sud opisuje u svojim pitanjima bitan element obveza korisnika kredita, koje se sastoje u otplati iznosa koji mu je davatelj kredita stavio na raspolaganje (
36
). Međutim, na Sudu je da iz članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 izvede kriterije koje treba primijeniti u tom ispitivanju (
37
).
37.
Bitne obveze iz ugovora o kreditu ponajprije su to da davatelj kredita mora korisniku kredita staviti na raspolaganje određeni iznos novca, dok potonji mora taj iznos vratiti, uglavnom s kamatama, u skladu s predviđenim rasporedom plaćanja (
38
). U ugovoru o hipotekarnom kreditu s promjenjivom kamatnom stopom bitna obveza korisnika kredita da vrati iznos novca koji mu je davatelj kredita stavio na raspolaganje ovisi o toj kamatnoj stopi. Shodno tomu, otplata kredita uz primjenu promjenjive kamatne stope u načelu se odnosi izravno na samu prirodu obveze korisnika kredita, što znači da čini bitan element ugovora o hipotekarnom kreditu.
38.
Ugovorna odredba o kojoj je riječ kao naknadu za kredit predviđa plaćanje kamata izračunanih na temelju promjenjive stope koja ovisi o indeksu WIBOR. Sud koji je uputio zahtjev navodi da se u članku 69. stavku 2. točki 5. Zakona o bankarstvu od 29. kolovoza 1997. izričito spominje da ugovor o kreditu mora sadržavati odredbe o kamatnoj stopi i njezinoj eventualnoj promjeni. Osim toga, poljska vlada je u svojim pisanim očitovanjima objasnila da se, u skladu s člankom 29. stavkom 1. točkom 8. Zakona o hipotekarnom kreditu, u ugovoru o hipotekarnom kreditu moraju navesti način i uvjeti utvrđivanja kamatne stope na temelju koje se izračunava iznos obroka koji se sastoje od glavnice i kamata.
39.
Pod uvjetom provjere suda koji je uputio zahtjev, za ugovornu odredbu o kojoj je riječ može se smatrati da je obuhvaćena pojmom „glavni predmet ugovora” te da je stoga dio bitnih obveza korisnika kredita na temelju odnosnog ugovora.
2. Pojam „jasno i razumljivo sastavljena [ugovorna odredba]” i zahtjev transparentnosti
40.
Međutim, valja podsjetiti na to da je Sud već presudio da se obveza jasnog i razumljivog sastavljanja teksta primjenjuje čak i kad je ugovorna odredba obuhvaćena pojmom „glavni predmet ugovora” u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13. Naime, nepoštenost ugovornih odredbi o kojima se govori u članku 4. stavku 2. Direktive 93/13 ne procjenjuje se samo ako nadležni nacionalni sud smatra, na temelju ispitivanja na pojedinačnoj osnovi, da ih je trgovac sastavio jasno i razumljivo (
39
) (zahtjev transparentnosti ugovornih odredbi).
41.
Sud je u pogledu zahtjeva transparentnosti ugovornih odredbi utvrdio da se taj zahtjev, koji je istaknut i u članku 5. Direktive 93/13, ne može svesti samo na razumljivost tih odredbi na formalnoj i gramatičkoj razini. Budući da se sustav zaštite uspostavljen tom direktivom temelji na ideji da je potrošač u slabijem položaju u odnosu na trgovca, osobito u pogledu razine obaviještenosti, zahtjev jasnog i razumljivog sastavljanja ugovornih odredbi, a samim time i transparentnosti, predviđen tom direktivom treba shvatiti u širem smislu (
40
).
42.
Sud je u presudi Gómez del Moral Guasch I analizirao zahtjev transparentnosti u vezi s odredbom ugovora o hipotekarnom kreditu koja je kao naknadu za taj kredit predviđala plaćanje kamata obračunatih na temelju promjenjive stope koja je ovisila o službenom indeksu. Sud je utvrdio da taj zahtjev treba shvatiti tako da određuje ne samo da dotična ugovorna odredba potrošaču mora biti razumljiva na formalnoj i gramatičkoj razini nego i da prosječan potrošač, koji je uobičajeno obaviješten i postupa s dužnom pažnjom i razboritošću, može shvatiti konkretno funkcioniranje načina izračunavanja te stope i samim time na osnovi preciznih i razumljivih kriterija procijeniti potencijalno značajne gospodarske posljedice koje bi takva ugovorna odredba mogla imati na njegove financijske obveze (
41
).
43.
Budući da je Sud nadležan samo za tumačenje odredbi prava Unije – u ovom slučaju, osobito odredbi Direktive 93/13 – isključivo je na sudu koji je uputio zahtjev da obavi potrebne činjenične provjere, uzimajući u obzir sve relevantne informacije, uključujući oglašavanje i informacije koje je davatelj kredita učinio dostupnima u sklopu pregovora o sklapanju ugovora o kojem je riječ. Konkretno, na nacionalnom je sudu da provjeri, kada razmatra sve okolnosti sklapanja ugovora, jesu li u danom slučaju potrošaču priopćeni svi elementi koji bi mogli imati utjecaja na opseg njegove obveze, a na temelju kojih on može ocijeniti, osobito, ukupnu cijenu kredita (
42
).
