62023CJ0063
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
12. rujna 2024. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Imigracijska politika – Pravo na spajanje obitelji – Direktiva 2003/86/EZ – Članak 16. stavak 3. – Odbijanje produženja dozvole boravka sponzora – Posljedice – Odbijanje produženja dozvole boravka članova njegove obitelji – Razlog koji ne ovisi o njihovoj volji – Prisutnost maloljetne djece – Članak 15. stavak 3. – Uvjeti za odobravanje autonomne dozvole boravka – Pojam ‚posebno teške okolnosti’ – Doseg – Članak 17. – Pojedinačno ispitivanje – Pravo na saslušanje”
U predmetu C‑63/23,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n o 5 de Barcelona (Sud za upravne sporove br. 5 u Barceloni, Španjolska), odlukom od 9. siječnja 2023., koju je Sud zaprimio 6. veljače 2023., u postupku
Sagrario,
Joaquín,
Prudencio
protiv
Subdelegación del Gobierno en Barcelona,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: E. Regan (izvjestitelj), predsjednik vijeća, I. Jarukaitis i D. Gratsias, suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 17. siječnja 2024.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za gđu Sagrario i njeno dvoje maloljetne djece, E. Leiva Vojkovic, abogado,
–
za španjolsku vladu, I. Herranz Elizalde, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, I. Galindo Martín i J. Hottiaux, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. ožujka 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 15. stavka 3. i članka 17. Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji (SL 2003., L 251, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 70. i ispravci SL 2020., L 61, str. 32. i SL 2020., L 61, str. 33.), kao i članaka 7. i 24., članka 33. stavka 1. te članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između majke obitelji i njezino dvoje maloljetne djece, koji su svi državljani treće zemlje, i Subdelegacióna del Gobierno en Barcelona (Predsjedništvo Vlade u Barceloni, Španjolska) (u daljnjem tekstu: nadležno nacionalno tijelo) u vezi s odbijanjem produženja njihove dozvole boravka u svrhu spajanja obitelji.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2003/86
3
U uvodnim izjavama 2., 4., 6. i 15. Direktive 2003/86 navodi se:
„(2)
U skladu s obvezom zaštite obitelji i poštovanja obiteljskog života, ugrađenom u mnogim instrumentima međunarodnog prava, trebale bi se usvojiti mjere koje se odnose na spajanje obitelji. Ova Direktiva poštuje temeljna prava i pridržava se načela priznatih posebno u članku 8. Europske konvencije [za zaštitu] [ljudskih] prava i temeljnih sloboda, [potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP)] te u [Povelji].
[…]
(4)
Spajanje obitelji prijeko je potreban način omogućavanja obiteljskog života. Ono pomaže stvaranju sociokulturne stabilnosti koja omogućava integraciju državljana trećih zemalja u državama članicama, što također služi promicanju ekonomske i socijalne kohezije, temeljnom cilju [Europske] zajednice navedenom u Ugovoru.
[…]
(6)
U svrhu zaštite obitelji, zasnivanja i očuvanja obiteljskog života, materijalni uvjeti za ostvarenje prava na spajanje obitelji trebali bi biti utvrđeni na osnovi zajedničkih kriterija.
[…]
(15)
Trebalo bi promicati integraciju članova obitelji. U tu svrhu trebalo bi im odobriti status koji je neovisan od onoga sponzora, posebno u slučajevima raspada brakova i partnerstva, kao i pristup obrazovanju, zaposlenju i stručnom osposobljavanju pod istim uvjetima kao i osobi s kojom se ponovno spajaju, pod odgovarajućim uvjetima.”
4
U skladu s člankom 1. te direktive, koji se nalazi u njezinu poglavlju I. naslovljenom „Opće odredbe”:
„Cilj ove Direktive je utvrditi uvjete za ostvarenje prava na spajanje obitelji državljana trećih zemalja koji zakonito borave na teritoriju država članica.”
5
U tom poglavlju u članku 2. te direktive određuje se:
„Za potrebe ove direktive:
[…]
(c)
‚sponzor’ znači državljanin treće države koji zakonito boravi u državi članici i koji traži ili čiji članovi obitelji traže spajanje obitelji da bi mu/joj se pridružili;
(d)
‚spajanje obitelji’ znači ulazak i [boravak] u državi članic[i] članova obitelji državljanina treće zemlje koji zakonito boravi u toj državi članici da bi se očuvala obiteljska zajednica, neovisno o tome je li obiteljski odnos nastao prije ili poslije ulaska sponzora;
[…]”
6
U poglavlju VI. navedene direktive, naslovljenom „Ulazak i boravak članova obitelji”, u članku 15. propisuje se:
„1.   Nakon najviše pet godina boravka i pod uvjetom da članu obitelji nije odobrena boravišna dozvola [dozvola boravka] zbog razloga koji se ne odnose na spajanje obitelji, supružnik ili nevjenčani partner i dijete koje je postalo punoljetno imaju po podnošenju zahtjeva, ako se isti traži, pravo na autonomnu boravišnu dozvolu [dozvolu boravka], neovisno o dozvoli sponzora.
Države članice mogu ograničiti dobivanje boravišne dozvole [dozvole boravka] navedene u prvom podstavku supružnika ili nevjenčanog partnera u slučajevima raspada obiteljskog odnosa.
2.   Države članice mogu izdati autonomnu boravišnu dozvolu [dozvolu boravka] odrasloj djeci i rodbini u izravnoj uzlaznoj liniji na koje se primjenjuje članak 4. stavak 2.
3.   U slučaju udovištva, razvoda, rastave ili smrti rodbine prvog stupnja u izravnoj uzlaznoj ili silaznoj liniji, autonomna boravišna dozvola [dozvola boravka] može se izdati na zahtjev, ako se traži, osobama koje su ušle na temelju okupljanja obitelji. Države članice utvrđuju odredbe kojima se osigurava odobravanje autonomnih boravišnih dozvola [dozvola boravka] u slučaju posebno teških okolnosti.
4.   Nacionalnim pravom utvrđeni su uvjeti koji se odnose na odobravanje i trajanje autonomne boravišne dozvole [dozvole boravka].”
7
U poglavlju VII. Direktive 2003/86, naslovljenom „Sankcije i pravni lijek”, u članku 16. stavku 3. propisano je:
„Države članice mogu povući boravišnu dozvolu [dozvolu boravka] člana obitelji ili odbiti produžiti boravišnu dozvolu [dozvolu boravka] člana obitelji kada se dovrši sponzorov boravak, a član obitelji još ne uživa autonomno pravo boravka prema članku 15.”
8
U tom poglavlju člankom 17. te direktive propisano je:
„Države članice uzimaju u obzir prirodu i čvrstoću obiteljskih odnosa osobe, trajanje njezinog boravka u državi članici i postojanje obiteljskih, kulturnih i socijalnih veza s njegovom/njezinom državom porijekla u slučaju odbijanja zahtjeva, povlačenja boravišne dozvole [dozvole boravka] ili odbijanja produženja boravišne dozvole [dozvole boravka] ili odlučivanja o nalogu za udaljavanje sponzora ili članova njegove obitelji.”
