62023CC0431
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
ATHANASIOS RANTOS
esitatud 24. oktoobril 2024 (
1
)
Kohtuasi C‑431/23
AE,
CO,
DU,
ja teised pooled
versus
BA kui Wibra België SA pankrotihaldur,
EP kui Wibra België SA pankrotihaldur,
RI kui Wibra België SA pankrotihaldur,
Wibra België SRL,
menetluses osalesid:
VT,
HL,
MO,
ja teised menetlusosalised
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud tribunal du travail de Liège (Liége’i töökohus, Belgia))
Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Direktiiv 2001/23/EÜ – Ettevõtete üleminekud – Töötajate õiguste säilitamine – Artiklid 3–5 – Erand – Tingimused – Maksejõuetusmenetlus – Ettevõtte ühe osa üleminek, mis valmistatakse ette kohtuliku saneerimismenetluse raames ja mis viiakse ellu otsekohe pärast pankroti väljakuulutamist
I. Sissejuhatus
1.
Käesolevas asjas on Euroopa Kohtult taas palutud seisukohta selle kohta, kas ettevõtte võõrandamistehingu suhtes on kohaldatav direktiivis 2001/23/EÜ (
2
) kehtestatud töötajate kaitse korrast tehtav erand, mis on ette nähtud selle direktiivi artikli 5 lõikes 1 maksejõuetusmenetluse puhul.
2.
Kõnealuse eelotsusetaotluse esitanud Tribunal du travail de Liège (Liége’i töökohus, Belgia) küsib Euroopa Kohtult sisuliselt, kas see erand on kohaldatav olukorras, kus võõrandamistehing valmistati tervikuna ette menetluse raames, mille eesmärk oli ettevõtte tegevuse jätkumine, mis nurjus selle tõttu, et omandaja keeldus täitmast töötajate kaitse alaseid kohustuslikke sätteid, ning seejärel viidi see võõrandamine ellu täpselt samadel tingimustel võõrandaja pankroti väljakuulutamisele järgneval päeval, kusjuures võõrandaja kuulub omandajaga samasse kontserni.
3.
See kohtuasi, mis kuulub sellise Euroopa Kohtu praktika alla, (
3
) mille eesmärk on selgitada direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erandi piire, annab Euroopa Kohtule võimaluse anda selle kohta täiendavaid juhiseid.
4.
Kõnealuse sätte tõlgendamiseks tuleb leida õiglane tasakaal kahe nõude vahel: ühelt poolt nõue, mille kohaselt ei tohi ohustada selliste õiguslike vahendite kasutamist, millel on kiiduväärt eesmärk võimaldada ettevõtte või selle osade tegevuse jätkamist isegi selgunud finantsraskuste korral, ning teisalt nõue, mis ei luba taoliste vahendite või üldisemalt maksejõuetusmenetluste ebakohase kasutamise abil hoida kõrvale töötajatele liidu õigusega tagatud kaitsest. (
4
)
II. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigus
5.
Direktiivi 2001/23 artikli 3 lõikes 1 on sätestatud:
„Võõrandaja töölepingust või töösuhtest tulenevad õigused ja kohustused, mis kehtivad ülemineku kuupäeval, lähevad sellise ülemineku tagajärjel üle omandajale.
Liikmesriigid võivad näha ette, et pärast ülemineku kuupäeva vastutavad võõrandaja ja omandaja solidaarselt kohustuste eest, mis tulenevad ülemineku kuupäeval kehtivast töölepingust või -suhtest enne ülemineku kuupäeva.“
6.
Selle direktiivi artikli 4 lõikes 1 on ette nähtud, et ettevõtte üleminek „ei saa iseenesest olla vallandamise põhjuseks võõrandaja või omandaja poolt“, takistamata võimalust vallandamiseks, mis on põhjendatud „majanduslikel, tehnilistel või organisatsioonilistel põhjustel, mis toovad kaasa muudatusi tööjõus“.
7.
Kõnealuse direktiivi artikli 5, milles on kehtestatud erand eespool kirjeldatud kaitsesüsteemist, lõigetes 1 ja 4 on sätestatud:
„1.   Kui liikmesriigid ei näe ette teisiti, ei kohaldata artikleid 3 ja 4 ettevõtte, äriühingu või ettevõtte või äriühingu osa ülemineku suhtes, kui võõrandaja vastu on algatatud pankrotimenetlus või analoogiline maksejõuetusmenetlus võõrandaja varade likvideerimiseks, mis toimub pädeva asutuse järelevalve all (kelleks võib olla pädeva asutuse määratud pankrotihaldur).
[…]
4.   Liikmesriigid võtavad asjakohased meetmed, et ära hoida maksejõuetusmenetluse väärkasutust, mille eesmärk on võtta töötajatelt ära käesoleva direktiiviga ettenähtud õigused.“
B.
Belgia õigus
1. Asjasse puutuvad majandusseadustiku (code de droit économique) õigusnormid ettevõtjate maksejõuetuse valdkonnas
8.
Põhikohtuasja aluseks olnud asjaolude toimumise ajal kohaldatav kohtulik saneerimismenetlus oli Belgia õiguses reguleeritud majandusseadustiku (code de droit économique; edaspidi „CDE“) artikliga XX.39 ja sellele järgnevate artiklitega, nende põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis. Artiklis XX.39 oli sätestatud, et „[k]ohtuliku saneerimismenetluse eesmärk on võimaldada kohtuniku kontrolli all ettevõtte varade või tegevuse täielik või osaline jätkumine. See annab võlgnikule võimaluse saada pikem tähtaeg [eelkõige] selleks, et võimaldada varade või tegevuse täielik või osaline kohtu järelevalve all üleminek ühele või mitmele kolmandale isikule.“
9.
CDE endise artikli XX.87 lõikes 1 oli ette nähtud, et „kohtu määratud üleminekut korraldab ja viib ellu kohtu järelevalveisik, müües või võõrandades vallas- või kinnisvara, mis on vajalik või kasulik selleks, et jätkata ettevõtte kogu tegevust või osa sellest. Ta otsib pakkumisi ja palub neid esitada ning hoolitseb esmajärjekorras selle eest, et ettevõtte tegevus jätkub tervikuna või osaliselt, arvestades seejuures võlausaldajate õigusi.“
10.
Pankrotimenetlus on Belgia õiguses reguleeritud CDE artiklitega XX.98–XX.201. Selle seadustiku artiklist XX.98 tuleneb, et pankrotimenetluse eesmärk on „anda võlgniku vara haldamine pankrotihalduri ülesandeks, kes haldab pankrotivõlgniku varasid, likvideerib neid ja jaotab likvideerimisest saadud tulu võlausaldajate vahel.“
11.
21. märtsi 2021. aasta seadusega (
5
) muudeti CDE XX raamatut ja lisati sellesse pre-pack-õigusnorm, mis on käsitatav ettevõtja saneerimise ettevalmistava etapina, mille käigus kaubanduskohtu president võib nimetada kohtu järelevalveisiku, et saavutada kompromiss või kollektiivne kokkulepe, kui võlgnik suudab tõendada, et ettevõtte püsimajäämine on ohus kas lühiajalises või pikaajalises perspektiivis.
2. Õigusnormid, mis käsitlevad töötajate õiguste säilitamist tööandja vahetumise korral
12.
Belgia õiguskorda võeti direktiiv 2001/23 üle eelkõige 7. juuni 1985. aasta kollektiivlepinguga nr 32bis, mis käsitleb töötajate õiguste säilimist tööandja vahetumise korral ettevõtte lepingu alusel ülemineku tõttu ja millega reguleeritakse ülevõetud töötajate õigusi varade pankroti järel ülevõtmise korral (convention collective de travail no 32 bis, du 7 juin 1985, concernant le maintien des droits des travailleurs en cas de changement d’employeur du fait d’un transfert conventionnel d’entreprise et réglant les droits des travailleurs repris en cas de reprise de l’actif après faillite), mida on muudetud (edaspidi „kollektiivleping nr 32bis“).
