Prozatímní vydání
USNESENÍ TRIBUNÁLU (osmého senátu)
19. listopadu 2018 (*)
„Žaloba na neplatnost a na náhradu škody – Hospodářská a měnová unie – Bankovní unie – Jednotný mechanismus pro řešení krizí úvěrových institucí a některých investičních podniků – Jednotný fond pro řešení krizí – Stanovení příspěvku předem na rok 2016 – Nesprávné označení žalované – Lhůta k podání žaloby – Opožděnost – Hypotetické akty – Návrh na náhradu škody – Úzká spojitost s návrhem znějícím na zrušení – Námitka protiprávnosti – Zjevná nepřípustnost“
Ve věci T‑494/17,
Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo, se sídlem v Římě (Itálie), zastoupená P. Messinou, F. Isgrò a A. Dentoni Litta, advokáty,
žalobkyně,
proti
Evropské komisi, zastoupené V. Di Buccim, A. Steiblytė a K.-Ph. Wojcikem, jako zmocněnci,
a
Jednotnému výboru pro řešení krizí, zastoupenému G. Rumim, S. Raesem, M. Merolou a T. Van Dyckem, advokáty,
žalovaným,
jejímž předmětem je jednak návrh na základě článku 263 SFEU znějící na zrušení rozhodnutí Jednotného výboru pro řešení krizí přijatého na jeho výkonném zasedání dne 15. dubna 2016 a týkajícího se příspěvků předem na rok 2016 do Jednotného fondu pro řešení krizí (SRB/ES/SRF/2016/06) a na zrušení všech ostatních rozhodnutí Jednotného výboru pro řešení krizí, na jejichž základě mohla Banca d’Italia přijmout vnitrostátní rozhodnutí č. 1249264/15 ze dne 24. listopadu 2015, č. 1262091/15 ze dne 26. listopadu 2015, č. 1547337/16 ze dne 29. prosince 2016, č. 333162/17 ze dne 14. března 2017 a č. 334520/17 ze dne 14. března 2017, v rozsahu, v němž se týkají žalobkyně, a jednak návrh na náhradu škody na základě článku 268 SFEU a podpůrně návrh na základě článku 277 SFEU,
TRIBUNÁL (osmý senát),
ve složení A. M. Collins, předseda, R. Barents a J. Passer (zpravodaj), soudci,
vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,
vydává toto
Usnesení
Skutečnosti předcházející sporu
1        Rozhodnutím ze dne 15. dubna 2016 týkajícím se příspěvků předem na rok 2016 do Jednotného fondu pro řešení krizí (SRB/ES/SRF/2016/06) (dále jen „rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016“) Jednotný výbor pro řešení krizí (dále jen „jednotný výbor“) na svém výkonném zasedání schválil příspěvky předem na rok 2016 do Jednotného fondu pro řešení krizí (dále jen „jednotný fond“) zřízeného nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 806/2014 ze dne 15. července 2014, kterým se stanoví jednotná pravidla a jednotný postup pro řešení krize úvěrových institucí a některých investičních podniků v rámci jednotného mechanismu pro řešení krizí a Jednotného fondu pro řešení krizí a mění nařízení (EU) č. 1093/2010 (Úř. věst. 2014, L 225, s. 1).
2        Jednotný výbor toto rozhodnutí oznámil vnitrostátním orgánům příslušným k řešení krize (dále jen „příslušné vnitrostátní orgány“), které jsou pověřené výběrem jednotlivých příspěvků od dotčených bank na svém území.
3        Dopisem ze dne 3. května 2016, obdrženým téhož dne, Banca d’Italia (dále jen „italský příslušný orgán“) informovala žalobkyni_Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo, že jednotný výbor stanovil její příspěvek předem na rok 2016 do jednotného fondu, a sdělila jí jeho výši.
