62015CC0568
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MACIEJE SZPUNARA
přednesené dne 10. listopadu 2016 (
1
)
Věc C‑568/15
Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main e.V.
proti
comtech GmbH
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landgericht Stuttgart (Zemský soud ve Stuttgartu, Německo)]
„Směrnice 2011/83/EU — Ochrana spotřebitelů — Komunikace po telefonu — Provozování telefonní linky obchodníkem s cílem umožnit, aby jej spotřebitel mohl kontaktovat v souvislosti s uzavřenou smlouvou — Zákaz uplatnění vyšší sazby než je základní sazba — Pojem ‚základní sazba‘“
I – Úvod
1.
Soudní dvůr je v projednávané věci vyzván, aby v rámci ochrany spotřebitele podal vysvětlení, zvláště pokud jde o komunikaci po telefonu, a konkrétně o případ, kdy obchodník poskytne svým zákazníkům telefonní linku vyhrazenou pro poprodejní servis.
2.
Položené předběžné otázky se týkají výkladu pojmu „běžná [základní] sazba“ ve smyslu článku 21 směrnice 2011/83/EU (
2
), přičemž samotná směrnice neobsahuje žádnou definici tohoto pojmu. Tato věc tedy Soudnímu dvoru skýtá příležitost poprvé se vyjádřit k výkladu tohoto článku, a zejména k pojmu „běžná [základní] sazba“, který je v něm uveden.
II – Právní rámec
A – Unijní právo
3.
Článek 4 směrnice 2011/83, nadepsaný „Úroveň harmonizace“, zní takto:
„Členské státy nesmí v rámci svého vnitrostátního práva ponechat v platnosti ani zavádět ustanovení odchylná od ustanovení této směrnice, včetně více či méně přísných ustanovení za účelem zajištění odlišné úrovně ochrany spotřebitele, pokud není v této směrnici stanoveno jinak.“
4.
Článek 6 této směrnice, nadepsaný „Požadavky na informace v případě smluv uzavřených na dálku a smluv uzavřených mimo obchodní prostory“, ve svém odstavci 1 uvádí:
„1.   Před tím, než je spotřebitel vázán smlouvou uzavřenou na dálku nebo smlouvou uzavřenou mimo obchodní prostory či odpovídající smluvní nabídkou, poskytne obchodník spotřebiteli jasným a srozumitelným způsobem tyto informace:
[…]
f)
náklady na prostředky komunikace na dálku použité pro uzavření smlouvy, pokud se liší od základní sazby;
[…]“
5.
Podle článku 21 této směrnice, nadepsaném „Komunikace po telefonu“:
„Členské státy zajistí, aby v případě, že obchodník provozuje telefonní linku vyhrazenou pro záležitosti týkající se uzavřených smluv, neplatil spotřebitel za hovor s obchodníkem vyšší částku[,] než je běžná [základní] sazba.
Prvním pododstavcem není dotčeno právo poskytovatelů telekomunikačních služeb účtovat za tyto hovory poplatky.“
B – Německé právo
6.
Článek 312a Bürgerliches Gesetzbuch (občanský zákoník, dále jen „BGB“), nadepsaný „Obecné povinnosti a zásady použitelné na spotřebitelské smlouvy; meze sjednání úplaty“, který provádí článek 21 směrnice 2011/83, stanoví v odstavci 5 následující:
„Dohoda, na jejímž základě má spotřebitel povinnost uhradit úplatu za to, že telefonicky kontaktuje obchodníka kvůli otázkám nebo vysvětlením ohledně smlouvy, která je mezi nimi uzavřena, prostřednictvím telefonního čísla, které obchodník poskytl pro takové účely, je neplatná, pokud sjednaná úplata převyšuje úplatu za pouhé používání telekomunikační služby. Pokud je dohoda podle první věty neplatná, nemá spotřebitel vůči poskytovateli telekomunikačních služeb ani povinnost platit za hovor poplatek. Poskytovatel telekomunikačních služeb je oprávněn požadovat od obchodníka, který uzavřel se spotřebitelem neplatnou dohodu, úplatu pouze za používání telekomunikační služby.“
III – Skutečnosti předcházející sporu v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
7.
Společnost comtech GmbH je německou společností, jejíž hospodářskou činností je prodej elektrických a elektronických přístrojů. Tato společnost uvádí na své internetové stránce telefonní číslo zákaznického servisu, které se týká zákazníků, kteří se společností již uzavřeli smlouvu a chtějí, aby jim byly telefonicky objasněny nebo vysvětleny otázky související s jejich smlouvou. Toto telefonní číslo je speciální číslo, které obsahuje předvolbu 0180, jež je v Německu používána pro zákaznické servisy s jednotnou vnitrostátní sazbou. Cena hovoru na toto speciální (nezeměpisné) číslo je vyšší než částka, kterou by spotřebitel zaplatil za hovor na běžné (zeměpisné) číslo pevné linky nebo mobilní sítě při obvyklých sazbách za telefonní hovory (
3
).
8.
Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main e.V. (Spolek pro potírání nekalé soutěže Frankfurt nad Mohanem, dále jen „Spolek“) je spolkem na podporu obchodních zájmů svých členů, kterými jsou zejména spolky a podniky. Spolek podal k předkládajícímu soudu žalobu na zdržení se jednání proti společnosti comtech z důvodu porušení ustanovení § 312a odst. 5 BGB, které provádí článek 21 směrnice 2011/83. V rámci této žaloby Spolek tvrdí, že poskytnutí telefonní linky vyhrazené pro poprodejní servis za vyšší sazbu, než je sazba za běžné hovory, je nekalou obchodní praktikou (
4
).
9.
Společnost comtech tuto žalobu na zdržení se jednání odmítá. Tato společnost uvedla, že smyslem ustanovení § 312a odst. 5 BGB vykládaného ve světle článku 21 směrnice 2011/83 je, aby obchodník nedosahoval prostřednictvím zákaznické telefonní linky zisku. Podle této společnosti tedy není zakázáno, aby poplatky za hovory byly vyšší než sazba za tzv. „běžné“ hovory pro pokrytí úplaty pro telefonního operátora za poskytování linky zákaznického servisu, pokud obchodník z této služby nedosahuje zisku (
5
).
10.
Předkládající soud uvádí, že pro vyřešení sporu v původním řízení je nutno podat výklad pojmu „úplata za pouhé používání telekomunikační služby“, který je uveden v § 312a odst. 5 BGB. Vzhledem k tomu, že sazby takových telefonních linek, jako je linka dotčená ve věci v původním řízení, jsou předmětem harmonizace na evropské úrovni stanovené v článku 21 směrnice 2011/83, je zapotřebí podat rovněž výklad tohoto ustanovení směrnice 2011/83. Toto ustanovení uvádí, že spotřebitel není povinen platit za telefonní hovor po uzavření smlouvy vyšší částku, než je „běžná [základní] sazba“.
11.
Podle předkládajícího soudu bylo cílem německého zákonodárce zamezit tomu, aby obchodník dosahoval z poskytování nezeměpisné telefonní linky zisku. Takový výklad článku 21 směrnice 2011/83, a tudíž ustanovení § 312a odst. 5 BGB, nevylučuje, aby spotřebitel platil za hovor na nezeměpisnou linku více než za běžný hovor, pokud příjmy nepřevýší náklady na poskytování takové linky.
12.
Předkládající soud však má pochybnosti ohledně tohoto výkladu a táže se, zda není nutno pojem „běžná [základní] sazba“ vykládat úžeji, než jak tento pojem vykládá německý zákonodárce, aby tak byla zajištěna vyšší úroveň ochrany spotřebitele. Předkládající soud má za to, že ze znění a cíle článku 21 směrnice 2011/83 vyplývá potřeba užšího výkladu. Ačkoli totiž sporné vnitrostátní ustanovení – jak bylo uvedeno – zakazuje dosahovat poskytováním nezeměpisné telefonní linky zisku, nebrání tomu, aby za hovory na tuto linku byla účtována vyšší částka než za hovory na linky běžné.
13.
Vzhledem k těmto úvahám se Landgericht Stuttgart (Zemský soud ve Stuttgartu, Německo) rozsudkem ze dne 15. října 2015, došlým kanceláři Soudního dvora dne 5. listopadu 2015, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je třeba vykládat čl. 21 první pododstavec směrnice 2011/83/EU v tom smyslu, že spotřebiteli nesmí za hovor s obchodníkem v případě, že obchodník zřídil telefonní linku, aby jej spotřebitel mohl kontaktovat v souvislosti s uzavřenou smlouvou, vznikat vyšší poplatky než poplatky, které by za hovor zaplatil v případě běžného (zeměpisného) čísla pevné linky nebo mobilní sítě?
2)
Brání čl. 21 první pododstavec směrnice 2011/83/EU vnitrostátnímu ustanovení, podle kterého musí spotřebitel v případech, ve kterých obchodník zřídil zákaznický servis se speciálním číslem (s předvolbou 0180) vyhrazeným pro záležitosti týkající se uzavřené smlouvy, hradit poplatky, které mu účtuje poskytovatel telekomunikačních služeb za využívání této telekomunikační služby, a to i tehdy, pokud tyto poplatky překročí poplatky, které by spotřebitel zaplatil při hovoru na běžné (zeměpisné) číslo pevné linky nebo mobilní sítě?
Je třeba čl. 21 první pododstavec směrnice považovat v každém případě za ustanovení, které nebrání takovému vnitrostátnímu ustanovení v případě, že poskytovatel telekomunikačních služeb neodvádí z poplatku zaplaceného spotřebitelem za hovor na speciální číslo žádný podíl obchodníkovi?“
14.
Písemná vyjádření předložily Spolek, estonská, litevská, nizozemská a finská vláda, jakož i Evropská komise. Vzhledem k tomu, že nikdo ze zúčastněných nepožádal, aby byla vyslechnuta jejich ústní vyjádření, rozhodl Soudní dvůr, že se jednání konat nebude.
