62022CC0516
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
NICHOLAS EMILIOU
esitatud 9. novembril 2023 (
1
)
Kohtuasi C‑516/22
Euroopa Komisjon
versus
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik
Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Tagaseljaotsus – Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise leping – Üleminekuperiood – Euroopa Kohtu pädevus – Supreme Courti (Ühendkuningriigi kõrgeim kohus) otsus – Vahekohtuotsuse täitmine – ELL artikli 4 lõige 3 – Lojaalse koostöö kohustus – Menetluse peatamine – ELTL artikli 351 esimene lõik – Liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelised lepingud, mis on sõlmitud enne nende Euroopa Liiduga ühinemise kuupäeva – Mitmepoolsed lepingud – ELTL artikkel 267 – Eelotsuse küsimuse esitamata jätmine – Viimases astmes asja lahendav liikmesriigi kohus – ELTL artikli 108 lõige 3 – Riigiabi – Rakendamiskeeld
I. Sissejuhatus
1.
1970. aastal avaldatud artiklis märkis toonane kohtunik Mertens de Wilmars, kellest hiljem sai Euroopa Liidu Kohtu kuues president, kaasautorina isiklikku seisukohta väljendades, et klassikalise rahvusvahelise avaliku õiguse kohaselt vastutavad riigid oma kohtute tegevuse eest. Ta lisas siiski, et toonane EMÜ asutamisleping lõi väga erilise suhte riigisiseste ja ühenduse kohtute vahel. Selle põhjal väitis kohtunik Mertens de Wilmars, et „riigisisese kohtuniku otsust ühenduse õigusnormide kohaldamisala kohta […] või üldisemalt ühenduse õigust kohaldavat kohtuotsust ei saa sellisena kunagi pidada liikmesriigi kohustuste täitmata jätmiseks“. Ta leidis, et liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses vastutab liikmesriik oma kohtute tegevuse eest üksnes juhul, kui viimase astme kohus keeldub süstemaatiliselt eelotsusemenetlust kasutamast. (
2
)
2.
Vahepeal möödunud 50 aasta jooksul on liidu õigus märkimisväärselt edasi arenenud. Praeguseks on välja kujunenud, et liikmesriigi võib põhimõtteliselt lugeda ELTL artiklite 258–260 alusel oma kohustusi rikkunuks olenemata sellest, millise riigi institutsiooni, organi või asutuse tegevus või tegevusetus on rikkumise põhjustanud, isegi kui tegemist on põhiseaduse kohaselt sõltumatu institutsiooniga. (
3
) Sellest järeldub, et liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses võib liikmesriiki pidada vastutavaks tema kohtute otsustest tulenevate liidu õiguse rikkumiste eest. (
4
)
3.
Käesoleva kohtuasja eripära seisneb aga selles, et Euroopa Komisjoni väidetavaid liidu õiguse rikkumisi ei ole toime pannud mitte liikmesriigi kohus, vaid Supreme Court of the United Kingdom ((Ühendkuningriigi kõrgeim kohus; edaspidi „Supreme Court (kõrgeim kohus)“), kes vaidlusaluse kohtuotsuse tegemise ajal oli Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi liidust väljaastumise (edaspidi „Brexit“) tõttu kolmanda riigi institutsioon.
4.
Olen käesolevas asjas seisukohal, et hoolimata Brexitist ja erilisest ettevaatusest, mida on vaja kohtu kohustuste rikkumise tuvastamisel, (
5
) tõi Supreme Courti (kõrgeim kohus) vaidlusalune kohtuotsus kaasa mitu liidu õiguse rikkumist, mille Euroopa Kohus saab käesolevas menetluses tuvastada.
II. Õiguslik taust
A. Euroopa Liidu õigus
5.
ELTL artikli 351 esimeses lõigus on sätestatud:
„Aluslepingute sätted ei mõjuta õigusi ja kohustusi, mis tulenevad enne 1. jaanuari 1958 või ühinevate riikide puhul enne nende ühinemise kuupäeva sõlmitud lepingutest ühe või mitme liikmesriigi ja ühe või mitme kolmanda riigi vahel.“ (
6
)
6.
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise lepingu (
7
) artikli 2 punkti e kohaselt tähendab „üleminekuperiood“ selle lepingu artiklis 126 sätestatud ajavahemikku.
7.
Väljaastumislepingu artikli 86 „Euroopa Liidu Kohtus pooleliolevad kohtuasjad“ lõikes 2 on sätestatud:
„Euroopa Liidu Kohtule jääb pädevus lahendada eelotsusetaotlusi, mille on esitanud Ühendkuningriigi kohtud enne üleminekuperioodi lõppu.“
8.
Väljaastumislepingu artikli 87 „Uued kohtuasjad Euroopa Kohtus“ lõikes 1 on sätestatud:
„Kui Euroopa Komisjon leiab, et Ühendkuningriik on jätnud enne üleminekuperioodi lõppu täitmata mõne aluslepingutest või käesoleva lepingu neljandast osast tuleneva kohustuse, võib Euroopa Komisjon nelja aasta jooksul pärast üleminekuperioodi lõppu anda asja Euroopa Liidu Kohtusse vastavalt nõuetele, mis on sätestatud […] ELi toimimise lepingu artiklis 258 […]. Sellised kohtuasjad kuuluvad Euroopa Liidu Kohtu pädevusse.“
9.
Väljaastumislepingu artiklis 126 „Üleminekuperiood“ on sätestatud:
„Ülemineku- või rakendusperiood algab käesoleva lepingu jõustumise kuupäeval ja lõpeb 31. detsembril 2020.“
10.
Väljaastumislepingu artikkel 127 „Ülemineku kohaldamisala“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Üleminekuperioodil kohaldatakse liidu õigust Ühendkuningriigi suhtes ja Ühendkuningriigis, kui käesolevas lepingus ei ole sätestatud teisiti.
[…]
3.   Üleminekuperioodil toob lõike 1 alusel kohaldatav liidu õigus Ühendkuningriigile ja Ühendkuningriigis kaasa samad õiguslikud tagajärjed kui liidus ja selle liikmesriikides ning seda tõlgendatakse ja kohaldatakse samade meetodite ja üldpõhimõtete alusel kui liidus.
[…]
6.   Iga viidet liikmesriikidele lõike 1 alusel kohaldatavas liidu õiguses, nagu seda rakendatakse ja kohaldatakse ka liikmesriikides, mõistetakse üleminekuperioodil selliselt, et see hõlmab Ühendkuningriiki, kui käesolevas lepingus ei ole sätestatud teisiti.
[…]“.
B. Rahvusvaheline õigus
11.
29. mail 2002 Rootsi valitsuse ja Rumeenia valitsuse vahel sõlmitud kahepoolne investeeringute edendamise ja vastastikuse kaitsmise leping (edaspidi „kahepoolne investeerimisleping“) jõustus 1. juulil 2003 ning selle artikli 2 lõikes 3 on kokku lepitud:
„Kumbki lepinguosaline tagab igal ajal teise lepinguosalise investorite investeeringute õiglase ja võrdse kohtlemise ning ei takista meelevaldsete ja diskrimineerivate meetmete kaudu nimetatud investorite poolt selliste investeeringute juhtimist, haldamist, säilitamist, kasutamist, kasusaamist ega võõrandamist.“
12.
Kahepoolse investeerimislepingu artikkel 7 näeb ette, et investorite ja lepingu allkirjastanud riikide vahelised vaidlused lahendatakse eelkõige vahekohtus, mis kohaldab ICSID konventsiooni (edaspidi „vahekohtuklausel“).
13.
18. märtsil 1965 Washingtonis allakirjutamiseks avatud riikide ja teiste riikide kodanike vaheliste investeeringuid puudutavate vaidluste lahendamise konventsiooni (edaspidi „ICSID konventsioon“) artiklid 53 ja 54 paiknevad konventsiooni IV peatüki („Vahekohus“) 6. jaos („Vahekohtuotsuse tunnustamine ja täitmine“). Artikli 53 lõikes 1 on sätestatud:
„Vahekohtuotsus on pooltele kohustuslik ning seda ei saa edasi kaevata ega muul viisil vaidlustada, välja arvatud konventsioonis ette nähtud juhul. Pooled peavad täitma vahekohtuotsuse vastavalt selle sõnastusele, välja arvatud siis, kui jõustumine on peatatud konventsiooni sätete kohaselt.“
14.
Artikli 54 lõikes 1 on ette nähtud:
„Iga osalisriik tunnustab konventsiooni kohaselt tehtud vahekohtuotsust siduvana ja tagab oma territooriumil vahekohtuotsusega mõistetud rahaliste kohustuste täitmise, nii nagu ta teeks seda oma riigi territooriumil tegutseva kohtu lõpliku lahendi puhul. […]“.
III. Asja taust ja kohtueelne menetlus
15.
Vaidluse faktilised asjaolud, nagu need nähtuvad toimikust, võib kokku võtta järgmiselt.
A. Vahekohtuotsus, komisjoni otsused ja menetlus Euroopa Liidu Kohtus
16.
Rumeenia tunnistas 26. augustil 2004 alates 22. veebruarist 2005 kehtetuks 1998. aastal mitmesuguste maksustiimulite vormis kehtestatud regionaalabi kava. Rootsi investorid Ioan ja Viorel Micula ning kolm nende kontrolli all olevat Rumeenias asutatud äriühingut (edaspidi „investorid“) taotlesid 28. juulil 2005 kahepoolse investeerimislepingu artikli 7 alusel vahekohtu moodustamist, et saada hüvitist vaidlusaluse maksustiimulite kava tühistamisest tuleneva kahju eest.
17.
Vahekohus jõudis 11. detsembri 2013. aasta otsuses (edaspidi „vahekohtuotsus“) järeldusele, et kuna Rumeenia tunnistas vaidlusaluse maksustiimulite kava kehtetuks enne 1. aprilli 2009, siis kahjustas ta vahekohtumenetluse hagejate õiguspärast ootust ega tegutsenud läbipaistvalt, jättes hagejad õigel ajal teavitamata, ega taganud nende hagejate tehtud investeeringute õiglast ja võrdset kohtlemist kahepoolse investeerimislepingu artikli 2 lõike 3 tähenduses. Seetõttu mõistis vahekohus investorite kasuks Rumeenialt välja kahjuhüvitise summas 791882452 Rumeenia leud (RON) (praeguse vahetuskursi järgi ligikaudu 160 miljonit eurot).
18.
Komisjon võttis 26. mail 2014 vastu otsuse C(2014) 3192 (final), millega kohustas Rumeeniat viivitamata peatama mis tahes tegevuse, mis võib kaasa tuua vahekohtuotsuse rakendamise või täitmise, sest selline tegevus võib kujutada endast õigusvastast riigiabi, kuni komisjon on teinud lõpliku otsuse selle meetme siseturuga kokkusobivuse kohta (edaspidi „abi maksmise peatamise ettekirjutus“).
19.
Komisjon teavitas 1. oktoobri 2014. aasta kirjas Rumeeniat oma otsusest algatada ELTL artikli 108 lõikes 2 sätestatud ametlik uurimismenetlus seoses ebaseadusliku abi kahtlusega (edaspidi „menetluse algatamise otsus“).
20.
Seejärel võttis komisjon 30. märtsil 2015 vastu otsuse (EL) 2015/1470 Rumeenia antud riigiabi SA.38517 (2014/C) (ex 2014/NN) kohta – vahekohtu 11. detsembri 2013. aasta otsus juhtumis Micula vs. Rumeenia (edaspidi „2015. aasta lõplik otsus“). Selles otsuses oli sisuliselt ette nähtud, et 1) investoritele kahjuhüvitise maksmine kujutab endast „riigiabi“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses ja on siseturuga kokkusobimatu ning 2) Rumeenia on kohustatud jätma välja maksmata siseturuga kokkusobimatu abi ja nõudma sisse sellise abi, mis on investoritele juba välja makstud.
21.
Investorid vaidlustasid 2015. aasta lõpliku otsuse kehtivuse Üldkohtus, kes tühistas selle otsuse 18. juuni 2019. aasta kohtuotsusega European Food jt vs. komisjon. (
8
) Sisuliselt nõustus Üldkohus investorite väidetega, mis puudutasid 1) komisjoni pädevuse puudumist ja liidu õiguse kohaldamatust Rumeenia ühinemisele eelnenud olukorra suhtes ning 2) komisjoni viga, mis seisnes vahekohtuotsuse lugemises „eeliseks“ ja „abiks“ ELTL artikli 107 tähenduses.
22.
Komisjon esitas 27. augustil 2019 Üldkohtu otsuse peale apellatsioonkaebuse Euroopa Kohtule. Euroopa Kohus tühistas 25. jaanuari 2022. aasta otsusega Üldkohtu otsuse. (
9
) Sisuliselt leidis Euroopa Kohus esiteks, et väidetav abi anti pärast Rumeenia ühinemist Euroopa Liiduga ning järelikult rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis, et komisjonil puudus ratione temporis pädevus võtta vastu 2015. aasta lõplik otsus. Lisaks asus Euroopa Kohus seisukohale, et Üldkohus rikkus õigusnormi ka siis, kui ta leidis, et kohtuotsus Achmea (
10
) ei ole käesolevas asjas asjakohane. Sellest järeldub – Euroopa Kohtu sõnul –, et Rumeenia nõusolek kahepoolses investeerimislepingus ette nähtud vahekohtusüsteemiga muutus pärast selle liikmesriigi ühinemist Euroopa Liiduga esemetuks. Kuna Üldkohus ei analüüsinud oma otsuses kõiki investorite esitatud väiteid, saatis Euroopa Kohus asja tagasi Üldkohtule uue otsuse tegemiseks. See kohtuasi on Üldkohtus pooleli.
23.
Lõpuks otsustas Euroopa Kohus 21. septembri 2022. aasta kohtumääruses Romatsa jt (
11
) – vastates eelotsusetaotlusele, mille oli esitanud Belgia kohus kõnealuste investoritega seotud vaidluses –, et ELTL artikleid 267 ja 344 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus, kelle poole on seoses vahekohtuotsuse täitmisega pöördutud, on „kohustatud selle otsuse kohaldamata jätma ja järelikult ei või ta seda mingil juhul täitmisele pöörata, et võimaldada selle saajatel saada neile välja mõistetud kahjuhüvitist“.
B. Menetlus Ühendkuningriigi kohtutes
24.
17. oktoobril 2014 registreeriti vahekohtuotsus High Court of England and Walesis (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales)) vastavalt 1966. aasta vahekohtuseadusele (Arbitration (International Investment Disputes) Act 1966), millega ICSID konventsiooni on rakendatud Ühendkuningriigis.
25.
20. jaanuaril 2017 jättis High Court (kõrge kohus) (kohtunik Blair J) Rumeenia taotluse registreeringu tühistamiseks rahuldamata, kuid rahuldas Rumeenia taotluse peatada täitmine, kuni menetlus liidu kohtutes on lõppenud. (
12
) Seejärel leidis Court of Appeal (apellatsioonikohus) (kohtunikud Arden, Hamblen ja Leggat LJJ) 27. juulil 2018, et Inglismaa kohtutel oli ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõtte kohaselt keelatud nõuda vahekohtuotsuse viivitamatut täitmist seni, kuni komisjoni otsusega on Rumeenial keelatud määratud hüvitist maksta. Seetõttu jättis ta rahuldamata kaebuse, mille investorid olid esitanud High Courti (kõrge kohus) poolt määratud täitmise peatamise peale, kuid kohustas Rumeeniat andma tagatise. (
13
)
26.
19. veebruari 2020. aasta otsusega kohtuasjas Micula vs. Rumeenia (edaspidi „vaidlusalune kohtuotsus“) tegi Supreme Court (kõrgeim kohus) ettekirjutuse kõnealune vahekohtuotsus täitmisele pöörata. ELTL artikli 351 esimesele lõigule tuginedes järeldas Supreme Court (kõrgeim kohus), et selle otsuse täitmist reguleerib mitmepoolne leping ICSID konventsioon, millega Ühendkuningriik liitus enne Euroopa Liiduga ühinemist ja millega kehtestati Ühendkuningriigile kohustused, mille täitmist võivad selle lepingu osaliseks olevad kolmandad riigid nõuda.
C. Kohtueelne menetlus
27.
Komisjon saatis 3. detsembril 2020 Ühendkuningriigile ametliku kirja, milles väitis, et vaidlusaluse kohtuotsusega on toime pandud neli liidu õiguse rikkumist. Oma 1. aprilli 2021. aasta vastuses ametlikule kirjale eitas Ühendkuningriik väidetavaid rikkumisi.
28.
Kuna komisjoni ei veennud ametlikule kirjale antud vastuses esitatud argumendid, saatis ta 17. juulil 2021 Ühendkuningriigile põhjendatud arvamuse. 23. augusti 2021. aasta kirjas taotles Ühendkuningriik põhjendatud arvamusele vastamiseks ajapikendust, millega komisjon nõustus. Ühendkuningriik ei vastanud põhjendatud arvamusele.
IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
29.
Komisjon palub 29. juulil 2022 esitatud hagiavalduses Euroopa Kohtul:
–
tuvastada, et kuna Ühendkuningriik andis loa täita vahekohtu otsust ICSID asjas nr ARB/05/20, on ta rikkunud kohustusi, mis tulenevad:
–
ELL artikli 4 lõikest 3 koostoimes väljaastumislepingu artikli 127 lõikega 1, kuna otsustas ELTL artikli 351 esimese lõigu tõlgendamise ja selle kohaldamise üle vahekohtuotsuse täitmisele, samas kui see küsimus oli otsustatud komisjoni kehtivate otsustega ja selle kohta oli tulemas otsus liidu kohtutelt;
–
ELTL artikli 351 esimesest lõigust koostoimes väljaastumislepingu artikli 127 lõikega 1, kuna ta tõlgendas ja kohaldas vääralt mõisteid „ühe või mitme kolmanda riigi [õigused]“ ja „aluslepingud mõjutavad“;
–
ELTL artikli 267 esimese lõigu punktidest a ja b ning kolmandast lõigust koostoimes väljaastumislepingu artikli 127 lõikega 1, kuna ta ei esitanud küsimust, kas komisjoni 2014. aasta kohaldamise peatamise ettekirjutus ja komisjoni 2014. aasta menetluse algatamise otsus on kehtivad, ja kuna ta jättis viimase astme kohtuna esitamata küsimuse, kuidas tõlgendada liidu õigust, mis ei ole ei acte clair ega acte éclairé;
–
ELTL artikli 108 lõikest 3 koostoimes väljaastumislepingu artikli 127 lõikega 1, kuna ta kohustas Rumeeniat rikkuma liidu õiguse kohustusi, mis tulenevad 2014. aasta kohaldamise peatamise ettekirjutusest ja 2014. aasta menetluse algatamise otsusest; ning
–
mõista kohtukulud välja Ühendkuningriigilt.
30.
Ühendkuningriigi valitsus, kellele oli hagiavaldus nõuetekohaselt kätte toimetatud, ei esitanud ette nähtud tähtaja jooksul kostja vastust. Kui Euroopa Kohtu kantselei pöördus Ühendkuningriigi valitsuse poole, et kontrollida komisjoni hagiavalduse korrektset kättesaamist, märkis Ühendkuningriigi valitsus, et ta on hagiavalduse kätte saanud ja et „selles etapis“ ei kavatse ta menetluses osaleda.
31.
Komisjon palus 31. oktoobri 2022. aasta kirjaga Euroopa Kohtul teha Euroopa Kohtu kodukorra (edaspidi „kodukord“) artikli 152 alusel tagaseljaotsus.
32.
Euroopa Kohtu kantselei kirjale vastates teatas komisjon Euroopa Kohtule, et ta ei ole vastu kostja vastuse esitamiseks uue tähtaja määramisele. Siiski kinnitas Ühendkuningriigi valitsus 20. aprilli 2023. aasta kirjas, et vaatamata Euroopa Kohtu määratud uuele tähtajale ei kavatse ta käesolevas asjas kostja vastust esitada.
V. Analüüs
33.
Käesolevas asjas viitab komisjon neljale eraldiseisvale liidu õiguse rikkumisele, mis tulenevad vaidlusalusest kohtuotsusest. Enne nende väidete analüüsimist (C) käsitleksin lühidalt teatavaid käesolevat asja iseloomustavaid menetluslikke aspekte: Euroopa Kohtu pädevust ELTL artikli 258 alusel vastavalt väljaastumislepingule (A) ja tagaseljaotsuse tegemise menetluse teatavaid eripärasid (B).
A. Sissejuhatavad märkused I: Euroopa Kohtu pädevus ELTL artikli 258 alusel vastavalt väljaastumislepingule
34.
Ühendkuningriik astus Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest välja 31. jaanuaril 2020. Väljaastumisleping jõustus 1. veebruaril 2020.
35.
Väljaastumislepingu artikli 2 punktiga e ja artikliga 126 kehtestati üleminekuperiood, mis algas väljaastumislepingu jõustumise kuupäeval ja lõppes 31. detsembril 2020. Artiklis 127 oli sätestatud, et üleminekuperioodi jooksul kohaldatakse Ühendkuningriigi suhtes ja Ühendkuningriigis liidu õigust, kui väljaastumislepingus ei ole sätestatud teisiti.
36.
See leping sisaldas ka teatavaid erisätteid riigiabi kontrolli ja sellega seotud haldusmenetluste kohta komisjonis (
14
) ning kohtumenetluste kohta liidu kohtutes. (
15
) Üheski neist lepingu sätetest ei nähtud aga ette mingit erandit lepingu artiklis 127 sätestatud põhimõttest seoses (nii materiaalõiguslike kui ka menetluslike) liidu õigusnormidega, mis on käesolevas menetluses asjakohased.
37.
Täpsemalt on väljaastumislepingu artikli 87 lõikes 1 sätestatud, et „[k]ui Euroopa Komisjon leiab, et Ühendkuningriik on jätnud enne üleminekuperioodi lõppu täitmata mõne aluslepingutest […] tuleneva kohustuse, võib Euroopa Komisjon nelja aasta jooksul pärast üleminekuperioodi lõppu anda asja Euroopa Liidu Kohtusse vastavalt nõuetele, mis on sätestatud […] ELTL artiklis 258 […]. Sellised kohtuasjad kuuluvad Euroopa Liidu Kohtu pädevusse.“
38.
Neist sätetest võib teha kaks järeldust. Esiteks oli Ühendkuningriik väidetavate rikkumiste toimumise ajal seotud liidu õigusnormidega, millele komisjon käesolevas menetluses tugineb. Teiseks on Euroopa Kohus pädev käesolevat kohtuasja läbi vaatama, kuna: 1) vaidlusalune kohtuotsus tehti üleminekuperioodil (19. veebruaril 2020) ja 2) komisjon esitas ELTL artikli 258 alusel hagi vähem kui nelja aasta jooksul pärast üleminekuperioodi lõppu (29. juulil 2022).
B. Sissejuhatavad märkused II: tagaseljaotsused
39.
Käesolevas menetluses ei esitanud Ühendkuningriik kostja vastust ja komisjon on seetõttu palunud Euroopa Kohtul teha tagaseljaotsus.
40.
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 152 lõike 3 kohaselt peab Euroopa Kohus sellistel juhtudel analüüsima, „kas hagiavaldus on vastuvõetav, kas vorminõuded on täidetud ning kas hageja nõuded näivad olevat põhjendatud“.
41.
Käesoleval juhul on asjakohased vorminõuded täidetud. Eelkõige, nagu on märgitud eespool punktides 30–32, kinnitas Ühendkuningriigi valitsus Euroopa Kohtu kantseleile, et ta on hagiavalduse kätte saanud. Lisaks ei näe ma hagiavalduses midagi, mis viitaks mõnele menetlusnormi rikkumisele, mis võiks mõjutada hagi vastuvõetavust. Komisjoni hagi vastab kodukorra artiklis 120 sätestatud selguse ja täpsuse nõuetele ning selles esitatud etteheited vastavad minu hinnangul ametlikus kirjas ja põhjendatud arvamuses varem esitatud väidetele.
42.
Mis puudutab tagaseljaotsusega lahendatava hagi sisulise põhjendatuse hindamist, siis sooviksin välja tuua kaks lühikest kaalutlust, mis on omavahel seotud.
43.
Esmalt võib olla vaja selgitada tõendamisstandardit, mida Euroopa Kohus peab hageja nõuete hindamisel kohaldama. Sellega seoses pean veel kord meelde tuletama kodukorra artikli 152 lõike 3 sõnastust, mille kohaselt peab Euroopa Kohus tegema tagaseljamenetluses otsuse selle kohta, kas „hageja nõuded näivad olevat põhjendatud“. (
16
)
44.
Minu arvates nähtub sellest sättest, et ühelt poolt ei too kostja menetluses mitteosalemine automaatselt kaasa seda, et Euroopa Kohus hageja nõuded rahuldaks. Nagu kohtujurist Mischo märkis, ei või tagaseljamenetluses „eeldada hageja nõuete puhul nende tõelevastavust“. (
17
) Nimelt on Euroopa Kohus järjepidevalt märkinud, et ELTL artiklite 258–260 alusel algatatud menetluses „on Euroopa Kohtu ülesanne igal juhul tuvastada, kas liikmesriik rikkus oma kohustusi või mitte, ka juhul, kui asjasse puutuv liikmesriik rikkumist ei eita“. (
18
)
45.
Samuti ei saa tõendamisstandard olla see, mida Euroopa Kohus kasutab ELTL artiklite 278 ja 279 alusel esitatud ajutiste meetmete kohaldamise taotluste puhul. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab Euroopa Kohus nendes kohtuasjades üksnes kontrollima fumus boni iuris’e olemasolu, mida tuleb mõista kui nõuet „ei ole esmapilgul selgelt põhjendamatu“. (
19
) Minu arvates ei ole erinevus väite, mis „näib olevat põhjendatud“, ja väite, mis „ei ole esmapilgul selgelt põhjendamatu“, vahel pelgalt sõnastuslik. Seega on kodukorra artikli 152 lõike 3 kohaldamisel vaja midagi enamat.
46.
Teiselt poolt viitab tegusõna „näima“ sellele, et kõnealune läbivaatamisstandard on hageja nõuete suhtes suhteliselt soodne. Euroopa Kohtult ei nõuta hageja väidetud faktiliste asjaolude ja õiguslike argumentide põhjalikku uurimist, samuti ei saa temalt oodata, et ta täiendaks faktilisi ja õiguslikke argumente, mida kostja oleks saanud esitada, kui ta oleks menetluses osalenud. Loobudes oma õigusest menetluses osaleda, loobub kostja eelkõige võimalusest esitada tõendeid, mis võivad seada kahtluse alla hageja väidetud faktiliste asjaolude õigsuse, või esitada kaitseargumente, mida peab põhimõtteliselt esitama ja põhjendama kostja.
47.
Ilmselgelt võib Euroopa Kohus hageja väidete hindamisel pidada tõendatuks asjaolu, mis on üldtuntud või mida tõendab üldine kogemus, (
20
) ning põhimõte iura novit curia jääb täielikult kehtima. (
21
) Ülejäänud osas peab Euroopa Kohus siiski rajama oma järeldused toimikus sisalduvale teabele.
48.
Ütleksin, et tagaseljamenetluses lasub hagejal kohustus tõendada, et tema nõuded on „esmapilgul põhjendatud“: kui nende väidete põhjendamiseks esitatud argumendid näivad ilma põhjaliku analüüsita õiguslikult ja faktiliselt mõistlikud ning neid toetavad kohastel juhtudel piisavad tõendid, teeb Euroopa Kohus otsuse hageja kasuks ilma täiendavate toiminguteta. (
22
)
49.
Taoline tasakaalustatud lähenemine Euroopa Kohtu tõendamisstandardile kodukorra artikli 152 lõike 3 tähenduses on minu arvates kõige paremini kooskõlas selle sätte sõnastusega ja tagaseljamenetluse loogikaga. Tagaseljamenetlused on õiguslik konstruktsioon, mis eksisteerib mitmesuguses vormis enamikus õiguskordades. Mulle teadaolevalt on nende puhul tavaliselt tegemist lihtsustatud menetlustega ja kohtud on enamasti kohustatud tegema otsuse hagejate kasuks, kuigi mitte kriitikavabalt või automaatselt. (
23
)
50.
Kui Euroopa Kohus peaks hagejate nõudeid nii õiguslikult kui ka faktiliselt tavapäraselt ja täielikult analüüsima, kaotaks kostjate võimalus esitada tagaseljaotsusele kaja (
24
) suures osas oma mõtte.
51.
See toob mind järgmise punkti juurde.
52.
Kuigi pole minu asi hinnata, kui tark on poole otsus menetluses mitte osaleda, pean siiski märkima, et sellise valiku tegemise korral võib Euroopa Kohtu ülesanne õigust mõista olla raskendatud. (
25
) Vana Inglise kõnekäänu kohaselt on „igal lool kaks külge“. (
26
) Kui see on nii, siis on kahetsusväärne, et teatud asjades ei kuule Euroopa Kohtus täielikult loo ühte külge, vähemalt mitte enne võimalikku teist menetlust. Võimalus esitada tagaseljaotsusele kaja võib pakkuda võimalust lahendada teatavad probleemid, mis võivad tuleneda Euroopa Kohtu esimesest otsusest, kuid see toob kaasa ka menetluste dubleerimise, mille tulemus on pikaajaline õiguskindlusetus ja Euroopa Kohtu (ja võimalik, et ka poolte) ressursside mitteoptimaalne kasutamine.
53.
Olles käsitlenud eeltoodud menetlusküsimusi, analüüsin nüüd komisjoni nelja väite põhjendatust. Kuigi need väited on tihedalt seotud, analüüsin neid eraldi ja lisan ristviited käesolevas ettepanekus juba analüüsitud küsimustele.
C. Esimene väide: ELL artikli 4 lõike 3 rikkumine
1.
Hageja argumendid
54.
Komisjoni esimese väite kohaselt rikkus Ühendkuningriik lojaalse koostöö põhimõtet, kuna Supreme Court (kõrgeim kohus) ei peatanud menetlust, kuni Euroopa Kohus teeb otsuse European Foodi apellatsioonimenetluses.
55.
Komisjoni sõnul tuleneb ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö kohustusest, et kui liikmesriigi kohtule on esitatud asi, milles komisjon on juba algatanud uurimise või milles toimub menetlus liidu kohtutes, kohustab lojaalse koostöö kohustus seda kohut menetluse peatama, välja arvatud juhul, kui ei ole mingit ohtu, et tema eeldatav kohtuotsus saab olema vastuolus tõenäolise komisjoni akti või liidu kohtute otsusega.
56.
Ühendkuningriigis algatatud tunnustamise ja täitmisele pööramise menetluse kaudu pöörduti Supreme Courti (kõrgeim kohus) poole asjaga, mis nõuab samade liidu õigusnormide tõlgendamist seoses nendesamade meetmetega, mille suhtes komisjon oli juba oma otsuse teinud ja mille suhtes algatatud menetlus oli liidu kohtutes pooleli.
57.
Kuigi Supreme Court (kõrgeim kohus) oli teadlik, et tema lojaalse koostöö kohustus on jätkuvalt kehtiv, otsustas ta teha asjas lõpliku otsuse, mis põhjustas vastuolu selle kohtuotsuse ning komisjoni ja/või liidu kohtute oodatavate otsuste vahel samas küsimuses.
2.
Hinnang
a)
Lojaalse koostöö põhimõte ja riigiabi kontroll
58.
ELL artikli 4 lõikes 3 on sätestatud üks liidu õiguse üldpõhimõtetest, mis moodustavad liidu aluslepingutega loodud õigussüsteemi selgroo: lojaalse koostöö põhimõte. Sisuliselt nõuab see põhimõte, et liidu institutsioonid ja kõik riigisisesed asutused, sealhulgas oma pädevuse piires tegutsevate liikmesriikide kohtud, teeksid lojaalset koostööd. (
27
)
59.
Sealhulgas näeb ELL artikli 4 lõige 3 ette, et liikmesriigid ühelt poolt „kasutavad kõiki asjakohaseid üld- või erimeetmeid, et tagada aluslepingutest või liidu institutsioonide õigusaktidest tulenevate kohustuste täitmine“, ja teiselt poolt „aitavad kaasa liidu ülesannete täitmisele ja hoiduvad kõigist meetmetest, mis võiksid ohustada liidu eesmärkide saavutamist“.
60.
Üks Euroopa Liidu põhieesmärke, mida ma vaevalt pean meelde tuletama, on rajada siseturg (
28
) – sisepiirideta ala, kus on tagatud kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumine (
29
) ning kus ettevõtjatevahelist konkurentsi ei kahjusta (
30
) ettevõtjate ühepoolne ja mitmepoolne tegevus (
31
) ega riiklike ametiasutuste abi (
32
).
61.
Riigiabimeetmete suhtes kehtestati ELTL artikliga 108 eel- ja järelkontrollide süsteem, milles on keskne roll komisjonil. Komisjoni kohustus on muu hulgas „kontrollida pidevalt“ kõiki olemasolevaid abisüsteeme ja hinnata „plaane abi määramise või muutmise kohta“ enne nende rakendamist. Lisaks on komisjonile abimeetmete siseturuga kokkusobivuse hindamiseks antud „ainupädevus“, mis allub liidu kohtute kontrollile. (
33
)
62.
Samas on selles valdkonnas oluline roll ka riigisisestel kohtutel. Kindlalt väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tugineb liidu riigiabi käsitlevate õigusnormide kohaldamine lojaalse koostöö tegemise kohustusel ühelt poolt riigisiseste kohtute ning teiselt poolt komisjoni ja liidu kohtute vahel, mille raames igaüks täidab ülesannet, mis talle aluslepinguga on antud. (
34
) Riigisiseste kohtute roll hõlmab eelkõige nõuet kaitsta pooli, keda ebaseadusliku abi andmisest põhjustatud konkurentsimoonutus mõjutab. (
35
) Sellegipoolest peaksid riigisisesed kohtud hoiduma selliste otsuste tegemisest, mis lähevad vastuollu komisjoni otsusega, isegi kui komisjoni otsus on ajutist laadi. (
36
)
63.
Selles kontekstis võib komisjoni, liidu kohtute ja liikmesriikide kohtute pädevuse ja volituste kattumise tõttu teatud juhtudel sündida vastuolude tekkimise oht riigiabi eeskirjade tõlgendamisel ja kohaldamisel. Eelkõige võib see nii olla juhul, kui mõne riigisisese meetme kokkusobivus liidu riigiabieeskirjadega sõltub erinevatest haldus- ja/või kohtumenetlustest, mis toimuvad paralleelselt nii liidu kui ka liikmesriigi tasandil.
64.
Seda silmas pidades on Euroopa Kohus otsustanud, et kui liikmesriigi kohtus pooleli oleva vaidluse lahendus sõltub komisjoni otsuse kehtivusest, tuleneb lojaalse koostöö kohustusest, et liikmesriigi kohus peab komisjoni otsusega vastuollu mineva lahendi tegemise vältimiseks peatama menetluse, kuni liidu kohtud teevad tühistamishagi suhtes lõpliku lahendi, välja arvatud juhul, kui liikmesriigi kohus leiab, et konkreetse juhtumi asjaoludel on põhjendatud esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimus komisjoni otsuse kehtivuse kohta või kui haldus- ja/või kohtuotsuste vastuolu risk on praktiliselt olematu. (
37
)
65.
Sellest kohtupraktikast (edaspidi „Masterfoodsi kohtupraktika“) tulenevad põhimõtted on minu arvates käesolevas asjas täielikult kohaldatavad.
b)
Lojaalse koostöö põhimõte vaidlusaluses kohtuotsuses
66.
Nagu Supreme Court (kõrgeim kohus) vaidlusaluse kohtuotsuse punktis 2 möönis, oli tema menetluses olev kohtuasi „viimane peatükk [investorite] poolt mitmes eri jurisdiktsioonis ette võetud katsetest pöörata täitmisele nende kasuks tehtud vahekohtuotsus Rumeenia vastu ning Euroopa Komisjoni […] püüetest takistada sundtäitmist põhjusel, et see rikuks liidu õigust, mis keelab ebaseadusliku riigiabi“. (
38
)
67.
Supreme Court (kõrgeim kohus) märkis, et täitmisele pööramise menetlus oli käimas mitmes teises liikmesriigis: Prantsusmaal, Belgias, Luksemburgis ja Rootsis. Lisaks oli asja käsitlev riigisisene kohus ühes neist riikidest (nimelt Belgias) juba esitanud Euroopa Kohtule kolm küsimust vahekohtuotsuse täitmise ja lojaalse koostöö põhimõtte kohta. (
39
) Peale selle – mis veelgi olulisem – toimus menetlus Supreme Courtis (kõrgeim kohus) paralleelselt liidu kohtutes menetletud kohtuasjaga, milles investorid olid vaidlustanud 2015. aasta lõpliku otsuse kehtivuse (edaspidi „European Foodi kohtuasi“). (
40
)
68.
Olles teadlik tagajärgedest, mis sellest keerulisest vaidluste puntrast võivad tuleneda, märkis Supreme Court (kõrgeim kohus) vaidlusaluse kohtuotsuse punktis 56, et kõnealuse kohtuasja asjaoludel on ta 1) mures „potentsiaalselt vastuoluliste otsuste pärast vaidlustes samade poolte vahel sama eseme üle“; 2) ta ei saa järeldada, et nende otsuste vahel „puudub igasugune vastuolude oht“; 3) kui eri kohtuotsuste vaheline vastuolu realiseerub, kahjustab see „oluliselt liidu õiguse toimimist“; ja 4) Euroopa Kohtu menetluses oleva apellatsioonkaebuse olemasolu on põhimõtteliselt „koostöökohustuse tekkimiseks piisav“.
69.
Sellele vaatamata analüüsis Supreme Court (kõrgeim kohus) seejärel investorite apellatsioonkaebuse väidet, mis põhineb ELTL artikli 351 esimesel lõigul. Ta tuletas kõigepealt meelde seda sätet käsitlevat liidu kohtupraktikat (
41
) ja seejärel arutles üldiselt selle sätte alusel sõlmitud varasematest lepingutest tulenevate kohustuste ulatuse üle. (
42
) Siin pööras Supreme Court (kõrgeim kohus) oma tähelepanu küsimusele, kas ELTL artikkel 351 on kohaldatav Ühendkuningriigile ICSID konventsioonist tulenevate asjakohaste kohustuste suhtes, (
43
) ning hindas lõpuks, kas tema tõlgendusest aluslepingu sättele selles asjas võib tuleneda vastuolu, mis eeldab riigisisese menetluse peatamist kuni liidu kohtutes toimuva menetluse tulemuse selgumiseni. (
44
)
70.
Just sellele Supreme Courti (kõrgeim kohus) arutluskäigu viimasele osale komisjon käesoleva hagi esimeses väites vastu vaidlebki. Vaidlusaluse kohtuotsuse viimastes lõikudes jõudis Supreme Court (kõrgeim kohus) järeldusele, et vaatamata oma varasematele sedastustele lojaalse koostöö põhimõtte abstraktse kohaldatavuse kohta ei olnud menetluse peatamine siiski vajalik kolmel põhjusel.
71.
Esiteks leidis Supreme Court (kõrgeim kohus), et liidu õiguse kohaselt ei ole küsimused ELTL artikli 351 esimese lõigu kohastest varasematest lepingutest tulenevate kohustuste olemasolu ja ulatuse kohta reserveeritud liidu kohtutele. Selliseid küsimusi ei reguleeri liidu õigus ning Supreme Courti (kõrgeim kohus) sõnul ei ole Euroopa Kohtul neile vastamiseks paremaid eeldusi kui liikmesriigi kohtul.
72.
Teiseks märkis Supreme Court (kõrgeim kohus), et küsimus, mille investorid tõstatasid tema menetluses ELTL artikli 351 alusel, ei ole täiesti identne liidu kohtutes tõstatatud küsimusega. Kohtuasjas European Food väitsid investorid muu hulgas, et ELTL artikkel 351 annab esimuse Rumeenia varasematele rahvusvahelistele kohustustele, mis tulenevad kahepoolsest investeerimislepingust ja ICSID konventsiooni artiklist 53. Seevastu Ühendkuningriigi menetluses seisnes vastav õiguslik küsimus Ühendkuningriigi kohustuses rakendada ICSID konventsiooni ning tunnustada ja täita ICSID konventsiooni artiklite 54 ja 69 kohast vahekohtuotsust. (
45
) Supreme Court (kõrgeim kohus) märkis, et viimati nimetatu näol on tegemist küsimusega, mida ei oldud liidu kohtutes tõstatatud, kuna see puudutab spetsiifiliselt Ühendkuningriigi vaidlust.
73.
Kolmandaks luges Supreme Court (kõrgeim kohus) ebatõenäoliseks, et liidu kohtud käsitleksid ELTL artikli 351 esimese lõigu kohaldatavust ICSID konventsiooni kohaste ühinemiseelsete kohustuste suhtes Ühendkuningriigis poolelioleva vaidluse kontekstis. Üldkohtu kohtuotsuses European Food ei käsitletud ELTL artikli 351 tõlgendamist ja seetõttu piirdus (tollal pooleliolev) Euroopa Kohtu apellatsioonimenetlus muude küsimuste hindamisega. Isegi juhul, kui vaidlusalune kohtuotsus tühistatakse ja saadetakse tagasi Üldkohtule asja uueks läbivaatamiseks, ei käsitleks liidu kohtud Supreme Courti (kõrgeim kohus) hinnangul tõenäoliselt Ühendkuningriigi menetluses tõstatatud konkreetset küsimust. Supreme Court (kõrgeim kohus) järeldas seega, et neil asjaoludel ei ole vaja menetlust peatada.
c)
Menetluse peatamine
74.
Olen seisukohal, et komisjoni kriitika lojaalse koostöö põhimõtte hindamise kohta vaidlusaluses kohtuotsuses on põhjendatud. Leian, et veenvad ei ole argumendid, millega Supreme Court (kõrgeim kohus) põhjendas menetluse peatamata jätmist vaatamata asjaolule, et – nagu ta ise tunnistas – lojaalse koostöö põhimõte oli jätkuvalt kohaldatav.
1) Masterfoodsi kohtupraktika
75.
Esiteks ei ole lojaalse koostöö põhimõtte kohaldamisel tähtsust asjaolul, et küsimused ELTL artikli 351 esimese lõigu alusel varasematest lepingutest tulenevate kohustuste olemasolu ja ulatuse kohta ei ole „reserveeritud liidu kohtutele“ või et liidu kohtutel „ei ole neile vastamiseks paremaid eeldusi kui liikmesriigi kohtul“.
76.
Masterfoodsi kohtupraktika ei põhine ideel, et teatavate liidu õigusnormide tõlgendamine peaks olema „reserveeritud“ liidu kohtutele. Õige on hoopis vastupidine: see kohtupraktika põhineb eeldusel, et mõlemad kohtud on – välja arvatud erandlikel juhtudel – pädevad ja võimelised lahendama nende menetluses tekkida võivad liidu õiguse tõlgendamise ja kohaldamise küsimused, sealhulgas konkurentsi valdkonnas. ELL artiklist 19 tuleneb nimelt, et liidu õigusest tulenevate õiguste kaitset taotlevate kodanike puhul on liikmesriigi kohtud liidu üldkohtud. (
46
)
77.
Masterfoodsi kohtupraktika on kahetine. Ühelt poolt on selle eesmärk säilitada komisjonile konkurentsiküsimustes antud täidesaatvad volitused (in casu tuvastada kahtlustatava abi olemasolu ja kokkusobivus), vältides (haldus- ja/või kohtu)otsuste vastuolu seoses õigusküsimustega, mida puudutavad komisjoni käimasolevad uurimised või mida komisjon on uurinud ja mis on nüüd liidu kohtutes kohtuliku kontrolli all. Teiselt poolt on selle eesmärk säilitada liidu kohtute ainupädevus kontrollida liidu institutsioonide vastu võetud õigusaktide kehtivust, vältides olukorda, kus liikmesriigi kohus võib teha otsuse, mis praktikas toob kaasa mõne sellise akti kehtetuse.
78.
Seda silmas pidades näib mulle, et käesolev kohtuasi kuulub selgelt nende kohtuasjade hulka, milles on kohaldatav Masterfoodsi kohtupraktika. (
47
)
79.
Nii liidu kui ka Ühendkuningriigi menetlused käsitlesid laias laastus sama küsimust (investorite võimalust pöörata vahekohtuotsus Euroopa Liidus täitmisele), puudutasid samade õigusnormide ja liidu õiguse üldpõhimõtete (eelkõige ELTL artikli 351, ELTL artiklite 107 ja 108 ning lojaalse koostöö põhimõtte) tõlgendamist ning mõjutasid komisjoni kolme riigiabi otsuse kehtivust ja/või tõhusust. (
48
)
80.
Vaidlusalusest kohtuotsusest nähtub samuti, et Supreme Courtile (kõrgeim kohus) oli vägagi selge, et kui ta „annaks rohelise tule“ otsuse täitmisele Ühendkuningriigis, kaotaksid nii väidetavat riigiabi käsitlev komisjoni haldusmenetlus kui ka tühistamismenetlus liidu kohtutes suures osas oma mõtte. (
49
)
81.
Kui see on nii, siis ei ole Masterfoodsi kohtupraktika kohaldatavuse seisukohast tähtsust sellel, kas teatud õigusküsimus, mille investorid Ühendkuningriigi kohtutes tõstatasid, oli või ei olnud reserveeritud liidu kohtutele või oli selline, mille suhtes liidu kohtutel olid paremad eeldused otsuse tegemiseks.
82.
Vastuoluliste otsuste oht ei oleks neis kahes olukorras erinev ning aluslepingute koostajate poolt komisjonile ja liidu kohtutele usaldatud ülesannete nõuetekohase täitmise võimaliku kahjustamise oht esineks mõlemal juhul. Ühelt poolt võimaldas vaidlusalune kohtuotsus investoritel vahekohtuotsus täitmisele pöörata, minnes seega mööda „tõkestavast mõjust“, mis ei tulenenud mitte ainult 2015. aasta lõplikust otsusest, vaid ka menetluse algatamise otsusest ja abi maksmise peatamise ettekirjutusest. Teiselt poolt erines ELTL artikli 351 esimese lõigu tõlgendamine ja kohaldamine Supreme Courti (kõrgeim kohus) poolt samuti sellest, millest komisjon oli lähtunud 2015. aasta lõplikus otsuses. (
50
) Vaidlusalusest kohtuotsusest tuleneb seega de facto, et kõnealune komisjoni otsus on õigusvastane, kuna komisjon ei järginud liidu esmase õiguse sätet. Selle otsuse kehtivus oli aga samas veel liidu kohtutes kontrollimisel.
2) Varasemate lepingute ja ELTL artikli 351 tõlgendamine
83.
Teiseks võib olla tõsi, et konkreetsest lepingust tulenevate liikmesriigi kohustuste olemasolu ja ulatuse kindlakstegemine ei ole ELTL artikli 351 esimese lõigu kohaselt liidu õigusega reguleeritud küsimus. Põhimõtteliselt ei ole Euroopa Kohtu ülesanne tõlgendada rahvusvahelisi lepinguid, mille osaline liit ei ole.
84.
Ent ELTL artikli 351 esimese lõigu tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramine – eelkõige tingimused, mille esinemise korral see säte võimaldab varasema lepingu tõttu liidu õigusnormi toimeta jätta – on siiski liidu õiguse tõlgendamise küsimus.
85.
See on ka küsimus, mis tõstatati konkreetselt Supreme Courti (kõrgeim kohus) menetluses (
51
) ja mis loogiliselt eelneb mis tahes uurimisele, mis käsitleb mõne rahvusvahelise lepingu mõju ühele liikmesriigile. On selge, et kohus ei saa tõsikindlalt välja selgitada varasema kokkuleppe teatavast sättest tulenevat, kui ta ei ole enne kindlaks teinud, et see kokkulepe (ja/või selle teatavad sätted) kuulub ELTL artikli 351 esimese lõigu kohaldamisalasse.
86.
ELTL artikli 351 esimese lõigu ulatus on nimelt küsimus, mida Supreme Court (kõrgeim kohus) pidi põhjalikult kaaluma, enne kui ta asus hindama ICSID konventsiooni sätetest tulenevaid õiguslikke tagajärgi, millele investorid tuginesid. Supreme Court (kõrgeim kohus) märkis vaidlusaluse kohtuotsuse punktis 98 õigesti, et selleks tuleb uurida, kas see rahvusvaheline leping paneb asjaomasele liikmesriigile kohustusi, mille täitmist võivad selle lepingu osalisteks olevad kolmandad riigid endiselt nõuda. Seejärel tõlgendas ta kohtuotsuse punktides 98–100 väljendit „kohustused, mille täitmist võivad kolmandad riigid jätkuvalt nõuda“.
87.
See väljend – mille täpse tähenduse üle pooled vaidlesid – pärineb Euroopa Kohtu praktikast, mis käsitleb ELTL artikli 351 esimest lõiku, (
52
) kus on nimetatud „õigusi ja kohustusi, mis tulenevad […] lepingutest ühe või mitme liikmesriigi ja ühe või mitme kolmanda riigi vahel“.
88.
Sellega seoses tuleb märkida, et ELTL artikli 351 esimene lõik ei viita ei liikmesriikide õigusaktidele ega rahvusvahelisele õigusele. Sellest järeldub, et selles sisalduvad mõisted on liidu õiguse autonoomsed mõisted, mille tähendust ja ulatust tuleb tõlgendada ühetaoliselt kogu liidu territooriumil, võttes arvesse nii selle sätte sõnastust kui ka selle eesmärki ja konteksti. (
53
) See ei tähenda loomulikult, et liidu aluslepingute koostajad oleksid soovinud selles valdkonnas rahvusvahelise õiguse asjakohaseid põhimõtteid eirata. (
54
) Mõeldud on üksnes seda, et tingimused ja piirid, mille raames võivad liikmesriigid (ELi aluslepingute kohaselt) jätta kohaldamata liidu õigusnormid, et täita varasemaid lepinguid, on kindlaks määratud liidu õiguses endas. (
55
)
89.
Sellega seoses tuleb arvesse võtta, et lisaks ELTL artikli 351 esimeses lõigus sõnaselgelt sätestatud tingimustele kehtestab sama sätte teine lõik konkreetse kohustuse kõrvaldada vastuolud tulevikus ning kolmas lõik keelab võimaldada kolmandatele riikidele enamsoodustusrežiimi. Lisaks tulenevad selle sätte kohaldamisala teatavad piirid liidu õiguskorra eripäradest. Euroopa Kohus märkis kohtuotsuses Kadi, et ELTL artikkel 351 „ei saa nimelt mingil juhul lubada seada kahtluse alla [liidu] õiguskorra aluste hulka kuuluvaid põhimõtteid, sealhulgas põhiõiguste kaitset, mis hõlmab [liidu] õigusaktide seaduslikkuse kontrolli [liidu] kohtus nende põhiõigustele vastavuse seisukohast“. (
56
)
90.
Lihtsalt öeldes pidi Supreme Court (kõrgeim kohus) käesoleval juhul lahendama põhiküsimusena selle, millistel tingimustel on ELTL artikli 351 esimene lõik kohaldatav juhul, kui 1) varasem leping, millele tugineti, on mitmepoolne leping ja 2) vaidlus on puhtalt liidusisene, kuna tegemist ei olnud kolmanda riigi ega kolmanda riigi kodanikuga.
91.
Eeltoodut arvestades ei tõlgendanud (ega kohaldanud) Supreme Court (kõrgeim kohus) vaidlusaluses kohtuotsuses mitte ainult varasemat kokkulepet, vaid ka liidu õiguse sätet. Asjaolu, et käesoleval juhul olid need kaks sätet nende tõlgendamise seisukohast lahutamatult seotud, ei sea kahtluse alla Euroopa Kohtu pädevust käsitleda selle teema liiduga seotud aspekti.
92.
Kui see on vajalik tema pädevusse kuuluva vaidluse lahendamiseks, peab Euroopa Kohtul olema võimalik tõlgendada rahvusvaheliste lepingute klausleid ka siis, kui need lepingud ei ole liidu õiguse osa. See selgitab, miks Euroopa Kohus ei ole vahetute hagide puhul kõhelnud seda teha, niivõrd kui see on olnud vaidluse lahendamiseks vajalik. (
57
)
93.
Seevastu eelotsusemenetlustes ei pea Euroopa Kohus tavaliselt asjaomast rahvusvahelist lepingut tõlgendama, kuna selle ülesande võib jätta vastava liikmesriigi kohtutele. (
58
) Euroopa Kohtu täiendav pädevus tõlgendada rahvusvahelist lepingut, mille pool liit ei ole, võib siiski tekkida ka eelotsusemenetluses. (
59
) Nii on see juhul, kui Euroopa Kohus peab selleks, et anda liikmesriigi kohtule liidu õiguse tarvilik tõlgendus, kaaluma õiguslikku konteksti, milles asjaomast liidu õigusnormi kohaldatakse.
94.
Näiteks juhul, kui – nagu käesolevas asjas – tekib küsimus, kas konkreetne leping või selle klausel võib kuuluda ELTL artikli 351 esimese lõigu kohaldamisalasse, ei saa tõsiselt väita, et Euroopa Kohus võiks tõlgendada liidu õigusnormi üksnes kõrgel abstraktsioonitasemel, ilma et ta saaks arvesse võtta kõnealuse lepingu või klausli eripärasid. (
60
)
95.
Lisaks oli käesolevas asjas veel üks põhjus, mis võis õigustada ICSID konventsiooni sätete, millele investorid tuginesid, tõlgendamist – kas või kõrvalküsimusena – Euroopa Kohtu poolt: tõlgendusel, mis nendele sätetele oleks antud, oleks olnud otsene mõju asjaomase kolme komisjoni otsuse kehtivusele ja/või tõhususele. (
61
)
3) Ühendkuningriigi ja liidu menetlustes tõstatatud erinevad õiguslikud küsimused
96.
Kolmandaks on samuti nii piiratud tähtsusega kui ka teataval määral ebatäpne Supreme Courti (kõrgeim kohus) väide, et küsimus, mille investorid selles kohtus ELTL artikli 351 alusel tõstatasid, ei olnud täiesti sama kui liidu kohtutes tõstatatud küsimus.
97.
Kõigepealt on mul raske mõista, miks on oluline, kas eri menetlustes, mis algatati liidu ja liikmesriikide kohtutes, tuginesid investorid ICSID konventsiooni artiklile 53 ja/või artiklile 54. Mõlemad sätted käsitlevad kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist. Sisuliselt on tegemist erinevatele subjektidele suunatud sätetega, mis näevad ette erinevad õiguskaitsevahendid vahekohtuotsuste täitmiseks, et luua selles osas riikide ja investorite vahel sümmeetriline kohustus. (
62
)
98.
Oht, et tekib „oluline takistus liidu õiguse toimimisele“, (
63
) eksisteeris olenemata konkreetsest õiguslikust alusest, millele investorid eri menetlustes tuginesid. ELL artikli 4 lõike 3 ja kohtuotsuse Masterfoods seisukohalt oli nimelt oluline tähtsus mitmel liidus korraga pooleli olnud haldus- ja kohtumenetlusel, mis kõik puudutasid sama vahekohtuotsust ja mille ühine eesmärk oli kõrvaldada komisjoni 2015. aasta lõpliku otsuse mõju (tühistades selle liidu tasandil ja minnes sellest mööda liikmesriigi tasandil).
99.
Lisaks ei ole Supreme Courti (kõrgeim kohus) järeldus investorite nõuete erinevuse kohta täiesti täpne. Supreme Court (kõrgeim kohus) tunnistas ise, et investorid ei tuginenud liidu kohtute menetlustes mitte ainult ICSID konventsiooni artiklile 53, vaid ka artiklile 54. (
64
) Sama kehtib komisjoni haldusmenetluse kohta: tegelikult viidatakse 2015. aasta lõplikus otsuses mõlemale sättele. (
65
)
100.
Samuti ei ole käesolevas asjas tähtsust asjaolul, et liidu kohtutes ei tõstatatud küsimusi, mis puudutavad Ühendkuningriigi ICSID konventsioonist tulenevate kohustuste olemasolu ja ulatust. On ilmne, et kuna Ühendkuningriik ei olnud mingil viisil seotud riigiabimenetlusega, mille tulemusel tehti 2015. aasta lõplik otsus, ei olnud mingit põhjust käsitleda selle liikmesriigi konkreetset olukorda.
101.
Ent niipalju kui mina tean, ei ole Ühendkuningriigi ICSID konventsioonist tulenevad kohustused erinevad teiste liidu liikmesriikide omadest, kes kõik peale Poola on samuti selle konventsiooni osalised. See ei hõlma ainult Rumeeniat (väidetava riigiabi andnud liikmesriik), vaid ka Belgiat, Luksemburgi ja Rootsit (kus olid käimas paralleelsed menetlused). Seega oleksid kõik liidu kohtute järeldused selle kohta, kas ICSID konventsioon on ELTL artikli 351 alusel nende (või riigisiseste kohtute) menetluses kohaldatav, olnud mutatis mutandis kohaldatavad Ühendkuningriigi menetlusele.
102.
On tõsi, et ELTL artikli 351 esimese lõigu kohaldatavus ei kuulu nende küsimuste hulka, mida Üldkohus 2015. aasta lõpliku otsuse tühistamisel lahendas ja mis seetõttu tõstatati Euroopa Kohtu menetluses olevas apellatsioonkaebuses.
103.
See ei tähenda siiski – nagu märkis Supreme Court (kõrgeim kohus) –, et „[liidu kohtute] poolt ELTL artikli 351 kohaldatavuse käsitlemine ICSID konventsiooni kohaste ühinemiseelsete kohustuste suhtes [oli] ebatõenäoline“ või teisisõnu, et „võimalus, et liidu kohtud kaaluvad seda küsimust tulevikus mingil etapil, [oli] nii tingimuslik kui ka ebatõenäoline“. (
66
) Supreme Court (kõrgeim kohus) isegi leidis, et lojaalse koostöö kohustuse käivitab põhimõtteliselt „Euroopa Kohtu menetluses olev apellatsioonkaebus, millel on reaalne eduväljavaade“. (
67
)
104.
Kui komisjoni apellatsioonkaebus oleks rahuldatud (nagu seejärel ka tegelikult juhtus), (
68
) oleks Euroopa Kohus võinud suunata asja tagasi Üldkohtusse uueks hindamiseks või teha ise asjas lõpliku kohtuotsuse. Mõlemal juhul oleks seejuures pidanud käsitlema investorite tühistamisväiteid, milles suhtes Euroopa Kohtu poolt tühistatud kohtuotsuses ei olnud otsust tehtud. (
69
) Üks neist väidetest puudutas just seda, et komisjon ei olnud kohaldanud ELTL artikli 351 esimest lõiku nõuetekohaselt. (
70
)
105.
Seevastu, kui komisjon oleks apellatsioonimenetluses kaotanud, oleks ta pidanud väidetava riigiabi meetme uurimist uuesti alustama ja hindama ex novo investorite argumente, sealhulgas neid, mis põhinevad ELTL artikli 351 esimese lõigu ja ICSID konventsiooni kohaldatavusel. (
71
) On selge, et investorid oleksid saanud kõik sellekohased järeldused liidu kohtutes vaidlustada.
106.
Seega oleksid liidu kohtud pidanud investorite argumente ELTL artikli 351 esimese lõigu ja ICSID konventsiooni kohaldatavuse kohta ühes või teises liidu menetluse etapis otseselt käsitlema. Kuna investorid olid sellised argumendid sõnaselgelt esitanud, ei oleks komisjoni ebasoodne otsus saanud muutuda lõplikuks, ilma et liidu kohtud oleksid neid argumente analüüsinud.
107.
Lõpuks, kui Supreme Court (kõrgeim kohus) oli seisukohal, et tema menetluses käsitletud konkreetsed asjaolud – mis puudutasid ICSID konventsiooni sätet, millele investorid tuginesid, ja/või Ühendkuningriigi suhet ICSID konventsiooniga – tekitasid küsimusi, mis olid vaidluse lahendamiseks asjakohased ja mida liidu kohtud kohtuasja European Food menetluses tõenäoliselt ei käsitleks, oleks ta võinud esitada ELTL artikli 267 alusel Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse. Nagu selgitatud, tõstatati need küsimused seoses ELTL artikli 351 esimese lõigu kohaldamisalaga ning need kuuluvad seega Euroopa Kohtu pädevusse. Väljaastumislepingu artikli 86 lõige 2 võimaldas neil asjaoludel pöörduda Euroopa Kohtusse.
108.
Kokkuvõttes tegi Supreme Court (kõrgeim kohus) otsuse liidu õiguse tõlgendamise küsimustes, mida oli käsitletud komisjoni otsuses, mille kehtivus oli kontrollimisel tollal liidu kohtutes pooleli olnud menetlustes. Investorite esitatud sellekohased argumendid nii Supreme Courtis (kõrgeim kohus) kui ka liidu kohtutes eeldasid kaudselt tingimata komisjoni kõnealuse otsuse kehtetust. Esines tõeline ja vahetu oht, et samas küsimuses tehakse Euroopa Liidus üksteisele vastukäivad (haldus- ja/või kohtu)otsused. Seega, jättes menetluse peatamata, nagu nõuab Masterfoodsi kohtupraktika, rikkus Supreme Court (kõrgeim kohus) ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö kohustust. Seega on komisjoni esimene väide põhjendatud.
D. Teine väide: ELTL artikli 351 esimese lõigu rikkumine
1.
Poolte argumendid
109.
Teises väites märgib komisjon, et kuna vaidlusaluses kohtuotsuses leiti, et liidu õigus ei ole kohaldatav vahekohtuotsuse täitmisele pööramisele Ühendkuningriigis, kuivõrd Ühendkuningriik oli kohustatud ICSID konventsiooni artikli 54 alusel vahekohtuotsuse täitmisele pööramise kohustuse täitma suhetes kõigi teiste ICSID osalisriikidega, sealhulgas kolmandate riikidega, siis on vaidlusaluse kohtuotsusega rikutud ELTL artikli 351 esimest lõiku.
110.
Komisjon väidab, et käesoleval juhul ei olnud ELTL artikli 351 esimene lõik kohaldatav ja teistsugusele seisukohale asudes laiendas Supreme Court (kõrgeim kohus) vääralt selle sätte kohaldamisala. See järeldus tuleneb komisjoni sõnul nende ELTL artiklis 351 sisalduva kahe väljendi, mis on mõlemad liidu õiguse autonoomsed mõisted, nimelt „ühe või mitme kolmanda riigi [õigused]“ ja „[a]luslepingute sätted ei mõjuta“ ekslikust tõlgendamisest.
111.
Esiteks väidab komisjon seoses Ühendkuningriigi kohustusega jõustada ICSID konventsiooni artikli 54 alusel tehtud vahekohtuotsus, et puudusid „ühe või mitme kolmanda riigi õigused“, kuna asjaomane kohtuasi puudutas ainult liidu liikmesriike. Teiseks väidab komisjon, et „aluslepingud ei mõjutanud“ ühtegi Ühendkuningriigi ICSID konventsioonist tulenevat kohustust, kuna selle konventsiooni asjakohaseid sätteid on võimalik tõlgendada nii, et välditakse mis tahes vastuolu liidu aluslepingute asjakohaste normidega.
2.
Hinnang
112.
Alljärgnevalt selgitatud põhjustel leian, et komisjoni teine väide tuleb tagasi lükata.
a)
Kas liikmesriik saab rikkuda ELTL artikli 351 esimest lõiku?
113.
Oma vastuses ametlikule kirjale vaidles Ühendkuningriigi valitsus vastu komisjoni väitele ELTL artikli 351 esimese lõigu rikkumise kohta, viidates selle sätte sõnastusele, mis ei pane liikmesriikidele mingit kohustust.
114.
Kõigepealt võib olla kasulik märkida, et ELTL artikli 351 esimene lõik kehtestab normi, mis reguleerib võimalikke vastuolusid, mis tulenevad kahe eeskirjade kogumi samaaegsest kohaldamisest: (
72
) ühelt poolt liidu aluslepingud ja teiselt poolt varasemad lepingud. See säte kajastab rahvusvahelise õiguse pikaajalisi põhimõtteid, mis käsitlevad järjestikuste lepingute kohaldamist ja lepingute mõju kolmandate riikide suhtes, nagu pacta sunt servanda, pacta
tertiis nec nocent nec prosunt ja res inter alios acta. (
73
) Need on põhimõtted, mis on kodifitseeritud rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsioonis (
74
) ja mille väärtust liidu õiguskorras on Euroopa Kohus järjepidevalt tunnustanud. (
75
)
115.
ELTL artikli 351 esimese lõigu eesmärk on seega täpsustada, et eespool nimetatud rahvusvahelise õiguse põhimõtete kohaselt ei mõjuta liidu aluslepingute kohaldamine liikmesriikide kohustust austada varasemates lepingutes ette nähtud kolmandate riikide õigusi ja täita neist tulenevaid kohustusi. (
76
) Seega, kui sellekohased tingimused on täidetud, on liikmesriikidel lubatud jätta liidu õigusnormid kohaldamata, kui see on vajalik varasemate lepingute täitmiseks. (
77
)
116.
Samas leidis Euroopa Kohus, et ELTL artikli 351 esimeses lõigus sätestatud reegel „ei täida oma eesmärki, kui sellest ei tulene [liidu institutsioonide] kohustust mitte takistada liikmesriike täitmast varasemates lepingutes ette nähtud kohustusi“. (
78
) Kui see on nii, siis on õige, et sellest sättest tuleneb liidu institutsioonidele kohustus.
117.
On tõsi, et ELTL artikli 351 esimest lõiku võib mõista nii, et see kehtestab – olgugi et kaudselt – liikmesriikidele kohustuse, mida võib pidada liidu institutsioonide kohustuse „peegelpildiks“: mitte takistada liidu õiguse kohaldamist, kui ELTL artikli 351 esimese lõigu tingimused ei ole täidetud. Teisisõnu oleks liikmesriikidel keelatud eelistada varasemate lepingute sätteid nendega vastuolus olevate liidu õigusnormide suhtes olukordades, mis jäävad selle aluslepingu sätte kohaldamisalast välja. Seda sätte „kahesuunalist“ tõlgendust võib ehk põhjendada asjaoluga, et ELTL artiklit 351 peetakse selles valdkonnas sageli lojaalse koostöö põhimõtte väljenduseks (
79
) ning see põhimõte, nagu mainitud, kohustab nii liidu institutsioone kui ka liikmesriike tegutsema heas usus.
118.
Sellise kohustuse tähtsus ja – kui nii võib öelda – lisaväärtus näib siiski olevat nullilähedane. Lihtsalt öeldes oleks ELTL artikli 351 esimeses lõigus sätestatud kohustuse puhul liikmesriikide jaoks tegemist lihtsalt kohustusega järgida liidu õigust, kui selles sätestatud erand ei ole kohaldatav, mis kujutab endast truismi. Tegelikult ei saa ELTL artikli 351 esimest lõiku iseseisvalt rikkuda: selline rikkumine tuleneks automaatselt ja kaudselt mõne muu liidu õigusnormi rikkumisest.
119.
Veelgi olulisem on see, et komisjoni tõlgendus selle sätte kohta on vaevalt kooskõlas ELTL artikli 351 esimese lõigu mõtte ja sõnastusega. (
80
) See säte on põhimõtteliselt lubav reegel, mis võimaldab liikmesriikidel jätta liidu õigus teatavates olukordades kohaldamata. Sellisena kujutab ta endast „kilpi“, pakkudes vajaduse korral kaitset liikmesriigile, keda süüdistatakse liidu õigusnormi rikkumises. Erinevalt sama sätte teisest ja kolmandast lõigust, milles on – nagu eespool selgitatud – liikmesriikidele ette nähtud teatavad konkreetsed kohustused, ei näe ma, kuidas saaks ELTL artikli 351 esimest lõiku sisuliselt kasutada „mõõgana“ liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses. (
81
)
120.
Kokkuvõttes olen seisukohal, et ELTL artikli 351 esimene lõik ei saa olla ELTL artikli 258 kohases menetluses nõude alus, ja seetõttu tuleb komisjoni teine väide tagasi lükata.
121.
Ent kui Euroopa Kohus ei peaks nõustuma minu hinnanguga sellele sissejuhatavale küsimusele ning arvestades ilmseid seoseid komisjoni teises väites tõstatatud küsimuse ja ülejäänud kolmes väites tõstatatud küsimuste vahel, selgitan igaks juhuks, miks ma arvan, et Supreme Court (kõrgeim kohus) on teinud ELTL artikli 351 esimese lõigu tõlgendamisel vea.
b)
ELTL artikli 351 esimese lõigu ulatus
122.
ELTL artikli 351 esimese lõigu sõnastuse kohaselt peavad selle sätte kohaldamiseks olema täidetud kaks tingimust: 1) asjaomane leping peab olema sõlmitud enne toonase EMÜ asutamislepingu jõustumist või liikmesriigi ühinemist Euroopa Liiduga ning 2) kolmandale riigile peavad sellest lepingust tulenema õigused, mida ta võib asjaomaselt liikmesriigilt nõuda. (
82
)
123.
Supreme Court (kõrgeim kohus) leidis vaidlusaluses kohtuotsuses, et need tingimused on täidetud, kuna: 1) ICSID konventsioon on Ühendkuningriigi suhtes „varasem leping“ ELTL artikli 351 esimese lõigu tähenduses ja 2) Ühendkuningriik võlgneb ICSID konventsiooni artiklist 54 tulenevad kohustused kõigile teistele osalisriikidele. Seega järeldas nimetatud kohus, et investorid võivad õiguspäraselt tugineda kõnealusele liidu õiguse sättele nõudmaks Ühendkuningriigi kohtutelt vahekohtuotsuse täitmist.
124.
Nõustun kindlasti esimesena nimetatud tingimusega: Ühendkuningriik ratifitseeris ICSID konventsiooni 1966. aastal, st enne ühinemist ühendustega 1973. aastal. (
83
)
125.
Seevastu ei veena mind mitmel põhjusel Supreme Courti (kõrgeim kohus) järeldused teise tingimuse kohta.
126.
Püüan oma seisukoha selgitamiseks kõigepealt täpsustada ELTL artikli 351 esimese lõigu ulatust, mis ei pruugi olemasoleva kohtupraktika põhjal olla täiesti selge. Sellega seoses pean mõistlikuks alustada analüüsi selle sätte eesmärgist ja sõnastusest.
1) ELTL artikli 351 esimese lõigu eesmärk ja sõnastus
127.
ELTL artikli 351 esimese lõigu vahetu eesmärk on kaitsta kolmandate riikide õigusi, (
84
) lubades liikmesriikidel järgida varasemaid lepinguid, kui need on vastuolus liidu õigusnormidega, (
85
) ilma et see tähendaks liidu õiguse rikkumist. (
86
) Selle sätte peamine eesmärk on siiski kaitsta liikmesriike selle eest, et liidu õigusega hiljem võetud kohustuste tõttu panevad nad toime mõne teo, mis toob kaasa nende rahvusvahelise avaliku õiguse normidest tuleneva rahvusvahelise vastutuse, millele kolmandad riigid võivad tugineda.
128.
Euroopa Kohus on nimelt otsustanud, et ELTL artikli 351 esimene lõik ei ole kohaldatav, kui tegemist ei ole kolmandate riikide õigustega. (
87
) Seega ei saa sellele sättele tugineda lepingute puhul, mis on sõlmitud üksnes liikmesriikide vahel, (
88
) ega kolmandate riikidega sõlmitud lepingute puhul, kui neile tuginetakse liikmesriikidevahelistes suhetes. (
89
) Nagu õiguskirjanduses rõhutatakse, on Euroopa Kohus alati järginud põhimõtet, et ELTL artiklit 351 ei saa kohaldada liidusisestes suhetes. (
90
)
129.
Seetõttu on Euroopa Kohus juba väga varajases kohtupraktikas selgitanud, et ELTL artikli 351 esimeses lõigus sisalduvat väljendit „lepingutest tulenevad õigused ja kohustused“ tuleb mõista nii, et see viitab kolmandate riikide õigustele ja liikmesriikide kohustustele. (
91
) Liikmesriigid ei saa tugineda mingile „õigusele“, mis tuleneks varasematest kokkulepetest. (
92
)
130.
Nende kahe elemendi vahel on lahutamatu seos. Ainult juhul, kui kolmandal riigil on nõudeõigus liikmesriigi vastu, lubab liidu õigus (kuid ei kohusta) (
93
) viimasel „vastavaid kohustusi“ täita. (
94
) Nimelt, kui eelnev kokkulepe lubab, kuid ei kohusta liikmesriiki võtma liidu õigusega vastuolus olevat meedet, ei vabasta ELTL artikli 351 esimene lõik liikmesriiki asjakohaste liidu õigusnormide järgimisest. (
95
) Samamoodi on Euroopa Kohus leidnud, et ELTL artikli 351 esimest lõiku ei saa kohaldada, kui kolmas riik on väljendanud soovi, et eelnev leping lõppeks. (
96
) Minu arvates peab sama kehtima ka kolmanda riigi kohta, kes on sõnaselgelt nõustunud varasema lepingu täitmata jätmisega või loobunud oma õigustest. (
97
)
131.
Seega on vastastikku seotud kolmanda riigi õiguse ja liikmesriigi kohustuse kindlaksmääramine otsustava tähtsusega, et tuvastada konkreetsel juhul ELTL artikli 351 esimese lõigu kohaldatavus.
132.
Siinkohal on oluline eristada erinevat liiki lepinguid.
133.
Mis puudutab kahepoolseid lepinguid, s.o ühe liikmesriigi ja ühe kolmanda riigi vahelisi lepinguid, siis ei tohiks ELTL artikli 351 esimeses lõigus silmas peetud kolmanda riigi konkreetse õiguse ja liikmesriigi vastava kohustuse olemasolu tuvastamine üldjuhul tekitada suuri probleeme.
134.
Seevastu mitmepoolsete lepingute puhul, st lepingute puhul, mille osalised on üks või mitu liikmesriiki koos ühe või mitme kolmanda riigiga, ei pruugi olukord alati olla lihtne. On tõepoolest võimalik, et ELTL artikli 351 esimese lõigu kohaldamisega seotud küsimused võivad tekkida liidusisestes olukordades, millega – nagu käesoleval juhul – on otseselt seotud ainult kaks või enam liikmesriiki. (
98
) Millistel asjaoludel on sellisel juhul kohaldatav ELTL artikli 351 esimene lõik?
135.
Selles osas jagan komisjoni seisukohta, et ELTL artikli 351 esimese lõigu kohaldamisel tuleb teha vahet mitmepoolsetel lepingutel, mis sisaldavad kollektiivseid kohustusi, ja mitmepoolsetel lepingutel, mis sisaldavad kahepoolseid või vastastikuseid kohustusi. (
99
)
136.
Esimest liiki lepingute puhul võib see, kui lepinguosaline ei täida lepingust tulenevat kohustust, mõjutada teiste poolte lepingust tulenevate õiguste kasutamist või ohustada lepingu eesmärgi saavutamist. (
100
) Taolistel juhtudel on tekkinud kohustused riikide rühma ees (erga omnes partes) või rahvusvahelise üldsuse ees tervikuna (erga
omnes). Sellisel juhul võib ELTL artikli 351 esimene lõik olla kohaldatav ja sellele võib seega tugineda liidu õigusakti kehtivuse vaidlustamiseks isegi vaidlustes, milles osalevad ainult liidu osapooled. (
101
) Need olukorrad võivad nimelt olla faktiliselt puhtalt liidusisesed, kuid seda mitte õiguslikul tasandil.
137.
Seevastu teise kategooria lepingute puhul mõjutab see, kui osalisriik ei täida eelnevast lepingust tulenevat kohustust, tavaliselt ainult ühte või mitut konkreetset lepinguosalist riiki: neid, keda kõnealune olukord puudutab. Sellistel juhtudel ei sekkuta teiste osalisriikide lepingust tulenevate õiguste kasutamisse. (
102
) Kui see on nii, siis järeldub sellest, et kui osalisriigid, keda liikmesriigi kohustuste rikkumine puudutab, on teised liikmesriigid, ei ole ELTL artikli 351 esimene lõik kohaldatav. Kuna tegemist ei ole kolmandale riigile kuuluva õigusega, ei ole vaja jätta kohaldamata liidu õigust, et vältida sellest tulenevat liikmesriigi rahvusvahelist vastutust.
138.
Lisaksin selles kontekstis, et nõustun taas komisjoni väitega, et osalisriikide pelk faktiline
huvi (vastandina õiguslikule huvile) tagada, et kõik teised osalisriigid järgivad mitmepoolset lepingut, ei ole piisav ELTL artikli 351 esimese lõigu kohaldamiseks. (
103
) Selle sätte sõnastus viitab „õigustele“, millele on järjepidevalt viidatud ka Euroopa Kohtu praktikas selles valdkonnas. (
104
)
2) Kaugeleulatuvate tagajärgede ja üldise, kuid mitte liiga avara kohaldamisalaga säte
139.
Nagu Supreme Court (kõrgeim kohus) õigesti märkis, on ELTL artiklil 351 üldine kohaldamisala: seda kohaldatakse – olenemata nende sisust – kõigi rahvusvaheliste lepingute suhtes, mis võivad mõjutada liidu aluslepingute kohaldamist. (
105
)
140.
See ei tähenda siiski, et artikli 351 esimeses lõigus sätestatud erandil oleks lai kohaldamisala. Tuleb arvesse võtta, et ELTL artikli 351 esimeses lõigus tehakse erand esimuse põhimõttest, mis on üks liidu õiguskorra alustalasid. Kui kõnealused tingimused on täidetud ja tegemist ei ole erandlike asjaoludega, (
106
) võib varasema lepingu mis tahes säte olla esimuslik mis tahes sellega vastuolus oleva liidu õigusnormi, sealhulgas esmase õiguse sätte suhtes. (
107
) See on nii olenemata mõjust, mida nende liidu õigusnormide kohaldamata jätmine võib avaldada teiste liikmesriikide õigustele ja huvidele ning liidu enda nõuetekohasele toimimisele.
141.
Arvestades selle sätte kohaldamisest tuleneda võivaid kaugeleulatuvaid tagajärgi, on selles kontekstis ilmselgelt eriti asjakohane tõlgendamispõhimõte, mille kohaselt tuleb erandeid tõlgendada kitsalt, kuna vastasel korral muutuksid üldnormid sisutühjaks. (
108
)
142.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes asun nüüd käsitlema vaidlusaluse kohtuotsuse asjakohaseid punkte.
c)
ELTL artikli 351 esimene lõik vaidlusaluses kohtuotsuses
143.
Nagu märkis Supreme Court (kõrgeim kohus), (
109
) oli käesoleva asja tuumaks küsimus, kas kõnealune varasem leping pani asjaomasele liikmesriigile kohustusi, mille täitmist võisid selle lepingu osalised kolmandad riigid veel nõuda. Vaidlusaluses kohtuotsuses hindas Supreme Court (kõrgeim kohus) seda küsimust, analüüsides ühe liikmesriigi (Ühendkuningriigi) kohustust pöörata vahekohtuotsus täitmisele ühe rahvusvahelise lepingu (ICSID konventsioon) alusel.
144.
Pean Supreme Courti (kõrgeim kohus) lähenemisviisi selles osas problemaatiliseks kolmes aspektis.
145.
Esiteks ei tuvastanud Supreme Courti (kõrgeim kohus) analüüs, mis keskendus peaaegu eranditult ICSID konventsiooni artiklist 54 tulenevatele Ühendkuningriigi kohustustele, ühtegi kolmandate riikide vastavat
õigust.
146.
Nagu eespool selgitatud, on nende kahe elemendi vahelise seose tähtsust ELTL artikli 351 esimese lõigu kohaldamisel vaevalt võimalik üle hinnata. Nimelt nõuab see säte, et lepingupoolest kolmandale riigile tuleneks sellest lepingust õigus, mida ta võib asjaomaselt liikmesriigilt nõuda.
147.
Seega on tegemist küsimusega, millest ei saa mööda vaadata. Näiteks, kui Ühendkuningriigi kohtud oleksid keeldunud kõnealust vahekohtuotsust täitmisele pööramast, (
110
) siis kas igal kolmandal riigil, kes on ICSID konventsiooni osaline (praegu on neid tunduvalt üle 150), oleks võimalik tugineda Ühendkuningriigi rahvusvahelisele vastutusele selle keeldumise eest ja kasutada tema vastu õiguskaitsevahendeid rahvusvahelises õiguses ette nähtud menetluste kaudu, (
111
) et saavutada õigusvastase teo lõpetamine ja/või tekitatud kahju heastamine? Selle küsimuse olulisusele vaatamata seda vaidlusaluses kohtuotsuses ei käsitletud.
148.
Teiseks näib mulle, et künnis, mida Supreme Court (kõrgeim kohus) kohaldas kolmanda riigi ees oleva kohustuse tuvastamiseks, oli üsna madal. Mõtlen sellega, et kui järgida Supreme Courti (kõrgeim kohus) mõttekäiku, siis on tingimused, mille puhul tuleks rahvusvahelisest lepingust tulenevat kohustust pidada kollektiivseks (käesoleval juhul erga omnes partes) ja mitte kahepoolseks või vastastikuseks, selgelt täidetud.
149.
Vaidlusaluses kohtuotsuses ei ole puudust viidetest rahvusvahelistele ja õigusteaduslikele allikatele, kuid lähemal vaatlusel ei näi ükski neist olevat selles küsimuses konkreetne ega määrav. Kõik muud allikad, välja arvatud kaks avaldust, (
112
) on selles küsimuses üsna ebamäärased ja Supreme Courti (kõrgeim kohus) järeldused on tuletatud kaudselt. (
113
) Ütleksin, et need allikad näivad enamasti viitavat ICSID konventsiooni osalisriikide üldist laadi huvi olemasolule selle vastu, et lepingut kõigil juhtudel täidetaks. (
114
) Nagu eespool märgitud, ei ole see siiski piisav ELTL artikli 351 esimese lõigu kohaldamiseks.
150.
Kolmandaks, kuigi ma saan aru, et Supreme Courti (kõrgeim kohus) menetluses olev põhiküsimus puudutas ICSID konventsiooni mõju Ühendkuningriigile (lihtsamalt öeldes: „Kas Ühendkuningriik on kohustatud selle lepingu alusel vahekohtuotsuse täitmisele pöörama?“), ei saa seda küsimust analüüsida „kliinilises eraldatuses“ vaidluse kontekstist.
151.
Vaidluse õiguslik ja faktiline olukord oli tegelikult üsna keeruline: see hõlmas kolme erinevat riiki (Ühendkuningriik, Rumeenia ja Rootsi) ning kahte erinevat rahvusvahelist lepingut (kahepoolne investeerimisleping ja ICSID konventsioon).
152.
Vahekohtuotsusega määrati investoritele hüvitis põhjendusel, et Rumeenia oli vahekohtu hinnangul rikkunud kahepoolse investeerimislepingu tingimusi, kuna ta ei olnud taganud õiglast ja võrdset kohtlemist, austanud investorite õiguspäraseid ootusi ega tegutsenud läbipaistvalt. (
115
) Seega sätestas kahepoolne investeerimisleping sisulised kohustused, mille Rumeenia oli Rootsi suhtes võtnud. Rumeenial oli kahepoolse investeerimislepingu artikli 8 lõike 6 alusel Rootsi ees kohustus maksta välja asjaomastele Rootsi kodanikele mõistetud hüvitis. (
116
)
153.
Sisuliselt võib väita, et kuna Supreme Court (kõrgeim kohus) piirdus oma hinnangus üheainsa vaidlusest tuleneva menetlusküsimusega ja jättis ühe rahvusvahelise lepingu võrrandist välja, kaldus Supreme Courti (kõrgeim kohus) tähelepanu kõrvale vaidluse aluseks olevalt õigussuhtelt ühelt poolt Rumeenia ning teiselt poolt Rootsi ja tema kodanike vahel.
154.
Kui lähtuda Supreme Courti (kõrgeim kohus) kasutatud ELTL artikli 351 esimese lõigu tõlgendusest, reguleeriksid nii teatavaid faktiliselt kui ka õiguslikult puhtalt liidusiseseid olukordi – kuivõrd tegemist on üksnes liikmesriikide ja nende kodanikega – varasemate rahvusvaheliste lepingute sätted vaatamata sellele, et need kuuluvad liidu aluslepingute kohaldamisalasse ja on vastuolus mõne liidu õigusnormiga. Minu arvates oleks see vastuolus ELTL artikli 351 esimese lõigu sõnastusega ja tarbetu selle eesmärgi saavutamiseks. Samuti ei oleks see kooskõlas varasema kohtupraktikaga, mis välistas selle kohaldamise puhtalt liidusisestes suhetes.
155.
ELTL artikli 351 esimese lõigu selline lai tõlgendus looks paljudel juhtudel üksikisikute jaoks suhteliselt lihtsa võimaluse liidu õigusnormide siduvast olemusest mööda hiilida. (
117
) Sellega seoses ei tohi tähelepanuta jätta, et ELTL artikkel 351 on eelkõige säte, mis käsitleb riikidevahelisi suhteid. Nagu Euroopa Kohus on tõdenud, on tegemist neutraalse sättega, mis ei saa muuta varasematest kokkulepetest tuleneda võivate õiguste olemust. Sellest järeldub, et „see säte ei anna [varasemale] lepingule tuginevatele üksikisikutele õigusi, mida liikmesriikide kohtud peavad tagama. Samuti ei kahjusta see õigusi, mis võivad üksikisikutele sellisest lepingust tuleneda“. (
118
)
156.
Seega on ELTL artikli 351 esimese lõigu kohaldamisel suuresti ebaoluline see, kas üksikisikutel (näiteks investoritel) on eelnevast lepingust tulenev õigus. Üksikisikud saavad sellest sättest kasu üksnes kaudselt, kui nad suudavad tõendada, et mõni liidu säte või meede kohustab liikmesriiki rikkuma kohustust, mis tal on kolmanda riigi ees varasema lepingu alusel, nii et see võib kaasa tuua selle liikmesriigi rahvusvahelise vastutuse.
157.
Kokkuvõttes leian, et vaidlusaluses kohtuotsuses tõlgendas ja kohaldas Supreme Court (kõrgeim kohus) vääralt ELTL artikli 351 esimest lõiku, omistades sellele sättele liiga laia kohaldamisala. Eelkõige tõlgendas ta vääralt mõistet „lepingutest tulenevad õigused ja kohustused“, hinnates vääralt seda, kuidas kõnealust mõistet tuleb analüüsida seoses mitmepoolsete lepingutega, eelkõige juhul, kui tegemist ei ole kolmanda riigi ega kodanikuga.
158.
Sellele vaatamata tuleb komisjoni teine väide tagasi lükata eespool punktides 113–120 selgitatud põhjustel.
E. Kolmas väide: ELTL artikli 267 rikkumine
1.
Poolte seisukohad
159.
Kolmandas väites leiab komisjon, et vaidlusaluse kohtuotsuse tegemine Supreme Courti (kõrgeim kohus) poolt ilma Euroopa Kohtu poole pöördumata kujutab endast ELTL artikli 267 rikkumist kahel põhjusel.
160.
Komisjon väidab, et kuna Supreme Court (kõrgeim kohus) ei esitanud eelotsuse küsimust menetluse algatamise otsuse ja abi maksmise peatamise ettekirjutuse kehtivuse kohta, rikkus ta ELTL artikli 267 esimese lõigu punktis b sätestatud kohustust. Komisjon märgib, et vaidlusaluse kohtuotsuse tõttu ei ole need otsused rakendatavad. Seega, keeldudes arvesse võtmast neid otsuseid, mis nõudsid rakendamiskeelu järgimist, takistades kõnealuse abi väljamaksmist, tegutses Supreme Court (kõrgeim kohus) nii, justkui oleksid need aktid tühised.
161.
Lisaks väidab komisjon, et kuna Supreme Court (kõrgeim kohus) kui viimase astme kohus ei esitanud küsimust ELTL artikli 351 esimese lõigu tõlgendamise kohta, rikkus ta ELTL artikli 267 kolmandas lõigus sätestatud kohustust. Vaidlusaluses kohtuotsuses pidi Supreme Court (kõrgeim kohus) tõlgendama asjaomaseid liidu õiguse mõisteid, mis olid vastuolulised ja mida ei oldud liidu kohtupraktikas piisavalt käsitletud.
2.
Hinnang
162.
Alustan käesoleva väite hindamist komisjoni teise argumendiga.
163.
Kõigepealt pean märkima, et Supreme Court (kõrgeim kohus) on „liikmesriigi kohus, mille otsuste peale ei saa siseriikliku õiguse järgi edasi kaevata“ ELTL artikli 267 tähenduses. Seega on taoline kohus põhimõtteliselt kohustatud esitama ELTL artikli 267 alusel eelotsusetaotluse, kui ta peab kohtuotsuse tegemiseks lahendama liidu õigusnormi tõlgendamise küsimuse.
164.
Vaatamata ELTL artiklis 267 sätestatud eelotsusetaotluse esitamise kohustusele võivad viimase astme kohtud väljakujunenud kohtupraktika kohaselt seda mitte teha kahel juhul.
165.
Esiteks ei ole eelotsusetaotluse esitamine põhjendatud nn acte clair-tüüpi olukorras: kui liidu õiguse õige tõlgendus on niivõrd ilmselge, et puudub igasugune põhjendatud kahtlus, kuidas esitatud küsimus tuleb lahendada. Sellega seoses on Euroopa Kohus lisanud, et enne järelduse tegemist selle kohta, et sätte tõlgendamine ei jäta ruumi põhjendatud kahtluseks, peab liikmesriigi viimase astme kohus siiski olema veendunud, et see küsimus on niisama ilmselge teiste liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu jaoks. (
119
)
166.
Teiseks ei ole eelotsusetaotluse esitamise kohustust nn acte éclairé-tüüpi olukorras, kus „üleskerkinud küsimus langeb sisuliselt kokku küsimusega, mille kohta on juba tehtud eelotsus analoogilises asjas“ või „Euroopa Kohus on kõnealuse õigusliku küsimuse oma väljakujunenud praktikas lahendanud, sõltumata sellest, millist laadi olid menetlused, milles see kohtupraktika kujunes, ja isegi siis, kui vaidlusalused küsimused ei ole täielikult identsed“. (
120
)
167.
Üldisemalt on Euroopa Kohus otsustanud, et hinnates küsimust, kas viimase astme kohus võib jätta eelotsusetaotluse esitamata, tuleb „arvestada liidu õiguse erijooni, selle tõlgendamisel tekkivaid erilisi raskusi ja kohtuotsuste lahknevuse ohtu liidus“. (
121
)
168.
Eespool selgitasin, miks Supreme Court (kõrgeim kohus) tõlgendas minu arvates käesolevas asjas vääralt ELTL artikli 351 esimest lõiku. Pelk asjaolu, et viimase astme kohus on liidu õigusnormi tõlgendamisel teinud vea, jättes Euroopa Kohtule ELTL artikli 267 alusel eelotsuse küsimuse esitamata, ei tähenda siiski, et ta on tingimata rikkunud oma eelotsusetaotluse esitamise kohustust. See on vaid üks näitaja, et see võib nii olla.
169.
Käesoleval juhul viitab aga mitu muud asjaolu sellele, et ei kõnealuse sätte enda sõnastus ega Euroopa Kohtu praktika ei andnud selget vastust eelotsuse küsimustele, millega Supreme Court (kõrgeim kohus) silmitsi seisis.
170.
Esiteks on päris selge, et ELTL artikli 351 esimese lõigu suhteliselt napp sõnastus ei anna üheselt mõistetavaid juhiseid Supreme Courtis (kõrgeim kohus) tõstatatud tõlgendamisküsimuste kohta. Nagu komisjon märkis, olid pooled nendes küsimustes täiesti erinevatel seisukohtadel. Mulle näib, et mõlemad pooled esitasid argumente, mida ei saa vähemalt esmapilgul ilmselgelt põhjendamatuina tagasi lükata.
171.
Teiseks olid poolte viidatud ja Supreme Courti (kõrgeim kohus) analüüsitud liidu kohtute otsused ELTL artikli 351 esimese lõigu kohta oma arvult ja asjakohasuselt piiratud. Eelkõige ei olnud ükski selline otsus otseselt ja sõnaselgelt käsitlenud käesolevas asjas määrava tähtsusega küsimusi. Nimelt nähtub vaidlusaluse kohtuotsuse põhjendusest, et Supreme Courti (kõrgeim kohus) tõlgendus oli konstrueeritud (kui nii võib öelda) mitme Euroopa Kohtu „tükkidest“. Lisaks nähtub sellest põhjendusest ka, et Euroopa Kohtu teiste otsuste teatud „tükid“ võisid põhjendada ELTL artikli 351 esimese lõigu teistsugust tõlgendust. (
122
)
172.
Kolmandaks on raske mõista ka seda, kuidas oleks võimalik kindlalt järeldada, et ELTL artikli 351 esimese lõigu tõlgendus, mille Supreme Court (kõrgeim kohus) andis, oli tõenäoliselt „sama ilmne“ liidu kohtutele ja teiste liikmesriikide viimase astme kohtutele. Supreme Court (kõrgeim kohus) oli teadlik, et ELTL artiklil 351 ja ICSID konventsioonil põhinevaid argumente ei ole esitatud mitte ainult liidu kohtutes, vaid ka pooleliolevates riigisisestes menetlustes. Nende menetluste arv ja asjaolu, et need olid eri kohtutes pooleli, oleks pidanud vähemalt Supreme Courti (kõrgeim kohus) selles suhtes eriti ettevaatlikuks muutma.
173.
Lisaks oli komisjon Supreme Courtile (kõrgeim kohus) teatanud, et üks riigisisene kohus – Nacka Tingsrätt (Nacka esimese astme kohus, Rootsi) – oli oma otsuses tagasi lükanud ELTL artikli 351 esimesel lõigul põhinenud investorite nõuded, lähtudes nimetatud sätte tõlgendusest, mis on vastuolus sellega, mida Supreme Court (kõrgeim kohus) lõpuks kasutas. ELTL artikli 351 esimese lõigu tähenduse ja ulatuse suhtes lahknevate seisukohtade tekkimise ning seetõttu selles küsimuses vastuoluliste kohtuotsuste tegemise oht oli seega nii tõeline kui ka vahetu.
174.
Sellega seoses pean meelde tuletama, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt juhul, kui viimase astmena asja lahendav liikmesriigi kohus on saanud teada, et sama liikmesriigi või eri liikmesriikide kohtute praktikas on põhikohtuasjas kohaldatava liidu õigusnormi tõlgendamises lahknevusi, peab see kohus olema eriti tähelepanelik, kui ta hindab, kas kõnealuse liidu õigusnormi õige tõlgendamise suhtes puudub põhjendatud kahtlus või mitte, võttes eelkõige arvesse eelotsusemenetluse eesmärki tagada liidu õiguse tõlgendamise ühtsus. (
123
)
175.
Neljandaks ei ole Supreme Court (kõrgeim kohus) arvesse võtnud selle õigusliku küsimuse põhiseaduslikku tähendust, mille kohta ta otsustas otsuse teha, ega võimalikku mõju, mida tema otsus võib avaldada liidu õiguskorrale tervikuna. Nagu mainitud, kujutab ELTL artikli 351 esimene lõik endast peaaegu piirideta piirangut liidu õiguse esimuse põhimõtte kohaldamisele. Arvestades nimetatud põhimõtte tähtsust liidu õiguskorra jaoks, ei võinud kõnealuse aluslepingu sätte laia tõlgendamise tagajärjed jääda Supreme Courtil (kõrgeim kohus) tähelepanuta.
176.
Lisaks täheldan, et erinevalt Supreme Courtist (kõrgeim kohus) olid nii High Court (kõrge kohus) kui ka Court of Appeal (apellatsioonikohus) keeldunud hindamast ELTL artikli 351 esimese lõigu kohaldamist, kuna tegemist oli küsimusega, mis oli tõstatatud European Foodi menetluses liidu kohtutes ja võis seega kaasa tuua selles küsimuses vastuoluliste otsuste tegemise ohu. (
124
)
177.
Seetõttu olen seisukohal, et tehes otsuse investorite poolt ELTL artikli 351 esimese lõigu alusel esitatud nõude põhjendatuse kohta, eiras Supreme Court (kõrgeim kohus) 1) „liidu õiguse erijooni“ ja 2) „kohtuotsuste lahknevuse ohtu liidus“. Need on asjaolud, mida liikmesriigi viimase astme kohtud peavad eespool viidatud kohtupraktika kohaselt arvesse võtma, kui nad hindavad, kas neil on konkreetses olukorras kohustus esitada ELTL artikli 267 kolmanda lõigu alusel eelotsuse küsimus.
178.
Viiendaks ja viimaseks arvan, et käesoleva kohtuasja asjaolusid arvestades jääb Supreme Courti (kõrgeim kohus) otsus jätta ELTL artikli 267 alusel eelotsusetaotlus esitamata väljapoole seda tegutsemisruumi, mida tuleb kohtumõistmise ülesandeid täitvate organite puhul põhimõtteliselt tunnustada. Käesolevas ettepanekus analüüsitud asjaolud näitavad, et tegemist oli õiguslikult keeruka juhtumiga, mida süvendas asjaolu, et korraga oli Euroopa Liidus menetluses mitu haldus- ja kohtuasja, kus keskse küsimusena käsitleti erinevate liidu õigusnormide ja põhimõtete kohaldamist. Seejuures ei kujutanud ELTL artikli 351 esimese lõigu tõlgendamine endast kõrvalise või teisese tähtsusega teemat, mis oleks võinud põhjendada menetlusökonoomia rakendamist, vaid tegemist oli „käesoleva vaidluse keskse küsimusega“. (
125
)
179.
Ühtlasi ei näe ma ühtegi konkreetset asjaolu, mis võiks viidata sellele, et esinesid erilised põhjused, mille tõttu vajas asi kiiret lahendamist. Samuti ei saa asuda seisukohale, et Supreme Courti (kõrgeim kohus) poolt eelotsusetaotluse esitamata jätmist võiks pidada väikese tähelepanematuse tagajärjeks, nagu see võib juhtuda näiteks juhul, kui pooled ei ole tõstatanud õigusküsimust või selle üle põhjalikult vaielnud. Palusid ju mõned menetlusosalised rohkem kui ühe korra Supreme Courtil (kõrgeim kohus) esitada Euroopa Kohtule küsimus ELTL artikli 351 esimese lõigu õige tõlgendamise kohta.
180.
Seega olen seisukohal, et käesoleva kohtuasja asjaolusid arvestades ei saanud Supreme Court (kõrgeim kohus) usutavalt järeldada, et oma sõnastuse ja/või olemasoleva liidu kohtupraktika tõttu 1) ei jätnud ELTL artikli 351 esimesele lõigule antav tõlgendus ruumi põhjendatud kahtluseks ja 2) kasutatud tõlgendus oleks olnud sama ilmne nii liidu kohtutele kui ka teiste liikmesriikide viimase astme kohtutele. Kuna Supreme Court (kõrgeim kohus) jättis Euroopa Kohtule esitamata küsimused ELTL artikli 351 esimese lõigu tõlgendamise kohta, siis on ta rikkunud ELTL artikli 267 kolmandast lõigust tulenevat kohustust.
181.
Neil asjaoludel olen seisukohal, et kolmas väide on põhjendatud, ilma et oleks vaja analüüsida komisjoni ülejäänud etteheiteid. (
126
)
F. Neljas väide: ELTL artikli 108 lõike 3 rikkumine
1.
Poolte seisukohad
182.
Neljandas väites heidab komisjon Ühendkuningriigile ette ELTL artikli 108 lõike 3 rikkumist.
183.
Komisjon rõhutab, et asja madalamates astmetes menetlenud Ühendkuningriigi kohtute poolt määratud vahekohtuotsuse täitmise peatamise tühistamise tõttu muutus see otsus täitmisele pööratavaks. Supreme Courti (kõrgeim kohus) otsuse tulemusel muutusid vahekohtuotsuses märgitud summad seega sissenõutavaks. Selline mõju on komisjoni väitel otseses vastuolus ELTL artikli 108 lõikes 3 ette nähtud rakendamiskeeluga.
