62015CC0354
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MICHALA BOBKA
přednesené dne 8. září 2016 (
1
)
Věc C‑354/15
Andrew Marcus Henderson
proti
Novo Banco, SA
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal da Relação de Évora (odvolací soud v Evoře, Portugalsko)]
„Soudní spolupráce v občanských a obchodních věcech — Nařízení č. 1393/2007 — Doručování soudních a mimosoudních písemností — Doručování prostřednictvím poštovních služeb — Doporučený dopis s potvrzením o přijetí — Rovnocenný doklad — Doručení návrhu na zahájení řízení třetí osobě — Formulář v příloze II nařízení č. 1393/2007“
I – Úvod
1.
Portugalská banka podala návrh na zahájení řízení proti dlužníkovi s bydlištěm v Irsku. Při doručování tohoto návrhu se vyskytly tři problémy. Zaprvé, portugalskému soudu se nevrátilo potvrzení o doručení. Zadruhé, k přijetí doručované písemnosti sice v bydlišti dlužníka došlo, avšak prostřednictvím třetí osoby. Zatřetí, k doručované písemnosti nebyl přiložen standardní formulář stanovený přílohou II nařízení (ES) č. 1393/2007 (
2
) (dále jen „formulář podle přílohy II“), který měl adresáta poučit o právu doručení písemnosti odmítnout.
2.
V původním řízení bylo doručení výše uvedené písemnosti přesto považováno za platné. Bylo tomu tak ze tří důvodů. Zaprvé na žádost vnitrostátního soudu potvrdila portugalská poštovní služba dopisem adresovaným soudu den a čas doručení písemnosti do Irska. Zadruhé vnitrostátní soud dospěl k závěru, že potvrzení o převzetí návrhu na zahájení řízení třetí osobou založilo domněnku doručení adresátovi a tato domněnka nebyla vyvrácena. Zatřetí měl za to, že nepřiložení formuláře podle přílohy II, byť problematické, bylo zhojeno tím, že adresát neuplatnil námitku proti jeho nepřiložení ve lhůtě, kterou za tím účelem stanovuje vnitrostátní právo.
3.
V projednávaném případě se předkládající soud dotazuje, zda jsou vnitrostátní pravidla o doručování návrhů na zahájení řízení v souladu s požadavky nařízení č. 1393/2007.
II – Použitelné právo
A – Unijní právo
4.
Podle bodu 2 odůvodnění nařízení č. 1393/2007 „[ř]ádné fungování vnitřního trhu vyžaduje zdokonalení a urychlení zasílání soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech“.
5.
Podle bodu 6 odůvodnění téhož nařízení „[ú]činnost a rychlost soudního řízení v občanských věcech vyžaduje, aby zasílání soudních a mimosoudních písemností mezi místními subjekty určenými členskými státy probíhalo přímo a rychle […]“.
6.
Článek 8 odst. 1 ve spojení s čl. 8 odst. 4 nařízení č. 1393/2007 ukládá při doručování soudních písemností, a to i v případech, kdy se doručuje prostřednictvím poštovních služeb, povinnost přiložit formulář podle přílohy II. Účelem formuláře podle přílohy II je vyrozumět adresáta o tom, že přijetí doručované písemnosti může v okamžiku jejího doručení odmítnout nebo že může písemnost do jednoho týdne od doručení přijímajícímu subjektu vrátit, pokud není vyhotovena v jednom z následujících jazyků nebo k ní není připojen překlad do některého z těchto jazyků: a) jazyka, kterému adresát rozumí, nebo b) úředního jazyka přijímajícího členského státu nebo v případě, že v daném členském státě je několik úředních jazyků, úředního jazyka nebo jednoho z úředních jazyků místa, kam se má doručovat.
7.
Článek 8 odst. 3 nařízení č. 1393/2007 stanoví, že „[p]okud adresát odmítne přijmout písemnost podle odstavce 1, lze provést opravné doručení písemnosti tak, že se adresátovi v souladu s ustanoveními tohoto nařízení doručí dotyčná písemnost spolu s překladem do jednoho z jazyků stanovených v odstavci 1. V takovém případě je datem doručení písemnosti datum, kdy je v souladu s právními předpisy přijímajícího členského státu doručena písemnost spolu s překladem. Má-li však být podle právních předpisů členského státu písemnost doručena v určité lhůtě, je datem, které je třeba vzít ve vztahu k žadateli v úvahu, datum doručení původní písemnosti určené podle čl. 9 odst. 2“.