13.
Nagu nähtub kollektiivlepingu nr 32bis artiklist 1, on selle kollektiivlepingu eesmärk eelkõige esiteks tagada „töötajate õiguste säilimine kõikidel juhtudel, kui tööandja vahetub ettevõtte või selle osa lepingu alusel ülemineku tulemusena“ (II peatükk) ning teiseks tagada „teatud õigused varade pankroti järel ülevõtmise korral ülevõetud töötajatele“ (III peatükk).
14.
Kollektiivlepingu nr 32bis II peatükk, mis sisaldab artikleid 6–10, käsitleb „[t]öötajate õigusi tööandja vahetumisel ettevõtte lepingu alusel ülemineku korral“.
15.
Kollektiivlepingu nr 32bis artikli 7 kohaselt „[l]ähevad õigused ja kohustused, mis on võõrandajal töölepingute kohaselt ülemineku kuupäeval […], selle ülemineku tulemusena üle omandajale“.
16.
Kollektiivlepingu nr 32bis artiklis 8 on ette nähtud, et „[v]õõrandaja ja omandaja vastutavad solidaarselt kohustuste eest, mis eksisteerivad ülemineku kuupäeval […] ja tulenevad sel kuupäeval kehtivatest töölepingutest, välja arvatud kohustuste eest, mis tulenevad täiendavatest sotsiaalkindlustusskeemidest“.
17.
Kollektiivlepingu nr 32bis artiklis 9 on ette nähtud, et „tööandja vahetumine ei ole iseenesest võõrandaja või omandaja jaoks töölepingu ülesütlemise põhjus“.
18.
Kollektiivlepingu nr 32bis III peatükk „Ülevõetud töötajate õigused varade pankroti järel ülevõtmise korral“ on kohaldatav juhul, kui töötajad võetakse üle „pankrotis ettevõtte täieliku või osalise ülevõtmise järel, tingimusel, et ülevõtmine toimub kahe kuu jooksul pärast pankroti kuupäeva“ (artikkel 11, esimene lõik). See peatükk „on kohaldatav [eelkõige] töötajate suhtes, kellel on pankroti kuupäeval veel tööleping, […] [ning] seda kohaldatakse juhul, kui need töötajad võetakse üle kas enne varade ülevõtmist, varade ülevõtmise hetkel või varade ülevõtmisele järgneva neljakuulise lisatähtaja jooksul“.
19.
Kõnealuse III peatüki sätetega on ette nähtud eelmise tööandja juures kehtinud töötingimuste säilitamine (kollektiivlepingu nr 32bis artikkel 13) või töötaja eelmise tööandja juures omandatud tööstaaži arvesse võtmine etteteatamistähtaja ja hüvitise kindlaksmääramisel (selle kollektiivlepingu artikkel 14). Seevastu ei ole nende sätetega ette nähtud töölepingust tulenevate ja ülemineku kuupäeval olemas olnud võlgade üleminekut omandajale ega ka omandaja solidaarset võlasuhet võõrandajaga nende võlgade osas.
20.
Ülemineku puhul kohtu järelevalve all toimuva saneerimismenetluse raames on kohaldatavaks töötajate õigusi käsitlevaks normistikuks 5. oktoobri 2011. aasta kollektiivleping nr 102, mis käsitleb töötajate õiguste säilitamist tööandja vahetumise korral kohtu järelevalve all toimuva ülemineku kaudu saneerimise tulemusena (convention collective de travail no 102, du 5 octobre 2011, concernant le maintien des droits des travailleurs en cas de changement d’employeur du fait d’une réorganisation judiciaire par transfert sous autorité de Justice) (edaspidi „kollektiivleping nr 102“).
III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimus ja menetlus Euroopa Kohtus
21.
Kauplusekett Wibra on Madalmaade ettevõtja, kellel on mitu Belgias ja Madalmaades asuvat kauplust. Ettevõtja tegeleb eri liiki odavate tarbekaupade müügiga. 2020. aasta jooksul langes selle ettevõtja Belgia tütarettevõtja Wibra België SA – kes sel perioodil pidas 81 kauplust ja andis tööd 439 töötajale – käive COVID-19 tervisekriisi tõttu märkimisväärselt.
22.
Sellest tulenevalt esitas Wibra België SA 30. juulil 2020 kohtuliku saneerimise taotluse Ondernemingsrechtbank Gentile (Genti kaubanduskohus, Belgia), kes lükkas tähtaega edasi kuni 30. oktoobrini ning nimetas kolm kohtu järelevalveisikut (BA, EP ja RI), kelle ülesanne oli korraldada aktsiaseltsi kogu tegevust või ühte osa sellest ja viia see üle.
23.
Need kolm kohtu järelevalveisikut valisid 21. septembril 2020 välja emaettevõtja Wibra Nederland BV esitatud pakkumise võtta üle Wibra België SA 36 äripinda ning 183 töötajat 439‑st. Üks ülevõtmislepingu tingimustest nägi ette, et ülevõetud töötajaid puudutavad rahalised kohustused, mis on seotud tulevase puhkusetasu ja kolmeteistkümnenda kuupalga maksmisega töötamise eest kuni heakskiitmise kuupäevani, täidab müüja pro rata temporis.
24.
30. septembril 2020 loodi sihtäriühing Wibra België SRL, mille eesmärk oli võtta üle üks osa tegevusest, millega varem tegeles Wibra België SA, ja jätkata seda.
25.
Kolm eespool nimetatud kohtu järelevalveisikut esitasid Genti kaubanduskohtule taotluse selle ülevõtmispakkumise heakskiitmiseks ning see kohus otsustas 8. oktoobril 2020 jätta selle taotluse rahuldamata, leides, et puhkusetasu ja kolmeteistkümnendat kuupalka käsitlevad ülevõtmiskava punktid on vastuolus kollektiivlepingu nr 102 ning direktiivi 2001/23 imperatiivsete sätetega.
26.
Teise samal päeval tehtud otsusega kuulutas see kohus välja Wibra België SA pankroti ning nimetas kolm kohtu järelevalveisikut BA, EP ja RI pankrotihalduriteks.
27.
Hoolimata sellest, et kaubanduskohus oli ülevõtmispakkumise heakskiitmise taotluse rahuldamata jätnud ja teinud pankroti väljakuulutamise otsuse, teatas Wibra 9. oktoobri 2020. aasta pressiteatega 36 kaupluse peatsest taasavamisest ja 183 töötaja säilitamisest.
28.
Arvestades seda, mis aktsiaseltsi Wibra België SA pidi ees ootama, teatati töötajatele otsekohe pankroti väljakuulutamisest ja otsusest lõpetada nende tööleping nii, et neile makstakse hüvitist, mida tuleb tasuda siis, kui tööleping öeldakse üles etteteatamistähtaega järgimata.
29.
Pankroti väljakuulutamisele järgneval päeval võõrandasid pankrotihaldurid ühe osa Wibra België SA materiaalsest ja immateriaalsest vallasvarast osaühingule Wibra België SRL. Kõikidest koondatud töötajatest (nimelt 439 töötajast) võttis Wibra België SRL uuesti tööle 183 töötajat.
30.
Pankrotihaldurid vastasid mõnede koondatud töötajate esitatud küsimustele eelkõige, et „[p]ärast pankroti väljakuulutamist müüdi üks osa materiaalsest ja immateriaalsest vallasvarast vastloodud osaühingule [WIBRA BELGIË SRL]“ ning „ühtegi töötajat ega tegevust üle ei viidud“.
31.
