null
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
TAMARY ĆAPETA
přednesené dne 5. března 2026(1)
Věc C‑194/24
Italská republika
proti
Evropskému parlamentu
Radě Evropské unie
„ Žaloba na neplatnost – Společná rybářská politika – Kontrola dodržování povinnosti vykládky – Nařízení (EU) 2023/2842 – Instalace kamerového sledovacího systému na rybářských plavidlech – Porušení článků 7, 8 a 31 Listiny základních práv – Přiměřenost – Intenzita přezkumu“
I.      Úvod
1.        Bývalo obvyklou praxí, že nechtěné či (obchodně) nezajímavé úlovky se vhazovaly zpátky do moře(2). V takovém okamžiku však již ryba nebo mořský živočich byli pravděpodobně mrtví nebo těsně před úhynem(3).
2.        „Povinnost vykládky“ byla zavedena nařízením o společné rybářské politice (dále jen „SRP“)(4) s cílem omezit plýtvání, které provázelo komerční rybolov po desetiletí, a tím přispět k udržitelnější rybářské politice.
Uvedený předpis v podstatě vyžaduje, aby všechny úlovky byly uchovávány a zaznamenávány na palubě dotčených rybářských plavidel a následně vyloženy(5). Z tohoto důvodu byla povinnost vykládky charakterizována jako „obrovská změna v řízení rybolovu“ a „takový obrat v tradičním řízení rybolovu, který jej staví na hlavu“(6).
3.        Projednávaná věc se týká kontroly dodržování uvedené povinnosti vykládky.
Za účelem zajištění účinného dodržování zmíněné povinnosti zavedlo nařízení (EU) 2023/2842(7) (dále jen „napadené nařízení“) požadavek, aby některá rybářská plavidla byla vybavena systémy dálkového elektronického sledování, (dále jen „REM“), včetně kamer v rámci uzavřeného televizního okruhu (dále jen „CCTV“).
4.        Italská republika má za to, že instalace takových kamer představuje nepřiměřený zásah do řady ustanovení Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
5.        Soudnímu dvoru navrhnu, aby zmíněné obavy odmítl jako neopodstatněné.
II.    Skutkový stav a právní rámec
6.        Cílem společné rybářské politiky (SRP), v podobě revidované prostřednictvím nařízení o SRP, je zajistit, aby využívání živých vodních zdrojů, včetně ryb, probíhalo způsobem, který zajistí udržitelné hospodářské, environmentální a sociální podmínky(8).
7.        To však vyžaduje přijetí účinných kontrolních opatření.
8.        V roce 2007 upozornil Evropský účetní dvůr na rozsáhlé nedostatky tehdy platného unijního systému pro kontrolu rybolovu(9). Uvedená opatření byla revidována v roce 2009, kdy vstoupilo v platnost nařízení (ES) č. 1224/2009
(dále jen „nařízení o kontrole rybolovu“)(10).
9.        Nový režim kontroly rybolovu zahrnuje
vstupní a výstupní opatření.
Výstupní opatření jsou v zásadě určena k omezení celkového odlovu pomocí tzv.
„řízení intenzity rybolovu“, což obnáší přidělování podílů na populaci každého druhu ryb ve vodách Unie („omezení celkového přípustného odlovu“) a kvót každému rybolovu.
Vstupní opatření se týkají prostředků a pravidel, na jejichž základě rybářské loďstvo provozuje rybolov, ať již prostřednictvím kontrol jeho rybolovné kapacity a využívání plavidel, technických opatření vztahujících se na lovná zařízení nebo prostřednictvím přidělování časových oken a geografických oblastí, kdy a kde je rybolov povolen(11).
10.      V roce 2015 byl uvedený režim kontroly rybolovu upraven tak, aby zohledňoval vstup v platnost nařízení o SRP, a zejména zavedení povinnosti vykládky(12).
11.      Účetní dvůr sice připustil, že systém fungující od zavedení nařízení o SRP představuje pokrok a že členské státy provádějí opatření k řízení rybolovu náležitě, nicméně ve zvláštní zprávě č. 8/2017 konstatoval, že „[Evropská unie] dosud nezavedla dostatečně účinný systém pro kontrolu rybolovu, který by podpořil úspěch SRP“(13). Jedním z doporučení navržených v uvedené zprávě tak bylo, aby členské státy zlepšily spolehlivost údajů o úlovcích, a to zejména s ohledem na „výrazné rozpory mezi vykázanými vykládkami a následnými záznamy o prvním prodeji“(14).
12.      Podobné návrhy byly zopakovány i v usnesení Evropského parlamentu z roku 2016(15) a v hodnocení Evropské komise z roku 2017(16).
13.      V roce 2018 tak Komise zveřejnila návrh předpisu, který se posléze stal napadeným nařízením(17). K uvedenému dokumentu bylo připojeno posouzení dopadů(18);
oba dokumenty poukazují na nedostatečnost údajů o rybolovu a úlovcích(19).
14.      Napadené nařízení bylo přijato na základě čl. 43 odst. 2 SFEU. Uvedené ustanovení stanoví řádný legislativní postup pro přijímání legislativních aktů v oblasti rybolovu, čímž unijnímu normotvůrci umožňuje přijímat politická rozhodnutí týkající se opatření pro přijímání a řízení SRP.
15.      Článek 1 bod 10 napadeného nařízení obsahuje znění nahrazující článek 13 nařízení o kontrole rybolovu.
Článek 13 odst. 1 v novém znění stanoví povinnost členských států zajistit sledování a kontrolu rybolovných činností prostřednictvím systémů REM“(20). Článek 13 odst. 2 nyní v novém znění stanoví, že členské státy pro účely sledování a kontroly povinnosti vykládky „zajistí, aby na palubě plavidel [EU] provádějících odlov o celkové délce 18 metrů nebo větší, která plují pod jejich vlajkou a u nichž hrozí vysoké riziko nedodržení povinnosti vykládky, byl instalován funkční systém REM“.
Vysvětluje rovněž, že „[s]ystém REM musí být schopen účinně sledovat a kontrolovat dodržování povinnosti vykládky, zahrnuje systém CCTV a může zahrnovat další nástroje nebo zařízení.
Velitel [rybářského plavidla] zajistí, aby byly údaje ze systému REM poskytnuty příslušným orgánům.
Příslušné orgány členských států vlajky a pobřežních členských států odpovědné za kontrolu rybolovu mají rovný přístup k těmto údajům, aniž jsou dotčena příslušná pravidla o ochraně osobních údajů“.
Článek 13 odst. 3 v novém znění zmocňuje Komisi k přijímání prováděcích aktů za účelem vymezení toho, v jakém rozsahu a jak podrobně budou výše uvedené povinnosti uplatňovány(21).
16.      Bod 24 odůvodnění napadeného nařízení jednak vysvětluje důvody pro stanovení nově zavedené povinnosti, jednak připouští, že napadeným nařízením dochází k zasahování do práva na soukromí a ochranu osobních údajů, a specifikuje tudíž opatření, která je třeba přijmout za účelem minimalizace takového zasahování. V tomto ohledu unijní normotvůrce uvádí, že „[p]ro zajištění účinnosti režimu [EU] pro kontrolu rybolovu, zejména pokud jde o sledování dodržování povinnosti vykládky, je nezbytné na základě posouzení rizik vybavit některá plavidla provádějící odlov systémy [REM] umístěnými na plavidle.
Tyto systémy by měly zahrnovat kamery [CCTV].
Údaje z CCTV
by neměly být živě přenášeny.
Za účelem zajištění práva na soukromí a ochranu osobních údajů by zaznamenávání videomateriálu prostřednictvím CCTV
mělo být umožněno pouze ve vztahu k lovným zařízením a těm částem plavidel, kde se produkty rybolovu přemisťují na plavidlo, manipuluje se s nimi a skladují se nebo kde mohou být tyto produkty vhozeny zpět do moře.
Pořizování záznamů by mělo být omezeno na situace, kdy je lovné zařízení aktivně provozováno, jako je shazování daného zařízení do vody nebo jeho vytahování z vody, a kdy je úlovek přemísťován na plavidlo a posádka s ním manipuluje nebo kdy může být vhozen zpět do moře.
Možnost identifikovat jednotlivé osoby v zaznamenaném videomateriálu by měla být co nejvíce omezena a v případě potřeby by údaje měly být anonymizovány.
Za účelem zajištění jasnosti a jednotnosti by měla být stanovena pravidla týkající se přístupu příslušných orgánů k údajům z těchto systémů REM.
Záznamy ze CCTV
by měly být orgánům uvedeným v [nařízení o kontrole rybolovu] zpřístupněny výhradně pro účely kontroly a inspekce stanovené v uvedeném nařízení“.
A.      Řízení před Soudním dvorem
17.      Návrhem došlým soudní kanceláři Soudního dvora dne 11. března 2024 podala Italská republika projednávanou žalobu.
18.      Navrhuje, aby Soudní dvůr napadené nařízení zrušil a uložil Parlamentu a Radě Evropské unie náhradu nákladů řízení.
19.      Parlament a Rada navrhují, aby Soudní dvůr žalobu zamítl jako neopodstatněnou a uložil Italské republice náhradu nákladů řízení.
20.      Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 8. července 2024 bylo Komisi povoleno vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání Parlamentu a Rady.
21.      Písemná vyjádření předložily Italská republika, Parlament, Rada a Komise.
Dne 22. října 2025 se konalo jednání, na němž uvedení účastníci řízení rovněž přednesli ústní vyjádření.
III. Analýza
22.      Na podporu své žaloby na neplatnost uvádí Italská republika dva žalobní důvody.
Na žádost Soudního dvora se ve svém stanovisku vyjádřím pouze k prvnímu z nich(22).
A.      K prvnímu žalobnímu důvodu
23.      První žalobní důvod směřuje proti čl. 1 bodu 10 napadeného nařízení(23). Připomínám, že uvedené ustanovení zavádí povinnost členských států umožnit sledování a kontrolu povinnosti vykládky prostřednictvím systémů REM, které u plavidel o délce nejméně 18
metrů(24), u nichž hrozí vysoké riziko nedodržení povinnosti vykládky, musí zahrnovat kamery CCTV
a mohou zahrnovat i další nástroje nebo zařízení.
24.      Italská republika má za to, že rozhodnutí unijního normotvůrce nařídit povinnou instalaci takových CCTV
kamer na určitá plavidla představuje nepřiměřené omezení tří práv chráněných Listinou:
práva na respektování soukromého a rodinného života (článek 7), práva na ochranu osobních údajů (článek 8) a práva na slušné a spravedlivé pracovní podmínky (článek 31).
Uvedená povinnost členských států je tudíž v rozporu s čl. 52 odst. 1 Listiny(25).
