62013CJ0252_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C‑252/13,
jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 258 SFEU, podaná dne 7. května 2013,
Evropská komise, zastoupená D. Martinem a M. van Beekem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
žalobkyně,
proti
Nizozemskému království, zastoupenému M. Bulterman a J. Langerem, jako zmocněnci,
žalovanému,
SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
ve složení A. Borg Barthet, vykonávající funkci předsedy šestého senátu, M. Berger (zpravodajka) a F. Biltgen, soudci,
generální advokátka: J. Kokott,
vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Odůvodnění rozsudku
Rozsudek
1. Touto žalobou se Evropská komise domáhá toho, aby Soudní dvůr určil, že Nizozemské království tím, že ponechalo v platnosti ustanovení nizozemského práva, která jsou v rozporu s čl. 1 druhým pododstavcem písm. a) a b), článkem 15 a čl. 28 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání (Úř. věst. L 204, s. 23), nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z této směrnice.
Právní rámec
Unijní právo
2. Směrnice 2006/54, jejímž účelem je podle jejího čl. 1 prvního pododstavce
„zajistit zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání“ zrušila, s účinností od 15. srpna 2009 směrnici Rady 76/207/EHS ze dne 9. února 1976 o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání a o pracovní podmínky (Úř. věst. L 39, s. 40). Jak vyplývá z prvního bodu odůvodnění, směrnice 2006/54 přepracovává a slučuje v zájmu srozumitelnosti předchozí hlavní předpisy v oblastech, které upravuje, do jednoho dokumentu.
3. Pod nadpisem „Návrat z mateřské dovolené“ článek 15 směrnice 2006/54 stanoví:
„Žena na mateřské dovolené má po skončení mateřské dovolené nárok vrátit se na stejné nebo rovnocenné pracovní místo za podmínek, které nejsou méně příznivé, a na prospěch ze zlepšení pracovních podmínek, na který by měla nárok během své nepřítomnosti.“
4. Článek 28 odst. 2 téže směrnice stanoví, že „touto směrnicí nejsou dotčeny směrnice [Rady] 96/34/ES [ze dne 3. června 1996 o rámcové dohodě o rodičovské dovolené uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (Úř. věst. L 145, s. 4)] a směrnice [Rady] 92/85/EHS [ze dne 19. října 1992 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň (Úř. věst. L 348, s. 1)]“.
5. Ustanovení podobná ustanovením článku 15 a čl. 28 odst. 2 směrnice 2006/54 byla vložena do čl. 2 odst. 7 druhého a čtvrtého pododstavce směrnice 76/2007 směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2002/73/ES ze dne 23. září 2002. kterou se mění směrnice 76/207 (Úř. věst. L 269, s. 15).
Nizozemské právo
6. Nizozemské království směrnici 2002/73 provedlo všeobecným zákonem o rovném zacházení (Algemeene wet gelijke behandeling, dále jen „AWGB“), zákonem o rovném zacházení pro muže a ženy (Wet gelijke behandeling van mannen en vrouwen ) a změnami v nizozemském občanském zákoníku (Nederlands Burgerlijk Wetboek, dále jen „BW“).
7. Článek 1 zákona o rovném zacházení pro muže a ženy zní následovně:
„1. Pro účely tohoto zákona se rozumí:
[...]
b. přímou diskriminací: situace, ve které se s osobou z důvodu pohlaví zachází ve srovnatelné situaci méně příznivým způsobem než s jinou osobou;
[...]
2. Přímou diskriminací se rovněž rozumí diskriminace založená na těhotenství, porodu a mateřství.
[...]“
8. Článek 1 AWGB a 7:646 odst. 5 BW obsahují ustanovení rovnocenného dosahu.
9. Článek 5 odst. 1 písm. a) AWGB a 7:646 odst. 1 BW zakazují jakoukoli diskriminaci a jakékoli rozlišování mezi muži a ženami, pokud jde o pracovní podmínky.
10. Článek 7:611 BW stanoví, že „zaměstnavatel a zaměstnanec jsou povinni se chovat jako řádný zaměstnavatel a jako řádný zaměstnanec“.