IV – Analýza
A – Ke společnému posouzení předběžných otázek
15.
Předkládající soud se svými předběžnými otázkami táže, zda je nutno pojem „běžná [základní] sazba“ vykládat v tom smyslu, že poplatky účtované spotřebiteli za hovor s obchodníkem prostřednictvím telefonní linky vyhrazené pro poprodejní servis nesmí být vyšší než cena, kterou by tento spotřebitel zaplatil za hovor na běžné (zeměpisné) číslo pevné linky nebo mobilní sítě, a dále jaký význam je třeba přisoudit tomu, zda obchodník prostřednictvím této telefonní linky dosahuje či nedosahuje zisku.
16.
Jeví se mi jako vhodné – jak to v podstatě navrhla Komise – posoudit tyto otázky společně, neboť se obě týkají výkladu jednoho a téhož pojmu.
17.
Předkládající soud se tak svými dvěma předběžnými otázkami v podstatě táže, jak je nutno vykládat pojem „běžná [základní] sazba“ uvedený v článku 21 směrnice 2011/83.
18.
Úvodem je zapotřebí poukázat na to, že Spolek, estonská a litevská vláda i Komise zastávaly ve svých vyjádřeních stanovisko, podle něhož spotřebitel nesmí za hovor s obchodníkem prostřednictvím telefonní linky vyhrazené pro poprodejní servis zaplatit vyšší cenu, než jakou by zaplatil za hovor na běžné (zeměpisné) číslo pevné linky nebo mobilní sítě.
B – K pojmu
„běžná [základní] sazba
“ ve smyslu článku 21 směrnice 2011/83
1. Znění článku 21 směrnice 2011/83
19.
V článku 21 prvním pododstavci směrnice 2011/83 se stanoví, že „[č]lenské státy zajistí, aby v případě, že obchodník provozuje telefonní linku vyhrazenou pro záležitosti týkající se uzavřených smluv, neplatil spotřebitel za hovor s obchodníkem vyšší částku[,] než je běžná [základní] sazba“.
20.
Vzhledem k tomu, že ani ve směrnici 2011/83, ani v právním rámci vytvořeném unijním normotvůrcem v oblasti poskytování telekomunikačních služeb není pojem „běžná [základní] sazba“ definován (
6
), vyplývá z ustálené judikatury Soudního dvora, že význam a dosah pojmů, které unijní právo nijak nedefinuje, musí být určeny v souladu s jejich obvyklým smyslem v běžném jazyce s přihlédnutím ke kontextu, ve kterém jsou použity, a cílům, které sleduje právní úprava, jejíž jsou součástí (
7
).
21.
Pokud jde o obvyklý smysl pojmu „běžná [základní] sazba“ v německém jazyce, připomíná tento pojem – jak poukázal předkládající soud – pojem „místní sazba“, kterým se označují poplatky, které vznikají při místním hovoru na běžné telefonní číslo. Předkládající soud kromě toho zdůrazňuje, že výklad tohoto pojmu není v Německu jednotný (
8
).
22.
Z ustálené judikatury v tomto ohledu vyplývá, že formulace použitá v jednom z jazykových znění ustanovení unijního práva nemůže sloužit jako jediný základ pro výklad tohoto ustanovení ani jí nemůže být v tomto ohledu přiznána přednost před jinými jazykovými zněními. Ustanovení unijního práva totiž musí být vykládána a používána jednotně na základě znění vypracovaných ve všech jazycích Evropské unie. V případě rozdílů mezi různými jazykovými verzemi unijního práva musí být dotčené ustanovení vykládáno podle celkové systematiky a účelu právní úpravy, jejíž je součástí (
9
).
23.
Jak správně podotýká Komise, v projednávané věci se i přes to, že jednotlivé jazykové verze nejsou v zásadě formulovány nejednoznačně (
10
), nejeví s ohledem na rozdílnost sazeb nabízených koncovým uživatelům za poskytování telekomunikačních služeb v členských státech (
11
) a na rychlý vývoj, jaký lze sledovat v dynamickém odvětví telekomunikací, jako možné definovat užití běžného jazyka, pokud jde o pojem „běžná [základní] sazba“. V důsledku toho neumožňuje obecný význam pojmu použitého v jiných jazykových zněních sám o sobě odpovědět na položenou předběžnou otázku.
24.
Je tedy zapotřebí podat výklad pojmu „běžná [základní] sazba“ na základě celkové systematiky a účelu směrnice 2011/83, jakož i vzhledem ke kontextu, do něhož tato směrnice zapadá. Také historie vzniku této směrnice může být věrohodným zdrojem umožňujícím do určité míry vysledovat záměr unijního normotvůrce v tak citlivé oblasti, jakou je ochrana spotřebitelů.
2. Výklad článku 21 směrnice 2011/83 zasazený do kontextu
25.
Výklad článku 21 směrnice 2011/83 je nutno podat při zohlednění ustanovení této směrnice, která s tímto článkem souvisejí.
26.
