62005CC0195
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JÁN MAZÁK
esitatud 22. märtsil 2007 (
1
)
Kohtuasi C-195/05
Euroopa Ühenduste Komisjon
versus
Itaalia Vabariik
„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Keskkond — Direktiivid 75/442/EMÜ ja 91/156/EMÜ — Mõiste „jäätmed” — Toiduainetööstuses tekkinud toidujäägid, mis on mõeldud sööda tootmiseks — Kulinaartoodete jäägid, mis on mõeldud lemmikloomade varjupaikadele”
I. Sissejuhatus
1.
Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et Itaalia Vabariik on rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad nõukogu 15. juuli 1975. aasta direktiivi 75/442/EMÜ jäätmete kohta (
2
) (muudetud nõukogu direktiiviga 91/156/EMÜ) (
3
) artikli 1 lõikest a (edaspidi „direktiiv 75/442” või „direktiiv”), sest:
—
on vastu võtnud kogu riigi territooriumil kehtivad üldeeskirjad, mida on täpsustatud keskkonnaministri 28. juuli 1998. aasta ringkirjas ja tervishoiuministri . aasta ringkirjas, millega välistatakse jäätmetega seotud õigusaktide kohaldamisalast toiduainetööstuses tekkinud toidujäägid, mis on mõeldud sööda tootmiseks, ning
—
on välistanud 31. juuli 2002. aasta seaduse nr 179 artikliga 23 jäätmetega seotud õigusaktide kohaldamisalast jäägid, mis on tekkinud kulinaartoodete valmistamisel kõikidest tahketest, küpsetatud ja tooretest toiduainetest, ei ole müügikanalitesse jõudnud ning on mõeldud lemmikloomade varjupaikadele.
2.
Tegemist on järjekordse Euroopa Kohtule esitatud kohtuasjaga, mis on seotud ühenduses kehtiva „jäätmete” mõistega. Võttes arvesse asjaolu, et jäätmete mõiste kõikehõlmavat määratlust ei ole olemas ega saagi olemas olla, ning et seetõttu tuleb küsimus, kas kõnealuse aine puhul on tegemist jäätmetega või mitte, lahendada iga juhtumi puhul eraldi, arvestades kõikide asjaoludega, siis on kohtul kindlasti ka edaspidi küllaldaselt võimalusi kaalutleda selle mõiste tähenduse üle.
3.
Käesolev kohtuasi on tihedalt seotud kohtuasjaga C-194/05, mille kohta esitan ma täna samuti oma ettepaneku, sest mõlema kohtuasja puhul tõstatub küsimus, millisel määral ja asjaoludel saab ainet, mida on teataval eesmärgil korduskasutatud, lugeda direktiivis esitatud jäätmete määratlusest väljapoole jäävaks. Seega käsitletakse mõlemas kohtuasjas vahetegemist jäätmete taaskasutamise ja toote, ehk täpsemalt kõrvalsaaduse, mis ei ole jääde, tavapärase tööstusliku käitlemise vahel.
II. Õiguslik raamistik
A. Direktiiv 75/422
4.
Direktiivi 75/442 artikli 1 punkt a sätestab:
„a)
jäätmed – I lisas loetletud kategooriatesse kuuluvad mis tahes ained või esemed, mille valdaja kasutuselt kõrvaldab, kavatseb kasutuselt kõrvaldada või on kohustatud kasutuselt kõrvaldama.
Komisjon koostab artiklis 18 ette nähtud korda järgides hiljemalt 1. aprilliks 1993 nimekirja jäätmetest, mis kuuluvad I lisas loetletud kategooriatesse. Seda nimekirja vaadatakse korrapäraselt läbi ja vajadusel muudetakse sama korda järgides.”
Direktiivi 75/442 I lisa pealkirjaga „jäätmekategooriad” hõlmab kategooriat Q14 „tooted”, millele valdaja ei leia edasist kasutamist (nt põllumajanduses, olmes, kontorites, kauplustes või töökodades ära visatud vallasasjad jne) ning kategooriat Q16 „kõik materjalid, ained või tooted, mida ei hõlma ülalloetletud kategooriad”.
5.
Praegu kehtiva jäätmete nimistu, mille komisjon on vastu võtnud vastavalt direktiivi 75/442 (
4
) artikli 1 punktile a, 2. peatükis (üks peatükkidest, milles loetletakse jäätmete allikaid) viidatakse „põllumajanduses, aianduses, jahinduses, kalapüügil ja vesiviljelusel ning toiduainete valmistamisel ja töötlemisel tekkinud jäätme[tele]”.
B. Siseriiklik õigus
6.
Itaalias reguleerib jäätmete kasutuselt kõrvaldamist 5. veebruari 1997. aasta seadusandlik dekreet nr 22 (
5
) (edaspidi „seadusandlik dekreet nr 22/97”).
7.
Seadusandliku dekreedi nr 22/97 artikli 6 lõike 1 punktis a määratletakse jäätmeid järgmiselt:
„Käesolevas dekreedis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
„jäätmed” – A lisas loetletud kategooriatesse kuuluvad mis tahes ained või esemed, mille valdaja kasutuselt kõrvaldab, kavatseb kasutuselt kõrvaldada või on kohustatud kasutuselt kõrvaldama”.
8.
Seadusandliku dekreedi nr 22/97 artikli 8 lõige 1 välistab selle kohaldamisalast teatud ained ja materjalid, juhul kui nende kohta kehtivad erieeskirjad, eelkõige punktis c „korjused ja järgnevad põllumajandusjäätmed: väljaheited ja muud mitteohtlikud looduslikud ained, mida kasutatakse põllumajanduses”.
9.
31. juuli 2002. aasta seaduse nr 179 (edaspidi „seadus nr 179”) artikliga 23 lisati seadusandliku dekreedi nr 22/97 artikli 8 lõike 1 punktile c uus alapunkt a, mille kohaselt ei kuulu muu hulgas järgmised nimetatud alapunktis loetletud ained kõnealuse dekreedi kohaldamisalasse:
„14. augusti 1991. aasta seaduses nr 281 (mida on hiljem muudetud) osutatud jäägid ja ülejäägid, mis on tekkinud kulinaartoodete valmistamisel kõikidest tahketest, küpsetatud ja toorestest toiduainetest, ei ole müügikanalitesse jõudnud ning on mõeldud lemmikloomade varjupaikadele, vastavalt kehtivatele õigusnormidele”.