8.
Článek 9 nařízení č. 1393/2007 se týká data doručení. Podle čl. 9 odst. 1 ve spojení s čl. 9 odst. 3 je datem doručení písemnosti v zásadě to datum, ke kterému je písemnost doručena podle právních předpisů přijímajícího členského státu.
9.
Podle čl. 9 odst. 2 „[j]e-li však podle právních předpisů členského státu nutno doručit písemnost v určité lhůtě, je datum, které je třeba vzít ve vztahu k žadateli v úvahu, stanoveno právními předpisy tohoto členského státu“.
10.
Článek 14 nařízení č. 1393/2007 zní takto: „Každý členský stát může doručovat soudní písemnosti osobám s bydlištěm v jiném členském státě přímo prostřednictvím poštovních služeb, a to doporučeným dopisem s potvrzením o přijetí nebo rovnocenným dokladem.“
11.
Článek 19 nařízení č. 1393/2007 se týká nedostavení se žalované strany k soudu. Relevantní část čl. 19 odst. 1 stanoví: „Pokud mělo být do jiného členského státu za účelem doručení zasláno soudní předvolání nebo obdobná písemnost podle tohoto nařízení a žalovaná strana se nedostavila, přeruší soud řízení, dokud nebude zjištěno,
[…]
a že […] byla písemnost doručena nebo dodána s dostatečným předstihem k tomu, aby se žalovaná strana mohla obhajovat.“
B – Vnitrostátní právo
12.
Podle článku 230 Código de Processo Civil (občanský soudní řád, „CPC“) se má za to, že k doručení doporučeným dopisem s potvrzením o přijetí došlo ke dni, ke kterému je podepsáno potvrzení o přijetí, a má se za to, že je účinné vůči adresátovi, i když potvrzení o přijetí podepsala třetí osoba. Neprokáže-li adresát opak, má se za to, že mu byl dopis řádně doručen.
13.
Podle čl. 365 odst. 3 a čl. 293 odst. 2 CPC činí lhůta, ve které je třeba uplatnit právo na obhajobu, v řízení o předběžných opatřeních 10 dní. Článek 366 odst. 3 CPC upřesňuje, že se tato lhůta prodlužuje o 10 dnů z důvodu vzdálenosti.
14.
Není-li při doručování přiložen formulář podle přílohy II, zakládá tato skutečnost podle portugalského práva a rozhodovací praxe porušení podstatné procesní náležitosti s tím následkem, že doručení je podle čl. 191 odst. 1 CPC neplatné.
15.
Podle čl. 191 odst. 2 CPC je však lhůtou, ve které lze uplatnit námitku neplatnosti z důvodu nedodržení podstatné procesní náležitosti, lhůta, která je stanovena pro žalobní odpověď, v projednávané věci tedy lhůta 20 dnů od data doručení. Není-li námitka v této lhůtě uplatněna, má se za to, že neplatnost byla zhojena.
III – Skutkový stav, původní řízení a předběžné otázky
16.
V roce 2008 uzavřela Novo Banco, SA, (odpůrkyně v odvolacím řízení) s A. M. Hendersonem (odvolatel) dvě smlouvy o finančním leasingu prodejních prostor ve městě Portimão v Portugalsku. Odvolatel neuhradil za tyto prostory nájemné, které bylo splatné v březnu a srpnu 2012, a od té doby byl v prodlení se všemi dalšími nájemnými. Odpůrkyně v odvolacím řízení následně oba smluvní vztahy rozvázala.
17.
Odvolatel odmítl nemovitosti vyklidit. Odpůrkyně v odvolacím řízení podala proti odvolateli v Portugalsku návrh na zahájení řízení, jímž se mimo jiné domáhala nařízení předběžných opatření, a to jmenovitě vyklizení nemovitostí.
18.
V době, kdy byl návrh na zahájení řízení podán, měl odvolatel bydliště v Irsku. Návrh na zahájení řízení byl patrně doručen doporučeným dopisem na odvolatelovu irskou adresu.
19.