Direktiva 2004/38/EZ
9
Članak 13. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42. i ispravak SL 2016., L 87, str. 36.), naslovljen „Zadržavanje prava na boravak članova obitelji u slučaju razvoda braka, poništenja braka ili prestanka registriranog partnerstva”, u stavku 2. predviđa:
„Ne dovodeći u pitanje drugi podstavak, razvod braka, poništenje braka ili prestanak registriranog partnerstva iz članka 2. točke 2(b) nema za posljedicu gubitak prava na boravak članova obitelji građanina Unije koji nisu državljani države članice, ako:
[…]
(c)
je to potrebno zbog iznimno teških okolnosti, na primjer ako je osoba bila žrtva obiteljskog nasilja dok su brak ili registrirano partnerstvo postojali; […]
[…]”
Smjernice za primjenu Direktive 2003/86
10
Točka 5.3. Komunikacije Komisije Vijeću i Europskom parlamentu od 3. travnja 2014. o smjernicama za primjenu Direktive 2003/86/EZ o pravu na spajanje obitelji [COM(2014) 210 final], naslovljena „Pristup autonomnoj boravišnoj dozvoli [dozvoli boravka]”, glasi:
„Člankom 15. stavkom 1. utvrđeno je da najkasnije nakon pet godina boravka i ako boravišna dozvola nije dodijeljena zbog nekog drugog razloga, države članice moraju izdati, nakon primitka zahtjeva, autonomnu boravišnu dozvolu, neovisnu o sponzoru, supružniku ili nevjenčanom partneru te djetetu koje je postalo punoljetno. Boravak treba shvatiti kao zakoniti boravak, a [Europska] komisija naglašava da je državama članicama dopušteno da tu dozvolu dodijele i ranije. U slučaju prekida veze pravo na autonomnu boravišnu dozvolu u svakom se slučaju ipak mora omogućiti supružniku ili nevjenčanom partneru, ali države članice mogu iz toga isključiti odraslo dijete. Iako je člankom 15. stavkom 4. određeno da se uvjeti utvrđuju nacionalnim pravom, u članku 15. stavku 3. navedeno je da se pod prekidom mogu podrazumijevati i udovištvo, rastava, razvod, smrt itd.
Člankom 15. stavkom 2. i člankom 15. stavkom 3. prvom rečenicom državama članicama dopušta se izdavanje autonomne boravišne dozvole u svakom trenutku odrasloj djeci i rodbini u uzlaznoj liniji na koje se primjenjuje članak 4. stavak 2. te, nakon zahtjeva, svim osobama koje su ušle na temelju spajanja obitelji u slučaju udovištva, razvoda, rastave ili smrti rodbine prvog stupnja u izravnoj uzlaznoj ili silaznoj liniji.
Člankom 15. stavkom 3. [drugom rečenicom] utvrđeno je da države članice moraju izdati autonomnu boravišnu dozvolu [dozvolu boravka] u slučaju posebno teških okolnosti svim članovima obitelji koji su ušli na temelju spajanja obitelji. Od država članica zahtijeva se da utvrde odredbe u tu svrhu u nacionalnom zakonodavstvu. Posebno teška okolnost morala je biti prouzrokovana situacijom u obitelji ili raspadom te obitelji, a ne poteškoćama povezanima s drugim razlozima. Primjeri posebno teških okolnosti mogu biti, na primjer, slučajevi nasilja u obitelji protiv žena i djece, određeni slučajevi prisilnog sklapanja braka, rizik od genitalnog sakaćenja žena ili u slučajevima u kojima bi se osoba našla u posebno teškoj situaciji u obitelji ako bi bila prisiljena na povratak u zemlju podrijetla.”
Španjolsko pravo
11
U članku 19. Leya Orgánica 4/2000, sobre derechos y libertades de los extranjeros en España y su integración social (Organski zakon 4/2000 o pravima i slobodama stranaca u Španjolskoj i njihovoj društvenoj integraciji) od 11. siječnja 2000. (BOE br. 10 od 12. siječnja 2000., str. 1139.), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak, određuje se:
„1.   Dozvola boravka u svrhu spajanja obitelji koju imaju bračni drug i djeca koji su se spojili s obitelji daje im, kada dosegnu dob za zaposlenje, pravo na rad bez potrebe za poduzimanjem drugih administrativnih koraka.
2.   Bračni drug koji se spojio s obitelji može dobiti neovisnu dozvolu boravka ako raspolaže dostatnim financijskim sredstvima za vlastito uzdržavanje.
U slučaju u kojem je bračna družica spojena s obitelji žrtva rodnog nasilja, ona može dobiti neovisnu dozvolu za boravak i rad a da nije potrebno ispuniti prethodno navedeni uvjet, ako je u njezinu korist donesen nalog za zaštitu ili, ako to nije slučaj, izvješće Ministerija Fiscal (Državno odvjetništvo, Španjolska) koje upućuje na postojanje indicija o rodnom nasilju.
3.   Djeca koja su se spojila s obitelji mogu dobiti neovisnu dozvolu boravka kada postanu punoljetna ako raspolažu dostatnim financijskim sredstvima za vlastito uzdržavanje.
4.   Oblik i iznos financijskih sredstava koja se smatraju dostatnima da bi članovi spojene obitelji mogli dobiti neovisnu dozvolu određuju se podzakonskim aktom.
5.   U slučaju smrti sponzora članovi spojene obitelji mogu dobiti neovisnu dozvolu boravka pod uvjetima koji će se utvrditi.”
12
U članku 59. Real Decreta 557/2011 por el que se aprueba el Reglamento de la Ley Orgánica 4/2000 (Kraljevska uredba 557/2011 o odobravanju Uredbe o Organskom zakonu 4/2000, nakon što je izmijenjen Organskim zakonom 2/2009) od 20. travnja 2011. (BOE br. 103 od 30. travnja 2011., str. 43821.) (u daljnjem tekstu: Kraljevska uredba 557/2011), naslovljenom „Boravak članova spojene obitelji neovisno o boravku sponzora”, propisuje se:
„1.   Bračni drug ili partner koji se spojio s obitelji može dobiti neovisnu dozvolu za boravak i rad ako ispunjava jedan od sljedećih uvjeta i ako nema dugova prema poreznim tijelima ili tijelima socijalne sigurnosti:
(a)
raspolaže dostatnim financijskim sredstvima da mu se odobri dozvola privremenog boravka a da ne obavlja gospodarsku djelatnost;
(b)
sklopio je jedan ili više ugovora o radu, od trenutka podnošenja zahtjeva, kojima je predviđena naknada koja nije niža od minimalne međusektorske mjesečne plaće za zakonsko radno vrijeme ili od one koja proizlazi iz mjerodavnog kolektivnog ugovora;
(c)
ispunjava uvjete za odobrenje neovisne dozvole za privremeni boravak i rad.
[…]
2.   Usto, bračni drug ili partner može dobiti neovisnu dozvolu za boravak i rad u sljedećim slučajevima:
(a)
kada dođe do prekida bračnog odnosa koji je doveo do boravka, uslijed zakonske rastave, razvoda braka ili poništaja registriranog partnerstva, ili prestanka životne zajednice, pod uvjetom da dokaže da je najmanje dvije godine živio u Španjolskoj s bračnim drugom ili partnerom s kojim je spojen;
(b)
kada je žena žrtva rodnog nasilja, nakon što je u njezinu korist izdan sudski nalog za zaštitu ili, ako to nije slučaj, postoji izvješće Državnog odvjetništva koje upućuje na znakove rodnog nasilja. To se primjenjuje i u slučaju u kojem je bračni drug ili partner bio žrtva kaznenog djela povezanog s nasiljem u obitelji, ako postoji sudski nalog za zaštitu u korist žrtve ili, ako to nije slučaj, izvješće Državnog odvjetništva koje upućuje na nasilje u obitelji.
Zahtjevi podneseni na temelju ovog stavka obrađuju se prioritetno te se neovisna dozvola za boravak i rad izdaje na razdoblje od pet godina;
(c)
u slučaju smrti sponzora.
3.   U slučajevima predviđenima prethodnim stavkom, kada su se s obitelji spojili drugi članovi osim bračnog druga ili partnera, ti članovi obitelji zadržavaju izdanu dozvolu boravka, a produženje njihove dozvole boravka u svrhu spajanja obitelji ovisi o članu obitelji s kojim žive.