AE ja 21 teist Wibra België SA koondatud töötajat esitasid 21. juuni 2021. aasta hagiavaldusega Tribunal du travail de Liège’ile (Liège’i töökohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, hagi nii nende pankrotis oleva endise tööandja vastu kui ka Wibra België SRL vastu. Lisaks ühinesid selle hagiga hiljem 38 teist töötajat. Kõik need töötajad (edaspidi nimetatud samuti ühiselt „hagejad“) palusid eelkõige esiteks tuvastada, et Wibra België SA (pankrotis) ja Wibra België SRL vahel toimunud tegevuse võõrandamise tehing kujutab endast ettevõtte üleminekut lepingu alusel kollektiivlepingu nr 32bis ja direktiivi 2001/23 artikli 1 tähenduses, ning teiseks nõudsid hagejad kahjuhüvitist kollektiivlepingu nr 32bis sätete rikkumise eest ning palusid mõista osaühingult Wibra België SRL solidaarselt – ja kui mitte, siis isiklikult – välja kindlaksmääratud hüvitisesumma. Täpsemalt väidavad need töötajad, et Wibra België SRL tuleb tunnistada omandajaks, millest tulenevalt on ta kohustatud tagama nende töötajate õiguste ja kohustuste täitmise, millele nad võisid varem tugineda Wibra België SA vastu, eelkõige selles osas, mis puudutab summasid, mis Wibra België SA on kohustatud maksma kahjuhüvitisena, ning väljamaksmata töötasudena, puhkusetasudena, preemiatena ja hüvitistena, sealhulgas ülesütlemise hüvitisena, pärast nende koondamist pankroti väljakuulutamise järel. Teise võimalusena palusid samad töötajad peatada menetlus seniks, kuni Euroopa Kohus on vastanud talle esitatud küsimustele.
32.
Oma eelotsusetaotluses leidis selle esitanud kohus, et Wibra België SA peab tasuma kõikidele hagejatele hüvitist kollektiivsele ülesütlemisele eelneva teavitamise ja konsulteerimise kohustuste rikkumise eest. 8. oktoobril 2020 välja kuulutatud pankrotti arvestades peaks aga koondatud töötajate nõuded saama kõigepealt pankrotikohustuste hulgas tunnustatud nõueteks ning samas peaks veel pankrotivara olema piisav selleks, et hagejad saavutaksid tegeliku tasumise.
33.
Seega kui tehing Wibra België SA (pankrotis) ja Wibra België SRL vahel leitakse olevat „ettevõtte üleminek lepingu alusel“ kollektiivlepingu nr 32bis II peatüki tähenduses, on see teine äriühing kollektiivlepingu nr 32bis artiklite 7 ja 8 kohaselt solidaarselt kohustatud täitma esimese kohustusi ja tasuma võlgu, mis eksisteerivad ülemineku päeva seisuga.
34.
Neil asjaoludel tõstatab eelotsusetaotluse esitanud kohus küsimuse Wibra België SA varade osaühingule Wibra België SRL üleandmise tehingu õigusliku kvalifitseerimise kohta. Ta küsib täpsemalt, kas selle tehingu peaks kvalifitseerima „ettevõtte üleminekuks lepingu alusel“ kollektiivlepingu nr 32bis II peatüki tähenduses või „varade võõrandamiseks pärast pankrotti“ selle kollektiivlepingu III peatüki tähenduses.
35.
Sellega seoses nendib kõnealune kohus, et hoolimata kohtu keeldumisest pankrotijärgne varade ülevõtmine heaks kiita, viisid Genti kaubanduskohtu nimetatud järelevalveisikud äriühingu emaettevõtja Wibra Nederland võõrandamiskava, mille nad olid maksujõuetusmenetluse ajal ette valmistanud, pankroti väljakuulutamisele järgneval päeval viimaks ellu, kuid pankrotihalduritena.
36.
Peale selle märgib see kohus samuti, et vaidlust ei ole selles osas, et pankrotile järgneval päeval nende kahe äriühingu vahel toimunud tehingu tingimused on samasugused nagu saneerimismenetluse raames Genti kaubanduskohtule esitatud ülevõtmispakkumisel; ainus erinevus nende vahel seisneb omandaja isikus. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib aga, et kuna osaühing Wibra België SRL on emaettevõtja tütarettevõtja, ei avalda see isikute erinevus käesolevas kohtuasjas mingit mõju.
37.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul tuleb asjaomane tehing „vaieldamatult“ kvalifitseerida „pre-pack‑võõrandamiseks“ ning ta viitab Euroopa Kohtu praktikale (
6
), mis võimaldab omandajal tugineda direktiivi 2001/23 artiklis 5 ette nähtud erandile, kui seda tehingut reguleerivad õigusnormid.
38.
Ta leiab siiski, et Belgia õiguses ei ole niisuguseid õigusnorme. Nimelt puudutavad tema arvates muudatused, mis Belgia seadusandja viis CDEsse sisse eelkõige 21. märtsi 2021. aasta seadusega, ettevalmistavat etappi (pre-pack‑kava), mitte võõrandamisetappi (pre-pack‑võõrandamine).
39.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et käesolevas asjas toimus tehingu esimene osa – nimelt võõrandamise ettevalmistamine – kohtu järelevalveisikute kontrolli all, kusjuures need isikud nimetas Genti kaubanduskohus kohtuliku saneerimismenetluse raames. Selle tehingu teine osa – nimelt varade ja töötajate üleminek – järgnes otsekohe kaubanduskohtu keeldumisele kiita heaks esialgu kokkulepitud tehing, pealegi põhjenduse alusel, mis puudutab töötajate õiguste kaitset (nimelt omandaja keeldumine võtta üle äriühingu kohustused, mis on seotud puhkusetasu ja aastalõpupreemiaga).
40.
Neil asjaoludel jättiski Tribunal du travail de Liège (Liége’i töökohus) Wibra België SRL vastu esitatud nõuete üle otsustamise edaspidiseks, otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [direktiivi 2001/23] artikli 5 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles ette nähtud tingimus, et selle direktiivi artikleid 3 ja 4 ei kohaldata ettevõtte ülemineku suhtes, kui võõrandaja vastu on algatatud pankrotimenetlus või samalaadne maksejõuetusmenetlus võõrandaja varade likvideerimiseks, ei ole täidetud, kui kogu ettevõtte või sellest ühe osa üleminek on valmistatud ette enne, kui algatatakse pankrotimenetlus, mille eesmärk on võõrandaja varade likvideerimine, käsitletaval juhul kohtuliku saneerimismenetluse raames, mis lõpeb võõrandamiskokkuleppega, mille heakskiitmisest pädev kohus keeldub ja mis viiakse seejärel ellu otsekohe pärast pankroti väljakuulutamist väljaspool ükskõik missuguste riigisiseste õigusnormide kohaldamist?“
41.
Hagejad, Wibra België SRL, Belgia valitsus ja Euroopa Komisjon esitasid kirjalikud seisukohad.
IV. Analüüs
A.
Sissejuhatus
42.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma eelotsuse küsimusega sisuliselt teada, kas direktiivi 2001/23 artikli 5 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles ette nähtud tingimus, mille kohaselt selle direktiivi artiklid 3 ja 4 ei ole kohaldatavad ettevõtte ülemineku suhtes, „kui võõrandaja vastu on algatatud pankrotimenetlus või analoogiline maksejõuetusmenetlus võõrandaja varade likvideerimiseks“, ei ole täidetud olukorras, kus kogu ettevõtte või sellest ühe osa üleminek on enne pankrotimenetluse algatamist valmistatud ette menetluse raames, mille eesmärk on ettevõtte tegevuse jätkumine, nagu kohtulik saneerimismenetlus, mis lõpeb võõrandamiskokkuleppega, mille heakskiitmisest pädev kohus keeldub, ning seejärel viiakse see üleminek ellu otsekohe pärast pankroti väljakuulutamist.
43.