Portugalskému soudu se však nevrátilo potvrzení o přijetí. Vnitrostátní soud se proto obrátil s žádostí o informace na portugalskou poštovní službu (Correios, Telégrafos e Telefonos, dále jen „CTT“). CTT odpověděla dopisem potvrzujícím, že „podle počítačového záznamu provozovatele poštovních služeb v zemi určení, Irsku […]“ byl dopis obsahující návrh na zahájení řízení adresátovi doručen dne 22. července 2014. K dopisu CTT byly přiloženy kopie příslušného záznamu v systému sledování zásilek irské poštovní služby uvádějící položkové číslo doručované písemnosti, její čárový kód a její doručovací historii včetně data a místa doručení a jména a podpisu osoby, která tuto zásilku převzala. Tato osoba byla podepsána jako „A. Henderson.“ (
3
)
20.
K doručovanému návrhu na zahájení řízení nebyl přiložen formulář podle přílohy II.
21.
Odvolatel ve lhůtě stanovené portugalským vnitrostátním právem neuplatnil námitku. Předběžné opatření navrhované odpůrkyní v odvolacím řízení bylo proto nařízeno.
22.
Odvolatel následně usnesení o nařízení předběžného opatření u předkládajícího soudu napadl a domáhal se toho, aby soud nařídil nové doručení návrhu na zahájení řízení. Měl totiž za to, že původní doručení nebylo v souladu s platnými procesními požadavky. Odvolatel podotkl, že se soudu nevrátilo potvrzení o přijetí. Dále zdůraznil, že nebylo prokázáno, kdo návrh na zahájení řízení ve skutečnosti převzal. Napadl i to, že nebyl přiložen formulář podle přílohy II, což jej připravilo o poučení o právu odmítnout přijetí návrhu na zahájení řízení, jelikož mu byla doručena pouze v portugalštině – jazyce, kterému nerozumí. Namítl, že k doručovanému návrhu na zahájení řízení měl být přiložen překlad do angličtiny nebo irštiny, což jsou jediné dva jazyky, v nichž lze v Irsku doručovat návrhy na zahájení řízení.
23.
Odvolání k předkládajícímu soudu bylo zamítnuto. Odvolatel následně podal k témuž soudu návrh na opravu druhoinstančního usnesení, jelikož má za to, že druhoinstanční usnesení je neslučitelné s judikaturou Soudního dvora; na konkrétní judikaturu však neodkazuje.
24.
Za těchto okolností přerušil Tribunal da Relação de Évora (odvolací soud v Evoře, Portugalsko) řízení a Soudnímu dvoru předložil následující předběžné otázky:
„1)
V případě, že portugalský soud, před nímž je vedeno občanské soudní řízení proti jednotlivci s bydlištěm v jiném členském státě Evropské unie, nařídí, aby se návrh na zahájení řízení tomuto jednotlivci doručil doporučeným dopisem s potvrzením o přijetí, a odpovídající potvrzení o přijetí se nevrátí, může mít portugalský soud ve světle výše uvedeného nařízení [(ES) č. 1393/2007] a zásad, z nichž toto nařízení vychází, za to, že k doručení došlo, na základě dokladů od poštovního úřadu státu, ve kterém adresát uvedeného dopisu bydlí, jež potvrzují, že doporučený dopis s potvrzením o přijetí adresátovi doručen byl?
2)
Je použití článku 230 portugalského občanského soudního řádu v případě uvedeném v první otázce v rozporu s nařízením a se zásadami, z nichž toto nařízení vychází?
3)
Je použití čl. 191 odst. 2 portugalského občanského soudního řádu v projednávané věci v rozporu s nařízením a se zásadami, z nichž toto nařízení vychází?“
25.
Písemná vyjádření byla předložena nizozemskou, portugalskou a španělskou vládou a dále Komisí. Portugalská vláda a Komise se ústně vyjádřily na jednání konaném dne 7. července 2016.
IV – Posouzení
26.
V tomto stanovisku nejprve rozeberu příslušné důkazní požadavky podle nařízení č. 1393/2007 týkající se prokázání, že k doručení návrhu na zahájení řízení prostřednictvím poštovních služeb došlo (A). Zadruhé se zaměřím na otázku, zda je doručení do adresátova bydliště potvrzené třetí osobou slučitelné s nařízením (B). A konečně zodpovím otázku, zda lze nepřiložení formuláře podle přílohy II k doručovaným písemnostem zhojit tím, že proti němu ve stanovené časové lhůtě nebude uplatněna námitka (C).
A – Potvrzení o přijetí nebo rovnocenný doklad
27.
Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda nařízení č. 1393/2007 umožňuje vnitrostátnímu soudu, aby v situaci, kdy k doručení návrhu na zahájení řízení došlo prostřednictvím pošty, avšak nevrátilo se potvrzení o přijetí, za účelem posouzení platnosti tohoto doručení bral v úvahu i další důkazy. Konkrétně se předkládající soud dotazuje, zda lze potvrzení o přijetí nahradit dokladem vystaveným poštovní službou, který potvrzuje, že doporučený dopis byl adresátovi doručen.
28.
Nařízení č. 1393/2007 obsahuje taxativní výčet způsobů, jak doručovat písemnosti (
4
). Nařízení č. 1393/2007 nezavádí mezi těmito způsoby žádnou hierarchii (
5
).
29.
Podle článku 14 nařízení je jedním z možných způsobů doručování prostřednictvím poštovních služeb. Článek 14 však pouze naznačuje, jak má doručování prostřednictvím poštovních služeb probíhat: doručovat se musí doporučeným dopisem s potvrzením o přijetí nebo rovnocenným dokladem (
6
). Další podrobnosti o této doručovací metodě neuvádí. Na rozdíl od formulářů obsažených v příloze I nařízení č. 1393/2007 (jež se mají používat při komunikaci mezi odesílajícími a přijímajícími subjekty, doručuje-li se jejich prostřednictvím (
7
)) ani článek 14, ani žádné další ustanovení nařízení č. 1393/2007 neobsahují další podrobnosti o tom, jak se mají písemnosti podle tohoto nařízení doručovat.
30.
Vzhledem k tomu, že ani článek 14 ani žádné jiné ustanovení nařízení neobsahuje další podrobnosti o zvláštním formátu „potvrzení o přijetí“, je na vnitrostátním právu, aby tyto podrobnosti stanovilo (
8
).
31.
Článek 14 dále výslovně odkazuje na možnost předložit „doklad [rovnocenný]“ k potvrzení o přijetí. Jinými slovy, potvrzení o přijetí ani není třeba, když existuje jiný vhodný a spolehlivý důkaz potvrzující doručení písemnosti adresátovi (
9
).
32.
Stručně řečeno, článek 14 je velmi otevřeným ustanovením, pokud jde o zvláštní formu důkazů, kterými je třeba prokazovat, že k doručení prostřednictvím poštovních služeb došlo.
33.
Tato otevřenost a výsledné odlišnosti ve vnitrostátních pravidlech o dokazování, pokud jde o důkaz o doručení písemností, jsou však podle mého názoru omezeny funkčností a účelem systému zakotveného nařízením č. 1393/2007, a to ve dvou směrech. Zaprvé zvláštní formát potvrzení o přijetí nebo jemu rovnocenný doklad musí vnitrostátnímu soudu poskytnout dostatek průkazných informací, aby mohl posoudit platnost doručení. Zadruhé vnitrostátní soud musí být rovněž s to ověřit, zda byla dodržena adresátova procesní práva.
34.
Pokud jde o první omezení, potvrzení o přijetí je standardizovanou formou důkazního prostředku, který se za obvyklých okolností považuje za dostačující k prokázání doručení písemností. Obecně obsahuje alespoň informace o datu a místě doručení, jakož i o osobě, které byla písemnost doručena. Tato důkazní funkce potvrzení o přijetí i redakční otevřenost článku 14, jak o ní svědčí použití pojmu „rovnocenný doklad“, mě však vedou k závěru, že skutečnost, že chybí listina nazvaná „potvrzení o přijetí“, automaticky nezakládá neplatnost doručení. Je tomu tak proto, že neexistence takové listiny neznamená, že vnitrostátní soud není s to zjistit, zda byly písemnosti adresátovi ve skutečnosti doručeny. Soud může toto zjištění učinit na základě dalších důkazních prostředků, které se této otázky týkají.
35.
Druhé omezení spočívá v ochraně adresátových procesních práv. Soudní dvůr položil důraz na skutečnost, že právo na řádné doručení návrhu na zahájení řízení plyne z práva na spravedlivé projednání věci a práva na spravedlivý proces (
10
). Tato ochrana nemůže být účelem nařízení č. 1393/2007, jmenovitě účinným a rychlým doručováním soudních a mimosoudních písemností, oslabena (
11
).
36.