44.
Sud je u presudi Gómez del Moral Guasch I za potrebe tog ispitivanja relevantnom smatrao činjenicu da su osnovne informacije o izračunu referentnog indeksa koji se primjenjivao na ugovor o kojem je bila riječ u tom predmetu bile lako dostupne svima koji su željeli ugovoriti hipotekarni kredit (
43
). Sud je za potrebe ocjenjivanja transparentnosti ugovorne odredbe o kojoj je bila riječ u tom predmetu relevantnom smatrao i činjenicu da su, prema važećem nacionalnom zakonodavstvu, kreditne institucije morale potrošačima pružiti podatke o kretanjima relevantnog indeksa u prošlosti (
44
).
45.
Sud je zaključio da je na sudu koji je uputio zahtjev bilo da provjeri je li kreditna institucija u okviru sklapanja ugovora o kojem je bila riječ u tom predmetu stvarno poštovala sve obveze obavještavanja predviđene nacionalnim zakonodavstvom (
45
).
46.
Sud je u presudi Kutxabank (
46
) utvrdio da informacije o određenim ugovornim aspektima koje su potencijalnim korisnicima kredita potrebne za razumijevanje opsega prihvaćanja prijedloga ugovora o kreditu mogu proizlaziti iz elemenata koje davatelj kredita nije izravno pružio, pod uvjetom da su te informacije javno raspoložive i dostupne, prema potrebi na temelju određenih navoda koje je u tu svrhu iznio davatelj kredita.
47.
Kada je riječ o, konkretno, dostupnosti informacija koje trgovac nije izravno pružio, taj trgovac mora potencijalnim korisnicima kredita pružiti dovoljno precizne i točne naznake kako bi se oni mogli upoznati s tim informacijama bez poduzimanja koraka koji se ne mogu razumno očekivati od prosječnog potrošača (
47
).
48.
Ugovorna odredba o kojoj je riječ u sporu u glavnom postupku predviđa primjenu promjenjive kamatne stope koja se temelji na indeksu WIBOR 6M. Kako je već objašnjeno u točki 10. ovog mišljenja te osobito u njegovoj bilješci 8, WIBOR je određen kao ključna vrijednost u skladu s člankom 20. stavkom 1. Uredbe 2016/1011. Postupak priznavanja WIBOR‑a kao ključne vrijednosti određen je tom uredbom, koja je, kako proizlazi iz njezina članka 1., usvojena kako bi se osigurala točnost, robusnost i cjelovitost relevantnih referentnih indeksa koji se upotrebljavaju u financijskim ugovorima.
49.
Uredba 2016/1011 uzima u obzir nejednaku pregovaračku moć između potrošača i davatelja kredita i primjenu općih uvjeta poslovanja u hipotekarnim i potrošačkim ugovorima o kreditu u kojima se koristi referentni indeks. U uvodnoj izjavi 71. Uredbe 2016/1011 navodi se da potrošači u takvim situacijama mogu imati ograničen utjecaj na odabir primjenjive referentne vrijednosti. Zakonodavac Unije smatra da je radi postizanja ravnoteže potrebno osigurati da davatelji kredita pruže potrošačima barem adekvatne informacije. U tu su svrhu člancima 56. i 57. Uredbe 2016/1011 izmijenjene Direktiva 2008/48/EZ (
48
) odnosno Direktiva 2014/17/EU (
49
).
50.
Konkretno, Uredbom 2016/1011 je (umetanjem članka 13. stavka 1. točke (ea) u Direktivu 2014/17) dodana nova informacija koja se potrošačima mora dati prije sklapanja ugovora o kreditu u kojem se koristi referentni indeks. Opće informacije koje davatelji kredita pružaju prilikom sklapanja takvih ugovora moraju sadržavati „imena referentnih [indeksa] i njihovih administratora te moguće implikacije za potrošača”.
51.
Sud koji je uputio zahtjev u pogledu ugovora o kojem je riječ navodi da je taj ugovor sadržavao informacije o subjektu koji određuje referentni indeks i osnovi na kojoj se taj indeks određuje, depozitnom razdoblju tog indeksa i načinu na koji se kamatna stopa utvrđuje na temelju tog indeksa. Međutim, taj sud dvoji je li se usto trebalo objasniti kako se određuje sam WIBOR te koji čimbenici utječu na njegovu stopu. To je pitanje povezano s očitovanjima koja je osoba J. J. iznijela pred sudom koji je uputio zahtjev, prigovarajući da joj nisu objašnjene pojedinosti o određivanju referentnog indeksa WIBOR odnosno činjenica da se taj indeks određuje na temelju podataka koje pružaju same banke i da banke imaju određenu marginu prosudbe pri pružanju tih podataka.
52.