V tomto ohledu je potřeba zdůraznit, že v článku 6 odst. 1 písm. f) směrnice 2011/83, v němž se stanoví předsmluvní požadavky na informace v případě smluv uzavřených na dálku a smluv uzavřených mimo obchodní prostory, je rovněž uveden pojem „základní sazba“. V tomto ustanovení se uvádí, že obchodník je povinen před uzavřením smlouvy informovat spotřebitele o „náklad[ech] na prostředky komunikace na dálku použit[ých] pro uzavření smlouvy, pokud se liší od základní sazby“ (
12
).
27.
Tato povinnost informovat spotřebitele umožňuje podle Komise spotřebiteli rozhodnout se, zda smlouvu s obchodníkem uzavře či nikoli, a to při znalosti nákladů týkajících se prostředků komunikace na dálku (
13
). Komise rovněž tvrdí, že za „základní sazbu“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 písm. f) směrnice 2011/83 lze považovat pouze náklady, jež spotřebitel může očekávat, tedy náklady na obvyklou komunikaci prostřednictvím telefonní linky účtované za hovor na běžné (zeměpisné) číslo pevné linky nebo mobilní sítě. Vzhledem k tomu, že spotřebiteli jsou tyto náklady známy na základě smlouvy uzavřené s jeho poskytovatelem telekomunikačních služeb, není obchodníkovi v rámci tohoto článku uložena žádná informační povinnost. Pokud je na druhou stranu komunikace mezi spotřebitelem a obchodníkem prostřednictvím telefonní linky vedena prostřednictvím telefonního čísla, které pro spotřebitele znamená poplatky vyšší než při obvyklé komunikaci prostřednictvím telefonní linky za hovor na běžné (zeměpisné) číslo pevné linky nebo mobilní sítě, musí být spotřebitel obchodníkem jasným a srozumitelným způsobem informován.
28.
Pokud v rámci ustanovení čl. 6 odst. 1 písm. f) směrnice 2011/83 nasvědčuje výklad tohoto ustanovení a pojmu „základní sazba“, který je v něm obsažen, tomu, že se tento pojem vztahuje výlučně na náklady obvykle vznikající při komunikaci prostřednictvím telefonní linky za hovor na běžné (zeměpisné) číslo pevné linky nebo mobilní sítě, nemůže tomu být podle mého názoru jinak v případě výkladu pojmu „běžná [základní] sazba“ ve smyslu článku 21 této směrnice.
29.
Článek 21 směrnice 2011/83 je tudíž s ohledem na jeho kontext nutno vykládat tak, že se vztahuje pouze na náklady, jež spotřebiteli vzniknou za hovor na běžné (zeměpisné) číslo pevné linky nebo mobilní sítě.
30.
Jedině tento výklad je způsobilý zajistit uskutečnění cílů sledovaných směrnicí 2011/83, jak se pokusím níže doložit.
3. K pojmu „běžná [základní] sazba“ s ohledem na cíl ochrany spotřebitelů
31.
Účelem směrnice 2011/83, jak uvádí její článek 1, je „přispět k řádnému fungování vnitřního trhu dosažením vysoké úrovně ochrany spotřebitele“ (
14
).
32.
V tomto ohledu body 3 (
15
) až 5 a 7 odůvodnění směrnice 2011/83 připomínají, že cílem této směrnice je přispět k „vysoké úrovni ochrany spotřebitele“. Zejména bod 7 odůvodnění této směrnice uvádí, že „spotřebitelé [by] měli požívat společné vysoké úrovně ochrany v celé Unii“ (
16
).
33.
Podle nizozemské vlády není německá právní úprava dotčená ve věci v původním řízení v rozporu s článkem 21 směrnice 2011/83, a především s účelem ochrany spotřebitele uvedeným v bodech 3 až 5 a 7 odůvodnění a článku 1 této směrnice. Na rozdíl od estonské (
17
) a litevské vlády se totiž nizozemská vláda domnívá, že pojem „běžná [základní] sazba“ zahrnuje dodatečné poplatky za informační servis, jež vyplývají z poskytování dotčené zákaznické linky (
18
).
34.
Tento argument mě nepřesvědčuje.
35.
V bodě 2 odůvodnění směrnice 2011/83 se zdůrazňuje, že tato směrnice upouští od zásady minimální harmonizace obsažené ve směrnicích 85/577/EHS (
19
) a 97/7 ve prospěch harmonizace úplné. V zájmu právní jistoty je tak cíle „požívat společné vysoké úrovně ochrany v celé Unii“ dosaženo prostřednictvím úplné harmonizace určitých podstatných hledisek smluv uzavíraných mezi podniky a spotřebiteli (
20
). V důsledku toho pak v souladu s článkem 4 směrnice 2011/83 „[č]lenské státy nesmí v rámci svého vnitrostátního práva ponechat v platnosti ani zavádět ustanovení odchylná od ustanovení této směrnice, včetně více či méně přísných ustanovení za účelem zajištění odlišné úrovně ochrany spotřebitele, pokud není v této směrnici stanoveno jinak“, přičemž – jak připomínám – ohledně článku 21 této směrnice jinak stanoveno není (
21
).
