62024CC0202
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MACIEJE SZPUNARA
přednesené dne 27. června 2024 (
1
) (
i
)
Věc C‑202/24 [Alchaster] (
ii
)
Minister for Justice and Equality
proti
MA
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supreme Court (Nejvyšší soud, Irsko)]
„Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Dohoda o obchodu a spolupráci mezi EU a Spojeným královstvím – Předávání osob – Článek 49 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie – Zásada legality trestných činů a trestů – Změna systému podmíněného propuštění“
I. Úvod
1.
Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supreme Court (Nejvyšší soud, Irsko) se týká výkladu zaprvé Dohody o obchodu a spolupráci mezi Evropskou unií a Evropským společenstvím pro atomovou energii na jedné straně a Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska na straně druhé (dále jen „Dohoda o obchodu a spolupráci“) (
2
), a zadruhé čl. 49 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
2.
Tato žádost byla podána v souvislosti s výkonem zatýkacího rozkazu, jenž byl vydán v Irsku na MA, justičními orgány Spojeného království za účelem vedení trestního stíhání. Předkládající soud se snaží zjistit, jaké jsou povinnosti justičního orgánu vykonávajícího zatýkací rozkaz, pokud vyžádaná osoba tvrdí, že její základní práva budou orgány vystavujícího státu porušena.
3.
V tomto stanovisku budu konstatovat, že ačkoli ustanovení Dohody o obchodu a spolupráci týkající se postupů předávání zakotvují mezi Evropskou unií a Spojeným královstvím vysokou míru důvěry v jejich právní systémy a ačkoli za určitých okolností může vykonávající justiční orgán odmítnout vykonat zatýkací rozkaz, v projednávané věci není důvod zatýkací rozkaz nevykonat.
II. Právní rámec
4.
Dohoda o obchodu a spolupráci je dohodou o přidružení založenou na článku 217 SFEU (
3
) a článku 101 Smlouvy o založení Evropského společenství pro atomovou energii (
4
). Po počátečním prozatímním provádění od 1. ledna 2021 (
5
) vstoupila dne 1. května 2021 v platnost, a to v návaznosti na její ratifikaci Evropskou unií a Spojeným královstvím (
6
). Dohoda se skládá ze sedmi částí (
7
).
5.
Článek 5 Dohody o obchodu a spolupráci, nadepsaný „Soukromá práva“, který je obsažen v části první (
8
), hlavě II (
9
) Dohody o obchodu a spolupráci, stanoví:
„1.
Aniž je dotčen článek SSC.67 Protokolu o koordinaci sociálního zabezpečení a ve vztahu k Unii s výjimkou části třetí této dohody, nesmí být žádné ustanovení této dohody ani žádné doplňující dohody vykládáno tak, že uděluje práva nebo ukládá povinnosti jiným osobám než těm, které byly vytvořeny mezi stranami podle mezinárodního práva veřejného, ani tak, že umožňuje, aby tato dohoda nebo jakákoli doplňující dohoda byla přímo uplatňována ve vnitrostátních právních systémech stran.
2.
Strany nesmí ve svých vnitrostátních právních předpisech stanovit právo na soudní ochranu proti druhé straně na základě důvodu, že druhá strana jednala v rozporu s touto dohodou nebo jakoukoli doplňující dohodou.“
6.
Část třetí se týká spolupráce v oblasti prosazování práva a justiční spolupráce v trestních věcech.
7.
Článek 524 Dohody o obchodu a spolupráci v části třetí, hlavě I (
10
), nadepsaný, „Ochrana lidských práv a základních svobod“, zní takto:
„1.
Spolupráce stanovená v této části je založena na dlouhodobé úctě stran a členských států k demokracii, právnímu státu a ochraně základních práv a svobod jednotlivců, jež jsou mimo jiné stanoveny ve Všeobecné deklaraci lidských práv a v Evropské úmluvě o lidských právech, a na tom, že je důležité uplatňovat práva a svobody obsažené v této úmluvě na vnitrostátní úrovni.
2.
Žádným ustanovením této části se nemění povinnost ctít základní práva a právní zásady, jak jsou vtěleny zejména do Evropské úmluvy o lidských právech a v případě Unie a jejích členských států do [Listiny].“
8.
Hlava VII části třetí (články 596 až 632), nadepsaná „Předávání osob“, stanoví systém předávání mezi členskými státy a Spojeným královstvím. Tato ustanovení jsou doplněna přílohou 43, která stanoví informace, jež musí obsahovat zatýkací rozkaz (
11
).
9.
Článek 599 odst. 3 Dohody o obchodu a spolupráci (
12
) zní takto:
„S výhradou článku 600, čl. 601 odst. 1 písm. b) až h), článku 602, článku 603 a článku 604 neodmítne stát vykonat zatýkací rozkaz vydaný v souvislosti s následujícím jednáním, za něž lze uložit trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody s horní hranicí sazby v délce nejméně dvanácti měsíců:
a)
jednání jakékoli osoby, která přispěla ke spáchání skupinou osob sledujících společný cíl jednoho nebo více trestných činů v oblasti terorismu, jako jsou trestné činy uvedené v článcích 1 a 2 Evropské úmluvy o potlačování terorismu, přijaté ve Štrasburku dne 27. ledna 1977, nebo v souvislosti s trestnými činy nedovoleného obchodu s omamnými a psychotropními látkami nebo vraždy, těžkého ublížení na zdraví, únosu, omezování osobní svobody, braní rukojmí nebo znásilnění, a to i v případě, že se tato osoba vlastního provedení dotčeného trestného činu či trestných činů neúčastnila; toto přispění bylo úmyslné a došlo k němu s dalším vědomím toho, že její účast přispěje k dokonání trestné činnosti skupiny; nebo
b)
terorismus podle definice v příloze 45.“
10.
Článek 604 písm. c) Dohody o obchodu a spolupráci (
13
) stanoví, že „jsou-li závažné důvody domnívat se, že existuje reálné riziko z hlediska ochrany základních práv vyžádané osoby, může vykonávající justiční orgán případně předtím, než rozhodne o výkonu zatýkacího rozkazu, případně požadovat doplňující záruky ohledně zacházení s vyžádanou osobou po jejím předání“.
III. Spor v původním řízení a předběžná otázka
11.
Dne 26. listopadu 2021 vydal okresní soudce Magistrates’ Courts of Northern Ireland (Okresní soudy Severního Irska, Spojené království) čtyři zatýkací rozkazy na MA v souvislosti se čtyřmi trestnými činy souvisejícími s terorismem (
14
), které měly být údajně spáchány v období od 18. do 20. července 2020.
12.
Rozsudkem ze dne 24. října 2022 a usneseními ze dne 24. října a 7. listopadu 2022 nařídil High Court (Vrchní soud, Irsko) předání MA do Spojeného království a zároveň zamítl jeho žádost o povolení podat odvolání k Court of Appeal (Odvolací soud, Irsko).
13.
Supreme Court (Nejvyšší soud) rozhodnutím ze dne 17. ledna 2023 povolil MA podat odvolání proti tomuto rozsudku a uvedeným usnesením High Court (Vrchní soud).
14.
MA tvrdí, že jeho předání je neslučitelné se zásadou legality trestných činů a trestů.
15.
V tomto ohledu předkládající soud konstatuje, že Dohoda o obchodu a spolupráci stanoví, že mezi Spojeným královstvím a členskými státy se uplatňují mechanismy předávání. Má za to, že v souladu s platnými irskými právními předpisy a rámcovým rozhodnutím Rady 2002/584/SVV (
15
) je třeba se Spojeným královstvím zacházet jako by bylo členským státem.
16.
Předkládající soud uvádí, že pokud by byl MA předán do Spojeného království a odsouzen k trestu odnětí svobody, jeho právo na podmíněné propuštění by se řídilo právními předpisy Spojeného království přijatými po údajném spáchání trestných činů, pro které je proti němu vedeno trestní řízení.
17.
Systém umožňující podmíněné propuštění v Severním Irsku byl totiž s účinností od 30. dubna 2021 změněn. Před touto změnou měla osoba odsouzená za některé trestné činy související s terorismem nárok na automatické podmíněné propuštění po vykonání poloviny trestu. Podle systému platného od tohoto data bude muset podmíněné propuštění takové osoby schválit specializovaný orgán a může k němu dojít až poté, co dotyčná osoba vykoná dvě třetiny trestu.
18.
V tomto ohledu předkládající soud uvádí, že Evropský soud pro lidská práva (dále jen „ESLP“) odmítl tvrzení, že retroaktivní změny systémů prominutí trestu nebo předčasného propuštění představují porušení článku 7 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen „EÚLP“). ESLP však v rozsudku Del Río Prada v. Španělsko (
16
) měl za to, že opatření přijatá během výkonu trestu mohou ovlivnit jeho rozsah. Pro rozhodnutí sporu v původním řízení je proto podle předkládajícího soudu nezbytné určit přesné účinky tohoto rozsudku.
19.
Slučitelnost dotčených právních předpisů Spojeného království s EÚLP byla zkoumána soudy Spojeného království. Supreme Court (Nejvyšší soud, Spojené království) v rozsudku ze dne 19. dubna 2023 rozhodl, že použití tohoto systému na trestné činy spáchané před jeho vstupem v platnost není neslučitelné s článkem 7 EÚLP, neboť tento systém pouze změnil způsob výkonu trestu odnětí svobody dotčených osob, aniž prodloužil délku těchto trestů.
20.
V této souvislosti, zejména s ohledem na záruky poskytované soudním systémem Spojeného království, pokud jde o uplatňování EÚLP, a vzhledem k tomu, že nebyla prokázána žádná systémová vada, která by v případě předání znamenala pravděpodobné a hrubé porušení práv zaručených EÚLP, a vzhledem k možnosti MA podat stížnost k ESLP, předkládající soud odmítl tvrzení MA, že existuje riziko porušení těchto práv.
21.
Předkládající soud si nicméně klade otázku, zda je možné dospět k podobnému závěru, pokud jde o riziko porušení čl. 49 odst. 1 Listiny.
22.
V tomto ohledu předkládající soud uvádí, že v rozsahu, v němž čl. 49 odst. 1 Listiny odpovídá článku 7 EÚLP, musí mít tato dvě ustanovení v souladu s čl. 52 odst. 3 Listiny v zásadě stejný rozsah. Bylo by tedy možné se opřít o odůvodnění přijaté ve vztahu k článku 7 EÚLP bez dalšího ověřování. Poznamenává však, že Soudní dvůr dosud nerozhodl o dopadech článku 49 Listiny, pokud jde o změnu ustanovení o podmíněném propuštění.
23.
Nicméně vzhledem k tomu, že vykonávající stát je povinen předat vyžádanou osobu, považuje předkládající soud za nutné posoudit, zda je tento stát příslušný rozhodnout o tvrzení založeném na neslučitelnosti čl. 49 odst. 1 Listiny s ustanoveními o trestech, která budou pravděpodobně uplatněna ve vystavujícím státě, pokud vykonávající stát není povinen dodržovat Listinu a Soudní dvůr stanovil vysoké požadavky pro zohlednění rizika porušení základních práv ve vystavujícím členském státě.