10.
Keskkonnaministri 28. juuni 1999. aasta ringkiri nr 3402/V/IMIN (edaspidi„1999. aasta juuni ringkiri”) täpsustab seadusandliku dekreedi nr 22/97 artiklis 6 sisalduvat mõistet „jäätmed” ja sätestab kolmanda lõigu punktis b järgmist:
„tootmistsüklitest või tarbimiseelsetest tsüklitest pärit materjalidele, ainetele ja esemetele, mida valdaja ei kõrvalda, ei kavatse ega ole kohustatud kasutuselt kõrvaldama ja mis ei kuulu seega jäätmete kogumise või veo süsteemi või jäätmekäitlusse taaskasutamise või kõrvaldamise eesmärgil, kehtib toorainetele, mitte jäätmetele kohaldatav kord, kui neil on ministri 5. veebruari 1998. aasta dekreedis osutatud teiseste toorainete omadused ning need on otseselt mõeldud – objektiivselt ja tõhusalt – tootmistsüklis kasutamiseks”.
11.
Lisaks sellele on ministri ringkirja punkti c viimasest lõigus sätestatud järgmist:
„tarbekaupadele, mida valdaja ei kõrvalda, ei ole kohustatud kõrvaldama ega kavatse kasutuselt kõrvaldada, ei kehti jäätmetele kohaldatav kord, kui neid saab algsel otstarbel kasutada ja nii neid tegelikult kasutataksegi”.
12.
8. juuli 2002. aasta dekreetseaduse nr 138 (muudetud . aasta seaduseks nr 178 (edaspidi „seadus nr 178”)) artikliga 14 lisati veel seadusandlikus dekreedis nr 22/97 sätestatud jäätmete mõiste määratlust käsitlevaid norme. Lisaks sellele on sama teemat käsitlevad juhised kehtestatud tervishoiuministri . aasta ringkirjas (edaspidi „2002. aasta ringkiri”).
13.
2002. aasta ringkirjas öeldakse muu hulgas järgmist:
„Toiduainetetööstuses tekkinud ained ja kõrvalsaadused on „sööda toorained”, kui tootja kavatseb neid kasutada zootehnilises toiduahelas, tingimusel et täidetakse sanitaarhügieeninõudeid.
Sel juhul ei kehti eespool nimetatud ainete suhtes mitte jäätmetele, vaid sööda tootmisele ja turustamisele kohaldatavad õigusnormid ning loomset päritolu toodete või loomset päritolu koostisosi sisaldavatele toodetele sellisel juhul kehtivad sanitaarnõuded.
[…]
[Eelmises lõigus] loetletud dokumentaalsete tõendite puudumisel selle kohta, et tegemist on tõepoolest loomatoiduks mõeldud ainetega, kehtivad toiduainetetööstuse tootmis- ja müügitsüklis tekkinud ainete ja kõrvalsaaduste suhtes jäätmetele kohaldatavad õigusnormid.”
III. Kohtueelne menetlus ja kohtumenetlus
14.
Itaalia ametiasutused vastasid 2001. aasta 11. ja, ja ning kirjadega komisjoni . aastal Itaaliale saadetud märgukirjale ja . aasta põhjendatud arvamusele. Neis dokumentides väitis komisjon, et kuna Itaalia Vabariik on vastu võtnud jäätmetele kohaldatavate Itaalia õigusnormide kohta kohustuslikud üldeeskirjad, mis välistavad nende kohaldamisalast teatud toidujäägid ja ülejäägid, mis on tekkinud toiduainetööstuses, sööklates ja restoranides ning on mõeldud loomatoiduks, siis on Itaalia Vabariik rikkunud direktiivi 75/442.
15.
Itaalia ametiasutuste esitatud teavet arvesse võttes leidis komisjon, et Itaalia õigusnormide kohandamiseks põhjendatud arvamuse nõuetele oli vaja teha vaid vormilisi parandusi mitte olulisi muudatusi.
16.
Seetõttu saatis komisjon 19. detsembril 2002 Itaalia ametiasutustele täiendava märgukirja, mille kohta Itaalia ametiasutused esitasid oma seisukoha . aasta kirjas. Komisjon esitas seejärel täiendava põhjendatud arvamuse, milles kutsus Itaalia Vabariiki võtma selle järgimiseks vajalikke meetmeid kahe kuu jooksul selle arvamuse kättesaamisest.
17.
Kuna Itaalia ametiasutused vaidlesid 4. novembri 2003. aasta kirjas jätkuvalt vastu komisjoni väidete põhjendatusele, esitas komisjon Euroopa Kohtu kantseleisse saabunud hagiavaldusega käesoleva hagi.
IV. Väidetava rikkumise analüüs
A. Poolte peamised argumendid
18.
Komisjon väidab oma kaheosalises hagis eelkõige seda, et vaidlusaluseid jäätmeid käsitlevad Itaalia õigusnormid välistavad teatavate eelduste olemasolul teatavad toidujäägid a priori oma kohaldamisalast. Sellest tulenevalt ei käsitata Itaalia õigusnormide kohaselt teatavaid tootmisprotsessi tulemusena saadud materjale jäätmetena isegi juhul, kui seda tuleks teha jäätmete mõiste (mis tuleb anda laiendatud tähenduses) õige kohaldamise korral vastavalt Euroopa Kohtu tõlgendusele.
19.
Esiteks viidatakse kaebuses asjaolule, et teatavad ministri juhised välistavad alati jäätmetele kohaldatava korra kohaldamisalast toiduainetetööstuses tekkinud toidujäägid, mis on mõeldud sööda tootmiseks. Selleks et toidujäägid välistataks alati jäätmetele kohaldatava korra kohaldamisalast, piisab kõnealuste juhiste kohaselt vaid sellest, et need on valdaja ilmse tahte kohaselt mõeldud sööda valmistamiseks ning vastatavad teatavatele tehnilistele parameetritele.
20.
Komisjoni arvates ei saa siiski asjaolu, et tootmisjääki saab eelneva töötlemiseta korduskasutada, lugeda määravaks, välistamaks, et tootja/valdaja selle jäägi kõrvaldab, kavatseb või on kohustatud selle kasutuselt kõrvaldama.
21.
