62006CC0296
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER
представено на 25 октомври 2007 година (
1
)
Дело C-296/06
Telecom Italia SpA
срещу
Ministero dell’Economia e delle Finanze
и
Ministero delle Comunicazioni
„Далекосъобщителни услуги — Директива 97/13/ЕО — Членове 6, 11, 22 и 25 — Такси и налози, приложими към генералните разрешителни и индивидуалните лицензии — Задължение, наложено на предишния притежател на изключително право — Временно запазване“
I — Въведение
1.
Настоящото преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio (Италия), засяга добре познат на Съда въпрос, макар да има нюанси, които не съществуват в другите вече решени дела (
2
).
2.
В пет случая в общностната съдебна практика е прието, че Директива 97/13/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 10 април 1997 година относно общата рамка на генералните разрешителни и индивидуалните лицензии в областта на далекосъобщителните услуги (
3
) забранява на държавите-членки да налагат на предприятията, притежаващи индивидуални лицензии, такси, които не са предвидени в член 11, и изисква те да бъдат изчислявани в зависимост от разходите за издаване на лицензиите.
3.
Първият случай е Решение от 18 септември 2003 г. по дело Albacom и Infostrada (
4
), постановено, за да се помогне на Consiglio di Stato (Държавен съвет) на Италия при произнасяне по спор във връзка с финансово задължение, изчислено върху оборота на далекосъобщителните дружества, решение, възпроизведено в Определение от 8 юни 2004 г., по дело Telecom Italia Mobile и др. (
5
)
4.
Отново в контекста на италианския правен ред и в отговор на същия Consiglio di Stato, в Решение от 18 юли 2006 г. по дело Nuova Società di Telecomunicazioni (
6
) е постановено, че посоченият член 11 не допуска правна уредба, с която от притежателя на индивидуална лицензия за предоставяне на обществена далекосъобщителна мрежа се изисква заплащане на допълнителна такса за частното ползване на споменатата мрежа.
5.
По-нататък в Решение от 19 септември 2006 г. по дело i-21 Germany и Arcor (
7
) се обръща внимание на Bundesverwaltungsgericht (върховен федерален административен съд) на Германия, че системата на Директива 97/13 не допуска начисляване на такса, изчислена на базата на прогноза за общите административни разходи на регулаторния орган за период от 30 години.
6.
Единадесет месеца по-рано, в Решение от 20 октомври 2005 г. по дело ISIS Multimedia и Firma 02 (
8
) Съдът разяснява на посочения по-горе германски съд, че тази директива не допуска новите конкуренти да бъдат задължавани да заплащат такса за получаване на телефонни номера, много по-висока от разходите за предоставянето им, ако същите са получени безплатно от предприятието с господстващо положение, което е наследило предишния монополист.
7.
Контекстът на това преюдициално запитване, по което, както и по четири от предходните, трябва да дам заключение, е малко по-различен, тъй като сега трябва да се установи дали държавите-членки могат на основание член 22 от Директива 97/13 да продължат до 1 януари 1999 г. задължението на предишните изключителни концесионери за плащане на насрещна парична престация, за което никой не спори, че противоречи на член 11 от споменатата директива.
II — Правна уредба
А — Общностното право: Директива 97/13
8.
Отварянето на пазара на далекосъобщения в Европейския съюз става на1 януари 1998 г. (
9
), а Директива 97/13 се оказва един от неговите най-ефикасни инструменти. Тази уредба съчетава абсолютно необходимия държавен контрол върху тези ресурси, намиращ изражение в механизма на „разрешенията“, и необратимата либерализация в сектора, с цел създаване на условия, при които свободата на установяване и свободното предоставяне на услуги биха благоприятствали за утвърждаването на конкуренция. С тази цел Директива 97/13 предвижда общ режим, основан на принципите на пропорционалност, прозрачност и недопускане на дискриминация, при който основно правило е липсата на ограничения за предоставянето на далекосъобщителни услуги и експлоатацията на мрежите. Волята на общностния законодател е тези услуги да бъдат разпространявани и използвани безпрепятствено, или ако е нужно — въз основа на „генерални разрешителни“, като „индивидуалните лицензии“ бъдат издавани само по изключение или като допълнение към генералните разрешителни (
10
).
9.