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
4        Podáním došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 28. července 2017 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
5        Žalobkyně v podstatě navrhuje, aby Tribunál:
–        jednak zrušil na základě článku 263 SFEU rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016 a veškerá ostatní rozhodnutí jednotného výboru, na jejichž základě mohl italský příslušný orgán přijmout vnitrostátní rozhodnutí č. 1249264/15 ze dne 24. listopadu 2015, č. 1262091/15 ze dne 26. listopadu 2015, č. 1547337/16 ze dne 29. prosince 2016, č. 333162/17 ze dne 14. března 2017 a č. 334520/17 ze dne 14. března 2017, v rozsahu, v němž se jí týkají, a jednak uložil jednotnému výboru na základě článku 268 SFEU povinnost nahradit jí škodu, kterou jí způsobil v letech 2015 a 2016 při plnění svého úkolu stanovit jí příspěvky k úhradě a která spočívá v nadměrných platbách, které jí byly uloženy;
–        podpůrně, na základě článku 277 SFEU, prohlásil čl. 5 odst. 1 písm. a) a f) nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2015/63 ze dne 21. října 2014, kterým se doplňuje směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/59/EU, pokud jde o příspěvky předem do mechanismů financování k řešení krizí (Úř. věst. 2015, L 11, s. 44), či případně celé toto nařízení za neplatné;
–        uložil jednotnému výboru náhradu nákladů řízení.
6        Samostatným podáním došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 31. října 2017 vznesla Evropská komise na základě čl. 130 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu námitku nepřípustnosti.Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        odmítl žalobu usnesením jako bezpředmětnou či zjevně nepřípustnou;
–        podpůrně, odmítl žalobu jako bezpředmětnou či nepřípustnou;
–        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
7        Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 8. listopadu 2017 předložil jednotný výbor svou žalobní odpověď. Jednotný výbor navrhuje, aby Tribunál:
–        odmítl žalobu jako nepřípustnou;
–        podpůrně, zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
–        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
8        Podáními došlými soudní kanceláři Tribunálu dne 11. ledna 2018 předložila žalobkyně jednak vyjádření k námitce nepřípustnosti vznesené Komisí a jednak repliku.
9        Žalobkyně v podstatě navrhuje, aby Tribunál:
–        zamítl námitky nepřípustnosti vznesené Komisí a jednotným výborem;
–        vyhověl žalobě dle jejích návrhových žádání.
10      Usnesením ze dne 5. února 2018 Tribunál nařídil jednotnému výboru aby k provedení důkazu předložil mimo jiné úplnou kopii originálu rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016, včetně jeho přílohy, a to v důvěrném i nedůvěrném znění.
11      Jednotný výbor dne 21. února 2018 usnesení Tribunálu ze dne 5. února 2018 vyhověl.
12      Dopisem ze dne 12. března 2018 položil Tribunál jednotnému výboru v rámci organizačních procesních opatření otázky.
13      Dne 27. března 2018 jednotný výbor na tyto otázky odpověděl a ve zbytku poukázal na nutnost nařídit provedení důkazu vzhledem k existenci důvěrných informací.
14      Usnesením ze dne 2. května 2018 Tribunál nařídil provedení důkazu.
15      Dopisem ze dne 18. května 2018, jehož vady byly odstraněny ve dnech 8. a 29. června 2018, jednotný výbor usnesení Tribunálu ze dne 2. května 2018 vyhověl.
16      Rozhodnutím ze dne 16. července 2018 Tribunál ze soudního spisu vyňal důvěrná znění dokumentů předložených jednotným výborem, vyjma souborů ve formátu TXT, které byly uloženy na USB klíčích předložených dne 18. května 2018 jednotným výborem a které neobsahovaly žádné důvěrné informace a byly do soudního spisu založeny v listinné podobě.
Právní otázky
K námitce nepřípustnosti vznesené Komisí
17      Podle čl. 130 odst. 1 a 7 jednacího řádu může Tribunál, požaduje-li to žalovaný, vydat rozhodnutí o nepřípustnosti, nedostatku pravomoci nebo nepříslušnosti, aniž by se zabýval věcí samou. Vzhledem k tomu, že Komise podala v projednávané věci návrh na základě čl. 130 odst. 1 jednacího řádu a Tribunál má věc za dostatečně objasněnou na základě písemností obsažených v soudním spise, rozhodne o něm bez pokračování v řízení.
18      Komise tvrdí, že je žaloba ve vztahu k ní zjevně nepřípustná, neboť rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016 je rozhodnutím jednotného výboru. Pokud jde o námitku protiprávnosti vznesenou žalobkyní, Komise uvádí, že jí nemůže být toto konstatování zpochybněno.