Komisjon rõhutab eriti, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale võib materjali või toorainet, mis on saadud sellise tootmis- või kaevandamisprotsessi tulemusena, mille peamine eesmärk ei ole selle aine valmistamine, käsitada mitte jäägina, vaid kõrvalsaadusena, mida valdaja ei püüa direktiivi 75/442 tähenduses kasutuselt kõrvaldada, kui sellise materjali või tooraine korduskasutamine on kindel ja toimub ilma eelneva ümbertöötlemiseta pideva tootmisprotsessi käigus. (
6
)
22.
Komisjoni arvates tuleb lisaks hinnata materjali korduskasutamise tõenäosust ja ennekõike kontrollida, et seda korduskasutataks samas tootmisprotsessis, millest see pärineb. Asjaolu, et tootja annab toidujäägid üle nende jääkide kasutajale, eeldab tervet rida toiminguid, mis tõendab mitmete erinevate tegevuste olemasolu, mida direktiivi alusel püütaksegi kontrollida.
23.
Sellega seoses märgib komisjon, et seadus nr 178 välistab Itaalias tootmisjäägid jäätmetele kohaldatava korra kohaldamisalast ka siis, kui neid korduskasutatakse või kui neid saab korduskasutada samas või muus tootmistsüklis.
24.
Vastuseks Itaalia valitsuse väitele, et mitmed toiduaineid käsitlevad Itaalia eeskirjad hõlmavad kõnealuseid toiduaineid, märgib komisjon, et mitte ühegi sellise eeskirja eesmärk ei ole kaitsta keskkonda, sest neis viidatakse vaid rahvatervise kaitsele. Ühtlasi ei vasta need eeskirjad tingimustele, mille põhjal saaks neid lugeda „muudeks õigusaktideks” direktiivi artikli 2 lõike 1 punkti b tähenduses.
25.
Teiseks kritiseerib komisjon asjaolu, et seaduse nr 179 artikkel 23 välistab Itaalia jäätmeid käsitlevate õigusnormide, nii nagu need on sätestatud seadusandlikus dekreedis nr 22/97, kohaldamisalast jäägid ja ülejäägid, mis on tekkinud kulinaartoodete valmistamisel kõikidest tahketest, küpsetatud ja tooretest toiduainetest, mis ei ole müügikanalitesse jõudnud ning on mõeldud lemmikloomade varjupaikadele. Komisjon jääb oma seisukoha juurde, et niimoodi laiendab seaduse 179 artikkel 23 välistamise materjalidele, mida ei saa automaatselt direktiivis sätestatud jäätmete määratlusest välja jätta.
26.
Komisjon lükkab ümber Itaalia valitsuse väite, et kui tuleks kohaldada tõlgendust, mida pooldab komisjon, siis viiks see toidujäätmete tekkimise ja kõrvaldamise suurenemiseni, sest kõnealuste toiduainete korduskasutamine oleks takistatud. Komisjon on seisukohal, et probleem, mis tekib asjaolust, et toitu tuleks vedada jäätmete veoks lubatud sõidukites, on põhjustatud Itaalia õigusnormidest.
27.
Itaalia valitsus väidab, et toiduainetetööstuses tekkinud ained ja kõrvalsaadused on „sööda toorained”, kui tootja kavatseb neid kasutada zootehnilises toiduahelas, tingimusel et täidetakse tervishoiu- ja hügieeninõudeid. Selline tahe, millele lisandub nende kõrvalsaaduste kindel korduskasutamine, ilma et neid oleks vaja eelnevalt töödelda, või asjaolu, et need ained kuuluvad töötlemisele üksnes vastavalt kehtivale ühenduse või riiklikele õigusnormidele, on piisav tõend selle kohta, et valdajal puudub kavatsus asjaomased materjalid kasutuselt kõrvaldada.
28.
Itaalia valitsuse arvates ei ole käesoleva juhtumi puhul mingil juhul tegemist a priori välistamisega, sest välistamine sõltub tegelikult teatavate tingimuste täitmisest, mitte üksnes ilmsest kavatsusest kasutada kõnealuseid tooraineid zootehnilises toiduahelas, vaid ka kõrvalsaaduste teatavast korduskasutamisest.
29.
Itaalia valitsus märgib, et kõnealuste ainete suhtes ei kehti mitte jäätmetele, vaid sööda tootmisele ja turustamisele kohaldatavad õigusnormid. Sellega seoses viitab Itaalia valitsus mitmetele ühenduse määrustele ja siseriiklikele õigusnormidele. (
7
) Nende toiduaineid käsitlevate määruste ja siseriiklike õigusnormide eesmärk on sarnaselt direktiivile kontrollida ladustamist, töötlemist ja vedu ning tagades asjakohase tervisekaitse, tagavad tõenäoliselt ka keskkonna kaitse. Eelkõige on tänu toiduaineid ja loomatoitu käsitlevatele siseriiklikele eeskirjadele võimalik jälgida toodete ja loomatoidu toorainete liikumist kõikide veoetappide vältel alates tootmiskohast.
30.
Lisaks sellele rõhutab Itaalia valitsus, et vastupidiselt komisjoni antud jäätmete mõiste tõlgendusele, oleks õige käsitada kõnealust tootmisahelat ühe ja sama tootmisportsessina. Sellega seoses viitab Itaalia valitsus hiljutisele Euroopa Kohtu praktikale, mille kohaselt on võimalik lugeda aine direktiivi 75/442 tähenduses jäätmete hulka mitte kuuluvaks, kui seda ainet kasutatakse kindlasti muude kui selle aine tootnud ettevõtjate vajadusteks. (
8
)
31.
Itaalia valitsus väidab, et paradoksaalsel viisil takistaks komisjoni lähenemise kohaldamine toidu kõrvalsaaduste kasutamist sööda tootmisel, sest Itaalia õigusnormide kohaselt ei tohiks neid tarnida ruumidesse, mida kasutatakse sööda tootmiseks just seetõttu, et neid veetakse jäätmete veoks lubatud sõidukites. Seega suurendaks komisjoni tõlgendus toidujäätmete tekkimist ja kõrvaldamist, sest nende korduskasutamine söödana oleks takistatud.
32.