Членове 6 и 11 от Директива 97/11 се придържат към тази логика, която цели да благоприятства конкуренцията на пазара на далекосъобщителни услуги и да не налага на предприятията повече ограничения или тежести от необходимото, спазвайки по този начин принципа на пропорционалност (
11
). Те са озаглавени съответно „Такси и налози, приложими към генералните разрешителни“ и „Такси и налози, приложими към индивидуалните лицензии“ [неофициален превод].
10.
Член 11, параграф 1 от Директива 97/13 забранява на държавите-членки да изискват от притежателите на индивидуални лицензии други такси освен тези, които имат за цел да покрият административните разходи, свързани с тяхното издаване, управление, контрол и прилагане, въпреки че съгласно член 11, параграф 2 от същата директива при ограничени ресурси те могат да налагат недискриминиращи налози с цел да се отчете необходимостта от осигуряване на оптимално използване на този ресурс.
11.
Според член 25 от Директива 97/13 държавите-членки привеждат своето законодателство в съответствие с нея най-късно до 31 декември 1997 г.
12.
Въпреки това под заглавие „Разрешителни, съществуващи към датата на влизане в сила на настоящата директива“ [неофициален превод] член 22 от Директива 97/13 предвижда, че (
12
):
„1.   Държавите-членки приемат всички необходими разпоредби, за да бъдат разрешителните, съществуващи към датата на влизане в сила на настоящата директива, съобразени с нея преди 1 януари 1999 г.
2.   Когато прилагането на разпоредбите на настоящата директива налага изменения на условията на съществуващо разрешително, държавите-членки могат да продължат действието на условията, които не предоставят специални или изключителни права, отнети или подлежащи на отнемане по силата на общностното право, ако с това не се накърняват правата на други предприятия, произтичащи от общностното право, включително от настоящата директива. При подобни случаи държавите-членки уведомяват Комисията за взетите във връзка с това мерки и излагат мотиви за тях.
3.   Без да се засяга действието на разпоредбите на параграф 2, не подлежат на изпълнение задълженията, свързани със съществуващи към датата на влизане в сила на настоящата директива разрешителни, които до 1 януари 1999 г. не са били съобразени с нейните разпоредби.
В случаите, когато това е оправдано, Комисията може да продължи този срок по искане на държавите-членки.“ [неофициален превод]
Б — Италианският правен ред: таксата, свързана с индивидуалните лицензии
13.
Codice postale e delle telecomunicazioni (Кодекс на пощите и на далекосъобщенията) от 1973 г. (
13
) обявява далекосъобщенията за публична собственост (член 1), но въпреки това допуска те да бъдат управлявани непряко, посредством концесия (член 4), като концесионерът е длъжен да заплаща годишен налог (член 188), изчислен пропорционално на брутните приходи от дейността, след приспадане на сумите, платени на концесионера на мрежата (
14
).
14.
При започване на процеса на либерализация на сектора в Европейския съюз италианското законодателство е приведено в съответствие с общностното право с Декрет-закон № 545 от 23 октомври 1996 г. (
15
), който с няколко изменения става Закон № 650 от 23 декември 1996 г. (
16
)
15.
Новото законодателство отменя изключителните и специални права, като признава на всяко предприятие правото да доставя услуги и да изгражда далекосъобщителни мрежи, но поставя това право в зависимост от получаването на административно разрешение. Член 4, параграфи 1 и 2 от Закон № 249 от 31 юли 1997 (
17
) продължава този подход, създава Autorità per le garanzie nelle comunicazioni (Орган за гарантиране на съобщенията) и предвижда правила за радиотелевизионните и далекосъобщителните системи.
16.
Указът на президента на Републиката № 318 от 19 септември 1997 г. (
18
) транспонира Директива 97/13, с което осъществява привеждането на италианското право в съответствие с изискванията на общностния правен ред. Крайният срок на старите специални и изключителни права е определен до 1 януари 1998 г. с член 2, параграф 3 от указа, който по-нататък възпроизвежда член 22 от Директива 97/13 (член 2, параграфи от 4 до 6).
17.
Освен това член 6, параграф 20 от Указ № 318 на президента на Републиката предвижда че финансовото задължение, наложено във връзка с индивидуалните лицензии, цели единствено да покрие административните разходи за тяхното издаване (
19
), като по този начин член 188 от Codice postale става неприложим.