25.      Parlament a Rada, podporované Komisí, výše uvedené argumenty zpochybňují.
B.      K otázce náležité intenzity soudního přezkumu
26.      Úvodní otázka, která byla předmětem diskuse na jednání, se týká intenzity soudního přezkumu, který by měl Soudní dvůr vykonávat ve věcech týkajících se slučitelnosti legislativního opatření Unie s dotčenými právy chráněnými Listinou.
27.      Italská republika ve své žalobě uvádí, že posouzení přiměřenosti legislativního opatření, které zasahuje do práva na respektování soukromého života a na ochranu osobních údajů, vyžaduje přezkum vysoké intenzity ze strany Soudního dvora. V tomto ohledu se Italská republika dovolává judikatury, v níž Soudní dvůr zdůraznil, že opatření, které porušuje články 7 a 8 Listiny, musí být „nezbytně nutné“ k dosažení cíle, který sleduje(26). Italská republika tedy v podstatě tvrdí, že za účelem nalezení náležité rovnováhy mezi cíli sledovanými dotčenými opatřeními a základními právy, o která se ve věci jedná, musí Soudní dvůr provést posouzení přiměřenosti, které zahrnuje všechny tři úrovně přiměřenosti, a sice vhodnost, nezbytnost a přiměřenost stricto sensu.
Kromě toho uvedená účastnice řízení v podstatě tvrdí, že každá fáze vyžaduje vysokou intenzitu přezkumu ze strany Soudního dvora.
28.      Naproti tomu Parlament, Rada a Komise mají za to, že stačí, aby Soudní dvůr pouze ověřil, zda není dotčené opatření „zjevně nevhodné“ s ohledem na cíl, kterého chce unijní normotvůrce dosáhnout. V tomto ohledu se Komise dovolává rozsudku ve věci Itálie v. Rada (Rybolovné kvóty pro lov mečouna obecného), v němž Soudní dvůr rozhodl, že „pokud jde o soudní přezkum podmínek uplatňování [zásady proporcionality], s ohledem na širokou posuzovací pravomoc, kterou má unijní normotvůrce v oblasti [SRP], legalitu opatření přijatého v této oblasti může ovlivnit pouze zjevná nevhodnost tohoto opatření ve vztahu k cíli, kterého chce příslušný orgán dosáhnout.
Nejde tak o to zjistit, zda opatření přijaté unijním normotvůrcem bylo jediným či nejlepším možným opatřením, ale zda bylo zjevně nevhodné“(27).
29.      Žádný z uvedených postojů není v zásadě nesprávný.
Obě linie judikatury zvolené účastníky řízení se týkají intenzity soudního přezkumu uplatňování zásady proporcionality unijními orgány při přijímání legislativních aktů.
30.      Zaprvé čl. 5 odst. 4 SEU stanoví, že podle zásady proporcionality nepřekročí obsah ani forma činnosti Unie rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cílů Smluv.
31.      Pokud taková činnost Unie spočívá v přijímání legislativních aktů, jejichž prostřednictvím se „uvádějí v život“ politiky zamýšlené Smlouvami, má unijní normotvůrce v zásadě širokou posuzovací pravomoc při volbě prostředků, které považuje za vhodné(28). Soudní dvůr již potvrdil, že taková široká posuzovací pravomoc existuje i v oblasti SRP(29).
32.      Zmíněná normativní posuzovací pravomoc však není neomezená.
Zaprvé musí být vykonávána v mezích toho, co obecně umožňují cíle Smluv i cíle konkrétní politiky zakotvené ve Smlouvách.
Zadruhé zásada proporcionality vyžaduje, aby „akty orgánů Unie nepřekračovaly meze toho, co je vhodné a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní úpravou, [což znamená, že] pokud se nabízí volba mezi více vhodnými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření a způsobené nepříznivé následky nesmějí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům“(30).
33.      Z posledně uvedeného zjištění vyplývá, že podle názoru Soudního dvora musí unijní normotvůrce při přijímání právní úpravy vyhovět podmínkám všech tří úrovní
posuzování  přiměřenosti:
zvolené opatření je vhodné a nezbytné k dosažení sledovaného cíle, byly řádně zohledněny jiné zájmy a uvedené jiné zájmy nejsou zvoleným opatřením nadměrně dotčeny.
34.      Pokud však jde o přezkum uplatňování zásady proporcionality unijním normotvůrcem prováděný Soudním dvorem, má Soudní dvůr za to, že mu přísluší ověřit pouze to, zda není „opatření zjevně [nevhodné] pro dosažení cíle sledovaného příslušným orgánem“(31). Aby tak Soudní dvůr zjistil, zde tomu tak je, musí si klást nikoli otázku, zda „opatření přijaté unijním normotvůrcem bylo jediným či nejlepším možným opatřením, ale otázku, zda bylo zjevně nevhodné“(32). Soudní dvůr zopakoval uvedené zjištění týkající se mezí jeho vlastních přezkumných pravomocí i ve vztahu k opatřením spadajícím do oblasti SRP(33).
35.      V rámci přezkumu unijních legislativních aktů tedy přiměřenost ve skutečnosti znamená „věcnou racionalitu“ řešení zvoleného unijním normotvůrcem.
36.      Za tímto účelem si Soudní dvůr musí položit otázku, zda věcné řešení zvolené unijním normotvůrcem ve vztahu ke konkrétnímu politickému problému odpovídá jedné z možností, kterou má k dispozici rozumný subjekt s rozhodovací pravomocí.
Pokud Soudní dvůr považuje za prokázané, že požadovaného legislativního výsledku mohlo být dosaženo na základě zvoleného opatření, nebude takovou volbu dále zpochybňovat.
37.      Unijní normotvůrce však musí být schopen Soudnímu dvoru prokázat, že zohlednil veškerý dopad na zájmy různých zúčastněných stran dotčených uvedeným opatřením a že zkoumal, zda „mohou cíle sledované zvoleným opatřením odůvodnit i značné negativní hospodářské dopady pro určité hospodářské subjekty“(34). Uvedená povinnost je upřesněna v článku 5 Protokolu (č. 2) o používání zásad subsidiarity a proporcionality, který je přílohou Smlouvy o EU a Smlouvy o FEU, přičemž zmíněné ustanovení vyžaduje, jak vysvětlil Soudní dvůr, aby „návrhy legislativních aktů [přihlížely] k nutnosti postupovat tak, aby každá zátěž dopadající na hospodářské subjekty byla co nejmenší a přiměřená cíli, jehož má být dosaženo“(35).
38.      Respektování unijního normotvůrce Soudním dvorem, pokud jde o věcná rozhodnutí, která unijní normotvůrce učinil, je tudíž vyváženo přezkumem „procesní přiměřenosti“ dotčeného opatření(36).
39.      Respektování věcných rozhodnutí unijního normotvůrce soudy je spjato s dělbou moci v demokratické společnosti:
„rozsudky“ nad politickými rozhodnutími učiněnými normotvůrcem vynáší voliči, nikoli soudy, a vůči voličům nese normotvůrce odpovědnost za to, jak správně či nesprávně postupoval při vyvažování veřejných a soukromých zájmů, které jsou s určitou politickou otázkou
inherentně spjaty.
40.      Posuzovací pravomoc unijního normotvůrce při volbě vhodných opatření je ovšem podstatně omezenější, pokud zvolené opatření zasahuje do základních práv chráněných Listinou(37).
41.      Článek 52 odst. 1 Listiny stanoví, že každé omezení výkonu práv a svobod zakotvených v Listině je podřízeno zásadě proporcionality.
42.      Při uplatňování uvedeného „prozařování“ zásady proporcionality, jak je vyjádřeno v Listině, spočívá obvykle přezkum Soudního dvora v posuzování všech tří úrovní
posuzování přiměřenosti(38). Jinými slovy, Soudní dvůr neomezuje svou pravomoc provádět přezkum pouze na zjevnou nevhodnost volby, z níž uvedené opatření vychází. Naopak platí, přinejmenším pokud jde o zásah do některých základních práv(39), jako je právo na respektování soukromého života a na ochranu osobních údajů, že Soudní dvůr provádí vysoce intenzivní přezkum přiměřenosti takového zásahu(40).
43.      V tomto ohledu se Italská republika za účelem prokázání své teze, že Soudní dvůr musí v projednávané věci provést vysoce intenzivní přezkum, správně dovolává rozsudku ve věci Luxembourg Business Registers(41).
44.      Zásada proporcionality
totiž v rámci svého „prozařování za účelem ochrany práv“ takovýto vysoce intenzivní přezkum vyžaduje(42).
45.      Zaprvé, a především to znamená, že unijní normotvůrce nese důkazní břemeno k prokázání, že jeho věcná rozhodnutí splňují podmínku ústavní ochrany dotčených práv a jsou úměrná důležitosti sledovaného cíle.
46.      Unijnímu normotvůrci vznikne taková povinnost obhájit svá věcná rozhodnutí u Soudního dvora v případě, že účastník řízení, který napadá určité legislativní opatření, je schopen prokázat, že uvedené opatření zasahuje přinejmenším do jednoho základního práva. V tomto ohledu souhlasím s názorem Parlamentu, že ne všechna tvrzení o porušení základních práv automaticky vyvolají nutnost „přísného“ přezkumu takového legislativního opatření Soudním dvorem.
Spíše platí, že vždy musí existovat skutečná spojitost mezi dotčeným opatřením a tvrzeným porušením práva či zásady, jež jsou chráněny Listinou(43). Z tohoto důvodu musí Soudní dvůr v rámci posouzení přiměřenosti opatření, které údajně porušuje základní právo, nejprve ověřit, zda je toto opatření vůbec způsobilé do uvedeného práva zasáhnout.
47.      Důvodem pro uplatnění méně zdrženlivého, a tudíž invazivnějšího přezkumu legislativních opatření Unie v případě zásahu do základních práv je pak v neposlední řadě ona specifická úloha, kterou práva chráněná Listinou
hrají v liberální demokratické společnosti,
tedy ve společnosti, kde je smysluplné demokratické řízení podřízeno určitým základním právním normám, které nemohou být svévolně porušovány, a to ani tváří v tvář demokratickému rozhodování.
48.      Pouze prostřednictvím přísného přezkumu legislativního opatření Unie, které zasahuje do základních práv, může Soudní dvůr chránit hodnotu demokracie, jak je vyjádřena v článku 2 SEU.
Demokracie v pojetí Evropské unie přesahuje rámec rozhodování demokraticky zvolené většiny; vyžaduje ochranu práv menšin, které jsou součástí evropské společnosti.
Ochrana menšin před vůlí většiny jakožto úloha soudní moci získává na důležitosti zejména v dnešním světě, kde se autokratické vlády snaží posílit a zachovat si svou moc rušením práv menšin a obecně kohokoli, kdo oponuje jejich rozhodování, přičemž své činy ospravedlňují dovoláváním se definice demokracie jako vlády většiny
zvolené ve volbách.
To je rovněž důvodem, proč se takové autokratické vlády hned v prvopočátku pokoušejí omezit nezávislost soudnictví.
49.      Projednávaná věc vyvolává obavu z toho, že napadené nařízení nepřiměřeně zasahuje do určitých základních práv chráněných Listinou: konkrétně do práva na respektování soukromého života, na ochranu osobních údajů a na slušné a spravedlivé pracovní podmínky.
Italská republika se domáhá přezkumu legality změn nařízení o kontrole rybolovu provedených napadeným nařízením ve světle Listiny.
To vyžaduje, aby bylo posouzení přiměřenosti jakéhokoli potenciálního zásahu do práv chráněných Listinou, prováděné Soudním dvorem, přísné.
Právě takovému posouzení se budu nyní věnovat.
C.      Instalace kamer CCTV na rybářských plavidlech nezasahuje nepřiměřeně do článků 7, 8 a 31 Listiny
50.      V rámci prvního žalobního důvodu Italská republika v podstatě tvrdí, že došlo k porušení čl. 52 odst. 1 Listiny.
Má za to, že povinnost určitých typů rybářských plavidel nainstalovat kamery CCTV
představuje nepřiměřené omezení práv vyjádřených v článcích 7, 8 a 31 Listiny.
Podle uvedené účastnice řízení má instalace takových kamer za následek zjevný a nepřiměřený zásah do práva na respektování soukromého života osob nacházejících se na palubě takových plavidel, práva na ochranu jejich osobních údajů a jejich práva na důstojné pracovní podmínky.
Instalací zmíněných kamer totiž hrozí, že bude docházet k identifikaci uvedených osob.
Italská republika sice připouští, že uvedená opatření sledují legitimní cíl, nicméně má za to, že unijní normotvůrce měl k dispozici méně omezující a, podle jejího názoru, ještě účinnější opatření v podobě možnosti využít pozorovatele.
Tvrdí tedy, že ve své současné podobě představuje takové opatření „zjevně“(44) nepřiměřený zásah do základních práv osob a pracovníků na palubě rybářských plavidel.
51.      Parlament a Rada, podporované Komisí, výše uvedené argumenty zpochybňují.
1.      K použitelnosti článků 7 a 8 Listiny
52.      Jak bylo vysvětleno výše, má-li se Soudní dvůr vypořádat s tvrzením o porušení základního práva, musí se nejprve zabývat otázkou, zda je předmětné opatření vůbec způsobilé do dotčených práv zasáhnout.
Je-li tomu tak, měl by být přezkum prováděný Soudním dvorem přísný.
53.      Je povinnost nainstalovat kamery CCTV na palubě některých rybářských plavidel způsobilá zasáhnout do základních práv, kterých se dovolává Italská republika?
Nejprve se budu zabývat články 7 a 8 Listiny.
54.      Článek 7 Listiny zaručuje respektování soukromého a rodinného života osoby.
Článek 8 odst. 1 Listiny chrání jeden z aspektů soukromého a rodinného života, který se stal v digitálním věku obzvláště citlivým:
výslovně přiznává každému právo na ochranu osobních údajů.
55.      Parlament, Komise i Rada v podstatě zpochybňují tvrzení, že jsou uvedená práva dotčena opatřeními, která jsou v původním řízení předmětem sporu.
Tvrdí, že koncepce zmíněných opatření brání tomu, aby k porušení článků 7 a 8 Listiny vůbec mohlo dojít:
například instalace dotčených kamer se týká pouze některých (vysoce rizikových) plavidel, pořizování záznamů by mělo být omezeno na minimum a mělo by k němu docházet pouze v těch částech plavidla, kde se produkty rybolovu přemisťují na palubu, manipuluje se s nimi a skladují se nebo kde mohou být tyto produkty vhozeny zpět do moře;
rovněž mají být všechny záznamy „co nejdříve“ anonymizovány.
56.      Italská republika má za to, že i ve světle technických a právních opatření, jejichž cílem je omezení používání dotčených kamer, přetrvává riziko identifikace osob.
Uvedená skutečnost by podle ní měla sama o sobě vést k uplatnění práva na ochranu soukromí a osobních údajů.
57.      S postojem Italské republiky souhlasím.
58.      Ochrana práva na soukromí není hrou na pravděpodobnost.
Každá osoba má jedinečné vlastnosti, které ji odlišují od jejích vrstevníků(45). Ani s přihlédnutím ke skutečnosti, že Komise má povinnost zavést prostředky zajišťující – záměrnou(46) – anonymizaci záznamů dotčených kamer, nelze vyloučit, že budou pracovníci na palubě dotčených plavidel zachyceni na videozáznamech a budou moci být identifikováni.
Takto zaznamenaná osoba tím ztrácí právo rozhodovat o používání své podobizny(47), čímž jí vzniká právo na ochranu osobních údajů.
59.      Není to sice pravděpodobné, ale nelze ani vyloučit, jak vysvětluje Italská republika, že „mechanický slídil“ na palubě uvedených plavidel může zaznamenat soukromou konverzaci nebo interakci mezi dvěma rybáři při zpracování denního úlovku, čímž zasáhne do jejich soukromých životů(48).
60.      Samotná skutečnost, že kamery CCTV
jsou instalovány na palubě dotčených plavidel, tak vede ke vzniku možnosti zásahu do článků 7 a 8 Listiny, neboť je možné, byť ne příliš pravděpodobné, že poskytnutím uvedených záznamů může dojít k identifikaci osob na těchto plavidlech.
Skutečnost, že se opatření nevztahuje na všechna plavidla (ale pouze plavidla delší než 18 metrů, u nichž hrozí vysoké riziko nedodržení povinnosti vykládky), je v tomto ohledu irelevantní.
Dotčené opatření je způsobilé zasáhnout do práv na respektování soukromého života osob pracujících na takových plavidlech, a musí tak být odůvodněné, aby bylo i nadále v souladu s právními předpisy.
61.      Dotčené opatření tedy spadá do oblasti působnosti ochrany základních práv přiznané články 7 a 8 Listiny.
2.      K použitelnosti článku 31 Listiny.
62.      V článku
31 odst. 1 Listiny je zakotveno právo na slušné a spravedlivé pracovní podmínky, včetně zdraví, bezpečnosti a důstojnosti pracovníků.
63.      Parlament, Rada a Komise v podstatě zdůrazňují, že není na první pohled zřejmé, proč by v projednávané věci mělo docházet k zasahování do uvedených práv.
64.      Ve své odpovědi Italská republika vysvětluje, že práce pod kamerovým dohledem zavádí „invazivní kontrolu“, která narušuje „důstojnost“ ve smyslu čl. 31 odst. 1 Listiny.
65.      Obě linie argumentace jsou podle mne do určité míry opodstatněné.
66.      Na jedné straně lze podle mého názoru říci, že čl. 31 odst. 1 Listiny, vykládaný ve světle vysvětlení k [Listině](49), se týká především fyzické a duševní integrity pracovníků. Z tohoto pohledu je obtížné vysvětlit, jak se právo na „důstojné“ pracovní podmínky vztahuje na cílené zaznamenávání činností vykonávaných během vlastní pracovní doby (nikoli během přestávek v práci trávených v kuchyni či v kabinách plavidel)(50). V odvětví, které se vyznačuje snižováním objemu úlovků, přísnými regulačními požadavky a mzdovým režimem, který je často navázán na množství ryb ulovených během každé plavby(51), lze používání kamer de facto považovat za faktor působící ve prospěch ochrany pracovníků před vykořisťováním (a tedy i ve prospěch jejich důstojnosti).
Pokud by byla přijata tato úvaha, nedošlo by k žádnému omezení čl. 31 odst. 1 Listiny.
67.      Na druhé straně je důstojnost na pracovišti, tak jak je chráněna čl. 31 odst. 1 Listiny, patrně tou nejzákladnější hodnotou sociálních práv pracovníků(52).
Lidská důstojnost při práci působí jako protiváha asymetrie moci, která se vyznačuje možností neustále kontrolovat chování pracovníků na pracovišti.
Je zřejmé, že jedním ze způsobů vykonávání takové kontroly je kontrola prostřednictvím kamerového sledovacího systému.
68.      V tomto smyslu je nevyhnutelné určité překrývání zásahů do práva na důstojnost na pracovišti v důsledku instalace kamer CCTV
s právy na respektování soukromého života a na ochranu osobních údajů.
To nevylučuje použitelnost čl. 31 odst. 1 Listiny na opatření, která se dotýkají soukromého života na pracovišti.
69.      Judikatura Evropského soudu pro lidská práva (dále jen „ESLP“) do určité míry uznala právo na důstojnost na pracovišti jako kategorii práva na respektování soukromého života zaručeného článkem 8 Evropské úmluvy o lidských právech (EÚLP)(53). Z tohoto pohledu je jistě správné tvrzení Italské republiky, že instalace videokamer sama o sobě zasahuje do práva pracovníka na pracovní podmínky respektující jeho důstojnost, tudíž je nutno na ni přiměřeně reagovat odkazem na legitimní cíl(54).
70.      Konečně, a na rozdíl od vysvětlení Komise předneseného na jednání, pro účely rozhodnutí o tom, zda se projednávaná věc vůbec dotýká čl. 31 odst. 1 Listiny, není relevantní, zda napadené nařízení konkrétně stanoví právní a technická omezení takového sledování.
Stejně jako v případě údajného zásahu do článků 7 a 8 Listiny uvedené faktory vstupují do analýzy Soudního dvora až v okamžiku posuzování přiměřenosti jakýchkoli omezení uvedeného práva.
Neomezují však působnost čl. 31 odst. 1 Listiny.
71.      Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby určil, že dotčené opatření spadá do působnosti čl. 31 odst. 1 Listiny.
3.      K přiměřenosti
72.      V návaznosti na mnou výše vyslovený závěr, podle kterého dotčené opatření spadá do působnosti článků 7, 8 a 31 Listiny v důsledku skutečnosti, že do práv v nich stanovených
zasahují, nyní přistoupím k posouzení jeho přiměřenosti.
Legitimní cíl
73.      Zásah do základního práva lze odůvodnit tím, že přiměřeným způsobem sleduje legitimní cíl.
Soudní dvůr by se měl tedy zaprvé zabývat otázkou, zda dotčené opatření sleduje cíl, který lze uznat za legitimní.
74.      Jak je vysvětleno v bodech odůvodnění napadeného nařízení, unijní normotvůrce měl za to, že úspěšné provádění SRP společné rybářské politiky jako celku, jakož i účinnost povinnosti vykládky jakožto součásti uvedené celkové matice vyžadují mimo jiné používání účinného, efektivního, moderního a transparentního režimu pro kontrolu(55).
75.      V projednávané věci je nesporné, že povinnost vykládky jakožto součást SRP, a nutnost zajistit účinné provádění této povinnosti představují legitimní cíl(56).
76.      I Italská republika, účastnice řízení, na jejíž návrh bylo řízení v projednávané věci zahájeno, souhlasí s tím, že instalace kamerového sledovacího systému za účelem výkonu dohledu na palubě dotčených lodí sleduje legitimní cíl:
konkrétně zajištění dodržování povinnosti vykládky za účelem dosažení cílů SRP.
77.      Není tedy žádný důvod k tomu, aby Soudní dvůr uvedený cíl neuznal za legitimní.
Vhodnost
78.      Cílem kritéria vhodnosti jakožto součásti posuzování přiměřenosti je určit, zda je dotčené opatření způsobilé dosáhnout sledovaného cíle.
79.      V projednávané věci, stejně jako ve vztahu k legitimnímu cíli samotnému, žádný z účastníků řízení nezpochybňuje vhodnost používání systémů REM, včetně kamer CCTV, ke zlepšení dodržování povinnosti vykládky.
80.      Ze spisu v projednávané věci vyplývá, že podle zprávy Evropské výkonné agentury pro klima, infrastrukturu a životní prostředí představují kontrola výmětů, jakož i cena a podrobné sledování každého rybářského výjezdu jedno z hlavních rizik pro provádění povinnosti vykládky.
Zmíněná agentura tudíž doporučila zaměřit kontroly na činnost na moři spíše než na dobu vykládky(57).
81.      Kromě toho se v posouzení dopadů uvádí, že zavedení systémů REM včetně kamer „se osvědčilo jako prostředek, který je potenciálně způsobilý účinně zajišťovat kontrolu a vymáhání povinnosti vykládky a odrazovat od nezákonných výmětů“(58).
82.      Není tedy žádný důvod k tomu, aby Soudní dvůr pochyboval o vhodnosti povinnosti instalovat kamery CCTV na palubě některých rybářských plavidel k dosažení cíle spočívajícího ve snížení objemu ulovených, ale nevyložených ryb:
mezi takovým sledovacím systémem a účinností povinnosti vykládky zjevně existuje dostatečná vazba(59).
83.      Unijní normotvůrce měl tedy právem za to, že zavedení povinnosti instalovat uvedené kamery je vhodným opatřením k dosažení sledovaného cíle.
Nezbytnost
84.      Hlavním argumentem Italské republiky je tvrzení, že dotčené opatření není nezbytné.
85.      Při posuzování přiměřenosti se má za to, že opatření není nezbytné, pokud existuje alternativní opatření, které je méně omezující (v projednávané věci ve vztahu k dotčeným třem základním právům), ale i tak je způsobilé dosáhnout téhož legislativního cíle.
86.      Podle názoru Italské republiky existuje méně omezující, ale stejně účinné opatření:
využívání lidských pozorovatelů na palubě dotčených rybářských plavidel.
Podle ní může být takové opatření možná ještě účinnější než instalace kamer CCTV, neboť pozorovatel by mohl s pracovníky komunikovat a bránit tomu, aby k případnému porušování povinnosti vykládky vůbec docházelo, kdežto využívání kamerového sledovacího systému může představovat pouze kontrolu povinnosti vykládky ex post.
Jak vysvětluje Italská republika, při přijímání napadeného nařízení nebyly dostatečně zohledněny výdaje spojené s používáním a provozem kamerových sledovacích zařízení.
87.      V zásadě platí, na rozdíl od toho, co tvrdí Rada, že v kontextu „přísného“ posuzování přiměřenosti nese důkazní břemeno, pokud jde o prokázání neexistence alternativních opatření umožňujících dosáhnout stejných výsledků, unijní normotvůrce.
Jinými slovy, není povinností Italské republiky vyvrátit nezbytnost prostředků zvolených unijním normotvůrcem, ale je povinností unijního normotvůrce, aby nezbytnost uvedených prostředků prokázal.
88.      Unijní normotvůrce tak musí prokázat, že zohlednil alternativní opatření a nakonec dospěl k závěru, že taková opatření nejsou způsobilá zamýšleného legislativního výsledku dosáhnout.
Vzhledem k tomu, že Italská republika předložila argumenty ve prospěch využívání pozorovatelů namísto systémů REM, včetně kamer CCTV, musí unijní normotvůrce uvedené argumenty vyvrátit, aby v konfrontaci s tvrzením neodůvodněného zásahu do práv chráněných Listinou prokázal legalitu své legislativní volby.
89.      V tomto ohledu unijní normotvůrce – tedy v projednávané věci Parlament, Rada a Komise – vysvětluje, že využívání pozorovatelů bylo skutečně jedním z prostředků, které byly v průběhu legislativního procesu zvažovány jakožto prostředky k zajištění účinnosti povinnosti vykládky(60).
Možnost využití této možnosti ostatně v unijním právu existuje již od roku 2015(61).
Kompromis přijatý členskými státy v Radě však nakonec vedl k upřednostnění povinnosti používat systémy REM, včetně kamer CCTV(62).
90.      Na podporu uvedené volby odkazují Parlament, Rada i Komise na posouzení dopadů, které podrobně vysvětluje výhody kamerových sledovacích systémů a odmítá využívání pozorovatelů jako stejně účinného prostředku k dosažení sledovaného cíle(63).
91.      V uvedeném dokumentu se uvádí, že „zpočátku byla zvažována možnost požadovat přítomnost pozorovatelů na palubě, neboť by to mohlo mít řadu výhod, včetně podpory dodržování povinnosti vykládky na moři, stanovení pružnějšího kontrolního opatření namísto kamer v rámci uzavřeného televizního okruhu (CCTV), a to bez počátečních kapitálových výdajů.
Tato alternativa však byla z řady důvodů odmítnuta:
i) bylo by nezbytné zaměstnat mnohem větší počet pozorovatelů pracujících na směny, aby bylo zajištěno 24hodinové pokrytí; ii) malá rybářská plavidla by neměla dostatečný prostor pro ubytování pozorovatelů, zejména během dlouhých výjezdů; iii) náklady spojené se zaměstnáním pozorovatelů by na mnoha rybářských plavidlech byly neúměrné potenciálně dosažitelným výsledkům (např.
nutnost zajistit, aby byli po celou dobu trvání rybolovné operace vzhůru dva pozorovatelé, by mohla znamenat výdaje překračující částku 2 000 eur denně […]; průměrné náklady ve výši 5 000 eur měsíčně na pozorovatele v rámci programu pozorovatelů NAFO); a iv) varianta, kdy budou náklady spojené se zaměstnáváním pozorovatelů požadovány pouze u plavidel, u nichž hrozí vysoké riziko nedodržení povinnosti vykládky, by sice byla schůdná, ale vedla by k tomu, že u jiných plavidel by docházelo ke vzniku nepřiměřené mezery ve výkonu dohledu, která by mohla být jen obtížně odůvodněna“(64).
92.      Parlament mimoto vysvětluje, že přítomnost pozorovatelů na palubě se nemůže vyrovnat nepřetržitému a systematickému fungování systémů REM, včetně kamer CCTV, neboť pozorovatelé nemohou zajistit nepřetržitý dohled nad všemi aspekty daného plavidla(65).
93.      V tomto ohledu však Italská republika v podstatě vysvětluje, že instalace kamer CCTV
představuje systémové riziko toho, že budou lidé vystaveni nahrávání na záznam, a představuje tak invazivnější opatření ve vztahu k článkům 7, 8 a 31 Listiny než ad hoc či přesně načasované záznamy.
94.      Jak vysvětlily Parlament, Rada a Komise, tento argument sice může být pravdivý, nicméně pokud by provozování dotčených kamer CCTV
mělo být omezeno pouze na určité časové úseky během dne, k výmětům nechtěných vodních zdrojů, včetně ryb, by jednoduše docházelo v době, kdy by byly dotčené kamery vypnuty.
Ad hoc
záznamy, ač méně invazivní, tak nelze chápat jako stejně účinnou alternativu.
95.      S ohledem na výše uvedená vysvětlení mám za to, že z legislativního spisu, dokumentů předložených Soudnímu dvoru a vysvětlení účastníků řízení jasně vyplývá, že unijní normotvůrce zvažoval různé prostředky, pomocí nichž by bylo možno dosáhnout jím sledovaného legislativního cíle, a posuzoval jejich účinnost ve vztahu ke sledovanému cíli, nicméně nakonec zmíněné alternativní prostředky zavrhl jako méně způsobilé k dosažení cíle sledovaného jeho opatřením.
96.      Mám tedy za to, že unijní normotvůrce předložil dostatečné argumenty k prokázání toho, že využívání pozorovatelů nepředstavuje stejně účinný prostředek kontroly dodržování povinnosti vykládky.
Vyvažování
97.      Třetí úroveň posuzování přiměřenosti, často nazývaná „přiměřenost stricto sensu“ či jednoduše „vyvažování“, vyžaduje, aby unijní normotvůrce prokázal, že negativní účinky způsobené dotčeným opatřením nejsou nepřiměřené v porovnání s přínosy, jichž se právní úprava snaží dosáhnout.
Jinými slovy, pro účely tohoto kritéria musí Soudní dvůr posoudit, zda přece jen není opatření, u něhož byla prokázána jeho nezbytnost k dosažení daného legitimního cíle, protiprávní z důvodu příliš vysokých „nákladů“ na dosažení zvoleného cíle(66).
98.      Pokud se zpochybnění platnosti legislativního opatření týká zásahu do práv chráněných Listinou, což vyžaduje, jak jsem vysvětlila výše, přísný přezkum ze strany Soudního dvora, je přezkum takového opatření formou vyvažování nezbytný i v případě, že žádná méně omezující alternativa
neexistuje(67).
99.      Pro účely takového vyvážení musí Soudní dvůr zohlednit zejména závažnost dotčeného zásahu do základních práv na jedné straně a význam cíle, kterého má opatření dosáhnout, na straně druhé(68).
100. Pro potřeby projednávané věci tak posouzení přiměřenosti spočívá v porovnání negativních účinků dotčeného opatření na základní práva, o která se jedná, na jedné straně a přínosů vyplývajících z uvedeného opatření, kterých může být dosaženo účinnou kontrolou dodržování povinnosti vykládky, na straně druhé.
101. V tomto ohledu Parlament, Rada a Komise správně podotýkají, že posouzení přiměřenosti dotčeného opatření musí brát v úvahu celou koncepci tohoto opatření.
Je tedy relevantní nejen to, že se unijní normotvůrce rozhodl pro používání systémů REM, včetně kamer CCTV, ale též to, že jejich používání upravil způsobem, který minimalizuje míru zásahu do dotčených práv chráněných Listinou(69).
102. Pokud jde o první část vyvažování, která se týká negativních účinků dotčeného opatření, poukazují Parlament, Rada a Komise na řadu opatření, jejichž účelem je zmírnění zásahů do práv chráněných články 7 a 8 a čl. 31 odst. 1 Listiny.
103. Zaprvé tito účastníci řízení uvádějí, že povinnost instalovat kamery CCTV
je omezena na rybářská plavidla o celkové délce 18 metrů nebo větší, a to pouze ta plavidla splňující podmínky uvedeného režimu, u nichž hrozí vysoké riziko nedodržení povinnosti vykládky(70).
104. Zadruhé podotýkají, že uvedené kamery musí být instalovány tak, aby zaznamenávaly pouze
lovné zařízení a části plavidla, kde se produkty rybolovu přemisťují na palubu, manipuluje se s nimi a skladují se, jakož i všechny prostory, kde mohou být tyto produkty vhozeny zpět do moře(71). Na jednání Rada dále vysvětlila, že větší upřesnění (zakotvené ve znění právního předpisu), pokud jde o místo instalace uvedených kamer, není možné, neboť přesné místo, kde jsou tyto činnosti prováděny, se u jednotlivých plavidlech liší.
105. Zatřetí všechny tři orgány zdůrazňují, že k záznamům z uvedených kamer
mají přístup pouze velitel dotčeného rybářského plavidla a příslušné orgány členských států vlajky a pobřežních členských států odpovědné za kontrolu rybolovu, přičemž takový přístup musí probíhat v souladu s pravidly na ochranu osobních údajů.
106. Začtvrté se předpokládá zavedení dalších pravidel pro uchovávání údajů ze systémů REM, jejich výměnu a přístup k nim(72).
107. Zapáté výše uvedené orgány zdůrazňují, že napadené nařízení ukládá Komisi povinnost stanovit opatření, která zajistí anonymizaci všech osob identifikovatelných v záznamu pořízeném kamerou CCTV
„co nejdříve“, a příslušným orgánům povinnost taková opatření provádět(73). V zásadě tedy neexistuje žádná doba uchovávání osobních údajů, která by umožňovala identifikaci osob(74).
108. Z výše uvedeného vyplývá, že unijní normotvůrce usiloval o zavedení opatření, jejichž účelem je minimalizace zásahů do dotčených základních práv prostřednictvím instalace kamer CCTV.
109. Na naší pomyslné váze, kde jsou na jedné misce vah negativní důsledky zmíněných opatření a na druhé misce vah jejich přínosy, je tak miska negativních důsledků o něco lehčí.
110. Pokud jde o misku přínosů v rámci prováděného posouzení, připomínají orgány zaprvé to, že systém zavedený unijním normotvůrcem je zaměřen na sledování dodržování povinnosti vykládky, nikoli na identifikaci nebo kontrolu jednotlivých osob.
111. Zadruhé jsou dotčená opatření zaváděna po mnoha letech, během nichž docházelo k závažnému poškozování rybích populací, a to za situace, kdy jiná opatření, včetně možnosti využívat pozorovatele, nebyla způsobilá zajistit udržitelné využívání rybolovných zdrojů Unie.
112. Zatřetí, a to je nejdůležitější, slouží uvedený systém uznanému a důležitému cíli, který spočívá v zajištění toho, aby využívání živých vodních zdrojů, včetně ryb, probíhalo způsobem, který zajistí udržitelné hospodářské, environmentální a sociální podmínky. V tomto ohledu Komise na jednání vysvětlila, že pro stanovení prostředků a pravidel, podle kterých rybářské loďstvo vykonává rybolovné činnosti, je nezbytně nutné mít k dispozici správné údaje o množství ulovených ryb(75). Nesprávné stanovení takových prostředků a pravidel, včetně rybolovných kvót, by jinak mohlo vést k nadměrnému rybolovu a v konečném důsledku k vyhynutí některých druhů ryb.
113. Na rozdíl od toho, co tvrdí Italská republika, mám za to, že legislativní cíl, kterého chtěl unijní normotvůrce dosáhnout prostřednictvím účinné kontroly dodržování povinnosti vykládky, má velký význam nejen pro unijní rybářskou politiku, ale i pro hospodářské, sociální a environmentální cíle této i jiných politik Unie.
114. Přínos, kterého má být dosaženo zavedením systémů REM, včetně kamer CCTV, je tudíž podstatný a naši pomyslnou váhu výrazně vychyluje směrem k misce pozitivních účinků dotčeného opatření.
115. S ohledem na výše uvedené nejsou zásahy do práv chráněných články 7, 8 a 31 Listiny způsobené používáním systémů REM, tak jak jsou předvídány, ale zároveň omezeny dotčeným opatřením, nepřiměřené v porovnání s přínosy, kterých má být prostřednictvím napadeného nařízení dosaženo.
116. Z výše uvedených důvodů mám za to, že unijní normotvůrce splnil podmínky čl. 52 odst. 1 Listiny tím, že správně vyvážil cíl sledovaný napadeným nařízením a způsobilost tohoto právního předpisu omezit články 7, 8 a 31 Listiny.
117. Z toho vyplývá, že Soudní dvůr by měl podle mého názoru první žalobní důvod Italské republiky zamítnout.
IV.    Závěry
118. Navrhuji, aby Soudní dvůr první žalobní důvod Italské republiky zamítl.
1      Původní jazyk: angličtina.
2      Podle odhadu provedeného v roce 2013 dosahovaly výměty ryb a jiných mořských živočichů v rámci unijního rybolovu objemu 1,7 milionu tun ročně. Viz ClientEarth a další., Joint NGO priorities on the revision of the EU
Fisheries Control System (Společné priority nevládních organizací k revizi unijního systému kontroly rybolovu), říjen 2018; k dispozici na internetových stránkách: https://awsassets.panda.org/downloads/joint_ngo_position_paper_on_the_revision_of_the_eu_fisheries_control_system___october_2018.pdf.
3      Viz knihovna Evropského parlamentu, Discarding fish under the Common Fisheries Policy: Towards an end to mandated waste (Výměty ryb v rámci společné rybářské politiky: blíží se konec nuceného plýtvání), Library briefing, 13. května 2013, 130436REV1, s. 2, v němž je vysvětleno, že „většina ryb, zejména jiných než platýsovitých ryb, které jsou vhazovány zpět do moře, je obvykle již mrtvá nebo téměř mrtvá. Korýši nebo plody moře, jakož i některé druhy žraloků nebo platýsovitých ryb mohou mít vyšší šance na přežití výmětů, ale odhadování možností jejich skutečného dlouhodobého přežití je velmi obtížné. To má přímý dopad na dotčené populace“.
4      Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 11. prosince 2013 o společné rybářské politice, o změně nařízení Rady (ES) č. 1954/2003 a (ES) č. 1224/2009 a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 2371/2002 a (ES) č. 639/2004 a rozhodnutí Rady 2004/585/ES (Úř. věst. 2013, L 354, s. 22)
(dále jen „nařízení o SRP“).
5      Článek 15 odst. 1 nařízení o SRP, který zavádí povinnost vykládky, stanoví: „Všechny druhy úlovků podléhajících omezení odlovů a ve Středozemním moři i druhy úlovků podléhajících minimální velikosti […] musí být vyloveny a uchovávány na palubě rybářských plavidel a zaznamenány, vyloženy a případně započítány do příslušných kvót“.
6      Podle svědecké výpovědi
podané Samuelem Stonem, vedoucím oddělení rybolovu a akvakultury společnosti UK Marine Conservation Society, před UK House of Lords Select Committee on the European Union (zvláštní výbor Sněmovny lordů pro Evropskou unii, Spojené království), 5. prosince 2018, k dispozici na internetových stránkách: https://data.parliament.uk/writtenevidence/committeeevidence.svc/evidencedocument/eu-energy-and-environment-subcommittee/implementation-and-enforcement-of-the-eu-landing-obligation/oral/93810.html.
7      Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 22. listopadu 2023, kterým se mění nařízení Rady (ES) č. 1224/2009, nařízení Rady (ES) č. 1967/2006 a (ES) č. 1005/2008 a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/1139, (EU) 2017/2403 a (EU) 2019/473, pokud jde o kontrolu rybolovu (Úř. věst. L, 2023/2842).
8      Viz čl. 2 odst. 1 nařízení o SRP, v němž jsou uvedeny cíle, na jejichž základě má SRP fungovat.
9      Viz zvláštní zpráva č. 7/2007 o systémech kontroly, inspekce a sankcí týkajících se pravidel pro zachování rybolovných zdrojů Společenství, spolu s odpověďmi Komise (Úř. věst. 2007, C 317, s. 1). Ve zprávě Účetního dvora byl zkoumán systém stanovený v nařízení Rady (EHS) č. 2241/87 ze dne 23. července 1987 o zavedení některých kontrolních opatření vztahujících se na rybolovné činnosti (Úř. věst. 1987, L 207, s. 1) a obsahovala závěr, že i) údaje o úlovcích nebyly úplné ani spolehlivé, přičemž nebyly známy skutečné objemy úlovků, takže bylo znemožněno řádné uplatnění celkového přípustného odlovu a limitů kvót; ii) zavedené kontrolní systémy neposkytovaly záruky toho, že bude předcházení porušování pravidel a jejich odhalování účinné; iii) zavedené postupy pro vyřizování nahlášených porušení pravidel nezajišťovaly následná opatření ani neukládaly (odrazující) sankce; a iv) nadměrná kapacita snižovala ziskovost odvětví rybolovu, což v kontextu nižších povolených úlovků podněcovalo k nedodržování omezení rybolovu.
10      Nařízení Rady
ze dne 20. listopadu 2009 o zavedení kontrolního režimu Společenství k zajištění dodržování pravidel společné rybářské politiky, o změně nařízení (ES) č. 847/96, (ES) č. 2371/2002, (ES) č. 811/2004, (ES) č. 768/2005, (ES) č. 2115/2005, (ES) č. 2166/2005, (ES) č. 388/2006, (ES) č. 509/2007, (ES) č. 676/2007, (ES) č. 1098/2007, (ES) č. 1300/2008 a (ES) č. 1342/2008 a o zrušení nařízení (EHS) č. 2847/93, (ES) č. 1627/94 a (ES) č. 1966/2006 (Úř. věst. 2009, L 343, s. 1).
11      V tomto smyslu viz Evropský účetní dvůr, Systém EU pro kontrolu rybolovu: je zapotřebí většího úsilí, zvláštní zpráva č. 8/2017 (dále jen „zvláštní zpráva č. 8/2017“), bod 3, k dispozici na internetových stránkách: https://www.eca.europa.eu/Lists/ECADocuments/SR17_8/SR_FISHERIES_CONTROL_EN.pdf.
12      Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/812 ze dne 20. května 2015, kterým se mění nařízení Rady (ES) č. 850/98, (ES) č. 2187/2005, (ES) č. 1967/2006, (ES) č. 1098/2007, (ES) č. 254/2002, (ES) č. 2347/2002 a (ES) č. 1224/2009 a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1379/2013 a (EU) č. 1380/2013, pokud jde o povinnost vykládky, a zrušuje nařízení Rady (ES) č. 1434/98 (Úř. věst. 2015, L 133, s. 1).
13      Zvláštní zpráva č. 8/2017, bod 95.
14      Zvláštní zpráva č. 8/2017, bod 99.
15      Viz usnesení Evropského parlamentu ze dne 25. října 2016 o sjednocení kontroly rybolovu v Evropě [2015/2093(INI)], (Úř. věst. 2018, C 215, s. 143), bod H odůvodnění (o nesouladu údajů) a bod 33, vysvětlující nutnost „zajistit shromažďování, správu a využívání kvalitních údajů o povinné vykládce, aby bylo možné kontrolovat a posuzovat účinnost provádění povinné vykládky a uvádět shromažďování údajů do souladu s požadavky, které vyplývají z revidované společné rybářské politiky“. Viz též bod 66 uvedeného usnesení, který „zdůrazňuje význam elektronických technologií (elektronický systém hlášení a elektronický monitorovací systém), jež představují potenciální nákladově efektivní prostředky k rozšíření dohledu nad činností na moři“.
16      Viz zpráva Komise Evropskému parlamentu a Radě, Provádění a hodnocení nařízení (ES) č. 1224/2009 o zavedení kontrolního režimu Unie k zajištění dodržování pravidel společné rybářské politiky podle požadavků článku 118 – REFIT – Hodnocení dopadu nařízení o rybolovu, [COM (2017) 192 final], ve které Komise dospěla k závěru, že (tehdy platný) režim „již zcela neodpovídá danému účelu“ a že zúčastněné strany považují za nezbytné, aby byl „režim kontroly lépe přizpůsoben nové SRP, a to zejména s důrazem na řešení povinnosti vykládky“.
17      Návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady, kterým se mění nařízení Rady (ES) č. 1224/2009, nařízení Rady (ES) č. 768/2005, nařízení Rady (ES) č. 1967/2006, nařízení Rady (ES) č. 1005/2008 a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 2016/1139, pokud jde o kontrolu rybolovu [COM (2018) 368 final] (dále jen „návrh nařízení“).
18      Viz pracovní dokument útvarů Komise – Posouzení dopadů – Průvodní dokument k [návrhu nařízení] [SWD (2018) 279 final]
(dále jen „posouzení dopadů“).
19      Viz posouzení dopadů, s. 9 a 15, a návrh nařízení, s. 3.
20      Viz čl. 13 odst. 1 nařízení o kontrole rybolovu, ve znění napadeného nařízení.
21      Pro úplnost dodávám, že odstavce 4 a 5 článku 13, ve znění napadeného nařízení, opravňuje členské státy rozšířit výše uvedená opatření i na plavidla o délce menší než 18 metrů nebo poskytnout pobídky pro plavidla, která nemají povinnost být vybavena systémem REM, aby tato opatření využívala dobrovolně, a že odstavec 6 členským státům umožňuje, neukládá jim však povinnost, stanovit používání systémů REM pro účely kontroly dodržování i jiných pravidel SRP.
Uvedené skutečnosti však nejsou pro řešení projednávané věci relevantní.
22      V rámci druhého žalobního důvodu Italská republika tvrdí, že článek 90 nařízení o kontrole rybolovu, jak byl zaveden čl. 1 bodem 75 napadeného nařízení, porušuje čl. 3 odst. 3 SEU, články 101 a 120 SFEU a protokol č. 27 o vnitřním trhu a hospodářské soutěži. Uvedená účastnice řízení má v podstatě za to, že posuzovací prostor, který mají členské státy k dispozici, jak vyplývá ze změn zavedených čl. 1 bodem 75 napadeného nařízení, pokud jde o rozhodování o tom, co představuje „závažné porušení“, by vedl k narušení vnitřního trhu, neboť vnitrostátní orgány by zvýhodňovaly svá vlastní plavidla.
23      Podrobněji viz bod 15 tohoto stanoviska.
24      Na jednání Komise vysvětlila, že plavidla uvedené délky sice představují pouze 6,8 % celkového počtu rybářských plavidel Unie, nicméně na ně připadá 70 % všech úlovků v Evropské unii.
25      V nadpisu prvního žalobního důvodu Italská republika rovněž zmiňuje porušení čl. 52 odst. 2, 3 a 4 Listiny a článku 18 EÚLP.
Podobně pak v závěrečné části žaloby Italská republika patrně zastává tezi, že dotčené opatření neodůvodněně zasahuje do ochrany obchodního tajemství. Kromě skutečnosti, že žádný čl. 52 odst. 4 Listiny neexistuje, Italská republika ve svém písemném vyjádření ani na jednání nevysvětlila, jak přesně jsou uvedená pravidla změnami provedenými čl. 1 bodem 10 napadeného nařízení dotčena. Mám tedy za to, že její žaloba musí být v rozsahu, v němž se týká zmíněných aspektů, odmítnuta jako nepřípustná, a to z důvodu nesplnění požadavků jasnosti a přesnosti, jak se odrážejí v čl. 120 písm. c) jednacího řádu Soudního dvora. V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Komise v. Portugalsko (C‑34/11, EU:C:2012:712, bod 44 a citovaná judikatura).
26      V tomto ohledu odkazuje žalobkyně na rozsudek ze dne 22. listopadu 2022, Luxembourg Business Registers (C‑37/20 a C‑601/20, EU:C:2022:912, bod 66), v němž měl Soudní dvůr za to, že musí posoudit, „zda je zásah do práv zaručených v článcích 7 a 8 Listiny, který z takového přístupu vyplývá, omezen na to, co je nezbytně nutné“.
27      Rozsudek ze dne 30. dubna 2019, Itálie v. Rada (Rybolovné kvóty pro lov mečouna obecného) (C‑611/17, EU:C:2019:332, bod 56).
28      Soudní dvůr již měl příležitost potvrdit uvedenou širokou (normativní) posuzovací pravomoc mimo jiné v oblastech společné zemědělské politiky (viz například rozsudek ze dne 7. září 2006, Španělsko v. Rada, C‑310/04, EU:C:2006:521, bod 96 a citovaná judikatura)], vnitřního trhu (viz například rozsudek ze dne 8. prosince 2020, Polsko v. Parlament a Rada, C‑626/18, EU:C:2020:1000, body 95 a 97 a citovaná judikatura); nebo společné dopravní politiky
(rozsudek ze dne 4. října 2024, Litevská republika a další v. Parlament a Rada (Balíček mobility), C‑541/20 až C‑555/20, EU:C:2024:818, bod 247 a citovaná judikatura).
29      Rozsudek ze dne 30. dubna 2019, Itálie v. Rada (Rybolovné kvóty pro lov mečouna obecného) (C‑611/17, EU:C:2019:332, bod 56).
30      Ex multis viz rozsudek ze dne 30. dubna 2019, Itálie v. Rada (Rybolovné kvóty pro lov mečouna obecného) (C‑611/17, EU:C:2019:332, bod 55 a citovaná judikatura).
31      Viz rozsudek ze dne 11. července 1989, Schräder HS Kraftfutter (265/87, EU:C:1989:303, bod 22), v němž byla uvedená zásada poprvé jasně vyjádřena v oblasti společné zemědělské politiky, přičemž posléze byla při mnoha dalších příležitostech zopakována (kurzivou zvýraznila autorka tohoto stanoviska); ex multis viz rozsudek ze dne 13. listopadu 1990, Fedesa a další (C‑331/88, EU:C:1990:391, bod 14) (v oblasti společné zemědělské politiky), a v poslední době rozsudek ze dne 30. dubna 2019, Itálie v. Rada (Rybolovné kvóty pro lov mečouna obecného) (C‑611/17, EU:C:2019:332, bod 27 a citovaná judikatura) (v oblasti SRP).
32      Viz rozsudek ze dne 12. července 2001, Jippes a další (C‑189/01, EU:C:2001:420, bod 83), ve kterém Soudní dvůr poprvé v oblasti společné zemědělské politiky doplnil uvedenou skutečnost, aby vysvětlil omezení své
vlastní pravomoci soudního přezkumu. Tento postoj byl později zopakován ve věcech týkajících se různých oblastí unijní legislativní činnosti, jako je vnitřní trh (viz rozsudek ze dne 8. prosince 2020, Polsko v. Parlament a Rada, C‑626/18, EU:C:2020:1000, bod 95 a citovaná judikatura) nebo společná dopravní politika [viz rozsudek ze dne 4. října 2024, Litevská republika a další v. Parlament a Rada (Balíček mobility), C‑541/20 až C‑555/20, EU:C:2024:818, bod 242 a citovaná judikatura].
33      V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 30. dubna 2019, Itálie v. Rada (Rybolovné kvóty pro lov mečouna obecného) (C‑611/17, EU:C:2019:332, bod 56).
34      Rozsudek ze dne 4. října 2024, Litevská republika a další v. Parlament a Rada (Balíček mobility) (C‑541/20 až C‑555/20, EU:C:2024:818, bod 243 a citovaná judikatura).
35      Viz například rozsudky ze dne 8. prosince 2020, Polsko v. Parlament a Rada (C‑626/18, EU:C:2020:1000, bod 98 a citovaná judikatura), a ze dne 4. října 2024, Litevská republika a další v. Parlament a Rada (Balíček mobility) (C‑541/20 až C‑555/20, EU:C:2024:818, bod 243 a citovaná judikatura).
36      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. října 2024, Litevská republika a další v. Parlament a Rada (Balíček mobility) (C‑541/20 až C‑555/20, EU:C:2024:818, body 218 a 244 a citovaná judikatura).
37      V tomto smyslu viz Emiliou, N., The principle of proportionality in European law: a comparative study, Kluwer Law International, Haag, 1996, s. 172, který tvrdí, že „ohrožení základních práv nebo svobod odůvodní přísnější standard přezkumu“ přiměřenosti dotčeného opatření.
38      V tomto ohledu viz stanovisko generálního advokáta N. Emilioua ve věci Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:645, bod 120), v němž generální advokát zdůrazňuje, že Soudní dvůr ve své judikatuře týkající se volného pohybu obecně, byť nikoli bez výjimky, posuzuje pouze vhodnost a nezbytnost dotčeného opatření, kdežto při posuzování základních práv obvykle provádí též posouzení přiměřenosti opatření „stricto sensu“.
39      Podotýkám, že tuto judikaturu lze vykládat tak, že zavádí určitou hierarchii základních práv chráněných Listinou, pokud jde o jejich důležitost a potencialitu zásahu do nich, přičemž pouze omezení „důležitějších“ práv vyžaduje přísný přezkum ze strany Soudního dvora (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. prosince 2025, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge, C‑417/23, EU:C:2025:1017, bod 171 a citovaná judikatura, kde Soudní dvůr vysvětluje, že
prostor pro uvážení těchto orgánů je „tím omezenější, čím důležitější je dané právo pro to, aby byl dotyčnému jednotlivci zaručen účinný výkon základních práv nebo práv ‚intimní‘ povahy, která jsou mu přiznána“). Aniž je v projednávané věci nezbytné zaujímat stanovisko k otázce případné existence hierarchie základních práv, stačí podotknout, že Soudní dvůr již potvrdil, že soudní přezkum údajného zásahu do práva na respektování soukromého života a na ochranu osobních údajů vyžaduje přezkum vysoké intenzity.
40      V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 8. dubna 2014, Digital Rights Ireland a další (C‑293/12 a C‑594/12, EU:C:2014:238), a zejména bod 48, v němž Soudní dvůr rozhodl, že „[s] ohledem na významnou úlohu ochrany osobních údajů z hlediska základního práva na respektování soukromého života, jakož i na rozsah a závažnost zásahu do tohoto práva, jenž směrnice 2006/24 představuje, je posuzovací pravomoc unijního normotvůrce […] omezena, takže přezkum musí být přísný“.
41      Rozsudek ze dne 22. listopadu 2022 (C‑37/20 a C‑601/20, EU:C:2022:912).
42      Podle mého názoru je právě skutečnost, že dochází k zásahu do (některých) základních práv, a nikoli závažnost uvedeného zásahu, faktorem, který vyžaduje vysoce intenzivní přezkum ze strany Soudního dvora.
Teze uvedená v bodě 48 rozsudku ze dne 8. dubna 2014, Digital Rights Ireland a další (C‑293/12 a C- 594/12, EU:C:2014:238), citovaná v poznámce pod čarou 40 tohoto stanoviska, by však mohla vést k závěru, že vysoká míra intenzity přezkumu je nezbytná pouze v případě, že došlo k závažnému zásahu do dotčeného práva (v uvedené věci práva na respektování soukromého života). Podle mého názoru však platí, že skutečnost, že zásah není závažný, by mohla být relevantní pro zjištění, že je určité legislativní opatření přiměřené stricto sensu (třetí úroveň), není ale pro Soudní dvůr relevantní při rozhodování o tom, zda setrvat na první úrovni posouzení přiměřenosti, tj. zjišťovat, zda je dotčené opatření zjevně nevhodné. To podle mého názoru jasně vyplývá ze způsobu, jakým Soudní dvůr provedl posouzení přiměřenosti ve svých rozsudcích ze dne 21. března 2024, Landeshauptstadt Wiesbaden (C‑61/22, EU:C:2024:251, zejména body 106 až 124), a ze dne 18. prosince 2025, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, bod 168 a citovaná judikatura).
43      Uvedený požadavek existence souvislosti mezi údajným omezením základního práva a účinky dotčeného opatření není vyhrazen pouze unijnímu právu. Obdobně viz rozsudek US Supreme Court (Nejvyšší soud Spojených států) ve věci Arcara v. Cloud Books, Inc., 478 U. S. 697 (1986), s. 705 (v němž soud dospěl k závěru, že mezi porušením prvního dodatku, které by vyžadovalo vysokou míru intenzity přezkumu ze strany soudů Spojených států, a uzavřením knihkupectví s odůvodněním, že v něm dochází k provozování prostituce, neexistuje dostatečná spojitost).
44      Italská republika sice podotýká, že dotčené opatření je „zjevně“ nepřiměřené, nicméně rovněž vysvětluje, že podle jejího názoru by v projednávané věci neměl být takový nižší standard uplatňován.
45      Pokud jde o použitelnost práva na soukromý a rodinný život na pracovišti, viz rozsudek ESLP
ze dne 17. října 2019, López Ribalda a další v. Španělsko, CE:ECHR:2019:1017JUD000187413, bod
89 a citovaná judikatura (ESLP poukazuje na skutečnost, že „podobizna určité osoby představuje jeden z hlavních atributů její osobnosti, neboť odhaluje jedinečné vlastnosti této osoby a odlišuje ji od jejích vrstevníků“).
46      V tomto ohledu viz bod 106 odůvodnění napadeného nařízení, který vysvětluje, že nařízením zavedený režim respektuje zásady záměrné a standardní ochrany soukromého života.
47      Viz rozsudek ESLP
ze dne 17. října 2019, López Ribalda a další v. Španělsko, CE:ECHR:2019:1017JUD000187413, bod 89 a citovaná judikatura (v němž ESLP vysvětluje, že „právo každé osoby na ochranu její podobizny je tak jedním ze základních prvků osobního rozvoje a předpokladem práva na rozhodování o užívání této podobizny. I když právo na rozhodování o takovém užití představuje ve většině případů možnost dotčeného jednotlivce odmítnout zveřejnění své podobizny, vztahuje se rovněž na jeho právo bránit se proti nahrávání, uchovávání a reprodukování jeho podobizny jinou osobou“).
48      Bod 24 odůvodnění napadeného nařízení totiž sice zdůrazňuje, že „[m]ožnost identifikovat jednotlivé osoby v zaznamenaném videomateriálu by měla být co nejvíce omezena a v případě potřeby by údaje měly být anonymizovány“, nicméně uvedené dva aspekty samy o sobě naznačují, že stále existuje prostor pro identifikaci osob na palubě dotčených rybářských plavidel. Viz též dánské Ministerstvo potravinářství, zemědělství a rybolovu, Dánská agentura pro rybolov, Electronic monitoring in the Danish Kattegat (3AS) Nephrops fishery Provádění elektronického
sledování při odlovu krevetek v dánském Kattegatu (3AS), říjen 2023 (dále jen „zpráva Dánské agentury pro rybolov“), s. 24, která byla Komisí připojena k jejímu spisu vedlejšího účastníka a v níž zmíněná agentura vysvětluje, že „je nevyhnutelné, že se rybáři dostanou do záběru kamer“, například pokud se během zpracování úlovků nakloní nad třídicí prostor“.
49      Úř. věst. 2007, C 303, s. 17.
50      Podle vysvětlení k [Listině] uvedený aspekt „čerpá z“ článku 26 revidované Evropské sociální charty (ETS č. 163). Zmíněné ustanovení stanoví, že „[s] cílem zajistit účinné uplatnění práva všech pracovníků na ochranu jejich důstojnosti v práci[,] se smluvní strany zavazují po projednání s organizacemi zaměstnavatelů a pracovníků: 1. propagovat uvědomění a informovanost o tom, co představuje sexuální obtěžovaní na pracovišti nebo v souvislosti s prací, propagovat prevenci proti takovému jednání a přijmout všechna vhodná opatření na ochranu pracovníků před takovým chováním; [a] 2. propagovat uvědomění a informovanost o formách opakovaného zavrženíhodného nebo výrazně negativního jednání namířeného proti jednotlivým pracovníkům na pracovišti nebo v souvislosti s prací, podporovat předcházení takovému jednání a přijmout všechna vhodná opatření na ochranu pracovníků před takovým chováním“. Je-li uvedené ustanovení vykládáno v dobré víře a v souladu s jeho obvyklým významem, jak vyžaduje čl. 31 odst. 1 Vídeňské úmluvy o smluvním právu (United Nations Treaty Series, sv.1155, s. 331), je obtížné vysvětlit, jak by se mělo toto ustanovení vztahovat právě na takový druh okolností, o který se jedná v projednávané věci. Ve stejném duchu viz též Jarass, D., „Article 31“, in Jarass, D., Charta der Grundrechte der Europäischen Union,
C. H. Beck, Mnichov 2021, s. 8, s odkazem na další autory.
51      Viz například WWF, Socio-Economic Impacts of the EU
Common Fisheries Policy: An evaluation of the European Union fishing fleet and options for the future (Socioekonomické dopady společné rybářské politiky Unie: zhodnocení rybářského loďstva Unie a možnosti do budoucna), 2021, s. 25, charakterizující „model odměňování posádky podílem na zisku“ jako stále dominantní v odvětví rybolovu Unie; k dispozici na internetových stránkách: https://wwfeu.awsassets.panda.org/downloads/wwf_cfp_socio_economic_impact_study_2021.pdf.
52      Viz Bogg, A., „Article 31– Fair and Just Working Conditions“, v Peers, S., a další. (eds), The EU Charter of Fundamental Rights – A commentary, Hart Publishing, 2014, bod 31.07, který v tomto smyslu tvrdí, že článek 31 Listiny tak „musí být považován za ustanovení s velmi významnou normativní vahou a důležitostí“.
53      Viz rozsudek ESLP
ze dne 28. listopadu 2017, Antović a Mirković v. Černá Hora, CE:ECHR:2017:1128JUD007083813, bod 44 (v němž dospěl ESLP k závěru, že sledování pomocí kamerového sledovacího systému na pracovišti, které není utajované, má za následek uplatnění článku 8 EÚLP z důvodu „zaznamenaného a reprodukovatelného zdokumentování chování určité osoby na pracovišti, kterému se zaměstnanec, jenž je na základě své pracovní smlouvy povinen vykonávat na uvedeném pracovišti práci, nemůže vyhnout“).
54      V tomto ohledu viz stanovisko č. 4/2004 „ke zpracování osobních údajů prostřednictvím kamerového sledování“ „Pracovní skupiny pro ochranu osobních údajů podle článku 29“ [zřízené podle čl. 29 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES ze dne 24. října 1995 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů (Úř. věst. 1995, L 281, s. 31; Zvl. vyd. 13/15, s. 355)], které vysvětluje, že „je vhodné zdůraznit, že kamerové sledovací systémy, které jsou zaměřeny přímo na kontrolování kvality a objemu pracovních činností na dálku, a tudíž zahrnují v tomto kontextu zpracování osobních údajů, by v zásadě neměly být povolovány“.