Postup před zahájením soudního řízení
11. Dopisem ze dne 29. června 2007 Komise v souladu s postupem stanoveným v článku 226 ES vyzvala Nizozemské království, aby se vyjádřilo k otázce právních předpisů provádějících různá ustanovení směrnice 2002/73. Nizozemské orgány odpověděly dopisem ze dne 7. srpna 2007.
12. Dne 2. února 2009 zaslala Komise Nizozemskému království doplňující výzvu dopisem, na kterou nizozemské orgány odpověděly dopisem ze dne 27. března 2009. Tato odpověď Komisi umožnila stáhnout její výhrady k několika bodům vytýkaného nesplnění povinnosti.
13. Ke zbylým otázkám ve sporu Komise zaslala Nizozemskému království dne 30. září 2011 odůvodněné stanovisko, ve kterém měla za to, že nizozemské právní předpisy nepředstavují dostatečně jasné a přesné provedení ustanovení směrnice 2006/54. Došla k závěru, že zachování v platnosti ustanovení neslučitelných s čl. 1 druhým pododstavcem písm. a) a b), články 15 a 16 a čl. 28 odst. 2 této směrnice představují porušení povinností touto směrnicí stanovených. Nizozemské orgány odpověděly na toto odůvodněné stanovisko dopisem ze dne 1. prosince 2011.
14. Jelikož se Komise nehledě k uvedené odpovědi domnívala, že její výtka týkající se čl. 1 druhého pododstavce písm. a) a b), článku 15 a čl. 28 odst. 2 směrnice 2006/54 není bezpředmětná, rozhodla se podat projednávanou žalobu.
Návrhová žádání účastníků řízení
15. Komise ve svém návrhu na zahájení řízení navrhovala, aby Soudní dvůr:
– určil, že „Nizozemské království tím, že nepřijalo veškeré právní a správní předpisy nezbytné k zajištění, tím, že ponechalo v platnosti ustanovení nizozemského práva, která jsou v rozporu s čl. 1 [druhým pododstavcem] písm. a) a b), článkem 15 a čl. 28 odst. 2 směrnice 2006/54, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z této směrnice“;
– uložil Nizozemskému království náhradu nákladů řízení.
16. Dopisem ze dne 6. června 2013 Komise oznámila kanceláři Soudního dvora, že jelikož zaznamenala „redakční nesrovnalost“ ve formulaci svého prvního návrhového žádání, přeje si opravit jeho znění. První návrhové žádání tak má být čteno tak, že pouze navrhuje, aby Soudní dvůr určil, že „Nizozemské království tím, že uchovalo v platnosti ustanovení nizozemského práva, která jsou v rozporu s čl. 1 [druhým pododstavcem] písm. a) a b), článkem 15 a čl. 28 odst. 2 směrnice 2006/54, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z této směrnice“
17. Nizozemské království navrhlo odmítnutí žaloby a uložení povinnosti Komisi nahradit náklady řízení.
K žalobě
Argumentace účastníků řízení
K přípustnosti
18. Nizozemské království zpochybňuje přípustnost žaloby z důvodu, že žaloba nedodržuje požadavky jasnosti, přesnosti a soudržnosti požadované judikaturou Soudního dvora.
19. Zaprvé uvedený členský stát uvádí, že předmět žaloby, jak je popsán na první straně návrhu na zahájení řízení, se vztahuje na směrnici 2002/73, zatímco návrhová žádání této žaloby se týkají pouze směrnice 2006/54.
20. Zadruhé Nizozemské království tvrdí, že uvedená návrhová žádání nemají žádnou souvislost s argumenty předloženými v obsahu žaloby. Podle něj se tyto argumenty netýkají zachování v platnosti právních ustanovení, která jsou údajně neslučitelná s ustanoveními směrnice 2006/54 a nejsou ostatně přesně označena v této žalobě, nýbrž přejímají stanovisko Komise, podle kterého nizozemské právní předpisy nezajistily úplné provedení této směrnice.
21. Komise se domnívá, že věcné nepřesnosti v návrhu na zahájení řízení uplatněné Nizozemským královstvím neškodí jasnosti tohoto návrhu.