18.
Въпреки това, с цел да се улесни преходът, действието на този член от Codice postale е удължено за период, чиято продължителност е оставена на преценката на Autorità (член 21, параграф 2). Тази разпоредба е отменена с член 20, параграф 4 от Закон № 448 от 23 декември 1998 г., относно приемане на мерки за стабилизиране и развитие, финансирани с публични средства (
20
) (Закон за бюджета за 1999 г.), който потвърждава в своя параграф 3, че въпросният член 188 от Codice postale престава да действа на 1 януари 1999 г., от което следва, че разпоредбата е била в сила през цялата 1998 г.
III — Фактите по спора и преюдициалният въпрос
19.
Telecom Italia SpA, което от 1964 г. е изключителен концесионер на далекосъобщителните услуги за обществено ползване, понастоящем е притежател на индивидуална лицензия за упражняване на присъщата за тези услуги дейност, като за 1998 г. заплаща такса от 385896593 EUR плюс лихви.
20.
Като желае да му се възстанови тази сума, жалбоподателят сезира Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio, който с акт от 10 май 2006 г., основавайки се на Решение по дело Albacom и Infostrada, моли Съда да се произнесе „по тълкуването и приложението“ на членове 11, 22 и 25 от Директива 97/13, и по-специално дали член 20, параграф 3 от Закон № 448 от 1998 г. е съобразен с тях.
IV — Процедурата пред Съда
21.
Това преюдициално запитване е заведено в секретариата на Съда на 3 юли 2006 г. Жалбоподателят в главното производство, италианското правителство и Комисията на Европейските общности представят писмени становища, а техните представители излагат устно съображенията си в съдебното заседание на 4 октомври 2007 г.
V — Анализ на преюдициалния въпрос
А — Разграничаване на проблематиката
22.
Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio има навика да сезира Съда с преюдициални въпроси, но в часа на истината се оказва пестелив на думи, формулирайки искане до Съда, което е по-съдържателно, отколкото предполага текстът му.
23.
Демонстриращ голяма скромност и без повече уточнения, той се ограничава да поиска тълкуване на членове 11, 22 и 25 от Директива 97/13 с цел да ги съпостави с член 20, параграф 3 от италианския Закон № 448 от 1998 г. Тази лаконичност, която не е израз на прецизност, замъглява истинските съображения за запитването и усложнява правилното разбиране на въпроса. На практика споменатото преюдициално запитване се съсредоточава върху член 22 от директивата, а останалите членове имат задачата да го откроят, която изобщо не е незначителна.
24.
В действителност спорът по главното производство изисква да се отговори на въпроса дали противоречаща на член 11 от Директива 97/13 тежест може на основание нейния член 22 да остане в сила до 31 декември 1998 г., т.е. след крайната дата за транспониране на Директива 97/13, определена в член 25 (т.е. 31 декември 1997 г.) (
21
).
25.
Проверката за противоречие между платената от Telecom Italia такса (както и между националните норми, въз основа на които е събрана) и системата на Директива 97/13, по-специално член 11, се явява предпоставка за разглеждането на този въпрос. Националният съд следва да я извърши, а Съдът трябва да се ограничи до това да му предостави необходимите правила за тълкуване на общностното право, така както вече е направил в Решение по дело Albacom и Infostrada, Решение по дело ISIS Multimedia и Firma 02, Решение по дело Nuova società di telecomunicazioni и Решение по дело i-21Germany и Arcor.
26.
При всички положения отговорът е лесен за намиране, имайки предвид, че според тази съдебна практика плащанията, изисквани на основание член 11 от предприятията, притежатели на индивидуални лицензии за далекосъобщения, имат за цел да покрият административните разходи за тяхното издаване и изпълнение, освен ако се отнасят до ограничени ресурси, в който случай се допуска налагането на такса с цел да се осигури тяхното оптимално използване. В съответствие с това виждане не са съобразени със системата таксата, изчислена в зависимост от предвиждането за обикновените разходи на органа, издаващ лицензиите, за период от тридесет години (Решение по дело i-21 Germany и Arcor), налозите, изчислени в зависимост от оборота на притежателите (Решение по дело Albacom и Infostrada), и изискването за допълнително заплащане за частно ползване на обществената далекосъобщителна мрежа, която им е поверена, определено според критерии, които не са предвидени в споменатия член 11 (Решение по дело Nuova società di telecomunicazioni).