U tom se pogledu mora istaknuti da je metodologija određivanja referentnih indeksa Uredbom 2016/1011 uređena na način da se osigura pouzdanost i točnost tih indeksa. Iz uvodne izjave 26. te uredbe proizlazi da je zakonodavac Unije svjestan opasnosti od manipulacije prilikom pružanja ulaznih podataka. On priznaje da bi administratori referentnih indeksa u pravilu morali koristiti transakcijske ulazne podatke. Međutim, kako je predviđeno tom uredbom, ako transakcijski podaci nisu dostatni ili prikladni za osiguravanje cjelovitosti i točnosti referentnih indeksa, moguće je upotrijebiti i druge podatke. To se odražava u članku 11. Uredbe 2016/1011, u kojem su propisani zahtjevi u pogledu ulaznih podataka za određivanje referentnog indeksa (oni među ostalim moraju biti „dostatni da točno i pouzdano odraze tržišnu ili gospodarsku stvarnost koja se treba mjeriti referentnom vrijednošću” i „provjerljivi”).
53.
U uvodnoj izjavi 27. Uredbe 2016/1011 naglašena je nužnost prihvaćanja transparentne metodologije kojom se osiguravaju pouzdanost i točnost referentnog indeksa. U toj se uvodnoj izjavi navodi da transparentnost ne podrazumijeva objavu formule koja je primijenjena za utvrđivanje određene referentne vrijednosti, nego otkrivanje elemenata koji su dovoljni da bi dionici mogli razumjeti način dobivanja referentnog indeksa i ocijeniti njegovu reprezentativnost, relevantnost i prikladnost za predviđenu upotrebu. To se odražava u članku 13. te uredbe, naslovljenom „Transparentnost metodologije”, koji obvezuje administratora (u smislu Uredbe 2016/1011) da objavi ili stavi na raspolaganje određene informacije navedene u tom članku.
54.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da informacije koje omogućuju dionicima, uključujući potrošače, da razumiju metodologiju koja se koristi za određivanje referentnog indeksa u skladu s Uredbom 2016/1011 moraju biti dio informacija koje je administrator obvezan objaviti ili staviti na raspolaganje. Prema zajedničkom okviru uspostavljenom Uredbom 2016/1011, to je odgovornost administratora indeksa.
55.
Nadalje, Uredba 2016/1011 u člancima 7., 8. i 9. predviđa mehanizam rješavanja pritužbi koji se, u skladu s uvodnom izjavom 23. te uredbe, mora uspostaviti „kako bi dionici mogli administratoru [referentnog indeksa] dostaviti pritužbu i kako bi se osiguralo da administrator [referentnog indeksa] može objektivno ocijeniti meritum te pritužbe”. Taj mehanizam predstavlja konkretan administrativni postupak kojim dionici, uključujući potrošače, mogu pokrenuti postupak pritužbe ako imaju dvojbe u pogledu usklađenosti metodologije određivanja indeksa s relevantnim odredbama zakonodavstva Unije.
56.
Ako davatelj kredita potrošaču ponudi ugovor o hipotekarnom kreditu u kojem se koristi referentni indeks, obveza obavještavanja koju taj davatelj kredita ima izričito je propisana člankom 13. stavkom 1. točkom (ea) Direktive 2014/17. Kako je gore istaknuto, davatelj kredita mora potrošaču navesti „imena referentnih [indeksa] i njihovih administratora te moguće implikacije za potrošača”. Te se informacije potencijalnim korisnicima kredita moraju pružiti u dovoljno preciznom i jasnom obliku kako bi prosječan potrošač mogao pristupiti relevantnim javno dostupnim informacijama i upoznati se s glavnim elementima metodologije određivanja referentnog indeksa. Moguće relevantne implikacije za potrošača jesu one koje proizlaze iz čimbenika koji bi mogli utjecati na opseg potrošačeve obveze, uključujući, osobito, rizik povezan s kretanjima promjenjive kamatne stope i informacije o glavnim uzrocima takvih kretanja.
57.
Analiza okvira za referentne indekse uspostavljenog Uredbom 2016/1011 upućuje na to da zahtjev transparentnosti iz Direktive 93/13, u vezi s navedenom uredbom, ne obvezuje davatelja kredita da izravno pruži informacije o metodologiji određivanja referentnog indeksa koje su podrobnije od onih koje zahtijeva Uredba 2016/1011. Naime, opće informacije o korištenoj metodologiji mogu se pronaći u Uredbi 2016/1011, a konkretne informacije administrator mora objaviti ili staviti javnosti na raspolaganje.
58.
Međutim, kako je istaknuto, ostaje činjenica da davatelj kredita relevantne informacije o imenu referentnog indeksa i njegova administratora te o implikacijama za potrošača mora potrošaču pružiti u preciznom i jasnom obliku. Prema mojemu mišljenju, ako davatelj kredita navede samo neke elemente korištene metodologije te stoga ne otkrije u potpunosti tu metodologiju i glavne uzroke kretanja stope referentnog indeksa ili stvori iskrivljenu sliku prirode tog indeksa, riječ je o povredi zahtjevâ transparentnosti i dobre vjere koji proizlaze iz Direktive 93/13.
59.