Kromě toho dodržení adresátových procesních práv má zvláštní význam, uvažuje-li se o něm v širším kontextu dalších aktů o spolupráci v občanských a obchodních věcech (
12
), jako je nařízení (EU) č. 1215/2012 (
13
) („nařízení Brusel I (přepracované znění)“) a nařízení (ES) č. 805/2004 (
14
). To, zda byla písemnost, kterou se zahajuje soudní řízení, řádně doručena, či nikoli, je totiž klíčové s ohledem na navazující úvahu, zda by mělo být výsledné rozhodnutí uznáno a vykonáno i zda může být potvrzeno jako evropský exekuční titul pro nesporné nároky ve smyslu nařízení č. 805/2004 (
15
).
37.
Zda byla obě výše popsaná omezení ve vztahu k potvrzení o přijetí nebo rovnocennému dokladu pro účely článku 14 nařízení č. 1393/2007 respektována, či nikoli, je otázkou posuzování skutkového stavu, které musí provést vnitrostátní soud v konkrétních okolnostech každého jednotlivého případu.
38.
Nechci v žádném směru předjímat hodnocení, které bude muset provést vnitrostátní soud v projednávané věci. Avšak vzhledem k tomu, že Soudní dvůr byl předkládajícím soudem v rámci první předběžné otázky výslovně požádán, aby posoudil relevanci potvrzení vystaveného vnitrostátními poštovními službami, které bylo nastíněno v bodě 19 tohoto stanoviska, navrhuji, aby s výhradou dalších důkazů, které vnitrostátní soud shromáždí, bylo možné na takové potvrzení pohlížet jako na doklad „rovnocenný“ k potvrzení o přijetí.
39.
Ve světle toho, co bylo uvedeno výše, mám za to, že článek 14 nařízení č. 1393/2007 musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní soud může vycházet i z jiného dokladu, než je potvrzení o přijetí, rozhoduje-li, zda k doručení návrhu na zahájení řízení adresátovi došlo v souladu s tímto ustanovením. Aby mohl být dotčený doklad považován za rovnocenný potvrzení o přijetí, musí vnitrostátnímu soudu umožňovat ověření, že adresátovi bylo doručeno způsobem, který chrání jeho procesní práva.
B – Doručení podepsané třetí osobou v bydlišti adresáta
40.
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda nařízení č. 1393/2007 umožňuje, aby pravidlo vnitrostátního práva stanovilo, že se doručení návrhu na zahájení řízení v obchodní věci považuje za platné ke dni, kdy potvrzení o přijetí podepíše v bydlišti adresáta třetí osoba.
41.
Je třeba zdůraznit, že pravidlo vnitrostátního práva popsané v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce váže domněnku doručení na pouhé doručení třetí osobě. Skutkové okolnosti projednávané věci ovšem ukazují, že písemnosti byly doručeny na adresu dovolatele a na této adrese údajně podepsány třetí osobou. Druhou předběžnou otázkou předkládajícího osudu tedy chápu tak, že se týká slučitelnosti pravidla vnitrostátního práva, podle kterého se doručení považuje za platné, dojde-li k němu v bydlišti adresáta třetí osobě, s nařízením č. 1393/2007.
42.
Jak bylo již nastíněno v předchozí části, nařízení č. 1393/2007 neharmonizuje podrobnosti doručování prostřednictvím poštovních služeb nad rámec požadavku, aby se doručovalo doporučeným dopisem s potvrzením o přijetí nebo rovnocenným dokladem.
43.
Pokud jde o určení data doručení, článek 9 nařízení č. 1393/2007 uvádí, že tuto otázku má upravit právo členského státu. Konkrétně, datum doručení se v zásadě stanovuje podle práva platného v přijímajícím členském státu, jímž je v projednávané věci Irsko.
44.
Nařízení č. 1393/2007 však nestanoví žádná výslovná pravidla o platnosti doručení třetí osobě. V tomto ohledu poznamenávám následující.
45.
Standardy platné pro doručování soudních písemností v občanských a obchodních věcech jsou obecně méně přísné než ty, které platí pro věci správní nebo trestní. Zvláště v oblasti trestního řízení (
16
) lze očekávat, že jednotlivci se bude skutečně doručovat do vlastních rukou, a to bez možnosti jakékoli domněnky nebo fikce doručení. V právních řádech členských států lze naopak ve vztahu k doručování v občanských a obchodních věcech najít řadu domněnek či dokonce právních fikcí. O těchto domněnkách nebo fikcích v občanských a obchodních věcech se má obecně za to, že nastolují odpovídající rovnováhu, pokud jde o právní jistotu mezi navrhovatelem a adresátem (
17
).
46.
