62018CC0160
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MACIEJ SZPUNAR
esitatud 13. juunil 2019 (
1
)
Kohtuasi C‑160/18
X BV
versus
Staatssecretaris van Financiën
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaade kõrgeim kohus))
Eelotsusetaotlus – Euroopa Liidu omavahendid – Täiendava tollimaksu tollivormistusjärgne sissenõudmine – Linnuliha import – Kontrollimehhanism täiendava tollimaksu suuruse määramisel – Täiendava tollimaksu arvestamise viis – Kontrollimehhanismi õiguspärasus
Sissejuhatus
1.
Juba teist korda on Euroopa Kohtul võimalus uurida linnuliha sektoriga seotud täiendava tollimaksu alaste liidu õigusnormide õiguspärasust. Sarnaselt eelmisega puudutab ka praegune kohtuasi Brasiiliast pärineva külmutatud linnuliha importi (
2
). Eelmise kohtuasja puhul leidis Euroopa Kohus, et liidu õigusnormid on tühised (
3
). Kõnealuseid õigusnorme muudeti, aga on tekkinud tõsised kahtlused, kas need muudatused olid piisavad. Käesolev asi võimaldab need kahtlused lahendada.
Õigusraamistik
Rahvusvaheline õigus
2.
Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamislepingu lisas 1A sisalduva ja nõukogu 22. detsembri 1994. aasta otsusega (Euroopa Ühenduse nimel tema pädevuses olevates küsimustes mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay voorus (1986–1994) saavutatud lepingute sõlmimise kohta) liidu poolt vastu võetud põllumajanduslepingu (
4
) (edaspidi „põllumajandusleping“) artikli 5 lõike 1 punktis b on sätestatud:
„Hoolimata GATT 1994 II artikli lõike 1 punkti b sätetest võib iga liige kasutada lõigete 4 ja 5 sätteid seoses sellise põllumajandussaaduse impordiga, mille suhtes on käesoleva lepingu artikli 4 lõikes 2 loetletud meetmed muudetud tavaliseks tollimaksuks ja mis on tema loendis tähistatud lühendiga SSG kui niisugune kontsessiooniobjekt, mille suhtes võib tugineda käesoleva artikli sätetele, kui:
[…]
b)
hind, millega seda toodet võib importida kontsessiooni andva liikme tolliterritooriumile, kindlaks määratuna saadetise omamaises vääringus väljendatud c.i.f.-impordihinna (c.i.f. – cost, insurance, freight) põhjal, langeb allapoole lävihinda, mis võrdub kõnealuse toote 1986.–1988. a keskmise kontrollhinnaga“.
Liidu õigus
3.
Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92 (millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik) (
5
) artikli 29 lõike 1 punkti d ja artikli 29 lõike 2 punkti a kohaselt:
„1.   Imporditud kauba tolliväärtus on tehinguväärtus ehk ekspordiks ühenduse tolliterritooriumile müüdud kauba eest tegelikult makstud või makstav hind, mida on vajaduse korral korrigeeritud vastavalt artiklitele 32 ja 33, tingimusel et:
[…]
d)
ostja ja müüja ei ole teineteisega seotud või kui ostja ja müüja on seotud, siis on tehinguväärtus tolliväärtusena aktsepteeritav lõike 2 alusel.
2.
a)
Lõike 1 kohaldamisel tehinguväärtuse aktsepteeritavust kindlaks määrates ei ole asjaolu, et ostja ja müüja on teineteisega seotud, iseenesest piisav põhjus tehinguväärtuse aktsepteerimata jätmiseks. Vajaduse korral uuritakse müügiga seotud asjaolusid ja tehinguväärtus aktsepteeritakse, kui ostja ja müüja seotus ei ole mõjutanud hinda. Kui tollil on deklarandi poolt antud või mõnel muul viisil saadud teabe põhjal alust arvata, et ostja ja müüja seotus on avaldanud mõju kauba hinnale, peab toll esitama oma väited deklarandile, kellele antakse vastuväidete esitamiseks piisav võimalus. Deklarandi taotlusel esitab toll oma väited kirjalikult.
[…]“.
4.
Määruse nr 2913/92 artikli 30 lõikes 1 ja lõike 2 punktis a on sätestatud:
„1.   Kui tolliväärtust ei ole võimalik määrata artikli 29 alusel, siis tuleb selle määramiseks kohaldada lõike 2 punktidest a, b, c ja d järjestuses esimest punkti, mille alusel saab tolliväärtust määrata, arvestades et deklarandi taotluse korral muudetakse punktide c ja d kohaldamise järjekorda; ainult sel juhul, kui teatava punkti alusel ei saa tolliväärtust määrata, võib kohaldada käesolevas lõikes kindlaksmääratud järjekorras järgmist punkti.
2.   Käesoleva artikli alusel määratud tolliväärtus on:
a)
identse kauba tehinguväärtus, mis on ühendusse eksportimiseks müüdud ja eksporditud samal ajal või ligikaudu samal ajal, kui see kaup, mille väärtust määratakse;
[…]“.
5.
Kõnealuse määruse artikli 220 lõikes 1 on sätestatud:
„Kui tollivõlast tuleneva maksusumma kohta ei ole arvestuskannet tehtud kooskõlas artiklitega 218 ja 219 või kanne on tehtud tollivõla tekkimisel seaduse alusel tasumisele kuuluva tollimaksu summast väiksema summa kohta, tehakse tasumisele kuuluva või tasuda jääva tollimaksu summa kohta arvestuskanne kahe päeva jooksul alates kuupäevast, kui toll olukorrast teada saab ning kui tollil on võimalik tollivõla tekkimisel tasumisele kuuluv maksusumma välja arvutada ja võlgnik määrata (järelarvestuskanne). Tähtaega võib kooskõlas artikliga 219 pikendada“.