See küsimus on esitatud kohtuvaidluses, milles mitu töötajat, kes koondati ettevõtte Wibra saneerimise järel, väidavad, et nende endise tööandja Wibra België SA ja osaühingu Wibra België SRL vahel toimunud võõrandamistehingu peaks kvalifitseerima „ettevõtte lepingu alusel toimuvaks üleminekuks“ direktiivi 2001/23 artikli 1 tähenduses, ning käesolevas asjas ei ole täidetud tingimused selle direktiivi artikli 5 lõikes 1 sätestatud erandi kohaldamiseks. Sellest võib nende arvates järeldada, et Wibra België SRL on omandajana kohustatud vastutama nende õiguste ja kohustuste eest, millele nad võisid eelnevalt tugineda Wibra België SA vastu, vastavalt kollektiivlepingu nr 32bis artiklitele 7 ja 8, mis vastavad sisuliselt direktiivi 2001/23 artiklile 3.
44.
Nagu ma selgitan käesoleva ettepaneku punktides 65–71, tuleneb Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust, et kõnealune võõrandamistehing valmistati algselt ette Belgia õiguse alusel toimuva kohtuliku saneerimismenetluse raames, kuid, tulenevalt sellest, et pädev kohus keeldus võõrandamiskava heakskiitmisest, viidi see võõrandamine lõpuks ellu Wibra België SA pankroti väljakuulutamisele järgneval päeval.
45.
Euroopa Kohtule kirjalikud seisukohad esitanud pooled on eriarvamusel selle kohta, kuidas eelotsuse küsimusele peaks vastama. Kui hagejad ja komisjon leiavad, et niisugune võõrandamistehing nagu on käsitlusel põhikohtuasjas, ei peaks kuuluma direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erandi alla, siis Wibra België SRL ja Belgia valitsus seevastu väidavad, et käesolevas asjas on selle erandi kohaldamise tingimused täidetud.
B.
Eelotsuse küsimus
1. Direktiivi 2001/23 kohaldatavus
46.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt kontrollida, kas asjaomane võõrandamistehing kuulub direktiivi 2001/23 kohaldamisalasse.
47.
Selle kohta on kõnealuse direktiivi artikli 1 lõikes 1 märgitud, et seda direktiivi kohaldatakse ettevõtte või selle osa ülemineku suhtes teisele tööandjale lepingu alusel toimuva ülemineku või ühinemise tulemusena.
48.
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et kõnealuse direktiivi kohaldamisala laieneb kõikidele juhtudele, mil lepinguliste suhete kontekstis muutub ettevõtte tegevuse eest vastutav füüsiline või juriidiline isik, kes võtab seega ettevõtte töötajate suhtes üle tööandja kohustused, sõltumata sellest, kas materiaalse vara omand on üle läinud. Euroopa Kohus on selle kohta selgitanud, et selle kindlakstegemisel, kas tegemist on ettevõtte „üleminekuga“ kõnealuse direktiivi tähenduses, on otsustav kriteerium see, kas asjaomane üksus säilitab oma identiteedi, mis tuleneb eelkõige sellest, et tema tegevus kas jätkub reaalselt või seda alustatakse uuesti. (
7
) Euroopa Kohus esitas oma kohtupraktikas mitu juhtnööri, mille alusel teha kindlaks, kas tegemist on üleminekuga direktiivi 2001/23 tähenduses. (
8
)
49.
Nagu komisjon välja toob, on käesolevas asjas eelotsusetaotluses nimetatud pankrotihaldurite kirja, milles on märgitud, et „ühtegi töötaja ega tegevuse üleminekut ei toimunud“. (
9
) Ent teiste selles eelotsusetaotluses esitatud tõendite põhjal, nagu nendesamade pankrotihaldurite 9. oktoobri 2020. aasta pressiteate sisu põhjal, milles teatatakse 36 kaupluse peatsest taasavamisest ja 183 töötaja allesjätmisest, (
10
) võib jõuda järeldusele, et käesoleval juhul leidis tõepoolest aset „ettevõtte üleminek“ direktiivi 2001/23 artikli 1 lõike 1 tähenduses. Peale selle ilmneb, et eelotsusetaotluse esitanud kohus, kelle ülesandeks on lõpuks konkreetselt kindlaks teha, kas selle sätte tähenduses üleminek on toimunud, eeldab, et see direktiiv on tema menetluses olevas kohtuasjas kohaldatav. Seega tuleb asuda seisukohale, et käesolevas asjas on see nii.
2. Direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erand
50.
Seoses eelotsuse küsimuse konkreetse esemega, nimelt sellega, kas direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erand on kohaldatav põhikohtuasjas käsitletava võõrandamistehingu suhtes, tuleb kõigepealt meelde tuletada, et – nagu nähtub selle direktiivi põhjendusest 3 – selle eesmärk on tagada tööandja vahetumise korral töötajate kaitse, eriti nende õiguste kaitse. (
11
)
51.
Selle eesmärgi saavutamise raames on esiteks kõnealuse direktiivi artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud, et ainuüksi ettevõtte ülemineku tulemusena lähevad võõrandaja töölepingust või töösuhtest tulenevad õigused ja kohustused, mis kehtivad ülemineku kuupäeval, automaatselt üle võõrandajalt omandajale. Selles kontekstis on sama lõike teises lõigus täpsustatud, et liikmesriigid võivad näha ette, et võõrandaja ja omandaja vastutavad solidaarselt kohustuste eest, mis tulenevad ülemineku kuupäeval kehtivast töölepingust või -suhtest enne ülemineku kuupäeva. Teiseks aga kaitseb direktiivi artikli 4 lõige 1 töötajaid selle eest, et võõrandaja või omandaja nende töölepingu ainuüksi ülemineku tõttu üles ütleb. (
12
)
52.
Direktiivi 2001/23 artikli 5 lõige 1, mille tõlgendamine on selle eelotsuse küsimuse keskmes, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtule esitas, kehtestab erandi selle direktiivi artiklites 3 ja 4 sätestatud kaitse korrast. (
13
) Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale tuleb seda sätet iseenesest tingimata kitsalt tõlgendada. (
14
) Pealegi on selle erandi õigusaktis kehtestamine Euroopa Kohtu praktika arengu tulemus. (
15
)
53.
Kõnealuse direktiivi artikli 5 lõikes 1 on ette nähtud, et kui liikmesriigid ei näe ette teisiti, ei kohaldata seda kaitsekorda ettevõtete või ettevõtete osade ülemineku suhtes, kui on täidetud kolm kumuleeruvat tingimust: esiteks see, et võõrandaja vastu on algatatud pankrotimenetlus või analoogiline maksejõuetusmenetlus, teiseks see, et menetlus on algatatud võõrandaja varade likvideerimiseks, ning kolmandaks see, et menetlus toimub pädeva asutuse järelevalve all.
54.
Käesolevas ettepanekus on keskendutud teisele tingimusele, mis on käesoleva kohtuasja keskmes. Nimelt ei ole esiteks vaidlust selles, et esimene tingimus on käesolevas asjas täidetud, kuna Wibra België SA suhtes oli algatatud kohtulik saneerimismenetlus ja pankrotimenetlus; teiseks toimuvad Belgia õiguskorras need kaks menetlust pädeva asutuse järelevalve all, mistõttu käesoleval juhul paistab ka kolmas tingimus olevat täidetud.
55.
Mis puudutab teist tingimust, mille kohaselt pankrotimenetlus või analoogiline maksejõuetusmenetlus, mille raames üleminek toimub, peab olema algatatud „võõrandaja varade likvideerimiseks“, siis Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et sellele tingimusele ei vasta menetlus, mille eesmärk on asjaomase ettevõtte tegevuse jätkumine. (
16
)
56.
Selle kohta tuleneb taas Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et menetluse eesmärk on tegevuse jätkumine, kui sellega soovitakse säilitada ettevõtte või tema elujõuliste osade tegevus. Seevastu varade likvideerimise menetluse eesmärk on maksimeerida võlausaldajate nõuete kollektiivset rahuldamist. (
17
)
57.
Selle raames täpsustas Euroopa Kohus, et kuigi konkreetses menetluses ei ole välistatud nende kahe eesmärgi kattumine, on ettevõtte tegevuse jätkumise eesmärgiga menetluse põhieesmärk aga igal juhul asjaomase ettevõtte säilitamine. (
18
)
58.