4.   Djeca i maloljetnici kojima je sponzor zakonski zastupnik dobivaju neovisnu dozvolu boravka kada postanu punoljetni i mogu dokazati da se nalaze u jednoj od situacija opisanih u stavku 1. ovog članka ili kada postanu punoljetni te su boravili u Španjolskoj pet godina.
[…]”
13
Članak 61. Kraljevske uredbe 557/2011, naslovljen „Produženje dozvole boravka u svrhu spajanja obitelji”, u stavku 3. određuje:
„Za produženje dozvole boravka u svrhu spajanja obitelji moraju biti ispunjeni sljedeći uvjeti:
(a)
Kad je riječ o članu koji se spojio s obitelji:
1.
mora imati važeću dozvolu boravka u svrhu spajanja obitelji ili ne smije proći više od 90 kalendarskih dana od isteka te dozvole.
2.
mora i dalje postojati obiteljski odnos ili odnos srodstva ili faktična zajednica na temelju kojih je izdano odobrenje produženja.
[…]
(b)
Kad je riječ o sponzoru:
1.
mora imati važeću dozvolu boravka ili ne smije proći više od 90 kalendarskih dana od isteka te dozvole.
[…]”
14
U skladu sa stavkom 4. prve dodatne odredbe Kraljevske uredbe 557/2011:
„Na prijedlog čelnika Secretaríje de Estado de Inmigración y Emigración (Državno tajništvo za imigraciju i emigraciju, Španjolska), uzimajući u obzir izvještaj čelnika Secretaríje de Estado de Seguridad (Državno tajništvo za sigurnost, Španjolska) i, po potrebi, čelnikâ Subsecretaríasa de Asuntos Exteriores y de Cooperación y de Política Territorial y Administración Pública (podtajništva za vanjske poslove, suradnju i teritorijalnu politiku te javnu upravu, Španjolska), ako gospodarske, socijalne ili radne okolnosti to opravdavaju i u nereguliranim slučajevima koji su od posebnog interesa, Consejo de Ministros (Vijeće ministara, Španjolska) može, nakon što obavijesti Comisión Laboral Tripartita de Inmigración (Tripartitno radno povjerenstvo u području imigracije, Španjolska) i savjetuje se s njime, izdati upute za odobrenje dozvola za privremeni boravak i/ili rad, koje mogu biti povezane s određenim razdobljem, zaposlenjem ili mjestom u skladu s uvjetima [iz tih] uputa, ili odobrenje dozvola boravka […] Isto tako, čelnik Državnog tajništva za imigraciju i emigraciju može, na temelju izvještaja čelnika Državnog tajništva za sigurnost, odobriti pojedinačne dozvole privremenog boravka u slučaju iznimnih okolnosti koje nisu predviđene ovom uredbom.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
15
Troje tužitelja iz glavnog postupka, majka i njezino dvoje maloljetne djece, nositelji su dozvole boravka u svrhu spajanja obitelji, pri čemu je sponzor bio njezin suprug i otac ta dva djeteta.
16
Dana 22. travnja 2021. ta četiri člana obitelji podnijela su zahtjev za izdavanje dozvole dugotrajnog boravka.
17
Odlukom od 27. svibnja 2021. nadležno nacionalno tijelo odbilo je sponzorov zahtjev zbog postojanja ranije kaznene osude.
18
Odlukom od 22. lipnja 2021. to je nacionalno tijelo također odbilo zahtjeve koje su tužitelji iz glavnog postupka podnijeli na temelju spajanja obitelji jer, protivno uvjetu predviđenom u članku 61. stavku 3. točki (b) podtočki 1. Kraljevske uredbe 557/2011, sponzor nije bio nositelj radne dozvole i/ili dozvole boravka.
19
Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n o 5 de Barcelona (Sud za upravne sporove br. 5 u Barceloni, Španjolska), koji je sud koji je uputio zahtjev, kojem su tužitelji iz glavnog postupka podnijeli tužbu kojom traže poništenje te odluke, ističe da je navedena odluka donesena a da nadležno nacionalno tijelo nije ocijenilo, u skladu s člankom 17. Direktive 2003/86, prirodu i čvrstoću obiteljskih odnosa osoba o kojima je riječ, trajanje njihova boravka i postojanje obiteljskih, kulturnih i socijalnih veza sa zemljom u kojoj borave i s njihovom zemljom podrijetla.
20
Naime, prema mišljenju tog suda, s obzirom na to da se u članku 15. stavku 3. Direktive 2003/86 točno ne navode slučajevi „posebno teških okolnosti” koji opravdavaju odobrenje autonomne dozvole boravka članovima obitelji sponzora, ne može se isključiti da takav pojam obuhvaća situaciju do koje je došlo jer su članovi koji su se spojili s obitelji ostali bez dozvole boravka zbog razloga koji ne ovise o njihovoj volji, osobito u slučaju maloljetne djece i osoba koje su u svojoj zemlji podrijetla izložene strukturnoj diskriminaciji, kao što su to žene podrijetlom iz određenih trećih zemalja u kojima osobe ženskog spola nemaju nikakvu zaštitu.
21
Međutim, s jedne strane, navedeni sud ističe da se španjolskim propisom ne predviđa postupak koji bi dotičnim osobama omogućio da se pozovu na pojedinačne okolnosti niti se predviđa održavanje prethodnog saslušanja maloljetnika, tako da nadležna nacionalna tijela donose odluku ne uzimajući u obzir osobne okolnosti članova obitelji koji su se spojili s obitelji. Stoga ti članovi obitelji u istom trenutku dolaze u situaciju u kojoj je njihov status nereguliran. Međutim, iz sudske prakse Suda, kako proizlazi iz presuda od 27. lipnja 2006., Parlament/Vijeće (C‑540/03, EU:C:2006:429, t. 62. do 64.) i od 14. ožujka 2019., Y. Z. i dr. (Prijevara u spajanju obitelji) (C‑557/17, EU:C:2019:203, t. 51. do 55.), nacionalna tijela prije donošenja odluke u pogledu spajanja obitelji moraju ocijeniti sve posebne okolnosti konkretnog slučaja, što isključuje svaku automatsku odluku.
22
S druge strane, sud koji je uputio zahtjev primjećuje da se u članku 59. Kraljevske uredbe 557/2011, unatoč obvezujućoj prirodi teksta članka 15. stavka 3. Direktive 2003/86, ne spominje slučaj „posebno teških okolnosti” navedenih u potonjoj odredbi. Osim toga, prema mišljenju tog suda, iako se u stavku 4. prve dodatne odredbe te kraljevske uredbe predviđa odobravanje dozvole boravka u iznimnim slučajevima koji nisu predviđeni propisom, ne čini se da je taj stavak u skladu s Direktivom 2003/86. Naime, navedeni sud ističe da nadležnost za izdavanje takve dozvole boravka nije u nadležnosti periferne državne uprave, nadležne za izdavanje dozvola boravka, nego središnje javne uprave i da je takvo izdavanje obuhvaćeno njezinom diskrecijskom ovlašću, što ne sprečava automatsko donošenje odluka o dozvolama boravka.
23
U tim okolnostima Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n ° 5 de Barcelona (Sud za upravne sporove br. 5 u Barceloni) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 15. stavak 3. [drugu rečenicu] i članak 17. Direktive [2003/86] tumačiti na način da, kad se u njima upućuje na ‚posebno teške okolnosti’, oni automatski obuhvaćaju sve okolnosti koje se odnose na maloljetnika i/ili okolnosti koje su [analogne] onima iz članka 15.?
2.