27.
Няма никакво съмнение (най-малкото за препращащата юрисдикция и за страните по това преюдициалното запитване), че същата съдба следва да се отреди на изисканото през 1998 г. от Telecom Italia насрещно плащане във връзка с неговата лицензия, чийто размер е изчислен в зависимост от брутните приходи от неговата дейност.
28.
Въпреки това извън тази констатация се налага да се запитаме дали въпреки противоречието с Директива 97/13 е възможно да се продължи действието на таксата за една година на основание член 22, чието съдържание е отразено в съображения 26 и 27 от самата директива.
Б — Крайната цел на член 22 от Директива 97/13
29.
Заглавието на този член („Разрешителни, съществуващи към датата на влизане в сила на настоящата директива“[неофициален превод]), разгледано във връзка с началото на съображение 26 (
22
), предоставя първото указание за това, че той има за цел да защити старите концесии, които са все още в сила при действието на хармонизирания режим, и по този начин да запази ценности, присъщи на всяка правна общност, каквито са стабилността и запазването на правоотношенията. С тази цел член 22, параграф 2 от Директива 97/13 позволява на държавите-членки да решат да продължат действието на разрешителните (
23
), засегнати от новата организация.
30.
Въпреки това волята да се защити миналото (
24
) не е неограничена. Още отначало член 22, параграф 1 от Директива 97/13 определя краен срок (
25
), задължавайки националните законодатели преди 1 януари 1999 г. да приведат тези разрешителни в съответствие с изискванията на директивата, дата, която е посочена и в параграф 3, първа алинея и считано от която задълженията, произтичащи от разрешителни, неприведени в съответствие, няма да подлежат на изпълнение. Предвиждат се и други материалноправни ограничения. Самият параграф 2 е много ясен в този смисъл, тъй като не допуска запазването на условия, отреждащи специални или изключителни права, както и тези, които нанасят вреда на трети лица.
31.
Всъщност член 22, параграф 2 от Директива 97/13 споменава „условията“, приложими към старите разрешителни, чието действие може да се продължи, освен ако предоставят „специални или изключителни права“, които се погасяват на 31 декември 1997 г. Параграф 3 на този член говори за „задълженията“, свързани с тези разрешителни, които могат да се запазят до 31 декември 1998 г. Тези „задължения“ са част от споменатите условия, понятие, което може да включва права и задължения. Доколкото параграф 3 започва с израза „[б]ез да се засяга действието на разпоредбите на параграф 2“, следва да не се продължават до 31 декември 1998 г.„задълженията“, свързани със „специални или изключителни права“. Този систематичен подход към член 22 оборва тезата, представена от представителя на италианското правителство по време на съдебното заседание по преюдициалното запитване, който предложи отделно тълкуване на двете разпоредби, все едно че става въпрос за херметически затворени съдове.
32.
Следователно държавите-членки е трябвало да съобразят своя правен ред с Директива 97/13 преди 31 декември 1997 г., като въпреки това старите разрешителни са могли да бъдат продължени за една година, независимо че противоречат на директивата, щом като не предоставят монополни права, нито засягат правната сфера на трети лица, в който случай 31 декември 1998 г. е абсолютният краен срок.
33.
Съображение 26 на Директива 97/13 потвърждава това становище, що се касае до обезсилването на „клаузите на разрешителните, противоречащи на общностното право, и по-точно тези, които предоставят на притежателите им специални или изключителни права, [които] […] не действат от датата, посочена в съответните общностни мерки; […] за другите права, които не засягат интересите на други предприятия […], държавите-членки биха могли да продължат действието им с цел да избегнат искания за обезщетение“ [неофициален превод].
34.
Както и представителят на Telecom Italia твърди, изглежда ясно, че законодателят е искал да предостави по-дълъг срок, за да позволи съгласуване на концесиите и неувреждащите разрешителни за нуждите на свободната конкуренция, тъй като те не излагат на опасност целите на общностната хармонизация.
В — По цената на старата концесия
35.
Разглеждането на платената от Telecom Italia такса, чието връщане се иска в главното производство, предполага да се следва посоченият по-долу подход, тъй като, ако се счете, че създава изключителни и специални права или че запазването на нейното действие засяга интересите на трети лица, тя не би могла да продължи да се прилага през 1998 г.
36.
От самото начало следва да се отхвърли втората възможност, защото временното продължаване на задължението за плащане във връзка с отпадналия монопол не само че не „засяга […] интересите на други предприятия“, а дори ги улеснява, тъй като предишният концесионер трябва да понесе допълнителна тежест.
37.
Първата възможност също би трябвало да се отхвърли, тъй като спорната мярка не предоставя „специални или изключителни права“, а само осигурява заплащане във връзка с тях. Въпреки това би било абсурдно обсъждането да спре дотук, защото плащането е тясно свързано с привилегированото положение, на което новата уредба иска да сложи край. С други думи, член 22 от Директива 97/13 забранява да бъде продължено след 31 декември 1997 г. предоставянето на далекосъобщителни услуги от едно-единствено предприятие или от повече такива, притежаващи специални права, като тази забрана неизбежно има отражение върху насрещните престации, направени при тези обстоятелства.
38.
Следователно Telecom Italia основателно счита, че щом като на 1 януари 1998 г. е престанало да бъде единственият доставчик на далекосъобщителни услуги в Италия, от този момент е отпаднало задължението му да превежда в държавния бюджет цената на концесията, като нищо de lege data или de lege ferenda не оправдава неговото продължаване. Нито съдържанието на директивата, нито нейният дух подкрепят каквото и да било изключение.
39.
Директива 97/13 се вписва в усилията на Комисията да либерализира пазара на електронни далекосъобщения, като създава благоприятни условия за конкуренцията чрез забрана за налагане на предприятията на ограничения и тежести повече от необходимото (
26
), като ограничава данъчните правомощия на държавите-членки, които са длъжни да не налагат тежести, различни от предвидените от общностния законодател (
27
). С оглед на перспективата за поставяне при равни условия, благодарение на принципите на прозрачност, недопускане на дискриминация и пропорционалност, на всички конкуренти в най-критичния момент, а именно на навлизането в сектора, и за преобръщане по този начин на наследеното от миналото statu quo (
28
), от Telecom Italia може да се иска заплащане за 1998 г. на таксата, съответстваща на старата концесия, само ако това предприятие се е ползвало от предимство, което да трябва да се компенсира, и ако заплащането е единственият начин, по който това може да се постигне.
40.
И така, въпреки че това е въпрос, който трябва да се изясни от препращащата юрисдикция, не е установено, че точно към този момент (а именно 1 януари 1998 г.), предприятието притежател на стария италиански монопол е било в положение на надмощие по отношение на своите конкуренти. Нещо повече, считам, че дори да е било така, най-добрият начин да се уравновеси съотношението на силите не би бил да се запази един от елементите (плащане на таксата) на институт (изключителната концесия), който общностният правен ред забранява (
29
), а напротив — да се прибегне до други установени от този правен ред средства за постигане на равновесие чрез налагане на специфични задължения („асиметрични“ според израза, използван от представителя на Italia Telecom по време на съдебното заседание по този преюдициален въпрос) на предприятията в господстващо положение. Добър пример за илюстриране на това твърдение е член 4а от Директива 90/388, изменен с Директива 96/19, който възлага на държавите-членки да следят дали предприятията, притежатели на специални или изключителни права, предоставят взаимосвързаност с обществената си мрежа и с услугите си за гласова телефония на всяко друго предприятие, имащо разрешение да доставя подобни услуги или да предоставя подобни мрежи (
30
).
VI — Заключение
41.
Предвид предходните съображения предлагам на Съда да отговори на Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio, че:
„Директива 97/13/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 10 април 1997 година относно общата рамка на генералните разрешителни и индивидуалните лицензии в областта на далекосъобщителните услуги, и по-специално членове 11, 22 и 25 от нея не допускат държавите-членки да изискват от предишен изключителен концесионер или притежател на погасени специални права, който в момента притежава индивидуална лицензия, да заплаща до 31 декември 1998 г. такси и налози, различни от тези, предвидени в гореспоменатия член 11.“
(
1
)	Език на оригиналния текст: испански.