19      Z ustálené judikatury vyplývá, že žaloba na neplatnost na základě článku 263 SFEU musí směřovat proti orgánu, instituci nebo jinému subjektu Evropské unie, který dotčený akt vydal (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 11. září 2003, Rakousko v. Rada, C‑445/00, EU:C:2003:445, bod 32 a citovaná judikatura, a ze dne 15. září 2016, La Ferla v. Komise a ECHA, T‑392/13, EU:T:2016:478, bod 60 a citovaná judikatura).
20      V projednávané věci není rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016 rozhodnutím Komise, nýbrž rozhodnutím jednotného výboru. Je třeba dodat, že v souladu s formulací použitou v žalobě platí totéž pro všechna případná „ostatní rozhodnutí [jednotného výboru]“, na jejichž základě mohl italský příslušný orgán přijmout oněch pět vnitrostátních rozhodnutí zmíněných v žalobě.
21      Dovolávání se nepoužitelnosti aktu s obecnou působností podle článku 277 SFEU, jako je tomu v projednávané věci, mimoto není samostatným žalobním oprávněním a může být učiněno pouze incidenčně. Vznesení námitky protiprávnosti žalobkyní vůči nařízení Komise v přenesené pravomoci 2015/63 proto neumožňuje, aby byl tento orgán žalován před Tribunálem. Jakýkoli jiný výklad by znamenal zpochybnění toho, že možnost dovolávat se nepoužitelnosti aktu s obecnou působností na základě článku 277 SFEU není samostatným žalobním oprávněním (viz rozsudek ze dne 15. září 2016, La Ferla v. Komise a ECHA, T‑392/13, EU:T:2016:478, bod 40 a citovaná judikatura).
22      Z předchozích úvah vyplývá, že projednávaná žaloba na neplatnost je v rozsahu, v němž se týká Komise, nepřípustná.
K nepřípustnosti žaloby namítané jednotným výborem
23      Podle článku 126 jednacího řádu platí, že v případě zjevného nedostatku pravomoci Tribunálu k projednání určitého návrhu nebo je-li určitý návrh zjevně nepřípustný nebo po právní stránce zjevně zcela neopodstatněný, může Tribunál na návrh soudce zpravodaje kdykoli rozhodnout usnesením s odůvodněním, aniž by pokračoval v řízení. Vzhledem k tomu, že Tribunál má projednávanou věc za dostatečně objasněnou na základě písemností obsažených v soudním spise, rozhodne bez pokračování v řízení.
K nepřípustnosti žaloby se zřetelem ke stanoveným lhůtám v části, v níž je namířena proti rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016
24      Žalobkyně tvrdí, že žalobu podala včas. Uvádí, že před 29. květnem 2017 nebyla s rozhodnutím ze dne 15. dubna 2016 účinně obeznámena. Z toho podle ní plyne, že projednávaný návrh na neplatnost byl podán včas. Žalobkyně dále uvádí, že žaloba, kterou podala u Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (regionální správní soud Lazia, Itálie), se týkala také ostatních italských rozhodnutí za roky 2015 a 2017, k nimž však nebyla předložena odpovídající rozhodnutí jednotného výboru.
25      Jednotný výbor tvrdí, že je žaloba zjevně opožděná, neboť přestože se žalobkyně o existenci rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016 dozvěděla nejpozději v květnu 2016, svou žalobu na neplatnost podala až více než rok poté.
26      Jednotný výbor uvádí, že žalobkyně tak či onak není rozhodnutím ze dne 15. dubna 2016 bezprostředně a osobně dotčena. Podle něj zakládá právní účinky vůči žalobkyni pouze akt přijatý italským příslušným orgánem na základě rozhodnutí jednotného výboru. Podle jednotného výboru je na žalobkyni, aby se obrátila na vnitrostátní soud, který může Soudnímu dvoru položit předběžnou otázku.
27      Zaprvé z právní úpravy použitelné v projednávané věci, zejména z čl. 54 odst. 1 písm. b) a čl. 70 odst. 2 nařízení č. 806/2014, vyplývá, že konkrétním autorem výpočtu jednotlivých příspěvků i autorem rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016, kterým byly tyto příspěvky schváleny, je jednotný výbor. Skutečnost, že mezi jednotným výborem a příslušnými vnitrostátními orgány probíhá spolupráce, na tomto konstatování nic nemění.