Mis puudutab komisjoni kaebuse teist osa, siis nõustub Itaalia valitsus, et valdaja või tootja peab ametiasutustele tõendama – esitades tegeliku kasutamise kavatsust tõendavad dokumendid, näiteks valdaja ja materjali kasutaja vaheline leping või, vajaduse korral, finantsdokumendid, – et ta ei kavatse jääke või toidu ülejääke kõrvaldada, vaid korduskasutada neid siseriiklikes õigusnormides ettenähtud viisil. Lisaks sellele tagatakse toidu kõrvalsaaduste tegelik sihtotstarve toiduainete ja loomasööda ohutust käsitlevate eeskirjadega.
33.
Pealegi rõhutab Itaalia valitsus, et käesolev kohtuasi käsitleb tegelikult toidujääke, mitte tootmisjääke.
B. Hinnang
34.
Komisjoni vastuväide seoses Itaalia õigusnormidega, milles käsitletakse jäätmeid – kuna neid saab tõlgendada vaid mitmete ministri juhiste põhjal –, põhineb peamiselt asjaolul, et neis välistatakse liiga üldiselt õigusnormide kohaldamisalast teatavad ained, nimelt toiduainetetööstuses tekkinud toidujäägid, ning jäägid/ülejäägid, mis on tekkinud kulinaartoodete valmistamisel ning mis ei ole müügikanalitesse jõudnud ning on mõeldud loomasööda tootmiseks või otseselt loomade söötmiseks lemmikloomade varjupaikades.
35.
Komisjoni ja Itaalia valitsuse vaheline lahkarvamus seisneb nii direktiivi mõiste „jäätmed” õiges tõlgendamises kui ka küsimuses, kas Itaalia õigusaktid on käesolevas kohtuasjas käsitletavate ainete osas nimetatud mõistega kooskõlas. Sellest tulenevalt käsitlen ma kõigepealt veidi laiemalt „jäätmete” mõiste tõlgendamise küsimust, et seejärel uurida, kas käesolevas kohtuasjas esitatud komisjoni kaebus direktiivi rikkumise kohta on põhjendatud.
1. Sissejuhtavad märkused direktiivis 75/442 esitatud „jäätmete” mõiste kohta, lähtudes senisest Euroopa Kohtu praktikast
36.
Probleem, mis tekib seoses mis tahes katsega määratleda mõistet „jäätmed”, tuleneb asjaolust, et tegemist on ülimalt suhtelise mõistega. Tavaliselt võime me lugeda jäätmeteks aineid või materjale, mida me enam ei taha, sest need ei ole meile enam vajalikud või, veelgi üldisemalt, on kaotanud oma väärtuse või ei ole neil meie jaoks mingil põhjusel kunagi mingit väärtust olnudki. Seega, kuna materjalide ja esemete väärtus ei ole neile lahutamatult omane, vaid peitub niiöelda vaataja silmades ehk sõltub omaniku suvast, siis ei ole olemas praktiliselt ühtki ainet, mida saaks üldiselt ja igas olukorras lugeda jäätmeteks.
37.
Jäätmete mõiste subjektiivne olemus avaldub ka viisis, kuidas seda on määratletud direktiivis 75/442, milles sätestatakse, et „jäätmed on I lisas loetletud kategooriatesse kuuluvad mis tahes ained või esemed, mille valdaja kasutuselt kõrvaldab, kavatseb kasutuselt kõrvaldada või on kohustatud kasutuselt kõrvaldama” (kohtujuristi kursiiv).
38.
Seega muudab ained või esemed jäätmeteks asjaolu, et valdaja kõrvaldab need kasutuselt, kavatseb need kasutuselt kõrvaldada või on kohustatud need kasutuselt kõrvaldama, millest võib järeldada, et ükski materjal ei ole iseenesest jäätmed. Sellest tulenevalt on Euroopa Kohus juba otsustanud, et direktiivi I lisa ja Euroopa jäätmeloend selgitavad ja näitlikustavad seda määratlust, nähes ette ainete ja esemete loetelu, mida saab jäätmeteks liigitada, kuid need nimistud ei määra lõplikult kindlaks, et üks või teine aine on jäätmed direktiivi tähenduses. (
9
)
39.
Samast põhimõttest lähtudes on Euroopa Kohus jäänud seisukohale, et direktiivi II A lisas ja II B lisas loetletud tegevuse kasutamine ei luba iseenesest veel liigitada ainet või eset jäätmeteks ja, vastupidi, jäätmete mõiste ei välista aineid või esemeid, millel on kaubanduslik väärtus või mida on võimalik edaspidi majanduslikult kasutada. (
10
)
40.
Seega sõltub mõiste „jäätmed” kohaldamisala sellest, milline tähendus antakse mõistele „kõrvaldamine”, (
11
) mida tuleb tõlgendada direktiivi eesmärgi valguses, milleks on inimeste tervise ja keskkonna kaitse jäätmete kogumise, vedamise, töötlemise, hoidmise ja ladestamisega seotud kahjulike mõjude eest, ning EÜ artikli 174 lõike 2 valguses, milles on sätestatud, et ühenduse keskkonnapoliitika seab eesmärgiks kaitstuse kõrge taseme ning rajaneb eelkõige ettevaatuspõhimõttel ja põhimõttel, et tuleb võtta ennetusmeetmeid. Pealegi saab just nende eesmärkide põhjal järeldada, et jäätmete mõistet ei tohi kitsendavalt tõlgendada (
12
)
41.
On üsna ilmne, et õiguslikult ei ole valdaja „tegeliku kavatsuse” põhjal võimalik kindlaks teha, kas valdaja kõrvaldab eseme kasutuselt või kavatseb selle kasutusest kõrvaldada, samuti ei ole võimalik toetuda tema väidetele oma kavatsuste kohta. (
13
) Pigem tuleb küsimus, kas asjaomase aine puhul on tegemist jäätmetega, lahendada lähtudes kõikidest asjaoludest ja võttes arvesse direktiivi eespool mainitud eesmärki ja vajadust tagada, et selle tõhusust ei vähendataks. (
14
)
42.
Selle kindlakstegemiseks on Euroopa Kohus esitanud mitmeid kriteeriume ja viiteid, mille põhjal peaks olema võimalik järeldada, millised on valdaja kavatsused. (
15
) Niimoodi talitades on Euroopa Kohus toonud veelgi enam päevavalgele „jäätmete” mõiste tõeliselt skolastilise kontseptsiooni, mis seisneb selles, et kuigi asjaolud, millele Euroopa Kohus viitab, võivad näidata, et valdaja on aine või eseme direktiivi tähenduses kasutusest kõrvaldanud või kavatseb selle kasutuselt kõrvaldada või on kohustatud selle kasutuselt kõrvaldama, ei ole iseenesest veel piisav tõend. (
16
)
43.