Skutečnost, že nařízení č. 1393/2007 o doručení potvrzeném třetí osobou mlčí, vede společně s odkazem na právní řády členských států v článku 9 k závěru, že nařízení tomuto způsobu doručování nutně nebrání.
47.
Tezi, že nařízení č. 1393/2007 doručování třetí osobě nebrání, kromě toho nepřímo potvrzuje čl. 19 odst. 1 písm. b) nařízení. Článek 19 odst. 1 písm. b) stanoví požadavky a ochranu v případě, že se žalovaný k soudu nedostaví. Upřesňuje, že soud řízení přeruší, dokud nebude zjištěno například to, že písemnost byla žalované straně nebo do místa jejího bydliště skutečně doručena (
18
).
48.
Je jasné, že čl. 19 odst. 1 písm. b), aniž zavádí obecné pravidlo o doručování podle nařízení č. 1393/2007, předvídá (obdobně jako další instrumenty unijního práva, kterými se zavádějí procesní pravidla v občanských a obchodních věcech (
19
)) možnost doručit písemnosti třetí osobě za předpokladu, že písemnosti jsou doručeny do navrhovatelova bydliště.
49.
Z těchto důvodů jsem toho názoru, že nařízením č. 1393/2007 jako takovým není dotčena platnost doručení návrhu na zahájení řízení, je-li toto doručení potvrzeno třetí osobou v navrhovatelově bydlišti. K tomu je však třeba uvést dvě významná upřesnění.
50.
Zaprvé, jak správně podotkla Komise při jednání, doručení v bydlišti navrhovatele znamená, že písemnost musí být doručena do konkrétního adresátova obydlí. Nepostačovalo by tak například na rozdíl od doručení na práh konkrétního bytu doručení osobě v bytovém domě.
51.
Zadruhé musí být doručení potvrzeno zletilou osobou v obydlí adresáta, u které lze rozumně předpokládat, že zajistí, aby se doručená písemnost k adresátovi skutečně dostala. Tak by tomu bylo podle mého názoru například v případě příbuzného nebo osoby, která obvykle bydlí společně s adresátem, nebo jiné dospělé osoby, s níž má adresát vztah důvěry.
52.
Navrhuji tedy, aby nařízení č. 1393/2007 bylo vykládáno v tom smyslu, že nebrání pravidlu vnitrostátního práva, podle kterého se návrh na zahájení řízení považuje za doručený adresátovi, je-li doručení podepsáno třetí osobou za předpokladu, že k němu dojde v bydlišti adresáta a doručovanou písemnost převezme dospělá osoba, u které lze rozumně předpokládat, že ji adresátovi předá.
C – Opomenutí přiložit formulář podle přílohy II
53.
Třetí předběžnou otázkou chce předkládající soud zjistit, zda nařízení č. 1393/2007 umožňuje, aby pravidlo vnitrostátního práva stanovilo, že nepřiložení formuláře podle přílohy II má za následek neplatnost doručení návrhu na zahájení řízení, avšak s tím, že tato neplatnost může být zhojena, neuplatní-li adresát ve stanovené lhůtě námitku, že formulář podle přílohy II chybí. Z předkládacího usnesení plyne, že pravidlem, o něž jde, je čl. 191 odst. 2 CPC.
54.
Podle judikatury Soudního dvora je formulář podle přílohy II nutnou součástí doručení. Účelem tohoto formuláře je zajistit, aby žalovaný byl s to uplatnit právo odmítnout přijetí doručované písemnosti, není-li vyhověno jazykovým požadavkům uvedeným v čl. 8 odst. 1 nařízení č. 1393/2007. Soudní dvůr rovněž poznamenal, že nařízení č. 1393/2007 neobsahuje žádné výjimky, pokud jde o použití formuláře podle přílohy II. Kromě toho Soudní dvůr zcela jasně uvedl, že nebyl-li formulář přiložen, musí být adresátovi zaslán (
20
).
55.
Soudní dvůr dospěl k těmto závěrům v souvislosti s doručováním podle článku 4 nařízení č. 1393/2007, tj. mezi odesílajícím a přijímajícími subjekty v dotčených členských státech. Článek 8 odst. 4 nařízení však pravidla o použití přílohy podle formuláře II jasně vztahuje i na doručování prostřednictvím poštovních služeb.
56.