6.
Nõukogu 22. oktoobri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1234/2007 (millega kehtestatakse põllumajandusturgude ühine korraldus ning mis käsitleb teatavate põllumajandustoodete erisätteid (ühise turukorralduse ühtne määrus)) (
6
) artiklis 141 on sätestatud:
„1.   Täiendavat imporditollimaksu kohaldatakse artiklites 135–140a sätestatud maksumäära alusel […] linnuliha- […]sektori ühe või mitme toote […] impordi puhul, et vältida või kõrvaldada nende toodete impordist ühenduse turule avalduvat ebasoodsat mõju, kui:
a)
imporditakse hinnaga, mis on ühenduse poolt WTOle teatatud hinnast („käivitushinnast“) madalam […]
[…]
2.   Täiendavaid imporditollimakse ei kehtestata, kui import tõenäoliselt ühenduse turgu ei häiri või kui selle mõju oleks kavandatava eesmärgiga võrreldes ebaproportsionaalne.
3.   Lõike 1 punkti a kohaldamisel määratakse impordihinnad kindlaks kõnealuse kaubasaadetise CIF-impordihinna alusel.
CIF-impordihindu kontrollitakse kõnealuse toote tüüpiliste maailmaturu- või ühenduse impordituru hindade alusel“.
7.
Määruse nr 1234/2007 rakenduseeskirjad täiendava imporditollimaksu valdkonnas sisalduvad komisjoni määruses (EÜ) nr 1484/95, millega sätestatakse täiendavate imporditollimaksude süsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad ja määratakse kindlaks kodulinnuliha- ja munasektori ning ovoalbumiini kohta täiendavad imporditollimaksud ning tunnistatakse kehtetuks määrus nr 163/67/EMÜ (
7
). Selle määruse artiklis 2 – kuni 11. septembrini 2009 kehtinud redaktsioonis – oli sätestatud:
„1.   [Nõukogu määruse nr 1234/2007 artikli 141 lõike 3 teises lõigus] märgitud tüüpilised hinnad määratakse kindlaks korrapäraselt, võttes arvesse eeskätt:
–
kolmandate riikide turuhindu,
–
CIF-impordihindu; käesoleva määruse kohaldamisel koosneb CIF-impordihind järgmistest komponentidest: a) FOB-hind päritoluriigis ja b) ühenduse tolliterritooriumi ületamise kohta vedamise kulud ja kindlustuskulud,
–
imporditud toodete hindu eri turustusetappidel ühenduses.
[…]
2.   Liikmesriigid teatavad igal esmaspäeval komisjonile II lisas loetletud toodete läbilõikesaadetiste hinnad, millele on osutatud lõike 1 kolmandas taandes.“
8.
Alates 11. septembrist 2009 sai see artikkel järgmise sõnastuse:
„1. Nõukogu määruse (EÜ) nr 1234/2007 artikli 141 lõikega 3 […] ette nähtud tüüpilised hinnad määratakse kindlaks komisjoni määruse (EMÜ) nr 2454/93 […] artiklis 308d sätestatud ühenduse järelevalvekorra raames kogutud andmete alusel.
[…]“.
9.
Määruse nr 1484/95 artiklis 3 on sätestatud:
„1.   Vastavalt artikli 4 sätetele määratakse täiendav tollimaks kindlaks asjaomase partii CIF-impordihinna põhjal.
2.   Kui CIF-impordihind partii 100 kg kohta on suurem kui artikli 2 lõikes 1 osutatud kohaldatav tüüpiline hind, esitab importija importiva liikmesriigi pädevatele asutustele vähemalt järgmised tõendid:
–
ostulepingu või muu samaväärse dokumendi,
–
kindlustuslepingu,
–
arve,
–
päritolusertifikaadi (vajaduse korral),
–
veolepingu ja
–
meretranspordi puhul lastikirja.
3.   Lõikes 2 märgitud juhul peab importija esitama komisjoni määruse (EMÜ) nr 2454/93 artikli 248 lõikes 1 osutatud tagatise, mis võrdub selle täiendava tollimaksu summaga, mis tal tulnuks maksta juhul, kui täiendav tollimaks oleks kindlaks määratud asjaomase toote suhtes kohaldatava tüüpilise hinna alusel vastavalt I lisale.
4.   Importijal on aega üks kuu alates asjaomaste toodete müügist, kuid mitte rohkem kui kuus kuud alates vabasse ringlusse lubamise deklaratsiooni vastuvõtmise kuupäevast, et tõendada, et saadetis on müüdud vastavalt tingimustele, mis kinnitavad lõikes 2 osutatud hindade korrektsust. Kui ükskõik kummast tähtajast kinni ei peeta, toob see kaasa esitatud tagatisest ilmajäämise. Pädev asutus võib kuue kuu pikkust tähtaega importija nõuetekohaselt põhjendatud taotluse korral pikendada kuni kolme kuu võrra.
Esitatud tagatis tagastatakse sellises ulatuses, nagu esitatakse tolli rahuldavad tõendid realiseerimistingimuste täitmise kohta.
Vastasel korral võetakse tagatis täiendavate tollimaksude katteks.
5.   Kui pädevad asutused kontrolli käigus leiavad, et käesoleva artikli nõuded ei ole täidetud, nõuavad nad tasumisele kuuluva tollimaksu sisse vastavalt määruse (EMÜ) nr 2913/92 artiklile 220. Sissenõutava või sissenõudmisele kuuluva tollimaksu määr sisaldab intressi kaupade vabasse ringlusse lubamise kuupäevast kuni sissenõudmiseni. Kohaldatakse intressimäära, mis kehtib siseriiklike õigusaktide alusel sissenõudmistoimingute ajal“.