Je li u skladu s člankom 15. stavkom 3. [drugom rečenicom] i člankom 17. Direktive [2003/86] nacionalni propis kojim se ne predviđa izdavanje autonomne dozvole boravka kojom se jamči da spojeni članovi obitelji ne ostaju u situaciji nereguliranog administrativnog statusa ako postoje takve posebno teške okolnosti?
3.
Mogu li se članak 15. stavak 3. [druga rečenica] i članak 17. Direktive [2003/86] tumačiti na način da to pravo na autonomnu dozvolu postoji ako spojeni članovi obitelji ostanu bez dozvole boravka zbog razloga neovisnih o njihovoj volji?
4.
Je li u skladu s člankom 15. stavkom 3. i člankom 17. Direktive [2003/86] nacionalni propis kojim se ne predviđa da je, prije nego što se spojenim članovima obitelji odbije produljenje dozvole boravka, nužna i obvezna ocjena okolnosti iz članka 17. Direktive [2003/86]?
5.
Je li u skladu s člankom 15. stavkom 3. i člankom 17. Direktive [2003/86], člankom 6. stavkom 1. i člankom 8. stavcima 1. i 2. [EKLJP‑a] te člancima 47., 24. i 7. te člankom 33. stavkom 1. [Povelje] nacionalni propis kojim se ne predviđa, kao korak koji prethodi odbijanju izdavanja ili produljenja dozvole boravka članu koji se spojio s obitelji, posebni postupak saslušanja maloljetnika ako je sponzoru odbijena dozvola boravka ili njezino produljenje?
6.
Je li u skladu s člankom 15. stavkom 3. i člankom 17. Direktive [2003/86], kao i s člankom 6. stavkom 1., člankom 8. stavcima 1. i 2. [EKLJP‑a] i člancima 47., 24. i 7. te člankom 33. stavkom 1. [Povelje] nacionalni propis kojim se ne predviđa, kao korak koji prethodi odbijanju izdavanja ili produljenja dozvole boravka bračnom drugu koji se spojio s obitelji, ako je sponzoru odbijeno izdavanje dozvole boravka ili njezino produljenje, postupak u kojem se može pozvati na okolnosti predviđene u članku 17. Direktive [2003/86] kako bi zatražio da mu se omogući nastavak boravka bez prekida u odnosu na njegov prethodni status boravka?”
O prethodnim pitanjima
Prvo, drugo i treće pitanje
24
Svojim prvim, drugim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 15. stavak 3. drugu rečenicu Direktive 2003/86 tumačiti na način da mu se protivi propis države članice koji ne predviđa da je nadležno nacionalno tijelo dužno izdati, oslanjajući se na postojanje „posebno teških okolnosti” u smislu te odredbe, autonomnu dozvolu boravka članovima obitelji sponzora ako su oni izgubili dozvolu boravka zbog razloga neovisnih o njihovoj volji ili ako u toj obitelji postoje maloljetna djeca.
25
Radi ispitivanja tih pitanja najprije valja podsjetiti na to da, na temelju članka 16. stavka 3. te direktive, države članice mogu povući dozvolu boravka člana obitelji ili odbiti produžiti dozvolu boravka člana obitelji kada se dovrši sponzorov boravak, a član obitelji još ne uživa autonomno pravo boravka prema članku 15. navedene direktive.
26
U tom pogledu, prije svega iz članka 15. stavka 1. prvog podstavka Direktive 2003/86 proizlazi da supružnik ili nevjenčani partner i dijete sponzora koje je postalo punoljetno imaju pravo na autonomnu dozvolu boravka, neovisno o dozvoli sponzora, najkasnije nakon pet godina boravka, ako im nije odobrena dozvola boravka zbog razloga različitih od spajanja obitelji, pri čemu države članice ipak imaju mogućnost, u skladu s drugim podstavkom te odredbe, ograničiti odobravanje takve autonomne dozvole boravka supružnika i nevjenčanog partnera u slučaju raspada obiteljskog odnosa. Na temelju stavka 2. tog članka 15. države članice također mogu izdati autonomnu dozvolu boravka odrasloj djeci i rodbini u izravnoj uzlaznoj liniji sponzora.
27
Nadalje, u skladu s člankom 15. stavkom 3. prvom rečenicom te direktive, dopušta se izdavanje autonomne dozvole boravka čak i prije navršenih pet godina boravka predviđenih u stavku 1. tog članka 15. osobama koje su ušle na temelju spajanja obitelji u slučaju udovištva, razvoda, rastave ili smrti rodbine prvog stupnja u izravnoj uzlaznoj ili silaznoj liniji. S druge strane, u drugoj rečenici stavka 3. navedenog članka 15. predviđeno je da države članice utvrđuju odredbe kojima se osigurava odobravanje autonomnih dozvola boravka u „slučaju posebno teških okolnosti”.
28
Naposljetku, u skladu s člankom 15. stavkom 4. spomenute direktive, nacionalnim pravom su utvrđeni uvjeti koji se odnose na odobravanje i trajanje autonomne dozvole boravka.
29
Doseg članka 15. stavka 3. druge rečenice Direktive 2003/86, na koji se odnose prva tri pitanja, valja pojasniti s obzirom na ta uvodna razmatranja.
30
Najprije valja utvrditi da ni ta ni bilo koja druga odredba te direktive ne definira pojam „posebno teških okolnosti” niti pruža primjer takve situacije.
31
Međutim, suprotno onomu što je španjolska vlada tvrdila na raspravi, iz toga ne proizlazi da države članice mogu jednostrano odrediti doseg tog pojma, na način da raspolažu neograničenim manevarskim prostorom za njegovo definiranje u svojem nacionalnom pravu.
32
Naime, valja utvrditi, kao što je to učinio nezavisni odvjetnik u točki 40. svojeg mišljenja, da članak 15. stavak 3. druga rečenica Direktive 2003/86 priznaje pravo članova obitelji iz te odredbe, zahtijevajući od država članica da donesu odredbe kojima se osigurava odobravanje autonomne dozvole boravka u slučaju „posebno teških okolnosti” i u tom pogledu predviđa temeljni uvjet koji je neophodan za odobrenje takve dozvole boravka a da se pritom uopće ne upućuje na pravo država članica.
33
Točno je da je, s obzirom na to da članak 15. stavak 4. te direktive pojašnjava da su uvjeti koji se primjenjuju na odobravanje i trajanje te autonomne dozvole boravka utvrđeni u nacionalnom pravu, Sud presudio da diskrecijsku ovlast priznatu državama članicama u okviru navedene direktive treba smatrati širokom u pogledu uvjeta za odobravanje, na temelju članka 15. stavka 3. druge rečenice iste direktive, autonomne dozvole boravka državljaninu treće zemlje koji je na državno područje dotične države članice ušao na temelju spajanja obitelji kada se nalazi u „posebno teškim okolnostima” u smislu potonje odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 2. rujna 2021., État belge (Pravo boravka u slučaju nasilja u obitelji), C‑930/19, EU:C:2021:657, t. 85. i 86.).
34
Stoga je, upućivanjem na nacionalno pravo u članku 15. stavku 4. Direktive 2003/86, zakonodavac Unije pokazao da je namjeravao ostaviti diskrecijsku ovlast svakoj državi članici za određivanje uvjeta izdavanja autonomne dozvole boravka državljaninu treće zemlje koji je na njezino državno područje ušao u okviru spajanja obitelji kada se nađe u takvoj situaciji (vidjeti u tom smislu presudu od 2. rujna 2021., État belge (Pravo boravka u slučaju nasilja u obitelji), C‑930/19, EU:C:2021:657, t. 87. i navedenu sudsku praksu).