Osoba J. J. na raspravi je navela da je navedena na pogrešnu pomisao da se referentni indeks WIBOR temelji na transakcijskim podacima povezanima s međubankovnim zajmovima, a 98,27 % podataka na kojima se taj indeks temeljio zapravo su činile procjene (kotacije) od strane banaka koje su sudjelovale u postupku fiksiranja (
50
). Osoba J. J. usto je istaknula da joj je društvo PKO pružilo informacije koje nisu odgovarale mjerodavnom zakonodavstvu i gospodarskoj stvarnosti. Društvo PKO žestoko je osporilo te tvrdnje. Ono je na raspravi navelo da je pružilo jasne i precizne informacije. U skladu sa sudskom praksom Suda izloženom u ovom mišljenju (
51
), na nacionalnom je sudu da, s obzirom na sve okolnosti sklapanja ugovora o kojem je riječ, utvrdi jesu li potrošaču sve informacije koje bi mogle utjecati na opseg njegove obveze priopćene u dovoljno preciznom i jasnom obliku kako bi on mogao ocijeniti, osobito, ukupnu cijenu kredita.
60.
Iz toga slijedi da bi na drugo prethodno pitanje stoga trebalo odgovoriti tako da članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da omogućuje procjenu nepoštenosti odredbe ugovora o hipotekarnom kreditu sklopljenog između potrošača i trgovca koja predviđa primjenu promjenjive kamatne stope koja se temelji na referentnom indeksu WIBOR 6M na taj ugovor ako ta odredba nije jasno i razumljivo sastavljena (zahtjev transparentnosti). Kako bi ispunio taj zahtjev, trgovac mora dovoljno precizno i jasno obavijestiti potrošača o imenu korištenog referentnog indeksa i imenu administratora tog indeksa te o implikacijama koje bi korištenje tog indeksa moglo imati za potrošača kako bi potonji mogao ocijeniti, osobito, ukupnu cijenu kredita. Davatelj kredita informacije mora pružiti izravno ili neizravno, na način koji potpuno otkriva metodologiju određivanja indeksa i glavne uzroke kretanja stope indeksa te ne stvara iskrivljenu sliku njegove prirode.
D.
Treće prethodno pitanje: nepoštenost ugovorne odredbe o kojoj je riječ
61.
Budući da bi sud koji je uputio zahtjev na temelju analize zahtjeva transparentnosti mogao zaključiti da ugovorna odredba o kojoj je riječ nije transparentna, Sud mora razmotriti treće prethodno pitanje. Sud koji je uputio zahtjev tim pitanjem u biti traži smjernice u pogledu toga može li ugovorna odredba koja predviđa primjenu promjenjive kamatne stope koja se temelji na referentnom indeksu WIBOR biti nepoštena u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13 zbog činjenice da banka potrošaču nije pružila dovoljno informacija te zbog neravnomjerne raspodjele rizika između ugovornih strana (
52
).
62.
U skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 93/13, ugovorna odredba smatra se nepoštenom ako, u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u ugovornim pravima i obvezama stranaka. Sud je u tom pogledu istaknuo da kada se poziva na pojmove „dobra vjera” i „znatnija neravnoteža” na štetu potrošača u ugovornim pravima i obvezama stranaka, članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 tek apstraktno definira elemente koji čine nepoštenom ugovornu odredbu koja nije bila predmet pojedinačnih pregovora (
53
).
63.
Kako bi se utvrdilo stvara li neka ugovorna odredba na štetu potrošača „znatniju neravnotežu” u ugovornim pravima i obvezama stranaka, osobito valja voditi računa o pravilima nacionalnog prava koja se primjenjuju u nedostatku dogovora između stranaka, kako bi se procijenilo stavlja li ugovor i, ako je to slučaj, u kojoj mjeri, potrošača u nepovoljniji pravni položaj od onog predviđenog nacionalnim pravom koje je na snazi. Kada je riječ o ugovornoj odredbi o izračunavanju kamata prema ugovoru o kreditu, također je bitno usporediti način izračunavanja stope utvrđen tom odredbom i stvaran iznos koji se dobije primjenom te stope sa zakonskom kamatnom stopom kao i kamatnim stopama koje su se na dan zaključenja odnosnog ugovora na tržištu primjenjivale za kredit čiji su iznos i trajanje usporedivi s onima iz razmatranog ugovora o kreditu (
54
).
64.
Kada je riječ o tome u kojim je okolnostima ta neravnoteža nastala „u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri”, nacionalni sudac u tu svrhu mora, vodeći računa o uvodnoj izjavi 16. Direktive 93/13, provjeriti je li trgovac, pošteno i pravično poslujući s potrošačem, mogao razumno očekivati da će potonji prihvatiti takvu ugovornu odredbu prilikom pojedinačnih pregovora o ugovoru (
55
).
65.
Osim toga, u skladu s člankom 4. stavkom 1. te direktive, nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi i, u trenutku njegova sklapanja, sve okolnosti koje se odnose na njegovo sklapanje. Iz toga proizlazi da se u tom smislu također moraju procijeniti posljedice koje navedena ugovorna odredba može imati u okviru prava koje se primjenjuje na ugovor, a to podrazumijeva ispitivanje nacionalnog pravnog sustava (
56
).
66.
Iz sudske prakse u tom pogledu proizlazi da je Sud nadležan za tumačenje pojma „nepoštena ugovorna odredba” iz članka 3. stavka 1. Direktive 93/13 i Priloga toj direktivi kao i za tumačenje mjerila koja nacionalni sudac može ili mora primijeniti kada ispituje ugovorne odredbe u svjetlu odredaba navedene direktive. Taj sud stoga mora odlučiti, uzimajući u obzir ta mjerila, je li dana ugovorna odredba doista nepoštena s obzirom na okolnosti slučaja. Iz toga proizlazi da se Sud mora ograničiti na davanje sudu koji je uputio zahtjev naznaka o kojima potonji mora voditi računa radi ocjenjivanja nepoštenosti dotične odredbe (
57
).
67.
U sporu u glavnom postupku pitanje nepoštenosti ugovorne odredbe postavlja se u kontekstu pružanja navodno nedovoljnih odnosno netočnih informacija potrošaču i posljedične neravnomjerne raspodjele rizika između ugovornih stranaka. Međutim, puka činjenica da ugovorna odredba ne ispunjava zahtjev transparentnosti, koji, kako je spomenuto, zahtijeva pružanje dovoljnih i točnih informacija potrošaču ne znači sama po sebi da je ta odredba nepoštena u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13 (
58
). Kako bi utvrdio je li ugovorna odredba nepoštena, sud koji je uputio zahtjev mora cjelovito ocijeniti kriterije koji proizlaze iz sudske prakse Suda.
68.
U vezi s tim treba istaknuti da su dvojbe koje je izrazio sud koji je uputio zahtjev prema svemu sudeći usredotočene na dva različita pitanja: (i) pružanje adekvatnih informacija potrošaču u pogledu rizika korištenja promjenjive stope u kreditu o kojem je riječ; i (ii) pružanje adekvatnih i preciznih informacija u pogledu određivanja indeksa WIBOR.
69.
Međutim, iako nacionalni sudovi mogu, u građanskim predmetima kao što je spor u glavnom postupku, ocjenjivati, s obzirom na Direktivu 93/13, ugovorne odredbe koje se temelje na referentnim indeksima kao što je WIBOR (
59
), oni ne mogu razmatrati metodologiju određivanja takvih indeksa jer takvo razmatranje nije obuhvaćeno područjem primjene Direktive 93/13. Osim toga, kako je objašnjeno (
60
), Uredbom 2016/1011 uspostavljen je poseban mehanizam rješavanja pritužbi koji služi tomu da dionicima, uključujući potrošače, osigura poseban upravni kanal za pokretanje postupka pritužbe u slučaju dvojbi u pogledu usklađenosti načina određivanja indeksa s relevantnim odredbama nacionalnog prava i/ili prava Unije. Kako je Komisija istaknula, mogućnost nacionalnih građanskih sudova da u okviru ocjenjivanja nepoštenosti ugovorne odredbe s obzirom na Direktivu 93/13 preispituju metodologiju određivanja ključnih referentnih vrijednosti dovela bi u pitanje poseban sustav upravljanja ključnim referentnim vrijednostima koji je zakonodavac Unije uspostavio Uredbom 2016/1011.
70.
Posljedično, nacionalni sud se u sporu u glavnom postupku pri ocjenjivanju treba ograničiti na ugovornu odredbu o kojoj je riječ i sve okolnosti sklapanja ugovora, isključujući iz tog ocjenjivanja pitanja koja su povezana sa sustavom upravljanja referentnim vrijednostima uspostavljenim Uredbom 2016/1011.
71.
Osobito, na nacionalnom sudu je da provjeri je li trgovac potrošaču priopćio sve relevantne informacije na temelju kojih je potonji mogao ocijeniti gospodarske posljedice koje bi ugovorna odredba o kojoj je riječ mogla imati na njegove financijske obveze. Pritom treba imati na umu da je transparentnost ugovorne odredbe, koja se zahtijeva u Direktivi 93/13, jedan od elemenata o kojima treba voditi računa prilikom ocjenjivanja njezine nepoštenosti (
61
).
72.
Sud koji je uputio zahtjev u odluci kojom je taj zahtjev uputio navodi da je za ugovorne odredbe o promjenjivoj kamatnoj stopi koja se temelji na indeksu WIBOR moguće smatrati da se protive uvjetu dobre vjere te da na štetu potrošača stvaraju znatniju neravnotežu u pravima i obvezama ugovornih stranaka zato što potrošač nije pravilno obaviješten o riziku povezanom s korištenjem promjenjive stope te zato što je taj rizik neravnomjerno raspoređen između tih stranaka. Sud koji je uputio zahtjev usto navodi da je društvo PKO, kao davatelj kredita, bilo upoznato s metodom određivanja WIBOR‑a kao i s dvojbama u pogledu transparentnosti te metode, ali da je odlučilo potrošača ne obavijestiti o tome. Prema navodu tog suda, to se može smatrati izvorom neravnoteže između ugovornih stranaka u odnosu na sve aspekte povezane s tim ugovorom (
62
).
73.
U tim okolnostima, na sudu koji je uputio zahtjev je da cjelovitom ocjenom kriterija koji proizlaze iz sudske prakse Suda ispita je li ugovorna odredba o kojoj je riječ nepoštena u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13. Tom se ocjenom, među ostalim, mora obuhvatiti pitanje je li nedostatak jasnih informacija osobi J. J. onemogućio shvaćanje gospodarskih posljedica ugovornih odredaba o kojem je riječ. U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev mora provjeriti je li nepružanje točnih i dostatnih informacija moglo ravnotežu promijeniti u korist banke u mjeri koja je na štetu potrošača uzrokovala znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka na temelju ugovora o kojem je riječ. Sud koji je uputio zahtjev u tu svrhu mora ocijeniti je li davatelj kredita (društvo PKO), pošteno i pravično poslujući s potrošačem (osobom J. J.), mogao razumno očekivati da će potonji prihvatiti takvu ugovornu odredbu prilikom pojedinačnih pregovora o ugovoru (
63
). U tu bi svrhu trebalo provjeriti je li potrošač prihvatio rizik povezan s primjenom ugovorne odredbe o kojoj je riječ nakon što je dobio potpune i točne informacije.