36.
Jak správně zdůraznily estonská a litevská vláda a Komise, týká se článek 21 směrnice 2011/83 situace, v níž se spotřebitel po uzavření smlouvy obrátí na obchodníka ve věci této smlouvy, zejména za účelem vyjasnění otázek týkajících se jejího plnění (
22
), nebo po jejím naplnění za účelem uplatnění práv ze záruky či zjednání nápravy. Vzhledem k tomu, že telefonní linku pro kontaktování obchodníka zřizuje tento obchodník, je to on, kdo má vliv na stanovení výše poplatků účtovaných spotřebitelům, jež mu volají. Pokud se totiž obchodník rozhodne zřídit běžné (zeměpisné) číslo pevné linky nebo mobilní sítě, vznikají při hovoru spotřebitele obchodníkovi pouze náklady vypočítané na základě smlouvy uzavřené mezi spotřebitelem a jeho poskytovatelem telekomunikačních služeb. Pokud se na druhou stranu obchodník rozhodne zřídit speciální telefonní linku, jejíž sazby volání jsou vyšší než běžné sazby na trhu, může se stát, že spotřebitel z ekonomických důvodů nevyužije ke své vlastní nevýhodě telefonického kontaktu s obchodníkem, neboť by to pro něj znamenalo dodatečné poplatky.
37.
Zaplacení vyšší ceny než při volání na běžné telefonní číslo by v důsledku mohlo spotřebitele odradit od kontaktování obchodníka, neboť by znamenalo dodatečné náklady (
23
). Z celkové systematiky směrnice navíc vyplývá, že služba zákaznického servisu je nevyvratitelně součástí očekávání smluvních stran, a proto je zahrnuta v ceně již zaplacené spotřebitelem. Užití telefonního čísla s vyšší sazbou za volání by znamenalo, že spotřebitel zaplatí za tutéž službu dodatečné poplatky (
24
). Tím více to platí v případě, že je hodnota předmětu smlouvy nízká.
38.
Takový výklad ustanovení čl. 21 prvního pododstavce směrnice 2011/83 není zpochybněn druhým pododstavcem tohoto článku, který stanoví, že „[p]rvním pododstavcem není dotčeno právo poskytovatelů telekomunikačních služeb účtovat za tyto hovory poplatky“. Souhlasím s argumentem litevské vlády a Komise, podle něhož je určujícím faktorem skutečnost, že úplata účtovaná spotřebiteli nesmí být vyšší než úplata při běžném volání za obvyklé tržní ceny.
39.
Systém úplné harmonizace, který zavádí směrnice 2011/83, a vysoká úroveň ochrany spotřebitele by podle mého názoru mohly ztratit svůj užitečný účinek, pokud by Soudní dvůr v projednávané věci zvolil výklad článku 21 směrnice 2011/83, jenž by umožnil členským státům zavést na vnitrostátní úrovni taková ustanovení, jako jsou ustanovení ve věci v původním řízení, jež nezahrnují pouze obvyklé tržní poplatky za telefonní hovory na běžné (zeměpisné) číslo pevné linky nebo mobilní sítě.
40.
Jak nyní vysvětlím, odpovídá tento výklad rovněž historii vzniku článku 21 směrnice 2011/83.
4. Výklad článku 21 směrnice 2011/83 s ohledem na jeho historii vzniku
41.
Systematický výklad a teleologický výklad článku 21 směrnice 2011/83, které jsou uvedeny v bodech 29 a 39 tohoto stanoviska, jsou rovněž v souladu s historií vzniku tohoto ustanovení.
42.
Vzhledem k tomu, že totiž bylo během legislativního procesu konstatováno (
25
), že neexistují jednotná pravidla, pokud jde o otázky týkající se placených telefonních služeb zákaznického servisu, navrhl Evropský parlament ve svém pozměňovacím návrhu č. 1378 vložení nového článku 28a (nový) s názvem „Komunikace a dosažitelnost“ (
26
). V odůvodnění tohoto pozměňovacího návrhu bylo uvedeno, že „obchodníci čím dál tím více přesouvají svůj zákaznický a reklamační servis na call–centra. Spotřebitelům jsou pak účtovány často nezanedbatelné poplatky, jsou-li přesměrováni na speciální placená čísla […]. Mělo by tak být právním předpisem stanoveno, že komunikace a dosažitelnost jsou součástí smluvního závazku, za níž není po dobu trvání daného smluvního vztahu nebo během záruční doby požadována dodatečná úplata“ (
27
).
43.
Komise v tomto ohledu ve svých dokumentech poukazuje na to, že pojem „běžná [základní] sazba“ byl zaveden při schvalování a přeformulování návrhu Parlamentu (
28
). V prvním čtení tak byl po dohodě mezi Parlamentem a Radou Evropské unie přijat návrh směrnice obsahující článek 21 (
29
). Cílem unijního normotvůrce byla tedy ochrana spotřebitelů před vyššími náklady za telefonní hovor s obchodníkem nebo jeho zákaznickým servisem v souvislosti s již uzavřenou smlouvou.