Seega liigitatakse aine või ese jäätmeteks kaudsete tõendite põhjal. Seetõttu on Euroopa Kohus püüdnud oma praktikas määratleda asjaolusid, mille olemasolu põhjal oleks õigustatud eeldada, et valdaja kavatseb aine või eseme kasutusest kõrvaldada.
44.
Valdaja kavatsust aine või ese kasutusest kõrvaldada on eriti keeruline kindlaks määrata selliste juhtumite puhul, kus kaupu, materjale või tooraineid, mis on saadud tootmis- või kaevandamisprotsessi tulemusena, kasutatakse ühel või teisel viisil edasises tootmisprotsessis. Põhimõtteliselt võiks lugeda neid materjale kas tootmisjääkideks, mis võetakse hiljem jäätmetena taaskasutusse direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti b ja II B lisa tähenduses, või tõelisteks toodeteks, mis ei ole jäätmed ning mis kuuluvad tavalisele tööstuslikule töötlemisele. (
17
)
45.
Selles osas on Euroopa Kohus jäänud arvamusele, et asjaolu, et kasutatud aine on tootmisjääk – ehk teisiti öeldes, toode, mida tootja ei ole algselt sellisena ette näinud või kavatsenud –, on reeglina tõendiks selle kohta, et kõnealuse aine valdaja on selle kasutusest kõrvaldanud või kavatseb selle kasutusest kõrvaldada. (
18
) Sama hinnang kehtib tarbimisjääkide kohta. (
19
)
46.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on võimalik kaalutleda ka nii, et kaubad, materjalid või tooraineid, mis on saadud sellise tootmis- või kaevandamisprotsessi tulemusena, mille peamine eesmärk ei ole nende tootmine, võib lugeda mitte jääkideks vaid kõrvalsaadusteks, mida ettevõte ei soovi direktiivi artikli 1 punkti a esimese lõigu tähenduses kasutusest kõrvaldada, vaid kavatseb kasutada või turustada talle soodsatel tingimustel edasises protsessis, ilma korduskasutamisele eelneva töötlemiseta. (
20
)
47.
Võttes arvesse kohustust tõlgendada jäätmete mõistet laialt, et piirata neile omaseid soovimatuid ja kahjulikke mõjusid, on Euroopa Kohus lubanud selliseid kõrvalsaadusi käsitlevaid kaalutlusi kasutada üksnes olukordade puhul, kus kaupade, materjalide ja toorainete korduskasutamine ilma eelneva töötlemise ja tootmisprotsessi lahutamatu osana ei ole mitte ainult võimalik, vaid kindel. Seega on Euroopa Kohus leidnud, et see, kui tõenäoliselt asjaomast ainet korduskasutatakse, on oluline kriteerium, mille põhjal teha kindlaks, kas aine puhul on tegemist jäätmetega või mitte. (
21
)
48.
Sellise lähenemisviisi tagajärgede kirjeldamiseks oleks asjakohane meenutada kõige olulisemaid sama teemat käsitlevaid kohtuasju.
49.
Kohtuasjas AvestaPolarit Chrome eristas Euroopa Kohus muudest jääkidest sellised kaevandamisjäägid, mida kasutatakse maa-aluste käikude täitmiseks, ilma et neid tootmisportsessis eelnevalt töödeldaks. Liigitades viimati mainitud jäägid kõrvalsaaduseks, mida valdaja ei kõrvalda ega kavatse kasutusest kõrvaldada, luges Euroopa Kohus oluliseks asjaolu, et maa-aluste käikude täitmine oli tegeliku kaevandamisprotsessi möödapääsmatu osa ning seega vajas jääkide valdaja neid oma peamise tegevusala teostamiseks. (
22
)
50.
Kohtuasjas Saetti ja Frediani leidis kohus, et naftakoks, mis on toodetud kavatsuslikult või tekkinud naftatöötlemistehases muude naftakütuste tootmisprotsessi käigus ning mida kasutatakse kindlasti kütusena naftatöötlemistehase ja muude tööstusettevõtete energiavajaduse rahuldamiseks, ei ole jääde direktiivi tähenduses. (
23
) Euroopa Kohus rõhutas asjaolu, et naftakoksi tootmine on sellise tehnoloogilise valiku tulemus, mille eesmärk on kasutada seda kütusena. (
24
)
51.
Euroopa Kohus nõustus kohtuasjades C-416/02 ja C-121/03, et loomakasvatusest pärinevad heitmed võidakse jäätmete hulgast välja arvata, juhul kui neid kasutatakse kindlaksmääratud maa-alal õiguspäraselt maapinna väetamiseks ning kui nende heitmete varu ei ole suurem kui väetamiseks vajalik. (
25
) Nimetatud kohtuasjades lähtus Euroopa Kohus seega asjaolust, et vastavalt toimiku materjalile kasutatakse läga põllumajandusliku väetisena, mida põllumajandusettevõtte juht ei püüa kasutusest kõrvaldada. (
26
)
52.
Oluline ühine joon eespool nimetatud kohtuasjade puhul on see, et nende peamised asjaolud viitavad teataval määral sellele, et kui lähtuda toote vajalikkusest või vähemalt kasulikkusest seoses peamise tegevusega, siis kujutab asjaomane aine endast valdaja jaoks pigem eelist või majanduslikku väärtust, kui koormat, millest ta püüab vabaneda, olgu see siis näiteks täitematerjal, väetis või kütus naftatöötlemistehase energiavajaduse rahuldamiseks. (
27
)
53.
Siinkohal tuleb märkida, et kohtupraktika näeb ette, et kõrvalsaadusi tuleb korduskasutada osana pidevast tootmis- või kasutamisprotsessist. (
28
)
54.
Kohtuasjas Saetti ja Frediani ning kohtuasjades C-416/02 ja C-121/03 kinnitas Euroopa Kohus seda nõuet, kuid tõdes samas, et ainet on siiski võimalik jäätmeteks mitte lugeda, kui seda kasutatakse kindlasti muude ettevõtjate kui selle tootnud ettevõtja vajadusteks. (
29
) Seega näib, et nõutava korduskasutamise tõendamiseks on vajalik, et valdaja korduskasutaks ainet osana pidevast tootmisprotsessist, ilma seda eelnevalt töötlemata, kuid ainet ei pea ilmtingimata korduskasutama tootja enda tarbeks, nagu näiteks kohtuasja AvestaPolarit Chrome puhul. (
30
)
55.