74.
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev mora ocijeniti jesu li informacije koje je davatelj kredita pružio potrošaču prikazane na neutralan i objektivan način ne navodeći potrošača na pomisao da mu primjena ugovorne odredbe o kojoj je riječ i WIBOR‑a idu u korist, iako to zapravo nije bio slučaj.
75.
Iz navedenog slijedi da na treće prethodno pitanje treba odgovoriti tako da članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da nacionalni sud mora ispitati stvara li ugovorna odredba o promjenjivoj kamatnoj stopi koja se temelji na referentnom indeksu WIBOR – protivno uvjetu dobre vjere – znatniju neravnotežu između ugovornih prava i obveza stranaka na štetu potrošača. Nacionalni sud pritom, kao dio svoje opće ocjene nepoštenosti ugovorne odredbe, mora provjeriti je li davatelj kredita, pošteno i pravično poslujući s potrošačem, mogao razumno očekivati da će potonji prihvatiti takvu ugovornu odredbu prilikom pojedinačnih pregovora o ugovoru. U tu se svrhu mora provjeriti je li potrošač prihvatio rizik povezan s primjenom ugovorne odredbe o kojoj je riječ nakon što je dobio potpune i točne informacije. Međutim, ta se ocjena ne može odnositi na indeks WIBOR kao takav i na način njegova određivanja.
IV. Zaključak
76.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da Sud na prvo, drugo i treće prethodno pitanje koje je uputio Sąd Okręgowy w Częstochowie (Okružni sud u Częstochowi, Poljska) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 1. stavak 2. Direktive 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima
treba tumačiti na način da odredba ugovora o hipotekarnom kreditu sklopljenog između potrošača i trgovca koja predviđa da se na kredit primjenjuje promjenjiva kamatna stopa koja se temelji na referentnom indeksu WIBOR 6M ulazi u područje primjene te direktive, pod uvjetom da nacionalno zakonodavstvo ne obvezuje ugovorne strane da koriste taj indeks i neku njegovu konkretnu stopu.
2.
Članak 4. stavak 2. Direktive 93/13
treba tumačiti na način da omogućuje ocjenu nepoštenosti odredbe ugovora o hipotekarnom kreditu sklopljenog između potrošača i trgovca koja predviđa primjenu promjenjive kamatne stope koja se temelji na referentnom indeksu WIBOR 6M na taj ugovor ako ta odredba nije jasno i razumljivo sastavljena (zahtjev transparentnosti). Kako bi ispunio taj zahtjev, trgovac mora dovoljno precizno i jasno obavijestiti potrošača o imenu korištenog referentnog indeksa i imenu administratora tog indeksa te o implikacijama koje bi korištenje tog indeksa moglo imati za potrošača kako bi potonji mogao ocijeniti, osobito, ukupnu cijenu kredita. Davatelj kredita informacije mora pružiti izravno ili neizravno, na način koji potpuno otkriva metodologiju određivanja indeksa i glavne uzroke kretanja stope indeksa te ne stvara iskrivljenu sliku njegove prirode.
3.
Članak 3. stavak 1. Direktive 93/13
treba tumačiti na način da zahtijeva od nacionalnog suda da ispita stvara li ugovorna odredba o promjenjivoj kamatnoj stopi koja se temelji na referentnom indeksu WIBOR – protivno uvjetu dobre vjere – znatniju neravnotežu između ugovornih prava i obveza stranaka na štetu potrošača. Nacionalni sud pritom, kao dio svoje opće ocjene nepoštenosti ugovorne odredbe, mora provjeriti je li davatelj kredita, pošteno i pravično poslujući s potrošačem, mogao razumno očekivati da će potonji prihvatiti takvu ugovornu odredbu prilikom pojedinačnih pregovora o ugovoru. U tu se svrhu mora provjeriti je li potrošač prihvatio rizik povezan s primjenom ugovorne odredbe o kojoj je riječ nakon što je dobio potpune i točne informacije. Međutim, ta se ocjena ne može odnositi na indeks WIBOR kao takav i na način njegova određivanja.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Direktiva Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravak SL 2024./90009, L)
(
3
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2016. o indeksima koji se upotrebljavaju kao referentne vrijednosti u financijskim instrumentima i financijskim ugovorima ili za mjerenje uspješnosti investicijskih fondova i o izmjeni direktiva 2008/48/EZ i 2014/17/EU te Uredbe (EU) br. 596/2014 (SL 2016., L 171, str. 1. i ispravak SL 2017., L 137, str. 41.)
