62019CC0073
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MACIEJA SZPUNARA
od 23. travnja 2020. (
1
)
Predmet C‑73/19
Belgische Staat, koji zastupa Minister van Werk, Economie en Consumenten, zadužen za Buitenlandse handel,
Belgische Staat, koji zastupa Directeur‑Generaal van de Algemene Directie Economische Inspectie,
Directeur‑Generaal van de Algemene Directie Economische Inspectie
protiv
Movic BV,
Events Belgium BV,
Leisure Tickets & Activities International BV
(zahtjev za prethodnu odluku koji je podnio hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Sudska nadležnost i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Pojam ‚građanske i trgovačke stvari’ – Tužba na propuštanje koju je podnijelo tijelo javne vlasti s ciljem zaštite interesa potrošača”
I. Uvod
1.
U svojoj presudi od 1. listopada 2002., Henkel (
2
), Sud je smatrao da je pojmom „građanske i trgovačke stvari”, koji određuje područje primjene većine instrumenata međunarodnog privatnog prava Unije, obuhvaćen spor u okviru kojega je tužbu na propuštanje u slučaju korištenja nepoštenih odredaba podnijela udruga za zaštitu potrošača. Svojim prethodnim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev od Suda traži da odluči je li tim pojmom obuhvaćen i spor u okviru kojega tijela javne vlasti jedne države članice pokreću tužbu vezano za nepoštenu tržišnu i/ili poslovnu praksu.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
2.
Prema članku 1. stavku 1. Uredbe (EU) br. 1215/2012/EZ (
3
), ona se „primjenjuje u građanskim i trgovačkim stvarima, bez obzira na vrstu suda. Ne proteže se posebno na financijske, carinske ili upravne predmete ili na odgovornost države za radnje i propuste u izvršavanju javnih ovlasti (acta iure imperii).”
B.
Belgijsko pravo
1. Zakon od 30. srpnja 2013.
3.
Članak 5. stavak 1. Loi du 30 juillet 2013 relative à la revente de titres d’accès à des événements (Zakon od 30. srpnja 2013. o preprodaji ulaznica za priredbe) (Moniteur belge od 6. rujna 2013., str. 63069.; u daljnjem tekstu: Zakon od 30. srpnja 2013.), zabranjuje redovitu preprodaju ulaznica, činjenicu izlaganja s ciljem preprodaje, kao i činjenicu opskrbe sredstvima koja će se koristiti za redovitu preprodaju. Osim toga, članak 5. stavak 2. tog zakona zabranjuje povremenu preprodaju ulaznica po cijeni višoj od one cijene koja je određena.
4.
Prema članku 14. tog zakona, predsjednik trgovačkog suda utvrđuje postojanje radnje koja predstavlja povredu članka 5., te nalaže njezin prestanak. Ta odredba predviđa da tužbu na propuštanje mogu podnijeti ministar ili glavni direktor Direction générale du contrôle et de la médiation, Service public fédéral de l’économie, PME (petites et moyennes entreprises), des classes moyennes et de l’énergie (Glavna uprava za nadzor i istrage Savezne javne službe za gospodarstvo, mala i srednja poduzeća, srednji sloj i energiju) ili zainteresirane osobe.
2. Ekonomski zakonik
5.
Glava VI. Codea de droit économique du 28 février 2013 (Ekonomski zakonik od 28. veljače 2013.) (u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku; u daljnjem tekstu: CDE) sadržava, u svojoj glavi 4. poglavlju 1. koji se odnosi na „Nepoštenu poslovnu praksu u odnosu na potrošače”, članke VI.92 do VI.100, kojima se provodi Direktiva 2005/29/EZ (
4
). U tom okviru, osobito članci VI.100, VI.97, VI.99 i VI.93 tog zakonika određuju nepoštenu poslovnu praksu.
6.
Prema članku XVII.1 WER‑a, predsjednik trgovačkog suda utvrđuje postojanje radnje, čak i kaznenopravno kažnjive, koja predstavlja povredu odredaba tog zakonika, uz izuzetak određenih konkretnih radnji, te nalaže njezin prestanak. Članak XVII.7 CDE‑a predviđa da tužbu koja se temelji na članku XVII.1 tog zakonika mogu podnijeti, među ostalim, zainteresirane osobe, ministar ili glavni direktor Direction générale du contrôle et de la médiation, Service public fédéral de l’économie, PME, des classes moyennes et de l’énergie (Glavna uprava za nadzor i istrage Savezne javne službe za gospodarstvo, mala i srednja poduzeća, srednji sloj i energiju) i udruga za zaštitu interesa potrošača ako postupa pred sudom radi zaštite njihova kolektivnog interesa definiranog u statutu.
III. Glavni postupak, prethodno pitanje i postupak pred Sudom
7.
Belgijska tijela podnijela su 2016. dvije tužbe na propuštanje protiv drugih stranaka u postupku, društava Movic BV, Events Belgium BV, Leisure Tickets & Activities International BV, društava nizozemskog prava.
8.
Te su tužbe bile usmjerene na:
–
kao prvo, utvrđenje da su tuženici u Belgiji posredstvom interneta i putem internetske stranice koju su sami vodili nudili prodaju ulaznica za priredbe po cijeni koja je viša od cijene ulaznica koju je na ulaznici naznačio prvotni prodavatelj, uz brisanje prvotne cijene i naziva prvotnog prodavatelja, te da te radnje predstavljaju povredu odredaba članka 4. stavka 1., članka 5. stavka 1. i članka 5. stavka 2. Zakona od 30. srpnja 2013., i članaka VI.100, VI.97, VI.99 i VI.93 CDE‑a, eventualno u vezi s člancima 193.b do 193.g knjige 6. Nederlands Burgerlijk Wetboek (nizozemski Građanski zakonik);
–
kao drugo, nalaganje prestanka tih povreda;
–
kao treće, nalaganje mjera objavljivanja donesene odluke o trošku društava nizozemskog prava;
–
kao četvrto, nalaganje periodične novčane kazne u iznosu od 10000,00 eura za svaku povredu utvrđenu nakon dostave presude i, naposljetku;
–
kao peto, utvrđenje da se povrede u skladu s člankom XV.2 i drugim člancima CDE‑a, mogu utvrditi putem običnog zapisnika koji je sačinio opunomoćeni službenik Direction générale de l’inspection économique (Glavna uprava za gospodarski nadzor).
9.
Tuženici su podnijeli prigovor međunarodne nenadležnosti belgijskih sudova ističući da su belgijska tijela djelovala na temelju svojih javnih ovlasti pa tužbe ne potpadaju pod područje primjene Uredbe br. 1215/2012. Prvostupanjski sud prihvatio je taj prigovor.
10.
Druge stranke u postupku podnijele su žalbu pred hofom van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija). U tom je kontekstu taj sud odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Predstavlja li spor, u kojem je riječ o tužbi koju je podnijela belgijska država protiv nizozemskih društava u skladu s člankom 14. [Zakona od 30. srpnja 2013.] o preprodaji ulaznica za priredbe, i u skladu s člankom XVII.7 [WER‑a] radi utvrđenja i propuštanja protupravnih tržišnih i/ili poslovnih praksi na štetu potrošača, pri čemu se ta društva iz Nizozemske putem internetskih stranica obraćaju uglavnom belgijskim klijentima s ciljem preprodaje ulaznica za priredbe u Belgiji, građansku ili trgovačku stvar u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe [br. 1215/2012], i može li sudska odluka donesena u takvom sporu iz tog razloga potpadati pod područje primjene te uredbe?”
11.
Tuženici, belgijska vlada i Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja. Njihovi zastupnici sudjelovali su na raspravi održanoj 29. siječnja 2020.
IV. Analiza
12.
Svojim prethodnim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev pita je li pojmom „građanske i trgovačke stvari” u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012 obuhvaćen spor između tijela države članice i privatnopravnih subjekata sa sjedištem u nekoj drugoj državi članici u okviru kojega ta tijela traže, kao prvo, da se utvrdi postojanje povreda koje među ostalim predstavljaju nepoštenu poslovnu praksu, kao drugo, da se naloži njihov prestanak, kao treće, da se nalože mjere objavljivanja o trošku tuženika, kao četvrto, da se odredi periodična novčana kazna u iznosu određenom za svaku potvrdu utvrđenu nakon dostave presude i, kao peto, da se utvrdi da se povrede mogu utvrditi putem običnog zapisnika koji je pripremio opunomoćeni službenik jednog od tih tijela.
13.
Iako se čini da su te tužbe usmjerene ili na tržišnu praksu, ili na nepoštenu poslovnu praksu, sud koji je uputio zahtjev ne objašnjava po čemu su te prakse međusobno povezane. Na raspravi su belgijska vlada i jedan od tuženika naveli da Zakon od 30. srpnja 2013. predstavlja lex specialis u odnosu na WER. Iz toga zaključujem da, u nedostatku tog lex specialisa, sve povrede predstavljaju nepoštenu poslovnu praksu. Osim toga, čini se da ti zakonski akti dijele isti cilj, a to je zaštita interesa potrošača, te da slijede sličnu logiku.
14.
Osim toga, točno je da tekst prethodnog pitanja može navesti na mišljenje da se sud koji je uputio zahtjev pita samo o zahtjevima koji se tiču utvrđenja postojanja povreda i činjenice nalaganja njihova prestanka. Međutim, sud koji je uputio zahtjev, da bi se mogao proglasiti nadležnim za odlučivanje u glavnom postupku (
5
) na temelju neke od osnova nadležnosti predviđenih Uredbom br. 1215/2012, mora utvrditi da niti jedan od dijelova zahtjeva koji su podnijela belgijska tijela ne može isključiti ovaj spor, u cijelosti ili djelomično, iz materijalnog područja primjene te uredbe.
15.
Osim toga, iz formulacije prethodnog pitanja proizlazi da se sud koji je uputio zahtjev također pita hoće li odluka o meritumu, donesena u glavnom postupku, ući u područje primjene ratione materiae Uredbe br. 1215/2012. Iako to može izazvati sumnje o tome je li odgovor na ovo pitanje nužan za odluku koju će taj sud donijeti u pogledu prigovora međunarodne nenadležnosti, valja istaknuti da će se odluka u meritumu odnositi na sve dijelove tužbe podnesene tom sudu.
16.
Iz zahtjeva za prethodnu odluku i očitovanja stranaka proizlazi da postoji temeljna sumnja u pogledu pitanja predstavlja li izvršavanje nadležnosti tijela javne vlasti za podnošenje tužbe usmjerene na prestanak povreda Zakona od 30. srpnja 2013. i odredaba VI. knjige WER‑a postupanje u izvršavanju javnih ovlasti. U tom kontekstu, sporne su sljedeće točke: kao prvo, za razliku od svih drugih osoba, belgijska tijela nisu dužna dokazati da imaju vlastiti interes za pokretanje spora kao što je onaj u glavnom postupku, kao drugo, istražne nadležnosti kojima raspolažu ta tijela nisu dostupne privatnim osobama i, kao treće, ta tijela raspolažu tim nadležnostima i u okviru postupka izvršenja.
17.
Kako bih odgovorio na postavljeno pitanje, prvo ću podsjetiti na relevantnu sudsku praksu u pogledu tumačenja pojma „građanske i trgovačke stvari” u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012 (glava A). Zatim ću analizirati, u svjetlu te sudske prakse, aspekte o kojima su stranke raspravljale i njihov učinak na odgovor na prethodno pitanje, odnosno one koji se tiču interesa u kojem postupa tijelo javne vlasti (glava B), istražnih nadležnosti kojima raspolaže to tijelo (glava C) i nadležnosti navedenog tijela u okviru postupka izvršenja (glava D).
A.
Građanske i trgovačke stvari
18.
Prema članku 1. stavku 1. Uredbe br. 1215/2012, ta se uredba primjenjuje u građanskim i trgovačkim stvarima (prva rečenica) i, naprotiv, ne proteže se ni na financijske, ni carinske ni upravne predmete, ni na odgovornost države za radnje u izvršavanju javnih ovlasti (druga rečenica).
19.
Pojam „građanske i trgovačke stvari” tako određuje materijalno područje primjene Uredbe br. 1215/2012, za razliku od pojmova koji se odnose na javno pravo. Razlika između sporova koji su obuhvaćeni pojmom „građanske i trgovačke stvari” i onih koji nisu, temelji se na činjenici izvršavanja javnih ovlasti od strane jedne od stranaka u sporu koja izuzima takav spor iz tog područja primjene (
6
).
20.
U vezi s tim, Sud je više puta presudio da, iako određeni sporovi između tijela javne vlasti i privatne osobe mogu potpasti pod područje primjene Uredbe br. 1215/2012, drugačije je kada tijelo javne vlasti postupa u okviru obavljanja javnih ovlasti (
7
).
21.
Kako bi se utvrdilo je li tako, valja ispitati značajke koje karakteriziraju narav pravnih odnosa između stranaka u sporu i predmeta spora (
8
) ili, alternativno, kao što proizlazi iz određenih presuda Suda (
9
), temelj i detaljna pravila za pokretanje postupka u okviru tog spora.
22.
Do korištenja javnih ovlasti, koje može isključiti spor iz područja primjene Uredbe 1215/2012, može doći, s jedne strane, u okviru postojećeg pravnog odnosa između tijela javne vlasti i privatne osobe, iz kojeg proizlazi taj spor, ili, s druge strane, u postupovnom okviru uspostavljenom zbog odlučivanja u tom sporu (
10
).
23.
S obzirom na ova pojašnjenja sudske prakse, uzevši u obzir glavne aspekte rasprave među strankama, valja odlučiti je li spor u glavnom postupku obuhvaćen pojmom „građanske i trgovačke stvari”.
B.
Interes u kojem djeluje tijelo javne vlasti
24.
Predmet rasprave između stranaka među ostalim odnosi se na to je li, zbog posebnosti interesa u kojem djeluju belgijska tijela javne vlasti, pojmom „građanske i trgovačke stvari” obuhvaćen spor u kojem ta tijela traže da se utvrdi postojanje nepoštene tržišne prakse i/ili nepoštene poslovne prakse te da se naloži prestanak te prakse.
25.
Naime, kad je riječ o tuženicima, oni smatraju da belgijska tijela vlasti podnose tužbe na propuštanje zbog zaštite općeg interesa. U tu svrhu, ta tijela imaju ovlasti koje im je izravno dodijelio nacionalni zakonodavac i postupaju na temelju javnih ovlasti. Nasuprot svim drugim osobama koje bi htjele podnijeti tužbu na propuštanje na temelju članka 14. Zakona od 30. srpnja 2013. i članka XVII.7 WER‑a, belgijska tijela nisu dužna dokazati postojanje vlastitog interesa.
26.
Belgijska vlada priznaje da belgijska tijela brane opći interes. Međutim, pojašnjava da se taj interes sastoji u poštovanju propisa o trgovačkim praksama, čiji je cilj zaštititi privatne interese kako poduzetnika, tako i potrošača.
27.
Stoga, valja odlučiti je li spor isključen iz pojma „građanske i trgovačke stvari” zbog toga što je, kao prvo, postupak pokrenulo tijelo javne vlasti koje brani opći interes, kao drugo, zbog toga što je zakonodavac izričito povjerio ovlast pokretanja takvog postupka tom tijelu i, kao treće, zbog toga što svaka druga osoba koja bi htjela pokrenuti takav postupak mora imati vlastiti interes.
1. Izvršavanje javne zadaće u općem interesu
28.
U presudi Pula Parking (
11
), Sud je smatrao da postupak koji se odnosi na naplatu, od strane društva u vlasništvu jedinice lokalne samouprave, naknade za parkiranje, u kojem je upućen zahtjev za prethodnu odluku, jest obuhvaćen pojmom „građanske i trgovačke stvari”, iako upravljanje javnim parkiralištima i naplata te naknade predstavljaju, kao što to proizlazi iz te presude, djelatnost od lokalnog interesa.
29.
Ta presuda tako naglašava činjenicu da: „djelovanje u interesu sličnom općem ili javnom interesu” ne znači „djelovanje u izvršavanju javnih ovlasti” u smislu sudske prakse koja se odnosi na članak 1. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 (
12
).
2. Ovlasti dodijeljene izravno zakonodavnim aktom
30.
Čini se da jedan od tuženika sudsku praksu Suda shvaća na način da možemo razlikovati dva slučaja u kojima spor nije obuhvaćen pojmom „građanske i trgovačke stvari”. S jedne strane, kada tijelo koristi posebne ovlasti u odnosu na pravila koja se primjenjuju u odnosima između pojedinaca i, s druge strane, kao što je prikazano u presudama Baten (
13
) i Blijdenstein (
14
), kada su nadležnosti tijela utemeljene na odredbama kojima mu je zakonodavac posebno dodijelio vlastitu ovlast. Čini se da taj tuženik tako ističe da, ako su belgijska tijela intervenirala samo zbog toga što ih je za to odredio zakonodavac, ona su posljedično djelovala u okviru izvršavanja javnih ovlasti.
31.
Međutim, u svojoj presudi Pula Parking (
15
), Sud je već presudio da sama činjenica da su određene ovlasti povjerene, odnosno delegirane, aktom tijela javne vlasti ne znači da je za njihovo izvršavanje potrebna upotreba ovlasti javnih vlasti. U tom smislu, iako se status službenika dodjeljuje aktom javne vlasti, Sud je smatrao, u presudi Sonntag (
16
), da okolnost da učitelj iz javne škole ima status službenika te djeluje kao takav ne može biti odlučujuća kako bi se smatralo da pojmom „građanske i trgovačke svari” nije obuhvaćena tužba za naknadu štete podnesena protiv tog učitelja.
32.
Konkretnije, kada je riječ o zakonodavnom izvoru ovlasti koju izvršava tijelo javne vlasti kada je riječ o Uredbi (EZ) br. 1393/2007 (
17
), koja također određuje svoje područje primjene pojmom „građanske i trgovačke stvari”, Sud je istaknuo, u predmetu Fahnenbrock i dr. (
18
), da okolnost da je ovlast uvedena zakonom nije sama po sebi odlučujuća kako bi se zaključilo da je država izvršila svoje državne ovlasti. To razmatranje nije dovedeno u pitanje u presudi Kuhn (
19
), koja se tiče tumačenja pojma „građanske i trgovačke stvari” u kontekstu Uredbe br. 1215/2012. U toj presudi, Sud – koji je zaključio da spor nije obuhvaćen pojmom „građanske i trgovačke stvari” – nije utvrdio samo da je država izvršavala svoju ovlast koja joj je izravno povjerena nacionalnim zakonom, nego je ispitao položaj u kojem se država nalazila u odnosu na pojedince zbog izvršavanja te ovlasti (
20
).
33.
Osim toga, neosporno je da je, u presudama Baten (
21
) i Blijdenstein (
22
), koje je naveo jedan od tuženika, Sud presudio da se, s obzirom na to da se tužba temelji na odredbama kojima je zakonodavac povjerio javnom tijelu vlastite ovlasti, ta tužba ne može smatrati obuhvaćenom pojmom „građanske i trgovačke stvari” u smislu sudske prakse vezane za pojam „građanske i trgovačke stvari”.
34.
Međutim, iz tih dviju presuda ne proizlazi da sama činjenica izvršavanja ovlasti ili nadležnosti koju je zakonodavac izričito povjerio tijelu javne vlasti automatski podrazumijeva uporabu ovlasti javnog tijela. U navedenim presudama Sud je smatrao da su navedene tužbe obuhvaćene pojmom „građanske i trgovačke stvari” iako su se tijela koristila pravima na podnošenje tužbe koja im je zakonodavac izravno dodijelio na temelju odredaba koje se odnose samo na tijela javne vlasti (
23
). Odlučujući čimbenik da bi se smatralo da su te pojedinačne tužbe obuhvaćene tim pojmom bila je činjenica da, upućivanjem na pravila građanskog prava, te odredbe ne stavljaju tijela javne vlasti u pravne položaje koje odstupaju od općih pravnih pravila. Ta tijela stoga ne izvršavaju javne ovlasti.
35.
Posljedično, nije dovoljno utvrditi da, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, javno tijelo ima određene ovlasti ili nadležnosti koje nema svaka privatna osoba na temelju tog nacionalnog zakonodavstva. Da bi primjena Uredbe br. 1215/2012 bila isključena, potrebno je da javno tijelo ima javnu ovlast u smislu koji je Sud utvrdio u svojoj sudskoj praksi. U tom kontekstu ne treba zanemariti da je pojam „građanske i trgovačke stvari” autonomni pojam prava Unije. Pitanje predstavlja li izvršavanje ovlasti ili nadležnosti izvršavanje javnih ovlasti ne može isključivo ovisiti o ispitivanju nacionalnog zakonodavstva koje se primjenjuje na javno tijelo i o utvrđenju da to zakonodavstvo predviđa razlike kada je riječ o pravnom režimu koji se primjenjuje u odnosu na određene osobe (
24
), iako se pribjegavanje tog zakonodavstva može pokazati korisnim za utvrđivanje raspona ovlasti koje to javno tijelo primjenjuje (
25
). Osim toga, pribjegavanje samo jednom zakonodavstvu obično je dovoljno da bi se utvrdilo koje ovlasti ili nadležnosti su općenito dostupne osobama privatnog prava.
36.
Ostaje mi samo još provjeriti predstavlja li javnu ovlast u smislu sudske prakse Suda okolnost da je tijelo javne vlasti oslobođeno obveze dokazivanja da ima vlastiti interes za podnošenje tužbe na propuštanje.
3. Predstavlja li oslobađanje od dokazivanja vlastitog interesa javnu ovlast?
37.
Na temelju belgijskog zakonodavstva, čini se da je tijelo javne vlasti oslobođeno obveze dokazivanja da, tužbom na propuštanje, to tijelo brani vlastiti interes ili pravo. Nasuprot tomu, pojedinac, da bi mogao podnijeti takvu tužbu, mora imati svojstvo „zainteresirane osobe” u smislu odredaba Zakona od 30. srpnja 2013. i WER‑a.
38.
Proizlazi međutim iz zahtjeva za prethodnu odluku da, barem kada je riječ o WER‑u, kojim se provodi Direktiva 2005/29, tužbu na propuštanje mogu podnijeti i skupine koje imaju pravnu osobnost, kao i, pod određenim uvjetima, udruge čiji je cilj zaštita interesa potrošača. Jedna takva udruga ne štiti vlastiti interes ili pravo. Umjesto toga djeluje kako bi zaštitila kolektivne interese potrošača ili opći interes i zakonodavac je taj koji joj dodjeljuje mogućnost podnošenja tužbe za propuštanje na temelju odredba kao što je članak XVII.7 WER‑a
39.
Kada je riječ o aktivnoj procesnoj legitimaciji i, posljedično, postupovnim aspektima koji su određeni interesom zbog kojeg se tužba podnosi, kao što su locus standi ili dopuštenost tužbe, pravna situacija tijela javne vlasti tako je usporediva s onom udruge za zaštitu potrošača. Jedna takva udruga može podnijeti tužbu za propuštanje i ako nema vlastiti interes.
40.
U tom kontekstu, valja podsjetiti da je, u presudi Henkel (
26
), Sud odlučio da je spor u okviru kojega je udruga podnijela tužbu u kolektivnom interesu za račun potrošača obuhvaćen pojmom „građanske i trgovačke stvari” jer se ta tužba nikako ne tiče izvršavanja ovlasti koje odstupaju od općih pravnih pravila koja se primjenjuju u odnosima između pojedinaca.
41.
Moglo bi se tvrditi da se predmet povodom kojega je donesena presuda u predmetu Henkel (
27
) tiče tužbe na propuštanje korištenja nepoštenih odredaba utemeljene na Direktivi 93/13/EEZ (
28
), dok se ovaj predmet tiče tužbe na propuštanje nepoštene trgovačke prakse utemeljene na Direktivi 2005/29. Međutim, valja podsjetiti da je Sud potvrdio tumačenje dano u predmetu Henkel (
29
) u kontekstu jednog drugog instrumenta međunarodnog privatnog prava Unije, odnosno Uredbe (EZ) br. 864/2007 (
30
), čiji pojmovi moraju biti predmet dosljednog tumačenja u odnosu na ono Uredbe br. 1215/2012 (
31
). Konkretnije, Sud je presudio da je pojmom „građanske i trgovačke stvari” obuhvaćena „tužba na propuštanje [korištenje nepoštenih odredaba] iz Direktive 2009/22/EZ[ (
32
)]”.
42.
U tom pogledu, prema članku 1. stavku 1. Direktive 2009/22, njezin cilj je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na postupke za dobivanje sudskog naloga s ciljem zaštite kolektivnih interesa potrošača obuhvaćenih direktivama iz Priloga I. Iz te odredbe proizlazi da postupak za dobivanje sudskog naloga za nepoštene trgovačke prakse iz Direktive 2005/29 također predstavlja postupak iz Direktive 2009/22.
43.
Osim toga, nije važno to što su tijela javne vlasti ta koja su u glavnom postupku pokrenula postupak pred sudom koji je uputio zahtjev. Najprije, u skladu s člankom 3. Direktive 2009/22, u vezi s njezinim člankom 2., pred sudovima i upravnim tijelima koje je u tu svrhu ovlastila država članica mogu pokrenuti postupke za dobivanje sudskog naloga „kvalificirani subjekti”, odnosno, kao prvo, jedno ili više neovisnih javnih tijela, u državama članicama gdje takva tijela postoje; i/ili, kao drugo, organizacije čija je svrha zaštititi kolektivne interese potrošača. Tužbe na propuštanje tih subjekata mogu služiti istom cilju, odnosno prekidu određenih praksi u kolektivnom interesu potrošača. U tom pravnom okviru nezavisno javno tijelo stoga može imati, u pogledu trgovaca, istu ulogu kao organizacije za zaštitu kolektivnih interesa potrošača, čija su postupanja obuhvaćena pojmom „građanske i trgovačke stvari”.
44.
Zatim, članak 11. stavak 1. točka (a) Direktive 2005/29 nalaže državama članicama osiguravanje prikladnih i učinkovitih sredstava za borbu protiv nepoštene poslovne prakse s ciljem provedbe usklađenosti s odredbama te direktive u interesu potrošača. Takva sredstva uključuju pravne odredbe prema kojima osobe odnosno organizacije za koje se prema nacionalnom pravu smatra da imaju zakoniti interes u borbi protiv nepoštene poslovne prakse, uključujući i konkurente na tržištu, mogu: kao prvo, iskoristiti pravno sredstvo protiv takve nepoštene poslovne prakse; i/ili, kao drugo, iznijeti takvu nepoštenu poslovnu praksu pred upravno tijelo nadležno bilo za odlučivanje o pritužbama ili za pokretanje primjerenog pravnog postupka. Zakonodavac unije tako među ostalim predviđa model provedbe zaštite potrošača u kojem upravna tijela nisu nadležna za odlučivanje o postupcima protiv nepoštenih poslovnih praksi. Nasuprot tomu, ta tijela moraju postupati pred nacionalnim sudovima kako bi zaštitila interes potrošača, što ih izjednačuje s osobama ili organizacijama također spomenutima u članku 11. stavku 1. Direktive 2005/29.
45.
Naposljetku, također izvan konteksta zaštite potrošača, zakonodavstva država članica ponekad dopuštaju tijelima javne vlasti pokretanje postupaka pred nacionalnim sudovima iako nemaju vlastiti interes, i to zbog zaštite općeg, kolektivnog ili čak pojedinačnog interesa, posebno ako se radi o privatnoj osobi koja bi se, u okviru tog postupka, smatrala slabijom stranom (
33
). Smatrati jednu takvu situaciju isključenom iz područja primjene Uredbe br. 1215/2012 umanjilo bi ulogu tijela javne vlasti u prekograničnim situacijama, unatoč činjenici da se takvi postupci teško mogu razlikovati od onih koje pokreću privatne osobe.
46.
Stoga, uzevši u obzir zaključke koje je donio Sud u sudskoj praksi vezanoj za pojam „građanske i trgovačke stvari”, tijelo javne vlasti ili udruga za zaštitu potrošača koja podnosi tužbu na propuštanje nalazi se u situaciji usporedivoj s onom bilo koje zainteresirane strane. Točno je da su oni oslobođeni obveze dokazivanja da djeluju u vlastitom interesu. Međutim, zbog toga, nemaju nikakvu ovlast koja bi im mogla dati nadležnosti ili ovlasti koje bi mogle iskriviti građansku ili trgovačku prirodu njihova pravnog odnosa sa subjektima privatnog prava ili izmijeniti predmet spora povodom kojega je podnesena tužba na propuštanje (
34
). Oni nemaju te nadležnosti ili te ovlasti ni kada je riječ o postupovnom okviru utemeljenom za odlučivanje u sporu koji je proizašao iz tih odnosa; on je isti bez obzira na svojstvo stranaka toga postupka (
35
).
4. Uvodno mišljenje
47.
Kako bih sažeo ovaj dio svoje analize, smatram da činjenica postupanja u općem interesu ili interesu drugoga ne isključuje automatski spor iz područja primjene Uredbe br. 1215/2012 (
36
). Sama činjenica izvršavanja ovlasti ili nadležnosti izravno povjerene zakonskim aktom ne podrazumijeva automatski takvo isključenje (
37
). Također je nevažno da ovlast tijela javne vlasti za podnošenje tužbe nije uvjetovana postojanjem vlastitog interesa. Da bi spor bio isključen iz područja primjene Uredbe br. 1215/2012, potrebno je da te ovlasti odstupaju od općih pravnih pravila koja se primjenjuju na odnose među pojedincima (
38
). Kako proizlazi iz moje analize, barem kad je riječ o postupcima u području nepoštenih trgovačkih praksi, izvršavanje ovlasti koje se odnose na druge aspekte osim interesa u kojem postupa tijelo javne vlasti, locus standi i dopuštenost pokrenutog postupka načelno ne predstavlja izvršavanje prekomjernih ovlasti te vrste. Posljedično, podložno provjerama vezanima za istražne i izvršne nadležnosti kojima ću se vratiti kasnije, ništa ne upućuje da se spor u glavnom postupku odnosi na prekomjerne ovlasti.
C.
Istražne nadležnosti
48.
U presudi Sunico i dr. (
39
), Sud se izjasnio o učinku istražnih nadležnosti na kvalifikaciju nekog spora građanskim i trgovačkim. Stoga s obzirom na zaključke iz ove presude možemo ispitati argumentaciju jednog od tuženika prema kojoj su belgijska tijela mogla koristiti vlastita utvrđenja i navoditi kao pravne dokaze, na način da je ključni dio spisa bio sastavljen od niza izvješća i utvrđenja državnih inspektora. Belgijska tijela podnijela su također, kao dokaze, pritužbe potrošača i imala su pristup tim dokazima jer te dokaze primaju putem njihove web stranice/elektroničke pošte u svojstvu „tijela vlasti”.
1. Presuda Sunico i dr.
49.
U predmetu u kojem je donesena presuda Sunico i dr. (
40
), tijelo javne vlasti jedne države članice tražilo je dostavu informacija o tuženicima od tijela javne vlasti druge države članice, u skladu s Uredbom br. 1798/2003/EZ (
41
), prije podnošenja pred nacionalnim sudom tužbe za naknadu štete uzrokovane izbjegavanjem plaćanja poreza na dodanu vrijednost. U tom kontekstu postavilo se pitanje je li činjenica traženja takvih informacija utjecala na prirodu pravnog odnosa stranaka u postupku, na način da je taj spor bio isključen iz pojma „građanske i trgovačke stvari” (
42
).
50.
U svojem mišljenju koje je iznijela u ovom predmetu (
43
), nezavisna odvjetnica Kokott smatrala je da iz podataka kojima je Sud raspolagao nije bilo vidljivo je li, odnosno u kojoj je mjeri, zahtjev za dostavu podataka bio relevantan i za glavni postupak. Međutim, nezavisna odvjetnica istaknula je da je zahtjev za podacima instrument koji privatnom tužitelju nije dostupan. Posljedično, ako bi prema nacionalnom postupovnom pravu tijelu javne vlasti bilo dopušteno da u postupku koristi te podatke i dokaze pribavljene u okviru izvršavanja javnih ovlasti, to tijelo ne bi nastupalo protiv tuženika kao osobe privatnog prava.