44.
Tento záměr unijního normotvůrce kromě toho potvrzují pokyny GŘ pro spravedlnost týkající se směrnice 2011/83 (
30
). V bodě 10 těchto pokynů se v první řadě připomíná, že cílem článku 21 této směrnice je „ochrana spotřebitelů před dodatečnými poplatky za telefonní hovory s obchodníkem, s nímž uzavřeli smlouvu, například kvůli řešení stížnosti. Za tyto hovory není [ve druhé řadě] přípustné od spotřebitele požadovat úhradu vyšší částky, než je ‚běžná [základní] sazba‘. Přestože směrnice neuvádí výslovnou definici této ‚běžné [základní] sazby‘, důvodem pro její použití je požadovat od obchodníků, aby zajistili, že spotřebitelé nebudou za hovory, na něž se vztahuje článek 21, platit více než čisté náklady na služby elektronických komunikací“ (
31
). Tyto pokyny kromě toho upřesňují, že aby obchodníci splnili tento požadavek na běžnou [základní] sazbu, „měli by […] používat telefonní čísla, jako jsou například standardní (zeměpisná) pevná nebo mobilní čísla, na která se nevztahuje žádný režim zvláštních sazeb. Příkladem čísel účtovaných za běžnou [základní] sazbu by byla rovněž nezeměpisná čísla, která poskytovatelé elektronických komunikačních služeb obvykle zahrnují do svých nabídek „balíčků“ minut, které lze provolat za pevný měsíční paušál, a čísla, kde účtované sazby nejsou vyšší než sazby za volání na zeměpisná čísla“ (
32
).
45.
Z bodů 25 až 40 tohoto stanoviska podle mého názoru jednoznačně vyplývá, že výklad článku 21 směrnice 2011/83 v tom smyslu, že se pojem „běžná [základní] sazba“ vztahuje na veškeré náklady na využívání telekomunikační služby, tedy bez ohledu na výši těchto nákladů, by byl v rozporu s cílem, který touto právní úpravou sleduje unijní normotvůrce.
C – K otázce, zda obchodník dosahuje či nedosahuje zisku z telefonní linky v rámci výkladu článku 21 směrnice 2011/83
46.
Jak jsem uvedl v bodě 38 tohoto stanoviska, je určujícím faktorem pro výklad článku 21 směrnice 2011/83 a pojmu „běžná [základní] sazba“ skutečnost, že úplata účtovaná spotřebiteli nesmí být vyšší než úplata při běžném hovoru za obvyklé tržní ceny. Z toho vyplývá – jak to potvrzují systematický výklad a teleologický výklad tohoto ustanovení i historie jeho vzniku – že pokud náklady vzniklé spotřebiteli překročí běžné sazby za obvyklé telefonní hovory, nejedná se o „běžnou [základní] sazbu“ ve smyslu článku 21 směrnice 2011/83.
47.
Jak totiž správně podotkly estonská, litevská a finská vláda i Komise, cíl ochrany spotřebitele před vyššími sazbami za volání v rámci komunikace s obchodníkem při uzavírání smlouvy či po jejím uzavření bude mít přednost bez ohledu na otázku, kdo je konečným příjemcem úplaty hrazené spotřebitelem za užívání telekomunikačních služeb (
33
). Článek 21 směrnice 2011/83 by navíc ztratil svůj užitečný účinek, pokud by ochrana spotřebitele před vyššími náklady na volání závisela na tom, zda obchodník obdrží či neobdrží podíl z uhrazené úplaty.
V – Závěry
48.
S přihlédnutím k výše uvedeným úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Landgericht Stuttgart (Zemský soud ve Stuttgartu, Německo) odpověděl následovně:
„Pojem ‚běžná [základní] sazba‘ uvedený v článku 21 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, musí být vykládán v tom smyslu, že za hovor spotřebitele s obchodníkem v rámci poprodejního servisu v případě, že obchodník zřídil telefonní linku, prostřednictvím které jej spotřebitel může kontaktovat v souvislosti s uzavřenou smlouvou, nesmí být spotřebiteli účtovány vyšší poplatky než obvyklé poplatky, které by mu byly účtovány za hovor na běžné (zeměpisné) číslo pevné linky nebo mobilní sítě.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES (Úř. věst. 2011, L 304, s. 64).
(
3
) – Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že hovory na speciální číslo s předvolbou 0180 jsou spotřebiteli účtovány ve výši 0,14 EUR za minutu z německé pevné linky a 0,42 EUR za minutu z mobilní sítě.
(
4
) – Z předkládacího rozhodnutí také vyplývá, že tím, že spotřebitel zavolá na toto číslo, přijímá nabídku společnosti comtech k uzavření dohody ve smyslu ustanovení § 312a odst. 5 BGB, jejímž obsahem je, že při volbě speciálního čísla jsou se spotřebitelem za poplatek uvedený v prohlášení telefonicky řešeny otázky související s uzavřenou smlouvou a tímto způsobem jsou i přijímána nebo poskytována vysvětlení související s touto smlouvou.