184.
Komisjon lisab, et Supreme Court (kõrgeim kohus) eiras ka väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt võib tugineda nõuetekohaselt heaks kiitmata riigiabi andmise keelule, et takistada riigisiseste kohtute lõplike otsuste täitmist, mis oleks otseses vastuolus rakendamiskeeluga. (
127
)
2.
Hinnang
185.
Kuigi komisjoni õiguslik argumentatsioon on põhimõtteliselt asjalik, leian, et käesolev väide tuleb tagasi lükata.
186.
ELTL artikli 108 lõike 3 kohaselt on liikmesriigid kohustatud esiteks teavitama komisjoni igast meetmest, millega nad kavatsevad anda uut abi või muuta olemasolevat abi, ning teiseks sellist meedet mitte rakendama enne, kuni nimetatud institutsioon on meetme suhtes teinud lõpliku otsuse. Selle kaheosalise kohustuse (teatamine ja peatamine) eesmärk on tagada, et abi toime ei avalduks enne, kui komisjonil on olnud võimalus mõistliku tähtaja jooksul abikava üksikasjalikult kontrollida ja algatada vajaduse korral ametlik uurimismenetlus. Lõppeesmärk on ilmselgelt vältida võimalust, et abisaajatele antakse siseturuga kokkusobimatut abi. (
128
)
187.
Käesoleval juhul oli komisjon kõnealust meedet (vahekohtuotsusega investoritele määratud hüvitise maksmist Rumeenia poolt) (
129
) juba analüüsinud ja lugenud selle 2015. aasta lõplikus otsuses siseturuga kokkusobimatuks riigiabiks.
188.
On tõsi, et Supreme Courti (kõrgeim kohus) otsuse tegemise ajaks oli Üldkohus komisjoni lõpliku otsuse tühistanud. Ent apellatsioonkaebus Üldkohtu otsuse peale oli juba Euroopa Kohtu menetluses.
189.
Peale selle ei puudutanud tühistamismenetlus liidu kohtutes menetluse algatamise otsuse ja/või abi maksmise peatamise ettekirjutuse õiguspärasust. Väärib märkimist, et investorid ei vaidlustanud menetluse algatamise otsuse õiguspärasust, kuigi see oli põhimõtteliselt võimalik. (
130
) Investorid küll esialgu vaidlustasid abi maksmise peatamise ettekirjutuse õiguspärasuse, kuid võtsid hiljem oma hagi tagasi. (
131
)
190.
Selles kontekstis tuleb meenutada, et põhimõtteliselt eeldatakse liidu institutsioonide aktide õiguspärasust ja need tekitavad seega õiguslikke tagajärgi seni, kuni neid ei ole tagasi võetud, tühistamishagi menetlemise tulemusena tühistatud ega eelotsusemenetluse tulemusel või õigusvastasuse väite alusel kehtetuks tunnistatud. (
132
)
191.
Lisaks ei saa Üldkohtu otsust mõista isegi kaudselt nii, et ka menetluse algatamise otsus ja abi maksmise peatamise ettekirjutus olid õigusvastased. Kohtupraktikast on selge, et liidu akti tühistamine ei mõjuta tingimata ettevalmistavaid akte, sest tühistatud akti asendamise menetlust võib põhimõtteliselt jätkata täpselt sealt, kus tekkis õigusvastasus. (
133
)
192.
Käesolevas asjas tühistas Üldkohus 2015. aasta lõpliku otsuse tollele otsusele eriomastel põhjustel. (
134
) Komisjoni taoline viga, isegi kui eeldada, et Euroopa Kohus oleks seda apellatsiooniastmes kinnitanud, ei oleks saanud mõjutada menetluse varasemas staadiumis tehtud komisjoni otsuste õiguspärasust. Selle tagajärjel oleks komisjon pidanud uuesti alustama väidetava abi põhjalikku uurimist ja võtma seejärel vastu uue menetluse lõpetamise otsuse, mis oleks kooskõlas liidu kohtu järeldustega.
193.
Seega oli väidetava abi rakendamiskeeld endiselt kehtiv sõltumata 2015. aasta lõpliku otsuse staatusest, kuna menetluse algatamise otsus ja abi maksmise peatamise ettekirjutus olid jõus ja tekitasid õiguslikke tagajärgi. (
135
)
194.
Sellega seoses pean meenutama, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artikli 108 lõike 3 viimases lauses sätestatud kavandatava abi väljamaksmise keelul vahetu õigusmõju ja see on seega vahetult kohaldatav, (
136
) sealhulgas liikmesriikide kohtutes. (
137
) Seega ei saa liikmesriigi kohus ilma ELTL artikli 108 lõiget 3 rikkumata mõista välja abi, millest ei ole komisjonile teatatud ja mille kokkusobivust siseturuga on komisjon parasjagu kontrollimas või mis on juba tunnistatud siseturuga kokkusobimatuks. Iga selline nõue tuleks põhimõtteliselt rahuldamata jätta. (
138
)
195.
Seega, vahekohtuotsuse täitmise peatamise tühistamise tõttu oli vaidlusaluse kohtuotsuse vältimatu tagajärg see, et Rumeenial tekkis põhimõtteliselt kohustus väidetav abi rakendamiskeeldu eirates välja maksta. Selline olukord viib tõenäoliselt ELTL artikli 108 lõike 3 rikkumiseni.
196.
On tõsi, nagu märkis Ühendkuningriik oma vastuses komisjoni ametlikule kirjale, et ELTL artikli 108 lõige 3 näeb ette kohustuse, mis lasub põhimõtteliselt liikmesriigil, kes väidetavat abi annab. (
139
) Ent nagu komisjon õigesti märkis, on liikmesriigid ELL artikli 4 lõike 3 kohaselt kohustatud üksteist abistama, et hõlbustada liidu õiguse järgimist, ning hoiduma selliste meetmete võtmisest, mis võivad selle kohustuse täitmist takistada või kahjustada. (
140
)
197.
Seetõttu jagan komisjoni seisukohta, et hoopis Ühendkuningriiki ennast võib pidada vastutavaks ELTL artikli 108 lõike 3 rikkumise eest koostoimes ELL artikli 4 lõikega 3, kui temale omistatav akt tõi kaasa väidetava abimeetme rakendamiskeelu rikkumise.
198.
Samas pean märkima, et käesolevas asjas ei ole komisjon esitanud mingit teavet selle kohta, kuidas ja millal tõi vaidlusaluse kohtuotsusega võimalikuks saanud vahekohtuotsuse täitmisele pööramine Ühendkuningriigis kaasa selles märgitud summade tegeliku maksmise.
199.
Tuletan sellega seoses meelde, et liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses peab komisjon väidetavaid rikkumisi tõendama ja esitama Euroopa Kohtule kogu selleks vajaliku teabe, ilma et ta võiks tugineda mis tahes oletusele. (
141
) Lisaks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi saab esitada ainult liidu õiguse tegeliku rikkumise korral. Seevastu pelgad väited võimalike tulevaste rikkumiste või nende ohu kohta on vastuvõetamatud. (
142
)
200.
Seega, kuigi ma nõustun komisjoniga, et vaidlusalune kohtuotsus võib põhimõtteliselt viia ELTL artikli 108 lõikes 3 sätestatud rakendamiskeelu rikkumiseni, mida saab Ühendkuningriigile süüks panna, ei näe ma ühtegi tõendit selle kohta, et selline rikkumine oleks tegelikult aset leidnud.
201.
Seetõttu ei ole komisjoni neljas väide minu hinnangul põhjendatud.
VI. Kulud
202.
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
203.
Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja tema hagi suures osas rahuldati, tuleb kohtukulud välja mõista Ühendkuningriigilt.
VII. Ettepanek
204.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
–
tuvastada, et kuna Supreme Court (kõrgeim kohus) keeldus 19. veebruari 2020. aasta kohtuotsusega Micula vs. Rumeenia menetlust peatamast ja tegi otsuse ELTL artikli 351 esimese lõigu tõlgendamise kohta, samas kui sama küsimus oli lahendatud komisjoni kehtivate otsustega ja läbivaatamisel liidu kohtutes, rikkus Ühendkuningriik ELL artikli 4 lõiget 3 koostoimes väljaastumislepingu artikli 127 lõikega 1;
–
tuvastada, et kuna Supreme Court (kõrgeim kohus) kui viimase astme kohus ei esitanud Euroopa Kohtule eelotsuse küsimust tõlgendamaks liidu õigusnormi, mis ei olnud acte clair ega acte éclairé, rikkus Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik ELTL artikli 267 kolmandat lõiku koostoimes väljaastumislepingu artikli 127 lõikega 1;
–
jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigilt.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Mertens de Wilmars, J. ja Verougstraete, I.M., „Proceedings against Member States for failure to fulfil their obligations“, Common Market Law Review, vol. 7, nr 4, 1970, lk 389 ja 390. Sama mõtet väljendas mõni aasta hiljem kohtujurist Warner oma ettepanekus kohtuasjas Bouchereau (30/77, EU:C:1977:141, lk 2020).
(
3
)	Vt hiljutine 28. jaanuari 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (hilinenud maksmise vastu võitlemise direktiiv) (C‑122/18, EU:C:2020:41, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
4
)	Vt eelkõige 12. novembri 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (C‑154/08, EU:C:2009:695) ja 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa (dividendimaks) (C‑416/17, EU:C:2018:811). Vt ka 8. märtsi 2011. aasta arvamus 1/09 (ühtse patendivaidluste lahendamise süsteemi loomist käsitlev kokkulepe) (EU:C:2011:123, punkt 87).
(
5
)	Seisukoht, mida Euroopa Kohus on korduvalt rõhutanud ja millega ma täielikult nõustun. Vt nt 9. detsembri 2003. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (C‑129/00, EU:C:2003:656, punkt 32) ja 7. juuni 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka (C‑156/04, EU:C:2007:316, punkt 52).
(
6
)	Neid rahvusvahelisi lepinguid nimetatakse edaspidi „varasemateks lepinguteks“.
(
7
)	Edaspidi „väljaastumisleping“ (ELT 2020, L 29, lk 7).
(
8
)	T‑624/15, T‑694/15 ja T‑704/15, EU:T:2019:423.
(
9
)	Kohtuotsus komisjon vs. European Food jt (C‑638/19 P, EU:C:2022:50).
(
10
)	6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus (C‑284/16, EU:C:2018:158). Selles kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus, et Madalmaade Kuningriigi ja Slovakkia Vabariigi kahepoolses investeerimislepingus sisalduv vahekohtuklausel on liidu õigusega vastuolus.
(
11
)	C‑333/19, EU:C:2022:749.
(
12
)	[2017] EWHC 31 (Comm).
(
13
)	[2018] EWCA 1801.
(
14
)	Vt eelkõige väljaastumislepingu artiklid 92–95.
(
15
)	Vt eelkõige väljaastumislepingu artiklid 86–91.
(
16
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
17
)	Ettepanek kohtuasjas Portugal vs. komisjon (C‑365/99, EU:C:2001:184, punkt 16).
(
18
)	Vt eelkõige 28. märtsi 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (reovee kogumis- ja puhastussüsteem) (C‑427/17, EU:C:2019:269, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
19
)	Vt nt 8. aprilli 2020. aasta kohtumäärus komisjon vs. Poola (C‑791/19 R, EU:C:2020:277, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika). Kohtujuristi kursiiv.
(
20
)	Vt selle kohta 20. märtsi 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (C‑639/11, EU:C:2014:173, punkt 57) ja 20. märtsi 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. Leedu (C‑61/12, EU:C:2014:172, punkt 62).
(
21
)	Selle põhimõtte kohta vt nt 20. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39, punkt 54).
(
22
)	Vt selle kohta 21. septembri 1989. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka (68/88, EU:C:1989:339, punkt 9) ja 1. oktoobri 1998. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (C‑285/96, EU:C:1998:453, punkt 13).
(
23
)	Selle menetluse mõningase võrdleva ja ajaloolise tausta kohta vt näiteks Guyomar, G., Le défaut des parties à un différend devant les juridictions internationales, Librairie Générale de Droit et de Jurisprudence, Pariis, 1960, ja USA ülemkohtu 30. märtsi 1885. aasta kohtuotsus Thomson jt vs. Wooster, 114 U.S. 104 (1885).
(
24
)	Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 41 ja kodukorra artikli 156 lõige 1.
(
25
)	Vt samamoodi kohtujurist Mischo ettepanek kohtuasjas Portugal vs. komisjon (C‑365/99, EU:C:2001:184, punkt 17).
(
26
)	See kõnekäänd pärineb väidetavalt vanakreeka kirjaniku Aisopose (620–564 eKr) valmist „Eesel“.
(
27
)	Vt selle kohta 22. oktoobri 2002. aasta kohtuotsus Roquette Frères (C‑94/00, EU:C:2002:603, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
28
)	ELL artikli 3 lõike 3 esimene lõik.
(
29
)	ELTL artikli 26 lõige 2.
(
30
)	Protokoll (nr 27) siseturu ja konkurentsi kohta.
(
31
)	ELTL artiklid 101–106.
(
32
)	ELTL artiklid 107–109.
(
33
)	Vt eelkõige 18. juuli 2007. aasta kohtuotsus Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
34
)	Vt eelkõige 21. novembri 2013. aasta kohtuotsus Deutsche Lufthansa (C‑284/12, EU:C:2013:755, punkt 41). Vt selle kohta ka 23. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus Fallimento Traghetti del Mediterraneo (C‑387/17, EU:C:2019:51, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika)
(
35
)	Vt 21. novembri 2013. aasta kohtuotsus Deutsche Lufthansa (C‑284/12, EU:C:2013:755, punkt 28 ja 31 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
36
)	Ibid., punkt 41.
(
37
)	Vt selle kohta 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Georgsmarienhütte jt (C‑135/16, EU:C:2018:582, punkt 24) ning analoogia alusel 14. detsembri 2000. aasta kohtuotsus Masterfoods ja HB (C‑344/98, EU:C:2000:689, punkt 57).
(
38
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
39
)	Vaidlusaluse kohtuotsuse punkt 25. Euroopa Kohtu otsuse kohta vt 21. septembri 2022. aasta kohtumäärus Romatsa jt (C‑333/19, EU:C:2022:749).
(
40
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 21 ja 22.
(
41
)	Vaidlusaluse kohtuotsuse punkt 97.
(
42
)	Vaidlusaluse kohtuotsuse punktid 98–100
(
43
)	Vaidlusaluse kohtuotsuse punktid 101–108.
(
44
)	Vaidlusaluse kohtuotsuse punktid 109–117.
(
45
)	ICSID konventsiooni artiklite 53 ja 54 kohta vt eespool käesoleva ettepaneku punktid 13 ja 14. Konventsiooni artiklis 69 on üksnes sätestatud, et „[o]salisriik võtab seadusandlikke või muid meetmeid, mida on vaja konventsiooni jõustamiseks tema territooriumil“.
(
46
)	Samamoodi kohtujurist Léger’ ettepanek kohtuasjas Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, punkt 66).
(
47
)	Ma saan aru, et seda on järeldanud ka High Court (kõrge kohus) ja Court of Appeal (apellatsioonikohus) Ühendkuningriigi menetluses (vt vaidlusaluse kohtuotsuse punkt 42).
(
48
)	Vt eelkõige vaidlusaluse kohtuotsuse punkt 56.
(
49
)	Vt vaidlusaluse kohtuotsuse punktid 2, 51, 52, 56 ja 116.
(
50
)	Vt eelkõige 2015. aasta lõpliku otsuse põhjendused 44 ja 126–129. Komisjon oli ka menetluse algatamise otsuses ELTL artikli 351 esimese lõigu kohaldamise tagasi lükanud.
(
51
)	Vt eelkõige vaidlusaluse kohtuotsuse punkt 100.
(
52
)	Lisan kõrvalmärkusena, et ühtegi taolist väljendit ei leidu kõige asjakohasemates rahvusvahelistes allikates, nagu rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsioon (edaspidi „Viini konventsioon“) ja rahvusvahelise õiguse komisjoni eelnõu riikide vastutuse kohta rahvusvahelise õiguse vastase tegevuse eest (edaspidi „ARSIWA“).
(
53
)	Vt selle kohta 22. juuni 2021. aasta kohtuotsus Venezuela vs. nõukogu (kolmanda riigi mõjutatus) (C‑872/19 P, EU:C:2021:507, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
54
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 114.
(
55
)	Seega ei nõustu ma täiel määral kohtujurist Mischoga, kui ta märkis oma ettepanekus kohtuasjas komisjon vs. Portugal (C‑62/98 ja C‑84/98, EU:C:1999:509, punkt 56), et ELTL artikli 351 esimene lõik on „üksnes deklaratiivne“.
(
56
)	3. septembri 2008. aasta kohtuotsus Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs. nõukogu ja komisjon (C‑402/05 P ja C‑415/05 P, EU:C:2008:461, punkt 304). Vt ka kohtujurist Poiares Maduro ettepanek samas kohtuasjas (EU:C:2008:11, punktid 30 ja 31). Vt ka üldisemalt 2. septembri 2021. aasta kohtuotsus Moldova Vabariik (C‑741/19, EU:C:2021:655, punkt 42).
(
57
)	Vt eelkõige 6. aprilli 1995. aasta kohtuotsus RTE ja ITP vs. komisjon (C‑241/91 P ja C‑242/91 P, EU:C:1995:98) ning 15. septembri 2011. aasta kohtuotsus komisjon vs. Slovakkia (C‑264/09, EU:C:2011:580).
(
58
)	Nagu Supreme Courti (kõrgeim kohus) viidatud 2. augusti 1993. aasta kohtuotsuses Levy (C‑158/91, EU:C:1993:332) ning 28. märtsi 1995. aasta kohtuotsuses Evans Medical ja Macfarlan Smith (C‑324/93, EU:C:1995:84).
(
59
)	See tuleneb väga selgelt 18. novembri 2003. aasta kohtuotsusest Budějovický Budvar (C‑216/01, EU:C:2003:618, punktid 134 ja 143). Vt analoogia alusel ka 27. novembri 1973. aasta kohtuotsus Vandeweghe jt (130/73, EU:C:1973:131, punktid 2 ja 3).
(
60
)	Selle küsimuse käsitlust õigusteaduses vt Klabbers, J., Treaty Conflict and the European Union, Cambridge University Press, 2009, lk 142–148; Manzini, P., „The priority of Pre-Existing Treaties of EC Member States in the framework of International Law“, European Journal of International Law, 2001, lk 785–788; ja Schermers, H. G., Annotation of Case 812/79 Attorney General (of Ireland) vs. Burgoa, Common Market Law Review, 1981, lk 229 ja 230.
(
61
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 82 ja 193. Üldiselt vt selle kohta kohtujurist Capotorti ettepanek kohtuasjas Burgoa (812/79, EU:C:1980:196, lk 2817) ning kohtujurist Lenzi ettepanek kohtuasjas Evans Medical ja Macfarlan Smith (C‑324/93, EU:C:1994:357, punkt 42).
(
62
)	Vt koos viidetega asjaomaste rahvusvaheliste organite otsustele Alexandrov, S. A., „Enforcement of ICSID Awards: Articles 53 and 54 of the ICSID Convention“, Binder C., jt (toim), International Investment Law for the 21st Century: Essays in Honour of Christoph Schreuer, Oxford University Press, 2009, lk 328.
(
63
)	Kui kasutada Supreme Courti (kõrgeim kohus) enda väljendit vaidlusaluse kohtuotsuse punktis 56.
(
64
)	Vt vaidlusaluse kohtuotsuse punkt 113.
(
65
)	Vt 2015. aasta lõpliku otsuse põhjendus 45.
(
66
)	Vastavalt vaidlusaluse kohtuotsuse punktid 114 ja 117.
(
67
)	Vaidlusaluse kohtuotsuse punkt 56. Kohtujuristi kursiiv.
(
68
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 22.
(
69
)	Nagu on õigesti märgitud vaidlusaluse kohtuotsuse punktis 114.
(
70
)	18. juuni 2019. aasta kohtuotsus European Food jt vs. komisjon (T‑624/15, T‑694/15 ja T‑704/15, EU:T:2019:423, punkt 58).
(
71
)	Vt näiteks 2015. aasta lõpliku otsuse põhjendused 64–66.
(
72
)	Samamoodi kohtujurist Jääskineni ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Slovakkia (C‑264/09, EU:C:2011:150, punkt 48).
(
73
)	Samamoodi kohtujurist Lagrange’i ettepanekus kohtuasjas komisjon vs. Itaalia (10/61, ei avaldata, EU:C:1961:26, lk 17).
(
74
)	Vt selle kohta Viini konventsiooni artikkel 26, artikli 30 lõike 4 punkt b ja artiklid 34–36.
(
75
)	Vt näiteks ELTL artikli 351 ja Viini konventsiooni artikli 30 lõike 4 punkti b vahelise seose kohta 9. veebruari 2012. aasta kohtuotsus Luksan (C‑277/10, EU:C:2012:65, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
76
)	Vt eelkõige 14. jaanuari 1997. aasta kohtuotsus Centro-Com (C‑124/95, EU:C:1997:8, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
77
)	Vt selle kohta 3. veebruari 1994. aasta kohtuotsus Minne (C‑13/93, EU:C:1994:39, punkt 17).
(
78
)	14. oktoobri 1980. aasta kohtuotsus Burgoa (812/79, EU:C:1980:231, punkt 9).
(
79
)	Vt selle kohta kohtujurist Tizzano ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑466/98, EU:C:2002:63, punkt 38). Õigusteadusest vt Koutrakos, P., „International agreements concluded by Member States prior to their EU accession: Burgoa“, teoses Butler, G., Wessel, R. (toim), EU external relations law, 2022, Hart Publishing, Oxford, lk 137.
(
80
)	Vt täpsemalt käesoleva ettepaneku punkt 127 jj.
(
81
)	Mutatis mutandis sarnaneks see olukorraga, kus liikmesriik, kes kehtestab koguselise piiranguga samaväärse toimega meetme, mis ei vasta ELTL artiklis 36 ette nähtud õigustatuse tingimustele, rikuks seda sätet, mitte ELTL artiklis 34 sätestatud koguseliste piirangute (üldist) keeldu.
(
82
)	Vt selle kohta 10. märtsi 1998. aasta kohtuotsus T. Port (C‑364/95 ja C‑365/95, EU:C:1998:95, punkt 61).
(
83
)	Vt samamoodi 5. novembri 2002. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑466/98, EU:C:2002:624, punkt 25).
(
84
)	Vt selle kohta 13. juuli 1966. aasta kohtuotsus Consten ja Grundig vs. komisjon (56/64 ja 58/64, EU:C:1966:41, lk 346).
(
85
)	Vt selle kohta 12. veebruari 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka (C‑45/07, EU:C:2009:81, punkt 35).
(
86
)	Vt selle kohta eelkõige 16. mai 2017. aasta arvamus 2/15 (vabakaubandusleping Singapuriga) (EU:C:2017:376, punkt 254).
(
87
)	Vt nt 22. septembri 1988. aasta kohtuotsus Deserbais (286/86, EU:C:1988:434, punkt 18) ja kohtujurist Tesauro ettepanek kohtuasjas Levy (C‑158/91, EU:C:1992:411, punkt 4).
(
88
)	Vt eelkõige 27. veebruari 1962. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (10/61, EU:C:1962:2, lk 10) ja 27. septembri 1988. aasta kohtuotsus Matteucci (235/87, EU:C:1988:460, punkt 21).
(
89
)	Vt 11. märtsi 1986. aasta kohtuotsus Conegate (121/85, EU:C:1986:114, punkt 25) ja 2. juuli 1996. aasta kohtuotsus komisjon vs. Luksemburg (C‑473/93, EU:C:1996:263, punkt 40).
(
90
)	Eeckhout, P., EU external relations law, 2. trükk, Oxford University Press, 2011, lk 426.
(
91
)	27. veebruari 1962. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (10/61, EU:C:1962:2, lk 10).
(
92
)	Vt 2. juuli 1996. aasta kohtuotsus komisjon vs. Luksemburg (C‑473/93, EU:C:1996:263, punkt 40).
(
93
)	Vt selle kohta 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Air Transport Association of America jt (C‑366/10, EU:C:2011:864, punkt 61).
(
94
)	Vt muu hulgas 2. augusti 1993. aasta kohtuotsus Levy (C‑158/91, EU:C:1993:332, punkt 12) ning 10. märtsi 1998. aasta kohtuotsus T. Port (C‑364/95 ja C‑365/95, EU:C:1998:95, punkt 60). Kohtujuristi kursiiv.
(
95
)	Vt 14. jaanuari 1997. aasta kohtuotsus Centro-Com (C‑124/95, EU:C:1997:8, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
96
)	Vt selle kohta 16. mai 2017. aasta arvamus 2/15 (vabakaubandusleping Singapuriga) (EU:C:2017:376, punkt 254).
(
97
)	Vt selle kohta ARSIWA artiklid 20 ja 45.
(
98
)	On selge, et käesoleval juhul on tegemist ka kolmanda riigiga (Ühendkuningriigiga), keda tuli põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal siiski pidada liidu õiguse asjaomase sätte seisukohast liikmesriikidega samas olukorras olevaks.
(
99
)	Käesolevas ettepanekus ei ole vaja seda (tõepoolest keerukat) rahvusvahelise õiguse valdkonda põhjalikumalt käsitleda, kuna siin kõne all olevat põhilist eristust on rahvusvahelise õiguse allikates selgelt aktsepteeritud. Vt muu hulgas Rahvusvahelise Kohtu 5. veebruari 1970. aasta otsus Barcelona Traction, Light and Power Company, Limited (Belgia vs. Hispaania), ICJ Reports 1970, lk 3, punktid 33 ja 35; ning ARSIWA artikkel 33 (ja selle kommentaari punkt 2), artikkel 42 (ja selle kommentaari punkt 8) ning artikkel 48 (ja selle kommentaari punkt 8). Selle eristamise kohta liidu kohtupraktikas vt kohtujurist Warneri ettepanek kohtuasjas Henn ja Darby (34/79, EU:C:1979:246, lk 3833), kohtujurist Tesauro ettepanek kohtuasjas Levy (C‑158/91, EU:C:1992:411, punkt 5), kohtujurist Lenzi ettepanek kohtuasjas Evans Medical ja Macfarlan Smith (C‑324/93, EU:C:1994:357, punkt 33) ning kohtujurist Szpunari ettepanek kohtuasjas Moldova Vabariik (C‑741/19, EU:C:2021:164, punkt 42). Loomulikult võivad mõned lepingud sisaldada mõlema kategooria klausleid ja neil juhtudel peab tõlgendaja seega uurima iga klausli laadi.
(
100
)	Näiteks on sageli pakutud inimõigusi käsitlevad lepingud.
(
101
)	Vt samamoodi Mastroianni, R., „Comment to Article 351 TFEU“ teoses Tizzano, A., Trattati
dell’Unione Europea, 2. trükk, 2014, lk 2545.
(
102
)	Hea näide on investeeringute kaitse lepingud.
(
103
)	Vt ARSIWA artikli 42 kommentaar (eelkõige punkt 9) ja artikli 48 kommentaar (eelkõige punkt 2).
(
104
)	Vt paljude hulgas 22. septembri 1988. aasta kohtuotsus Deserbais (286/86, EU:C:1988:434, punkt 18), 6. aprilli 1995. aasta kohtuotsus RTE ja ITP vs. komisjon (C‑241/91 P ja C‑242/91 P, EU:C:1995:98, punkt 84), 10. märtsi 1998. aasta kohtuotsus T. Port (C‑364/95 ja C‑365/95, EU:C:1998:95, punkt 60) ning 18. novembri 2003. aasta kohtuotsus Budějovický Budvar (C‑216/01, EU:C:2003:618, punkt 148).
(
105
)	Vaidlusaluse kohtuotsuse punkt 97, milles viidatakse 2. augusti 1993. aasta kohtuotsusele Levy (C‑158/91, EU:C:1993:332, punkt 11).
(
106
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 89.
(
107
)	28. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Generalstaatsanwaltschaft München (väljaandmine ja ne bis in idem’i põhimõte) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, punkt 119).
(
108
)	Ibid., punktid 120 ja 121.
(
109
)	Vaidlusaluse kohtuotsuse punkt 98.
(
110
)	Nagu Supreme Court (kõrgeim kohus) õigesti märkis, puudutas see vaidlus üksnes küsimust, kas Ühendkuningriik on ICSID konventsiooni alusel kohustatud kõnealust vahekohtuotsust täitma kolmandate riikide ees (vaidlusaluse kohtuotsuse punkt 101).
(
111
)	Näiteks pöördudes Rahvusvahelise Kohtu poole.
(
112
)	Esimehe avaldused osalisriikide valitsuste nimetatud õigusekspertide nõupidamiste viiendal ja kuuendal istungjärgul (viidatud vaidlusaluse kohtuotsuse punktis 107).
(
113
)	Vt eelkõige need, millele viidatakse vaidlusaluse kohtuotsuse punktides 104 ja 105.
(
114
)	Sellega näib mulle eelkõige olevat tegemist investorite argumentide puhul selles küsimuses, millega Supreme Court (kõrgeim kohus) näib nõustuvat vaidlusaluse kohtuotsuse punktis 106.
(
115
)	Vt eelkõige vaidlusaluse kohtuotsuse punkt 15.
(
116
)	Selle sätte kohaselt on leping „lõplik ja siduv“.
(
117
)	Selles kontekstis märgin kõrvalmärkusena, et pärast Euroopa Kohtu otsuseid Achmea, European Food ja Romatsa (vt käesoleva ettepaneku punktid 22 ja 23) tuleks kahepoolse investeerimislepingu vahekohtuklausel lugeda käesoleval ajal kehtetuks.
(
118
)	Vt 14. oktoobri 1980. aasta kohtuotsus Burgoa (812/79, EU:C:1980:231, punkt 10).
(
119
)	Vt eelkõige 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, punktid 39 ja 40 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
120
)	Ibid., punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
121
)	Ibid., punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
122
)	Vt eelkõige vaidlusaluse kohtuotsuse punktid 99 ja 102.
(
123
)	Vt selle kohta 9. septembri 2015. aasta kohtuotsus Ferreira da Silva e Brito jt (C‑160/14, EU:C:2015:565, punktid 42–44) ning 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, punkt 49).
(
124
)	Vt vaidlusaluse kohtuotsuse punktid 29, 32, 91 ja 94.
(
125
)	Nagu märkis Supreme Court (kõrgeim kohus) vaidlusaluse kohtuotsuse punktis 96.
(
126
)	Vt selle kohta 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa (dividendimaks) (C‑416/17, EU:C:2018:811, punkt 113).
(
127
)	Komisjon viitab eelkõige 18. juuli 2007. aasta kohtuotsusele Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, punktid 62 ja 63).
(
128
)	Vt üldiselt ja koos täiendavate viidetega kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Viasat Broadcasting UK (C‑445/19, EU:C:2020:644, punktid 17 ja 18).
(
129
)	Vt 2015. aasta lõpliku otsuse põhjendus 39.
(
130
)	Vt nt 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hansestadt Lübeck (C‑524/14 P, EU:C:2016:971).
(
131
)	29. veebruari 2016. aasta kohtumäärus Micula jt vs. komisjon (T‑646/14, ei avaldata, EU:T:2016:135).
(
132
)	Vt eelkõige 10. septembri 2019. aasta kohtuotsus HTTS vs. nõukogu (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, punkt 100 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
133
)	Vt eelkõige 21. septembri 2017. aasta kohtuotsus Riva Fire vs. komisjon (C‑89/15 P, EU:C:2017:713, punkt 34).
(
134
)	Sisuliselt leidis Üldkohus oma otsuses, et investoritele määratud hüvitis hõlmab vähemalt osaliselt aega, mis eelnes Rumeenia ühinemisele Euroopa Liiduga. Üldkohus leidis, et komisjon eksis, kui ta kvalifitseeris kogu hüvitise abiks, tegemata vahet tagasinõutavatel summadel, mis puudutavad aega enne ühinemist, ja neil, mis puudutavad ühinemisele järgnevat aega.
(
135
)	Supreme Court (kõrgeim kohus) tunnistas seda sisuliselt vaidlusaluse kohtuotsuse punktis 51. Vt selle kohta üldiselt kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas Deutsche Lufthansa (C‑284/12, EU:C:2013:442, punktid 27–29).
(
136
)	Vt nt 5. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Eesti Pagar (C‑349/17, EU:C:2019:172, punkt 88).
(
137
)	Ibid., punktid 89–91.
(
138
)	Vt paljude hulgas 12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus DOBELES HES (C‑702/20 ja C‑17/21, EU:C:2023:1, punkt 121).
(
139
)	Selle sätte asjakohases osas on märgitud: „asjasse puutuv liikmesriik ei tohi rakendada kavatsetud meetmeid enne, kui [riigiabi] menetluse järgi on tehtud lõplik otsus“ (kohtujuristi kursiiv).
(
140
)	Vt selle kohta 27. septembri 1988. aasta kohtuotsus Matteucci (235/87, EU:C:1988:460, punkt 19).
(
141
)	Vt nt 10. novembri 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (PM10-osakeste piirtasemed) (C‑644/18, EU:C:2020:895, punkt 83 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
142
)	Vt selle kohta 16. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus Ungari vs. Slovakkia (C‑364/10, EU:C:2012:630, punktid 68–71).