22. Pokud jde o výtku, podle které Komise neurčila vnitrostátní ustanovení, která jsou neslučitelná se směrnicí 2006/54, Komise připomíná, že po dobu celého postupu před zahájením soudního řízení, jasně uváděla, že ustanovení článku 1 AWGB a 7:646 odst. 5 BW nestačí k zajištění dostatečného provedení článku 15 a čl. 28 odst. 2 této směrnice.
K věci samé
23. Komise odkazuje na judikaturu Soudního dvora, podle které je za účelem provedení směrnice nezbytné, aby vnitrostátní právo účinně zaručovalo plné uplatnění směrnice, aby právní situace vyplývající z tohoto práva byla dostatečně přesná a jasná a aby oprávněné osoby mohly zjistit úplný rozsah svých práv a případně se jich dovolat u vnitrostátních soudů.
24. V tomto ohledu tvrdí, že ani obecná ustanovení, která zakazují jakoukoli diskriminaci založenou na těhotenství, porodu a mateřství, ani „zásada řádného zaměstnavatele“, jak je uvedena v nizozemském právním řádu, nepředstavují dostatečně jasné a přesné provedení dotyčných ustanovení směrnice 2006/54.
25. Nizozemské království se hájí a odkazuje na judikaturu Soudního dvora, podle které existence obecných zásad práva může učinit provedení směrnice zvláštními právními nebo správními opatřeními nadbytečnými, avšak za podmínky, že tyto zásady skutečně zaručují plné uplatnění směrnice.
26. Uvedený členský stát má za to, že plné uplatnění směrnice 2006/54 je zajištěno různými ustanoveními nizozemských právních předpisů, která zmínil v průběhu postupu před zahájením soudního řízení a znovu uvedl ve své žalobní odpovědi.
Závěry Soudního dvora
K dosahu žaloby
27. Úvodem je třeba upřesnit dosah této žaloby.
28. V tomto ohledu je třeba připomenout, že žalobu na základě článku 258 SFEU je třeba zkoumat pouze z hlediska návrhových žádání obsažených v návrhu na zahájení řízení (viz zejména rozsudek Komise v. Belgie, C‑132/09, EU:C:2010:562, bod 35 a citovaná judikatura).
29. Je třeba připomenout, že tato návrhová žádání musí být formulována jednoznačným způsobem tak, aby bylo zabráněno tomu, že Soudní dvůr rozhodne ultra petita
nebo opomene rozhodnout o některém žalobním důvodu (viz mimo jiné rozsudek Komise v. Španělsko, C‑67/12, EU:C:2014:5, bod 41 a citovaná judikatura).
30. V projednávané věci bylo první návrhové žádání obsažené v návrhu na zahájení řízení formulováno nejednoznačně v tom smyslu, že mohlo být vykládáno tak, že uvádí dvě vytýkané skutečnosti, totiž na jedné straně neexistenci vnitrostátních opatření zajišťujících úplné provedení směrnice 2006/54 a na straně druhé ponechání ustanovení neslučitelných s touto směrnicí v platnosti ze strany Nizozemského království.
31. Dopisem ze dne 6. června 2013 Komise uznala nejednoznačnost ve svém prvním návrhovém žádání a uvedla, že má být čteno tak, že se týká pouze jediné výhrady, totiž ponechání ustanovení neslučitelných se směrnicí 2006/54 v platnosti ze strany žalovaného členského státu.
32. Jelikož uvedený dopis Komise omezuje rozsah návrhových žádání uvedených v jejím návrhu na zahájení řízení, je třeba to zohlednit a mít za to, že představuje částečné zpětvzetí návrhu. Na projednávanou žalobu je třeba pohlížet tak, že se týká zachování ustanovení, o kterých Komise tvrdí, že jsou v rozporu s čl. 1 druhým pododstavcem písm. a) a b), článkem 15 a čl. 28 odst. 2 směrnice 2006/54, v platnosti ze strany Nizozemského království.
K přípustnosti žaloby
33. Z článku 120 písm. c) jednacího řádu a judikatury Soudního dvora související s tímto ustanovením vyplývá, že každý návrh na zahájení řízení musí uvádět předmět sporu, jakož i stručný popis dovolávaných žalobních důvodů a že tyto údaje musí být natolik jasné a přesné, aby umožnily žalovanému připravit si obhajobu a Soudnímu dvoru vykonávat přezkum. Z toho vyplývá, že hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je žaloba založena, musí uceleně a srozumitelně vyplývat z textu samotné žaloby (viz zejména rozsudek Komise v. Španělsko, EU:C:2014:5, bod 41 a citovaná judikatura).
