62023TJ1093_RES
Predmet T-1093/23
AH
protiv
Europske komisije
Presuda Općeg suda (četvrto prošireno vijeće) od 22. siječnja 2025.
„Javna služba – Ugovorno osoblje – Primici od rada – Naknada za život u inozemstvu – Odbijanje dodjele naknade za život u inozemstvu – Izračun petogodišnjeg referentnog razdoblja – Članak 4. stavak 1. točka (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju – Odgovornost”
Dužnosnici – Primici od rada – Naknada za život u inozemstvu – Pretpostavke za odobravanje – Uobičajeno boravište izvan države članice zaposlenja tijekom referentnog razdoblja – Prijava u slučaju uzastopnih ugovora sklopljenih između dotične osobe i različitih institucija koje se nalaze u mjestu zaposlenja
(Pravilnik o osoblju za dužnosnike, Prilog VII., čl. 4. st. 1. t. (a))
(t. 32.-34., 36.-42., 44.-47.)
Tužbe dužnosnikâ – Neograničena nadležnost – Sporovi financijske naravi u smislu članka 91. stavka 1. Pravilnika – Pojam – Tužba za retroaktivnu isplatu naknade za život u inozemstvu – Uključenost
(Pravilnik o osoblju za dužnosnike, čl. 91. st. 1.)
(t. 50.-53.)
Kratak prikaz
Odlučujući o tužbi koju je podnijela osoba AH, član ugovornog osoblja, Opći sud, odlučujući u proširenom vijeću, poništio je odluku Ureda za upravljanje individualnim materijalnim pravima i njihovu isplatu (PMO) Europske komisije o odbijanju priznanja osobi AH prava na naknadu za život u inozemstvu (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). Time je Opći sud pojasnio okolnosti u kojima treba dodijeliti pravo ugovornog osoblja na naknadu za život u inozemstvu.
Tužitelj, talijanski državljanin sa stalnom adresom u Bruxellesu od svibnja 2017., bio je zaposlen kao član ugovornog osoblja u Odboru regija za razdoblje od 1. listopada 2022. do 30. rujna 2023. Time što je odredio njegova financijska prava prilikom stupanja u službu u Odboru regija, potonji mu je dodijelio naknadu za život u inozemstvu iz članka 69. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju), izračunanu u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (a) Priloga VII. tom pravilniku.
Budući da se zaposlio na radno mjesto člana ugovornog osoblja u Glavnom tajništvu Vijeća (GTV), tužitelj je 31. siječnja 2023. prestao s dužnostima u Odboru regija. Sljedećeg je dana stupio na dužnost u GTV-u.
Prilikom tog stupanja u službu PMO mu je priopćio pobijanu odluku prema kojoj nije imao pravo na naknadu za život u inozemstvu jer, s jedne strane, njegovo zaposlenje u GTV-u predstavlja novo stupanje u službu. S druge strane, radio je i boravio u Belgiji tijekom cijelog referentnog razdoblja od pet godina, kojim se to pravo, predviđeno člankom 4. stavkom 1. točkom (a) drugom alinejom Priloga VII. Pravilniku o osoblju, utvrđuje od 1. kolovoza 2017. do 31. srpnja 2022., odnosno pet godina koje istječu šest mjeseci prije 1. veljače 2023., datuma na koji je GTV zaposlio tužitelja.
Ocjena Općeg suda
Kao prvo, Sud je naveo da je svrha naknade za život u inozemstvu to da se kompenziraju specifični troškovi i nedostaci koji dužnosnicima i članovima ugovornog osoblja nastaju zbog preuzimanja dužnosti u institucijama Unije jer se oni zbog toga moraju seliti iz države u kojoj imaju prebivalište u državu zaposlenja i integrirati se u novu sredinu.
U ovom slučaju tužiteljeva situacija, kako je utvrđena u trenutku njegova stupanja u službu u Odboru regija, nije se promijenila u trenutku preuzimanja dužnosti u GTV-u. Isto vrijedi i za troškove i nepogodnosti koje naknada za život u inozemstvu nastoji nadoknaditi. Stoga nije bilo vremenskog prekida između ugovora sklopljenog s Odborom regija i ugovora sklopljenog s GTV-om. Nadalje, budući da se Odbor regija i GTV nalaze u Belgiji, promjena radnog mjesta nije dovela do promjene države zaposlenja.
U tom pogledu, nepostojanje vremenskog prekida između ugovora koje je tužitelj uzastopno sklopio s Odborom regija i GTV-om kao i činjenica da nije promijenio državu zaposlenja omogućuju zaključak da je, bez obzira na promjenu poslodavca, u ovom slučaju postojao kontinuitet između tužiteljevih ugovora koji opravdava obnavljanje njegova prava na naknadu za život u inozemstvu utvrđenu prilikom njegova stupanja u službu u Odboru regija.
Stoga, Opći sud je smatrao da je PMO počinio očitu pogrešku u ocjeni i pogrešku koja se tiče prava u pogledu tumačenja članka 4. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju time što je tužitelju odbio pravo na naknadu za život u inozemstvu prilikom njegova zaposlenja u GTV‑u.
Kao drugo, Opći sud je podsjetio na to da u sporovima financijske naravi ima neograničenu nadležnost, u skladu s člankom 91. stavkom 1. drugom rečenicom Pravilnika o osoblju, kojim mu se povjerava zadaća da sveobuhvatno riješi sporove koji se pred njim vode, odnosno da odlučuje o svim pravima i obvezama člana ugovornog osoblja, osim ako instituciji o kojoj je riječ ne uputi, i pod njegovim nadzorom, izvršenje takvog dijela presude pod točno određenim uvjetima.
„Sporovi financijske naravi” u smislu navedene odredbe nisu samo tužbe za utvrđivanje odgovornosti koje članovi ugovornog osoblja podnose protiv institucije, nego i sve tužbe kojima se traži da institucija službeniku isplati iznos za koji on smatra da mu se duguje na temelju Pravilnika o osoblju ili drugog akta kojim se uređuju njihovi radni odnosi. Stoga je zadaća suda Unije da, ovisno o slučaju, instituciji naloži naknadu iznosa na koji tužitelj ima pravo na temelju Pravilnika o osoblju ili dugog pravnog akta.
Stoga je Opći sud zaključio da tužitelj ima pravo na naknadu za život u inozemstvu od 1. veljače 2023., odnosno od datuma njegova zapošljavanja u GTV-u.