35
Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, države članice ne smiju koristiti diskrecijsku ovlast koja im je priznata na način koji bi ugrozio koristan učinak ili cilj te direktive ili povrijedio načelo proporcionalnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 2. rujna 2021., État belge (Pravo boravka u slučaju nasilja u obitelji), C‑930/19, EU:C:2021:657, t. 88. i navedenu sudsku praksu). Stoga država članica ne može nametnuti toliko zahtjevne uvjete da oni predstavljaju teško premostivu prepreku koja u praksi onemogućava odobravanje autonomne dozvole boravka (vidjeti u tom smislu presudu od 7. studenoga 2018., C i A, C‑257/17, EU:C:2018:876, t. 52. i navedenu sudsku praksu).
36
Iz toga slijedi da, a da se ne ugrozi koristan učinak ili cilj obveze koju imaju na temelju članka 15. stavka 3. druge rečenice Direktive 2003/86 da donesu odredbe kojima se dotičnom članu obitelji jamči pravo na dobivanje autonomne dozvole boravka u slučaju „posebno teških okolnosti”, države članice ne mogu raspolagati neograničenom marginom prosudbe za utvrđivanje okolnosti koje proizlaze iz takve situacije.
37
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, prema sudskoj praksi Suda, u svrhu tumačenja odredbe prava Unije, valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je ona dio (presuda od 18. travnja 2024., Girelli Alcool, C‑509/22, EU:C:2024:341, t. 77.). Nastanak te odredbe može se također pokazati relevantan za njezino tumačenje (vidjeti u tom smislu presudu od 7. rujna 2022., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Priroda prava na boravak na temelju članka 20. UFEU‐a), C‑624/20, EU:C:2022:639, t. 28. i navedenu sudsku praksu).
38
Kao prvo, što se tiče teksta članka 15. stavka 3. druge rečenice Direktive 2003/86, valja utvrditi da, s obzirom na njegovo značenje u svakodnevnom jeziku, izraz „posebno teške okolnosti” pretpostavlja, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 49. svojeg mišljenja, postojanje okolnosti koje su po svojoj prirodi visokog stupnja ozbiljnosti ili težine za člana obitelji o kojem je riječ ili ga izlažu visokoj razini nesigurnosti ili ranjivosti koje prekoračuju uobičajene rizike normalnog obiteljskog života.
39
Kao drugo, to je tumačenje u skladu s ciljem koji se želi postići tom odredbom kao i propisima Unije kojih je ona dio.
40
Naime, valja podsjetiti na to da je opći cilj Direktive 2003/86, kao što to proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 2., 4. i 6., osigurati zaštitu obitelji i olakšati integraciju državljana trećih zemalja u državama članicama omogućujući obiteljski život i doprinoseći stvaranju sociokulturne stabilnosti zahvaljujući spajanju obitelji (vidjeti u tom smislu presude od 21. travnja 2016., Khachab, C‑558/14, EU:C:2016:285, t. 26.; od 2. rujna 2021., État belge (Pravo boravka u slučaju nasilja u obitelji), C‑930/19, EU:C:2021:657, t. 83. i od 1. kolovoza 2022., Bundesrepublik Deutschland (Spajanje obitelji s maloljetnim izbjeglicom), C‑273/20 i C‑355/20, EU:C:2022:617, t. 58.).
41
Osim toga, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, mjere koje se odnose na spajanje obitelji moraju biti u skladu s temeljnim pravima, osobito s pravom na poštovanje privatnog i obiteljskog života zajamčenim člankom 7. i člankom 24. stavcima 2. i 3. Povelje, kojima se državama članicama nalaže da zahtjeve za spajanje obitelji ispituju u interesu dotične djece i s ciljem podupiranja obiteljskog života (vidjeti u tom smislu osobito presude od 13. ožujka 2019., E., C‑635/17, EU:C:2019:192, t. 56. i navedenu sudsku praksu te od 1. kolovoza 2022., Bundesrepublik Deutschland (Spajanje obitelji s maloljetnim izbjeglicom), C‑273/20 i C‑355/20, EU:C:2022:617, t. 59.).
42
Članak 15. Direktive 2003/86, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 15., u potpunosti je dio tog cilja zaštite obitelji time što članovima obitelji sponzora koji su dobili dozvolu boravka u svrhu spajanja obitelji omogućuje dobivanje statusa koji je neovisan od onoga sponzora s ciljem promicanja njihove integracije olakšavanjem njihova pristupa obrazovanju, zaposlenju i stručnom osposobljavanju.
43
U tom kontekstu, članak 15. stavak 3. druga rečenica te direktive ima poseban cilj zaštititi članove obitelji sponzora dodjeljujući im status neovisan o sponzoru, čak i prije isteka roka boravka od pet godina koji daje automatski pristup tom statusu na temelju tog članka 15. stavka 1. prvog podstavka, osiguravajući tim članovima obitelji pravo boravka u državi članici domaćinu koje ne proizlazi iz njihove ovisnosti o toj osobi, ako je ta ovisnost uzrok posebnih poteškoća koje proizlaze iz obiteljske situacije, što je za njih, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 46. svojeg mišljenja, stvorilo stvarnu potrebu zaštite odobravanjem autonomne dozvole boravka.
44
U tom pogledu valja primijetiti da, suprotno onomu što tvrdi španjolska vlada, nije važno to što izdavanje autonomne dozvole boravka dotičnim članovima obitelji na temelju članka 15. stavka 3. druge rečenice navedene direktive može imati za posljedicu odvajanje te obitelji jer bi sponzor, zbog gubitka svoje dozvole boravka u državi članici domaćinu, mogao biti obvezan vratiti se u svoju treću zemlju podrijetla, dok bi ti članovi obitelji mogli nastaviti boraviti u toj državi članici.
45
Naime, kao što to proizlazi iz točaka 40. do 42. ove presude, cilj članka 15. stavka 3. druge rečenice Direktive 2003/86 ne podudara se nužno s općim ciljem te direktive. Dok je njezin cilj u cjelini zaštititi obitelj spajanjem, člankom 15. stavkom 3. drugom rečenicom te direktive nastoji se zaštititi obitelj odobravanjem, u kontekstu prethodnog spajanja obitelji, neovisnog statusa dotičnih članova obitelji, koji u određenim slučajevima može olakšati njihovo udaljavanje od sponzora i stoga dovesti do razdvajanja određenih članova obitelji.
46
Tako je Sud istaknuo da je cilj članka 15. stavka 3. druge rečenice Direktive 2003/86, među ostalim, izdavanjem autonomne dozvole boravka zaštititi državljanina treće zemlje koji je ušao na državno područje države članice domaćina na temelju spajanja obitelji koji je bio žrtva nasilja u obitelji koje je počinio sponzor tijekom braka (vidjeti u tom smislu presudu od 2. rujna 2021., État belge (Pravo boravka u slučaju nasilja u obitelji), C‑930/19, EU:C:2021:657, t. 69., 70., 85. i 89.).
47
To tumačenje pojma „posebno teške okolnosti” u smislu članka 15. stavka 3. druge rečenice Direktive 2003/86 potkrijepljeno je obrazloženjem Prijedloga direktive Vijeća o pravu na spajanje obitelji, koji je Komisija podnijela 1. prosinca 1999., (COM(1999) 638 final, str. 22.), prema kojem je cilj te odredbe osobito zaštita žena koje su žrtve nasilja u svojim obiteljima, koje se ne mogu kazniti oduzimanjem dozvole boravka ako odluče napustiti svoj dom, kao i zaštita žena, udovica, razvedenih ili odbačenih žena, koje bi bile podvrgnute posebno teškim okolnostima kada bi bile prisiljene vratiti se u svoju zemlju podrijetla.