(
2
)	Изправен от години пред тълкуване на общностните разпоредби във връзка с преюдициални запитвания с най-различен произход и фактически основания, генералният адвокат прилича на художник, който след като е изобразил нещо върху платното го променя, нанасяйки нови детайли и нюанси, тъй като светлината е станала различна, околната среда се е променила или пък неговото душевно състояние вече не е същото. Франсиско Гоя и неговите „махи“, облечената и голата, ни дават добър пример за това. Абстрахирайки се от очевидните разлики, ще установим че мазките в облечената „маха“ са по-фини, меки и плътни, все едно художникът е бързал да запълни платното, за разлика от академичния перфекционизъм на голата „маха“, нарисувана с голямо старание и изискваната от момента деликатност, което се долавя в рисунъка на креслото, възглавницата и чаршафа, отразявайки без съмнение страстта на художника към Cayetana de Silva y Álvarez de Toledo, XIII дукеса на Alba.
(
3
)	ОВ L 117, стр. 15.
(
4
)	С-292/01 и С-293/01, Recueil, стр. I-9499.
(
5
)	С-250/02—С-253/02 и С-256/02.
(
6
)	С-339/04, Recueil, стр. I-6917.
(
7
)	С-392/04 и С-422/04, Recueil, стр. I-8559.
(
8
)	С-327/03 и С-328/03, Recueil, стр. I-8877.
(
9
)	За по-подробен анализ на развитието на този пазар в Общността препращам към моите заключения от 9 декември 2004 г. по дело ISIS Multimedia и Firma 02, точки 3—5, и от 27 октомври 2005 г. по дело Nuova società di telecomunicazioni, точки 3—6; препращам и към моето заключение, четено на 27 февруари 2007 г. по дело Telefonica 02 Czech Republic (С-64/06, Recueil, стр. І-4887), точки 4—7, както и към това от 28 юни 2007 г. по дело Deutsche Telekom (С-262/06, висящо пред съда), точки 5 и 6.
(
10
)	Заключения от 12 декември 2002 г. по дело Albacom и Infostrada, точки 2—4, по дело Nuova società di telecomunicazioni, точки 7—10, по дело ISIS Multimedia и Firma 02, точки 7 и 8 и заключение от 16 март 2006 г. по дело i-21 Germany и Arcor, точки 6—9.
(
11
)	Точка 5 от заключение по дело Albacom и Infostrada; точка 9 от заключение по дело ISIS Multimedia и Firma 02; точка 11 от заключение по дело Nuova società di telecomunicación; също и точки 10 и 11 от заключение по дело i-21 Germany и Arcor.
(
12
)	Тази бележка под линия няма отношение към текста на български език.
(
13
)	Одобрен с Указ на президента на Републиката № 156 от 29 март 1973 г. (Gazzeta Ufficiale della Repubblica Italiana (наричан по-нататък „GURI“), № 13 от 3 май 1973 г., обикновено приложение, стр. 2).
(
14
)	Сведенията за изчисляването на налога се намират в акта за препращане (точки 6 и 7).
(
15
)	Disposizioni urgenti per l´esercizio dell´attività radiotelevisiva (GURI № 249 от 23 октомври 1996 г., стр. 33).
(
16
)	GURI № 300 от 23 декември 1996 г., стр. 16.
(
17
)	Istituzione dell´Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e radiotelevisivo (GURI № 177 от 31 юли 1997 г., обикновено приложение, стр. 5).
(
18
)	Regolamento per l´attuazione di direttive comunitarie nel settore delle telecomunicazioni (GURI № 221 от 22 септември 1997 г., обикновено приложение, стр. 5).
(
19
)	С министерско постановление от 5 февруари 1998 г. (GURI № 63 от 17 март 1998 г., стр. 27) министърът на финансите, бюджета и икономическото планиране на основание член 6 от Указ на президента на Републиката № 318 от 1997 г. налага на притежателите на индивидуални лицензии задължение за плащане в полза на бюджета на: a) такса за разходите за разглеждане на преписката и издаване на лицензия, платима при подаване на молбата (член 3); б) годишна такса за контрола и проверките (член 4); в) друга, също годишна, такса за ползване на ограничени ресурси (член 5); и г) такса, отново годишна, за отпускане на необходимите за осъществяване на дейността номерационни ресурси (член 6).