10.
Alates 1. maist 2010 on määruse nr 1484/95 artikli 3 lõigete 3 ja 4 sõnastus järgmine:
„3.   Lõikes 2 osutatud juhul peab importija esitama määruse (EMÜ) nr 2454/93 artikli 248 lõikes 1 osutatud tagatise, mis on võrdne kõnealuse toote suhtes kohaldatava tüüpilise hinna põhjal arvutatud täiendava imporditollimaksu hinna ja kõnesoleva saadetise CIF-impordihinna põhjal arvutatud täiendava imporditollimaksu vahega.
4.   Importijal on võimalik kahe kuu jooksul alates asjaomaste toodete müügist, kuid mitte rohkem kui üheksa kuud alates vabasse ringlusse lubamise deklaratsiooni vastuvõtmise kuupäevast, tõendada, et saadetis on müüdud vastavalt tingimustele, mis kinnitavad lõikes 2 osutatud hindade õigsust. Kui ükskõik kummast tähtajast kinni ei peeta, siis tagatist ei tagastata. Pädev asutus võib üheksa kuu pikkust tähtaega importija nõuetekohaselt põhjendatud taotluse korral pikendada kuni kolme kuu võrra.
Esitatud tagatis tagastatakse selles ulatuses, mille kohta esitatakse tolli rahuldavad tõendid realiseerimistingimuste täitmise kohta. Vastasel korral jäetakse tagatis täiendavate tollimaksude katteks“.
11.
Määruse nr 1484/95 artiklis 4 on määratletud täiendavate tollimaksude suurus sõltuvalt CIF-impordihinna ja käivitushinna erinevusest. Selle õigusnormiga rakendatakse põllumajanduslepingu artikli 5 lõiget 5, mida on mainitud käesoleva ettepaneku punktis 2.
Faktilised asjaolud, menetlus ja eelotsuse küsimused
12.
Madalmaade äriühing X (edaspidi „äriühing X“) kuulub rahvusvahelisse äriühingute kontserni, millesse kuulub ka linnulihatootja äriühing F, mille asukoht on Brasiilias. Äriühing X ostab külmutatud linnuliha, mille on tootnud äriühing F, ja impordib selle liidu tolliterritooriumile, kus müüb seda teistele isikutele, nii endaga seotutele kui ka mitteseotutele. Äriühingu X imporditavad tooted on hõlmatud määruse nr 1234/2007 artikliga 141.
13.
Madalmaade toll sõlmis äriühinguga X kokkuleppe kõnealuste toodete tolliväärtuse vähendamise viisi kohta. Tolliväärtus määrati hinna alusel, millega äriühing X ostis neid tooteid teise, samasse kontserni kuuluva äriühingu käest ning millele lisati 15% lisakulude ja kasumimarginaali arvelt. Toll pidas nii määratud tolliväärtust asjakohaseks, et vähendada CIF-impordihinda (
8
) määruse nr 1234/2007 artikli 141 kohaldamiseks.
14.
Põhikohtuasi puudutab linnulihapartiisid, mille äriühing X importis liidu tolliterritooriumile ajavahemikus 1. jaanuarist 2009 kuni 30. juunini 2010. Nende toodete deklareeritud CIF-impordihind oli madalam kui käivitushind (seega ka tüüpilisest hinnast, mis oli madalam kui käivitushind). Toll lubas kaubad vabasse ringlusse, taotlemata määruse nr 1484/95 artikli 3 lõikes 3 ette nähtud tagatise kehtestamist ega tõestamist selle määruse artikli 3 lõike 4 kohaselt, et kaubad on maha müüdud tingimustel, mis kinnitavad deklareeritud impordihinna õigsust.
15.
Hilisema kontrolli käigus tuvastas toll aga, et äriühing X müüs kõnealused linnulihapartiid liidu õigussubjektidele – nii endaga seotutele kui ka mitteseotutele – deklareeritud impordihinnast madalama hinnaga. Need hinnad olid madalamad ka kõnealuse kauba jaoks asjakohasest tüüpilisest hinnast.
16.
Kohaldades analoogia alusel määruse nr 1484/95 artiklit 4, määras toll kõnealustele kaupadele täiendava tollimaksu kogusummas 2163793,55 eurot, mis arvestati asjakohase tüüpilise hinna ja käivitushinna erinevuse alusel.
17.
Kaebuse, mille äriühing X selle otsuse peale esitas, lükkas tagasi nii esimese astme kohus kui ka apellatsioonikohus. Äriühing X esitas apellatsioonikohtu 24. novembri 2015. aasta otsuse peale kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule.
18.
Neil asjaoludel otsustas Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaade kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [määruse nr 1484/95] artikli 3 lõikeid 2, 4 ja 5 koostoimes [määruse nr 1234/2007] artikliga 141 tuleb tõlgendada nii, et seal kirjeldatud kontrollimehhanismi eesmärk ei ole ka tollivormistusjärgse kontrolli puhul midagi enamat kui tagada, et pädevad ametiasutused saavad tehingute sõlmimise asjaolude kohta õigel ajal teavet, mis tekitab kahtlusi deklareeritud CIF‑impordihinna õigsuses, ja omandavad võimaluse asja põhjalikumalt kontrollida?