Z toho plyne, že není-li mezi písemnostmi doručovanými poštou, jimiž se zahajuje řízení, formulář podle přílohy II, musí být adresátovi doručen bez zbytečného odkladu. Podle mého názoru tedy nelze nepřiložení formuláře podle přílohy II zhojit uplynutím lhůty, v níž adresát doručované písemnosti neuplatnil námitku chybějícího formuláře.
57.
Smyslem formuláře podle přílohy II je zajistit dodržení adresátova práva na obhajobu tím, že se mu dostane poučení o právu doručení odmítnout, nejsou-li dodrženy jazykové požadavky stanovené v čl. 8 odst. 1 nařízení č. 1393/2007. Chybí-li odpovídající překlad, adresát nemusí doručované písemnosti vůbec rozumět.
58.
Chybí-li v takové situaci formulář podle přílohy II, nemusí adresát o svém právu odmítnout doručení vědět. Nedostatek této znalosti lze zhojit pouze poskytnutím chybějící znalosti, určitě ale ne uplynutím lhůty. Ze skutečnosti, že adresát ve stanovené lhůtě neuplatnil námitku chybějícího formuláře podle přílohy II, tedy nelze logicky dovozovat žádné procesní následky, protože adresát nemusel vědět dokonce ani o tom, že námitku uplatnit může.
59.
Je třeba dodat, že povinnost doručit formulář podle přílohy II platí za všech okolností, a to bez ohledu na to, zda adresát rozumí jazyku, ve kterém jsou doručované písemnosti vyhotoveny. Teprve tehdy, když dojde k řádnému doručení (tj. včetně formuláře podle přílohy II), může příslušný soud posuzovat, zda bylo případné odmítnutí ze strany adresáta odůvodněné, či nikoli (
21
).
60.
Můj závěr tedy je, že nařízení č. 1393/2007 brání pravidlu vnitrostátního práva, které stanoví, že vadu při doručování vyplývající z toho, že nebyl přiložen formulář stanovený v příloze II nařízení č. 1393/2007, lze zhojit uplynutím času, během něhož adresát neuplatní námitku chybějícího formuláře. Toto opomenutí může být zhojeno pouze doručením formuláře adresátovi v souladu s platnými ustanoveními nařízení č. 1393/2007.
V – Závěry
61.
Ve světle výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr na otázky předložené Tribunal da Relação de Évora (odvolací soud v Evoře, Portugalsko) odpověděl takto:
„Otázka 1:
Článek 14 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1393/2007 ze dne 13. listopadu 2007 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech (‚doručování písemností‘) a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní soud může vycházet i z jiného dokladu, než je potvrzení o přijetí, rozhoduje-li, zda k doručení návrhu na zahájení řízení adresátovi došlo v souladu s tímto ustanovením. Aby mohl být dotčený doklad považován za rovnocenný potvrzení o přijetí, musí vnitrostátnímu soudu umožňovat ověření, že adresátovi bylo doručeno způsobem, který chrání jeho procesní práva.
Otázka 2:
Nařízení č. 1393/2007 musí být vykládáno ve smyslu, že nebrání pravidlu vnitrostátního práva, podle kterého se návrh na zahájení řízení považuje za doručený adresátovi, je-li doručení podepsáno třetí osobou za předpokladu, že k němu dojde v bydlišti adresáta a doručovanou písemnost převezme dospělá osoba, u které lze rozumně předpokládat, že ji adresátovi předá.
Otázka 3:
Nařízení č. 1393/2007 brání pravidlu vnitrostátního práva, které stanoví, že vadu při doručování vyplývající z toho, že nebyl přiložen formulář stanovený v příloze II nařízení č. 1393/2007, lze zhojit uplynutím času, během něhož adresát neuplatní námitku chybějícího formuláře. Toto opomenutí může být zhojeno pouze doručením formuláře adresátovi v souladu s platnými ustanoveními nařízení č. 1393/2007.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1393/2007 ze dne 13. listopadu 2007 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech (doručování písemností) a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 (Úř. věst. 2007, L 324, s. 79).
(
3
) – Odvolatelovo křestní jméno je Andrew.
(
4
) – Rozsudek ze dne 19. prosince 2012, Alder (C‑325/11, EU:C:2012:824, body 30 až 32).
(
5
) – Viz rozsudek ze dne 9. února 2006, Plumex (C‑473/04, EU:C:2006:96, bod 22). Tento rozsudek se týkal nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 ze dne 29. května 2000 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech (Úř. věst. 2000, L 160, s. 37; Zvl. vyd. 19/01, s. 227), které bylo právním předchůdcem nařízení č. 1393/2007.