48
Ti se primjeri, osim toga, preklapaju s onima navedenima u točki 5.3. Smjernica za primjenu Direktive 2003/86, u kojima se kao primjeri „posebno teških okolnosti” u smislu članka 15. stavka 3. druge rečenice Direktive 2003/86 navode ne samo slučajevi nasilja u obitelji koji se odnose na žene i djecu, kao i slučajevi u kojima se dotična osoba nalazi u posebno teškoj obiteljskoj situaciji ako bi se morala vratiti u svoju zemlju podrijetla, nego i određeni slučajevi prisilnog sklapanja braka ili rizika od genitalnog sakaćenja žena (vidjeti u tom smislu presudu od 2. rujna 2021., État belge (Pravo boravka u slučaju nasilja u obitelji), C‑930/19, EU:C:2021:657, t. 64.).
49
Kao treće, prethodno tumačenje potkrijepljeno je kontekstom u kojem se nalazi članak 15. stavak 3. Direktive 2003/86, kako proizlazi, kao prvo, iz zajedničkog tumačenja dviju rečenica koje čine tu odredbu.
50
Naime, u skladu s člankom 15. stavkom 3. prvom rečenicom Direktive 2003/86, u slučaju udovištva, razvoda, rastave ili smrti rodbine prvog stupnja u izravnoj uzlaznoj ili silaznoj liniji, nadležna nacionalna tijela imaju, kao što to proizlazi iz izraza „može”, puku mogućnost izdavanja autonomne dozvole boravka osobama koje su ušle na temelju okupljanja obitelji, izvršavajući svoju marginu prosudbe u tom pogledu, iako se za takve situacije već može smatrati da su same po sebi situacije koje dotičnim osobama predstavljaju značajne poteškoće.
51
Nasuprot tomu, kao što je to istaknuto u točkama 32. i 36. ove presude, druga rečenica stavka 3. spomenutog članka 15. nalaže državama članicama da utvrde odredbe kojima se osigurava odobravanje takve autonomne dozvole boravka u slučaju „posebno teških okolnosti” u smislu te odredbe.
52
Iz takvog stupnjevanja u strukturi stavka 3. istog članka 15. proizlazi da se njegova druga rečenica odnosi na obiteljske situacije koje su još ozbiljnije od onih koje su već obuhvaćene prvom rečenicom u pogledu nesigurnosti ili ranjivosti za dotičnog člana obitelji, tako da te situacije trebaju prelaziti uobičajene rizike normalnog obiteljskog života.
53
S obzirom na navedeno, suprotno onomu što tvrdi španjolska vlada, iz toga se ne može zaključiti da postoji veza između dviju rečenica spomenutog stavka 3., na način da su „posebno teške okolnosti” obuhvaćene drugom rečenicom te odredbe nužno morale biti uzrokovane prekidom bračne veze, koji proizlazi iz smrti, razvoda ili rastave o kojima je riječ u prvoj rečenici navedene odredbe.
54
Naime, kako se članak 15. stavak 3. druga rečenica Direktive 2003/86 ne bi lišio svakog korisnog učinka i ugrozio cilj koji se nastoji postići tom odredbom, a koji se sastoji u tome da se članovima obitelji o kojima je riječ dodijeli status koji je neovisan o sponzorovu statusu, situacije na koje se on odnosi ne mogu se svesti samo na poteškoće koje proizlaze iz prekida bračne veze, s obzirom na to da težina poteškoća s kojima može biti suočen član obitelji sponzora može biti nepovezana s takvim prekidom i, suprotno, biti posljedica održavanja bračne veze, osobito u slučaju nasilja u obitelji, prisilnih brakova ili rizika od genitalnog sakaćenja žena posebice kada bi, u slučaju gubitka prava boravka, sponzor mogao biti obvezan vratiti se u svoju zemlju podrijetla.
55
Iz toga stoga proizlazi, kao što to Komisija pravilno tvrdi, da „posebno teške okolnosti”, kako su predviđene u članku 15. stavku 3. drugoj rečenici Direktive 2003/86, moraju proizlaziti iz obiteljske situacije dotičnih državljana trećih zemalja u širem smislu, pri čemu nije važno je li ta situacija povezana s prekidom bračne veze.
56
To tumačenje je potkrijepljeno, kao drugo, člankom 13. stavkom 2. prvim podstavkom točkom (c) Direktive 2004/38, koji, kada je riječ o članovima obitelji građana Unije, s člankom 15. stavkom 3. drugom rečenicom Direktive 2003/86 dijeli cilj osiguranja zaštite članova obitelji koji su žrtve nasilja u obitelji (vidjeti u tom smislu presudu od 2. rujna 2021., État belge (Pravo boravka u slučaju nasilja u obitelji), C‑930/19, EU:C:2021:657, t. 70. i 89.).
57
Naime, člankom 13. stavkom 2. prvim podstavkom točkom (c) Direktive 2004/38 također se predviđa da razvod, poništenje braka ili prestanak registrirane zajednice ne dovodi do gubitka prava boravka članova obitelji građana Unije kada to zahtijevaju osobito teške situacije, izričito navodeći kao primjer takvih situacija ako je osoba bila žrtva nasilja u obitelji „dok su brak ili registrirano partnerstvo postojali”, iz čega izričito proizlazi da takve situacije mogu nastati u slučaju kada ne postoji prekid bračne veze.
58
Iz svih tih razmatranja proizlazi da postojanje „posebno teških okolnosti” u smislu članka 15. stavka 3. druge rečenice Direktive 2003/86 iziskuje da se utvrdi da je državljanin treće zemlje, koji boravi na državnom području države članice domaćina na temelju spajanja obitelji, suočen s okolnostima koje proizlaze iz obiteljske situacije koje su po svojoj prirodi visokog stupnja ozbiljnosti ili težine ili koje ga izlažu visokoj razini nesigurnosti ili ranjivosti, te stvaraju stvarnu potrebu za njegovom zaštitom koja se osigurava odobravanjem autonomne dozvole boravka, neovisno o tome je li bračna veza prekinuta ili nije.
59
Iz toga slijedi da sama prisutnost maloljetne djece među članovima sponzorove obitelji ili činjenica da je gubitak njihove dozvole boravka posljedica okolnosti koje su svojstvene sponzoru, kao što je počinjenje kaznenog djela sponzora, ne mogu biti dovoljne kako bi se opravdalo odobravanje autonomne dozvole boravka na temelju postojanja „posebno teških okolnosti” u smislu članka 15. stavka 3. druge rečenice Direktive 2003/86.
60
Konkretno, što se tiče te druge okolnosti, valja naglasiti da gubitak dozvole boravka članova obitelji zbog okolnosti neovisnih o njihovoj volji odražava načelo prema kojem, u skladu s ciljevima Direktive 2003/86, kako su navedeni u točkama 40. i 41. ove presude, dok god dotični članovi obitelji nisu stekli autonomno pravo na boravak na temelju članka 15. te direktive, njihovo pravo boravka je pravo izvedeno od prava dotičnog sponzora, koje je namijenjeno olakšavanju njegove integracije (vidjeti u tom smislu presudu od 14. ožujka 2019., Y. Z. i dr. (Prevara u spajanju obitelji), C‑557/17, EU:C:2019:203, t. 47.).
61
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je, uzimajući u obzir ključnu važnost sponzora u sustavu uvedenom Direktivom 2003/86, u skladu s ciljevima te direktive i njezinom temeljnom logikom to da gubitak ili neproduljenje dozvole boravka tog sponzora zbog razloga koji su mu svojstveni u načelu može utjecati na postupak spajanja obitelji i, osobito, na dozvole boravka izdane članovima obitelji tog sponzora (vidjeti po analogiji presudu od 14. ožujka 2019., Y. Z. i dr. (Prevara u spajanju obitelji), C‑557/17, EU:C:2019:203, t. 46.).