Või on asjakohane vastupidine seisukoht ja määruse nr 1484/95 artikli 3 lõigetes 2, 4 ja 5 kirjeldatud kontrollimehhanismi tuleb ka tollivormistusjärgse kontrolli puhul mõista nii, et kui importija müüb asjaomaseid tooteid ühenduse turul ühel korral või korduvalt deklareeritud CIF‑impordihinna ja tollimaksu summast madalama hinnaga, mis ei ole kooskõlas ühenduse turul ette nähtud (müügi)tingimustega, siis tuleb tal juba seepärast tasuda täiendavat tollimaksu? Kas vastus viimasele küsimusele on erinev olevalt sellest, kas importija edasimüügi või mitme edasimüügi puhul on müügihind madalam kehtivast tüüpilisest hinnast? Kas seejuures omab tähtsust, et enne 11. septembrit 2009 määrati tüüpiline hind kindlaks teisiti kui pärast seda kuupäeva? Kas nendele küsimustele vastamisel on oluline see, kas importija ja ostjad liidus on seotud ettevõtjad?
2.
Kui vastusest esimesele küsimusele järeldub, et kahjumiga kauplemine tõendab piisavalt, et deklareeritud CIF‑impordihind tuleb kõrvale jätta, siis kuidas arvutatakse tasumisele kuuluv täiendav tollimaks? Kas maksustatav väärtus tuleb kindlaks määrata [määruse nr 2913/92] artiklites 29–31 ette nähtud meetodite põhjal? Või määratakse maksustatav väärtus kindlaks ainult kehtiva tüüpilise hinna alusel? Kas enne 11. septembrit 2009 on viidatud ajavahemikul kindlaks määratud tüüpilise hinna aluseks võtmine vastuolus [määruse nr 1234/2007] artikli 141 lõikega 3?
3.
Kui vastustest esimesele ja teisele küsimusele tuleneb, et täiendava tollimaksu tasumise kohustuse seisukohast on määrava tähtsusega see, et imporditud tooted müüdi ühenduse turul kahjumiga, ja tasumisele kuuluva täiendava tollimaksu summa arvutamisel tuleb maksustatava väärtusena aluseks võtta tüüpiline hind, siis kas [määruse nr 1484/95] artikli 3 lõiked 2, 4 ja 5 on kooskõlas määruse nr 1234/2007 artikliga 141, võttes arvesse [13. detsembri 2001. aasta otsust Kloosterboer Rotterdam, C‑317/99, ECLI:EU:C:2001:681]?“
Analüüs
19.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas Euroopa Kohtule kolm eelotsuse küsimust. Kolmanda küsimusega seatakse kahtluse alla määruse nr 1484/95 artikli 3 lõigete 2, 4 ja 5 õiguspärasus määruse nr 1234/2007 artikli 141 ja kohtuotsuse Kloosterboer Rotterdam (
9
) kohaselt. Selle probleemiga on seotud ka põllumajanduslepingu artikli 5 lõike 1 punkt b. Kolmanda küsimuse seadis eelotsusetaotluse esitanud kohus sõltuvusse vastustest kahele esimesele küsimusele ja ülaltoodud õigusnormide tõlgendusest. Minu hinnangul aga tekitab juba nende õigusnormide sõnastus tõsiseid kahtlusi nende õiguspärasuses. Seega alustan käesolevas asjas eelotsusetaotluse analüüsi kolmandast küsimusest.
Kolmas eelotsuse küsimus
20.
Nagu juba mainisin, seatakse kolmanda küsimusega kahtluse alla määruse nr 1484/95 artikli 3 lõigete 2, 4 ja 5 õiguspärasus määruse nr 1234/2007 artikli 141 ja kohtuotsuse Kloosterboer Rotterdam kohaselt. Neid õigusnorme, seega ka nende võimalikku vastuolu määrusega nr 1234/2007 on raske mõista ilma originaalsõnastuse ja selle sõnastuse Euroopa Kohtu poolt kahtluse alla seadmise ajaloota.
21.
Määruse nr 1484/95 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu ja artikli 3 lõike 3 sõnastus oli esialgu järgmine:
„1.   Importija taotlusel võidakse täiendava tollimaksu kehtestamiseks kohaldada kõnealuse saadetise CIF-impordihinda, kui see hind on artikli 2 lõikes 1 märgitud kohaldatavast tüüpilisest hinnast kõrgem.
[…]
3.   Lõikes 1 märgitud taotluse puudumisel on täiendava tollimaksu võtmiseks arvestatav kõnealuse saadetise impordihind artikli 2 lõikes 1 märgitud tüüpiline hind“.
22.
Kõnealuse määruse artikli 3 lõike 1 esimene lõik ja artikli 3 lõige 2 sisaldas deklareeritud CIF-impordihinna õigsuse kontrollimise mehhanismi importija jaoks sõnastuses, mis oli peaaegu identne selle määruse praeguse artikli 3 lõigete 2–5 sõnastusega.
23.
Nende õigusnormide loogika oli seega piisavalt selge. Üldjuhul kehtestati täiendav tollimaks tüüpilise hinna alusel. Kuid olukorras, kus import toimus tüüpilisest hinnast kõrgema hinnaga, oli selline täiendava tollimaksu arvestamise viis importija jaoks kahjulik, sest selle maksu suurus sõltub heakskiidetud impordihinna (praegusel juhul tüüpilise hinna) ja käivitushinna vahest: täiendav tollimaks on seda kõrgem, mida suurem on impordihinna ja käivitushinna vahe.
24.
Sellises olukorras on importijale antud võimalus taotleda tüüpilise hinna asemel CIF-impordihinna ehk tegeliku impordihinna kasutamist (
10
). Sellise taotluse arvessevõtmine sõltus teatavate tingimuste täitmisest. Esiteks oli importija kohustatud esitama mitu dokumenti, et tõestada deklareeritud CIF-impordihinna vastavust tegelikkusele. Teiseks oli importija kohustatud lühikese tähtaja jooksul pärast imporditud kaupade mahamüümist liidu turul tõendama, et selline müük on toimunud tingimustel, mis kinnitavad deklareeritud hinna õigsust. Kolmandaks oli importija kohustatud looma tagatise sellise täiendava tollimaksu summa ulatuses, mida ta oleks kohustatud maksma tüüpilise hinna kasutamise korral. Kui toll leidis, et imporditud kaupu ei ole müüdud tingimustel, mis kinnitavad deklareeritud CIF-impordihinna õigsust, naasti üldpõhimõtte juurde ehk kasutati tüüpilist hinda ja loodud tagatis jäi automaatselt täiendava tollimaksu tasumiseks. Lõpuks ja viiendaks, kui hilisema kontrolli käigus leidis toll, et ülaltoodud tingimused ei ole täidetud, võis toll nõuda täiendava tollimaksu ex post tasumist summas, mis oleks kuulunud tasumisele täiendava tollimaksu arvestamise korral tüüpilise hinna alusel.
25.
Kohtuotsuses Kloosterboer Rotterdam (
11
) vaidlustas Euroopa Kohus täiendava tollimaksu tüüpilise hinna alusel arvestamise üldpõhimõtte, sedastades nii määruse nr 1484/95 artikli 3 lõike 3 (üldpõhimõte) kui ka selle määruse artikli 3 lõike 1 (võimalus esitada CIF-impordihinna kasutamise taotlus koos kohustusega esitada määratletud dokumendid) kehtetust. Euroopa Kohus leidis eelkõige, et määruse nr 2777/75/EMÜ (
12
) artikli 5 lõike 3 esimesest lõigust tuleneb, et ainult CIF-impordihind saab olla täiendava tollimaksu arvestamise aluseks ja sellel põhimõttel ei ole ühtegi erandit. Euroopa Kohus leidis ka, et tüüpilist hinda saab kasutada ainult selleks, et kinnitada deklareeritud CIF-impordihinna vastavust tegelikkusele (
13
).
26.
Euroopa Kohus hindas kõnealuseid õigusnorme vaid määruse nr 2777/75 kontekstis, kuid rõhutas, et seda määrust on kohandatud põllumajanduslepinguga (
14
). Lisaks sellele tuleb märkida, et täiendava tollimaksu arvestamise viisi, mis oli ette nähtud määruse nr 1484/95 artiklis 3, vaidlustas WTO vaidluste lahendamise organ oma 13. juuli 1998. aasta seisukohas. (
15
)
27.
Määrust nr 1484/95 muudeti veel enne Euroopa Kohtu ülaltoodud otsuse väljaandmist määrusega nr 493/1999/EÜ (
16
). Selle määruse selgitustes on viidatud määruse nr 1484/95 artikli 3 vastuolule WTO reeglitega. Selle muudatusega on määruse nr 1484/95 artikli 3 lõikes 1 öeldud, et täiendav tollimaks määratakse CIF-impordihinna alusel. Lisaks jäeti välja selle artikli lõige 3 selle esialgses sõnastuses.
28.
Kuid olukorras, kus importija deklareeritud CIF-impordihind on kõrgem kui tüüpiline hind, jäid kehtima kõik importija kohustused, mis olid ette nähtud määruse nr 1484/95 (
17
) artikli 3 lõike 1 teises lõigus ja artikli 3 lõikes 2 selle esialgses sõnastuses. Praegu sisalduvad need artikli 3 lõigetes 2–5. Kehtima jäi ka tagatise automaatse mittetagastamise mehhanism juhul, kui importija ei tõenda, et müüs imporditud kaubad maha tingimustel, mis kinnitavad CIF-impordihinna õigsust. Tollil on jätkuvalt võimalik post factum leida, et CIF-impordihinna kasutamise tingimused ei ole täidetud, ja määrata täiendav tollimaks summas, mis on arvestatud tüüpilise hinna alusel.
29.
Sellise mehhanismi kehtima jätmine, mille tulemusena arvestatakse de facto automaatselt täiendav tollimaks tüüpilise hinna alusel olukorras, kus põhimõtte järgi tuleks kasutada CIF-impordihinda, ei tundu loogiline. Kuidas seega tuleks neid õigusnorme tõlgendada?
30.
Komisjon tõlgendab neid oma käesolevas asjas esitatud seisukohas nii, et olukorras, kus deklareeritud CIF-impordihind on kõrgem kui tüüpiline hind, tekib eeldus, et see hind ei vasta tegelikkusele, sest see tähendaks kauba ostmist turuhinnast madalama hinnaga. See eeldus on oma olemuselt iuris tantum: importija võib tõestada deklareeritud CIF-impordihinna õigsust eeldusel, et ta müüb imporditud kaupu liidu turul tingimustel, mis tolli hinnangul kinnitavad seda õigsust.
31.
Vastasel juhul aga määratakse täiendav tollimaks summas, mis on arvestatud tüüpilise hinna alusel. Sellist järeldust kinnitas komisjon ka kohtuistungil. Sarnaselt on määruse nr 1484/95 artikli 3 lõikeid 2–5 oma seisukohtades tõlgendanud Madalmaade valitsus.
32.