(
6
) – To je změna oproti nařízení č. 1348/2000. Článek 14 nařízení č. 1348/2000 (který rovněž zakotvil možnost doručovat prostřednictvím pošty) nestanovil přesnou metodu zasílání, kterou se mají písemnosti doručovat.
(
7
) – Viz čl. 4 odst. 3, čl. 6 odst. 1, 3 a 4, čl. 7 odst. 2 písm. a) a čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1393/2007.
(
8
) – To platí i o platných mezinárodních standardech, jako jsou například standardy Mezinárodní poštovní unie.
(
9
) – Jak ve svém písemném vyjádření podotýká Komise, znění článku 14 není zcela jasné (a to zvláště jde-li o jeho znění v různých úředních jazycích), pokud jde o to, zda se pojem „rovnocenný doklad“ vztahuje jen k potvrzení o přijetí, nebo ke způsobu předání „doporučeným dopisem s potvrzením o přijetí“. V rámci projednávaného případu však tato otázka není relevantní, jelikož ať v rámci jednoho nebo druhého scénáře platí, že se vyžaduje důkaz rovnocenný potvrzení o přijetí, který prokazuje, že k doručení adresátovi došlo.
(
10
) – Zakotvené v čl. 47 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie a čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Viz usnesení ze dne 28. dubna 2016, Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316, bod 49 a citovaná judikatura). Viz rovněž ESLP, 31. května 2016, Gankin a další v. Rusko (CE:ECHR:2016:0531JUD000243006, body 28 a 39 a citovaná judikatura).
(
11
) – Viz body 2 a 6 odůvodnění nařízení č. 1393/2007. Viz rozsudky ze dne 16. září 2015, Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, ECLI:EU:C:2015:603, body 30 až 31), a ze dne 19. prosince 2012, Alder (C‑325/11, ECLI:EU:C:2012:824, body 34 až 36 a citovaná judikatura). Viz per analogiam v kontextu nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42) rozsudek ze dne 7. července 2016, Lebek (C‑70/15, EU:C:2016:524, body 33 až 34 a citovaná judikatura).
(
12
) – Rozsudek ze dne 8. května 2008, Weiss und Partner (C‑14/07, EU:C:2008:264, bod 50).
(
13
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1).
(
14
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 805/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se zavádí evropský exekuční titul pro nesporné nároky (Úř. věst. 2004, L 143, s. 15; Zvl. vyd. 19/07, s. 38).
(
15
) – Viz v kontextu nařízení (ES) č. 44/2001, ESLP, 23. května 2016, Avotinš v. Lotyšsko (CE:ECHR:2016:0523JUD001750207, zvláště body 113 až 125).
(
16
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. května 2016, Dworzecki (C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346), týkající se rámcového rozhodnutí Rady ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (2002/584/SVV) (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34), ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 (Úř. věst. 2009, L 81, s. 24).
(
17
) – Nařízení č. 1393/2007 bere v úvahu rovněž situaci navrhovatele, jak o tom svědčí čl. 8 odst. 3 poslední věta. V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. září 2015, Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603, bod 33).
(
18
) – Zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska. Případně je vydání rozhodnutí možné v případě, že písemnost byla doručena způsobem předepsaným vnitrostátními právními předpisy přijímajícího členského státu pro doručení písemností v soudním řízení [vyhotovených] v daném státě osobám, které se nacházejí na jeho území (čl. 19 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1393/2007). Kromě toho musí být v obou těchto případech zjištěno, že byla písemnost doručena nebo dodána s dostatečným předstihem k tomu, aby se žalovaná strana mohla obhajovat.
(
19
) – Dalším příkladem v tomto ohledu je čl. 14 odst. 1 písm. a) nařízení č. 805/2004. Toto ustanovení se zabývá týmž konkrétním scénářem doručování bez dokladu o přijetí a zakotvuje možnost doručovat na osobní adresu dlužníka nebo osobám, které žijí ve stejné domácnosti jako dlužník nebo jsou tam zaměstnány. Zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska.
(
20
) – Rozsudek ze dne 16. září 2015, Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603, body 45, 55, 72 a 76).
(
21
) – V tomto smyslu viz usnesení ze dne 28. dubna 2016, Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316, body 75 až 76), a rozsudek ze dne 16. září 2015, Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603, bod 54).