(
5
) – Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že poskytovatel telekomunikačních služeb, kterého žalovaná pověřila poskytováním služby zákaznické telefonní linky, neodvádí z poplatku, který mu hradí spotřebitelé za hovor na uvedené speciální číslo, žalobci žádný podíl.
(
6
) – Viz zejména směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/22/ES ze dne 7. března 2002 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických komunikací (směrnice o univerzální službě) (Úř. věst. 2002, L 108, s. 51; Zvl. vyd. 13/29, s. 367).
(
7
) – Rozsudek ze dne 24. června 2015, Hotel Sava Rogaška (C‑207/14, EU:C:2015:414, bod 25 a citovaná judikatura).
(
8
) – Podle jednoho výkladu není ustanovení § 312a odst. 5 BGB považováno za věrné provedení článku 21 směrnice 2011/83, jelikož sice vylučuje přímé a pro volajícího rozpoznatelné zpětné toky poplatků uhrazených za používání telekomunikační služby obchodníkovi, nevylučuje však především častý případ „křížových dotací“, při kterých obchodník jako kompenzaci za předraženou zákaznickou telefonní linku získává jiné telekomunikační služby téhož poskytovatele za zvýhodněnou cenu nebo zdarma. Podle jiného názoru je „běžnou [základní] sazbou“ naproti tomu třeba rozumět rovněž poplatek za používání zákaznické telefonní linky, který se platí poskytovateli telekomunikačních služeb, a to i tehdy, pokud poskytovatel telekomunikačních služeb neodvádí obchodníkovi za hovor žádnou úplatu.
(
9
) – Rozsudky ze dne 27. října 1977, Bouchereau (30/77, EU:C:1977:172, bod 14), ze dne 19. září 2013, Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, bod 74), a ze dne 7. července 2016, Ambisig (C‑46/15, EU:C:2016:530, bod 48).
(
10
) – Zejména znění v jazyce bulharském (основната тарифа), německém (Grundtarif), estonském (põhitariifi), španělském (tarifa básica), italském (tariffa di base), litevském (bazinė kaina), polském (taryfa podstawowa) a anglickém (basic rate).
(
11
) – Sazby je především možno vypočítávat podle typu hovoru (místní nebo dálkový) a délky trvání hovoru, případně v kombinaci s paušálem (flatrate). Podle Komise nelze v zásadě žádný z těchto různých výkladů vyloučit z obvyklého smyslu pojmu „základní sazba“. V tomto ohledu z vyjádření finské vlády vyplývá, že Kuluttajansuojalaki (zákon o ochraně spotřebitele) v kapitole 2 článku 14 stanoví, že výrazem „základní sazba“ se rozumí zejména jakákoli sazba stanovená ve smlouvě o předplatném uzavřené se spotřebitelem.
(
12
) – Toto ustanovení je obdobné ustanovení čl. 4 odst. 1 písm. g) směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES ze dne 20. května 1997 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku (Úř. věst. 1997, L 144, s. 19; Zvl. vyd. 15/3, s. 319), která byla zrušena směrnicí 2011/83. Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska.
(
13
) – V tomto ohledu připomínám, že v bodě 12 odůvodnění směrnice 97/7 se uvádí, že „v případě komunikace po telefonu je vhodné, aby spotřebitel obdržel dostatek informací již na počátku hovoru, aby měl možnost se rozhodnout, zda v hovoru pokračovat či nikoli“.
(
14
) – Viz rovněž bod 4 odůvodnění této směrnice.
(
15
) – Připomínám, že v bodě 3 odůvodnění směrnice 2011/83 se uvádí, že „[p]odle čl. 169 odst. 1 a čl. 169 odst. 2 písm. a) Smlouvy o fungování EU má Unie přispívat k dosažení vysoké úrovně ochrany spotřebitele prostřednictvím opatření přijatých podle článku 114 Smlouvy o fungování EU“.
(
16
) – Připomínám rovněž, že v článku 38 Listiny základních práv Evropské unie se stanoví, že „[v] politikách Unie je zajištěna vysoká úroveň ochrany spotřebitele“.
(
17
) – Estonská vláda ve svých vyjádřeních zdůrazňuje, že podle čl. 28 odst. 3 Võlaõigusseadus (zákon o závazkovém právu), který provádí čl. 21 první pododstavec směrnice 2011/83, nemůže obchodník po spotřebiteli požadovat, aby spotřebitel platil dodatečný poplatek za kontaktování obchodníka. Tato vláda tak naznačuje, že při provádění směrnice 2011/83 do estonského práva vycházela z toho, že smyslem čl. 21 prvního pododstavce této směrnice je zajistit, aby spotřebitel v případě, že konktaktuje obchodníka, neplatil za hovor vyšší částku než při běžném telefonním hovoru.