28      Zadruhé je třeba poukázat na to, že bez ohledu na terminologické rozdíly mezi jednotlivými jazykovými zněními článku 5 prováděcího nařízení Rady (EU) 2015/81 ze dne 19. prosince 2014, kterým se stanoví jednotné podmínky uplatňování nařízení č. 806/2014 (Úř. věst. 2015, L 15, s. 1), orgány, kterým jednotný výbor adresuje rozhodnutí o stanovení příspěvků předem, jehož je autorem, jsou příslušné vnitrostátní orgány, a nikoli banky. Příslušné vnitrostátní orgány jsou fakticky i podle použitelné právní úpravy jedinými entitami, kterým je autor předmětného rozhodnutí povinen toto rozhodnutí zaslat, a jsou tedy v konečném výsledku tím, komu je rozhodnutí určeno ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU.
29      Konstatování, že příslušné vnitrostátní orgány jsou tím, komu je rozhodnutí jednotného výboru určeno ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, je ostatně potvrzeno skutečností, že v systému zavedeném nařízením č. 806/2014 a v souladu s čl. 67 odst. 4 téhož nařízení jsou pověřeny výběrem jednotlivých příspěvků od bank.
30      Aniž je třeba se zabývat splněním podmínek přípustnosti podle čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, je nutno konstatovat, že projednávaná žaloba je z níže uvedených důvodů zjevně nepřípustná se zřetelem ke stanoveným lhůtám.
31      Podle čl. 263 šestého pododstavce SFEU musí být návrhy na neplatnost podány ve lhůtě dvou měsíců, a to podle okolností ode dne vyhlášení příslušného aktu, ode dne jeho oznámení navrhovateli nebo ode dne, kdy se o něm navrhovatel dozvěděl.
32      V projednávané věci nebylo rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016 vyhlášeno ani oznámeno žalobkyni s tím, že žalobkyni ani není určeno.
33      V souladu s ustálenou judikaturou platí, že pokud se akt nevyhlašuje nebo neoznamuje, běží lhůta pro podání žaloby až od okamžiku, kdy se dotyčný plně seznámí s obsahem a odůvodněním dotčeného aktu, za podmínky, že si úplné znění vyžádá v přiměřené lhůtě. S touto výhradou může lhůta pro podání žaloby běžet až od okamžiku, kdy se dotyčná třetí osoba plně seznámí s obsahem a odůvodněním dotčeného aktu tak, aby mohla účelně využít svého práva na podání žaloby (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 5. března 1993, Ferriere Acciaierie Sarde v. Komise, C‑102/92, EU:C:1993:86, bod 18, a rozsudky ze dne 19. února 1998, Komise v. Rada, C‑309/95, EU:C:1998:66, bod 18, a ze dne 14. května 1998, Windpark Groothusen v. Komise, C‑48/96 P, EU:C:1998:223, bod 25).
34      Dvouměsíční lhůta stanovená v čl. 263 šestém pododstavci SFEU, která v případě, že nedochází k vyhlášení či oznámení aktu, který může být předmětem žaloby na neplatnost, běží ode dne, kdy se o něm navrhovatel dozvěděl, je tedy odlišná od přiměřené lhůty, v níž může tento navrhovatel požádat o poskytnutí úplného znění tohoto aktu, aby se s ním plně seznámil (usnesení ze dne 10. listopadu 2011, Agapiou Joséphidès v. Komise a EACEA, C‑626/10 P, nezveřejněné, EU:C:2011:726, bod 128).
35      V projednávané věci je třeba poukázat na to, že žalobkyně stejně jako všechny instituce, kterých se platba příspěvku předem na rok 2016 do jednotného fondu týkala, obdržela dokumenty a dotazníky nezbytné k poskytnutí údajů umožňujících jednotnému výboru provést výpočet jednotlivých příspěvků. Prostřednictvím těchto dokumentů a dotazníků byla žalobkyně informována o tom, že jednotný výbor vypočte příspěvek do jednotného fondu. Žalobkyně se s těmito dokumenty zákonitě seznámila, aby na ně mohla odpovědět.
36      Následně se žalobkyně dozvěděla o existenci rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016 z dopisu italského příslušného orgánu ze dne 3. května 2016, který obdržela téhož dne.