(
4
)	Vidjeti uvodnu izjavu 10. Provedbene uredbe Komisije (EU) 2019/482 od 22. ožujka 2019. o izmjeni Provedbene uredbe Komisije (EU) 2016/1368 o utvrđivanju popisa ključnih referentnih vrijednosti koje se upotrebljavaju na financijskim tržištima u skladu s Uredbom 2016/1011 (SL 2019., L 82, str. 26.).
(
5
)	Dz. U. iz 2017., pozicija 819, kako je izmijenjen, u daljnjem tekstu: Zakon o hipotekarnom kreditu
(
6
)	Zakon o bankarstvu od 29. kolovoza 1997. (Dz. U. iz 2023., pozicija 2488, kako je kasnije izmijenjen)
(
7
)	„Administrator” znači fizička ili pravna osoba koja ima kontrolu nad određivanjem referentne vrijednosti. Vidjeti članak 3. stavak 1. točku 6. Uredbe 2016/1011.
(
8
)	Provedbena uredba Komisije od 11. kolovoza 2016. o utvrđivanju popisa ključnih referentnih vrijednosti koje se upotrebljavaju na financijskim tržištima u skladu s Uredbom 2016/1011 (SL 2016., L 217, str. 1.). WIBOR je 22. ožujka 2019. uvršten u Uredbu 2019/482 od 22. ožujka 2019. kao ključna referentna vrijednost u skladu s člankom 20. stavkom 1. točkom (b) Uredbe 2016/1011.
(
9
)	U tom pogledu upućuje na činjenicu da se indeks WIBOR 6M temelji na netransakcijskim podacima samih banaka, to jest na činjenicu da te banke među sobom ne sklapaju nikakve stvarne transakcije na temelju tih podataka.
(
10
)	Tijelo za financijski nadzor je takvu odluku u pogledu WIBOR‑a donijelo 16. prosinca 2020. kojom je utvrđeno da je postupak određivanja WIBOR‑a koji administrator koristi u skladu sa zahtjevima prava Unije.
(
11
)	Vidjeti internetsku stranicu društva GPW Benchmark. Osobito, „Pravilnik o referentnim stopama WIBID i WIBOR”, Varšava, 30. studenoga 2017. (za potrebe ovog mišljenja: Pravilnik o WIBOR‑u), dostupno na: https://gpwbenchmark.pl/pub/BENCHMARK/files/Regulations_for_WIBID_and_WIBOR_Reference_Rates.pdf.
(
12
)	WIBOR je „referentna kamatna stopa” u smislu članka 3. stavka 1. točaka 22. i 25. Uredbe 2016/1011. WIBID je drugi indeks koji se koristi u Poljskoj, a označava varšavsku međubankovnu kupovnu kamatnu stopu. Vodim se informacijama dostupnima na internetskoj stranici društva GPW Benchmark.
(
13
)	U članku 11. Uredbe 2016/1011 navedeni su zahtjevi u pogledu ulaznih podataka za određivanje referentnog indeksa (vidjeti također točku 52. ovog mišljenja). U članku 12. te uredbe navedeni su zahtjevi u pogledu metodologije određivanja referentnih indeksa kao što je WIBOR.
(
14
)	Članak 15. Uredbe 2016/1011 odnosi se na kodeks ponašanja koji doprinositelji (primjerice, banke) moraju poštovati, a koji među ostalim mora sadržavati politiku o primjeni diskrecijskog prava pri pružanju ulaznih podataka. Ako se pojavi potreba za značajnim promjenama metode određivanja ili definicije referentnih stopa, administrator provodi javno savjetovanje s dionicima kao što su korisnici stopa, relevantna tijela i poljska središnja banka.
(
15
)	Pravilnik o WIBOR‑u, str. 9.
(
16
)	Vidjeti Kosiorowski, M. i Szczęsna, A., WIBOR litigation, part 1 Can the WIBOR benchmark be challenged as the basis for setting variable interest rates?, in principle, 12. lipnja 2025., dostupno na: https://codozasady.pl/en/p/wibor‑litigation‑part-1-can‑the‑wibor‑benchmark‑be‑challenged‑as‑the‑basis‑for‑setting‑variable‑interest‑rates-.
(
17
)	Koristi se sljedeća metoda: (i) u slučaju 10 ili više kotacija: prosjek stopa isključujući dvije najviše i dvije najniže stope; (ii) u slučaju 8 ili 9 kotacija: prosjek stopa isključujući najvišu i najnižu stopu; (iii) u slučaju 6 ili 7 kotacija: jednostavan prosjek svih kotacija; te (iv) u slučaju 5 ili manje kotacija: WIBOR se ne određuje.
(
18
)	Referentne stope za pojedine radne dane objavljuju se na internetskoj stranici administratora; vidjeti Pravilnik o WIBOR‑u, klauzulu 7.1.
(
19
)	Vidjeti točku 10. ovog mišljenja.
(
20
)	Vidjeti presudu od 30. svibnja 2024., Raiffeisen Bank (C‑176/23, EU:C:2024:443, t. 22. i navedenu sudsku praksu).
(
21
)	Presuda od 3. ožujka 2020., Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, u daljnjem tekstu: presuda Gómez del Moral Guasch I, EU:C:2020:138, t. 31. i 32. i navedena sudska praksa)
(
22
)	Vidjeti presudu od 30. svibnja 2024., Raiffeisen Bank (C‑176/23, EU:C:2024:443, t. 27. i navedenu sudsku praksu).