62
Isto tako, budući da je cilj Direktive 2003/86, u skladu s njezinim člankom 1., utvrditi uvjete za ostvarenje prava na spajanje obitelji državljana trećih zemalja koji zakonito borave na državnom području država članica, to je pravo rezervirano za takve državljane, što je potvrđeno definicijom pojmova „sponzor” i „spajanje obitelji” iz članka 2. točaka (c) i (d) te direktive. Međutim, za sponzora kojemu je oduzeta dozvola boravka ne može se više smatrati da zakonito boravi na državnom području države članice. Stoga je a priori opravdano da se dozvole boravka koje su članovima njegove obitelji izdane na temelju Direktive 2003/86 mogu također povući ili ne produljiti a da se oni ne mogu pozivati na „posebno teške okolnosti” u smislu članka 15. stavka 3. druge rečenice te direktive samo zbog toga što je razlog za povlačenje neovisan o njihovoj volji (vidjeti po analogiji presudu od 14. ožujka 2019., Y. Z. i dr. (Prevara u spajanju obitelji), C‑557/17, EU:C:2019:203, t. 48.).
63
Stoga na prvo, drugo i treće pitanje valja odgovoriti na način da se članku 15. stavku 3. drugoj rečenici Direktive 2003/86 ne protivi propis države članice koji ne predviđa da je nadležno nacionalno tijelo dužno izdati, oslanjajući se na postojanje „posebno teških okolnosti” u smislu te odredbe, autonomnu dozvolu boravka članovima obitelji sponzora ako su oni izgubili dozvolu boravka zbog razloga neovisnih o njihovoj volji ili ako u toj obitelji postoje maloljetna djeca.
Četvrto, peto i šesto pitanje
Dopuštenost
64
Španjolska vlada ističe da je peto pitanje nedopušteno jer se ne odnosi na tumačenje prava Unije. Naime, ni člankom 15. stavkom 3. ni člankom 17. Direktive 2003/86 ne predviđaju se pravila koja se odnose na saslušanje osoba koje nisu podnositelj zahtjeva za spajanje obitelji i pravo Unije ne sadržava nijednu odredbu o sposobnosti postupanja maloljetne djece u upravnom postupku.
65
Osim toga, to se pitanje čini hipotetskim jer odluka kojom se upućuje prethodno pitanje, s jedne strane, ne pruža nikakvu naznaku o dobi maloljetne djece o kojoj je riječ u glavnom postupku i, s druge strane, spominje da su svi dotični članovi obitelji podnijeli zahtjev za izdavanje dozvole za dugotrajni boravak u svrhu spajanja obitelji, iz čega bi proizlazilo da su svi ti članovi obitelji zajedno sudjelovali u upravnom postupku. Osim toga, navedeno se pitanje temelji na „nerealnoj pretpostavci” prema kojoj se maloljetna djeca mogu pozvati na pravo boravka izvan obiteljske zajednice. U svakom slučaju, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne proizlazi da je majka te djece zahtijevala da se ona saslušaju i ne postoji nikakva indicija o njihovu sukobu interesa.
66
Valja podsjetiti na to da na temelju ustaljene sudske prakse pitanja o tumačenju prava Unije koja nacionalni sud uputi u pravnom i činjeničnom okviru koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 11. travnja 2024., Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, t. 29. i navedena sudska praksa).
67
Međutim, u ovom slučaju valja, kao prvo, utvrditi da pitanje imaju li maloljetna djeca na temelju prava Unije pravo na saslušanje prije donošenja odluke o odbijanju produljenja njihove dozvole boravka u svrhu spajanja obitelji ulazi u meritum postavljenog pitanja, a ne u njegovu dopuštenost.
68
Kao drugo, to se pitanje ne može smatrati hipotetskim jer se glavni predmet odnosi, prema izričitim riječima iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, na zakonitost odluke kojom je nadležno nacionalno tijelo odbilo produljenje dozvole boravka koju je dvoje maloljetne djece o kojoj je riječ u glavnom postupku imalo u svrhu spajanja obitelji, nakon što je sponzor izgubio svoju dozvolu boravka.
69
U tom je pogledu nebitno to što se u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne navodi točna dob to dvoje maloljetne djece. Naime, nepostojanje takve naznake o činjenicama iz glavnog postupka, čije je određivanje u isključivoj nadležnosti suda koji je uputio zahtjev, ni na koji način ne utječe na dopuštenost postavljenog pitanja jer ono ne može spriječiti Sud da sudu koji je uputio zahtjev pruži koristan odgovor na to pitanje na temelju zatraženog tumačenja prava Unije.
70
Isto tako, što se tiče okolnosti koje navodi španjolska vlada, prema kojima je u ovom slučaju navedeno dvoje maloljetne djece podnijelo zahtjev zajedno s drugim članovima obitelji, njihova majka nije zatražila da ih se sasluša i da nije navedena nikakva indicija o sukobu interesa, valja utvrditi da se one odnose i na činjenične elemente čija je ocjena u isključivoj nadležnosti suda koji je uputio zahtjev za odlučivanje u glavnom postupku. Te okolnosti stoga ne utječu na dopuštenost petog pitanja.
71
Stoga valja zaključiti da je to pitanje dopušteno.
O meritumu
72
Svojim četvrtim, petim i šestim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 17. Direktive 2003/86 tumačiti na način da mu se protivi propis države članice koji nadležnom nacionalnom tijelu omogućuje da donese odluku o odbijanju produljenja dozvole boravka koja je izdana članovima sponzorove obitelji a da prethodno nije pojedinačno ispitalo njihovu situaciju i da ih nije saslušalo te, u slučaju potvrdnog odgovora, treba li, ako se ta odluka odnosi na maloljetno dijete, to dijete također saslušati.
73
Što se tiče, kao prvo, dosega ispitivanja koje je dužno provesti nadležno nacionalno tijelo, valja podsjetiti na to da, u skladu s izričitim tekstom članka 17. Direktive 2003/86, države članice moraju, u slučajevima odbijanja zahtjeva, povlačenja ili odbijanja produženja dozvole boravka, uzeti u obzir prirodu i čvrstoću obiteljskih odnosa dotične osobe, trajanje njezina boravka u državi članici domaćinu kao i postojanje obiteljskih, kulturnih ili socijalnih veza s njezinom državom porijekla.
74
Stoga je na nadležnom nacionalnom tijelu da prilikom provedbe Direktive 2003/86 među ostalim provede pojedinačnu ocjenu situacije člana obitelji o kojem je riječ, kojom se uzimaju u obzir svi relevantni čimbenici slučaja i koja po potrebi poklanja osobitu pozornost interesima dotične djece i cilju podupiranja obiteljskog života. Osobito okolnosti poput dobi dotične djece, njihove situacije u zemlji podrijetla i stupnja njihove ovisnosti u odnosu na roditelje mogu utjecati na opseg i intenzitet potrebnog ispitivanja (vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 2019., E., C‑635/17, EU:C:2019:192, t. 58. i 59. i navedenu sudsku praksu).
75
Ta se ocjena mora provesti s obzirom na ciljeve koji se nastoje postići tom direktivom (presuda od 1. kolovoza 2022., Bundesrepublik Deutschland (Spajanje obitelji s maloljetnim izbjeglicom), C‑273/20 i C‑355/20, EU:C:2022:617, t. 61.), provodeći uravnoteženu i razumnu procjenu svih uključenih interesa (presuda od 21. travnja 2016., Khachab, C‑558/14, EU:C:2016:285, t. 43. i navedena sudska praksa).
76
Prema tome, dozvola boravka ne može se automatski odbiti (vidjeti u tom smislu osobito presude od 14. ožujka 2019., Y. Z. i dr. (Prevara u spajanju obitelji), C‑557/17, EU:C:2019:203, t. 51. i od 12. prosinca 2019., G. S. i V. G. (Prijetnja javnom poretku), C‑381/18 i C‑382/18, EU:C:2019:1072, t. 65.).