24.
Předkládající soud má tedy za to, že je třeba položit Soudnímu dvoru otázku týkající se kritérií, která má vykonávající justiční orgán použít k posouzení toho, zda je ve vystavujícím státě dodržována zásada legality trestů a zda existuje riziko porušení této zásady za okolností, kdy předání nebrání ani vnitrostátní ústava, ani EÚLP.
25.
Za těchto okolností se Supreme Court (Nejvyšší soud, Irsko) rozhodnutím ze dne 7. března 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 14. března 2024, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Pokud je podle Dohody o obchodu a spolupráci (která zahrnuje ustanovení [rámcového rozhodnutí 2002/584]) požadováno předání osoby pro účely trestního stíhání v souvislosti s teroristickými trestnými činy a daná osoba se snaží takovému předání bránit na základě tvrzení, že by to představovalo porušení článku 7 EÚLP a čl. 49 odst. 2 [Listiny], neboť bylo přijato legislativní opatření, jež mění část trestu, která by měla být vykonána ve formě odnětí svobody, a také systém podmíněného propuštění, a jež bylo přijato po spáchání údajného trestného činu, v souvislosti s nímž se žádá o předání, a pokud se uplatní následující úvahy:
i)
dožadující stát (v tomto případě Spojené království) je stranou EÚLP a provádí [EÚLP] ve vnitrostátním právu na základě Human Rights Act, 1998 (zákon o lidských právech z roku 1998);
ii)
použití dotčených opatření na vězněné osoby, které již vykonávají trest uložený soudem […], bylo soudy Spojeného království [včetně Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království)] považováno za slučitelné s [EÚLP];
iii)
stížnost k [ESLP] může i nadále podat každá osoba, včetně dotčeného jednotlivce, pokud byl předán;
iv)
neexistuje žádný důvod domnívat se, že by jakékoli rozhodnutí [ESLP] nebylo dožadujícím státem provedeno;
v)
z toho důvodu je [Nejvyšší] soud přesvědčen, že nebylo prokázáno, že by předání osoby představovalo skutečné riziko porušení článku 7 [EÚLP] nebo Constitution [Ústavy];
vi)
není namítáno, že by předání osoby bránil článek 19 Listiny;
vii)
článek 49 Listiny se nevztahuje na soudní řízení ani na vynesení rozsudku;
viii)
není tvrzeno, že existují důvody se domnívat, že existuje významný rozdíl v použití článku 7 [EÚLP] a článku 49 Listiny;
je soud, proti jehož rozhodnutí není přípustný opravný prostředek ve smyslu čl. 267 třetího pododstavce SFEU a s ohledem na čl. 52 odst. 3 Listiny a závazek důvěry mezi členskými státy a osobami povinnými předávat podle ustanovení o evropském zatýkacím rozkazu na základě Dohody o obchodu a spolupráci, oprávněn dospět k závěru, že vyžádaná osoba neprokázala žádné skutečné riziko, že by její předání bylo porušením čl. 49 odst. 2 Listiny, nebo je takový soud povinen provést nějaké další šetření, a pokud ano, jaká je povaha a rozsah tohoto šetření?“
IV. Řízení před Soudním dvorem
26.
Supreme Court (Nejvyšší soud) samostatným podáním ze dne 25. března 2024 požádal, aby byla projednávaná věc rozhodnuta ve zrychleném řízení podle článku 105 jednacího řádu Soudního dvora.
27.
Článek 105 odst. 1 jednacího řádu stanoví, že k žádosti předkládajícího soudu, nebo výjimečně i bez návrhu může předseda Soudního dvora po vyslechnutí soudce zpravodaje a generálního advokáta rozhodnout o projednání předběžné otázky ve zrychleném řízení, pokud povaha věci vyžaduje, aby byla projednána bez zbytečného odkladu (
17
).
28.
Dne 22. dubna 2024 rozhodl předseda Soudního dvora po vyslechnutí soudce zpravodaje a generálního advokáta, že vyhoví návrhu předkládajícího soudu, aby o této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce bylo rozhodnuto ve zrychleném řízení podle čl. 105 odst. 1 jednacího řádu. Předseda Soudního dvora vycházel ze skutečnosti, že předběžná otázka předložená předkládajícím soudem byla vznesena ve věci, která se týká osoby ve vazbě ve smyslu čl. 267 čtvrtého pododstavce SFEU. Kromě toho odpověď na tuto otázku může mít s ohledem na její povahu a okolnosti, za nichž byla položena, vliv na další trvání vazby dotčené osoby (
18
).
29.
Předseda Soudního dvora stanovil lhůtu pro podání písemných vyjádření do 7. května 2024. V souladu s čl. 105 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora bylo datum jednání stanoveno na 4. června 2024.
30.
Písemná vyjádření předložili účastníci původního řízení, maďarská vláda, Evropská komise a vláda Spojeného království (
19
). S výjimkou maďarské vlády se všichni zúčastnění dostavili jednání, které se konalo dne 4. června 2024.
V. Posouzení
31.
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda mohou justiční orgány členského státu odmítnout vykonat zatýkací rozkaz vydaný pro účely trestního stíhání justičním orgánem ve Spojeném království podle Dohody o obchodu a spolupráci z důvodu možného rizika porušení čl. 49 odst. 1 Listiny, neboť vyžádaná osoba bude v případě odsouzení podléhat přísnějšímu režimu podmíněného propuštění, než jaký byl platný v době spáchání údajného trestného činu. Kromě toho předkládající soud žádá o poskytnutí vodítka k povaze a rozsahu šetření, které má být provedeno předtím, než z těchto důvodů rozhodne o odmítnutí vykonat dotčený zatýkací rozkaz.
A. Úvodní připomínky
1.
Dohoda o obchodu a spolupráci a Listina jako rozhodné právo
32.
Za účelem poskytnutí odpovědi na tuto otázku musím nejprve určit, jakými právními normami se projednávaná věc řídí, a což je rozhodující, jaké výkladové a judikaturní měřítko je třeba použít, a teprve poté přejít k věcné otázce, co tyto normy vyžadují od vykonávajícího justičního orgánu (
20
).
33.
Vzhledem k tomu, že čtyři zatýkací rozkazy (
21
) byly vydány poté, co vstoupila v platnost Dohoda o obchodu a spolupráci, řídí se tato věc ustanoveními této dohody. V této souvislosti podotýkám, že na rozdíl od tvrzení předkládajícího soudu nelze použít rámcové rozhodnutí 2002/584. Toto rámcové rozhodnutí totiž i) bylo použitelné před vystoupením Spojeného království z Unie (
22
), ii) se nadále uplatňovalo během následujícího přechodného období (
23
) a iii) poté se přestalo uplatňovat ve vztahu ke Spojenému království.
34.
Kromě toho se použije také Listina. Projednávaná věc spadá do působnosti unijního práva ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny, neboť v projednávané věci se jedná o výklad Dohody o obchodu a spolupráci. Pokud se otázka předložená vnitrostátním soudem týká povinností (vykonávajícího) justičního orgánu členského státu EU, musí tento orgán, pokud jedná v rámci unijního práva, dodržovat požadavky Listiny.
2.
Vyvážení vzájemné důvěry a ochrany základních práv
a)
Obecné úvahy
35.
Každý systém, který se zabývá přeshraničním předáváním a výkonem zatýkací rozkazů, naráží na zdánlivě protichůdné zájmy, které je potřeba uvést do souladu, aby systém mohl fungovat. Na jedné straně je třeba zvážit účinnost systému jako takového. Aby systém předávání mohl fungovat, musí být zatýkací rozkazy vykonány. To vyžaduje a předpokládá vysokou úroveň vzájemné důvěry, která se v právní rovině promítá do tzv. zásady „vzájemného uznávání“. Tato zásada znamená, že mezi zúčastněnými státy existuje široká funkční rovnocennost, pokud jde obecně o jejich právní systémy, a zejména o ochranu základních práv dotčených osob. Na druhou stranu je třeba respektovat právě tato základní práva. Tato povinnost se vztahuje jak na vystavující, tak na vykonávající justiční orgán.
36.
Typicky jde především o základní práva vyžádané osoby a státy mají povinnost tato práva chránit. Věc však může být složitější. Mohou nastat situace, kdy (vystavující i vykonávající) stát musí chránit několik základních práv, která si mohou, ale nemusí odporovat, což vyžaduje citlivé vyvážení těchto základních práv. Například vykonávající justiční orgán je samozřejmě povinen dbát na to, aby ve vystavujícím státě byla dodržována základní práva vyžádané osoby. Současně může mít tentýž vykonávající justiční orgán případně povinnost zajistit tzv. procesní stránku práva na život, zakotvenou v článku 2 Listiny (
24
), což znamená, že musí přispět k provedení účinného vyšetřování v případě, že bylo porušeno právo jednotlivce na život nebo hrozí jeho porušení, což ze své podstaty odůvodňuje rychlé předání vystavujícímu státu (
25
).
37.
Systém vyžadující výkon zatýkacího rozkazu v případě, kdy by to znamenalo porušení základních práv, není myslitelný a z hlediska unijního práva ani slučitelný s Listinou.
38.
Vzájemná důvěra není absolutním, ani binárním pojmem. Namísto toho představuje, jak to obrazně vyjádřila Komise při jednání, pohyblivou stupnici. Existují různé formy a permutace vzájemné důvěry. Zjednodušeně řečeno, čím větší je vzájemná důvěra mezi stranami, tím nižší je míra kontroly justičního orgánu vykonávajícího zatýkací rozkaz, pokud jde o to, zda v jednotlivých případech předávané osoby čelí problémům týkajících se jejich základních práv. Avšak ani v této situaci vzájemná důvěra neznamená „slepou“ důvěru (
26
). To nás přivádí k rámcovému rozhodnutí 2002/584.
b)
Podle rámcového rozhodnutí 2002/584
39.
Pokud jde o situace uvnitř Unie, tj. situace mezi členskými státy, je třeba mít na paměti, že tyto situace se řídí, jak to Soudní dvůr obrazně vyjádřil v posudku 2/13, (
27
)„[základními] rysy unijního práva, [které] daly za vznik strukturovanému systému na sobě navzájem závisejících zásad, norem a právních vztahů, jimiž jsou vzájemně vázány sama Unie a její členské státy, jakož i členské státy mezi sebou, které jsou tak nyní zapojeny, jak je připomenuto v čl. 1 druhém pododstavci SEU, do‚procesu vytváření stále užšího svazku mezi národy Evropy‘ “ (
28
). Taková právní konstrukce spočívá na základním předpokladu, že každý členský stát sdílí se všemi ostatními členskými státy řadu společných hodnot, na nichž je Evropská unie založena, jak je uvedeno v článku 2 SEU, a uznává, že s ním ostatní členské státy tyto hodnoty sdílejí (
29
). Tento předpoklad znamená a zároveň odůvodňuje existenci vzájemné důvěry členských států v uznání těchto hodnot, a tím i v dodržování unijního práva, které tyto hodnoty uplatňuje (
30
).