Käesoleval juhul tuleb märkida, et eelotsusetaotluses kvalifitseerib selle esitanud kohus käesolevas asjas toimunud tehingu „pre-pack-võõrandamiseks“. Sellega seoses viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtu praktikale, mis käsitleb direktiivi 2001/23 artiklite 3–5 tõlgendamist nn pre-pack-menetlusi silmas pidades.
59.
Mõiste „pre‑pack“ tähistab üldjuhul majanduslikes raskustes oleva ettevõtja varaga tehtavat tehingut (võõrandamine), mis on ette valmistatud enne maksejõuetusmenetluse (kõige sagedamini pankrot) algatamist pankrotihalduri (kelle mõnes õiguskorras määrab kohus) kaasabil ja mida tavaliselt täidetakse vahetult pärast maksejõuetusmenetluse algatamist. (
19
)
60.
Pean oluliseks täpsustada, et Euroopa Kohtul on viimastel aastatel olnud võimalus esitada oma seisukoht küsimuses, kas direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erand on kohaldatav pre-pack-mehhanismi suhtes: nimelt kohtuotsustes Smallsteps ja Pre-pack-menetlus. Need kohtuotsused puudutasid pre-pack-tehinguid Madalmaades.
61.
Esimeses kohtuotsuses Smallsteps märkis Euroopa Kohus kõigepealt, et selle kohtuotsuse vastuvõtmise seisuga ei olnud Madalmaades pre-pack mehhanismi selle riigi seadusega sätestatud, vaid see tulenes praktikast, (
20
) ning nentis seejärel, et niisuguse pre-pack-tehingu, nagu käsitleti selles kohtuasjas, eesmärk on valmistada ette ettevõtte võõrandamise kõikvõimalikud üksikasjad, et pärast pankroti väljakuulutamist oleks võimalik kiirelt taaskäivitada jätkusuutlikud ettevõtte üksused, vältimaks katkestust, mille põhjustaks selle ettevõtte tegevuse järsk lõpetamine pankroti väljakuulutamise hetkel, et säiliksid ettevõtte väärtus ja töökohad. Euroopa Kohus leidis seega, et kuna sellise tehingu eesmärk ei ole lõppkokkuvõttes ettevõtte likvideerimine, siis ei selgita ega põhjenda sellega taotletav majanduslik ja sotsiaalne eesmärk seda, et asjasse puutuva ettevõtte täieliku või osalise ülemineku korral jäävad selle töötajad ilma neile direktiiviga 2001/23 tagatud õigustest. (
21
)
62.
Pärast seda kohtuotsust tehtud kohtuotsuses Pre-pack-menetlus täpsustas Euroopa Kohus seoses teise tingimusega kolmest direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erandi kohaldamise tingimusest, mida on nimetatud käesoleva ettepaneku punktis 52, et kui pre-pack-menetluse, millele järgneb pankrotimenetlus, peamine eesmärk on saavutada võõrandaja maksejõuetuse tuvastamise ja tema likvideerimise tulemusel tema kõigile võlausaldajatele võimalikult suur tagasimaksmine, siis vastavad need menetlused koos põhimõtteliselt sellele teisele tingimusele. (
22
) Ent Euroopa Kohus leidis samuti, et sellega seoses tuleb esiteks igas olukorras kontrollida, kas pre-pack-menetlus ja asjaomane pankrotimenetlus puudutavad ettevõtte likvideerimist võõrandaja maksejõuetuse tõttu ja mitte lihtsalt tema ümberkorraldamist, ning teiseks tuleb tõendada nii seda, et nende menetluste peamine eesmärk on kõigi võlausaldajate nõuded parimal viisil rahuldada, kui ka seda, et likvideerimine tegevust jätkava ettevõtte (going concern) või selle osa võõrandamise kaudu, nagu see on ette nähtud pre-pack-menetluse käigus ja ellu viidud pärast pankrotimenetlust, võimaldab saavutada selle peamise eesmärgi. Nimelt peab pre-pack-menetluse kasutamine äriühingu likvideerimise eesmärgil võimaldama pankrotihalduril ja pankrotikohtunikul, kelle kohtunik on nimetanud pärast selle äriühingu pankroti väljakuulutamist, suurendada võimalust võlausaldajate nõuete rahuldamiseks. (
23
)
63.
Eespool nimetatud põhimõtteid arvestades tulebki eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele vastamiseks kontrollida, kas käesolevas asjas toimunud üleminek vastab käesoleva ettepaneku punktis 52 kirjeldatud kolmele tingimusele, mida tuleb täita direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erandi kohaldamiseks.
3. Direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erandi kohaldatavus
a) Käesolevas asjas toimunud üleminek
64.
Nagu eelotsusetaotlusest ilmneb ja nagu Wibra België SRL oma kirjalikes seisukohtades üksikasjalikult selgitas, toimus üleminek käesolevas asjas vormiliselt kahes etapis.
65.
Kõigepealt esitas Wibra België SA kohtuliku saneerimise taotluse Genti kaubanduskohtule ja palus luba ühe osa tegevuse kohtu järelevalve all üleminekuks.
66.
Selle menetluse raames valisid selle kohtu nimetatud järelevalveisikud välja emaettevõtja Wibra Nederland pakkumise, mis käsitles 36 äripinna ja aktsiaseltsi asukoha omandamist ning kogu selle materiaalse ja immateriaalse vara omandamist, mis oli vajalik selle omandamise võimaldamiseks, ja mis nägi ette 183 töötaja ülevõtmise (kokku 439 töötaja hulgast).
67.
Kaubanduskohus aga ei andnud selleks üleminekuks luba ning seega ei saanud seda üleminekut tegelikult ellu viia. Seega kohtulik saneerimismenetlus lõppes.
68.
Nagu eelotsusetaotlusest nähtub, ei kiitnud kaubanduskohus üleminekukava heaks, põhjendusel, et selle kava sätted, mis puudutavad puhkusetasu ja aastalõpupreemiat, on vastuolus kollektiivlepingu nr 102, mis käsitleb töötajate õiguste säilitamist kohtuliku saneerimise korral, (
24
) imperatiivsete sätetega ja direktiiviga 2001/23. Selle vastuolu põhjus oli omandaja Wibra België SRL keeldumine võtta üle äriühingu kohustused, mis on seotud puhkusetasu ja aastalõpupreemiatega.
69.
Seejärel, pärast kohtuliku saneerimismenetluse, mille eesmärk oli Wibra België SA tegevuse jätkumine, ebaõnnestumist eelmises punktis käsitletud keeldumise tõttu, kuulutas kaubanduskohus sama päeva otsusega välja selle äriühingu pankroti. Sellele otsusele järgneval päeval viidi ellu eespool käsitletud võõrandamine ning Wibra teatas tegevuse ülevõtmisest 36 kaupluses.
70.
Käesoleval juhul ei vaidle pooled vastu sellele, et pankroti väljakuulutamisele järgneval päeval Wibra België SA ja Wibra België SRL vahel läbi viidud võõrandamise tingimused on samasugused nagu kohtuliku saneerimismenetluse raames kaubanduskohtule esitatud ülevõtmispakkumise tingimused, ainus erinevus seisneb omandaja formaalses isikus. Kuivõrd aga lõplik omandaja, nimelt Wibra België SRL, on kohtuliku saneerimismenetluse raames välja valitud pakkumise teinud emaettevõtja Wibra Nederland tütarettevõtja, ei avalda see puhtformaalne asjaolu mingit mõju, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus sõnaselgelt märkis.
71.
Kokkuvõttes valmistati käesolevas kohtuasjas käsitletav üleminek tervikuna ette esimeses etapis, st kohtuliku saneerimismenetluse raames, kuid võõrandamiskava heakskiitmisest keeldumise järel viidi see ellu otsekohe pärast pankroti väljakuulutamist.
b) Erandi kohaldatavus
72.
Kas niisuguse võõrandamistehingu suhtes nagu see, mida on kirjeldatud eelmistes punktides, võib kehtida direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 sätestatud erand? Selle küsimuse kohta esitan järgmised märkused.
73.
Esiteks tuleb märkida, et kohtuotsus Plessers käsitles võõrandamist, mis leidis aset Belgia õiguses saneerimismenetluse raames kohtu järelevalve all toimuva võõrandamise kaudu. Järelikult on tegemist täpselt sama tüüpi menetlusega kui see, mis Wibra België SA taotlusel käesolevas kohtuasjas algselt algatati.
74.
Lisaks leidis Euroopa Kohus selles kohtuotsuses sõnaselgelt, et selle menetluse eesmärk oli asjasse puutuva ettevõtte tegevuse jätkamine, ning seega ei kuulunud see menetluste alla, mille eesmärk on vastavalt direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 1 sõnastusele võõrandaja varade likvideerimine. (
25
)
75.
Järelikult tuleb asuda seisukohale, et käesolevas asjas on leidnud tõendamist see, et asjaomane üleminek valmistati tervikuna ette menetluse raames, mille eesmärk oli ettevõtte jätkamine, ning see ei kuulu kõnealuse direktiivi artikli 5 lõikega 1 töötajate kaitse korrast ette nähtud erandi alla.
76.
Teiseks, käesolevas asjas mitte ainult ei töötatud seda üleminekut tervikuna välja selle menetluse raames, vaid ka viidi ellu otsekohe pärast pankroti väljakuulutamist, täpsemalt sellele väljakuulutamisele järgneval päeval.
77.
Neil tingimustel, kus võõrandamine pankrotimenetluse raames viidi ellu üheainsa päevaga, tekib põhjendatult küsimus, kas antud juhul toimus tõeline pankrotimenetlus või mitte. Pigem paistab, et käesolevas asjas on sisuliselt tegemist sellega, mida võib määratleda „tehnilise pankrotina“, nimelt pankrotiga, mida kasutatakse tegelikult ettevõtte taasalustamise vahendina. (
26
) Nimelt, kuigi asjaomase ettevõtja finantsolukord oli vaieldamatult reaalselt kahjumis, oli võõrandamistehing siiski väga üksikasjalikult ette valmistatud enne pankroti väljakuulutamist, mistõttu selle sai ellu viia üheainsa päevaga.
78.
Neil asjaoludel tuleb samuti märkida, et Euroopa Kohtule esitatud toimikust ei nähtu mitte sugugi, et pankrotimenetluse käigus toimus teiste pakkumiste otsimine, mis oleks potentsiaalselt võimaldanud võlausaldajate nõuete paremat rahuldamist võrreldes juba koostatud (emaettevõtja Wibra Nederland) pakkumisega, mis võeti vastu esimese etapi, see tähendab kohtuliku saneerimismenetluse raames.
79.
Euroopa Kohtule esitatud toimikust ei nähtu ka seda, et pankrotimenetluse raames oleks pankrotihaldurid võtnud meetmeid võlausaldajate nõuete rahuldamise maksimeerimiseks mõnel muul moel.
80.
Seevastu nähtub, et pankrotimenetlus algatati ainuüksi selleks, et viia ühe päeva jooksul ellu võõrandamine, mis oli kohtuliku saneerimismenetluse raames juba ette valmistatud.
81.
Lisaks tuleb kolmandaks tõdeda, et pankroti väljakuulutamine toimus ainuüksi selle tõttu, et kohtulik saneerimismenetlus ebaõnnestus, tulenevalt (samasse Wibra kontserni kuuluva) omandaja keeldumisest täita töötajate kaitset käsitlevaid imperatiivseid sätteid. See ebaõnnestumine võimaldas omandajal viia ellu täpselt sama tehing kui see, mida ei olnud heaks kiidetud, kasutades selleks direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erandit, mille alusel ta ei pidanud järgima imperatiivseid sätteid töötajate kaitse kohta, mille rikkumise tõttu keelduti kohtuliku saneerimismenetluse vältel tehingu heakskiitmisest.
82.
Neil asjaoludel ma ei leia, et neid kahte menetlust, nimelt kohtulikku saneerimismenetlust ja („tehnilist“) pankrotimenetlust (mis võimaldas võõrandamise läbi viia ühe päevaga), oleks võimalik kunstlikult lahutada, väites, et kuna viimati nimetatud menetluse eesmärk on võõrandaja vara likvideerimine, peaks asjaomase ülemineku suhtes kehtima direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erand.
83.
Kui faktide hindamisest, mille peab läbi viima eelotsusetaotluse esitanud kohus, ei tulene teisiti, nähtub nimelt kirjeldatud asjaoludest minu arvates selgelt, et käesolevas asjas on tegemist üheainsa tehinguga, mille eesmärk oli algusest peale asjaomase ettevõtte tegevuse jätkamine, ning see oli nii esimese kui ka teise etapi raames, see tähendab „tehnilise“ pankrotimenetluse raames, mida kasutati põhimõtteliselt varem ette valmistatud võõrandamise elluviimiseks.
84.
Selles osas ei võimalda ükski tõend Euroopa Kohtule üle antud toimikust järeldada, et kahe menetluse, mille tagajärjeks oli asjaomane võõrandamine, põhieesmärk oli saada maksimaalne kasu kõigi võlausaldajate jaoks. (
27
) Kuigi maksejõuetust võib lugeda tõendatuks (kui seda ei lükka ümber kontrollimine, mille läbiviimine on ainuüksi eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne), ei olnud algatatud menetluste eesmärk ettevõtte likvideerimine ja kõikide võlausaldajate nõuete parem rahuldamine, vaid nende menetluste eesmärk oli algusest lõpuni selle ettevõtte jätkamine selle ümberkorraldamise teel. (
28
)
85.
Lisaks, nagu hagejad oma kirjalikes märkustes põhjendatult märgivad, ei toimunud käesolevas asjas mitte sugugi pankrotivõlgnikult varade haldamise õiguse äravõtmist. Wibra taotletud eesmärk oli jätkata ise üht osa tema tegevustest, viies ellu ümberkorralduskava, mida ta oli algselt üritanud teoks teha kohtuliku saneerimismenetluse teel. Ent niisugune võimalus ei kuulu „pankroti“ mõiste alla direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 1 tähenduses, mis, nagu tuleneb käesoleva ettepaneku punktides 55–62 viidatud kohtupraktikast, eeldab ettevõtte likvideerimist ning pankrotivõlgnikult varade haldamise õiguse äravõtmist tema maksejõuetuse tõttu, mitte pelgalt ettevõtte ümberkorraldamist.
86.
Neljandaks ja viimaseks, mis puudutab seda, et eelotsusetaotluse esitanud kohus kvalifitseeris asjaomase võõrandamise pre-pack-võõrandamiseks, siis ma ei ole veendunud, et niisugust menetlust, nagu on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktides 65–71, saab formaalselt nii kvalifitseerida. Mõiste „pre-pack“ tähistab nimelt konkreetset tüüpi tehingut, nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 59. Seda tüüpi tehingud on nüüd Belgia õiguses reguleeritud, ehkki need õigusnormid ei saa igal juhul olla põhikohtuasjas ratione temporis kohaldatavad. Käesolevas asjas käsitletavat tehingut ei valmistatud aga ette pre-pack-menetluse kui sellise raames, vaid konkreetse kohtumenetluse raames, mille eesmärk oli ettevõtte saneerimine.
87.
Sellegipoolest on minu arvates vaieldamatult olemas olulisi sarnasusi käesolevas asjas toimunud tehingu ja käesoleva ettepaneku punktides 60–62 viidatud Euroopa Kohtu praktikas analüüsitud pre-pack-tehingute vahel. Nimelt valmistati kõikide nende juhtumite puhul võõrandamistehing ette enne pankroti väljakuulutamist ning viidi ellu otsekohe pärast seda väljakuulutamist.
88.
Seda silmas pidades on eespool viidatud Euroopa Kohtu praktika pre-pack valdkonnas ilmselt asjakohane niisuguse tehingu analüüsimisel, nagu on käsitlusel käesolevas asjas.
89.
Ent nagu käesoleva ettepaneku punktis 62 on märgitud, tuleneb sellest kohtupraktikast, et selleks, et direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erand oleks kohaldatav, peab esiteks kontrollima, kas asjaomaste menetluste kui terviku eesmärk on ettevõtte likvideerimine võõrandaja maksejõuetuse tõttu ja mitte lihtsalt tema ümberkorraldamine, ning teiseks tuleb tõendada nii seda, et nende menetluste peamine eesmärk on rahuldada kõigi võlausaldajate nõuded parimal viisil, kui ka seda, et likvideerimine tegevust jätkava ettevõtte võõrandamise kaudu, nagu see, mis valmistatakse ette enne pankroti väljakuulutamist ja viiakse ellu pärast pankrotimenetlust, võimaldab saavutada selle peamise eesmärgi.
90.
Käesoleva ettepaneku punktidest 73–85 ilmneb, et see ei ole nii selle ülemineku puhul, mida käsitletakse eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses olevas kohtuasjas.
91.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen ettepaneku vastata eelotsuse küsimusele, et direktiivi 2001/23 artikli 5 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles ette nähtud tingimus, mille kohaselt selle direktiivi artikleid 3 ja 4 ei kohaldata ettevõtte ülemineku suhtes, „kui võõrandaja vastu on algatatud pankrotimenetlus või analoogiline maksejõuetusmenetlus võõrandaja varade likvideerimiseks“, ei ole täidetud olukorras, kus kogu ettevõtte või sellest ühe osa üleminek on enne pankrotimenetluse algatamist valmistatud ette menetluse raames, mille eesmärk on ettevõtte tegevuse jätkumine ja mis lõpeb võõrandamiskokkuleppega, mille heakskiitmisest pädev kohus keeldub, ning seejärel viiakse see üleminek ellu otsekohe pärast pankroti väljakuulutamist.
4. Tagajärjed, mis on asjaolul, et direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erand ei ole käesolevas asjas kohaldatav
92.
Euroopa Kohtule esitatud kaalutlusi arvestades pean vajalikuks teha mõned lisamärkused tagajärgede kohta, mis on asjaolul, et direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erand ei ole käesolevas asjas kohaldatav.
93.
Esiteks viitavad nii Wibra België SA kui ka komisjon oma kirjalikes seisukohtades Euroopa Kohtu praktikale, mis käsitleb asjaolu, et direktiivil puudub horisontaalne vahetu õigusmõju. Peale selle mainib Wibra België SRL ka kooskõlalise tõlgendamise põhimõtte piire, nimelt asjaolu, et seda ei saa kasutada riigisisese õiguse contra legem tõlgendamise alusena. Ta väidab konkreetsemalt, et isegi kui leida, et põhikohtuasjas käsitletav üleminek ei kuulunud direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erandi alla, samas kui kollektiivlepingu nr 32bis III peatükk, mis on kohaldatav kogu pankrotis ettevõtte tegevuse või sellest ühe osa ülemineku suhtes, ei näe ette võõrandaja solidaarset vastutust, ei oleks eelotsusetaotluse esitanud kohtul võimalik tõlgendada riigisisest õigust selle direktiiviga kooskõlaliselt. See kohus ei saaks seega kvalifitseerida asjaomast tehingut „ettevõtte üleminekuks lepingu alusel“ kollektiivlepingu nr 32bis II peatüki tähenduses, sest sellisel juhul oleks tema tõlgendus contra legem.
94.
Selle kohta tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tõepoolest, et direktiiv ise ei saa tekitada eraõiguslikule isikule kohustusi ning direktiivile kui sellisele ei saa järelikult eraõigusliku isiku vastu liikmesriigi kohtus tugineda. Nimelt on ELTL artikli 288 kolmanda lõigu kohaselt direktiiv oma olemuselt siduv – ja annab seega võimaluse sellele tugineda – ainult „iga liikmesriigi suhtes, kellele see on adresseeritud“, ning liidul on pädevus kehtestada üldiselt ja abstraktselt vahetu õigusmõjuga kohustusi eraõiguslikele isikutele vaid valdkondades, kus talle on antud õigus vastu võtta määrusi. Seega ei luba isegi mitte selge, täpne ja tingimusteta direktiivi säte liikmesriigi kohtul jätta kohaldamata sellega vastuolus oleva riigisisese õigusnormi, kui nii toimides pandaks eraõiguslikule isikule lisakohustus. (
29
)
95.
Euroopa Kohus on aga ka korduvalt otsustanud, et direktiivist tulenev liikmesriigi kohustus saavutada direktiivis ette nähtud eesmärgid ning liikmesriigi kohustus võtta kõik vajalikud üld- või erimeetmed, et tagada selle kohustuse täitmine, on siduv kõigile liikmesriigi võimuorganitele, kaasa arvatud kohtutele vastavalt nende pädevusele. Riigisisese õiguse kohaldamisel peavad liikmesriigi kohtud võtma tõlgendamisel arvesse riigisisest õigust tervikuna ja kasutama riigisiseses õiguses tunnustatud tõlgendusmeetodeid, et tõlgendada riigisisest õigust võimalikult suures ulatuses asjaomase direktiivi sõnastust ja eesmärki arvestades, et saavutada direktiivis ette nähtud tulemus ning seeläbi täita ELTL artikli 288 kolmanda lõigu nõudeid. (
30
)
96.
Lõppkokkuvõttes on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne teha kindlaks, kas ja millisel määral tuleb selle kohtu menetluses olevas asjas käsitletav üleminek kvalifitseerida võimaliku Euroopa Kohtu tõlgenduse tagajärjel – juhul, kui ta kasutab minu soovitatud lähenemisviisi –, et direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erand ei ole kohaldatav niisuguse ülemineku suhtes, nagu see, mis toimus käesolevas asjas.
97.
Juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks leidma, et ta võib käesoleva ettepaneku punktis 95 toodud kriteeriumide alusel kvalifitseerida asjaomase ülemineku käesoleva kohtuasja asjaolusid arvestades „ettevõtte üleminekuks lepingu alusel“ kollektiivlepingu nr 32bis II peatüki tähenduses, peaks selle kollektiivlepingu artiklite 7 ja 8 sätteid kohaldama.
98.
Teiseks, komisjon eeldab, sealjuures direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 4 sõnastust meenutades, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks kontrollima, kas käesolevas asjas ei ole toimunud pankrotiõiguse väärkasutust seoses sellega, et („tehnilise“) pankrotimenetluse kasutamine tegi võimalikuks ülemineku, mis ei olnud heaks kiidetud kohtuliku saneerimismenetluse raames, mis pakub töötajatele rohkem kaitset, ning seda lisaks põhjusel, et omandaja keeldus selles valdkonnas imperatiivsete sätete täitmisest.
99.
Sellega seoses väljendab direktiivi 2001/23 artikli 5 lõige 4 liidu õiguse üldpõhimõtet, mille kohaselt liidu õigusnormide kohaldamist ei või ära kasutada kuritarvitamiseks ega pettuseks. (
31
)
100.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kooskõlas riigisisese õiguse tõendamisnormidega, niivõrd, kuivõrd see ei kahjusta liidu õiguse tõhusust, kas põhikohtuasjas on kuritarvituse või pettuse koosseis täidetud. (
32
) Euroopa Kohus võib vajaduse korral anda eelotsusetaotluse lahendamisel liikmesriigi kohtule vajalikud juhtnöörid, et teda lahendatavale juhtumile hinnangu andmisel aidata. (
33
)
101.