37      V tomto dopise italský příslušný orgán žalobkyni sdělil, že jednotný výbor provedl výpočet jejího příspěvku předem na rok 2016 do jednotného fondu, a oznámil jí výši částky k zaplacení.
38      Vzhledem k tomu, že tedy žalobkyně věděla o existenci rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016, měla – pokud nepodala preventivně žalobu před poskytnutím předmětného rozhodnutí – požádat o jeho poskytnutí v přiměřené lhůtě předvídané judikaturou uvedenou v bodech 33 a 34 výše.
39      „Přiměřená lhůta“ pro vyžádání si rozhodnutí poté, co se dotyčný o existenci rozhodnutí dozvěděl, není pevně stanovenou promlčecí lhůtou, která by se automaticky odvíjela od lhůty pro podání žaloby na neplatnost, nýbrž lhůtou závislou na okolnostech dané věci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. února 2013, Přezkum Arango Jaramillo a další v. EIB, C‑334/12 RX-II, EU:C:2013:134, body 32 až 34).
40      K pojmu „přiměřená lhůta“ je třeba poznamenat, že Soudní dvůr v jiných věcech rozhodl, že lhůta dvou měsíců pro vyžádání si rozhodnutí počítaná ode dne, kdy se dotyčný o existenci tohoto rozhodnutí dozvěděl, překračuje přiměřenou lhůtu (usnesení ze dne 5. března 1993, Ferriere Acciaierie Sarde v. Komise, C‑102/92, EU:C:1993:86, bod 19; v tomto smyslu viz také usnesení ze dne 10. listopadu 2011, Agapiou Joséphidès v. Komise a EACEA, C‑626/10 P, nezveřejněné, EU:C:2011:726, body 131 a 132).
41      Dále je třeba poznamenat, že Tribunál v jiných věcech dospěl k názoru, že žádost o poskytnutí úplného znění rozhodnutí podaná déle než čtyři měsíce poté, co se žalobce o existenci aktu dozvěděl, musí být považována za podanou po přiměřené lhůtě (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 15. července 1998, LPN a GEOTA v. Komise, T‑155/95, EU:T:1998:167, bod 44, a ze dne 18. května 2010, Abertis Infraestructuras v. Komise, T‑200/09, nezveřejněné, EU:T:2010:200, bod 63).
42      S ohledem na okolnosti projednávané věci není důvodné se od závěru vysloveného Soudním dvorem a Tribunálem odchylovat.
43      Žalobkyně přitom poté, co se o existenci napadeného rozhodnutí dozvěděla, nepožádala o poskytnutí tohoto rozhodnutí, natož aby tak učinila v přiměřené lhůtě.
44      Žalobkyně totiž tvrdí, že byla „schopna dozvědět se o existenci rozhodnutí jednotného výboru“ a o nutnosti obrátit se na unijní soud s žalobou na neplatnost až v souvislosti žalobou, kterou podala na vnitrostátní úrovni proti italskému příslušnému orgánu téměř o rok později, tj. v dubnu 2017, a se zřetelem k odpovědím tohoto orgánu předloženým v rámci uvedeného řízení.
45      Je však nutno konstatovat, že vzhledem k okolnostem uvedeným v bodech 35 až 37 výše nemohla žalobkyně počínaje 3. květnem 2016 o existenci rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016 nevědět.
46      Žalobkyně mimoto nenamítala ani neprokázala působení náhody nebo vyšší moci, jež by umožnilo odchýlit se od dané lhůty na základě čl. 45 druhého pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie, použitelného v řízení před Tribunálem na základě článku 53 uvedeného statutu.
47      Z toho plyne, že projednávaná žaloba na neplatnost rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016, podaná dne 28. července 2017, je zjevně opožděná a musí být odmítnuta jako zjevně nepřípustná.