77
Iz toga slijedi da se odluka o odbijanju produljenja dozvole boravka izdane članovima sponzorove obitelji može donijeti tek nakon pojedinačnog ispitivanja koje uzima u obzir sve relevantne čimbenike koji se odnose na položaj tih članova obitelji i osobito okolnosti koje nadležnom nacionalnom tijelu omogućuju da ocijeni postoje li u odnosu na njih razlozi koji opravdavaju izdavanje autonomne dozvole boravka na temelju članka 15. stavka 3. druge rečenice Direktive 2003/86 zbog postojanja „posebno teških okolnosti” u smislu te odredbe.
78
U tom pogledu, točno je da gubitak dozvole boravka dotičnih članova obitelji zbog razloga neovisnih o njihovoj volji ili prisutnost maloljetne djece među njima ne mogu sami po sebi dokazati, kao što to proizlazi iz točaka 59. do 63. ove presude, takve „posebno teške okolnosti”. Međutim, ne može se isključiti da bi, zajedno s drugim okolnostima koje se odnose na obiteljski život dotičnih osoba, za koje se čini da se na njih nije pozivalo u glavnom predmetu, ti elementi mogli pridonijeti opravdanju izdavanja autonomne dozvole boravka na temelju članka 15. stavka 3. druge rečenice (vidjeti po analogiji presudu od 14. ožujka 2019., Y. Z. i dr. (Prevara u spajanju obitelji), C‑557/17, EU:C:2019:203, t. 54. i 55.).
79
Što se tiče, kao drugo, prava na saslušanje, valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, to temeljno pravo, čije se poštovanje nameće čak i kada mjerodavni propis to izričito ne predviđa (vidjeti između ostalog presudu od 11. prosinca 2014., Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, t. 39. i navedenu sudsku praksu), jamči svakoj osobi mogućnost da na smislen i djelotvoran način iznese svoja stajališta u upravnom postupku i prije donošenja bilo koje odluke koja bi mogla nepovoljno utjecati na njezine interese (vidjeti u tom smislu presude od 12. svibnja 2022., Boshab/Vijeće, C‑242/21 P, EU:C:2022:375, t. 57. i 58., i od 29. rujna 2022., HIM/Komisija, C‑500/21 P, EU:C:2022:741, t. 42. i 43.), pri čemu to pravo ne podrazumijeva nužno obvezu da se toj osobi omogući usmeno izražavanje (rješenje od 21. svibnja 2019., Le Pen/Parlament, C‑525/18 P, EU:C:2019:435, t. 66. i navedena sudska praksa).
80
Iz sudske prakse Suda osim toga proizlazi da pravo na saslušanje također podrazumijeva da nadležno nacionalno tijelo mora pružiti svu dužnu pažnju očitovanjima koja je iznijela osoba u pitanju, ispitujući pažljivo i nepristrano sve relevantne informacije konkretnog slučaja te dajući detaljno obrazloženje svoje odluke s obzirom na to da obveza davanja dovoljno određenog i konkretnog obrazloženja odluke, kako bi se osobi u pitanju omogućilo da shvati razloge odbijanja suprotstavljenog njezinu zahtjevu, predstavlja posljedicu načela poštovanja prava na obranu (presuda od 11. prosinca 2014., Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, t. 38. i navedena sudska praksa).
81
U ovom slučaju valja utvrditi, kao što je to učinila Komisija, da je odluka o odbijanju produljenja dozvole boravka izdane članovima obitelji sponzora očito takve prirode da nepovoljno utječe na njihove interese, tako da ih nadležno nacionalno tijelo mora saslušati prije donošenja takve odluke.
82
U pogledu pitanja treba li ono saslušati i maloljetnu djecu, valja podsjetiti na to da se člankom 24. stavkom 1. Povelje zahtijeva da djeca mogu slobodno izražavati svoje mišljenje i da se to mišljenje uzima u obzir u pitanjima koja se na njih odnose, u skladu s njihovom dobi i zrelosti.
83
Usto, člankom 24. stavkom 2. Povelje nadležnom se nacionalnom tijelu nalaže da u svakom djelovanju koje se odnosi na djecu uzme u obzir najbolji interes djeteta.
84
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, potonja odredba podrazumijeva da u svim djelovanjima koja države članice poduzimaju prilikom primjene Direktive 2003/86, a koja se odnose na djecu, primarni cilj mora biti zaštita interesa djeteta (vidjeti u tom smislu presudu od 1. kolovoza 2022., Bundesrepublik Deutschland (Spajanje obitelji s maloljetnim izbjeglicom), C‑273/20 i C‑355/20, EU:C:2022:617, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
85
Stoga primjerenost saslušanja, koje ne zahtijeva nužno najbolji interes djeteta, treba ocijeniti s obzirom na zahtjeve povezane s tim najboljim interesom u svakom pojedinom slučaju (vidjeti u tom smislu presudu od 22. prosinca 2010., Aguirre Zarraga, C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, t. 63. i 64.).
86
Iz toga proizlazi da se odredbama članka 24. Povelje ne nalaže saslušanje djeteta kao takvo, nego mogućnost da dijete bude saslušano (vidjeti u tom smislu presudu od 22. prosinca 2010., Aguirre Zarraga, C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, t. 62.).
87
Iz toga slijedi da pravo djeteta na saslušanje ne zahtijeva da se saslušanje nužno održi, ali nalaže da tom djetetu budu na raspolaganju postupci i zakonske pretpostavke koji mu omogućuju da slobodno izrazi svoje mišljenje te da se to mišljenje sasluša.
88
Stoga kada se odluka o odbijanju produljenja dozvole boravka odnosi na maloljetno dijete, na državama članicama je da poduzmu sve prikladne mjere kako bi tom djetetu pružile stvarnu i djelotvornu mogućnost da bude saslušano, u skladu s njegovom dobi i zrelosti.
89
Posljedično, na četvrto, peto i šesto pitanje valja odgovoriti na način da članak 17. Direktive 2003/86 treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice koji nadležnom nacionalnom tijelu omogućuje da donese odluku o odbijanju produljenja dozvole boravka koja je izdana članovima sponzorove obitelji a da prethodno nije pojedinačno ispitalo njihovu situaciju i da ih nije saslušalo. Kada se ta odluka odnosi na maloljetno dijete, države članice trebaju poduzeti sve prikladne mjere kako bi tom djetetu pružile stvarnu i djelotvornu mogućnost da bude saslušano, u skladu s njegovom dobi i zrelosti.
Troškovi
90
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 15. stavak 3. drugu rečenicu Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji
treba tumačiti na način da mu se:
ne protivi propis države članice koji ne predviđa da je nadležno nacionalno tijelo dužno izdati, oslanjajući se na postojanje „posebno teških okolnosti” u smislu te odredbe, autonomnu dozvolu boravka članovima obitelji sponzora ako su oni izgubili dozvolu boravka zbog razloga neovisnih o njihovoj volji ili ako u toj obitelji postoje maloljetna djeca.
2.
Članak 17. Direktive 2003/86
treba tumačiti na način da mu se:
protivi propis države članice koji nadležnom nacionalnom tijelu omogućuje da donese odluku o odbijanju produljenja dozvole boravka koja je izdana članovima sponzorove obitelji a da prethodno nije pojedinačno ispitalo njihovu situaciju i da ih nije saslušalo. Kada se ta odluka odnosi na maloljetno dijete, države članice trebaju poduzeti sve prikladne mjere kako bi tom djetetu pružile stvarnu i djelotvornu mogućnost da bude saslušano, u skladu s njegovom dobi i zrelosti.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski