62002CC0262_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Kohtuasjas C‑262/02, mille algatas Euroopa Ühenduste Komisjon EÜ artikli 226 alusel, palutakse Euroopa Kohtul otsustada, kas Prantsuse õigusnormid, mille alusel keelatakse Prantsusmaa territooriumil teistes liikmesriikides toimuvate spordiürituste taasedastamine televisioonis, on kooskõlas EÜ artikliga 49, kui nimetatud spordivõistlustel näidatakse reklaamtahvlitel alkohoolsete jookide reklaame, mille telereklaami on Prantsuse Vabariik keelanud.
2. Samad õigusnormid on ka Cour de cassation’i (Prantsusmaa) 19. novembri 2002. aasta kohtuotsusega esitatud kahe eelotsuse küsimuse esemeks kohtuasjas C‑429/02. Viimati nimetatud kohtuasjas soovis Prantsuse kohus eeskätt teada, kas sellised liikmesriigi õigusnormid nagu viidatud Prantsuse õigus, on kooskõlas direktiiviga 89/552 ja EÜ artikliga 49.
3. Nagu näha, puudutavad mõlemad kohtuasjad samu siseriiklikke õigusnorme ja suurel määral kattuvaid asjaolusid. Seetõttu tuleb neid käsitleda koos.
I – Õiguslik raamistik
A – Ühenduses õiguses kohaldatavad normid
4. Kohaldatava ühenduse õiguse osas on käesoleval juhul asjakohane säte EÜ artikkel 49, mis teatavasti tagab teenuste vaba osutamise ühenduse piires.
5. Muu hulgas tuletatakse meelde, et EÜ artikkel 46, mida kohaldatakse teenuste osutamise puhul kooskõlas EÜ artikliga 55, lubab kohaldada liikmesriikide õigus- ja haldusnorme, mis vaatamata nimetatud vabaduse piiramisele on õigustatud avaliku korra, avaliku julgeoleku või rahvatervise huvides.
Direktiiv 89/552
6. Nõukogu 3. oktoobri 1989. aasta direktiiv 89/552/EMÜ 2 (2) (nn piirideta televisiooni direktiiv, edaspidi „direktiiv 89/552”) on asjakohane ka kohtuasjas C‑429/02.
7. Direktiiviga 89/552 kehtestatakse teleringhäälingutegevuse valdkonnas miinimumnormid, mis on vajalikud teleringhäälingusaadete edastamise vabaduse tagamiseks ühenduses ja mida tuleb järgida kõikide ühendusest pärinevate ning seal vastuvõtmiseks mõeldud ringhäälingusaadete puhul (kolmeteistkümnes ja neljateistkümnes põhjendus).
8. Selle eesmärgi saavutamiseks nõutakse liikmesriikidelt direktiivi alusel ka televisiooniorganisatsioonide poolt nimetatud sätete järgimise järelevalvet vastavalt nende pädevusele (artikli 3 lõige 2), lisaks vastuvõtmise vabaduse tagamist ja oma territooriumil teistest liikmesriikidest vastuvõetud telesaadete taasedastamise mittetakistamist põhjusel, et asjaomane valdkond on reguleeritud direktiiviga (artikli 2 lõige 2).
9. Direktiiviga reguleeritud valdkondade hulgas on „telereklaam”, mille kohta nähakse ette teatavad sätted, kus määratletakse vastav põhimõiste ja reguleeritakse seda liiki reklaami edastamise viisid, piirangud ning ajad.
10. Käesolevas asjas tuleb eeskätt meenutada artikli 1 punkte b ja c, milles on sätestatud järgmised mõisted:
„b) telereklaam – igasugune kaubanduse, äri, käsitöö või kutsealaga seotud teadaanne, mida avalik-õiguslik isik või eraettevõtja edastab tasu või samalaadse hüvitise eest, et reklaamida tasu eest pakutavaid kaupu või osutatavaid teenuseid, kaasa arvatud kinnisvara ning õigused ja kohustused. […]
c) varjatud reklaam – kaubatootja või teenusepakkuja kaupade, teenuste, nime, kaubamärgi või tegevuse esitamine programmides sõnas või pildis, kui ringhäälinguorganisatsiooni eesmärk on sellise esitusega pakkuda reklaami ja kui see võib avalikkust esituse olemuse osas eksitada. Sellist esitamist käsitletakse tahtlikuna, eriti kui seda tehakse tasu või samalaadse hüvitise eest”.
11. Artiklis 10 sätestatakse, et:
„1. Telereklaam on sellisena hõlpsasti äratuntav ja seda hoitakse programmi muudest osadest lahus optiliste ja/või akustiliste vahendite abil.
[…]
4. Varjatud reklaam on keelatud.”
12. Artiklis 11 sätestatakse, et:
„1. Reklaam paigutatakse saadete vahele. Kui käesoleva artikli lõigetes 2–5 esitatud tingimused on täidetud, võib reklaami paigutada ka saadetesse nii, et see ei kahjusta saate terviklikkust ja väärtust, võttes arvesse saate loomulikke pause, kestust ja olemust, ning ei kahjusta ka autoriõigust omavate isikute õigusi.
2. Iseseisvatest osadest koosnevate saadete või spordisaadete puhul ning vaheaegadega liigendatud ürituste ja esituste puhul paigutatakse reklaam ainult saate osade vahele või vaheaegadele.
[…]”
13. Artiklis 15 sätestatakse teatavad erikriteeriumid, mida tuleb alkohoolsete jookide telereklaamide puhul järgida.
14. Lõpuks tuleb meenutada, et direktiivi 89/552 on muudetud direktiiviga 97/36(3), mis on vastu võetud pärast käesoleva kohtuasja sündmusi ega ole käesoleval juhul kohaldatav.
B – Siseriiklikud õigusnormid
a) Nn Evin’i seadus
15. Siseriiklike õigusnormide puhul tuleb nimetada alkohoolsete jookide reklaami käsitlevaid Prantsuse õigusnorme, eeskätt 10. jaanuari 1991. aasta seadust nr 91‑32 suitsetamise ja alkoholismi vastu võitlemise kohta(4) (edaspidi „nn Evin’i seadus”), mis muutis Code des débits de boissons’i(5) (alkohoolsete jookide turustamise koodeks, edaspidi „CDB”) artiklit L.17.
16. Nn Evin’i seaduse aluseks on põhimõte, mille kohaselt alkohoolsete jookide (ehk joogid, mille alkoholisisaldus on üle 1,2%) igasugune reklaamimine, mis ei ole otseselt lubatud, on keelatud. Selle põhimõtte kohaldamisel on alkohoolsete jookide telereklaam seega keelatud, sest see ei ole otseselt lubatud CDB artikli L.17 alusel.
17. Nimetatud keeld on otseselt kinnitatud 27. märtsi 1992. aasta dekreediga nr 92‑280, mis käsitleb reklaami ja sponsorlust televisioonis(6) ja milles sätestatakse, et:
„Keelatud on reklaamida esiteks tooteid, mille telereklaamid on õigusaktidega keelatud, ja teiseks järgmisi tooteid ja majandusvaldkondi:
joogid, mille alkoholisisaldus on üle 1,2 mahuprotsendi […]”.
18. Nn Evin’i seaduse rikkumised on Prantsuse kriminaalõiguse alusel „karistatavad teod” ( délit ). CDB artikkel L.21 näeb ette, et:
„Artiklite L.17, L.18, L.19 ja L.20 rikkumisi karistatakse 500 000 Prantsuse frangi suuruse rahatrahviga. Rahatrahvi maksimaalset suurust võidakse suurendada 50% võrra ebaseaduslikule reklaamile kulutatud summast.
Korduvate rikkumiste korral võib kohus keelata ebaseaduslikult reklaamitud alkohoolsete jookide müügi üheks kuni viieks aastaks”.
b) CSA meetmed
19. Lisaks anti oluline ülesanne Conseil supérieur de l’audiovisuel’ile (ringhäälingunõukogu, edaspidi „CSA”), kes võib määrata nn Evin’i seadust mittetäitvatele Prantsuse telesaadete edastajatele halduskaristusi.
20. Oma ülesannet täites avastas CSA, et välismaal toimunud spordiürituste taasedastamisel Prantsusmaal näidati reklaamtahvlitel alkohoolsete jookide reklaame(7) ja otsustas, et selline telereklaami liik on vastuolus nn Evin’i seadusega, ning tuletas teatavatele Prantsuse telesaadete edastajatele meelde, et nimetatud seadust tuleb järgida ning oli ise esitamas nimetatud seaduse rikkumise kaebust.(8)
21. Selle tulemusel töötas nimetatud asutus välja „käitumisjuhendi”, mille eesmärk oli teavitada sellest, kuidas ta kavatseb tõlgendada nn Evin’i seaduse sätteid selliste spordiürituste taasedastamise puhul, mille käigus edastatakse alkohoolsete jookide reklaame (näiteks staadioni ümber paigaldatud reklaamtahvlitel).(9)
22. Nimetatud juhendis, milles keelatakse igasugune diskrimineerimine Prantsuse ja välismaiste alkohoolsete jookide suhtes, nõutakse eeskätt reklaamijatelt, vahendajatelt, spordialaliitudelt ja telesaadete edastajatelt suurt valvsust juhul, kui reklaame edastatakse välismaal toimuvate spordiürituste ajal. Sellisel juhul ei tohi selliseid üritusi Prantsusmaal taasedastavad telesaadete edastajad olla leplikud võistluste toimumiskohas näidatud reklaamide suhtes, hoidudes osalemast nende paigaldamisel kuulutustetahvlitele ja vältides nende filmimist nii palju kui võimalik.
23. Seejärel täpsustatakse nimetatud üldnormi ning eristatakse „rahvusvahelisi üritusi” ja „muid välismaal toimuvaid üritusi”. „Rahvusvaheliste ürituste” puhul, mida taasedastatakse paljudes riikides ja mida ei või seetõttu pidada Prantsuse vaatajaskonnale suunatuks, ei saa telesaadete edastajaid süüdistada leplikkuses isegi siis, kui ekraanile ilmuvad reklaamid, sest neil puudub olukorra üle kontroll. Käsitlus on erinev „muude välismaal toimuvate ürituste” puhul, mille edastamist peetakse suunatuks eeskätt Prantsuse vaatajaskonnale. Sellisel juhul, vaatamata asjaomase ürituse toimumiskoha riigi õigusnormidele, mis lubavad võistluste asukohas reklaamida alkohoolseid jooke, kohustuvad teleülekande õiguste üle läbirääkimisi pidavad pooled võtma tarvitusele „kõik kättesaadavad meetmed”, et ära hoida alkohoolsete jookide reklaamide näitamine Prantsusmaal, ja teavitama oma välismaa osapooli selles liikmesriigis kehtivatest õigusnormidest.
c) Käitumisjuhendi muudatused
24. Kuigi see ei ole käesoleval juhul tehtava otsuse suhtes asjakohane, tuletan meelde, et alates 1999. aastast on käitumisjuhendit korduvalt muudetud. Seda täiendati lisaga, milles loetletakse „kahe maa osavõtul toimuvad üritused”, mida varem nimetati „muudeks üritusteks”. See nimekiri, mida teatava aja möödudes vaadatakse uuesti üle, sisaldas sõprusmänge, lõppvõistlusele eelnevaid valikmänge, jalgpalli Inter-toto karikasarja mänge ja UEFA karikasarja kaheksandikfinaalile eelnevaid mänge. Sätestati ka, et nimekirjas sisalduvaid üritusi võib sellegipoolest liigitada
„rahvusvaheliseks ürituseks”, kui üks võistlustel osalevatest võistkondadest või sportlastest on „eriti tuntud”.(10) Lisaks anti Prantsuse telesaadete edastajatele võimalus küsida CSA-lt, kas taasedastatavat spordiüritust tuleb liigitada „rahvusvaheliseks” või „kahe maa osavõtul toimuvaks”.
25. Toimikust nähtub, et käitumisjuhendi hilisemad muudatused tehti aastatel 2000 ja 2001. Eeskätt lühendati „kahe maa osavõtul toimuvate ürituste” nimekirja;(11) konsulteerimismenetlust CSA-ga laiendati ja täpsustati ning kõigile huvitatud isikutele anti õigus küsida nimetatud asutuselt eespool viidatud juhendi kohaldamistingimuste kohta ja saada temalt vastus maksimaalselt kolme nädala jooksul; nähti ette nimetatud juhendi laialdane levitamine selle avaldamise kaudu väljaandes Bulletin officiel du ministère de la Jeunesse et des Sports, perioodiliselt ilmuvas La lettre du CSA-s
ja CSA Interneti-leheküljel.
II – Faktilised asjaolud ja menetlus
Kohtuasi C-262/02
26. Komisjon sai alates 1995. aastast arvukalt teateid üksikisikutelt, kes viitasid nn Evin’i seaduse kohaldamisest tekkinud raskustele, mis puudutasid teistes liikmesriikides toimunud spordiürituste taasedastamist Prantsusmaal ja alkohoolsete jookide tootjate poolt reklaampinna omandamist nimetatud spordisürituste asukohta paigaldatud reklaamtahvlitel.
27. Pärast selliste teadete saamist saatis komisjon 21. augustil 1995 Prantsuse Vabariigile märgukirja. Sellele järgnes 21. novembril 1996 põhjendatud arvamus, milles komisjon süüdistas Prantsuse Vabariiki EÜ asutamislepingu artikli 59 rikkumises (muudetuna EÜ artikkel 49).
28. Kuna komisjon ei olnud rahul Prantsuse Vabariigi esitatud vastustega ega viimase poolt käitumisjuhendisse tehtud muudatustega, esitas komisjon pärast põhjendatud arvamust 16. juulil 2002 Euroopa Kohtule hagi, milles palus sedastada, et „Prantsuse Vabariik on rikkunud EÜ artiklist 49 tulenevat kohustust, kuna Prantsusmaa on teistes liikmesriikides toimuvate spordiürituste Prantsuse telekanalites edastamisele Prantsusmaal esitanud nõude eelnevalt kaotada alkohoolsete jookide reklaamid”.
29. Euroopa Kohus lubas 3. detsembri 2002. aasta määrusega Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigil astuda kodukorra artikli 93 lõike 1 alusel käesolevas kohtuasjas menetlusse, et toetada komisjoni väiteid.
Kohtuasi C-429/02
30. Põhikohtuasja faktilised asjaolud on seotud nelja äriühinguga: Bacardi France SAS (edaspidi „Bacardi”), Télévision Française TF1 SA (edaspidi „ TF1”), Gruppo Jean-Claude Darmon SA (edaspidi „Darmon”) ja Girosport SARL (edaspidi „Girosport”). Bacardi on Prantsuse äriühing, mis toodab ja turustab alkohoolseid jooke;
TF1 on Prantsuse ringhäälinguorganisatsioon; Darmon ja Girosport on kaks Prantsuse õiguse alusel tegutsevat äriühingut, mille tegevus seisneb televisiooni jaoks spordiürituste teleülekande õigusi puudutavates läbirääkimistes.
31. Kohtuasja toimikust nähtub, et selle käitumisjuhendi järgimiseks, mille CSA oli välja töötanud, nõudis TF1 Darmonilt ja Girosport’ilt „kõigi vajalike meetmete rakendamist, et ära hoida alkohoolsete jookide kaubamärkide näitamine telepildis, kui ta omandab TF1 nimel [spordiürituste] taasedastamise õigused”(12) .
32. Toimikust nähtub muu hulgas, et välismaal toimunud spordiürituste puhul, mida pidi Prantsusmaal taasedastama, on teatavad jalgpalliklubid keeldunud paigaldamast staadionite reklaamtahvlitele Bacardi toodetud alkohoolsete jookide reklaame.
33. Kuna Bacardi leidis, et selline keeldumine tulenes Darmoni ja Girosport’i poolt TF1 nõudmisel välismaa klubidele surve avaldamisest ja et sellist survet ei avaldatud nimetatud reklaamide puhul, mis puudutasid Prantsuse jooke, palus ta tribunal de commerce de Paris’l kohustada mõlemat asjaomast äriühingut sellist diskrimineerivat käitumist lõpetama.
34. Kuna nimetatud taotlus jäeti rahuldamata nii esimeses astmes kui ka apellatsioonmenetluses, esitas Bacardi kaebuse Cour de cassation’ile. Nimetatud kohus kahtles Prantsuse õigusnormide vastavuses direktiivile 89/552 ja EÜ artiklile 49 ning esitas Euroopa Kohtule EÜ artikli 234 alusel järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas 3. oktoobri 1989. aasta nn piirideta televisiooni direktiiviga 89/552/EMÜ, enne 30. juuni 1997. aasta direktiivi 97/36/EÜ jõustumist kehtinud redaktsioonis, on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, nagu Prantsuse code des débits de boissons’i artiklid L.17-L.21 ja 27. märtsi 1992. aasta dekreedi nr 92-280 artikkel 8, milles rahvatervise kaitseks ja kriminaalvastutuse ähvardusel keelatakse nii siseriikliku päritoluga kui ka teistest liidu liikmesriikidest pärinevate alkohoolsete jookide telereklaam reklaamilõikude näol direktiivi artikli 10 mõttes [otsene reklaam] või kaudne reklaam televisioonis näha olevate alkohoolsete jookide reklaamtahvlite näol, mis siiski ei ole varjatud reklaam direktiivi artikli 1 punkti c mõttes?
2. Kas EÜ asutamislepingu artiklit 49 ja liidus ringhäälingusaadete vaba liikumise põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, et siseriiklikel õigusnormidel, nagu Prantsuse code des débits de boissons’i artiklitel L.17-L.21 ja 27. märtsi 1992. aasta dekreedi nr 92-280 artiklil 8, milles rahvatervise kaitseks ja kriminaalvastutuse ähvardusel keelatakse nii siseriikliku päritoluga kui ka teistest liidu liikmesriikidest pärinevate alkohoolsete jookide telereklaam reklaamilõikude näol direktiivi artikli 10 mõttes [otsene reklaam] või kaudne reklaam televisioonis näha olevate alkohoolsete jookide reklaamtahvlite näol, mis siiski ei ole varjatud reklaam direktiivi artikli 1 punkti c mõttes, on selline toime, et teleprogrammide edastamise ja levitamise eest vastutavad äriühingud:
a) hoiduvad teleprogrammide edastamisest, eeskätt Prantsusmaal või teistes liidu riikides toimuvate spordiürituste taasedastamisest, kui selle jooksul näidatakse Prantsuse code des débits de boissons’i mõttes keelatud reklaami;
b) või edastavad neid tingimusel, et selle jooksul ei näidata Prantsuse code des débits de boissons’i mõttes keelatud reklaami, millega takistatakse nii siseriikliku päritoluga kui ka teistest liidu liikmesriikidest pärinevaid alkohoolseid jooke puudutavate reklaamilepingute sõlmimist.”
35. Käesolevas kohtumenetluses on Bacardi, TF1, Prantsuse ja Ühendkuningriigi valitsused ning komisjon esitanud kirjalikke märkusi.
36. 25. novembril 2003 toimus käesolevas kohtuasjas ja kohtuasjas C‑262/02 ühine kohtuistung, millest võtsid osa Bacardi, Prantsuse ja Ühendkuningriigi valitsused ning komisjon.
III – Õiguslik analüüs
Esialgne märkus
37. Nagu juba märgitud, on kohtuasja põhilised küsimused enamjaolt kattuvad. Seetõttu uurin ma neid koos; siiski pean alustama teatavate täpsustustega, mis puudutavad eelotsusetaotlusena esitatud küsimusi kohtuasjas C‑429/02.
38. Eespool viidatud kohtuasjas on Euroopa Kohtule esitatud kaks küsimust, millega soovitakse teada, kas direktiiviga 89/552 ja EÜ artikliga 49 on vastuolus sellised õigusaktid nagu Prantsuse õigusaktid, millega keelatakse alkohoolsete jookide otsene reklaam telereklaamilõikudena või kaudne reklaam, mille puhul taasedastatakse spordisündmuste toimumise asukohta paigaldatud reklaamtahvleid.
39. Nende küsimuste sõnastuse osas tuleb teha teatavaid märkusi.
40. Esiteks tuleb täpsustada, et eelotsusetaotluse esitanud kohtule kasuliku vastuse andmiseks ei saa Euroopa Kohtu õiguslik analüüs piirduda CDB artiklitega L.17–L.21 ning dekreedi nr 92-280 artikliga 8, millele siseriiklik kohus on otseselt viidanud, vaid ilmtingimata on vajalik lisada ka CSA poolt nimetatud sätete rakendusmeetmed. Eriti tuleb arvestada nimetatud asutuse koostatud käitumisjuhendiga, millega, nagu nähtub kohtuasja toimikust, kohustatakse osapooli, kes peavad läbirääkimisi nende teleülekande õiguste omandamiseks, mis puudutavad välismaal toimuvaid spordiüritusi, mida „paljudes riikides” ei taasedastata ja „suunatakse eeskätt Prantsuse vaatajaskonnale” (niinimetatud muud üritused), võtma tarvitusele kõik „võimalikud meetmed”, et ära hoida nimetatud võistluste ajal edastatud alkohoolsete jookide reklaami näitamine Prantsusmaal.
41. Põhikohtuasjas vaidlust põhjustanud TF1, Darmini ja Girosport’i käitumine, mille Bacardi on vaidlustanud, tuleneb nimetatud ettevõtjate tahtest
järgida eespool viidatud CDB artiklite L.17–L.21 ning dekreedi nr 92-280 artikli 8 tõlgendamis- ja kohaldamispraktikat. Seetõttu olen ma arvamusel, et mõlema eelotsuse küsimuse õiguslikus analüüsis tuleb arvestada seda praktikat, mille asjakohasust eespool viidatud artiklite tõlgendamisel on eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt tunnistanud ja mis on komisjoni esitatud kaebuste põhiline ese kohtuasjas C-262/02. Lisaks oleks sellist praktikat arvestamata jättev Euroopa Kohtu vastus pelk nõuandev arvamus, millel puudub põhikohtuasja tegelikkusega seos, ja oleks seetõttu selgelt vastuolus eelotsusetaotluse menetluse eesmärgiga.(13)
42. Teiseks ma arvan, et asjaomaste õigusnormide analüüsimisel tuleb Euroopa Kohtul keskenduda hinnangu andmisele, kas keeld, mis puudutab alkohoolsete jookide kaudset reklaamimist spordisündmuste reklaamtahvlite näitamisega televisiooni vahendusel, on vastavuses ühenduse õigusega. Nagu ma olen juba märkinud, puudutab põhikohtuasi TF1, Darmoni ja Girosport’i käitumise seaduslikkust sellise keelu järgimisel. Seevastu pole otsese telereklaami keelul eespool viidatud vaidluses mitte mingisugust tähtsust, kuigi see on ette nähtud Prantsuse seadusega. Seetõttu mulle näib, et Euroopa Kohtu vastus nimetatud keelu vastavuse kohta ühenduse õigusega pole põhikohtuasja lahendamiseks vajalik.
43. Ma arvan eespool esitatud põhjustel, et Cour de cassation’i esitatud küsimusi peab mõistma selliselt, et Euroopa Kohus peab otsustama, kas direktiiviga 89/552 ja EÜ artikliga 49 on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu Prantsuse õigusnormid, mis keelavad taasedastada televisiooni vahendusel oma riigi territooriumil spordisündmusi, mis toimuvad muus liikmesriigis, kuid mida ei taasedastata paljudes riikides, ja mis puudutavad eeskätt siseriiklikku vaatajaskonda, kui nimetatud taasedastamistega näidatakse spordiürituste toimumiskohta paigaldatud reklaamtahvleid, mille eesmärk on reklaamida tooteid (käesoleval juhul alkohoolseid jooke), mille telereklaami esimesena nimetatud liikmesriik keelab.
44. Sellisena mõistetud Euroopa Kohtule esitatud teine küsimus kohtuasjas C‑429/02 ja komisjoni esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi nõue kohtuasjas C‑262/02 on lõpuks kattuvad, sest mõlemas kohtuasjas tuleb otsustada, kas eespool viidatud õigusnormid, nagu neid tõlgendab ja kohaldab CSA, on kooskõlas EÜ artikliga 49.
45. See on ilmselt kahe kohtuasja keskne küsimus ja ma kordan, et see on neil ühine. Enne selle uurimise alustamist pean siiski veel rõhutama aspekti, millel on tähtsus üksnes eelotsusetaotlust puudutavas kohtuasjas. Tuleb anda hinnang, kas asjaomast Prantsuse seadust võiks algusest peale pidada ebaseaduslikuks sel põhjusel, et see on vastuolus direktiiviga 89/552.
Direktiiv 89/552
46. Ma teen nimetatud küsimuse osas vaid mõned märkused, sest ma nõustun seisukohaga, mille menetlusse astujad on eelotsusetaotluse menetluse ajal ühiselt esitanud (erandiks on vaid TF1), et käesoleval juhul ei saa pidada eespool viidatud direktiivi kohaldatavaks olukorra suhtes, mille puhul spordiürituste ajal näidatavate reklaamtahvlite taasedastamist televisiooni vahendusel ei saa pidada „telereklaamiks”, mistõttu see jääb direktiivi kohaldamisalast väljapoole.
47. Nimetatud järeldus tuleneb minu arvates selgelt direktiivi artiklitest 1, 10 ja 11.
48. Artikli 1 punkti b määratluse kohaselt on „telereklaam” „igasugune […] teadaanne,
mida […] edastab tasu
või samalaadse hüvitise eest, et reklaamida tasu eest pakutavaid kaupu või osutatavaid teenuseid ”.(14)
49. Nimetatud säte viitab järelikult telepildile, mis on eeskätt suunatud reklaami edendamisele, mille eest saab telesaadete edastaja tasu.
Seega ei kohaldata seda selliste teadaannete suhtes, mis on paigaldatud reklaamtahvlitele ja mida filmitakse spordiürituste taasedastamisel, mille eest telesaadete edastajad ei saa mitte mingit tasu.
50. Artiklid 10 ja 11 sätestavad, et telereklaami „[…] hoitakse programmi muudest osadest lahus” (artikli 10 lõige 1); ja „iseseisvatest osadest koosnevate saadete või spordisaadete puhul ning vaheaegadega liigendatud ürituste ja esituste puhul paigutatakse [see] ainult saate osade vahele või vaheaegadele” (artikli 11 lõige 2).
51. Nagu Ühendkuningriigi valitsus ja komisjon on õigesti märkinud, võivad üksnes teleteadaanded, mille eesmärk on eeskätt kaupade või teenuste reklaamimine, olla vastavuses nende tingimusega ja olla vastavalt direktiivile paigutatud spordiürituste taasedastatud saate osade vahele või vaheaegadele selliselt, et nad oleksid saatest selgelt lahus.
52. Seevastu televisioonis spordiürituse taasedastamise ajal edastatavaid telepilte reklaamtahvlitest, mis on paigutatud staadioni ümber, kus võistlus toimub, näidatakse ilmtingimata
kogu võistluse kestel ilma, et neid pilte saaks võistlustegevusest eristada. Järelikult oleks ebaloogiline arvata, et direktiiv 89/552 reguleerib ka seda liiki kaudset reklaami, mis oma struktuuri tõttu ei saa järgida nimetatud direktiivi sätteid.
53. Seega teen selles osas järelduse, et direktiiviga 89/552 ei ole vastuolus liikmesriigi sellised õigusnormid nagu Prantsuse õigusnormid, mis keelavad televisiooni vahendusel taasedastada oma riigi territooriumil spordiüritusi, mis toimuvad muus liikmesriigis, kui nimetatud taasedastamistega näidatakse spordisürituste toimumiskohta paigaldatud reklaamtahvleid, mille eesmärk on reklaamida tooteid (käesoleval juhul alkohoolseid jooke), mille telereklaami esimesena nimetatud liikmesriik keelab.
EÜ artikkel 49
54. Nagu ma olen juba korduvalt märkinud, toovad komisjoni esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutav hagi ja Cour de cassation’i esitatud teine eelotsuse küsimus esile sama probleemi. Sisuliselt tuleb välja selgitada, kas Prantsuse seadus, nagu seda CSA on tõlgendanud ja kohaldanud, on vastavuses EÜ artikliga 49.
55. Komisjon, Ühendkuningriik ja Bacardi arvavad, et asjaomased meetmed osutuvad mitmesuguste piiriüleste teenuste osutamise piiranguks, mis on rahvatervise kaitse ja õigusrikkumise ennetamise eesmärkide suhtes ebaproportsionaalne. Kuigi Prantsuse Vabariik nõustub, et asjaomased õigusnormid on teenuste osutamise vabaduse piirang, leiab ta, et piirang on õigustatud rahvatervise tõttu ja et proportsionaalsuse põhimõtet on seejuures järgitud.
1. Teenuste osutamise vabaduse piirangu olemasolu
56. Seega tuleb esimesena lahendada küsimus, kas CSA meetmed ja eeskätt käitumisjuhend selle algredaktsioonis on teenuste osutamise vabaduse piirang EÜ artikli 49 mõistes.
57. Tõtt öelda ei näi mõlema kohtuasja menetlusse astunud poolte vahel olevat sellise piirangu olemasolu osas tegelikke erimeelsusi, kuna Prantsusmaa ei ole tegelikult vaidlustanud väidet, mille Bacardi, komisjon ja Ühendkuningriik on selle kohta esitanud.
58. Eeskätt ei ole vaidlustatud, et CSA võetavad meetmed sisaldavad kolme eri piiriülese teenuse vabaduse piirangut: i) Prantsuse telesaadete edastajate poolt „kahe maa osavõtul” välismaal toimuvate spordiürituste, mille toimumise ajal näidatakse alkohoolsete jookide reklaame, taasedastamine; ii) spordivõistluste korraldajate poolt võistluste teleülekande õiguste müük Prantsuse telesaadete edastajatele; iii) nimetatud võistlusteks staadioni ümber paigaldatud reklaamtahvlite haldajate poolt reklaampinna müük alkohoolsete jookide reklaamimiseks. Komisjon on liikmesriigi kohustuste rikkumise hagis viidanud muu hulgas kahe maa osavõtul toimuvatel võistlustel osalevate meeskondade sponsorluse piirangu olemasolule (näiteks spordiriietele kinnitatakse alkohoolsete jookide kaubamärgid). Nagu komisjon on sellele vaatamata ise tunnistanud, ei sisaldu nimetatud kaebus põhjendatud arvamuses ega ole seetõttu kohtuasjas C‑262/02 arvestatav.(15)
59. Seetõttu mulle näib, et asjaomased normid, kuigi nendega sätestatakse kohustused üksnes Prantsuse ettevõtjatele, takistavad otseselt nii nimetatud ettevõtjate kui ka teiste liikmesriikide ettevõtjate juurdepääsu eespool viidatud teenuste turule.
60. Nagu eespool on tõdetud „muude ürituste” puhul, nõutakse käitumisjuhendiga pooltelt, kes peavad läbirääkimisi teleülekande õiguste üle, kõigi „võimalike meetmete” tarvitusele võtmist, et ära hoida alkohoolsete jookide reklaamide näitamist Prantsuse telekanalitel.
61.
Mulle näib, et käitumisjuhendiga ettevõtjatelt nõutavate meetmete hulgas on eespool märgitud tulemuse saavutamiseks ka kohustus mitte osta teleülekande õigusi „muude ürituste” taasedastamiseks, kui ei ole toimunud eelnevat alkohoolsete jookide reklaamide kõrvaldamist. Tegelikult ei ole kahtlust, et see „meede” on samuti „võimalike meetmete” hulgas, mida teleülekande õiguste läbirääkijad võivad kasutada.
62. Sellisel juhul on raske mitte pidada asjaomaseid sätteid eespool viidatud teenustele juurdepääsu takistuseks. Nimetatud reklaamide kõrvaldamise nõude puhul ilmneb üks kahest järgmisest olukorrast: kui spordiürituste korraldajad reklaami säilitavad, ei või nad müüa selle ürituse teleülekande õigusi ja järelikult ei saa seda üritust Prantsusmaal taasedastada; kui nad kõrvaldavad reklaamtahvlid või keelavad eelnevalt nende paigaldamise staadioni ümber, tekib vastuolu nende reklaamtahvlite haldajatega, kes ei saa sellises olukorras müüa alkohoolsete jookide tootjatele oma reklaamipinda ja samuti ei saa tootjad seda osta. Kõigil juhtudel jätab käitumisjuhendi alusel teleülekande taasedastamise õiguse läbirääkijatelt nõutav käitumine erinevad ettevõtjad ilma võimalusest pakkuda või kasutada ühte või mitut „piiriülese olemusega” teenust.
63. Selle vastu ei saa vaielda, et Prantsuse telesaadete edastajad, kes pigem loobuvad „kahe maa osavõtul toimuvate võistluse” edastamisest, sest selles reklaamitakse asjaomaseid tooteid, võiksid tänapäeval moodsa tehnika abil alkohoolseid jooke reklaamivaid reklaamtahvleid peita. Nagu komisjon on õigesti märkinud ja Prantsuse valitsus on kohtuistungil nõustunud, on tegemist väga keeruka tehnikaga, mis pärineb raketijuhtimissüsteemist ja mis tekitab telesaadete edastajatele ülemäära suuri kulutusi.
64. EÜ artikli 49 alusel keelatud piirangu olemasolule ei saa vastu väita eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt rõhutatud asjaoluga, et kohaldatavad siseriiklikud õigusnormid puudutavad eranditult kõiki jooke ja et neid kohaldatakse „televisiooniprogrammide levitamise ja edastamise eest vastutavate ettevõtjate poolt” selliste jookide suhtes sõltumata sellest, kas need on „ siseriiklikku või teiste liidu liikmesriikide päritolu ”.(16)
65. Ma tuletan meelde, et EÜ artikkel 49 ei keela üksnes kodakondsusel põhineva diskrimineerimise, vaid sellega keelatakse üldisemalt mis tahes teises liikmesriigis asutatud teenuse osutaja teenuste osutamise vabaduse piirangud.(17) Järelikult on eespool viidatud artikliga vastuolus ka siseriiklikud õigusnormid, mis võivad otseselt mõjutada juurdepääsu teenuste turule teistes liikmesriikides, kuigi neid kohaldatakse eranditult.(18)
66. Nagu ma olen eespool märkinud, on käesoleval juhul tegemist täpselt sellise juhtumiga.
67. Seetõttu näib mulle võimalik selles osas järeldada, et CSA võetavad meetmed nn Evin’i seaduse kohaldamisel, millega nõutakse neilt, kes peavad läbirääkimisi „muid üritusi” puudutavate teleülekande õiguste üle, kõikide „võimalike meetmete” tarvitusele võtmist, et ära hoida Prantsusmaal alkohoolsete jookide reklaamide näitamist, on EÜ artikli 49 mõistes teenuste osutamise vabaduse piirang.
2. Kohaldatavate Prantsuse õigusnormide proportsionaalne olemus
68. Tuleb kontrollida, kas märgitud piirangut võib õigustada vajadustega, mida ühenduse õigus lubab kaitsta, isegi kui on tegemist liikumisvabaduse põhimõtte rikkumisega.
69. Selles osas märgin ma kõigepealt, et mõlemas kohtuasjas jagavad menetlusse astunud pooled Euroopa Kohtu seisukohta, mille kohaselt sellised meetmed nagu käesoleval juhul, „millega piiratakse alkohoolsete jookide reklaamimise võimalusi, et võidelda alkoholi kuritarvitamise vastu”, on sellele vaatamata teenuste osutamise vabaduse piirang, mis „on kooskõlas murega rahvatervise pärast”(19) ja võib olla järelikult õigustatud „üldise huvi tõttu, mida tunnustatakse [EÜ] artiklis [46], mida kohaldatakse teenuste osutamise vabaduse suhtes vastavalt [EÜ] artiklile [55]”.(20)
70. Euroopa Kohtu praktika kohaselt on EÜ artikliga 46 lubatud siseriiklikud meetmed siiski üksnes sel tingimusel seaduslikud, kui nad ei ole „taotletava eesmärgi suhtes ebaproportsionaalsed”.(21) Järelikult on tõsi, et alkohoolsete jookide reklaami üldiselt reguleerivate ühenduse õigusnormide puudumisel „on liikmesriikide otsustada, milline on rahvatervise kaitse tase ning kuidas see saavutatakse” ka selles valdkonnas, samuti on tõsi, et nad peavad siinkohal „tegema asutamislepinguga seatud piiridest ja proportsionaalsuse põhimõttest kinni pidades”,(22) mille kohaselt „peavad võetud meetmed olema eesmärgi saavutamiseks sobivad ega lähe kaugemale sellest, mis on vajalik selle eesmärgi saavutamiseks”.(23)
71. Prantsuse õiguse proportsionaalsuse küsimus on keskne küsimus liikmesriigi kohustuste rikkumise hagis, mille on komisjon Prantsuse Vabariigi vastu esitanud, ja Cour de cassation’i esitatud eelotsusetaotluses. Mõlema kohtuasja lahendamiseks on seetõttu vaja kindlaks teha, kas nimetatud õigusaktid on: i) rahvatervise kaitse eesmärgi saavutamiseks sobivad; ii) ja kas need ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik selle eesmärgi saavutamiseks.
i) Prantsuse õigusaktide otstarbekus rahvatervise kaitse eesmärgi saavutamiseks
72. Komisjoni ja Bacardi arvates ei ole asjaomased Prantsuse õigusnormid rahvatervise kaitse eesmärgi saavutamiseks sobivad, sest need põhinevad selle eesmärgi suhtes mittejärjekindlatel normatiivsetel valikutel ja kriteeriumidel. See tuleneb mitmetest põhjustest, mida ma hakkan analüüsima.
73. Bacardi ja komisjoni arvates ilmneb esimene ebajärjekindlus tubakat ja alkohoolseid jooke puudutavate õigusnormide võrdlemisel. Tubaka puhul sätestatakse Prantsuse õiguses üldine reklaamikeeld, erandiks on vormel-1 võistlused. Alkohoolsete jookide puhul nõustutakse seevastu erinevate reklaamiliikidega (näiteks trükiajakirjanduses, raadios ja reklaamtahvlitel), kuid keelatakse siiski telereklaam, ja käitumisjuhendiga laiendatakse keeldu alkohoolseid jooke reklaamivate reklaamtahvlite näitamisele televisioonis.
74. Kui ma õigesti aru saan, on komisjoni arvates need kaks väidet ebajärjekindlad, sest selline üldine keeld, nagu on kehtestatud tubaka puhul, on piiratud ühe erandiga, sellal, kui sellist osalist keeldu, mis puudutab alkohoolseid jooke, võimendatakse selle laiendava kohaldamisega teleülekannete suhtes.
75. Bacardi ja komisjon näevad teist ebajärjekindlust selles, et nn Evin’i seaduses lubatakse alkohoolsete jookide reklaami spordiväljakutele paigaldatud reklaamtahvlitel, kuid keelatakse selliste reklaamtahvlite taasedastamine televisioonis. Ka selles osas valitseb ebajärjekindlus, et ühelt poolt lubatakse reklaamtahvlitele paigaldatud reklaame, mida spordisündmusel osalevad isikud võivad vaadata kogu spordiürituse kestel, ja teiselt poolt keelatakse nende samade reklaamtahvlite näitamine televisioonis, kuigi telekaamerad satuvad neile vaid juhuslikult, mistõttu televaatajad näevad neid üksnes mõne hetke.
76. Prantsuse valitsus vastab neile väidetele, et ta on teinud õiguspoliitilise valiku, millega kujundatakse reklaamikeeldu vastavalt turustatava toote ohtlikkusele ja kasutatava reklaamiliigi tõhususele.
77. Prantsuse valitsus kinnitas eriti, et puudub mis tahes vastuolu selles, et tubakatoodete reklaamile on kehtestatud erandid, mida ei ole ette nähtud alkoholi puhul, mille ohtlikkuse tase inimese tervisele on erinev. Muu hulgas on loogiline lubada alkoholireklaamide näitamist reklaamtahvlitel, mida näevad üksnes spordiürituste asukohas füüsiliselt kohal viibivad isikud, kuid keelata nende näitamine televisioonis, sest televisioon puudutab suuremat arvu isikuid.
78. Ma kaldun arvama, et Prantsuse seadusandja teatavad valikud võivad tegelikult tunduda vaieldavad. Ei ole kahtlust, et reklaamikeelust märkimisväärsete erandite kehtestamine või reklaamtahvlite näitamise piiramine televisioonis ilma, et keelataks nende paigaldamist staadionitele, võib vähendada sellise meetme tõhusust, mida riik võtab rahvatervise kaitseks.
79. Mulle näib siiski, et need valikud puudutavad liikmesriikide vabadust „otsustada, milline on rahvatervise kaitse tase
ja kuidas
see saavutatakse”(24) ja järelikult kuuluvad need liikmesriikidele selle eesmärgi saavutamiseks antud valikute hulka. Seevastu see, mis jääb väljapoole liikmesriikide vaba valikut ja kuulub seetõttu Euroopa Kohtu kontrolli alla, on nende valikute otstarbekohasus ja vajalikkus taotletava eesmärgi suhtes, sest üksnes need tingimused võivad õigustada neis sisalduvaid piiranguid.
80. Seega on oluline välja selgitada mitte seda, millised meetmed oleksid teoreetiliselt teostatavad ja tõhusamad, vaid seda, kas konkreetsed meetmed, mida Prantsusmaa oma kaalutlusõiguse teostamisel on võtnud, et takistada teleülekannet kahe maa osavõtul toimuvatest spordiüritustest, mille kestel näidatakse alkohoolsete jookide reklaame, on selle riigi poolt taotletava rahvatervise kaitse taseme saavutamiseks sobivad.
81. Mulle näib, et ei saa eitada, et võetud meetmed on taotletud eesmärgi saavutamiseks sobivad. Nendega vähendatakse tegelikult selliseid olukordi, kus võidakse näha telepildis alkohoolseid jooke reklaamivaid reklaamtahvleid ehk pilte, mida edastatakse staadionilt ja mille kindel eesmärk on kutsuda tarbijaid nimetatud tooteid ostma. Seetõttu on mõistlik järeldada, et nimetatud meetmed, mis piiravad sellise teadaande edastamist, võivad ka vähendada juhtumeid, mille puhul televaatajad tarbivad alkohoolseid jooke vastusena reklaamide eesmärkidele.
82. Põhiline väide, mille Bacardi ja komisjon on käesolevas asjas esitanud, on tegelikkuses erinev. See puudutab käitumisjuhendit, mida olen maininud eespool (punktid 19–23), ja eeskätt „kahe maa osavõtul toimuvate spordisürituste” ja „muude spordisürituste” eristamist, millel põhineb välismaal toimuvate spordiürituste taasedastamiskeeld.
83. Bacardi ja komisjoni arvates on selline eristamine lisaks selle ebatäpsusele ka vastuoluline. Kui alkohoolseid jooke reklaamivad reklaamtahvlid asuvad spordivõistluste toimumise asukohas, keelatakse „muude spordiürituste” teleülekanded, mida Prantsuse vaatajaskond jälgib vähem, kuid ei keelata „rahvusvaheliste spordiürituste” teleülekandeid, mida vaatajaskond jälgib rohkem. Sellest järeldub, et võetakse kasutusele leebem kord nende spordiürituste teleülekannete puhul, mille vaatajaskond on suurem ja mis seetõttu võivad reklaami kaudu julgustada suuremat osa inimestest tarbima alkoholi.
84. Minu arvates ei saa siiski sellise väitega nõustuda põhjustel, mida ma järgnevalt selgitan.
85. Esiteks tuletan meelde, et pärast alkohoolsete jookide telereklaamide keelu kehtestamist sedastas CSA, kelle ülesanne on selle seaduse täitmise tagamine, et alkohoolsete jookide tootjad on teatavatel juhtudel asjaomast keeldu rikkunud. Nad olid ostnud reklaamipinda reklaamtahvlitele, mida näidati Prantsusmaal teleülekandega edastatud spordisündmuste ajal, millel polnud vaatamata nende toimumisele välismaal erilist rahvusvahelist tähtsust, kuid puudutas tegelikkuses eeskätt Prantsuse vaatajaskonda.
86. Kuna CSA leidis, et sellise käitumisega rikuti nn Evin’i seaduses sätestatud alkohoolsete jookide telereklaami keeldu ja järelikult ohustati asjaomase seadusega ettenähtud rahvatervise kaitse eesmärki, otsustas ta 1995. aastal keelata Prantsusmaal teleülekanded „muudest spordiüritustest”, mis selliseid reklaame sisaldasid. Selliselt laiendas ta keeldu juba kuritarvitamise objektiks olevate spordiürituste teleülekannetele, mida polnud edastatud „paljudes riikides” ja mis olid suunatud eeskätt „Prantsuse vaatajaskonnale”.
87. Nende valikute aluseks olev loogika näib mulle veelgi selgem ja Prantsuse õiguse eesmärkidega ühtsem, kui arvestada, et kuna „muud spordiüritused” on „suunatud eeskätt Prantsuse vaatajaskonnale”, võivad alkohoolsete jookide tootjad ja reklaamijad (valides reklaamitava toote ja isikupärastades reklaamtahvlitele paigaldatava reklaamisõnumi) korraldada seal Prantsuse televaatajatele suunatud reklaami näitamist, mis on sel põhjusel teravam ja kahjulikum.
88. Lisaks näib asjaomane keeld puudutavat tõhusamalt just neid „muid spordiüritusi”. Kuna asjaomaseid üritusi edastatakse teleülekandega vaid vähestesse riikidesse, siis edastamine sellisele suurele vaatajaskonnale nagu Prantsuse vaatajaskond on eriti oluline teleülekande õiguste valdajatele ja reklaamiga tegelevatele ettevõtjatele, kes nõustuvad seetõttu nimetatud keelu järgimisel tegema kergemini koostööd.
89. Ma võiksin muuhulgas lisada, et „rahvusvaheliste spordiürituste” ja „muude spordiürituste” eristamine võimaldab rahvatervise kaitse eesmärki teenuste osutamise vabaduse põhimõttega paremini kokku sobitada, sest see vähendab juhtumeid, kus välismaal toimuvate spordiürituste edastamine Prantsusmaal on keelatud. Sellise eristamise tõttu puudutab piirang üksnes muid spordisündmusi, mida ei edastata paljudes riikides ja mis huvitavad eeskätt Prantsuse vaatajaskonda.
90. Üldine edastuskeeld, mis puudutab kõiki spordiüritusi, oleks tõhusam alkoholismivastases võitluses ja järelikult rahvatervise kaitsmisel sobivam. On siiski ilmne, et see oleks olnud teenuste osutamisele palju suurem takistus, kui põhjustab asjaomane õigusakt.
91. Seoses argumendiga, et üldine keeld oleks taganud paremini õiguskindluse, ma märgiksin, et õiguskindlust saab tagada ka „muudele spordiüritustele” suunatud keeluga. Neid määratakse kahe täpse kriteeriumi alusel (riikide arv, kuhu neid edastatakse ja Prantsuse vaatajaskonna eriline huvi), mis omavahel kombineeritult võimaldavad minu arvates kõikidel telesaadete edastajatel ja muudel selle valdkonna ettevõtjatel eristada selgelt juhtumeid, mille puhul spordisündmuste taasedastamine on keelatud, nendest juhtumitest, mille puhul see on seevastu lubatud.(25)
92. Ma lisan, et Prantsuse telesaadete edastajatel, kes on esmajärjekorras huvitatud spordivõistluste taasedastamisest televisiooni kaudu, on võimalus kõrvaldada igasugune ebakindlus selliste võistluste liigitamisel rahvusvaheliste või kahe maa osavõtul toimuvate spordiüritustena, kui nad pöörduvad CSA poole kasvõi telefoni teel. See kehtib eeskätt seetõttu, et kuna CSA on ametiasutus, kes vastutab nn Evin’i seaduse kohaldamise ja televisiooni valdkonnas üldise järelevalve eest, on tal telesaadete edastajatega tihedad ja regulaarsed suhted.(26)
93. Muu hulgas märgin, et Bacardi ja komisjoni väitega, mille kohaselt täielikust keelust tuleneks suurem õiguskindlus ja see oleks järelikult ühenduse seisukohalt „talutavam”, seondub vastuolu, mis kandub edasi hagisse ja käesolevas asjas esitatud märkustesse. Nende põhjal tuleks pidada asjaomast Prantsuse keeldu asutamislepinguga vastuolus olevaks sel põhjusel, et sellega … piiratakse alkohoolsete jookide reklaami liiga vähe ja kuigi täieliku reklaamikeeluga takistataks teenuste osutamise vabadust rohkem, oleks see paradoksaalselt ühenduse õigusega rohkem vastavuses.
94. Vaidlustades Prantsuse õiguse asjakohasuse rahvatervise kaitset puudutava eesmärgi saavutamiseks, arvustab komisjon liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutavas hagis lõpuks konkreetset viisi, kuidas CSA on nn Evin’i seadust ja käitumisjuhendit kohaldanud. Ta on tegelikult arvamusel, et CSA on takistanud vaidlusaluste meetmetega spordiürituste taasedastamist Prantsusmaal vaid siis, kui võistluste asukohas on olnud Prantsusmaal turustatavate alkohoolsete jookide reklaame näitavad reklaamtahvlid. Komisjon märgib, et kui CSA oleks tahtnud taotleda rahvatervise kaitse eesmärki järjekindlalt, oleks ta pidanud kohaldama asjaomast keeldu kõikide alkohoolsete jookide reklaamide suhtes sõltumata sellest, kas asjaomaseid jooke Prantsusmaal turustatakse või mitte.
95. Prantsuse valitsus on vaidlustanud süüdistuse, mille kohaselt käitumisjuhendit kohaldatakse diskrimineerivalt, ja väidab seevastu, et Prantsuse õigust tuleb kohaldada Prantsusmaal ja muudes liikmesriikides turustatavate toodete vahel mitte mingit vahet tegemata.
96. Jätan tähelepanuta juba eespool käsitletud veidra argumendi, mis veel kord arvustab Prantsuse meetmeid seetõttu, et need on … liiga vähe piiravad, et nii nn Evin’i seaduse kui ka käitumisjuhendiga ei piirdu alkohoolsete jookide telereklaami keeld Prantsuse turul turustatavate toodetega. Esimene keelab kõikide niisuguste alkohoolsete jookide telereklaami, mille alkoholisisaldus on üle 1,2%; teisega kehtestatakse „võrdne järelevalve […] kõikidele alkohoolsetele jookidele, mis on Prantsuse või välismaist päritolu”, ja täpsustatakse muu hulgas, et „Prantsuse tootjaid ja reklaamijaid ei või kohelda erinevalt, võrreldes nende välismaa konkurentidega”.
97. Sellele vaatamata soovin märkida, et komisjon ei ole oma hagis tõendanud, et CSA on nn Evin’i seadust ja käitumisjuhendit kohaldanud üksnes Prantsusmaal turustatavate alkohoolsete reklaamide suhtes. Kohtuasja toimikust ei leidnud ma ühtegi kindlat tõendit, mis kinnitaks väidet, mille kohaselt juhendiga kehtestatud mittediskrimineerimise põhimõtte kohaldamine „kõikus vastavalt sellele, et põhimõtteliselt arvestati eeskätt Prantsusmaal turustatavaid alkohoolseid jooke”,(27) ehk täpsemalt öeldes pole seda põhimõtet kohaldatud ja et üksnes „välismaa alkohoolsete kaubamärkide reklaamid”(28) on täielikult lubatud. Komisjoni enda hagile lisatud dokumentidest (mis puudutavad osaliselt põhjendatud arvamuses sedastatud faktilistele asjaoludele järgnevaid asjaolusid) nähtub vastupidi, et paljudel juhtudel on Prantsuse õigus takistanud kõikide alkohoolsete jookide reklaamipinna müüki ja seda on kohaldatud ka kõikidel juhtudel muudes liikmesriikides toodetud jookide suhtes.(29)
98. Selle punkti lõpetuseks järeldan, et Prantsuse asjaomased õigusnormid on nendega taotletava rahvatervise kaitse eesmärgi saavutamiseks sobivad.
ii) Kohaldatava Prantsuse õiguse vajalikkus
99. Selleks et hinnata kohaldatavate Prantsuse õigusnormide proportsionaalsust taotletava rahvatervise kaitse eesmärgiga, tuleb veel välja selgitada, kas lisaks selle sobivusele nimetatud eesmärki saavutada ei lähe nimetatud õigusnormid kaugemale sellest, mis on vajalik selle eesmärgi saavutamiseks.
100. Komisjoni arvates on proportsionaalsuse põhimõttega kehtestatud teist nõuet käesoleval juhul rikutud. Selleks et ära hoida alkohoolsete jookide reklaame näitavate reklaamtahvlite juhuslikku näitamist televisioonis, keelab Prantsuse õigus täielikult reklaamtahvleid näitavate spordiürituste taasedastamise teleülekande teel.
101. Bacardi ja Ühendkuningriik jõuavad samale järeldusele, kuid nende põhjendused on erinevad. Nad väidavad, et asjaomaste õigusnormidega taotletava eesmärgi võiks saavutada vähem piiravate meetmetega, millega piiratakse reklaami sisu või hoiatatakse vaatajaskonda alkoholi liigse tarbimise kahjulikkuse eest. Ühendkuningriik arvustab muu hulgas seda, et asjaomaseid Prantsuse õigusnorme kohaldatakse kõikide jookide suhtes, mille alkoholisisaldus on üle 1,2%, sõltumata alkoholi kangusest, ja et need õigusnormid takistavad ka muude liikmesriikide seadustele vastavate reklaamide taasedastamist Prantsusmaal, millega korratakse juba selles riigis toimunud kontrolli.
102. Ma ei saa nimetatud argumentidega nõustuda.
103. Kõigepealt ei saa nõustuda komisjoni väitega, sest nagu ma olen eespool maininud, puuduvad ringhäälinguorganisatsioonidel praegu tehnilised vahendid, mis võimaldaksid neil varjata alkohoolsete jookide reklaame näitavaid reklaamtahvleid valikuliselt. Kaasaegseid tehnilisi võtteid, millega saab telepilti peita ja saavutada eesmärk vähem piiravate vahenditega, ei saa ringhäälinguorganisatsioonid kasutada nende liigse kulukuse tõttu.
104. Nii Bacardi kui ka Ühendkuningriigi esitatud väited ei ole veenvad. Minu arvates on Prantsuse Vabariik õigesti rõhutanud, et alkohoolsete jookide liigne tarbimine on inimese tervisele ohtlik sõltumata alkoholi kangusest ja käitumisjuhendiga keelatud reklaami liigist (alkohoolseid jooke näitavate reklaamtahvlite taasedastamine televisioonis), mida näeb teleekraanil vaid korraks ja vaid mõne sekundi vältel, mistõttu ei ole võimalik reklaami sisu kontrollida ega lisada selle teleekraanile ilmumisel hoiatusi alkohoolsete jookide liigsest tarbimisest tulenevate ohtude kohta.
105. Prantsuse Vabariik põhjendab õigesti ohtu, et muude liikmesriikide seadustega juba vastavuses olevat reklaami kontrollitakse kaks korda, sest selle puhul on kaks võimalust: liikmesriik, kus spordiüritus toimub, keelab alkohoolsete jookide reklaame näitavate reklaamtahvlite edastamise telepildis, millisel juhul võib seda programmi ilma kontrollivajaduseta taasedastada Prantsusmaal; kui selline keeld nimetatud liikmesriigis puudub, on Prantsuse asutuste läbiviidav kontroll ainus.
106. Ma lisan, et kuigi kohaldatav Prantsuse õigus ületab muude liikmesriikide lubavamaid sätteid, ei saa seda pidada seetõttu ebaproportsionaalseks ja selle tulemusel ühenduse õigusega vastuolus olevaks. Euroopa Kohus on juba sedastanud, et asjaolu, et „liikmesriik kehtestab teise liikmesriigiga võrreldes vähem piiravad sätted, ei tähenda, et viimase sätted oleksid ebaproportsionaalsed”.(30) Kohaldatavaid Prantsuse sätteid ei saa järelikult pidada proportsionaalsuse põhimõttega vastuolus olevaks üksnes põhjusel, et teine liikmesriik kohaldab alkohoolsete jookide reklaamide suhtes leebemaid sätteid.
107. Seetõttu näib mulle, et selles osas võib järeldada, et asjaomane Prantsuse õigus ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik sellega taotletava rahvatervise kaitse eesmärgi saavutamiseks.
108. Lõpuks ma märgin, et minu arvates tuleb asjaomast õigust pidada õigustatuks rahvatervise kaitse huve silmas pidades ja selle eesmärgi suhtes proportsionaalseks, mistõttu pole vaja kindlaks teha, kas on õigustatud ka õigusrikkumiste ärahoidmise kohustuslik nõue, mida on pooled mõlema menetluse kestel väitnud.
109. Seetõttu leian, et:
– kohtuasjas C-429/02 tuleb vastata Cour de cassation’ile, et direktiiviga 89/552 ja EÜ artiklitega 46, 49 ja 55 ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu Prantsuse õigusnormid, millega keelatakse teises liikmesriigis toimuvate paljudes riikides mitteedastatavate ja eeskätt siseriiklikku vaatajaskonda puudutavate spordiürituste taasedastamine siseriiklikul territooriumil, kui selliste taasedastamiste kestel näidatakse spordiürituste toimumispaika paigaldatud reklaamtahvleid, mille eesmärk on reklaamida tooteid (käesoleval juhul alkohoolseid jooke), mille telereklaami esimene riik keelab;
– jätta komisjoni hagi kohtuasjas C-262/02 rahuldamata.
IV – Kohtukulud kohtuasjas C-262/02
110. Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel peab kohtuvaidluse kaotanud pool kandma kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna Prantsuse Vabariik esitas nõude jätta kohtukulud komisjoni kanda ning kohtuotsus on tehtud viimase kahjuks, jäetakse kohtukulud komisjoni kanda.
111. Kodukorra artikli 69 lõige 4 sätestab, et menetlusse astuvad liikmesriigid kannavad ise oma kohtukulud. Seetõttu peab Ühendkuningriik kandma enda kohtukulud ise.
V – Ettepanek
Eespool toodud põhjustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
– vastata Cour de cassation’ile kohtuasjas C-429/02, et direktiiviga 89/552 teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta ja EÜ artiklitega 46, 49 ja 55 ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu Prantsuse õigusnormid, millega keelatakse teises liikmesriigis toimuvate paljudes riikides mitteedastatavate ja eeskätt siseriiklikku vaatajaskonda puudutavate spordiürituste taasedastamine siseriiklikul territooriumil, kui selliste taasedastamistega näidatakse spordiürituste toimumispaika paigaldatud reklaamtahvleid, mille eesmärk on reklaamida tooteid (käesoleval juhul alkohoolseid jooke), mille telereklaami esimene riik keelab;
– otsustada kohtuasjas C-262/02, et:
1. Jätta komisjoni esitatud hagi rahuldamata.
2. Mõista kohtukulud välja komisjonilt.
3. Jätta Ühendkuningriigi kohtukulud tema enda kanda.
(1) .
(2)  –	Nõukogu 3. oktoobri 1989. aasta direktiiv 89/552/EMÜ teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT L 298, lk 23).
(3)  – 	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. juuni 1997. aasta direktiiv 97/36/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiivi 89/552/EMÜ teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT L 202, lk 60).
(4)  –	JORF, 12.1.1991, lk 615.
(5)  –	Hiljem code de la santé publique’i (rahvatervise koodeks) artikkel L.3323-2.
(6)  –	JORF, 28.3.1992, lk 4313.
(7)  –	Näiteks märkis CSA kaheksa erineva alkohoolse joogi kaubamärgi reklaami olemasolu 18. jaanuaril 1995. aastal Utrechtis (Holland) toimunud Prantsusmaa ja Hollandi vahelisel sõprusmängul.
(8)
–	CSA esitas 23. jaanuaril 1995 kaebuse Tribunal de grande instance de Nanterre’i prokurörile code de procédure pénale’i (Prantsuse kriminaalmenetluse koodeks) artikli 40 alusel. Pärast kaebuse esitamist otsustas Prantsuse telesaadete edastaja TF1 mitte edastada 2. märtsil 1995. aastal toimunud Auxerre’i ja Arsenali vahelist jalgpallimängu. Samuti tühistas France 2 Iirimaa ja Šotimaa vahelise ragbivõistluse taasedastamise, mis pidi toimuma 18. märtsil 1995.
(9)  –	Käitumisjuhend on avaldatud 31. märtsi 1995. aasta väljaandes Bulletin officiel du ministère de la Jeunesse et des Sports .
(10)  –	9. oktoobril 1999 ringhäälinguorganisatsioonidele edastatud käitumisjuhendi redaktsiooni tähenduses on „eriti tuntud” määratletud kui „rahvusliku meeskonna, klubi või Prantsuse või välismaise sportlase kuulsus väljaspool tema päritoluriiki”.
(11)
–	Pärast viidatud muudatust sisaldab nimekiri sõprusmänge, lõppvõistlusele eelnevaid valikmänge ja UEFA karikasarja kaheksandikfinaalile eelnevaid mänge.
(12)  –	Vt Cour d’appel de Paris’ 27. mai 1997. aasta kohtuotsus, lk 3 (Bacardi märkuste lisa 42). Selles kohtuotsuses täpsustatakse, et „TF1 poolt Jean-Claude Darmonile 23. oktoobril 1995. aastal adresseeritud kirjaga, mis puudutab UEFA karikavõistluste teise ringi mittekuulumist rahvusvaheliste spordiürituste kategooriasse, püütakse üksnes meelde tuletada Prantsuse õigusnorme” (lk 10–11).
(13)  –	Selles osas tuletan meelde, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale „ei ole eelotsusetaotluse ja järelikult Euroopa Kohtu pädevuse aluseks üldistele või hüpoteetilistele küsimustele nõuandvate arvamuste andmine […], vaid vaidluse tõhusa lahendamise vajadus”. Vt muu hulgas 15. juuni 1995. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-22/93–C-424/93: Zabala Erasun jt (EKL 1995, lk I‑1567, punkt 29) ja 12. märtsi 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑314/96: Djabali (EKL 1998, lk  I‑1149, punktid 17–20).
(14)
–	Kohtujuristi kursiiv.
(15)   –	Selles osas tuletan meelde, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale „on [EÜ] artikli [226] alusel esitatava hagi ese piiratud selles sättes ette nähtud vaidluseelse menetlusega; järelikult peavad komisjoni põhjendatud arvamus ja hagi põhinema samadel põhjendustel ja hagi alustel”. Vt 14. juuli 1988. aasta otsus kohtuasjas 298/86: komisjon v.
Belgia (EKL 1988, lk 4343, punkt 10).
(16)  –	Kohtujuristi kursiiv. Selles osas rõhutan, et Cour de cassation näib jagavat Cour d’appel’i poolt 23. septembri 1997. aasta kohtuotsuses selle kohta öeldut, milles Bacardi väited, mis puudutasid Prantsuse toodete diskrimineerimist, tunnistati alusetuks (Bacardi märkuste lisa  42, lk 10–11).
(17)  –	Vt 26. veebruari 1991. aasta otsused kohtuasjas C-154/89: komisjon v . Prantsusmaa (EKL 1991, lk I‑659, punkt 12), kohtuasjas C‑180/89: komisjon v . Itaalia (EKL 1991, lk I‑709, punkt 15) ja kohtuasjas C‑198/89: komisjon v.
Kreeka (EKL 1991, lk I‑727, punkt 16); 25. juuli 1991. aasta o tsus kohtuasjas C‑76/90: Säger (EKL 1991, lk I‑4221, punkt 12).
(18)  –	Vt 10. mai 1995. aasta otsus kohtuasjas C-384/93: Alpine Investments (EKL 1995, lk  I‑1141, punkt 38).
(19)  –	Vt 10. juuli 1980. aasta otsus kohtuasjas 152/78: komisjon v . Prantsusmaa (EKL 1980, lk  2299, punkt 17), 25. juuli 1991. aasta otsus
liidetud kohtuasjades C‑1/90 ja C‑176/90, Aragonesa de Publicidad Exterior ja Publivía (EKL 1991, lk I‑4151, punkt 15) ja 8. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑405/98: Gourmet (EKL 2001, lk I‑1795, punkt 27).
(20)  –	Eespool viidatud Gourmet’ kohtuotsus, punkt 40.
(21)  –	26. aprilli 1988. aasta otsus kohtuasjas 352/85: Bond van Adverteerders (EKL 1988, lk 2085, punkt 36).
(22)  –	Eespool viidatud Aragonesa kohtuotsus, punkt 16.
(23)  –	22. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C-390/99: Canal Satélite Digital (EKL 2002, lk I‑607, punkt 33). Vt ka 23. novembri 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑369/96 ja C‑376/96: Arblade jt (EKL 1999, lk I-8453, punkt 35) ja 3. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑58/98: Corsten (EKL 2000, lk I‑7919, punkt 39).
(24)  –	Eespool viidatud Aragonesa kohtuotsus, punkt 16 (kohtujuristi kursiiv).
(25)  –	Selles osas ma tuletan meelde, et pärast komisjoni poolt põhjendatud arvamuse saatmist on „rahvusvaheliste spordiürituste” ja „muude spordiürituste” eristamist veel täpsustatud. Lisaks täiendati juhendit lisaga, milles loetleti kõik teise liiki kuuluvad sündmused (vt eespool punktid 24–25).
(26)  –	Selles osas ma tuletan muu hulgas meelde, et pärast komisjoni poolt põhjendatud arvamuse saatmist muudeti käitumisjuhendit, et anda kõigile huvitatud isikutele võimalus pöörduda CSA poole juhendi kohaldamistingimuste kohta arvamuse saamiseks ja õigus saada vastav arvamus maksimaalselt kolme nädala jooksul (vt eespool punktid 24 ja 25).
(27)
–	Hagi punkt 6.
(28)  –	Hagi punkt 9.
(29)  –	Vt Euroopa Piiritusetootjate Liidu 20. detsembri 1999. aasta kiri (hagi lisa 9), milles märgitakse, et AEK ja Monaco vahelise jalgpallimängu ajal, mis toimus 23. novembril 1999. aastal UEFA karikavõistluste kolmandas ringis, ei antud eespool viidatud liidu liikmele võimalust osta ouzo
reklaamimiseks reklaamipinda põhjusel, et nn Evin’i seadus keelab spordiürituste taasedastamise Prantsusmaal, kui säärasel taasedastamisel näidatakse reklaamkandjaid, mis reklaamivad alkohoolseid jooke. Vt ka jalgpalliklubi Newcastle United finantsjuhi 28. jaanuari 2000. aasta avaldust Inglise kohtule (hagi lisa 10), milles öeldakse, et „Prantsuse seadus on tõeline probleem jalgpalliklubidele, kes mängivad Prantsuse klubidega UEFA karikavõistlustel. See piirab klubide vabadust müüa oma väljakul reklaamipinda. CSI [äriühing, kes müüb jalgpalliklubide nimel jalgpallivõistluste teleülekande õigusi] nõustab Inglise klubisid, et nad ei nõustuks alkoholitootjate
reklaamidega sellistel võistlustel, mis tagavad neile teleülekande õigusest maksimaalse tulu” (kohtujuristi kursiiv). Viimati nimetatud avaldus on vastuolus komisjoni ühe teise dokumendiga (hagi lisa 11), millest nähtub, et „CSI on pidevalt nõustanud oma klientideks olevaid Inglise klubisid, et kui nad tahavad saada võimalikult suuri tulusid Euroopa võistluste teleülekande õigustest, siis ei saa nad nõustuda […] Prantsuse alkoholitootjate
pakkumistega teha staadionitel reklaami nende võistluste ajal” (kohtujuristi kursiiv).
(30)  –	Vt eespool viidatud Alpine Investmentsi kohtuotsus, punkt 51.