Seda tõlgendust ei muuda kõnealuse määruse artikli 3 lõike 3 muudatus, mis jõustus 1. mail 2010 ja mille kohaselt ei määrata tagatist mitte tüüpilise hinna alusel arvestatud täiendava tollimaksu koguulatuses, vaid selle tüüpilise hinna põhjal arvestatud tollimaksu ja CIF-impordihinna põhjal arvestatud tollimaksu vahe alusel. Sellises olukorras maksab importija impordihinna alusel arvestatud tollimaksu (
18
) ja vahe tasutakse kas tagatise summa ülevõtmise teel või ex post verifitseerimise tulemusena kõnealuse artikli lõike 5 alusel. Siin puudub oluline erinevus.
33.
See tundub mulle olevat määruse nr 1484/95 artikli 3 lõigete 2–5 ainus võimalik tõlgendus. Tulemusena olukorras, kus CIF-impordihind on kõrgem kui tüüpiline hind, on esimene täiendava tollimaksu arvestamise aluseks ainult tingimusel, et importija täidab lisatingimused, eelkõige imporditud kaupade müügi valdkonnas. Kui sõnastus välja jätta, ei erine see kuigi palju olukorrast, mis valitses määruse nr 1484/95 artikli 3 selle sõnastuse kohaselt, mille Euroopa Kohus vaidlustas. Puudub ainult nõue, et importija peab esitama CIF-impordihinna kasutamiseks taotluse.
34.
Seejuures tuleb rõhutada, et määruse nr 1484/95 artikli 3 lõike 4 esimese lõigu kohaselt ei tagastata importija loodud tagatist juhul, kui importija ei ole kinni pidanud määruses sätestatud tähtaegadest, et tõestada kauba müümist hinnaga, mis kinnitab CIF-impordihinna õigsust. Siin ei ole tegemist olukorra sisulise analüüsiga, selleks, et kasutada täiendava tollimaksu arvestamiseks de facto tüüpilist hinda, piisab vaid formaalsest veast. Minu arvates kinnitab see, et määruse nr 1484/95 artikli 3 lõigete 2–5 praeguses sõnastuses sisalduv mehhanism on identne mehhanismiga, mis kehtis algses õiguslikus seisundis, mille Euroopa Kohus vaidlustas.
35.
On tõsi, et Euroopa Kohus ei kinnitanud otseselt, et määruse nr 1484/95 artikli 3 lõige 2 esialgses sõnastuses oleks vastuolus õigusega. Seal ettenähtud kontrollimehhanism oli aga lahutamatu osa sellest esialgsest õigusnormist, mille raames oli reegliks täiendava tollimaksu arvestamine tüüpilise hinna alusel ja CIF-impordihinna kasutamine oli võimalik vaid erandkorras, pärast määratletud tingimuste täitmist. Selle kontrollimehhanismi säilitamine uues õigusraamistikus tähendab selle sama reegli varjatult kehtima jätmist ja viib praktikas sama tulemuseni.
36.
Seega leian, et komisjon, tunnistades kehtetuks määruse nr 1484/95 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu ja artikli 3 lõike 3 esialgses sõnastuses, aga jättes kehtima selle määruse artikli 3 lõike 1 teise lõigu ja artikli 3 lõike 2 (muutus ainult numeratsioon), ei kohandanud seda õigusakti täiel määral kohtuotsusega Kloosterboer Rotterdam (
19
). Seega tuleb sedastada, et määruse nr 1484/95 artikli 3 lõiked 2–5 praeguses sõnastuses on kehtetud.
37.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab kolmandas eelotsuse küsimuses ainult kõnealuse määruse artikli 3 lõigetele 2, 4 ja 5. Ometi on selle artikli lõige 3, millega pannakse importijale kohustus luua tagatis tüüpilise hinna alusel arvestatud täiendava tollimaksu summas, kõnealuse määruse artikli 3 lõigetes 2–5 sisalduva mehhanismi lahutamatu osa. Sellisel tagatisel ei oleks põhjendust, kui puuduks võimalus kasutada täiendava imporditollimaksu alusena automaatselt tüüpilist hinda. Määruse nr 1484/95 artikli 3 lõikeid 2–5 tuleb seetõttu vaadelda tervikuna.
38.
Komisjon on leidnud oma käesolevas asjas tehtud tähelepanekutes, et kaupade müümine liidu turul käivitushinnast madalama hinnaga viib suure tõenäosusega häireteni sellel turul, mis juba iseenesest põhjendab täiendava tollimaksu kehtestamist. Tähelepanu tuleb aga pöörata sellele, et määruse nr 1234/2007 artikli 141 lõike 2 kohaselt ei ole selliste häirete esinemise tõenäosuse puudumine eelduseks täiendava tollimaksu määramisest loobumisele. Häirete esinemise tõenäosus ei ole aga piisav alus selle tollimaksu kehtestamiseks. Selline alus on eranditult vaid kaupade importimine CIF-impordihinnaga, mis on madalam kui käivitushind.
39.
Kõiki ülaltoodud kaalutlusi silmas pidades teen ettepaneku vastata kolmandale eelotsuse küsimusele, et määruse nr 1484/95 artikli 3 lõiked 2–5 on kehtetud määruse nr 1234/2007 artikli 141 lõike 3 ja põllumajanduslepingu artikli 5 lõike 1 punkti b kohaselt.
Esimene eelotsuse küsimus
40.
Esimene eelotsuse küsimus puudutab määruse nr 1484/95 artikli 3 lõigete 2–5 tõlgendamist. Kui Euroopa Kohus kiidab heaks minu ettepaneku kolmandale eelotsuse küsimusele vastamiseks ja kinnitab, et need õigusnormid on kehtetud, ei ole esimesele küsimusele vastamine asjakohane. Allpool käsitlen esimest küsimust vaid lühidalt.
41.