(
23
)	Ibid., t. 33. Vidjeti također točku 36. te presude.
(
24
)	Vidjeti stranicu 5. odluke kojom je upućen zahtjev (verziju na francuskom jeziku; tu će se verziju u daljnjem tekstu nazivati jednostavno odlukom kojom je upućen zahtjev).
(
25
)	Vidjeti Sampławski, K., WIBOR pod lupą TSUE – analiza prawna pytań prejudycjalnych – pytanie nr 1. (WIBOR pod povećalom Suda EU‑a – pravna analiza prethodnih pitanja – pitanje br. 1), 11. rujna 2024., dostupno na: https://www.bankowebezprawie.pl/wibor‑pod‑lupa‑tsue‑analiza‑prawna‑pytan‑prejudycjalnych‑pytanie‑nr-1/.
(
26
)	Kako je osoba J. J. navela u svojim očitovanjima Sudu.
(
27
)	Presuda od 10. lipnja 2021., Prima banka Slovensko (C‑192/20, EU:C:2021:480, t. 32. i navedena sudska praksa)
(
28
)	Članak 13. Uredbe 2016/1011, naslovljen „Transparentnost metodologije”
(
29
)	Vidjeti točku 15. ovog mišljenja.
(
30
)	Vidjeti točku 19. ovog mišljenja.
(
31
)	Uredbom 2019/482
(
32
)	Vidjeti uvodnu izjavu 10. Uredbe 2019/482.
(
33
)	Presuda od 10. lipnja 2021., BNP Paribas Personal Finance (C‑609/19, EU:C:2021:469, t. 27.)
(
34
)	Ibid., t. 28.
(
35
)	Presuda od 21. ožujka 2024., Profi Credit Bulgaria (Dodatne usluge uz ugovor o kreditu) (C‑714/22, EU:C:2024:263, t. 60.)
(
36
)	Presuda od 10. lipnja 2021., BNP Paribas Personal Finance (C‑776/19 do C‑782/19, EU:C:2021:470, t. 53.)
(
37
)	Ibid., t. 54.
(
38
)	Presuda od 21. ožujka 2024., Profi Credit Bulgaria (Dodatne usluge uz ugovor o kreditu) (C‑714/22, EU:C:2024:263, t. 61.)
(
39
)	Vidjeti u tom pogledu presudu od 20. rujna 2017., Andriciuc i dr. (C‑186/16, EU:C:2017:703, t. 43.).
(
40
)	Presuda Gómez del Moral Guasch I, t. 50.
(
41
)	Ibid., t. 51.
(
42
)	Ibid., t. 52.
(
43
)	Ibid., t. 53.
(
44
)	Ibid., t. 54.
(
45
)	Ibid., t. 55.
(
46
)	Presuda od 12. prosinca 2024., Kutxabank (C‑300/23, EU:C:2024:1026, t. 83.)
(
47
)	Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 12. prosinca 2024., Kutxabank (C‑300/23, EU:C:2024:1026, t. 84. i 90.).
(
48
)	Direktiva 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58.) (SL 2008., L 133, str. 66. i ispravak SL 2014., L 283, str. 66.)
(
49
)	Direktiva 2014/17/ЕU Europskog parlamenta i Vijeća od 4. veljače 2014. o ugovorima o potrošačkim kreditima koji se odnose na stambene nekretnine i o izmjeni direktiva 2008/48 i 2013/36/EU i Uredbe (EU) br. 1093/2010 (SL 2014., L 60, str. 34. i ispravci SL 2015., L 65, str. 22. i SL 2015., L 246, str. 11.)
(
50
)	Vidjeti točku 16. ovog mišljenja.
(
51
)	Vidjeti bilješku 43 ovog mišljenja.
(
52
)	Vidjeti, osobito, točku 1. odlomka 8. odluke kojom je upućen zahtjev, str. 26.
(
53
)	Presuda od 26. siječnja 2017., Banco Primus (C‑421/14, u daljnjem tekstu: presuda Banco Primus, EU:C:2017:60, t. 58. i navedena sudska praksa)
(
54
)	Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks) (C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 65. i navedenu sudsku praksu).
(
55
)	Presuda Banco Primus, t. 60. i navedena sudska praksa
(
56
)	Ibid., t. 61. i navedena sudska praksa
(
57
)	Presuda Banco Primus, t. 57. i navedena sudska praksa
(
58
)	Rješenje od 17. studenoga 2021., Gómez del Moral Guasch, (C‑655/20, EU:C:2021:943, t. 37.)
(
59
)	To proizlazi iz odgovora koje sam predložio na prvo i drugo prethodno pitanje. Međutim, moguće je da su slične ugovorne odredbe u drugim državama članicama zbog primjenjivog nacionalnog zakonodavnog okvira isključene iz područja primjene Direktive 93/13.
(
60
)	Točka 55. ovog mišljenja
(
61
)	Presuda od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks) (C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 66.)
(
62
)	Odluka kojom je upućen zahtjev, str. 26., točka 1. i sljedeće točke
(
63
)	Vidjeti točku 64. ovog mišljenja i navedenu sudsku praksu.