55      Viz body 1, 3 a 24 odůvodnění napadeného nařízení. Viz též posouzení dopadů, s. 18, v němž se vysvětluje, že „pokud stávající kontrolní systém není přizpůsoben reformované SRP a není řádně modernizován, existuje velmi vysoké riziko ohrožení cílů samotné SRP a jejího raison d’être. Zejména povinnost vykládky zavedená reformovanou SRP by nadále nepodléhala dohledu prostřednictvím řádných kontrolních prostředků a ustanovení. Nebude-li zajištěno dodržování SRP, budou mezinárodní pověst a důvěryhodnost Unie poškozeny i na dvoustranných a mnohostranných fórech“.
56      Pokud jde o cíle SRP, viz rozsudek ze dne 11. ledna 2024, Friends of the Irish Environment (Rybolovná práva na úrovni vyšší než nula) (C‑330/22, EU:C:2024:19, body 62 a 65).
57      Viz Evropská komise, Synthesis of the landing obligation measures and discard rates (Shrnutí opatření týkajících se povinnosti vykládky a míry výmětů), EASME/EMFF/2018/011, 16. června 2021, s. 52, kde se uvádí, že „hlavními riziky a výzvami spojenými s povinností vykládky je zajištění kontroly výmětů na moři, zajištění podrobné a přesné dokumentace všech rybářských výjezdů a zajištění vymáhání podmínek a prahových hodnot spojených s vysokou mírou přežití, jakož i výjimek de minimis. Tato rizika je obtížné zmírnit prostřednictvím tradičních kontrol, jako jsou inspekce na moři. Jednou z hlavních výzev je tudíž potřeba zavést nové regulační a donucovací mechanismy, neboť sledování a kontrola, které byly původně zaměřeny na činnosti vykládky, se nyní zaměřují na činnosti na moři. […] Tato změna vyžaduje, aby praxe v oblasti rybolovu a výmětů uplatňovaná kolem plavidla byla při rybolovu pod 100 % dohledem, aby bylo možno zjišťovat, co bylo uloveno a zda dochází k výmětům […]“.
58      Viz posouzení dopadů, s. 10.
59      V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 18. prosince 2025, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, bod 161 a citovaná judikatura), v němž je požadována soudržnost mezi sporným opatřením a jeho deklarovaným cílem.
60      Viz například generální sekretariát Rady, návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady, kterým se mění nařízení Rady (ES) č. 1224/2009, nařízení Rady (ES) č. 768/2005, nařízení Rady (ES) č. 1967/2006, nařízení Rady (ES) č. 1005/2008 a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/1139, pokud jde o kontrolu rybolovu, ST 15184/2/19 Rev 2 (5. února 2020), který shrnuje postoje členských států, včetně postoje Italské republiky, k využívání pozorovatelů; viz zejména poznámky pod čarou 209 až 211.
61      Viz článek 73a nařízení o kontrole rybolovu, ve znění vloženém nařízením 2015/812, který stanoví, že „členské státy [smějí] rozmístit kontrolní pozorovatele, aby na rybářských plavidlech plujících pod jejich vlajkou sledovali rybolov druhů, na něž se vztahuje povinnost vykládky“.
62      Viz generální sekretariát Rady, návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady, kterým se mění nařízení Rady (ES) č. 1224/2009, nařízení Rady (ES) č. 768/2005, nařízení Rady (ES) č. 1967/2006, nařízení Rady (ES) č. 1005/2008 a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 2016/1139, pokud jde o kontrolu rybolovu – obecný přístup, ST 9390/2/21 Rev 2 (24. června 2021), bod 12 písm. b).
63      Na rozdíl od toho, co tvrdila Italská republika v průběhu řízení v projednávané věci, uvedený dokument rovněž dokládá, že unijní normotvůrce považoval využívání pozorovatelů za nákladnější než rozmístění kamer CCTV.
64      Viz posouzení dopadů, s. 80.
65      Parlament v této souvislosti odkazuje na studii vypracovanou na žádost výboru PECH; viz van Helmond, A. T. M., Research for PECH Committee – Workshop on electronic technologies for fisheries – Part II: Electronic monitoring systems (Výzkum pro výbor PECH – workshop zaměřený na elektronické technologie pro rybolov – část II: elektronické sledovací systémy), Evropský parlament, tematická sekce Strukturální politika a politika soudržnosti, Brusel, 2021, s. 13 [v níž se vysvětluje, že „po první zkoušce využití kamerových systémů CCTV (kamery v rámci uzavřeného televizního okruhu) na palubě rybářských plavidel za účelem vypořádání se s reformami řízení a krádežemi lovného zařízení v rámci lovu krabů v Britské Kolumbii […] bylo rychle zjištěno, že kamery by mohly být využívány pro účely sledování a kontroly rybolovů, které se potýkají s nedostatečným pokrytím prostřednictvím pozorování na moři“]. Viz rovněž zpráva Dánské agentury pro rybolov, která je připojena ke spisu Komise jakožto vedlejšího účastníka, s. 43, v níž se uvádí, že „ze zkušeností načerpaných po třech letech dokumentování rybolovu pomocí kamer v Kattegatu a v Baltském moři vyplývá, že video dokumentace je účinnou formou kontroly, zejména pokud jde o dokumentování úlovků, a tím i dodržování povinnosti vykládky. Bylo rovněž konstatováno, že neexistují žádné alternativní kontrolní metody, které by byly způsobilé účinně kontrolovat dodržování povinnosti vykládky. Z pohledu orgánů je tedy systém elektronického sledování prostřednictvím kamer velmi účinným nástrojem kontroly“.
66      Použití formulace „nezbytně nutné“ Soudním dvorem ve věcech, kdy se jedná o zásah do práva na respektování soukromého života, by mohlo být ve skutečnosti chápáno jako (rovněž) relevantní pro tuto třetí úroveň
posuzování přiměřenosti, nikoli pouze pro kritérium nezbytnosti. V tomto smyslu viz, ex multis, rozsudek ze dne 6. října 2020, Privacy International (C‑623/17, EU:C:2020:790, bod 67 a citovaná judikatura), v němž Soudní dvůr konstatoval, že „je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora ochrana základního práva na respektování soukromého života vyžaduje, aby výjimky z ochrany osobních údajů a omezení této ochrany byly činěny v mezích toho, co je nezbytně nutné. Kromě toho nelze při sledování cíle obecného zájmu
[…] ztrácet ze zřetele skutečnost, že tento cíl je třeba uvést do souladu se základními právy dotčenými daným opatřením, a to vyváženým poměřením tohoto cíle s dotčenými právy a zájmy“ (kurzivou zvýraznila autorka tohoto stanoviska).
67      Pokud jde o vnitrostátní opatření, viz rozsudek ze dne 18. prosince 2025, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, bod 165 a citovaná judikatura), který vysvětluje, že „[z]a předpokladu, že by nebylo možné určit žádné jiné stejně účinné opatření, musel by předkládající soud ještě zatřetí posoudit přiměřenost této právní úpravy v úzkém slova smyslu, s cílem ověřit, zda nepříznivé následky způsobené uvedenou právní úpravou nejsou nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům“.
68      Viz poznámka pod čarou 42 tohoto stanoviska a nejnověji rozsudek ze dne 18. prosince 2025, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, bod 168 a citovaná judikatura).
69      Obdobně viz rozsudek ze dne 6. října 2020, La Quadrature du Net a další (C‑511/18, C‑512/18 a C‑520/18, EU:C:2020:791, bod 147 a citovaná judikatura), v němž Soudní dvůr zdůrazňuje, že požadavek omezení na to, co je „nezbytně nutné“, vyžaduje, aby uchovávání provozních a lokalizačních údajů pro účely určitých trestných činů a hrozeb, jakož i zajištění národní bezpečnosti bylo „omezeno na to, co je nezbytně nutné, pokud jde o kategorie údajů, které mají být uchovávány, komunikační prostředky, na něž se toto uchovávání vztahuje, dotčené osoby a dobu trvání uchovávání“.
70      Viz čl. 13 odst. 2 nařízení o kontrole rybolovu, v pozměněném znění, který vysvětluje, že uvedená povinnost je omezena na „[plavidla] provádějící
[…] odlov o celkové délce 18 metrů nebo větší, která plují pod jejich vlajkou a u nichž hrozí vysoké riziko nedodržení povinnosti vykládky“. Viz též čl. 13 odst. 3 písm. a) uvedeného nařízení.
71      Viz čl. 13 odst. 3 písm. b) nařízení o kontrole rybolovu, v pozměněném znění, v němž je stanoven požadavek, aby „se zaznamenaný videomateriál získaný z uvedených systémů týkal pouze zařízení a částí plavidla, kde se produkty rybolovu přemisťují na plavidlo, manipuluje se s nimi a skladují se, a všech prostor, kde mohou být tyto produkty vhozeny zpět do moře“. Viz též příloha 1 spisu Komise jako vedlejšího účastníka, v níž je uveden konkrétní příklad toho, jak mohou být uvedené oblasti pokryty kamerovým sledovacím systémem, přičemž se zároveň minimalizuje potenciál identifikace osob, které v uvedených oblastech pracují nebo se v nich objevují.
72      Viz čl. 13 odst. 3 písm. c) nařízení o kontrole rybolovu, v pozměněném znění, který vysvětluje, že Komise „stanoví podrobná pravidla pro uchovávání údajů ze systému REM, jejich výměnu a přístup k nim“. Je však rovněž pravda, že v době, kdy byl Soudní dvůr vyzván, aby rozhodl o legalitě napadeného nařízení, ještě uvedená opatření nebyla zavedena.
73      Viz čl. 13 odst. 3 písm. b) nařízení o kontrole rybolovu, v pozměněném znění, které stanoví požadavek na to, aby zaznamenaný videomateriál „v co největší míře znemožňoval identifikaci fyzických osob. Je-li zjištěno, že na takovém zaznamenaném videomateriálu lze identifikovat fyzické osoby, vyžadují tato pravidla rovněž, aby příslušné orgány co nejdříve zajistily anonymizaci osobních údajů a informovaly o tomto zjištění velitele nebo provozovatele systému REM“.
74      V tom je rozdíl oproti legislativnímu návrhu Komise, v němž byla předvídána pětiletá doba uchovávání; viz bod 59 odůvodnění a čl. 112 odst. 3 návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady, kterým se mění nařízení Rady (ES) č. 1224/2009, nařízení Rady (ES) č. 768/2005, nařízení Rady (ES) č. 1967/2006, nařízení Rady (ES) č. 1005/2008 a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/1139, pokud jde o kontrolu rybolovu [COM(2018) 368 final].
75      V tomto ohledu viz bod 9 tohoto stanoviska, kde stručně vysvětluji systém řízení intenzity rybolovu stanovený nařízením o SRP.