40.
Nejvyšší úroveň vzájemné důvěry, pokud jde o situace předání, je proto obsažena v rámcovém rozhodnutí 2002/584 o evropském zatýkacím rozkazu. Zde, jak Soudní dvůr pravidelně připomíná (
31
), bod 6 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2002/584 zdůrazňuje, že evropský zatýkací rozkaz je prvním konkrétním opatřením v oblasti trestního práva k provedení zásady vzájemného uznávání, na kterou Evropská rada (
32
) poukázala jako na „úhelný kámen“ justiční spolupráce.
41.
Z toho vyplývá, že práh pro to, aby vykonávající justiční orgán nevykonal zatýkací rozkaz z důvodu základních práv, je extrémně vysoko. V této souvislosti Soudní dvůr důsledně zastává názor, že vykonávající justiční orgány mohou odmítnout vykonat evropský zatýkací rozkaz pouze z důvodů vycházejících z rámcového rozhodnutí 2002/584, jak jej vykládá Soudní dvůr, a dále zatímco výkon evropského zatýkacího rozkazu představuje pravidlo, odmítnutí jeho výkonu je pojato jako výjimka, která musí být vykládána restriktivně (
33
).
42.
Nicméně vzhledem k tomu, že z čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 vyplývá, že toto rámcové rozhodnutí nemá za následek změnu povinnosti dodržovat základní práva zaručená Listinou, Soudní dvůr rozhodl, že riziko porušení těchto práv může vykonávajícímu justičnímu orgánu umožnit, aby výjimečně a po náležitém přezkumu upustil od výkonu evropského zatýkacího rozkazu. Soudní dvůr měl dosud za to, že uvedené se vztahuje na právo nebýt podroben nelidskému nebo ponižujícímu zacházení nebo trestání zakotvené v článku 4 Listiny (
34
), na právo na účinnou právní ochranu podle článku 47 Listiny (
35
) a na právo na soukromý a rodinný život a na ochranu nejvlastnějšího zájmu dítěte zaručené články 7 a 24 Listiny (
36
).
43.
Pokud jde o metodiku, kterou má vykonávající justiční orgán použít při posuzování takového rizika, Soudní dvůr obvykle požaduje, aby tento orgán provedl dvoufázový přezkum. To zahrnuje analýzu založenou na různých kritériích, což znamená, že tyto fáze se nemohou vzájemně překrývat a musí být prováděny postupně (
37
). Za tímto účelem musí vykonávající justiční orgán v rámci první fáze určit, zda existují objektivní, spolehlivé, přesné a řádně aktualizované údaje, které mají prokázat existenci skutečného nebezpečí, že ve vystavujícím členském státě dojde k porušení těchto základních práv. Tyto informace mohou vyplývat zejména z mezinárodních soudních rozhodnutí, z rozhodnutí, zpráv a dalších dokumentů vydaných orgány Rady Evropy nebo v rámci systému Organizace spojených národů a z údajů obsažených v databázi Agentury Evropské unie pro základní práva (FRA) (
38
). Vezmeme-li si příklad údajného porušení článků 7 a 24 Listiny, v rámci druhé fáze musí vykonávající justiční orgán konkrétním a přesným způsobem ověřit, do jaké míry mohou mít nedostatky, které byly zjištěny v první fázi přezkumu, dopad na podmínky odnětí svobody osoby, na kterou byl vydán evropský zatýkací rozkaz, nebo na podmínky péče o její děti, a zda vzhledem k jejich osobní situaci existují závažné a prokazatelné důvody se domnívat, že této osobě nebo jejím dětem hrozí skutečné nebezpečí porušení uvedených základních práv (
39
).
44.
Kromě toho Soudní dvůr s ohledem na článek 47 Listiny (
40
) a články 7 a 24 Listiny upřesnil, že je třeba provést dvoufázový přezkum, i když se dotyčná osoba nedovolává systémových nebo celoplošných nedostatků (
41
). Soudní dvůr naopak rozhodl, že vykonávající justiční orgán může být na základě článku 4 Listiny povinen odmítnout vykonat evropský zatýkací rozkaz na vážně nemocnou osobu, pokud nemůže vyloučit nebezpečí porušení tohoto článku, aniž by musel provést první fázi dvoustupňového přezkumu (
42
).
c)
Mimo rámcové rozhodnutí 2002/584
45.
Pokud jde o vztah mezi členskými státy EU a nečlenskými státy, vycházíme z toho, že axiomaticky tento vztah není a nemůže být na stejné úrovni vzájemné důvěry. Je tomu tak proto, že obecný právní vztah mezi stranami je z podstaty věci méně blízký.
1) Členské státy – Island a Norsko
46.
Island a Norsko jako dva ze tří států, které jsou členy Evropského hospodářského prostoru, uzavřely s Evropskou unií dohodu upravující postup předávání (
43
). Jak je uvedeno v preambuli dohody a jak zdůraznil Soudní dvůr, smluvní strany dohody vyjádřily „vzájemnou důvěru“ ve strukturu a fungování svých právních systémů a ve schopnost všech smluvních stran zajistit spravedlivý proces (
44
).
47.
Abych rozptýlil jakékoliv případné pochybnosti týkající se terminologie, rád bych zdůraznil, že podle mých nejlepších znalostí jsou pojmy „mutual trust“ a „mutual confidence“(pozn. překl.: česky v obou případech vzájemná důvěra) používány zaměnitelně. Ve skutečnosti se v naprosté většině úředních jazyků Unie používá pouze jeden pojem. Proto vzhledem k tomu, že i) všechny úřední jazyky Evropské unie jsou jazyky, ve kterých jsou sepsána závazná znění aktů, takže ii) všem jazykovým verzím unijních aktů musí být v zásadě přiznána stejná hodnota (
45
), iii) výklad ustanovení unijního práva tedy zahrnuje srovnání různých jazykových verzí (
46
) a iv) jednotlivé jazykové verze unijního právního předpisu musí být vykládány jednotně (
47
), navrhoval bych Soudnímu dvoru, aby nehledal rozdíl tam, kde se v angličtině hovoří o „mutual trust“ nebo „mutual confidence“.
48.
Pokud jde o dohodu o předávání s Islandem a Norskem, Soudní dvůr navíc shledal, že ustanovení této dohody „se podobají odpovídajícím ustanovením rámcového rozhodnutí 2002/584“ (
48
).
49.
V této souvislosti podotýkám, že Soudní dvůr se při výkladu této dohody opírá o svůj výklad odpovídajících ustanovení rámcového rozhodnutí 2002/584 (
49
). I v případě, že dohoda neobsahuje ustanovení podobné základnímu ustanovení rámcového rozhodnutí 2002/584 (
50
), Soudní dvůr konstatoval, že „navzdory neexistenci výslovného ustanovení v tomto smyslu v dohodě o předávání jsou státy, které jsou smluvní stranou této dohody, v zásadě povinny vyhovět zatýkacímu rozkazu vydanému jiným státem, který je smluvní stranou uvedené dohody, a mohou odmítnout výkon takového zatýkacího rozkazu pouze z důvodů vyplývajících z téže dohody“ (
51
).
50.
Kromě toho Soudní dvůr v souvislosti s předáním osoby uvnitř Unie, které se mimochodem týkalo Norska, označil vztahy mezi Evropskou unií a Norskem za „výsadní vztahy, které překračují rámec hospodářské a obchodní spolupráce“ (
52
). Důvodem byla skutečnost, že Norsko je „smluvní stranou Dohody o Evropském hospodářském prostoru, účastní se společného evropského azylového systému, provádí a uplatňuje schengenské acquis a uzavřel s Unií dohodu o postupu předávání mezi členskými státy Evropské unie a Islandem a Norskem“ (
53
).
51.
Je zajímavé, že Soudní dvůr se na podporu své argumentace opírá o norské uplatňování schengenského acquis. Vysvětluji si to tím, že je to odůvodněno zvláštní povahou dotčených věcí. Pokaždé se skutkové okolnosti případů týkaly státu, který je členem Evropského hospodářského prostoru, a situace uvnitř EU (
54
). Naproti tomu projednávaný případ je jednoznačnější, neboť se týká pouze členského státu (Irska) a nečlenské země (Spojeného království).
2) Členské státy – třetí státy
52.
Ve věci, ve které byl vydán rozsudek Petruhhin (
55
), jednou z otázek bylo, jaká kritéria může vykonávající justiční orgán použít při vyřizování žádosti o vydání ze třetího státu, s níž Evropská unie neuzavřela dohodu o vydávání (
56
), za situace spadající do působnosti Listiny podle jejího čl. 51 odst. 1 (
57
).
53.
S odvoláním na příslušnou judikaturu ESLP (
58
) Soudní dvůr rozhodl, že existence prohlášení a přijetí mezinárodních smluv v zásadě zajišťujících dodržování základních práv není sama o sobě dostačující pro zajištění adekvátní ochrany před nebezpečím špatného zacházení, pokud spolehlivé zdroje uvádějí, že praxe orgánů – nebo postupy jimi tolerované – je zjevně v rozporu se zásadami EÚLP (
59
). Z toho pro Soudní dvůr vyplývalo, že disponuje-li příslušný orgán dožádaného členského státu poznatky, které svědčí o skutečném nebezpečí nelidského či ponižujícího zacházení s osobami v dožadující třetí zemi, je povinen existenci tohoto nebezpečí posoudit při rozhodování o vydání osoby do této země (
60
). Za tímto účelem musí příslušný orgán dožádaného členského státu vycházet z objektivních, spolehlivých, přesných a řádně aktualizovaných údajů. Tyto údaje mohou vyplývat zejména z mezinárodních soudních rozhodnutí, jako jsou rozsudky ESLP, ze soudních rozhodnutí dožadující třetí země a z rozhodnutí, zpráv a dalších dokumentů vydaných orgány Rady Evropy nebo v rámci systému Organizace spojených národů (
61
).
54.
Chápu, že přezkum požadovaný Soudním dvorem v rozsudku Petruhhin je méně přísný a striktní než dvoufázový přezkum podle rámcového rozhodnutí 2002/584. Rozhodující jsou konkrétní okolnosti případu, nikoli nutně případné obecné nedostatky právního systému vystavujícího státu.
B. Dohoda o obchodu a spolupráci
1.
Právní základ, účel a obecná struktura
55.
Jak je stručně uvedeno v části týkající se právního rámce v tomto stanovisku, Dohoda o obchodu a spolupráci je dohodou o přidružení založenou na článku 217 SFEU (
62
). Byla přijata jako dohoda „pouze za EU“, nikoli jako smíšená dohoda, což znamená, že členské státy nejsou smluvními stranami.
56.
Pravděpodobně stěžejní otázkou pro ustanovení jakékoli mezinárodní dohody je, zda (některá) její ustanovení mají přímý účinek, což znamená, že se jich jednotlivci mohou dovolávat před vnitrostátními (unijními) soudy. Soudní dvůr tuto otázku obvykle řešil zkoumáním ducha, struktury a znění ustanovení dotčené mezinárodní dohody (
63
). Pokud jde o ustanovení o „předávání“ v části třetí hlavy VII Dohody o obchodu a spolupráci, lze podle mého názoru tuto otázku vyřešit posouzením čl. 5 odst. 1 této dohody a použitím argumentace a contrario. Podle článku 5 odst. 1 Dohody o obchodu a spolupráci platí, že ve vztahu k Evropské unii s výjimkou části třetí této dohody (
64
) nesmí být žádné ustanovení uvedené dohody ani žádné doplňující dohody vykládáno tak, že uděluje práva nebo ukládá povinnosti jiným osobám než těm, které byly vytvořeny mezi stranami podle mezinárodního práva veřejného, ani tak, že umožňuje, aby tato dohoda nebo jakákoli doplňující dohoda byla přímo uplatňována ve vnitrostátních právních systémech stran. Vzhledem k tomu, že část třetí Dohody o obchodu a spolupráci je výslovně vyloučena, není důvod předpokládat, že by její ustanovení, jakmile splní obvyklá kritéria přímého účinku, neměla přímý účinek v rámci unijního právního řádu.
57.
Z čl. 216 odst. 2 SFEU a z ustálené judikatury Soudního dvora je zřejmé, že jako mezinárodní dohoda uzavřená Unií je Dohoda o obchodu a spolupráci pro Unii závazná a tvoří nedílnou součást jejího právního řádu od svého vstupu v platnost. (
65
) Při výkladu mezinárodních dohod klade Soudní dvůr zvláštní důraz na cíle dohody. Z ustálené judikatury tedy vyplývá, že mezinárodní smlouva musí být vykládána nejen podle svého znění, ale rovněž ve světle svých cílů (
66
). Zásadní je, že skutečnost, že jsou znění ustanovení dohody a odpovídajících ustanovení unijního práva totožná, tudíž neznamená, že musí být nutně vykládána stejně (
67
).
58.
Účel Dohody o obchodu a spolupráci je v jejím článku 1 definován jako vytvoření základu širokých vztahů mezi Unií a Spojeným královstvím v prostoru prosperity a dobrého sousedství, které se vyznačuje úzkými a mírovými vztahy založenými na spolupráci a respektování autonomie a svrchovanosti stran. Článek 3 Dohody o obchodu a spolupráci dále upřesňuje, že strany se navzájem respektují a v dobré víře si vzájemně pomáhají při plnění úkolů vyplývajících z této dohody. Výklad dohody je podle čl. 4 odst. 1 nutné provádět v dobré víře v souladu s jejím obvyklým významem v kontextu jejího záměru a účelu a s ohledem na předmět a účel dohody podle obvyklých pravidel výkladu mezinárodního práva veřejného, včetně pravidel kodifikovaných Vídeňskou úmluvou o smluvním právu (
68
). V zájmu větší jistoty je třeba uvést, že ani Dohoda o obchodu a spolupráci, ani žádná doplňující dohoda nestanoví povinnost vykládat jejich ustanovení v souladu s vnitrostátním právem jedné ze stran (
69
); stejně tak žádný výklad Dohody o obchodu a spolupráci nebo doplňující dohody provedený soudy kterékoli ze stran není pro soudy druhé strany závazný (
70
).
59.
Aniž bychom se zabývali podrobnostmi odpovídajících ustanovení Smlouvy o EU a Smlouvy o FEU, je okamžitě zřejmé, že tento účel je, pokud jde o jeho ambice a záměr, na hony vzdálen tomu, co se nachází v preambuli a prvních článcích Smlouvy o EU a Smlouvy o FEU.
60.
Nicméně jak Dohoda o obchodu a spolupráci pokračuje a při pročítání jejích hmotněprávních ustanovení se ukazuje, že míra ambicí je podstatně vyšší, než jaká se uvádí v jejích úvodních článcích. Část třetí o prosazování práva a justiční spolupráci v trestních věcech (
71
), konkrétně hlava VII části třetí o předávání, obsahuje podrobný soubor pravidel se vzájemnými právy a povinnostmi Evropské unie a Spojeného království.
61.
Zaprvé článek 524 Dohody o obchodu a spolupráci (
72
) stanoví pro celou třetí část této dohody, že i) spolupráce stanovená v této části dohody je založena na dlouhodobé úctě stran a členských států k demokracii, právnímu státu a ochraně základních práv a svobod jednotlivců, jež jsou mimo jiné stanoveny ve Všeobecné deklaraci lidských práv a v EULP, a na tom, že je důležité uplatňovat práva a svobody obsažené v této úmluvě na vnitrostátní úrovni a ii) žádným ustanovením této části dohody se nemění povinnost ctít základní práva a právní zásady, jak jsou vtěleny zejména do EÚLP a v případě Unie a jejích členských států do Listiny.
62.
V rozsahu, v němž je takový popis přípustný, pokud jde o mezinárodní dohodu uzavřenou mezi Evropskou unií a třetím státem, je článek 524 Dohody o obchodu a spolupráci ustanovením ústavněprávního významu. Prosazování práva a soudní spolupráce v trestních věcech je již pojmově oblastí práva, která se ze své podstaty týká základních práv. Potvrzení vzájemného závazku Evropské unie a Spojeného království k demokracii, právnímu státu a základním právům je silným signálem blízké spolupráce, na kterou se vztahuje třetí část Dohody o partnerství a spolupráci, a slouží jako výkladové měřítko pro celou tuto část.
2.
Mechanismus předávání podle Dohody o obchodu a spolupráci
63.
Cíl hlavy VII části třetí Dohody o obchodu a spolupráci je v článku 596 této dohody popsán tak, že tato hlava zajišťuje, aby byl systém vydávání osob mezi členskými státy na jedné straně a Spojeným královstvím na straně druhé založen na mechanismu předávání osob.
64.
Vzhledem k tomu, že toto ustanovení používá pojmy „vydávání“ a „předávání“, je vhodné uvést velmi krátkou poznámku týkající se terminologie. V unijním právu se „předávání“ podle rámcového rozhodnutí 2002/584 vztahuje na situaci mezi dvěma členskými státy, zatímco „vydávání“ se obecně vztahuje na situaci mezi členským státem a třetím státem (
73
). Pokud jsou však tyto třetí státy úzce propojeny s Evropskou unií, jako jsou státy, které jsou členy Evropského hospodářského prostoru, používá se termín „postupy předávání“ (
74
). Totéž platí u Dohody o obchodu a spolupráci. V hlavě VII se běžně hovoří o „předávání“, když se popisuje situace mezi členskými státy EU a Spojeným královstvím, a o „vydávání“, když se jedná o situaci mezi členskými státy nebo Spojeným královstvím a třetím státem (
75
). Proč tedy článek 596 Dohody o obchodu a spolupráci odkazuje jak na vydávání, tak na předávání? Vysvětluji si to tím, že „vydávání“ je v mezinárodním právu veřejném považováno za standardní pojem, zatímco „předávání“ se vztahuje na výše popsané situace týkající se Unie a některých jejích nejbližších partnerů (
76
).
65.
Článek 599 Dohody o obchodu a spolupráci se zabývá oblastí působnosti mechanismu předávání a stanoví, kdy může být vydán zatýkací rozkaz. Podle čl. 599 odst. 1 Dohody o obchodu a spolupráci lze zatýkací rozkaz vydat v případech jednání, za které lze podle práva vystavujícího státu uložit trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené se zbavením osobní svobody s horní hranicí sazby v délce nejméně 12 měsíců, nebo byl-li již uložen trest nebo ochranné opatření, v případě trestu nebo ochranného opatření v délce nejméně 4 měsíců. Navíc podle čl. 599 odst. 3 Dohody o obchodu a spolupráci, s výhradou článku 600, čl. 601 odst. 1 písm. b) až h) a článku 604 této dohody, neodmítne stát vykonat zatýkací rozkaz vydaný v souvislosti s teroristickými trestnými činy, pokud jsou tyto trestné činy trestány odnětím svobody v délce nejméně 12 měsíců.
66.
Články 600 a 601 Dohody o obchodu a spolupráci stanoví řadu povinných (
77
) a nepovinných (
78
) důvodů pro nevykonání zatýkacího rozkazu. Stejně jako u odpovídajících ustanovení rámcového rozhodnutí 2002/584 (
79
) se žádný z těchto důvodů nevztahuje přímo k základním právům obecně, a zjevně ani k čl. 49 odst. 1 Listiny.
67.
Podle čl. 604 písm. c) Dohody o obchodu a spolupráci může výkon zatýkacího rozkazu vykonávajícím justičním orgánem podléhat zárukám spočívajících v tom, že jsou-li závažné důvody domnívat se, že existuje reálné riziko z hlediska ochrany základních práv vyžádané osoby, může vykonávající justiční orgán před tím, než rozhodne o výkonu zatýkacího rozkazu, případně požadovat doplňující záruky ohledně zacházení s vyžádanou osobou po jejím předání.
68.
Článek 613 Dohody o obchodu a spolupráci upravuje rozhodnutí o předání. Podle odstavce 1 tohoto ustanovení vykonávající justiční orgán rozhodne o předání osoby ve lhůtách a za podmínek stanovených v hlavě VII, a zejména v souladu se zásadou proporcionality stanovenou v článku 597 (
80
). Podle čl. 613 odst. 2 Dohody o obchodu a spolupráci platí, že považuje-li vykonávající justiční orgán informace, které mu sdělil vystavující stát, za nedostatečné pro to, aby mohl o předání rozhodnout, požádá o neprodlené poskytnutí potřebných doplňujících informací, zejména s ohledem na článek 597, články 600 až 602, článek 604 a článek 606, a může stanovit lhůtu, ve které mají být tyto informace dodány, přičemž vezme v úvahu nutnost dodržet lhůty stanovené v článku 615.
69.
Je vhodné poznamenat, že žádné ustanovení přímo neodpovídá čl. 1 odst. 2 rámcového rozhodnutí 2002/584 (
81
). To však nic nemění na skutečnosti, že pro orgány existuje implicitní obecná povinnost vykonat zatýkací rozkaz vydaný na základě Dohody o obchodu a spolupráci. Mám za to, že všechna ustanovení v hlavě VII části třetí Dohody o obchodu a spolupráci vycházejí z této premisy.
70.
Ustanovení hlavy VII části třetí Dohody o obchodu a spolupráci se vyznačují vysokou mírou důvěry mezi Evropskou unií a Spojeným královstvím, pokud jde o závazek dodržovat základní práva. Celým textem prostupuje vzájemná důvěra, že základní práva byla, jsou a budou chráněna i v budoucnu (
82
).
71.
Z tohoto stručného a v každém případě nikoliv vyčerpávajícího přehledu některých klíčových ustanovení hlavy VII části třetí Dohody o obchodu a spolupráci vyplývá, že Evropská unie a Spojené království vytvořily systém předávání, který se vyznačuje značnou blízkostí a vysokou mírou vzájemné důvěry. Předkládající soud má totiž za to, že ustanovení obsažená v hlavě VII části třetí Dohody o obchodu a spolupráci jsou „totožná s režimem [předávání] osob stanoveným [rámcovým rozhodnutím 2002/584]“ (
83
).
72.
Toto tvrzení předkládajícího soudu se dotýká jádra projednávané věci a v této fázi si zaslouží určitou opatrnost. Přestože se převážná část ustanovení obsažených v hlavě VII části třetí Dohody o obchodu a spolupráci podobá ustanovením rámcového rozhodnutí 2002/584 do té míry, že jsou formulována stejně, existují body, v nichž se oba texty liší (
84
), přičemž jasným příkladem je otázka politických trestných činů (
85
).
3.
Povinnosti vykonávajícího justičního orgánu
73.
Tím se dostáváme k jádru projednávané věci, kterým je otázka povinností vykonávajícího justičního orgánu, pokud jde o dodržování základních práv orgány vystavujícího státu. To si žádá následující poznámky.
74.
Zaprvé vzhledem k tomu, že dotčená situace spadá do oblasti působnosti unijního práva podle čl. 51 odst. 1 Listiny, je vykonávající justiční orgán rozhodující o výkonu zatýkacího rozkazu vázán Listinou v tom smyslu, že musí zajistit, aby předání vyžádané osoby nevedlo k porušení práv této osoby podle Listiny.
75.
Zadruhé vykonávající justiční orgán provede tento přezkum pouze tehdy, když osoba, na kterou se vztahuje zatýkací rozkaz, namítá, že došlo k takovému výjimečnému porušení základních práv.
76.
Zatřetí se domnívám, že je zbytečné pokoušet se do písmene přenést dvoufázový přezkum, který se od rozsudku ve věci Aranyosi a Căldăraru (
86
) uplatňuje na situace uvnitř Unie, do systému zavedeného Dohodou o obchodu a spolupráci. Jak bylo podrobně vysvětleno výše, toto kritérium uvedené v judikatuře vychází z nejvyššího možného stupně vzájemné důvěry v rámci unijního právního řádu, tj. ze vzájemné důvěry mezi členskými státy Unie. Míra vzájemné důvěry mezi Evropskou unií a Spojeným královstvím je vysoká, ale ne tak vysoká jako míra důvěry, na které je založeno rámcového rozhodnutí 2002/584.
77.
Začtvrté vzájemná důvěra není binární pojem, ale spíše pohyblivá stupnice, a jak je uvedeno výše, příslušná ustanovení Dohody o obchodu a spolupráci se opírají o značnou míru vzájemné důvěry, která převyšuje důvěru mezi členským státem a převážnou většinou nečlenských zemí. Od vykonávajícího justičního orgánu se tedy v zásadě očekává, že zatýkací rozkaz vykoná a může tak neučinit pouze tehdy, existují-li hmatatelné důkazy o reálném nebezpečí porušení základních práv. Evropská unie a Spojené království vyjádřily prostřednictvím příslušných ustanovení Dohody o obchodu a spolupráci důvěru, že Evropská unie i Spojené království budou dodržovat své závazky týkající se základních práv. Existuje tedy předpoklad, který lze vyvrátit, že smluvní strany základní práva dosud chránily, chrání a budou chránit i v budoucnu.
78.
V této souvislosti navrhuji, aby Soudní dvůr i) jako výchozí bod použil kritéria srovnatelná s kritérii rozvedenými v rozsudku ve věci Petruhhin (
87
), ale ii) s tím, že vykonávající justiční orgán provede vlastní posouzení dovolávaných základních práv.
79.
V projednávané věci platí, že pokud irské orgány disponují důkazy o skutečném nebezpečí porušení základních práv v dožadujícím třetím státě, jsou povinny toto nebezpečí posoudit při rozhodování o vydání osoby do tohoto státu. Za tímto účelem musí vykonávající justiční orgán vycházet z objektivních, spolehlivých, přesných a řádně aktualizovaných údajů. Tyto údaje mohou vyplývat mimo jiné z mezinárodních soudních rozhodnutí, jako jsou rozsudky ESLP, ze soudních rozhodnutí dožadujícího státu, jakož i z rozhodnutí, zpráv a jiných dokumentů vydaných orgány Rady Evropy nebo v rámci systému Organizace spojených národů. Pouhá existence prohlášení a přistoupení k mezinárodním smlouvám, které v zásadě zaručují dodržování základních práv, nestačí.
80.
Je třeba zejména zdůraznit, že vykonávajícímu justičnímu orgánu nestačí vycházet pouze ze skutečnosti, že Spojené království je po vystoupení z Evropské unie nadále členem ESLP. Stejně tak nestačí pouze formálně odkázat na judikaturu soudů Spojeného království, aby se prokázalo, že postup předání je slučitelný s dotčeným základním právem. Vykonávajícímu justičnímu orgánu přísluší provést vlastní přezkum, aby si obrazně řečeno udělal vlastní názor na to, zda je předání slučitelné se základními právy. To znamená, že vykonávající justiční orgán nemůže pouze vzít na vědomí existenci příslušných rozhodnutí soudů Spojeného království. Ačkoli taková rozhodnutí mohou být známkou toho, že základní práva jsou dodržována, vykonávající justiční orgán musí přesto provést vlastní posouzení a sám „podřadit“ dané skutečnosti pod právní normu.
C. Článek 49 odst. 1 Listiny
81.
Ačkoli jsem si samozřejmě vědom skutečnosti, že v konečném důsledku přísluší předkládajícímu soudu, aby určil, zda v projednávané věci existuje nebezpečí porušení čl. 49 odst. 1 Listiny, domnívám se, že Soudní dvůr je na základě informací, které má k dispozici, schopen v této fázi poskytnout vodítko předkládajícímu soudu.
82.
Je třeba mít na paměti, že systém umožňující podmíněné propuštění v Severním Irsku byl změněn s účinností od 30. dubna 2021. Před touto změnou měla osoba odsouzená za některé trestné činy související s terorismem nárok na automatické podmíněné propuštění po vykonání poloviny trestu. Podle systému platného od tohoto data bude muset podmíněné propuštění takové osoby schválit specializovaný orgán a může k němu dojít až poté, co dotyčná osoba vykoná dvě třetiny trestu.
83.
Otázkou je, zda tato změna systému podmíněného propuštění není v rozporu se zásadou zákazu retroaktivity, která je zakotvena v druhé větě čl. 49 odst. 1 Listiny.
84.
Podle čl. 49 odst. 1 Listiny platí, že nikdo nesmí být odsouzen za jednání nebo opomenutí, které v době, kdy bylo spácháno, nebylo podle vnitrostátního nebo mezinárodního práva trestným činem. Rovněž nesmí být uložen trest přísnější, než jaký bylo možno uložit v době spáchání trestného činu. Pokud poté, co již byl trestný čin spáchán, stanoví zákon mírnější trest, uloží se tento mírnější trest.
85.
Článek 49 Listiny tedy obsahuje požadavky na ukládání trestů. Toto ustanovení neobsahuje (pouhé) zásady ve smyslu čl. 52 odst. 5 Listiny, ale stanoví vymahatelná práva (
88
).
86.
Soudní dvůr již rozhodl, že článek 49 Listiny musí být vykládán v tom smyslu, že obsahuje stejné požadavky, jako jsou požadavky, které vyplývají z článku 7 EÚLP (
89
), čímž potvrdil informace uvedené v nezávazných, nicméně poučných (
90
)vysvětleních týkajících se Listiny (
91
). Mimochodem znění prvních dvou vět čl. 49 odst. 1. Listiny je totožné se zněním čl. 7 odst. 1 EÚLP. Lze se tudíž dovolávat relevantní judikatury ESLP (
92
).
87.
V této souvislosti zdůrazňuji, že záruka zakotvená v článku 7 EÚLP, která je základním prvkem právního státu, zaujímá v systému ochrany podle EÚLP významné místo, což dokazuje skutečnost, že podle článku 15 EÚLP nelze od tohoto článku odstoupit (
93
).
88.
Jak připomíná sám předkládající soud, ESLP odmítl argument, podle kterého retroaktivní změny systémů prominutí trestu nebo předčasného propuštění představují porušení článku 7 EÚLP, neboť taková opatření nejsou součástí „trestu“ ve smyslu tohoto článku.
89.
Ačkoli pojem „trest“ má autonomní působnost (
94
), ESLP (
95
) ve své judikatuře shledal rozdíl mezi opatřením, které představuje trest jako takový, a opatřením, které se týká jeho výkonu a provedení. Pokud se tedy podstata a účel opatření týká prominutí trestu nebo změny systému předčasného propuštění, netvoří součást „trestu“ ve smyslu článku 7 EÚLP. (
96
)
90.
V této souvislosti předkládající soud připomíná, že ESLP shledal, že „v praxi rozdíl mezi opatřením, které představuje ‚trest‘, a opatřením, které se týká jeho ‚výkonu‘ a ‚provedení‘, nemusí být vždy jednoznačný“ a že opatření přijaté během výkonu trestu, které se netýká pouze způsobu výkonu trestu, by naopak mohlo ovlivnit jeho rozsah. V tomto případě předkládající soud poukazuje na rozsudek Del Río Prada v. Španělsko. Předkládající soud si klade otázku, zda a případně do jaké míry se tento rozsudek odklání od předchozí judikatury ESLP.
91.
Nedomnívám se, že rozhodnutí ESLP, na které odkazuje vnitrostátní soud, představuje odklon od ustálené judikatury uvedeného soudu týkající se čl. 7 odst. 1 EÚLP.
92.
Citovaná pasáž rozsudku Del Río Prada v. Španělsko odkazuje na předchozí a ustálenou judikaturu uvedeného soudu. Proto ESLP již před vydáním tohoto rozsudku věnoval velkou pozornost tomu, zda opatření, které se zdánlivě týká výkonu trestu, ve skutečnosti ovlivňuje rozsah trestu. Jinými slovy, nevidím žádný prostor pro tvrzení, jak činí MA, že rozsudek Del Río Prada v. Španělsko svědčí „o pružnějším přístupu ESLP k aplikaci článku 7 [EÚLP] než jeho předchozí judikatura“ (
97
).
93.
V rozsudku Del Río Prada v. Španělsko představovala délka trestu odnětí svobody, k němuž byla stěžovatelka, paní Del Río Prada, odsouzena za trestné činy spáchané v letech 1982 až 1987, více než 3000 let (
98
). Trest byl následně výrazně snížen podle španělského trestního zákoníku z roku 1973, který umožňoval uložit maximálně 30 let skutečného trestu odnětí svobody. V této souvislosti měla stěžovatelka nárok na určité prominutí trestu za práci a studium ve vězení. Následně, tj. po odsouzení stěžovatelky a jejím propuštění z vězení, Tribunal Supremo (Nejvyšší soud, Španělsko) přijal novou právní doktrínu (
99
), podle níž by se prominutí trestu mělo vztahovat na každý jednotlivý trest, nikoli na maximální třicetiletý trest. To mělo za následek prodloužení doby, kterou by mnozí vězni, včetně paní del Río Prada, strávili ve vězení, což vedlo ESLP k závěru o porušení článku 7 EÚLP.
94.
ESLP přitom považoval za zásadní, že v době odsouzení stěžovatelky a v době, kdy jí bylo oznámeno rozhodnutí o spojení trestů a stanovení maximální délky trestu odnětí svobody, nic nenasvědčovalo tomu, že by existovala jakákoli znatelná linie vývoje judikatury, která by odpovídala předmětnému rozsudku španělského Nejvyššího soudu (
100
).
95.
Výjimečnost rozsudku Del Río Prada v. Španělsko potvrzuje i následné rozhodnutí ESLP ve věci Devriendt (
101
). V tomto případě u odsouzení k doživotnímu trestu odnětí svobody belgický zákon zvýšil minimální hranici pro podmíněné propuštění z 10 na 15 let (
102
). K tomuto zvýšení došlo v době mezi spácháním trestných činů dotčenou osobou a (pravomocným) odsouzením. ESLP výslovně odlišil tento případ od případu Del Río Prada v. Španělsko a shledal, že nedošlo k porušení článku 7 EÚLP. Zejména konstatoval, že předmětné podmíněné propuštění představuje způsob výkonu trestu odnětí svobody, kdy odsouzený vykonává trest mimo věznici za předpokladu, že během stanovené zkušební doby dodržuje uložené podmínky, přičemž se tento případ v tomto ohledu liší od rozsudku Del Río Prada v. Španělsko, kde se jednalo o zkrácení trestu, který má být vykonán, a nikoliv o pouhé snížení nebo úpravu podmínek výkonu trestu (
103
). Rovněž poznamenal, že ačkoli důsledkem nové úpravy bylo zvýšení časové hranice pro nárok na podmíněné propuštění, což nepochybně vedlo ke zhoršení situace stěžovatele ve vazbě, na rozdíl od situace ve věci Del Río Prada v. Španělsko takové zhoršení nevedlo k znemožnění podmíněného propuštění (
104
).
96.
Pro určení, zda se opatření přijaté během výkonu trestu týká pouze způsobu výkonu trestu, nebo naopak ovlivňuje jeho rozsah, je třeba posoudit v každém jednotlivém případě, co skutečně představoval uložený „trest“ podle vnitrostátního práva platného v rozhodné době, nebo jinými slovy, jaká byla jeho vnitřní povaha. Přitom je třeba brát ohled na vnitrostátní právo jako celek a na to, jak bylo uplatňováno v rozhodné době (
105
).
97.
Zde podotýkám, že nic nenasvědčuje tomu, že by se tresty ukládané za údajné skutky, tedy doživotní trest odnětí svobody, od údajného data spáchání skutků do současnosti změnily.
98.
Navíc skutečnost, že podle změněného systému týkajícího se podmíněného propuštění v Severním Irsku, již osoba odsouzená za určité trestné činy související s terorismem nemá nárok na automatické podmíněné propuštění po výkonu poloviny trestu, ale podmíněné propuštění takové osoby bude muset schválit specializovaný orgán a může k němu dojít až poté, co dotyčná osoba vykoná dvě třetiny trestu, nic nemění na tom, že i po podmíněném propuštění bude tato osoba stále vykonávat trest.
99.
Závěrem lze konstatovat, že systém umožňující podmíněné propuštění nespadá pod definici „trestu“ podle čl. 49 odst. 1 druhé věty Listiny, a proto se na něj toto ustanovení nevztahuje.
100.
Článek 52 odst. 3 Listiny uvádí, že pokud tato Listina obsahuje práva odpovídající právům zaručeným EÚLP, jsou smysl a rozsah těchto práv stejné jako ty, které jim přikládá uvedená EÚLP. To nebrání tomu, aby unijní právo poskytovalo širší ochranu.
101.
V rozsahu, v němž to vyvolává otázku, zda má čl. 49 odst. 1 Listiny širší rozsah nebo ukládá přísnější požadavky než čl. 7 odst. 1 EÚLP, nevidím žádný prostor se domnívat nebo žádný důvod se domnívat, že by tomu tak mohlo být. Jak zdůraznila Komise, neexistuje zejména žádná zřetelná ústavní tradice společná členským státům, podle níž by rozsah čl. 49 odst. 1 Listiny byl nebo měl být širší než rozsah čl. 7 odst. 1 EÚLP.
VI. Závěry
102.
Ve světle výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na otázku položenou Supreme Court (Nejvyšší soud, Irsko) následovně:
„Pokud členský stát obdrží žádost Spojeného království podle ustanovení hlavy VII části třetí Dohody o obchodu a spolupráci mezi Evropskou unií a Evropským společenstvím pro atomovou energii na jedné straně a Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska na straně druhé o předání vyžádané osoby a pokud jsou předloženy argumenty a důkazy o tom, že předání vyžádané osoby by bylo v rozporu s jejími právy podle čl. 49 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie, musí justiční orgány členského státu:
–
provést vlastní posouzení, aby určily, zda předáním nebudou dotčena práva uvedená v čl. 49 odst. 1 Listiny základních práv;
–
musí v tomto ohledu vycházet z objektivních, spolehlivých, přesných a řádně aktualizovaných údajů;
–
mohou odmítnout předání, pokud existují závažné a prokázané důvody domnívat se, že by vyžádaná osoba byla vystavena skutečnému nebezpečí, že její základní práva zaručená čl. 49 odst. 1 Listiny základních práv by byla v případě předání porušena.
Skutečnost, že vyžádaná osoba bude v případě odsouzení podléhat přísnějšímu systému podmíněného propuštění, než je systém platný ke dni spáchání údajného trestného činu, sama o sobě nepředstavuje porušení čl. 49 odst. 1 Listiny základních práv.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
i
) – Znění poznámky pod čarou 102 tohoto dokumentu bylo od jeho prvního zveřejnění na internetových stránkách změněno.
(
ii
) – Tato věc byla označena fiktivním názvem. Neodpovídá skutečnému názvu žádného z účastníků řízení.
(
2
) – Úř. věst. 2021, L 149, s. 10.
(
3
) – Rozhodnutí Rady (EU) 2021/689 ze dne 29. dubna 2021 o uzavření Dohody o obchodu a spolupráci a Dohody mezi Evropskou unií a Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska o bezpečnostních postupech pro výměnu a ochranu utajovaných informací jménem Unie (Úř. věst. 2021, L 149, s. 2).
(
4
) – Rozhodnutí Rady (Euratom) 2020/2253 ze dne 29. prosince 2020, kterým se schvaluje uzavření Dohody mezi vládou Spojeného království Velké Británie a Severního Irska a Evropským společenstvím pro atomovou energii o spolupráci v oblasti bezpečného a mírového využití jaderné energie a uzavření Dohody o obchodu a spolupráci Evropskou komisí jménem Evropského společenství pro atomovou energii (Úř. věst. 2020, L 444, s. 11).
(
5
) – Viz čl. 783 odst. 2 Dohody o obchodu a spolupráci.
(
6
) – Viz čl. 783 odst. 1 Dohody o obchodu a spolupráci a oznámení o vstupu Dohody o obchodu a spolupráci a Dohody mezi Evropskou unií a Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska o bezpečnostních postupech pro výměnu a ochranu utajovaných informací v platnost (Úř. věst. 2021, L 149, s. 2540).
(
7
) – Společná a institucionální ustanovení (část první), obchod, doprava, rybolov a další ustanovení (část druhá), spolupráce v oblasti prosazování práva a justiční spolupráce v trestních věcech (část třetí), tematická spolupráce (část čtvrtá), účast na programech Unie, řádné finanční řízení a finanční ustanovení (část pátá), řešení sporů a horizontální ustanovení (část šestá) a závěrečná ustanovení (část sedmá).
(
8
) – Společná a institucionální ustanovení.
(
9
) – Zásady výkladu a definice.
(
10
) – Obecná ustanovení.
(
11
) – Podle čl. 778 odst. 2 písm. r) Dohody o obchodu a spolupráci tvoří příloha 43 nedílnou součást hlavy VII části třetí. Viz také článek 606 Dohody o obchodu a spolupráci ohledně obsahu a formy zatýkacího rozkazu.
(
12
) – Článek 599 Dohody o obchodu a spolupráci je nadepsán „Oblast působnosti“.
(
13
) – Článek 604 Dohody o obchodu a spolupráci je nadepsán „Záruky, které musí ve zvláštních případech poskytnout vystavující stát“.
(
14
) – Jedná se o čtyři trestné činy: členství v zakázané organizaci, řízení činnosti organizace podílející se na páchání teroristických činů, spiknutí za účelem řízení činnosti organizace podílející se na páchání teroristických činů a příprava páchání teroristických činů.
(
15
) – Rámcové rozhodnutí ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34), ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 (Úř. věst. 2009, L 81, s. 24) (dále jen „rámcové rozhodnutí 2002/584“).
(
16
) – Rozsudek ESLP, 21. října 2013 (CE:ECHR:2013:1021JUD004275009; „rozsudek Del Río Prada v. Španělsko“).
(
17
) – Kromě toho, pokud v určité věci vyvstávají závažné pochybnosti týkající se zásadních otázek vnitrostátního ústavního práva a unijního práva, může být s ohledem na zvláštní okolnosti takové věci nezbytné její projednání bez zbytečného odkladu. Viz usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 19. října 2018, Wightman a další (C‑621/18, EU:C:2018:851, bod 10 a citovaná judikatura).
(
18
) – Viz usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 22. dubna 2024, Alchaster (C‑202/24, EU:C:2024:343, bod 7).
(
19
) – Právo Spojeného království vstoupit do řízení jako vedlejší účastník a účastnit se řízení je upraveno v čl. 90 odst. 1 Dohody o vystoupení Spojeného království Velké Británie a Severního Irska z Evropské unie a Evropského společenství pro atomovou energii (Úř. věst. 2020, L 29, s. 7; dále jen „dohoda o vystoupení“), schválené Radou Evropské unie jménem Evropské unie a Evropského společenství pro atomovou energii rozhodnutím Rady (EU) 2020/135 ze dne 30. listopadu 2020 (Úř. věst. 2020, L 29, s. 1). Podle čl. 90 odst. 1 dohody o vystoupení může Spojené království do doby, než se rozsudky a usnesení Soudního dvora ve všech řízeních a žádostech o rozhodnutí o předběžné otázce uvedených v článku 86 [o věcech projednávaných před Soudním dvorem] stanou pravomocnými, vstupovat do řízení před Soudním dvorem stejně jako členský stát nebo se může v případě věcí předložených Soudnímu dvoru podle článku 267 SFEU účastnit řízení před Soudním dvorem stejně jako členský stát. V tomto období oznámí vedoucí soudní kanceláře Soudního dvora Spojenému království ve stejném okamžiku a stejným způsobem jako členským státům všechny věci, které byly Soudnímu dvoru předloženy soudem členského státu se žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce. Vzhledem k tomu, že stále probíhají řízení ve smyslu článku 86 dohody o vystoupení, má Spojené království právo vstoupit do tohoto řízení.
(
20
) – Podle čl. 598 písm. c) Dohody o obchodu a spolupráci se „vykonávajícím justičním orgánem“ rozumí justiční orgán vykonávajícího státu, který je podle vnitrostátního práva tohoto státu příslušný k výkonu zatýkacího rozkazu.
(
21
) – Podle čl. 598 písm. a) Dohody o obchodu a spolupráci se „zatýkacím rozkazem“ rozumí rozhodnutí justičního orgánu, které vydal některý stát proto, aby jiný stát zatkl a předal vyžádanou osobu za účelem trestního stíhání nebo výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody.
(
22
) – Vystoupení Spojeného království z Evropské unie nabylo účinnosti dne 31. ledna 2020.
(
23
) – Toto přechodné období skončilo 31. prosince 2020. Článek 127 dohody o vystoupení stanoví, že v přechodném období se na Spojené království a ve Spojeném království použije právo Unie, není-li v této dohodě stanoveno jinak. Vzhledem k tomu, že dohoda o vystoupení nestanoví odchylku od článku 127, pokud jde o ustanovení týkající se evropského zatýkacího rozkazu, tato ustanovení byla během přechodného období použitelná.
(
24
) – A odpovídajícím článku 2 EÚLP.
(
25
) – K této otázce viz například rozsudek ESLP, 9. července 2019, Romero Castaño. v. Belgie (CE:ECHR:2019:0709JUD000835117).
(
26
) – K tomuto tématu viz Lenaerts, K., „La vie après l’avis; exploring the principle of mutual (yet not blind) trust“, Common Market Law Review, sv. 54, 2017, s. 805 až 840, na s. 806, a Bay Larsen, L., „Some reflections on mutual recognition in the area of freedom, security and justice“ v Cardonnel, P., Rosas, A. a Wahl, N. (eds.), Constitutionalising the EU Judicial System: Essays in Honour of Pernilla Lindh, Hart Publishing, Londýn, 2012, s. 139 až 152, na s. 140.
(
27
) – Posudek 2/13 (Přistoupení Evropské unie k EÚLP) ze dne 18. prosince 2014 (EU:C:2014:2454).
(
28
) – Viz posudek 2/13 (Přistoupení Evropské unie k EÚLP) ze dne 18. prosince 2014 (EU:C:2014:2454, bod 167).
(
29
) – Článek 2 SEU nepředstavuje pouze vyjádření politického směrování nebo záměrů, ale obsahuje hodnoty, které jsou součástí samotné identity Unie jako společného právního řádu; tyto hodnoty jsou konkretizovány v zásadách obsahujících povinnosti, které jsou pro členské státy právně závazné. Viz rozsudek ze dne 16. února 2022, Maďarsko v. Parlament a Rada (C‑156/21, EU:C:2022:97, bod 232). Pro nedávné hodnocení článku 2 SEU v právní nauce viz Nettesheim, M., „Die föderale Homogenitätsklausel des Art. 2 EUV“, v Europarecht, 2024, s. 269–299, na s. 273, který toto ustanovení označuje jako „federální doložku o homogenitě“.
(
30
) – Posudek 2/13 (Přistoupení Evropské unie k EÚLP) ze dne 18. prosince 2014 (EU:C:2014:2454, bod 168). Viz rovněž mé stanovisko ve věci Moldavská republika (C‑741/19, EU:C:2021:164, bod 87).
(
31
) – Viz například rozsudek ze dne 6. září 2016, Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630, bod 43 a citovaná judikatura).
(
32
) – Zasedání Evropské rady v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999.
(
33
) – Viz rozsudek ze dne 18. dubna 2023, E. D. L. (Odmítnutí z důvodu nemoci) (C‑699/21, EU:C:2023:295, bod 34 a citovaná judikatura).
(
34
) – Viz rozsudek ze dne 5. dubna 2016, Aranyosi a Căldăraru (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).
(
35
) – Viz rozsudek ze dne 25. července 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky v systému soudnictví) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586).
(
36
) – Viz rozsudek ze dne 21. prosince 2023, GN (Odmítnutí z důvodu nejvlastnějšího zájmu dítěte) (C‑261/22, EU:C:2023:1017).
(
37
) – Viz rozsudek ze dne 21. prosince 2023, GN (Odmítnutí z důvodu nejvlastnějšího zájmu dítěte) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, bod 46 a citovaná judikatura).
(
38
) – Viz rozsudek ze dne 21. prosince 2023, GN (Odmítnutí z důvodu nejvlastnějšího zájmu dítěte) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, bod 47 a citovaná judikatura).
(
39
) – Viz rozsudek ze dne 21. prosince 2023, GN (Odmítnutí z důvodu nejvlastnějšího zájmu dítěte) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, bod 48 a citovaná judikatura).
(
40
) – Viz rozsudek ze dne 31. ledna 2023, Puig Gordi a další (C‑158/21, EU:C:2023:57, bod 111).
(
41
) – Viz rozsudek ze dne 21. prosince 2023, GN (Odmítnutí z důvodu nejvlastnějšího zájmu dítěte) (C‑261/22, EU:C:2023:1017).
(
42
) – Viz rozsudek ze dne 18. dubna 2023, E. D. L. (Odmítnutí z důvodu nemoci) (C‑699/21, EU:C:2023:295, bod 55).
(
43
) – Viz Dohoda mezi Evropskou unií a Islandskou republikou a Norským královstvím o postupu předávání mezi členskými státy Evropské unie a Islandem a Norskem (Úř. věst. 2006, L 292, s. 2). Tato dohoda byla jménem Evropské unie schválena nejprve rozhodnutím Rady 2006/697/EC ze dne 27. června 2006 (Úř. věst. 2006, L 292, s. 1) a po vstupu Lisabonské smlouvy v platnost, který si vyžádal další schválení, rozhodnutím Rady 2014/835/EU ze dne 27. listopadu 2014 (Úř. věst. 2014, L 343, s. 1). Dohoda je účinná od 1. listopadu 2019 (viz příslušné oznámení zveřejněné v Úředním věstníku Evropské unie, Úř. věst. 2019, L 230, s. 1).
(
44
) – Viz rozsudek ze dne 2. dubna 2020, Ruská federace (C‑897/19 PPU, EU:C:2020:262, bod 73).
(
45
) – Viz například rozsudek ze dne 25. června 2020, A a další (Větrné elektrárny v obcích Aalter a Nevele) (C‑24/19, EU:C:2020:503, bod 39 a citovaná judikatura).
(
46
) – Viz rozsudek ze dne 6. října 1982, Cilfit a další (283/81, EU:C:1982:335, bod 18).
(
47
) – Viz například rozsudek ze dne 30. května 2013, Genil 48 a Comercial Hostelera de Grandes Vinos (C‑604/11, EU:C:2013:344, bod 38 a citovaná judikatura).
(
48
) – Viz rozsudky ze dne 2. dubna 2020, Ruská federace (C‑897/19 PPU, EU:C:2020:262, bod 73), a ze dne 14. září 2023, Sofijska gradská prokuratura a další (postupné zatýkací rozkazy) (C‑71/21, EU:C:2023:668, bod 30).
(
49
) – Viz rozsudek ze dne 14. září 2023, Sofijska gradská prokuratura a další (Postupné zatýkací rozkazy) (C‑71/21, EU:C:2023:668, body 33 až 43 a 45 až 61).
(
50
) – Jako je stěžejní ustanovení čl. 1 odst. 2 tohoto rámcového rozhodnutí, podle něhož členské státy vykonají evropský zatýkací rozkaz na základě zásady vzájemného uznávání a v souladu s ustanoveními téhož rámcového rozhodnutí.
(
51
) – Viz rozsudek ze dne 14. září 2023, Sofijska gradská prokuratura a další (Postupné zatýkací rozkazy) (C‑71/21, EU:C:2023:668, bod 48).
(
52
) – Viz rozsudek ze dne 17. března 2021, JR (Zatýkací rozkaz – Odsouzení ve třetím státě, který je členem EHP) (C‑488/19, EU:C:2021:206, bod 60).
(
53
) – Tamtéž. Viz také rozsudek ze dne 2. dubna 2020, Ruská federace (C‑897/19 PPU, EU:C:2020:262, bod 44).
(
54
) – V rozsudku ze dne 17. března 2021, JR (Zatýkací rozkaz – Odsouzení ve třetím státě, který je členem EHP) (C‑488/19, EU:C:2021:206), musel Soudní dvůr v podstatě odpovědět předkládajícímu soudu vykonávajícího státu (Irsko) a určit, zda lze vydat evropský zatýkací rozkaz podle rámcového rozhodnutí 2002/584 za účelem výkonu trestu odnětí svobody, který byl vynesen soudem třetího státu (Norsko) a uznán ve vystavujícím státě (Litva).
(
55
) – Viz rozsudek ze dne 6. září 2016 (C‑182/15, EU:C:2016:630).
(
56
) – Viz rozsudek ze dne 6. září 2016, Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630, bod 52).
(
57
) – V tomto případě bylo třetím státem Rusko.
(
58
) – Viz rozsudek ESLP, 28. února 2008, Saadi v. Itálie (CE:ECHR:2008:0228JUD003720106, bod 147).
(
59
) – Viz rozsudek ze dne 6. září 2016 (C‑182/15, EU:C:2016:630, bod 57).
(
60
) – Viz rozsudek ze dne 6. září 2016 (C‑182/15, EU:C:2016:630, bod 58).
(
61
) – Viz rozsudek ze dne 6. září 2016 (C‑182/15, EU:C:2016:630, bod 59).
(
62
) – A článku 101 Smlouvy o založení Evropského společenství pro atomovou energii.
(
63
) – To představuje ustálenou judikaturu od rozsudku ze dne 12. prosince 1972, International Fruit Company a další (21/72 až 24/72, EU:C:1972:115, bod 20). Viz také rozsudky ze dne 9. září 2008, FIAMM a další v. Rada a Komise (C‑120/06 P a C‑121/06 P, EU:C:2008:476, bod 108), a ze dne 13. ledna 2015, Rada a Komise v. Stichting Natuur en Milieu a Pesticide Action Network Europe (C‑404/12 P a C‑405/12 P, EU:C:2015:5, bod 45).