51.
Sud je potvrdio, u presudi Sunico i dr. (
44
), da iz spisa ne proizlazi da je, u okviru glavnog postupka, tijelo javne vlasti koristilo dokaze dobivene izvršavanjem javnih ovlasti. Sud je presudio da sud koji je postavio prethodno pitanje mora „provjeriti je li to bio slučaj i, ako jest, je li [to tijelo javne vlasti] u sporu protiv [tuženika u glavnom postupku] nastupalo kao osoba privatnog prava (
45
).
52.
Iako se u toj presudi poziva na određene točke mišljenja nezavisne odvjetnice, u pravnoj se doktrini ističe da je Sud donio manje kategorično rješenje od onoga koje se zagovara u tom mišljenju (
46
).
53.
Ja također shvaćam tu presudu na način da, da bi spor bio isključen iz pojma „građanske i trgovačke stvari” nije dovoljno utvrditi nacionalne odredbe koje, in abstracto, dozvoljavaju tijelu javne vlasti prikupljanje dokaza dobivenih zahvaljujući njegovim javnim ovlastima i njihovo korištenje u okviru spora. Nije dovoljno utvrditi da su dokazi korišteni u tom sporu. Da bi spor bio isključen iz tog pojma, trebalo bi utvrditi je li se, in concreto, zbog korištenja tih dokaza, tijelo javne vlasti nalazilo u situaciji koja je različita od situacije privatne osobe u okviru sličnog spora.
2. Primjena zaključaka iz presude Sunico i dr.
54.
Valja odmah razjasniti da činjenica da su belgijska tijela podnijela pritužbe potrošača kao dokaze ne podrazumijeva da su se tijela nalazila u različitoj situaciji u odnosu na onu privatne osobe u okviru sličnog spora. Naime, iako je udruga za zaštitu potrošača privatnopravni subjekt i ne izvršava javne ovlasti, ona može prikupljati takve pritužbe i koristiti ih u sporovima s trgovcima.
55.
U tom kontekstu može izazvati sumnje činjenica da tijelo javne vlasti ima istražne nadležnosti, u užem smislu tog izraza, koje omogućuju tom tijelu prikupljanje dokaza na način analogan policijskim tijelima. Smatram da korištenje takvih ovlasti podrazumijeva izvršavanje javnih ovlasti. Postupak protiv tijela javne vlasti u kojem žrtva traži naknadu štete koja joj je nastala zbog prikupljanja dokaza načelno ne bi bio obuhvaćen Uredbom br. 1215/2012 jer bi se radilo o odgovornosti za radnje ili propuste počinjene u izvršavanju javne ovlasti.
56.
Međutim, korištenje dokaza prikupljenih zahvaljujući javnim ovlastima u okviru postupka ne utječe automatski na odnos između stranaka tog postupka ni na njegov predmet.
57.
Naime, privatna osoba također se može koristiti dokazima koje je prikupilo javno tijelo zahvaljujući svojim javnim ovlastima. Na primjer, u postupku protiv počinitelja prometne nesreće, žrtva nesreće može podnijeti dokumente koje je sačinilo policijsko tijelo. Ako ta žrtva nema takve dokumente, načelno može od nacionalnog suda zatražiti da obveže tijelo da mu dostavi te dokumente u svrhu vođenja tog spora. Jednako tako, sudionik na tržištu može pokrenuti postupak u području prava na tržišno natjecanje u okviru kojega podnosi tzv. follow‑on tužbu, u potporu kojoj navodi odluku kojom je utvrđena povreda odredaba tog prava (
47
). Očito je da ti postupci zadržavaju svoj građanski i trgovački karakter te da su obuhvaćeni Uredbom br. 1215/2012.
58.
Činjenica da dokument koji je izdalo javno tijelo u okviru svojih ovlasti ima posebnu dokaznu vrijednost ne dovodi to u pitanje. Naime, takvu vrijednost određenim kategorijama dokaza dodjeljuju pravila koja se primjenjuju i u postupcima između privatnih osoba.
59.
Osim toga, smatrati postupak koji je pokrenulo tijelo javne vlasti isključenim iz područja primjene Uredbe br. 1215/2012 zbog toga što se to tijelo koristi dokazima prikupljenima zahvaljujući svojim ovlastima oslabilo bi praktičnu učinkovitost jednog od modela provedbe zaštite potrošača koji priznaje zakonodavac Unije (
48
). U tom modelu, za razliku od modela u kojem upravno tijelo samo odlučuje o posljedicama kažnjivog djela, upravno tijelo je nadležno za obranu interesa potrošača pred nacionalnim sudovima.
60.
S obzirom na to, tijelo javne vlasti može imati ovlasti koje mu omogućuju korištenje dokazima isključujući od te ovlasti sve privatne osobe. Na primjer, nacionalno pravo može predvidjeti da su dokazi koje je skupilo neko tijelo povjerljivi i da to tijelo odlučuje o njihovoj mogućoj objavi. Jednako tako, na temelju nacionalnog postupovnog prava, različiti uvjeti se mogu primjenjivati kada je riječ o osporavanju istih dokaza od strane druge stranke u sporu ako ih je podnijelo javno tijelo ili ako ih je podnijela privatna osoba.
61.
To su situacije koje, po mojem mišljenju, odgovaraju onoj navedenoj u presudi Sunico i dr. (
49
), odnosno onoj u kojoj se, zbog korištenja određenih dokaza, tijelo javne vlasti ne nalazi u istoj situaciji poput one osobe privatnog prava u okviru sličnog postupka. Međutim, ništa ne upućuje na to da je u glavnom postupku došlo do situacije koja može isključiti glavni postupak iz područja primjene ove uredbe.
62.
Radi potpunosti, ne valja izgubiti iz vida da se situacija navedena u presudi Sunico i dr. (
50
) tiče okolnosti u kojima je postupak koji je a priori bio obuhvaćen pojmom „građanske i trgovačke stvari” isključen iz tog pojma zbog toga što je jedna od stranaka u postupku koristila određene dokaze. Međutim, mišljenja sam da, u većini slučajeva, činjenica da su određeni dokazi dostupni samo tijelu javne vlasti proizlazi iz činjenice da odnos između tog tijela i neke osobe ne nalikuje, ab initio, odnosu između pojedinaca.
D.
Nadležnosti u okviru postupka izvršenja
63.
Svojim četvrtim dijelom zahtjeva, belgijska tijela zahtijevala su od suda koji je uputio zahtjev da odredi periodičnu novčanu kaznu u određenom iznosu za svaku povredu utvrđenu nakon dostave sudske odluke donesene u glavnom postupku. Svojim petim dijelom zahtjeva, ta tijela tražila su da se presudi da se povrede mogu utvrđivati putem običnog zapisnika koji je sačinio opunomoćeni službenik. Taj posljednji dio zahtjeva, prema mišljenju jednog od tuženika, implicira da, i u okviru postupka izvršenja, belgijska tijela imaju nadležnosti koje nema ni jedna od uobičajenih stranaka postupaka u građanskim i trgovačkim stvarima.
64.
Naprotiv, ni sud koji je uputio zahtjev ni stranke nisu izrazili sumnje o pitanju može li zahtjev koji se odnosi na periodičnu novčanu kaznu za buduće povrede isključiti glavni postupak, kao i odluku donesenu u tom postupku, iz područja primjene Uredbe br. 1215/2012. Međutim, dio zahtjeva vezan za periodičnu novčanu kaznu vezan je za onaj koji se tiče utvrđenja budućih povreda običnim zapisnikom. Prvo ću analizirati pitanje je li obuhvaćen područjem primjene te uredbe spor u okviru kojega se ta periodična novčana kazna traži.
1. Periodična novčana kazna za buduće povrede
65.