On selge, et konkreetsete juhtumite puhul võib olla keeruline määratleda „pideva tootmis- või kasutamisprotsessi” piire. Kordan veelkord, et lõppude lõpuks on nende mõistete taga küsimus, kas miski viitab sellele, et valdaja kavatseb asjaomast ainet pärast selle tootmist endale kasulikel tingimustel kasutada või turustada, nii et see aine kujutab tema jaoks majanduslikku väärtust, mitte koormat, millest ta püüab vabaneda.
2. Väidetava rikkumise olemasolu
56.
Käesoleva kohtuasja materjalide põhjal näib mulle eelkõige, et lähemal uurimisel ei saa kõiki kõnealuseid toiduained „tootmisjääkideks” lugeda. Toidujäägid, mis on tekkinud toiduainetööstuses, sööklates või restoranides, koosnevad selgelt vähemalt osaliselt tarbimisjääkidest ehk teiste sõnadega jääkidest, mis ei ole tekkinud valmistus- või tootmisprotsessi tulemusena, vaid seetõttu, et põhisaadust ei tarvitatud tervenisti ära. Selline kaalutlus on eriti õige seoses asjaoluga, et seaduse nr 179 artiklis 23 viidatakse kulinaartoodete valmistamisel tekkinud „jääkidele”.
57.
Selles osas viitas Euroopa Kohus Niselli kohtuasjas asjaolule, et analüüs, mis käsitleb kõrvalsaadusi, mida valdaja ei soovi kasutusest kõrvaldada, „ei kehti tarbimisjääkide kohta, mida ei saa lugeda tootmis- või kaevandamisprotsessi „kõrvalsaadusteks”, mida on võimalik tootmisprotsessi lahutamatu osana kordus kasutada”. (
31
)
58.
Seetõttu on mul raske lugeda kõnealuseid materjale tootmis- või kaevandamisprotsessi „kõrvalsaadusteks”.
59.
Olgu kõnealuste toidujääkide puhul tegemist tarbimisjääkide või klassikaliste köögijäätmetega, selgub toimiku materjalist igal juhul, et need jäägid tekivad inimtoiduks ettenähtud toidu valmistamisel või samal eesmärgil valmistatud toidust. Neid jääke kasutatakse seejärel kas loomasööda valmistamiseks või otseselt loomade söötmiseks lemmikloomade varjupaikades.
60.
Ma nõustun komisjoniga, et selline olukord tuleb eristada eespool kirjeldatud olukordadest, (
32
) mille puhul on Euroopa Kohus aktsepteerinud, et tootmis- või kaevandamisprotsessi tulemusena tekkinud materjal on „kõrvalsaadus”, mida valdaja ei kavatse kasutusest kõrvaldada.
61.
On selge, et üldjuhul ei saa väita, et kõnealuste toidujääkide tekkimine on kavatsuslik, kas või kõrvalsaadusena, või et neid võiks mingilgi viisil vaja minna või et need võiksid kasulikud olla peamise tegevuse jaoks, milleks on ilmselgelt inimestele tarbimiseks mõeldud toidu valmistamine.
62.
Lisaks sellele ei ole minu arvates võimalik asjaolu põhjal, et kõnealuste Itaalia õigusnormide alusel sätestatud välistamine viitaks toidujääkidele või ülejääkidele, mida korduskasutatakse – isegi lepingulistel alustel – loomasöödana või loomasööda tootmiseks, automaatselt järeldada, et valdaja turustab neid aineid endale kasulikel tingimustel „sööda toorainena”. Tegelikult ei selgu kõnealustest siseriiklikest õigusnormidest ega ka toimiku materjalidest, et korduskasutamisest saadav tulu seisneks milleski muus kui asjaolus, et sel viisil on valdajal võimalik kõnealused ained kasutusest kõrvaldada.
63.
Seetõttu on asjale realistlikumalt lähenedes minu arvates käesoleva kohtuasja materjalide põhjal asjakohane järeldada, et üldjuhul toidujääkide valdaja kõrvaldab või kavatseb need kõrvaldada ning seejärel võetakse need jäätmetena taaskasutusse, võttes need ringlusesse või korduskasutusse direktiivi 75/442 artikli 3 lõike 1 punkti b tähenduses. Võiks veel lisada, et direktiivi II B lisas, milles loetletakse taaskasutamisele suunatud toiminguid, märgitakse muu hulgas orgaaniliste ainete ringlussevõtmist ja taasväärtustamist.
64.
Selline analüüs näib olevat enam kooskõlas kohustusega tõlgendada direktiivis käsitletud jäätmete mõistet laialt. (
33
)
65.
Isegi siis, kui teatavatel juhtudel tuleb toidujääke, millele viidatakse Itaalia ministri juhistes ja seaduse nr 179 artiklis 23, lugeda kõrvalsaadusteks, mitte aineteks, mille valdaja kõrvaldab või kavatseb kasutuselt kõrvaldada, kehtib igal juhul tõsiasi, et seda ei saa, nagu leidis ka komisjon, üldiselt ja a priori eeldada.
66.
Seetõttu tuleb järeldada, et jäätmeid käsitlevad Itaalia õigusaktid viivad tootmis- või tarbimisjääkide, mis ometi vastavad direktiivis 75/442 sätestatud määratlusele, väljajätmiseni jäätmete hulgast.
67.
Kuna korduskasutamiseks ettenähtud toidujääke käsitlevate Itaalia õigusnormidega sätestatud erandid viivad tegelikult oletuseni, et nende materjalide puhul ei ole tegemist jäätmetega direktiivi tähenduses, tuleks märkida, et asutamislepingu artikli 174 ja direktiivi tõhusus saaks kahjustatud, kui siseriiklik seaduseandja kasutaks selliseid tõendusviise nagu õiguslikud oletused, mille tulemusena piirataks direktiivi kohaldamisala nii, et see ei hõlmaks enam direktiivis jäätmete mõiste alla kuuluvaid materjale, aineid või tooteid. (
34
)
68.