34. Soudní dvůr rovněž rozhodl, že v žalobě podané podle článku 258 SFEU musí být výtky uvedeny souvisle a přesně, aby členský stát a Soudní dvůr mohly přesně pochopit rozsah vytýkaného porušení unijního práva, což je podmínka nezbytná k tomu, aby zmíněný stát mohl užitečně uplatnit důvody na svou obhajobu a Soudní dvůr ověřit existenci tvrzeného nesplnění povinnosti (viz zejména rozsudek Komise v. Španělsko, EU:C:2014:5, bod 42 a citovaná judikatura).
35. V projednávané věci Nizozemské království zaprvé tvrdí, že projednávaná žaloba nesplňuje tyto podmínky, jelikož zaměňuje směrnice 2002/73 a 2006/54.
36. V tomto ohledu je třeba uvést, že postup před zahájením tohoto soudního řízení pro nesplnění povinnosti začal v průběhu června 2007 zasláním původní výzvy dopisem a skončil dne 7. května 2013 podáním této žaloby. Během tohoto období téměř šesti let byla směrnice 2002/73, uvedená v této výzvě dopisem, zrušena s účinností od 15. srpna 2009 a nahrazena, při zachování téměř totožných právních ustanovení, směrnicí 2006/54. Jak vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru, od tohoto dne postup před zahájením soudního řízení probíhal s odkazem na ve své podstatě shodná ustanovení posledně uvedené směrnice.
37. Za těchto podmínek pouhá skutečnost, že se předmět projednávané žaloby, jak je popsán na první straně žaloby, týká směrnice 2002/73, kdežto návrhová žádání odkazují pouze na směrnici 2006/54, nemůže vzbuzovat pochyby, pokud jde o určení ustanovení unijního práva, vzhledem k nimž musí být posuzována opodstatněnost této žaloby. Ze stejných důvodů nemůže Nizozemské království tvrdit, že nemohlo znát rozsah vytýkaného nesplnění povinnosti ani plně uplatnit své právo na obhajobu.
38. Zadruhé Nizozemské království tvrdí, že popis skutkových a právních okolností, na nichž je žaloba založena, v návrhu na zahájení řízení je nesoudržné vzhledem k návrhovým žádáním, k nimž tento popis vedl.
39. V projednávané věci Komise navrhuje, aby Soudní dvůr určil, že Nizozemské království tím, že ve svém právním řádu ponechalo v platnosti pravidla, která jsou v rozporu s čl. 1 druhým pododstavcem písm. a) a b), článkem 15 a čl. 28 odst. 2 směrnice 2006/54, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z této směrnice. Tato návrhová žádání vymezují předmět žaloby, přičemž Soudní dvůr nemůže rozhodnout ultra petita .
40. Pokud přitom Komise v důvodech své žaloby předkládá poměrně podrobný popis platných opatření nizozemské právní úpravy, činí tak s cílem tvrdit, že tato opatření jsou nedostatečná k zajištění úplného provedení ustanovení směrnice 2006/54 uvedených v předchozím bodě.
41. Naproti tomu Komise neurčuje žádné pravidlo nizozemského práva, jehož obsah nebo použití by bylo v rozporu se zněním nebo cílem dotčených ustanovení uvedené směrnice.
42. Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že Komise tím, že neuvedla informaci nezbytnou k tomu, aby Soudní dvůr mohl s plnou znalostí věci rozhodnout o návrhových žádáních žaloby, nesplnila požadavky soudržnosti, jasnosti a přesnosti požadované judikaturou v této oblasti.
43. Jelikož Soudní dvůr nemůže ověřit existenci tvrzeného nesplnění povinnosti v rámci projednávané žaloby, je třeba tuto žalobu odmítnout jako nepřípustnou.
K nákladům řízení
44. Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Nizozemské království požadovalo uložení náhrady nákladů řízení a Komise neměla úspěch ve věci, je třeba posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
1) Žaloba se odmítá.
2) Evropské komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.