K nepřípustnosti žaloby v části, v níž je namířena proti všem ostatním rozhodnutím jednotného výboru, na jejichž základě mohl italský příslušný orgán přijmout vnitrostátní rozhodnutí č. 1249264/15 ze dne 24. listopadu 2015, č. 1262091/15 ze dne 26. listopadu 2015, č. 1547337/16 ze dne 29. prosince 2016, č. 333162/17 ze dne 14. března 2017 a č. 334520/17 ze dne 14. března 2017
48      Žalobkyně se domáhá zrušení všech ostatních rozhodnutí jednotného výboru, na jejichž základě mohl italský příslušný orgán přijmout vnitrostátní rozhodnutí č. 1249264/15 ze dne 24. listopadu 2015, č. 1262091/15 ze dne 26. listopadu 2015, č. 1547337/16 ze dne 29. prosince 2016, č. 333162/17 ze dne 14. března 2017 a č. 334520/17 ze dne 14. března 2017.
49      Jednotný výbor poznamenává, že se tato rozhodnutí italského příslušného orgánu na jeho rozhodnutích nezakládala. Uvádí, že všechna tato rozhodnutí souvisí s příspěvky do italského národního fondu pro řešení krizí, jež požadoval a vypočetl uvedený příslušný vnitrostátní orgán mimo rámec pravomocí jednotného výboru. Podle něj navíc některá z těchto rozhodnutí uvedeného příslušného vnitrostátního orgánu dokonce předcházejí okamžiku, kdy byla jednotnému výboru udělena pravomoc pro výpočet příspěvků předem do jednotného fondu.
50      Žalobkyně v reakci na to uvádí, že se tímto způsobem snaží dosáhnout úplné soudní ochrany před „případnými neznámými rozhodnutími jednotného výboru“, která by byla základem pro rozhodnutí italského příslušného orgánu uvedená v bodě 48 výše.
51      Je třeba připomenout, že podle článku 76 jednacího řádu musí každá žaloba obsahovat předmět sporu, s tím, že tento údaj musí být dostatečně jasný a přesný pro to, aby umožnil žalovanému připravit svou obranu a Tribunálu rozhodnout o žalobě případně i bez dalších podpůrných informací (rozsudky ze dne 23. května 2014, European Dynamics Luxembourg v. ECB, T‑553/11, nezveřejněný, EU:T:2014:275, bod 53, a ze dne 5. října 2017, Ben Ali v. Rada, T‑149/15, nezveřejněný, EU:T:2017:693, bod 33). Žalobce, jenž se musí shora uvedeným ustanovením řídit, tedy nemůže Tribunál pověřovat tím, aby za něj určil předmět sporu, a Tribunál nemůže být povinen tak činit (v tomto smyslu viz obdobně usnesení ze dne 24. března 1993, Benzler v. Komise, T‑72/92, EU:T:1993:27, body 18 a 19, a rozsudky ze dne 30. listopadu 2009, Ridolfi v. Komise, F‑3/09, EU:F:2009:162, bod 81, a ze dne 5. března 2015, Gyarmathy v. FRA, F‑97/13, EU:F:2015:7, bod 29).
52      Z předchozích úvah vyplývá, že projednávaná žaloba je v části, v níž směřuje ke zrušení případných neznámých, a tudíž hypotetických rozhodnutí jednotného výboru, která by byla základem pro oněch pět italských rozhodnutí zmíněných v bodě 48 výše, zjevně nepřípustná z hlediska článku 76 jednacího řádu. Není namístě vyhovět návrhu žalobkyně, aby Tribunál uložil jednotnému výboru povinnost dovolit jí prostudovat rozhodnutí přijatá vůči ní za období 2015 až 2017 a pořídit z nich kopie (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 19. října 2012, Ellinika Nafpigeia a Hoern v. Komise, T‑466/11, nezveřejněné, EU:T:2012:558, bod 28).
K nepřípustnosti návrhu na náhradu škody
53      Žalobkyně navrhuje, aby byla jednotnému výboru uložena na základě článku 268 SFEU povinnost nahradit jí škodu, kterou jí měl způsobit v letech 2015 a 2016 při plnění svého úkolu stanovit jí příspěvky k úhradě a která spočívá v nadměrných platbách.