Lisaks sellele on Itaalia valitsus väitnud, et sööda tootmiseks või valmistamiseks mõeldud toidujääke käsitletakse juba mitmetes siseriikliku õiguse sätetes, samuti ühenduse õiguses, mis käsitleb toidu ohutust ja sööda tootmist ja turustamist. (
35
)
69.
Selles suhtes tuleks kõigepealt märkida, et sellised jäägid võiks direktiivi kohaldamisalast välistada üksnes juhul, kui need kuuluksid mõnda direktiivi artikli 2 lõikes 1 loetletud kategooriasse.
70.
Minu arvates ei kuulu need ühtegi sellisesse kategooriasse. Selles sättes loetletud materjalidest meenutavad kõnealuseid toidujääke kõige enam artikli 2 punkti b alapunktis iii mainitud „loomakorjused”. Kuid isegi juhul, kui kõnealused toidujäägid sisaldavad loomse päritoluga aineid, ei saa tõsiselt väita, et need koosnevad „loomakorjustest” nimetatud sätte tähenduses.
71.
Teiseks tuleks meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tähendab mõiste „muud õigusaktid” direktiivi artikli 2 lõike 1 punkti b tähenduses teisi ühenduse või siseriiklikke õigusakte, mis käsitlevad jäätmete käitlemist ning mille tulemuseks on keskkonna kaitsmine vähemalt osundatud direktiiviga ette nähtud tasemel. (
36
)
72.
Itaalia valitsuse osundatud mitmed õigusnormid seevastu ei käsitle jäätmete käitlemist, vaid pigem toidu ohutust ning eelkõige sööda tootmise ja turustamisega seotud teatavate sanitaarhügieeninõuete tagamist. Seega olgugi, et nimetatud sätetega taotletavad eesmärgid ja nendega kaitstavad õiguslikud huvid võivad direktiivi omadega osaliselt kattuda, on need siiski märkimisväärselt erinevad.
73.
Lisaks sellele ja just sel põhjusel ei ole direktiivis 75/442 sätestatud kontrolli- ja kaitsesüsteemi kohaldamine ja toidu ohutust ja loomasööta käsitlevate õigusaktide kohaldamine minu arvates üldjuhul vastastikku välistavad, vaid vastupidi, põhimõtteliselt võib neid kohaldada üheaegselt.
74.
Mis puutub Itaalia valitsuse argumenti, et toidujääkide korduskasutamine loomatoiduna oleks takistatud, sest jääke tuleks vedada jäätmete veoks lubatud sõidukites, mis ei vastaks vajalikele hügieeninõuetele, siis märkis komisjon õigesti, et see probleem on põhjustatud Itaalia õigusnormidest, mitte direktiivist.
75.
Direktiivis ei nõuta kõikide jäätmete vedamist samade sõidukitega; pigem nõutakse, et jäätmeid koguvad ja vedavad asutused ja ettevõtted omaksid selleks luba või oleksid registreeritud ning et jäätmete kõrvaldamine ja taaskasutamine toimuks vastavalt direktiivile. Toidujääke võivad transportida kas eelmine valdaja, tootja või ettevõte, kes võtab need jäätmed taaskasutusse tingimusel, et asjaomane vedaja on registreeritud või on saanud selleks vajaliku loa. (
37
)
76.
Eelnevat silmas pidades olen ma jõudnud järeldusele, et komisjoni kaebus on põhjendatud.
V. Ettepanek
77.
Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
1.
tunnistada, et võttes vastu kogu riigi territooriumil kehtivad üldeeskirjad, mida on täpsustatud keskkonnaministri 28. juuli 1998. aasta ringkirjas ja tervishoiuministri . aasta ringkirjas, millega välistatakse jäätmetega seotud õigusaktide kohaldamisalast toiduainetööstuses tekkinud toidujäägid, mis on mõeldud sööda tootmiseks, ning välistades . aasta seaduse nr 179 artikliga 23 jäätmetega seotud õigusaktide kohaldamisalast jäägid, mis on tekkinud kulinaartoodete valmistamisel kõikidest tahketest, küpsetatud ja tooretest toiduainetest, ei ole müügikanalitesse jõudnud ning on mõeldud lemmikloomade varjupaikadele, on Itaalia Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 75/442/EMÜ jäätmete kohta (mida on muudetud direktiiviga 91/156/EMÜ) artikli 1 punktist a, ning
2.
mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	EÜT 1975 L 194, lk 39; ELT eriväljaanne 15/01, lk 23.
(
3
)	EÜT 1991 L 78, lk 32; ELT eriväljaanne 15/02, lk 3.
(
4
)	Komisjoni 3. mai 2000. aasta otsus 2000/532/EÜ, millega asendatakse otsus 94/3/EÜ (millega kehtestatakse jäätmeid käsitleva nõukogu direktiivi 75/442/EMÜ artikli 1 punkti a kohaselt jäätmete nimistu) ja nõukogu otsus 94/904/EÜ (millega kehtestatakse ohtlikke jäätmeid käsitleva nõukogu direktiivi 91/689/EMÜ artikli 1 lõike 4 kohaselt ohtlike jäätmete nimistu) (EÜT 2000 L 226, lk 3; 15/05, lk 151) (edaspidi „Euroopa jäätmeloend”).
(
5
)	GURI nr 38, 15.2.1997, regulaarne lisa nr 33.
(
6
)	Eriti Euroopa Kohtu 18. aprilli 2002. aasta otsus kohtuasjas C-9/00: Palin Granit (EKL 2002, lk I-3533) ja . aasta otsus kohtuasjas C-457/02: Niselli (EKL 2004, lk I-10853).