(
18
) – Podle nizozemské vlády sestávají celkové náklady, jež spotřebitel platí za zákaznickou linku, ze dvou sazeb. Jedná se jednak o sazbu za spojení, tedy o sazbu, kterou spotřebitel platí za službu elektronické komunikace samotnou, zejména o poplatek účtovaný za hovor na běžné (zeměpisné) číslo pevné linky nebo mobilní sítě, a jednak o sazbu za informační servis, tedy o dodatečnou sazbu, kterou stanoví obchodník a jež spočívá v navýšení ceny uplatňované obchodníkem z důvodu poskytování informačních služeb, v projednávané věci z důvodu provozování zákaznické linky. Podle této vlády jsou dodatečnými službami, jež poskytovatel telekomunikačních služeb obchodníkovi poskytuje, zejména funkce vyčkávání na spojení a výběr z nabídky.
(
19
) – Směrnice Rady ze dne 20. prosince 1985 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených mimo obchodní prostory (Úř. věst. 1985, L 372, s. 31; Zvl. vyd. 15/1, s. 262).
(
20
) – V bodě 7 odůvodnění směrnice 2011/83 se uvádí, že „[ú]plnou harmonizací některých klíčových regulačních aspektů by se významným způsobem měla zvýšit právní jistota jak pro spotřebitele, tak pro obchodníky. […] Výsledkem takové harmonizace by mělo být odstranění překážek vzniklých v důsledku roztříštěnosti pravidel a dotvoření vnitřního trhu v této oblasti. Tyto překážky lze odstranit pouze tím, že budou stanovena jednotná pravidla na úrovni Unie. Kromě toho by spotřebitelé měli požívat společné vysoké úrovně ochrany v celé Unii“.
(
21
) – V souladu s bodem 13 odůvodnění směrnice 2011/83 členské státy „mohou ponechat v platnosti nebo přijmout vnitrostátní právní předpisy, které odpovídají ustanovením této směrnice nebo některým z jejích ustanovení týkajícím se smluv, které nespadají do oblasti působnosti této směrnice“. Tato míra volnosti se však týká pouze oblastí, které nejsou upraveny touto směrnicí, což – zdůrazňuji – není případ článku 21 této směrnice.
(
22
) – Především určení dne dodání nebo otázky týkajcí se účtování.
(
23
) – V tomto smyslu právní nauka zdůrazňuje, že „cílem článku 21 směrnice 2011/83 je […] zabránit přeplácení hovorů na linky zákaznického servisu nabízené obchodníkem. Toto ochranné ustanovení tak vylučuje dodatečné poplatky za poprodejní zákaznické servisy prostřednictvím telefonu […]“. Viz Pôle de droit privé de l’Université Saint-Louis – Bruxelles, „La directive 2011/83/UE du 25 octobre 2011 relative aux droits des consommateurs“, Revue générale de droit civil belge, 2013, č. 4, s. 174 až 207, a zejména s. 204 a 206. Viz rovněž Laffineur, J., a Stretmans, G., „La directive 2011/83 relative aux droits des consommateurs: les modifications de la réglementation concernant les ventes aux consommateurs et les ‘autres droits des consommateurs“, Revue européenne de droit de la consommation, 2013, č. 3, s. 475 až 498. Tito autoři zdůrazňují, že unijní normotvůrce se nevěnoval otázce čekacích dob na telefonické spojení, které předcházejí skutečné reakci volaného účastníka a jež jsou někdy dlouhé. Viz v tomto ohledu Rott, P., „More coherence? A higher level of consumer protection? A review of the new Consumer Rights Directive 2011/83/EU“, European Journal of Consumer Law, 2012, č. 3, s. 371 až 392, a zejména s. 391.
(
24
) – K tomu viz bod 42 tohoto stanoviska.
(
25
) – Návrh směrnice Evropského Parlamentu a Rady o právech spotřebitelů, COM(2008) 614 v konečném znění.
(
26
) – PE452.545v01-00, odůvodnění pozměňovacího návrhu č. 1378.
(
27
) – PE452.545v01-00, odůvodnění pozměňovacího návrhu č. 1378. Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska.
(
28
) – Viz pozměňovací návrh č. 165, návrh směrnice, článek 28a (nový), P7_TA(2011)0116 (Úř. věst. 2012, C 247 E, s. 99).
(
29
) – Viz dokument 9507/11 CONSOM 65 JUSTCIV 107, s. 4 a 15.
(
30
) – Pokyny GŘ pro spravedlnost týkající se směrnice 2011/83/EU, červen 2014, s. 63.
(
31
) – Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska.
(
32
) – V tomto dokumentu se uvádí, že „[o]bchodníci by se měli naopak vyhýbat zejména užívání takových telefonních čísel, která jim umožní financovat náklady call center nebo na ně přispívat nebo získávat z těchto telefonních hovorů dodatečné příjmy prostřednictvím sdílení příjmů s telekomunikačními operátory, jako jsou například čísla služeb se zvýšenou sazbou“. Viz Pokyny GŘ pro spravedlnost týkající se směrnice 2011/83/EU, červen 2014, s. 63. Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska.
(
33
) – Kromě toho mám za to, že některé druhy nepřímých poplatků, jež mají zpětně plynout obchodníkovi za používání telekomunikační služby, jako jsou především křížové dotace, není snadné kontrolovat.