54      Žalobkyně v replice uvádí, že návrh na náhradu škody je samostatným návrhem ve vztahu k jejím návrhům na zrušení rozhodnutí. Tvrdí, že pokud by bylo posledně uvedeným návrhům vyhověno, domohla by se navrácení již uhrazených částek a – pro účely budoucího stanovování příspěvků – vyloučení vnitroskupinových závazků ze základu pro výpočet příspěvku podle čl. 5 odst. 1 písm. a) a f) nařízení v přenesené pravomoci 2015/63, zatímco kdyby bylo vyhověno návrhu na náhradu škody, domohla by se náhrady vzniklých i budoucích škod vyplývajících z nemožnosti nakládat s uhrazenými částkami. Žalobkyně uvádí, že v důsledku nemožnosti nakládat s částkami uhrazenými navíc nemohla provést investice, bez nichž musela využít nákladné asistence poradců.
55      Jednotný výbor tvrdí, že návrh na náhradu škody není samostatným návrhem ve vztahu k návrhům na zrušení rozhodnutí a je snahou o obejití nepřípustnosti těchto návrhů.
56      V souladu s ustálenou judikaturou platí, že i když účastník řízení může postupovat tak, že podá žalobu na náhradu škody, přičemž žádné ustanovení ho nenutí domáhat se zrušení protiprávního aktu, který mu způsobuje újmu, nesmí nicméně tímto způsobem obcházet nepřípustnost návrhu, který se týká stejné protiprávnosti a má stejný finanční cíl (viz rozsudek ze dne 12. května 2016, Holistic Innovation Institute v. Komise, T‑468/14, EU:T:2016:296, bod 46 a citovaná judikatura).
57      Žaloba na náhradu škody tak musí být prohlášena za nepřípustnou, jestliže ve skutečnosti směřuje k tomu, aby bylo zrušeno individuální pravomocné rozhodnutí, a jestliže by zapříčinila zrušení právních účinků tohoto rozhodnutí, kdyby jí bylo vyhověno. Tak je tomu, jestliže žalobkyně prostřednictvím žaloby na náhradu škody usiluje o dosažení výsledku, jenž je totožný s výsledkem, který by jí přinesl úspěch žaloby na neplatnost, již opomněla včas podat (rozsudek ze dne 12. května 2016, Holistic Innovation Institute v. Komise, T‑468/14, EU:T:2016:296, bod 47).
58      Kromě toho by žaloba na náhradu škody mohla rovněž zrušit právní účinky pravomocného rozhodnutí, pokud by žalobce usiloval o širší prospěch, jenž by však zahrnoval prospěch, který by mohl získat z rozsudku prohlašujícího neplatnost. Aby však v takové situaci bylo možno dospět k závěru o nepřípustnosti žaloby na náhradu škody, je nezbytné konstatovat existenci úzké spojitosti mezi žalobou na náhradu škody a žalobou na neplatnost (usnesení ze dne 13. ledna 2014, Investigación y Desarrollo en Soluciones y Servicios IT v. Komise, T‑134/12, nezveřejněné, EU:T:2014:31, bod 62, a rozsudek ze dne 12. května 2016, Holistic Innovation Institute v. Komise, T‑468/14, EU:T:2016:296, bod 48).
59      V projednávané věci je třeba na úvod připomenout závěry učiněné v bodě 52 výše ohledně přípustnosti žaloby z hlediska článku 76 jednacího řádu v části, v níž směřuje ke zrušení případných neznámých rozhodnutí jednotného výboru, která by byla základem pro určitá italská rozhodnutí. S ohledem na tyto závěry lze každopádně považovat návrh žalobkyně na náhradu škody za přípustný pouze v části, v níž se týká rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016.
60      Co se týče rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016, je třeba poukázat na to, že v návrhu na náhradu škody je v podstatě zahrnut návrh, aby jednotný výbor nahradil žalobkyni škodu spočívající v nadměrných platbách provedených v důsledku tohoto rozhodnutí, a dále návrh, aby jednotný výbor nahradil žalobkyni škodu za důsledky spojené s tím, že byla připravena o uhrazené částky, tj. za nemožnost provést určité investice a za využití externích poradců.
61      Pokud jde zaprvé o návrh, aby jednotný výbor nahradil žalobkyni škodu spočívající v nadměrných platbách provedených v důsledku rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016, je tímto návrhem v konečném výsledku žádáno o vrácení částek údajně nedůvodně zaplacených ke splnění uvedeného rozhodnutí. Tento návrh tedy směřuje k obejití právní moci tohoto rozhodnutí. Má stejný finanční cíl jako zrušení, které již vzhledem k uplynutí lhůt není možné. Takový návrh je tedy zjevně nepřípustný z důvodu své úzké spojitosti s návrhem na zrušení rozhodnutí, který je sám zjevně nepřípustný.