Iz presude Realchemie Nederland (
51
) proizlazi da obuhvaćenost područjem primjene Uredbe br. 1215/2012 sudske odluke vezane za novčanu kaznu zbog povrede zabrane koja je izrečena drugom sudskom odlukom nije određena prirodom te mjere, nego prirodom prava čije se poštovanje osigurava. Iz istih je razloga u presudi Bohez (
52
) Sud presudio da, zbog prirode prava čija se zaštita osigurava periodičnom kaznom, nije obuhvaćeno pojmom „građanske i trgovačke stvari” u smislu uredbe koja je prethodila Uredbi br. 1215/2012, izvršenje periodične kazne naloženo sudskom odlukom o pravu na roditeljsku skrb i pravu na kontakt s djetetom, čija je svrha osigurati da nositelj prava na roditeljsku skrb poštuje to pravo na kontakt s djetetom. Prema toj presudi, takvo izvršenje ulazi, naprotiv, u područje primjene Uredbe br. 2201/2003 (
53
).
66.
Točno, sudska praksa kojoj pripadaju te presude uglavnom se razvila u kontekstu prethodnih pitanja vezanih za privremene (
54
) ili zaštitne mjere (
55
) obuhvaćene posebnom odlukom čije se izvršenje traži (
56
) ili za mjere koje se traže u odvojenom postupku privremene pravne zaštite (
57
). Naprotiv, iz zahtjeva za prethodnu odluku u ovom predmetu izričito ne proizlazi da se u ovom predmetu radi o privremenim ili o zaštitnim mjerama.
67.
Međutim, u tom kontekstu, valja razlikovati presudu Bohez (
58
), u kojoj se postavilo pitanje naplate periodične novčane kazne koju je naložio sud države članice podrijetla koji je meritorno odlučivao o pravu na kontakt s djetetom u svrhu osiguranja ostvarenja tog prava. Ta periodična kazna odgovara određenom iznosu koji treba isplatiti za svaki dan kada dijete nije predano.
68.
Moram napomenuti da se čini da belgijska tijela postavljaju slično pitanje u glavnom postupku. Sud koji je uputio zahtjev ne daje dodatne informacije kada je riječ o dijelu zahtjeva koji se odnosi na periodičnu kaznu. Kad je riječ o belgijskoj vladi, ona objašnjava da je ta kazna primjenjiva samo na povrede koje je definirao nacionalni sud u glavnom postupku. Također proizlazi iz teksta dijela zahtjeva vezanog za periodičnu kaznu da ona ima za cilj osigurati učinkovitost sudske odluke koju su zatražila belgijska tijela s obzirom na to da se ta odluka odnosila na prestanak nepoštenih tržišnih i trgovačkih praksi.
69.
Osim toga, belgijski Code judiciaire (Zakonik o sudovima) sadržava poglavlje XXIII., naslovljeno „O periodičnoj kazni”, čiji članak 1385.a određuje da Sud može na zahtjev jedne stranke naložiti drugoj stranci plaćanje novčanog iznosa, pod nazivom periodična novčana kazna, ako nije ispunjena glavna obveza, što ne utječe na eventualnu naknadu štete. Prema članku 1385.b tog zakonika, sud može utvrditi periodičnu novčanu kaznu, među ostalim, kao određeni iznos za svaku povredu. Iako sud koji je uputio zahtjev ne navodi temelji li se zahtjev belgijskih vlasti na toj odredbi, čini se da njezin sadržaj savršeno odgovara onomu što zahtijevaju ta tijela. Presuda Bohez (
59
) stoga je posebno važna kada je riječ o ovom zahtjevu za prethodnu odluku: periodična novčana kazna iz te presude izrečena je na temelju članka 1385.a belgijskog Zakonika o sudovima.
70.
Može se tvrditi, uzevši u obzir ustaljenu sudsku praksu kojoj pripada presuda Bohez (
60
), da, ako je spor u okviru kojega tijela vlasti zahtijevaju, s jedne strane, da se utvrdi postojanje nepoštenih tržišnih i/ili trgovačkih praksi i, s druge strane, da se naloži prestanak tih praksi, obuhvaćen pojmom „građanske i trgovačke stvari”, on nastavlja biti obuhvaćen tim pojmom i ako se zahtijeva izricanje periodične novčane kazne s ciljem osiguranja poštovanja sudske odluke donesene po njegovu završetku.
71.
Točno, ne valja izgubiti iz vida hipotezu, spomenutu u točki 22. ovog mišljenja, prema kojoj postupak može biti isključen iz područja primjene Uredbe br. 1215/2012 zbog osnove tužbe podnesene u okviru tog postupka ili načina njezina podnošenja. Međutim, iz članka 1385.a belgijskog Zakonika o sudovima proizlazi da periodična novčana kazna koju zahtijevaju tijela države članice pred sudom koji je uputio zahtjev predstavlja uobičajenu mjeru građanskog postupka, koja je dostupna i pojedincima. Posljedično, ni činjenica podnošenja zahtjeva za nalaganje jedne takve periodične novčane kazne, ni činjenica zahtijevanja izvršenja sudske odluke kojom se usvaja taj zahtjev ne predstavljaju izvršavanje javnih ovlasti.
72.
S obzirom na navedeno, tužba kojom tijela javne vlasti traže izricanje periodične novčane kazne u određenom iznosu za svaku povredu utvrđenu nakon dostave sudske odluke obuhvaćena je pojmom „građanske i trgovačke stvari” kada, kao prvo, ta periodična novčana kazna ima za cilj osigurati učinkovitost sudske odluke donesene u postupku koji je obuhvaćen tim pojmom i, kao drugo, kada ta periodična novčana kazna predstavlja uobičajenu mjeru u građanskom postupku, koja je dostupna i pojedincima ili čije izvršavanje ne uključuje ovlasti koje odstupaju od općih pravnih pravila koja se primjenjuju na odnose među pojedincima (
61
).
2. Utvrđenje povrede od strane upravnog tijela
73.
Sud koji je uputio zahtjev ne podnosi detaljne informacije o aspektima koji mogu biti predmet sumnje kad je riječ o petom dijelu zahtjeva, vezanom za utvrđenje budućih povreda putem običnog zapisnika koji je sačinio opunomoćeni službenik. Posljedično, kako bih dao koristan odgovor tom sudu, iznijet ću, na temelju očitovanja stranaka, neka opća razmatranja koja se tiču tog dijela zahtjeva.
74.
Čini se da je predmet petog dijela zahtjeva belgijskih tijela to da im se dozvoli da sama utvrđuju povrede sankcionirane periodičnom novčanom kaznom, a da nije potrebno korištenje javnog ovršitelja ili drugih sredstava u tu svrhu. Isto tako, belgijska vlada istaknula je, na raspravi, da bi – ako bi nacionalni sud odbio peti dio zahtjeva – belgijska tijela morala pribjeći korištenju usluga javnog ovršitelja kako bi provela ta utvrđenja. Isto tako, tuženici smatraju da, za razliku od belgijskog javnog tijela, privatna osoba mora, npr., koristiti usluge javnog ovršitelja i, mora, ako je potrebno, dokazati povrede u postupku pred sudom.
75.
Podsjećam da je, u presudi Henkel (
62
), Sud smatrao da je tužba na propuštanje koju je podnijelo društvo za zaštitu potrošača obuhvaćena pojmom „građanske i trgovačke stvari” jer je cilj tog postupka podvrgnuti sudskoj kontroli odnose privatnog prava. Međutim, iz očitovanja stranaka predstavljenih u prethodnim točkama ovog mišljenja proizlazi da, petim dijelom zahtjeva, belgijska tijela žele da im se dodijeli nadležnost za utvrđenje postojanja budućih povreda. Taj dio zahtjeva, čiji je cilj stoga, u biti, podvrgnuti kontroli tih tijela pravne odnose u koje će biti uključeni tuženici, tiče se stoga izvršavanja javnih ovlasti.
76.
Osim toga, na temelju članka XV.2. WER‑a, zapisnici koje su pripremili službenici vjerodostojni su dok se ne dokaže suprotno. Dokument koji je sastavila privatna osoba nema takvu dokaznu vrijednost. Stoga, iako se čini da bi ti zapisnici mogli biti korišteni u okviru postupka izvršenja, njihovo sastavljanje više nalikuje prikupljanju dokaza. Kao što sam istaknuo u točki 55. ovog mišljenja, izvršavanje nadležnosti u području prikupljanja dokaza, koje podrazumijeva korištenje ovlasti koje odstupaju od općih pravnih pravila koja se primjenjuju na odnose među pojedincima, predstavlja izvršavanje javnih ovlasti. Isto vrijedi i, među ostalim, ako tijelo javne vlasti izvršava nadležnost kojom želi zamijeniti javnog ovršitelja, utvrđujući postojanje povreda zahvaljujući dokumentima koje je samo sastavilo. Postupak čiji je cilj ishoditi dodjelu te nadležnosti odnosi se na ovlasti koje odstupaju od općih pravnih pravila koja se primjenjuju na odnose među pojedincima, tako da predmet spora ne dopušta smatrati da je isti obuhvaćen pojmom „građanske i trgovačke stvari”.
77.
Ne može se isključiti da bi dodjela takve nadležnosti osnažila učinkovitost sudske odluke donesene u okviru postupka koji bi bio obuhvaćen pojmom „građanske i trgovačke stvari”. Međutim, peti dio zahtjeva ne tiče se ni privremenih ni zaštitnih mjera, ni mjere koja se tumači kao nalaganje drugoj stranci u postupku da plati novčanu (
63
) ili periodičnu novčanu kaznu (
64
), čije potpadanje u područje primjene Uredbe br. 1215/2012 ovisi o prirodi prava, čiju zaštitu ta mjera osigurava to pravo ili mjera.
E.
Završna razmatranja
78.
Iz moje analize proizlazi da, kao prvo, pojedinosti vezane za interes tijela javne vlasti za pokretanje postupka ne mogu isključiti iz materijalnog područja primjene Uredbe br. 1215/2012 spor poput onoga u glavnom postupku (
65
). Kao drugo, činjenica da ta tijela imaju istražne nadležnosti koje nemaju privatne osobe i da se koriste dokazima prikupljenima zahvaljujući tim nadležnostima također ne isključuje automatski taj spor iz materijalnog područja primjene Uredbe br. 1215/2012 (
66
). Kao treće, navedeni spor isključen je iz područja primjene te uredbe u dijelu u kojem se odnosi na tužbu kojom tijela javne vlasti traže da im se povjere ovlasti koje odstupaju od pravnih pravila koja se primjenjuju na odnose među pojedincima, odnosno da im se dozvoli utvrđivanje postojanja povreda (
67
).
79.
Još mi preostaje pojasniti da iako glavni postupak nije obuhvaćen područjem primjene Uredbe br. 1215/2012 kada je riječ o petom dijelu zahtjeva, nije iz njega niti isključen kada je riječ o drugim dijelovima zahtjeva (
68
).
V. Zaključak
80.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na pitanja koja je postavio hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija) odgovori na sljedeći način:
Članak 1. stavak 1. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da je spor koji se odnosi na tužbu koju su podnijela tijela javne vlasti države članice protiv privatnih osoba sa sjedištem u drugoj državi članici, kojom se želi utvrditi postojanje povreda koje predstavljaju nepoštenu trgovačku praksu, naložiti prestanak istih, naložiti mjere objave na trošak tuženika i odrediti periodičnu novčanu kaznu u određenom iznosu za svaku buduću povredu, obuhvaćen pojmom „građanske i trgovačke stvari” u smislu te odredbe.
Naprotiv, takav spor nije obuhvaćen tim pojmom u dijelu u kojem se odnosi na tužbu kojom tijela javne vlasti traže da im se povjere ovlasti koje odstupaju od pravnih pravila koja se primjenjuju na odnose među pojedincima.
(
1
)	izvorni jezik: francuski
(
2
)	C‑167/00, EU:C:2002:555, t. 30.
(
3
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.).
(
4
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005., o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (SL 2005., L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101. i ispravak SL 2006., L 332, str. 25.)
(
5
)	Moram primijetiti i da sud koji je uputio zahtjev ne navodi izričito na koju se osnovnu nadležnost predviđenu Uredbom br. 1215/2012 belgijska tijela žele pozvati. Tijekom rasprave, ona su pojasnila da je postupak pred sudom koji je uputio zahtjev pokrenut na temelju članka 7. točke 2. te uredbe, odnosno kao nadležnim u stvarima povezanima s deliktima ili kvazideliktima pred sudom mjesta u kojem je nastala ili može nastati štetna radnja. Stoga, to pojašnjenje ne može iznijansirati odgovor koji treba dati na ovo prethodno pitanje. Kao što sam već imao priliku primijetiti u drugačijem kontekstu, područje primjene ratione materiae Uredbe br. 1215/2012, određeno člankom 1. te uredbe isto je u pogledu svih osnova nadležnosti predviđenih tom uredbom. Vidjeti moje mišljenje u predmetu Rina (C‑641/18, EU:C:2020:3, t. 23.).
(
6
)	Vidjeti moje mišljenje u predmetu Rina (C‑641/18, EU:C:2020:3, t. 59.).
(
7
)	Vidjeti presude od 11. travnja 2013., Sapir i dr. (C‑645/11, EU:C:2013:228, t. 33. i navedena sudska praksa), i od 12. rujna 2013., Sunico i dr. (C‑49/12, EU:C:2013:545, t. 34.).
(
8
)	Vidjeti presudu od 18. listopada 2011., Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, t. 39. i navedena sudska praksa).
(
9
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 28. srpnja 2016., Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:607, t. 33. i navedena sudska praksa).
(
10
)	U tom pogledu, doktrina primjećuje da se načelno ne čini da kriterij vezan za predmet spora, kao i onaj vezan za osnovu i načine pokretanja postupka, u pravnoj praksi Suda, nalaze primjene koji isključuju spor iz područja primjene Uredbe br. 1215/2012. Vidjeti Van Calster, G., European Private International Law, Hart Publishing, Oxford, Portland, 2016., str. 38.
(
11
)	Vidjeti presudu od 9. ožujka 2017. (C‑551/15, EU:C:2017:193, t. 35.).
(
12
)	Vidjeti također moje mišljenje u predmetu Rina (C‑641/18, EU:C:2020:3, t. 79.).
(
13
)	Presuda od 14. studenoga 2002. (C‑271/00, EU:C:2002:656).
(
14
)	Presuda od 15. siječnja 2004. (C‑433/01, EU:C:2004:21).
(
15
)	Vidjeti presudu od 9. ožujka 2017. (C‑551/15, EU:C:2017:193, t. 35.).
(
16
)	Vidjeti presudu od 21. travnja 1993. (C‑172/91, EU:C:1993:144, t. 21.).
(
17
)	Uredba (EZ) Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o dostavi, u državama članicama, sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim stvarima („dostava pismena”), i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1348/2000 (SL 2007., L 324, str. 79.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 171.).
(
18
)	Vidjeti presudu od 11. lipnja 2015. (C‑226/13, C‑245/13 i C‑247/13, EU:C:2015:383, t. 56.).
(
19
)	Presuda od 15. studenoga 2018. (C‑308/17, EU:C:2018:911).
(
20
)	Vidjeti presudu od 15. studenoga 2018., Kuhn (C‑308/17, EU:C:2018:911, t. 37. i 38.).
(
21
)	Vidjeti presudu od 14. studenoga 2002. (C‑271/00, EU:C:2002:656, t. 36.).
(
22
)	Vidjeti presudu od 15. siječnja 2004. (C‑433/01, EU:C:2004:21, t. 20.).
(
23
)	Vidjeti presude od 14. studenoga 2002., Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, t. 32.), i od 15. siječnja 2004., Blijdenstein (C‑433/01, EU:C:2004:21, t. 21.). Također vidjeti Briggs, A., Civil Jurisdiction and Judgments, Informa law from Routledge, 6. izdanje, Taylor & Francis Group, New York, 2015, str. 61. Kada je riječ o presudi Baten, vidjeti, u tom smislu, Toader, C., « La notion de matière civile et commerciale », Europa als Rechts- und Lebensraum: Liber amicorum für Christian Kohler zum 75. Geburtstag am 18. Juni 2018, u izdanju Hess, B., Jayme, E., Mansel, H.-P., Verlag Ernst und Werner Gieseking, Bielefeld, 2018., str. 523.