(
7
)	Eriti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2002. aasta määrus (EÜ) nr 178/2002, millega sätestatakse toidualaste õigusnormide üldised põhimõtted ja nõuded, asutatakse Euroopa Toiduohutusamet ja kehtestatakse toidu ohutusega seotud menetlused (EÜT 2002 L 31, lk 1; ELT eriväljaanne 15/06, lk 463); Euroopa Parlamendi ja nõukogu . aasta määrus (EÜ) nr 1774/2002, milles sätestatakse muuks otstarbeks kui inimtoiduks ettenähtud loomsete kõrvalsaaduste sanitaareeskirjad (EÜT 2002 L 273 lk 1; ELT eriväljaanne 03/37, lk 92) ja ohuanalüüsi ja kriitiliste kontrollpunktide süsteemi (HACCP) käsitlevad sätted, mis on kehtestatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu . aasta määruses (EÜ) nr 852/2004 toiduainete hügieeni kohta (ELT 2004 L 139, lk 1; ELT eriväljaanne 13/34, lk 319); Euroopa Parlamendi ja nõukogu . aasta määruses (EÜ) nr 853/2004, millega sätestatakse loomset päritolu toidu hügieeni erieeskirjad (ELT 2004 L 139, lk 55; ELT eriväljaanne 3/46, lk 334), ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu . aasta määruses (EÜ) nr 854/2004, millega kehtestatakse erieeskirjad inimtoiduks ettenähtud loomsete saaduste ametlikuks kontrollimiseks (ELT 2004 L 139, lk 206; ELT eriväljaanne 3/45, lk 75); Euroopa Parlamendi ja nõukogu . aasta määrus (EÜ) nr 183/2005, millega kehtestatakse söödahügieeni nõuded (ELT 2005 L 35, lk 1), ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu . aasta määrus (EÜ) nr 882/2004 ametlike kontrollide kohta, mida tehakse sööda- ja toidualaste õigusnormide ning loomatervishoidu ja loomade heaolu käsitlevate eeskirjade täitmise kontrollimise tagamiseks (ELT 2004 L 165, lk 1, ELT eriväljaanne 3/45, lk 200).
(
8
)	8. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-416/02: komisjon vs. Hispaania (EKL 2005, lk I-7487), ja . aasta otsus kohtuasjas C-121/03: komisjon vs. Hispaania (EKL 2005, lk I-7569).
(
9
)	Vt muu hulgas 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Palin Granit, punkt 22.
(
10
)	Vt muu hulgas 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Palin Granit, punktid 27 ja 29.
(
11
)	Vt selle kohta muu hulgas 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Palin Granit, punkt 22; ja 8. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-121/03: komisjon vs. Hispaania, punkt 57.
(
12
)	Vt muu hulgas 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Palin Granit, punktid 22 ja 23, ning 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuostus Niselli, punkt 33.
(
13
)	Vt selle kohta kohtujurist Alberi 8. juuni 1999. aasta ettepanekut liidetud kohtuasjades C-418/97 ja C-419/97: ACRO Chemie Nederland ja teised, milles otsus tehti (EKL 2000, lk I-4475, punkt 59).
(
14
)	Vt muu hulgas 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Palin Granit, punkt 24.
(
15
)	Vt selle kohta muu hulgas 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Palin Granit, punkt 25.
(
16
)	Vt selle kohta muu hulgas Euroopa Kohtu 15. jaanuari 2004. aasta määrus kohtuasjas C-235/02: Saetti ja Frediani (EKL 2004, lk I-1005, punkt 40).
(
17
)	Vt selle kohta juba 18. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-129/96: Inter-Environment Wallonie (EKL 1997, lk I-7411, punkt 33).
(
18
)	Muu hulgas 13. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas ACRO Chemie, punktid 83 ja 84, ning 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuostus Palin Granit, punkt 32.
(
19
)	Vt 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuostus Niselli, punkt 43.
(
20
)	Muu hulgas 8. joonealuses märkuses viidatud kohtuasi C-121/03: komisjon vs Hispaania, punkt 58.
(
21
)	Vt muu hulgas 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Saetti ja Frediani, punkt 36, ning 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Niselli, punktid 45 ja 46.
(
22
)	6. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas C-114/01 (EKL 2003, lk I-8725, punktid 35 ja 37).
(
23
)	16. joonealuses märkuses viidatud kohtuostus Saetti ja Frediani, punkt 47.
(
24
)	Vt 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Saetti ja Frediani, punkt 45.
(
25
)	8. joonealuses märkuses viidatud otsused kohtuasjades C-416/02: komisjon vs. Hispaania, punkt 89, ja C-121/03: komisjon vs. Hispaania, punkt 60.
(
26
)	8. joonealuses märkuses viidatud otsused kohtuasjades C-416/02: komisjon vs. Hispaania, punkt 94, ja C-121/03: komisjon vs. Hispaania, punkt 65.
(
27
)	Seevastu kohtuotsuses Palin Granit, milles Euroopa Kohus liigitas kivi kaevandamisel tekkinud kivi ülejäägid kaevandamisjääkideks ja seega jäätmeteks, leidis ta, et pikaajaline ladustamistegevus muutub valdajale koormavaks ning võib viia just sellise keskkonnareostuse tekitamiseni, mida direktiiviga vähendada püütakse. Vt 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuasus Palin Granit, punktid 38 ja 39.
(
28
)	Vt selle kohta muu hulgas 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuostus Niselli, punktid 47 ja 52, ning 8. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-416/02: komisjon vs. Hispaania, punkt 87.
(
29
)	16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Saetti ja Frediani; 8. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-416/02: komisjon vs. Hispaania, punkt 90, ja 8. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus 121/03: komisjon vs. Hispaania, punkt 61. Kohtuasjas Saetti ja Frediani kasutati koksi tootmisprotsessis kütusena energia tootmiseks ja selle tulemusena saadud kogu üleliigne energia müüdi teistele tööstusettevõtetele või elektrienergiaettevõttele. Kahe viimase kohtuasja puhul laotas ettevõtja loomakasvatusest pärinevaid heitmeid maa-alale, mis ei kuulunud sellele põllumajandusettevõttele, kust heitmed pärinesid.
(
30
)	Viidatud 22. joonealuses märkuses.
(
31
)	Vt 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Niselli, punkt 48.
(
32
)	Vt eespool punktid 49 ja 52.
(
33
)	Vt muu hulgas 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Niselli, punkt 45.
(
34
)	Vt selle kohta 13. joonealuses märkuses viidatud ostus kohtuasjas ARCO Chemie, punkt 42.
(
35
)	Vt eespool punkt 29 ja 7. joonealune märkus.
(
36
)	Vt muu hulgas 22. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas AvestaPolarit Chrome, punkt 61. Lisaks vt loomakorjuste kontseptsiooni kitsa tõlgenduse kohta direktiivi artikli 2 lõike 1 punkti b alapunkti iii tähenduses 1. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas C-176/05: KVZ retec, EKL 2007, lk I-1721, ning eelkõige selle punkt 46.
(
37
)	Vt registreerimiskohustuse kohta 9. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C-270/03: komisjon vs. Itaalia (EKL 2005, lk I-5233).