62      Pokud jde zadruhé o návrh týkající se důsledků toho, že již dotyčná nemohla nakládat s částkami uhrazenými ke splnění rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016, kteréžto důsledky podle žalobkyně spočívají v nemožnosti provést jisté investice a v nutnosti využít externích poradců, je třeba poukázat na to, že se žalobkyně tímto návrhem v podstatě domáhá toho, aby byla obnovena její finanční situace, v jaké by se nacházela bez uvedeného rozhodnutí. Tento návrh tedy ve smyslu judikatury citované v bodě 58 výše vykazuje úzkou spojitost s návrhem na zrušení tohoto rozhodnutí. Takový návrh je tedy rovněž zjevně nepřípustný.
63      Na základě předchozích úvah je třeba závěrem uvést, že jelikož návrh na náhradu škody vede v obou svých částech k obcházení důsledků právní moci rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016, jež nastaly z důvodu nepodání žaloby na neplatnost ve lhůtách podle článku 263 SFEU, musí být tento návrh odmítnut jako zjevně nepřípustný.
K nepřípustnosti návrhu na prohlášení neplatnosti čl. 5 odst. 1 písm. a) a f) nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 či celého tohoto nařízení
64      Podpůrně ke svému návrhu na zrušení rozhodnutí se žalobkyně u Tribunálu domáhá – pro případ, že by nebylo vyhověno jejím primárně uplatněným návrhům na zrušení rozhodnutí – aby prohlásil čl. 5 odst. 1 písm. a) a f) nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 či případně celé toto nařízení za neplatné.
65      Jak již bylo uvedeno v bodě 21 výše, možnost dovolávat se protiprávnosti aktu s obecnou působností podle článku 277 SFEU není samostatným žalobním oprávněním a nemůže být využita, schází-li hlavní žalobní oprávnění (viz rozsudek ze dne 6. června 2013, T & L Sugars a Sidul Açúcares v. Komise, T‑279/11, EU:T:2013:299, bod 96 a citovaná judikatura).
66      Z toho plyne, že návrh žalobkyně, aby v případě, že nedojde ke zrušení rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016, bylo nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 prohlášeno za částečně nebo zcela neplatné, je zjevně nepřípustný, jelikož není dáno samostatné žalobní oprávnění, na jehož základě by bylo možné se dovolávat protiprávnosti aktu s obecnou působností.
67      Vzhledem k tomu, že navíc návrh žalobkyně, aby bylo nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 prohlášeno za částečně nebo zcela neplatné, směřuje a fortiori – implicitně, avšak nutně – ke konstatování protiprávnosti v souvislosti s návrhem na zrušení rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016, je třeba poznamenat, že neexistence samostatného žalobního oprávnění rovněž znamená, že nepřípustnost hlavní žaloby způsobuje nepřípustnost námitky protiprávnosti uplatněné na její podporu.
68      Bylo přitom konstatováno, že v části, v níž je žaloba na neplatnost namířena proti rozhodnutí ze dne 15. dubna 2016, což je jediné rozhodnutí, o které v projednávané věci jde, je tato žaloba zjevně nepřípustná (viz bod 47 výše). Z toho plyne, že návrh žalobkyně, aby bylo nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 prohlášeno za částečně nebo zcela neplatné, je v každém případě zjevně nepřípustný.
Celkové závěry
69      Ze všech předchozích úvah vyplývá, že projednávaná žaloba musí být ve všech ohledech a částech odmítnuta v části, v níž je namířena proti Komisi, jako nepřípustná podle článku 130 jednacího řádu, a v části, v níž je namířena proti jednotnému výboru, jako zjevně nepřípustná podle článku 126 jednacího řádu.
K nákladům řízení
70      Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že jednotný výbor a Komise požadovaly náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedené náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (osmý senát)
rozhodl takto:
1)      Žaloba se odmítá.
2)      Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení Jednotného výboru pro řešení krizí a Evropské komise.
V Lucemburku dne 19. listopadu 2018.
Vedoucí soudní kanceláře
Předseda
E. Coulon
A. M. Collins
*–      Jednací jazyk: italština.