(
24
)	Naime, isključivo praćenje takvog tumačenja imalo bi za posljedicu da izbori koje je napravio zakonodavac samo jedne države članice kada je riječ o rasponu ovlasti javnog tijela u odnosu na onaj koji imaju privatne osobe određuju primjenjivost uredbe br. 1215/2012. Međutim, iz sudske prakse proizlazi da kvalifikacija nadležnosti kao javne ovlasti na temelju zakonodavstva samo jedne države članice ne može odrediti primjenjivost te uredbe. Vidjeti, u tom smislu, presude od 16. prosinca 1980., Rüffer (814/79, EU:C:1980:291, t. 11.), i od 21. travnja 1993., Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144, t. 22 i 25.). Osim toga, dok se samo jedno relevantno nacionalno zakonodavstvo vjerojatno može lako identificirati kad je riječ o priznavanju i izvršavanju odluka, drukčije je kad je riječ o ispitivanju provedenom prilikom otvaranja postupka s ciljem utvrđivanja je li sud pred kojim je pokrenut postupak nadležan za odlučivanje.
(
25
)	Vidjeti moje mišljenje u predmetu Rina (C‑641/18, EU:C:2020:3, t. 89. i navedena doktrina).
(
26
)	Vidjeti presudu od 1. listopada 2002. (C‑167/00, EU:C:2002:555, t. 30.).
(
27
)	Presuda od 1. listopada 2002. (C‑167/00, EU:C:2002:555).
(
28
)	Direktiva Vijeća od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).
(
29
)	Vidjeti presudu od 1. listopada 2002. (C‑167/00, EU:C:2002:555, t. 29.).
(
30
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II”) (SL 2007., L 199, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 73.).
(
31
)	Vidjeti presudu od 28. srpnja 2016., Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, t. 39.).
(
32
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o sudskim nalozima za zaštitu interesa potrošača (SL 2009., L 110, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1. str. 269.)
(
33
)	U mojem vlastitom pravnom sustavu, poljskom pravu, to je slučaj državnog odvjetnika koji se uključuje u postupak pred građanskim sudovima.
(
34
)	Istina, pitanje imaju li belgijska tijela istražne i izvršne ovlasti koje bi se mogle smatrati posebnim ovlastima predmet je rasprave (vidjeti glave C i D ovog mišljenja). S obzirom na to, čak i da tijela imaju te ovlasti, iz toga ne proizlazi činjenica da su oslobođena obveze dokazivanja da, tužbom na propuštanje, brane vlastiti interes ili pravo.
(
35
)	Vidjeti, po analogiji, presudu od 11. travnja 2013., Sapir i dr. (C‑645/11, EU:C:2013:228, t. 36.).
(
36
)	Vidjeti točku 29. ovog mišljenja.
(
37
)	Vidjeti točku 35. ovog mišljenja.
(
38
)	Vidjeti točku 46. ovog mišljenja.
(
39
)	Presuda od 12. rujna 2013. (C‑49/12, EU:C:2013:545).
(
40
)	Presuda od 12. rujna 2013. (C‑49/12, EU:C:2013:545).
(
41
)	Uredba Vijeća od 7. listopada 2003. o upravnoj suradnji u području poreza na dodanu vrijednost i stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 218/92 (SL 2003., L 264, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 82.).
(
42
)	Vidjeti presudu od 12. rujna 2013.Sunico i dr. (C‑49/12, EU:C:2013:545, t. 42.).
(
43
)	Vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice Kokott u predmetu Sunico i dr. (C‑49/12, EU:C:2013:231, t. 45.).
(
44
)	Presuda od 12. rujna 2013. (C‑49/12, EU:C:2013:545).
(
45
)	Vidjeti presudu od 12. rujna 2013.Sunico i dr. (C‑49/12, EU:C:2013:545, t. 42. i 43.). Moje isticanje
(
46
)	Vidjeti, u tom smislu, De Troyer, I., « “De fiscus in burger”: nieuwe wegen voor de inning van belastingen in het buitenland? », Tijdschrift voor fiscaal recht, 2015., vol. 481, str. 426., t. 10.
(
47
)	Vidjeti, za prikaz ove pretpostavke, presudu od 21. svibnja 2015., CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, t. 10.).
(
48
)	Vidjeti točku 44. ovoga mišljenja.
(
49
)	Presuda od 12. rujna 2013. (C‑49/12, EU:C:2013:545)
(
50
)	Presuda od 12. rujna 2013. (C‑49/12, EU:C:2013:545)
(
51
)	Vidjeti presudu od 18. listopada 2011. (C‑406/09, EU:C:2011:668, t. 40. do 42. i 44.).
(
52
)	Vidjeti presudu od 9. rujna 2015. (C‑4/14, EU:C:2015:563, točke 33., 37. i 39.).
(
53
)	Uredba Vijeća od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL. 2003., L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133.).
(
54
)	Vidjeti presudu od 27. ožujka 1979., de Cavel (C‑143/78, EU:C:1979:83, t. 2.), koju je Sud citirao u presudi od 18. listopada 2011., Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668).
(
55
)	Vidjeti presudu od 17. studenoga 1998., Van Uden (C‑391/95, t. 33.) koju je sud također citirao u presudi od 18. listopada 2011., Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668).
(
56
)	Vidjeti presude od 27. ožujka 1979., de Cavel (C‑143/78, EU:C:1979:83, t. 2.), i od 18. listopada 2011., Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, t. 35.).
(
57
)	Vidjeti presudu od 17. studenoga 1998., Van Uden (C‑391/95, t. 33.).
(
58
)	Vidjeti, također, presudu od 9. rujna 2015., Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:563, t. 49.).
(
59
)	Presuda od 9. rujna 2015. (C‑4/14, EU:C:2015:563). Kada je riječ o tim odredbama belgijskog Zakonika o sudovima, vidjeti, također, moje mišljenje u predmetu Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:233, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
(
60
)	Presuda od 9. rujna 2015. (C‑4/14, EU:C:2015:563)
(
61
)	Iako ni sud koji je uputio zahtjev ni stranke ne izražavaju sumnje kada je riječ o mjerama objavljivanja, radi cjelovitosti ističem da ni one nisu isključene iz područja primjene Uredbe br. 1215/2012. Naime, one su predviđene, među ostalim, člankom 14. stavkom 1. točkom 2. Zakona od 30. srpnja 2013. i čini se da predstavljaju uobičajenu mjeru građanskog postupka dostupnu pojedincima. Postupak u kojem su se te mjere tražile ne odnosi se ni na koji način na izvršavanje ovlasti koje odstupaju od općih pravnih pravila koja se primjenjuju na odnose među pojedincima. Osim toga, iako se te mjere razlikuju od periodične novčane kazne, njihov je cilj osigurati učinkovitost sudske odluke kojom se utvrđuju nepoštene trgovačke prakse. U tom pogledu, članak 11. stavak 2. Direktive 2005/29 predviđa da, s ciljem uklanjanja kontinuiranih učinaka praksi čiji je prestanak naložen konačnom odlukom, države članice mogu predvidjeti da zahtijevaju objavu te odluke ili izjavu o ispravku. Ništa ne upućuje da je riječ o mjerama rezerviranima za tijela javne vlasti.
(
62
)	Vidjeti presudu od 1. listopada 2002. (C‑167/00, EU:C:2002:555, t. 30.).
(
63
)	Vidjeti postupak od 18. listopada 2011.Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, t. 44.).
(
64
)	Vidjeti presudu od 9. rujna 2015.Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:563, t. 35.).
(
65
)	Vidjeti točku 47. ovoga mišljenja.
(
66
)	Vidjeti točke 60. do 61. ovoga mišljenja.
(
67
)	Vidjeti točke 75. do 77. ovoga mišljenja.
(
68
)	Naime, iz presude od 21. travnja 1993., Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144, t. 6., 14. do 16. i 21.) može se zaključiti da se Uredba br. 1215/2012 primjenjuje i na odluke koje je u građanskopravnim stvarima donio kazneni sud, koje sadržavaju građanske i kaznene odredbe. U tom slučaju, samo su građanske odredbe obuhvaćene područjem primjene te uredbe. Osim toga, prema mojem tumačenju presude od 27. veljače 1997., van den Boogaard (C‑220/95, EU:C:1997:91, t. 21) moguće je da su samo određeni dijelovi odluke koju je donio građanski sud obuhvaćeni područjem primjene te uredbe. Načelno treba biti isto kada je riječ o situaciji u kojoj su samo određeni aspekti postupka obuhvaćeni pojmom „građanske i trgovačke stvari”.