(
20
)	Misure di finanza pubblica per la stabilizzazione e lo sviluppo (GURI № 302 от 29 декември 1998 г., обикновено приложение, стр. 5).
(
21
)	Тази дата е съобразена с волята на общностния законодател да либерализира пазара на далекосъобщения на 1 януари 1998 г., воля, изразена в член 2 от Директива 90/388/ЕИО на Комисията от 28 юни 1990 г. относно конкуренцията на пазарите за далекосъобщителни услуги (ОВ L 192, стр. 10), изменена с Директива 96/19/ЕО на Комисията от 13 март 1996 г. (ОВ L 74, стр. 13). Първото съображение на Директива 97/13 отразява този ангажимент, което обстоятелство Съдът (Решение по дело Albacom и Infostrada, точка 35) и аз лично (заключение по дело Nuova società di telecomunicazioni, точки 45 и 46) сме подчертали.
(
22
)	„[…] настоящата директива се прилага едновременно за съществуващи и бъдещи разрешителни; […] някои лицензии са дадени за периоди, продължаващи след 1 януари 1999 г. […]“ [неофициален превод].
(
23
)	Член 2, параграф 1, буква a) от Директива 97/13 определя разрешителното като „позволение, определящо специфичните права и задължения в сектора на далекосъобщенията, позволяващо на предприятията да доставят далекосъобщителни услуги и евентуално разрешаващо изграждането и/или експлоатацията на необходимите за доставката на тези услуги далекосъобщителни мрежи, под формата на „генерално разрешително“ или на „индивидуална лицензия“ […]“ [неофициален превод].
(
24
)	Тази носталгия по отминалите времена ми напомня за фразата на Томас Ман, с която започва четиритомникът „Йосиф и неговите братя“: „Дълбок е кладенецът на миналото. Дали не трябва да го наречем бездънен […] когато говорим за миналото на човека. Това загадъчно създание, което носи в себе си нашето съществуване, понякога радостно, понякога нещастно и печално. Разбираемо е, че неговото тайнство съдържа „алфата и омегата“ на всички наши разпри, на всички наши питания, пали и поддържа всяко наше слово, ожесточава нашите въпроси“ [свободен превод].
(
25
)	Който може да се продължи на основание член 22, параграф 3, втора алинея.
(
26
)	Заключение по дела Nuova società di telecomunicazioni (точка 11), заключение по дело ISIS Multimedia и Firma 02 (точка 9) и заключение по дело i-21 Germany y Arcor (точка 10).
(
27
)	Точка 38 от Решение по дело Albacom и Infostrada и точка 52 от заключението ми по това дело.
(
28
)	Точки 25 и 26 от заключение по дело ISIS Multimedia и Firma 02.
(
29
)	Поради тази причина са ирелевантни доводите на Комисията, която счита, че трябва да не се взимат предвид случаите, в които националният съд установява господстващо положение на предприятието, което преди Директива 97/13 е имало изключителни или специални права. Решение от 8 септември 2005 г. по дело Mobistar и Belgacom Mobile (Решения С-544/03 и С-545/03, Recueil, стр. I-7723) е без значение в това отношение, тъй като се отнася до общинска такса върху далекосъобщителни инфраструктури (кули, пунктове и антени за предаване на мобилна телефония), която според общностното право е по принцип законосъобразна, но при определени обстоятелства може да попречи на конкуренцията и да се окаже, че противоречи на член 3в от Директива 90/388, изменена с Директива 96/2/ЕО на Комисията от 16 януари 1996 г. (ОВ L 20, стр. 59), докато в настоящия случай съдът е изправен пред такса, която явно противоречи на правото на Европейския съюз.
(
30
)	Така наречената „нова регулаторна рамка“ на далекосъобщенията в Общността (директиви на Европейския парламент и на Съвета 2002/19/EО, относно достъпа до електронни съобщителни мрежи и тяхната инфраструктура и взаимосвързаността между тях (Директива за достъпа); 2002/20/ЕО, относно разрешението на електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за разрешение); 2002/21/ЕО, относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива); и 2002/22/ЕО, относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга), приети на 7 март 2002 г. (ОВ L 108, стр. 7, 21, 33 и 51; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 169, 183, 195 и 213) предвижда специални задължения за дружествата с господстващо положение на пазара, между които са дружествата, наследили старите монополи.