Kuritarvituse tõendamiseks on nõutav objektiivse ja subjektiivse asjaolu koos esinemine. Täpsemalt, vastavalt Euroopa Kohtu praktikale, (
34
) on kuritarvituse tõendamiseks nõutav ühest küljest objektiivsete asjaolude kogum, millest tuleneb, et vaatamata liidu õigusnormides ette nähtud tingimuste formaalsele täitmisele ei ole nende õigusnormidega taotletud eesmärki saavutatud, ning teisest küljest see, et esineb subjektiivne element, milleks on tahe saada liidu õigusnormidest tulenev eelis, luues kunstlikult selle saamiseks vajalikud tingimused.
102.
Käesolevas kohtuasjas paistab aga, objektiivse asjaolu osas on selgunud, et käesoleva ettepaneku punktis 50 meenutatud direktiivi 2001/23 eesmärk ei ole saavutatud antud juhul toimunud „tehnilise“ pankroti tõttu, mille tagajärjel ei kohaldatud selles direktiivis ette nähtud kaitsekorda, sest kohaldati selle direktiivi artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erandit.
103.
Subjektiivse asjaolu osas tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul kontrollida, kas objektiivsete asjaolude kogumist tuleneb, et kuritarvituse peamine eesmärk on põhjendamatu eelise saamine. (
35
)
104.
Niisiis võib eelotsusetaotluse esitanud kohus nende andmete põhjal kontrollida kuritarvituse olemasolu, arvestades sealjuures, et sellise kontrollimise käigus peab see kohus võtma arvesse kõiki asja fakte ja asjaolusid, sealhulgas neid, mis eelnesid ja järgnesid tehingule, mis oli väidete kohaselt kuritarvitav. (
36
)
V. Ettepanek
105.
Eespool esitatud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Tribunal du travail de Liège (Liége’i töökohus, Belgia) esitatud eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 5 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et
selles ette nähtud tingimus, mille kohaselt selle direktiivi artikleid 3 ja 4 ei kohaldata ettevõtte ülemineku suhtes, „kui võõrandaja vastu on algatatud pankrotimenetlus või analoogiline maksejõuetusmenetlus võõrandaja varade likvideerimiseks“, ei ole täidetud olukorras, kus kogu ettevõtte või sellest ühe osa üleminek on enne pankrotimenetluse algatamist valmistatud ette menetluse raames, mille eesmärk on ettevõtte tegevuse jätkumine ja mis lõpeb võõrandamiskokkuleppega, mille heakskiitmisest pädev kohus keeldub, ning seejärel viiakse see üleminek ellu otsekohe pärast pankroti väljakuulutamist.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiiv ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 2001, L 82, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04, lk 98).
(
3
)	Vt eelkõige 22. juuni 2017. aasta kohtuotsus Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (C‑126/16, edaspidi „kohtuotsus Smallsteps, EU:C:2017:489); 16. mai 2019. aasta kohtuotsus Plessers (C‑509/17, edaspidi „kohtuotsus Plessers, EU:C:2019:424) ja 28. aprilli 2022. aasta kohtuotsus Federatie Nederlandse Vakbeweging (pre-pack-menetlus) (C‑237/20, edaspidi „kohtuotsus Pre-pack-menetlus, EU:C:2022:321).
(
4
)	Vt selle kohta ka kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (C‑126/16, edaspidi „kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas Smallsteps, EU:C:2017:241, punktid 6 ja 41–48).
(
5
)	21. märtsi 2021. aasta seadus, millega muudetakse majandusseadustiku XX raamatut ja 1992. aasta tulumaksuseadustikku (Loi du 21 mars 2021 modifiant le livre XX du code de droit économique et le code des impôts sur les revenus 1992) (Moniteur belge, 26.3.2021, lk 28193).
(
6
)	See kohus nimetab konkreetsemalt kohtuotsuseid Smallsteps ja Pre-pack-menetlus.
(
7
)	Vt 7. augusti 2018. aasta kohtuotsus Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, punktid 28 ja 29 ning seal viidatud kohtupraktika) ning 16. veebruari 2023. aasta kohtuotsus Strong Charon (C‑675/21, EU:C:2023:108, punktid 47 ja 48 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
8
)	Vt üksikasjalikumalt kriteeriume, mis on esitatud eelmises joonealuses märkuses nimetatud kohtuotsuse Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646) punktis 30 ja kohtuotsuse Strong Charon punktis 49, ning nendes viidatud kohtupraktikat.
(
9
)	Vt eelotsusetaotlus, punkt II.4, viimane lõik, lk 7.
(
10
)	Vt eelotsusetaotlus, punkt II.4, esimene lõik, lk 6, ning käesoleva ettepaneku punkt 29.
(
11
)	Vt kohtuotsus Smallsteps (punkt 38). Direktiiviga 2001/23 seatud eesmärkide kohta vt ka üksikasjalikumalt kohtujurist Pitruzzella ettepanek kohtuasjas Federatie Nederlandse Vakbeweging (pre-pack-menetlus) (C‑237/20, EU:C:2021:997, punktid 31–35 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
12
)	Vt kohtuotsus Smallsteps (punkt 39). Peale selle ei takista see säte sellist töölepingute ülesütlemist, mis võib toimuda majanduslikel, tehnilistel või organisatsioonilistel põhjustel, mis toovad kaasa muudatusi tööjõus. Vt selle kohta kohtuotsus Plessers (punkt 54).
(
13
)	Vt kohtuotsus Smallsteps (punkt 40).
(
14
)	Vt kohtuotsus Plessers (punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
15
)	Vt kohtuotsus Pre-pack-menetlus (punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt samuti selle kohtupraktika põhjalikku analüüsi, mille tulemusena viidi lõpuks sisse säte, mis sisaldub nüüd direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1, kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas Smallsteps (punktid 41–48) ning kohtujurist Szpunari ettepanek kohtuasjas Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:50, punktid 42–47 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
16
)	Vt kohtuotsused Pre-pack-menetlus (punkt 43) ning Smallsteps (punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
17
)	Vt kohtuotsused Pre-pack-menetlus (punkt 44) ja Smallsteps (punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
18
)	Vt kohtuotsused Pre-pack-menetlus (punkt 44) ja Smallsteps (punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
19
)	Vt kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas Smallsteps (punkt 2). Vt samuti pre-pack mehhanismi kohta Madalmaades kohtuotsus Pre-pack-menetlus (punktid 18–24).
(
20
)	Kohtuotsus Smallsteps (punkt 15).
(
21
)	Kohtuotsus Smallsteps (punktid 49 ja 50 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
22
)	Kohtuotsus Pre-pack-menetlus (punkt 52).
(
23
)	Kohtuotsus Pre-pack-menetlus (punkt 53).
(
24
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 20.
(
25
)	Vt kohtuotsus Plessers (punktid 44 ja 45 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
26
)	Vt selle kohta kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas Smallsteps (punkt 76).
(
27
)	Vt selle kohta kohtuotsus Pre-pack-menetlus (punkt 46).
(
28
)	Vt selle kohta kohtuotsus Pre-pack-menetlus (punkt 53).
(
29
)	20. veebruari 2024. aasta kohtuotsus X (ülesütlemise põhjuste puudumine) (C‑715/20, EU:C:2024:139, punkt 73 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
30
)	Vt selle kohta kohtuotsus Plessers (punktid 28 ja 29 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
31
)	Vt selle üldpõhimõtte kohta kohtujurist Szpunari ettepanek kohtuasjas Matmut (C‑236/23, EU:C:2024:560, punkt 58).
(
32
)	Vt selle kohta 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
33
)	Vt 26. veebruari 2019. aasta kohtuotsus N Luxembourg 1 jt (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 ja C‑299/16, EU:C:2019:134, punkt 126).
(
34
)	Vt hiljutise näitena 21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus BMW Bank jt (C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, EU:C:2023:1014, punkt 285 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
35
)	Vt selle kohta 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, punkt 40).
(
36
)	Vt selle kohta 13. märtsi 2014. aasta kohtuotsus SICES jt (C‑155/13, EU:C:2014:145, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).