Esimest eelotsuse küsimust esitades püüab eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks teha, kas asjaolu, et importija müüs imporditud kaubad madalama hinnaga kui deklareeritud CIF-impordihind, mida oli suurendatud tollimaksu võrra, on piisav selleks, et võtta see CIF-impordihind aluseks täiendava tollimaksu arvestamiseks.
42.
Vastus sellele küsimusele tuleneb määruse nr 1484/95 artikli 3 lõigete 2–5 tõlgendusest.
43.
Olukorras, kus CIF-impordihind on madalam kui tüüpiline hind, on importija üldjuhul kohustatud tõendama, et ta müüs kauba hinnaga, mis kinnitab kõnealuse impordihinna õigsust. Seda tõestust hindab toll (
20
). Seejärel allutatakse hinnang kohtulikule kontrollile. See on faktiline asjaolude tuvastamine. Toll peab hindama, kas ja mil määral müük deklareeritud CIF-impordihinnast madalama hinnaga seab kahtluse alla selle impordihinna õigsuse. Siin puudub igasugune automaatsus, toll võib kõigi faktiliste asjaolude kaalumisel leida, et deklareeritud CIF-impordihind vastas tegelikkusele, isegi kui hiljem müüdi kaup maha madalama hinnaga. Sellise hindamise üks osa võib olla kauba müügihinna võrdlemine tüüpilise hinnaga.
44.
Vaatamata kahtlustele, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus selles küsimuses väljendas, ei oma siin tähtsust tüüpilise hinna arvestamise viis, mis kehtib alates 11. septembrist 2009. Võrdluse aluseks tuleb võtta impordi päeval kehtinud tüüpiline hind, mis on arvestatud sellel päeval kehtinud õigusnormide järgi.
45.
Seejuures ei tulene ühtegi automaatset tagajärge asjaolust, et liidu turul kauba ostjad on importijaga seotud. See on faktiline asjaolu, mida toll võib arvestada deklareeritud impordihinna õigsuse hindamisel.
46.
Määruse nr 1484/95 artikli 3 lõigete 2–5 õiguspärasuse probleem ei tulene sellest, et toll saab vaidlustada importija deklareeritud CIF-impordihinna õigsuse, vaid sellega seotud tagajärjest, nimelt tüüpilise hinna automaatsest kasutamisest täiendava tollimaksu arvestamise alusena.
47.
Needsamad kaalutlused on seotud olukorraga, nagu ka põhikohtuasjas, kus toll ei kohaldanud protseduuri, mis on ette nähtud määruse nr 1484/95 artikli 3 lõigetes 2–4, vaid tegi ex post kontrolli selle määruse artikli 3 lõike 5 kohaselt. See reegel puudutab olukorda, kus „käesoleva artikli nõuded“ ei ole täidetud. Nende nõuete all tuleb mõista fakti, et importija müüb kaupa hinnaga, mis tõestab tema deklareeritud CIF-impordihinna õigsust.
Teine eelotsuse küsimus
48.
Teine eelotsuse küsimus on seotud sellega, mille alusel tuleb arvestada täiendav tollimaks olukorras, kus toll jätab importija deklareeritud CIF-impordihinna kõrvale tegelikkusele mittevastavana.
49.
Kui pidada täpselt kinni määruse nr 1484/95 artikli 3 lõigetest 2–5, on vastus sellele küsimusele lihtne – see maks tuleb arvestada tüüpilise hinna alusel.
50.
Nagu ma aga viitasin vastuses kolmandale eelotsuse küsimusele, ei ole see lahendus minu hinnangul õiguspärane, vähemalt ulatuses, milles sellega nähakse ette tüüpilise hinna kasutamine automaatsel ja lõplikul viisil. Seetõttu tekib küsimus, kuidas peaks sellisel juhul toimima toll olukorras, kus tal tekib kahtlus importija deklareeritud CIF-impordihinna õigsuses.
51.
Minu hinnangul tuleneb vastus sellele küsimusele tolliõiguse üldistest õigusnormidest kaupade tolliväärtuse määramise valdkonnas. Määruse nr 2913/92 (
21
) artikli 29 lõike 1 kohaselt on kaupade tolliväärtuseks nende tehinguväärtus. Sellel reeglil on mitu erandit, muu hulgas sellises olukorras nagu käesolevas kohtuasjas, kus ostja (importija) ja müüja on omavahel seotud. Sellises olukorras peab toll kindlaks tegema, kas see seos mõjutas hinda (
22
).
52.
Juhuks kui tolliväärtust ei ole tehinguväärtuse alusel võimalik määrata, on määruse nr 2913/92 artiklites 30–31 sätestatud asendusmeetodid kaupade tollihinna määramiseks. Need meetodid on kooskõlas 1994. aasta üldise tolli- ja kaubanduskokkuleppe VII artikli rakendamise lepinguga, mis sisaldub Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamislepingu lisas 1A, nagu ka põllumajandusleping. Eelkõige määruse nr 2913/92 artikli 30 lõike 2 punkt a võimaldab määrata kaupade tolliväärtuse liidu tolliterritooriumile imporditud identsete kaupade tehinguväärtuse alusel. Tundub, et määruse nr 1234/2007 sätetega reguleeritud kaupade puhul saab identsete kaupade väärtuse määrata tüüpilise hinna järgi, mis võimaldaks arvestada sellel alusel täiendava tollimaksu suuruse. Selleks peab toll aga tegema kohtuliku kontrolli all asjakohased korraldused ja see ei tohi tähendada tõendamiskohustuse panemist importijale ega automaatset tüüpilise hinna kasutamist CIF-impordihinna asemel. Ükski liidu ega rahvusvahelise õiguse õigusnorm ei võimalda importija deklareeritud CIF-impordihinda kõrvale jätta ainult seetõttu, et kaup müüdi hiljem maha viidatud impordihinnast madalama hinnaga. See asjaolu võib olla kõige rohkem deklareeritud impordihinna õigsuse kontrollimise aluseks.
