62022CJ0593
PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
6. srpnja 2023. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 93/13/EEZ – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Područje primjene – Članak 1. stavak 2. – Isključenje ugovornih odredaba koje su odraz obveznih zakonskih ili regulatornih odredaba – Ugovor o zajmu izražen u stranoj valuti – Odredbe o tečajnom riziku – Presumpcija poznavanja prava”
U predmetu C‑593/22,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunalul Specializat Cluj (Specijalizirani sud u Cluju, Rumunjska), odlukom od 23. svibnja 2022., koju je Sud zaprimio 12. rujna 2022., u postupku
FS,
WU
protiv
First Bank SA,
SUD (osmo vijeće),
u sastavu: M. Safjan, predsjednik vijeća, N. Piçarra i N. Jääskinen (izvjestitelj), suci,
nezavisni odvjetnik: G. Pitruzzella,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za First Bank SA, D. Barbu i R. Muraru, avocaţi,
–
za rumunjsku vladu, M. Chicu, E. Gane i O.-C. Ichim, u svojstvu agenata,
–
za portugalsku vladu, P. Barros da Costa, A. Cunha, I. Gameiro i L. Medeiros, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, A. Boitos i N. Ruiz García, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim [odredbama] u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osoba FS i WU, s jedne strane, i društva First Bank SA, s druge strane, u vezi s utvrđivanjem nepoštenosti ugovorne odredbe.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Trinaesta uvodna izjava Direktive 93/13 glasi:
„budući da se pretpostavlja da zakonske ili regulatorne odredbe država članica kojima se izravno ili neizravno utvrđuju [odredbe] potrošačkih ugovora ne sadrže nepoštene odredbe; budući da se ne čini potrebnim da budu podložn[e] on[e] odredbe] koj[e] odražavaju obvezne zakonske ili regulatorne odredbe i načela ili odredbe međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili Zajednica stranke; budući da se u tom pogledu izrazom iz članka 1. stavka 2. koji glasi ‚obveznih zakonskih ili regulatornih odredaba’ obuhvaćaju i propisi koji se u skladu sa zakonom primjenjuju na ugovorne stranke ako nisu utvrđena nikakva drukčija rješenja.”
4
Člankom 1. stavkom 2. te direktive predviđeno je:
„Ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba i odredaba ili načela međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili Zajednica stranke, posebno u području prijevoza, ne podliježu odredbama ove Direktive.”
Rumunjsko pravo
5
Članak 970. Codul civila (Građanski zakonik), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: stari Građanski zakonik), određivao je:
„Ugovori se moraju izvršiti u dobroj vjeri.
Oni obvezuju ne samo na ono što je u njima navedeno nego i na sve posljedice koje pravičnost, običaj ili zakon daju obvezi prema njezinoj prirodi.”
6
Članak 1578. starog Građanskog zakonika predviđao je:
„Obveza koja proizlazi iz zajma u novcu uvijek je ograničena na isti brojčani iznos naveden u ugovoru.
Ako se vrijednost valute poveća ili smanji prije roka za otplatu, dužnik mora vratiti iznos koji brojčano odgovara pozajmljenom iznosu i obvezan ga je vratiti samo u valuti koja se koristila prilikom plaćanja.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
7
Tužitelji u glavnom postupku, kao potrošači, sklopili su 17. kolovoza 2007. s društvom Piraeus Bank Romania SA, koje je zatim postalo društvo First Bank, ugovor o zajmu u iznosu od 78180 švicarskih franaka (CHF) (oko 78500 eura).
8
U skladu s odredbom iz članka 6.3. prve rečenice ugovora o zajmu, tužitelji u glavnom postupku bili su dužni najkasnije na dan dospijeća položiti iznos potreban za otplatu na tekući račun otvoren u društvu First Bank, u valuti navedenoj u rasporedu otplate.
9
Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su Judecătoriji Cluj‑Napoca (Prvostupanjski sud u Cluj‑Napoci, Rumunjska) tužbu kojom su zahtijevali, s jedne strane, da se odredbe ugovora o zajmu na temelju kojih moraju snositi tečajni rizik proglase nepoštenima i ništetnima. S druge strane, zatražili su da se društvu First Bank naloži da u svrhu ponovne uspostave ugovorne ravnoteže izračuna i naplati mjesečne rate, kamate i provizije s obzirom na tečaj švicarski franak/rumunjski leu koji je utvrdila Banca Națională a României (Narodna banka Rumunjske) na dan potpisivanja ugovora, kako retroaktivno tako i ubuduće, do povrata kredita, uz povrat preplaćenog iznosa.
10
Presudom od 31. siječnja 2018. taj je sud odbio tu tužbu. Nakon što je istaknuo da tužitelji u glavnom postupku osporavaju nepostojanje odredbe koja ih štiti od tečajnog rizika, istaknuo je da obveza otplate zajma u valuti u kojoj je odobren odražava načelo monetarnog nominalizma iz članka 1578. starog Građanskog zakonika, tako da se tužitelji u glavnom postupku ne mogu pozivati na to da nisu znali za učinke te obveze koja proizlazi iz samog zakona.
11
Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su žalbu protiv te presude Tribunalulu Specializat Cluj (Specijalizirani sud u Cluju, Rumunjska), sudu koji je uputio zahtjev, ističući da je prvostupanjski sud pogrešno primijenio načelo monetarnog nominalizma iz članka 1578. starog Građanskog zakonika i da društvo First Bank nije ispunilo svoju obvezu pružanja informacija u pogledu tečajnog rizika.
12
Društvo First Bank pak tvrdi da ugovorna odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku odražava članak 1578. starog Građanskog zakonika, koji je u skladu s člankom 970. drugim stavkom tog zakonika obvezna odredba rumunjskog prava. Stoga, budući da ta odredba ne ulazi u područje primjene Direktive 93/13, prvostupanjski sud pravilno nije provjerio njezinu eventualnu nepoštenost, u skladu s nacionalnom odredbom kojom se prenosi članak 1. stavak 2. te direktive.
13
Sud koji je uputio zahtjev pita se kako treba tumačiti izraz „ugovorna odredba koja je odraz zakonskih odredaba” u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 93/13, a osobito riječ „odraz” koja se u njemu nalazi.
14
Sud koji je uputio zahtjev pita se protivi li se u ovom slučaju okolnost da ugovorna odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku uopće ne upućuje na članak 1578. starog Građanskog zakonika ili na načelo monetarnog nominalizma te da sadržaj tog članka niti doslovno prenosi niti parafrazira tomu da se ta odredba može smatrati „odrazom” tog članka.
15
U tom se pogledu osobito pita treba li potrošač na temelju predmetne ugovorne odredbe ili u vezi s drugim ugovornim odredbama razumjeti posljedice kojima se izlaže a da pritom ne mora konzultirati nacionalne zakonske tekstove koji nisu izričito ili prešutno navedeni u ugovoru sklopljenom s prodavateljem robe ili pružateljem usluga.
16
Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev naglašava da sudska praksa Suda ne omogućuje odgovor na to pitanje. Naime, u predmetima u kojima su donesene presuda od 9. srpnja 2020., Banca Transilvania (C‑81/19, EU:C:2020:532) i rješenje od 14. listopada 2021., NSV i NM (C‑87/21, neobjavljeno, EU:C:2021:860), u kojima je također bila riječ o članku 1578. starog Građanskog zakonika, sudovi koji su uputili zahtjeve i Sud oslonili su se na pretpostavku da je ugovorna odredba čija je nepoštenost istaknuta bila odraz dispozitivne odredbe nacionalnog prava. Što se tiče presude od 21. prosinca 2021., Trapeza Peiraios (C‑243/20, EU:C:2021:1045), ona se odnosila na predmet u kojem je odredba koju je potrošač osporavao parafrazirala članak 291. grčkog Građanskog zakonika.
17
U tim je okolnostima Tribunalul Specializat Cluj (Specijalizirani sud u Cluju) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 1. stavak 2. Direktive [93/13] tumačiti na način da:
(a)
se ‚ugovornom odredbom koja je odraz zakonskih odredaba’ mora u cijelosti ili djelomično preuzeti odgovarajuće pravno pravilo iz relevantne zakonske odredbe
ili
(b)
‚ugovorna odredba koja je odraz zakonskih odredaba’ mora sadržavati izričito upućivanje na odgovarajuće pravno pravilo iz relevantne zakonske odredbe
ili, naprotiv,
(c)
kako bi se smatralo da postoji isključenje analize nepoštenosti ugovorne odredbe u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 93/13, dovoljno je primijeniti opće pravilo građanskog prava prema kojem se ugovori dopunjuju zakonom ako ne postoji bilo kakvo pozivanje ili posebno upućivanje na odgovarajuće pravno pravilo iz relevantne zakonske odredbe?
2.
Treba li odredbe članka 1. stavka 2. Direktive 93/13 tumačiti na način da je u okviru posebnog pravnog uređenja zaštite prava potrošača pretjerano smatrati da potrošač ima obvezu upoznati se sa sadržajem svih pravnih pravila iz zakonskih odredbi kojima se dopunjuje ugovor ako u tu svrhu prodavatelj robe ili pružatelj usluge nije prethodno obavijestio potrošača?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
18
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 tumačiti na način da, kako bi bila obuhvaćena isključenjem iz područja primjene te direktive predviđenim tom odredbom, odredba unesena u ugovor o zajmu sklopljen između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluge mora u cijelosti ili djelomično preuzeti odgovarajuću obveznu zakonsku ili regulatornu odredbu nacionalnog prava ili barem izričito upućivati na takvu odredbu.
19
Najprije valja istaknuti da članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 isključuje iz njezina područja primjene odredbe „koje su odraz”, među ostalim, obveznih zakonskih ili regulatornih odredaba.
20
Usto, s obzirom na cilj zaštite potrošača iz te direktive, iznimku uspostavljenu njezinim člankom 1. stavkom 2. treba usko tumačiti (presuda od 21. prosinca 2021., Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, t. 37.).
21
Kad je riječ, s jedne strane, o izrazu „obvezne zakonske ili regulatorne odredbe”, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da taj izraz, tumačen s obzirom na trinaestu uvodnu izjavu te direktive, obuhvaća istodobno odredbe nacionalnog prava koje se primjenjuju između ugovornih stranaka neovisno o njihovu izboru i one koje su dispozitivne naravi, to jest koje se primjenjuju automatski kada ne postoji drukčiji dogovor među strankama (presuda od 21. prosinca 2021., Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, t. 30. i navedena sudska praksa).
22
Što se tiče, s druge strane, pitanja je li ugovorna odredba, u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 93/13, odraz takve obvezne zakonske ili regulatorne odredbe nacionalnog prava, valja podsjetiti na to da je isključenje na temelju te odredbe Direktive 93/13 opravdano činjenicom da je u načelu opravdano pretpostaviti da je nacionalni zakonodavac uspostavio ravnotežu između svih prava i obveza stranaka u određenim ugovorima, što je ravnoteža koju je zakonodavac Unije izričito namjeravao očuvati. Usto, okolnost da je takva ravnoteža uspostavljena nije uvjet za primjenu isključenja iz članka 1. stavka 2., nego opravdanje za takvo isključenje (presuda od 21. prosinca 2021., Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, t. 35. i navedena sudska praksa).
23
U tom pogledu valja istaknuti da se za ugovornu odredbu koja je odraz obvezne zakonske ili regulatorne odredbe nacionalnog prava, koja se ne primjenjuje na predmetni ugovor koji su sklopile stranke ili koja samo općenito upućuje na primjenjive zakonske odredbe neovisno o takvoj odredbi, ne može smatrati da je odraz takve obvezne odredbe u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 93/13 (vidjeti u tom smislu presude od 21. ožujka 2013., RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, t. 30. i od 3. travnja 2019., Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, t. 35. do 38.).
24
Nasuprot tomu, u svrhu primjenjivosti isključenja uspostavljenog člankom 1. stavkom 2. Direktive 93/13 ne može se zahtijevati da predmetna ugovorna odredba s formalnog stajališta savršeno odgovara obveznoj zakonskoj ili regulatornoj odredbi nacionalnog prava koju ta odredba odražava. Takvo bi tumačenje u konačnici dovelo u pitanje koristan učinak tog isključenja.
25
Stoga, kako bi ugovorna odredba bila „odraz” obvezne zakonske ili regulatorne odredbe u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 93/13, ta ugovorna odredba mora preuzeti normativni sadržaj obvezne odredbe koja se primjenjuje na predmetni ugovor, tako da se može smatrati da ona konkretno izražava istu pravnu normu poput one na koju se odnosi ta obvezna odredba. Tomu je tako ne samo kada ugovorna odredba doslovno odgovara obveznoj odredbi ili sadržava izričito upućivanje na nju nego i kada je ta ugovorna odredba, iako je izražena na drukčiji način, materijalno ekvivalentna toj obveznoj odredbi.
26
U ovom je slučaju na sudu koji je uputio zahtjev da provede potrebne ocjene, osobito uzimajući u obzir narav, opću strukturu i odredbe ugovora o zajmu o kojem je riječ u glavnom postupku kao i pravni i činjenični kontekst u kojem se potonji nalazi, kako bi utvrdio je li ugovorna odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku, u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 93/13, odraz članka 1578. starog Građanskog zakonika.
27
Budući da, kao što je to pojašnjeno u točki 24. ove presude, primjenjivost članka 1. stavka 2. te direktive ne pretpostavlja formalnu podudarnost između ugovorne odredbe o kojoj je riječ u glavnom postupku i članka 1578. starog Građanskog zakonika, na način da ona mora doslovno navesti tu odredbu ili na nju izričito uputiti, sud koji je uputio zahtjev mora osobito provjeriti jesu li ta ugovorna odredba i taj članak 1578. materijalno ekvivalentni, u smislu da bi primjena navedene ugovorne odredbe za tužitelje u glavnom postupku podrazumijevala obvezu plaćanja istovjetnu onoj koja bi proizlazila iz izravne primjene navedenog članka 1578. u kontekstu ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku.
28
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da, kako bi bila obuhvaćena isključenjem iz područja primjene te direktive predviđenim tom odredbom, nije nužno da odredba unesena u ugovor o zajmu sklopljen između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga doslovno navodi odgovarajuću obveznu zakonsku ili regulatornu odredbu nacionalnog prava ili da izričito upućuje na nju, nego je dovoljno da je materijalno istovjetna toj obveznoj odredbi, tj. da ima isti normativni sadržaj.
Drugo pitanje
29
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 tumačiti na način da je, kako bi se utvrdilo je li odredba unesena u ugovor o zajmu sklopljen između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga obuhvaćena isključenjem iz područja primjene te direktive predviđenim tom odredbom, relevantna okolnost da taj potrošač nije znao za činjenicu da je ta odredba odraz obvezne zakonske ili regulatorne odredbe nacionalnog prava.
30
Primjena tog isključenja, uspostavljenog člankom 1. stavkom 2. Direktive 93/13, pretpostavlja ispunjenje dvaju uvjeta, tj. da je predmetna ugovorna odredba odraz zakonske ili regulatorne odredbe i da je ta odredba obvezna (vidjeti u tom smislu rješenje od 14. listopada 2021., NSV i NM, C‑87/21, neobjavljeno, EU:C:2021:860, t. 25. i navedenu sudsku praksu).
31
Stoga, kao što je to istaknula Komisija u svojim pisanim očitovanjima, primjena članka 1. stavka 2. Direktive 93/13 objektivne je naravi i stoga ne ovisi o informacijama koje je prodavatelj robe ili pružatelj usluga pružio potrošaču ni o potrošačevu poznavanju primjenjivih pravnih odredaba.
32
Osim toga, Sud je već presudio, tumačeći taj članak 1. stavak 2., da se isključenje iz područja primjene te direktive, predviđeno tom odredbom, primjenjuje čak i ako prodavatelj robe ili pružatelj usluga nije ispunio svoju obvezu informiranja i transparentnosti (vidjeti, u tom smislu, rješenje od 14. listopada 2021., NSV i NM, C‑87/21, neobjavljeno, EU:C:2021:860, t. 42.).
33
S obzirom na prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da, kako bi se utvrdilo je li odredba unesena u ugovor o zajmu sklopljen između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga obuhvaćena isključenjem iz područja primjene te direktive predviđenim tom odredbom, nije relevantna okolnost da taj potrošač nije znao za činjenicu da je ta odredba odraz obvezne zakonske ili regulatorne odredbe nacionalnog prava.
Troškovi
34
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
1.
Članak 1. stavak 2. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim [odredbama] u potrošačkim ugovorima
treba tumačiti na način da:
kako bi bila obuhvaćena isključenjem iz područja primjene te direktive predviđenim tom odredbom, nije nužno da odredba unesena u ugovor o zajmu sklopljen između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga doslovno navodi odgovarajuću obveznu zakonsku ili regulatornu odredbu nacionalnog prava ili da izričito upućuje na nju, nego je dovoljno da je materijalno istovjetna toj obveznoj odredbi, tj. da ima isti normativni sadržaj.
2.
Članak 1. stavak 2. Direktive 93/13/EEZ
treba tumačiti na način da:
kako bi se utvrdilo je li odredba unesena u ugovor o zajmu sklopljen između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga obuhvaćena isključenjem iz područja primjene te direktive predviđenim tom odredbom, nije relevantna okolnost da taj potrošač nije znao za činjenicu da je ta odredba odraz obvezne zakonske ili regulatorne odredbe nacionalnog prava.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: rumunjski