(
64
) – Prosazování práva a justiční spolupráce v trestních věcech.
(
65
) – To představuje ustálenou judikaturu od rozsudku ze dne 30. dubna 1974, Haegeman (181/73, EU:C:1974:41, bod 5). Viz také rozsudky ze dne 1. srpna 2022, Sea Watch (C‑14/21 a C‑15/21, EU:C:2022:604, bod 94), a ze dne 27. února 2024, EUIPO v. The KaiKai Company Jaeger Wichmann (C‑382/21 P, EU:C:2024:172, bod 57).
(
66
) – Viz posudek 1/91 (První posudek k Dohodě o EHP) ze dne 14. prosince 1991 (EU:C:1991:490, bod 14), a rozsudek ze dne 24. listopadu 2016, SECIL (C‑464/14, EU:C:2016:896, bod 94).
(
67
) – Viz posudek 1/91 (První posudek k Dohodě o EHP) ze dne 14. prosince 1991 (EU:C:1991:490, bod 14).
(
68
) – Uzavřené ve Vídni dne 23. května 1969.
(
69
) – Viz čl. 4 odst. 2 Dohody o obchodu a spolupráci.
(
70
) – Viz čl. 4 odst. 3 Dohody o obchodu a spolupráci.
(
71
) – Články 522 až 701 Dohody o obchodu a spolupráci.
(
72
) – Toto ustanovení je obsaženo v hlavě I („Obecná ustanovení“) části třetí Dohody o obchodu a spolupráci.
(
73
) – Viz také mé stanovisko ve věci R O (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:644, bod 68 a poznámka pod čarou č. 61).
(
74
) – Viz znění použité v Dohodě mezi Evropskou unií a Islandskou republikou a Norským královstvím o postupu předávání mezi členskými státy Evropské unie a Islandem a Norskem.
(
75
) – Viz čl. 614 odst. 3, čl. 623 odst. 6 a článek 626 Dohody o obchodu a spolupráci.
(
76
) – Takový výklad je navíc potvrzen zněním článku 629 Dohody o obchodu a spolupráci a terminologií použitou v Evropské úmluvě Rady Evropy o vydávání, uzavřené v Paříži dne 13. prosince 1957 (ETS č. 24, k dispozici na https://www.coe.int/en/web/conventions/full-list/-/conventions/treaty/024).
(
77
) – V případě článku 600 Dohody o obchodu a spolupráci.
(
78
) – V případě článku 601 Dohody o obchodu a spolupráci.
(
79
) – Článek 3 a násl. rámcového rozhodnutí 2002/584.
(
80
) – Toto ustanovení je formulováno téměř totožně jako ustanovení čl. 15 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, přičemž jediný podstatný rozdíl spočívá v tom, že v čl. 613 odst. 1 Dohody o obchodu a spolupráci se odkazuje také na zásadu proporcionality.
(
81
) – Podle tohoto ustanovení členské státy vykonají evropský zatýkací rozkaz na základě zásady vzájemného uznávání a v souladu s ustanoveními rámcového rozhodnutí 2002/584.
(
82
) – Komise v písemných i ústních vyjádřeních poukázala zejména na to, že rozhodujícím kritériem je v tomto ohledu skutečnost, že Spojené království není zemí schengenského prostoru. S takovým tvrzením si dovolím nesouhlasit. Když bylo Spojené království členským státem Evropské unie, nebylo rovněž součástí schengenského prostoru. V současné době není součástí ani Irsko (nebo Kypr). V době, kdy Soudní dvůr vydal svůj stěžejní rozsudek ze dne 5. dubna 2016, Aranyosi a Căldăraru (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198), Rumunsko nebylo součástí schengenského prostoru, ani v současné době není jeho plnohodnotným členem (Rumunsko a Bulharsko jsou v současné době členskými státy schengenského prostoru, pouze pokud jde o vnitřní letecké a námořní hranice). Schengen tedy není rozhodujícím kritériem.
(
83
) – Viz bod 3 žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
(
84
) – Viz Peers, S., „So close, yet so far: the EU/UK Trade and Cooperation Agreement“, Common Market Law Review, sv. 59, 2022, s. 49 až 80, na s. 68. Podrobněji viz také Grange, E., Keith, B. a Kerridge, S., „Extradition under the EU-UK Trade and Cooperation Agreement“, New Journal of European Criminal Law, sv. 12, 2021, s. 213 až 221, na s. 217 a 218.
(
85
) – Viz článek 602 Dohody o obchodu a spolupráci. Rámcové rozhodnutí 2002/584 neobsahuje žádné odpovídající ustanovení.
(
86
) – Rozsudek ze dne 5. dubna 2016 (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).
(
87
) – Tedy situace, která spadá do oblasti působnosti unijního práva, ale zahrnuje vydání do třetí země.
(
88
) – Viz Lemke, S., in von der Groeben, H., Schwarze, J., a Hatje, A., (eds), Europäisches Unionsrecht (Kommentar), Band 1, 7. vydání, Nomos, Baden-Baden, 2015, čl. 49 GRC, bod 2.
(
89
) – Viz rozsudek ze dne 10. listopadu 2022, DELTA STROY 2003 (C‑203/21, EU:C:2022:865, bod 46).
(
90
) – V souladu s čl. 6 odst. 1 třetím pododstavcem SEU a čl. 52 odst. 7 Listiny byla vysvětlení vypracována s cílem poskytnout vodítko pro výklad Listiny a musí k nim náležitě přihlížet jak soudy Unie, tak soudy členských států.
(
91
) – Viz vysvětlení k článku 52 – Rozsah a výklad práv a zásad, obsažený ve Vysvětlení k Listině základních práv (Úř. věst. 2007, C 303, s. 17).
(
92
) – Viz také Szwarc, M., v: Wróbel, A., Karta Praw Podstawowych Unii Europejskiej. Komentarz, C. H.Beck, Varšava, 2020, s. 1221.
(
93
) – Viz rozsudky ESLP, 22. listopadu 1995, C. R. v. Spojené království (CE:ECHR:1995:1122JUD002019092, bod 32); 22. listopadu 1995, S. W. v. Spojené království (CE:ECHR:1995:1122JUD002016692, bod 34); a 12. února 2008, Kafkaris v. Kypr (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604, bod 137).
(
94
) – Je však třeba zdůraznit, že ESLP může jako výchozí bod po posouzení toho, zda je dotčené opatření uloženo po odsouzení za „trestný čin“, vzít v úvahu další faktory, jako je podstata a účel dotčeného opatření, jeho charakteristika podle vnitrostátního práva, postupy spojené s přijetím a provedením opatření a jeho závažnost. V tomto smyslu viz rozsudky ESLP, 9. února 1995, Welch v. Spojené království (CE:ECHR:1995:0209JUD001744090, bod 28); 8. června 1995, Jamil v. Francie (CE:ECHR:1995:0608JUD001591789, bod 31); a 12. února 2008, Kafkaris v. Kypr (CE: ECHR:2008:0212JUD002190604, bod 142).
(
95
) – Stejně jako bývalá Evropská komise pro lidská práva předtím, než dne 1. listopadu 1998 vstoupil v platnost protokol č. 11 k EÚLP, restrukturalizovala kontrolní mechanismus, který byl tímto protokolem zřízen.
(
96
) – Viz rozhodnutí Evropské komise pro lidská práva ze dne ze dne 3. března 1996, Hogben v. Spojené království (CE:ECHR:1986:0303DEC001165385), a ze dne 28. února 1996, Hosein v. Spojené království (CE:ECHR:1996:0228DEC002629395). Viz také rozhodnutí ESLP, 29. listopadu 2005, Uttley v. Spojené království (CE:ECHR:2005:1129DEC003694603), a rozsudek ESLP, 12. února 2008, Kafkaris v. Kypr (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604, bod 142).
(
97
) – Viz usnesení předkládajícího soudu o podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, bod 12.
(
98
) – Viz rozsudek Del Río Prada v. Španělsko, bod 12.
(
99
) – Známá jako „Parotova doktrína“.
(
100
) – Viz rozsudek Del Río Prada v. Španělsko, bod 117.
(
101
) – Viz rozhodnutí ESLP, 31. srpna 2021, Devriendt v. Belgie (CE:ECHR:2021:0831DEC003556719).
(
102
) – Dne 26. září 2006 byl stěžovatel odsouzen Cour d’assises de Brabant (Brabantský trestní soud, Belgie) k doživotnímu trestu odnětí svobody za vraždu spáchanou v noci z 24. na 25. srpna 2003. V té době byla minimální hranice pro nárok na podmínečné propuštění u doživotních trestů 10 let. Cour de cassation (Kasační soud, Belgie) dne 30. ledna 2007 zamítl odvolání stěžovatele. Dne 17. února 2015 ESLP konstatoval porušení čl. 6 odst. 1 EÚLP, a to z důvodu nedostatečného odůvodnění rozhodnutí poroty. Cour de cassation (Kasační soud) proto dne 16. června 2015 nařídil obnovu řízení, vzal zpět svůj předchozí rozsudek a zrušil rozsudek Cour d’assises de Brabant (Brabantský trestní soud), kterému postoupil věc k novému projednání. Dne 29. června 2016 posledně uvedený soud odsoudil stěžovatele v nepřítomnosti k doživotnímu trestu odnětí svobody. Na základě odporu stěžovatele byl dne 28. dubna 2017 znovu odsouzen k doživotnímu trestu odnětí svobody a Cour de cassation (Kasační soud) dne 24. října 2017 zamítl jeho odvolání. Mezitím zákonem přijatým dne 17. března 2013 byla zvýšena minimální hranice pro nárok na podmíněné propuštění u doživotních trestů z 10 na 15 let. Dne 16. srpna 2018 podal stěžovatel žádost o podmíněné propuštění s odůvodněním, že splnil desetiletou hranici. Dne 25. února 2019 však tribunal de l’application des peines, Gent (Soud pro výkon trestu v Gentu, Belgie) prohlásil žádost za nepřípustnou, neboť stěžovatel dosud nevykoval požadovaných 15 let trestu. Dne 26. března 2019 Cour de cassation (Kasační soud) zamítl odvolání stěžovatele a vysvětlil, že nedošlo ke zvýšení trestu, ale ke změně podmínek jeho výkonu, což neporušuje článek 7 EÚLP.
(
103
) – Viz rozhodnutí ESLP, 31. srpna 2021, Devriendt v. Belgie (CE:ECHR:2021:0831DEC003556719, bod 26).
(
104
) – Viz rozhodnutí ESLP, 31. srpna 2021, Devriendt v. Belgie (CE:ECHR:2021:0831DEC003556719, bod 28).
(
105
) – Viz rozsudky ESLP, 12. února 2008, Kafkaris v. Kypr (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604, bod 145), a Del Río Prada v. Španělsko (bod 90).