53.
Seega teen ettepaneku vastata teisele eelotsuse küsimusele, et olukorras, kus tollil on tekkinud kahtlus importija deklareeritud CIF-impordihinna õigsuses, peab toll määrama aluse määruse nr 1234/2007 artiklis 141 nimetatud täiendava tollimaksu suuruse arvestamiseks määruse nr 2913/92 artiklite 29–31 kohaselt.
Ettepanek
54.
Eeltoodud kaalutlusi silmas pidades teen ettepaneku vastata küsimustele, mille Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaade kõrgeim kohus) esitas Euroopa Kohtule, järgmiselt:
1.
Komisjoni määruse (EÜ) nr 1484/95 (millega sätestatakse täiendavate imporditollimaksude süsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad ja määratakse kindlaks kodulinnuliha- ja munasektori ning ovoalbumiini kohta täiendavad imporditollimaksud ning tunnistatakse kehtetuks määrus nr 163/67/EMÜ) artikli 3 lõiked 2–5 on kehtetud nõukogu 22. oktoobri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1234/2007 (millega kehtestatakse põllumajandusturgude ühine korraldus ning mis käsitleb teatavate põllumajandustoodete erisätteid (ühise turukorralduse ühtne määrus)) artikli 141 lõike 3 ja Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamislepingu lisas 1A sisalduva põllumajanduslepingu artikli 5 lõike 1 punkti b kohaselt.
2.
Olukorras, kus tollil on tekkinud kahtlused importija deklareeritud CIF-impordihinna õigsuses, peab toll määrama aluse määruse nr 1234/2007 artiklis 141 nimetatud täiendava tollimaksu arvestamiseks nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92 (millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik) artiklite 29–31 kohaselt.
(
1
)	Algkeel: poola.
(
2
)	Rahvusvaheline linnulihaga kauplemine on ka muudes kohtuasjades andnud põhjuse liidu õigust arendada; vt näiteks 13. jaanuari 2004. aasta kohtuotsus Kühne & Heitz (C‑453/00, EU:C:2004:17).
(
3
)	13. detsembri 2001. aasta kohtuotsus Kloosterboer Rotterdam (C‑317/99, EU:C:2001:681).
(
4
)	EÜT 1994, L 336, lk 1.
(
5
)	EÜT 1992, L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307.
(
6
)	ELT 2007, L 299, lk 1.
(
7
)	EÜT 1995, L 145, lk 47; ELT eriväljaanne 03/17, lk 437.
(
8
)	Mõiste „CIF-impordihind“ tuleneb rahvusvahelistest kaubanduseeskirjadest (Incoterms), mille on avaldanud rahvusvaheline kaubanduskoda ning mis hõlmavad kauba, kindlustuse ja transpordi hinda (Cost, Insurance & Freight).
(
9
)	13. detsembri 2001. aasta kohtuotsus, C‑317/99, EU:C:2001:681.
(
10
)	Tuleb rõhutada, et see võimalus piirdus olukorraga, kus CIF-impordihind oli kõrgem kui tüüpiline hind. Sellise loogika alusel oli asi põhjendatud, sest vastupidises olukorras ei olnud importijal mingit huvi kasutada CIF-impordihinda, kuivõrd tüüpilise hinna kasutamine oli tema jaoks kasulikum.
(
11
)	13. detsembri 2001. aasta kohtuotsus, C‑317/99, EU:C:2001:681.
(
12
)	Nõukogu 29. oktoobri 1975. aasta määrus (EMÜ) kodulinnulihaturu ühise korralduse kohta (EÜT 1975, L 282, lk 77). See õigusnorm asendati määruse nr 1234/2007 artikli 141 punktiga 3.
(
13
)	13. detsembri 2001. aasta kohtuotsus Kloosterboer Rotterdam (C‑317/99, EU:C:2001:681, punkt 30).
(
14
)	13. detsembri 2001. aasta kohtuotsus Kloosterboer Rotterdam (C‑317/99, EU:C:2001:681, punktid 23–25).
(
15
)	Kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek kohtuasjas Kloosterboer Rotterdam (C‑317/99, EU:C:2001:229, punktid 35–37).
(
16
)	Komisjoni 5. märtsi 1999. aasta määruse, millega muudetakse määrust nr 1484/95 (EÜT 1999, L 59, lk 15; ELT eriväljaanne 03/24, lk 420), artikli 1 lõige 3.
(
17
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 24.
(
18
)	Määruse nr 1484/95 artikli 4 kohaselt.
(
19
)	13. detsembri 2001. aasta kohtuotsus, C‑317/99, EU:C:2001:681.
(
20
)	Sellele viitab üheselt ka määruse nr 1484/95 artikli 3 lõike 4 teine lõik, mille kohaselt „[…] tagatis tagastatakse sellises ulatuses, mille kohta esitatakse tolli rahuldavad tõendid realiseerimistingimuste täitmise kohta“ (minu esiletõst).
(
21
)	See määrus kehtis ajal, kui toimusid põhikohtuasja faktilised sündmused. Praegu sisalduvad kaupade tolliväärtuse määramist käsitlevad õigusnormid Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. oktoobri 2013. aasta määruse (EL) nr 952/2013 (millega kehtestatakse liidu tolliseadustik) (ELT 2013, L 269, lk 1) artiklis 69 jj.
(
22
)	Määruse nr 2913/92 artikli 29 lõike 2 punkt a.