Privremena verzija
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
21. svibnja 2026.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Europski uhidbeni nalog – Postupak predaje između država članica – Fakultativni razlozi za neizvršenje – Članak 4. točka 6. – Obveza države članice izvršiteljice da izvrši kaznu u skladu s odredbama svojeg nacionalnog prava – Okvirna odluka 2008/909/PUP – Uzajamno priznavanje presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode – Razlozi za nepriznavanje i neizvršenje – Članak 9. stavak 1. točka (i) – Dotična osoba koja se nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom – Obavješćivanje o predviđenom datumu i mjestu održavanja rasprave na tom suđenju – Dobrovoljno i nedvosmisleno odricanje dotične osobe od osobnog pojavljivanja na navedenom suđenju – Ocjena nadležnog tijela države članice izvršiteljice – Obveza usklađenog tumačenja”
U predmetu C-95/24 [Khuzdar](i),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Corte d’appello di Napoli (Žalbeni sud u Napulju, Italija), odlukom od 6. veljače 2024., koju je Sud zaprimio 6. veljače 2024., u postupku koji se odnosi na izvršenje europskog uhidbenog naloga izdanog protiv
ATAU,
uz sudjelovanje:
Procura generale presso la Corte d’appello di Napoli,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: M. L. Arastey Sahún, predsjednica vijeća, E. Regan (izvjestitelj), D. Gratsias, B. Smulders i N. Fenger, suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: C. Di Bella, administrator,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. svibnja 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za ATAU, L. Migliaccio, A. Scardamaglio i C. Sgariglia, avvocati,
–        za talijansku vladu, S. Fiorentino i G. Palmieri, u svojstvu agenata, uz asistenciju S. Faracija i A. Trimbolija, avvocati dello Stato,
–        za rumunjsku vladu, E. Gane, L. Ghiță i A. Wellman, u svojstvu agenata,
–        za Europsku komisiju, H. Leupold, F. Tomat i J. Vondung, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. rujna 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. točke 6. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL 2009., L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.; u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2002/584), kao i članka 9. stavka 1. točke (i) i članka 25. Okvirne odluke Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji (SL 2008., L 327, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 111.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299 (u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2008/909).
2        Zahtjev je upućen u okviru postupka koji se odnosi na izvršenje europskog uhidbenog naloga koji je izdao slovački sud protiv osobe koja boravi u Italiji radi izvršenja kazne zatvora izrečene nakon suđenja na kojem se nije osobno pojavila.
Pravni okvir
Pravo Unije
Okvirna odluka 2002/584
3        U članku 4. Okvirne odluke 2002/584, naslovljenom „Razlozi za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga”, određuje se:
„Pravosudno tijelo izvršenja može odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga:
[...]
„6.      ako je europski uhidbeni nalog izdan u svrhe izvršenja kazne zatvora ili oduzimanja slobode, a tražena osoba se nalazi, boravi, u državi članici izvršenja ili je njezin državljanin, a ta država članica obvezuje se izvršiti tu kaznu ili mjeru oduzimanja slobode u skladu s odredbama svojega [nacionalnog] prava;
[...]”
4        U stavku 1. članka 4.a te okvirne odluke, naslovljenog „Odluke donesene nakon suđenja na kojem se osoba nije osobno pojavila”, propisuje se:
„Pravosudno tijelo izvršenja može također odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog izdan radi izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode ako se osoba nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo odlukom, osim ako se u europskom uhidbenom nalogu navodi da je osoba u skladu s dodatnim postupovnim zahtjevima utvrđenima u nacionalnom pravu države članice izdavanja:
(a)      pravovremeno:
i.      bila osobno pozvana te time obaviještena o predviđenom datumu i mjestu suđenja koje je rezultiralo odlukom, ili je na drugi način stvarno primila službenu obavijest o predviđenom datumu i mjestu suđenja tako da se nedvojbeno utvrdilo da je osoba bila upoznata s predviđenim suđenjem;
i
ii.      bila obaviještena da se odluka može donijeti u slučaju njezinog nepojavljivanja na suđenju;
ili
(b)      bila upoznata s predviđenim suđenjem i [opunomoćila] je pravnog zastupnika, kojeg je imenovala ona sama ili država, da je brani tijekom suđenja te ju je taj zastupnik uistinu branio tijekom suđenja;
ili
(c)      nakon dostave odluke i nakon što je izričito obaviještena o pravu na obnovu postupka ili žalbu, pri čemu ta osoba ima pravo sudjelovati te se mogu preispitati ključne činjenice predmeta zajedno s novim dokazima, što može dovesti do ukidanja početne odluke:
i.      izričito izjavila da ne osporava odluku;
ili
ii.      nije zahtijevala obnovu postupka niti podnijela žalbu u primjenjivom roku;
ili
(d)      joj odluka nije osobno dostavljena, nego:
i.      će joj biti osobno dostavljena bez odgode nakon predaje te će biti izričito obaviještena o svojem pravu na obnovu postupka ili žalbu, pri čemu ta osoba ima pravo sudjelovati te se mogu preispitati ključne činjenice predmeta zajedno s novim dokazima, što može dovesti do ukidanja početne odluke;
i
ii.      bit će obaviještena o roku u kojem mora zahtijevati obnovu postupka ili podnijeti žalbu, kako se navodi u odgovarajućem europskom uhidbenom nalogu.”
Okvirna odluka 2008/909
5        U stavku 1. članka 9. Okvirne odluke 2008/909, naslovljenog „Osnove za nepriznavanje i neizvršavanje”, određuje se:
„Nadležno tijelo države članice izvršiteljice […] može odbiti priznavanje presude i izvršavanje kazne u sljedećim slučajevima:
[...]
(i)      u skladu s potvrdom predviđenom u članku 4. osoba se nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo odlukom, osim ako se u potvrdi navodi da je osoba u skladu s dodatnim postupovnim zahtjevima utvrđenima u nacionalnom pravu države izdavateljice:
i.      pravovremeno:
–        bila osobno pozvana te time obaviještena o predviđenom datumu i mjestu suđenja koje je rezultiralo odlukom, ili je na neki drugi način primila službenu obavijest o predviđenom datumu i mjestu suđenja, tako da se nedvojbeno utvrdilo da je osoba bila upoznata s predviđenim suđenjem;
i
–        bila obaviještena da se odluka može donijeti u slučaju njezinog nepojavljivanja na suđenju;
ili
ii.      bila upoznata s predviđenim suđenjem i [opunomoćila] je pravnog zastupnika, kojeg je imenovala dotična osoba ili država, da je brani tijekom suđenja te ju je taj zastupnik uistinu branio tijekom suđenja;
ili
iii.      nakon dostave odluke i nakon što je izričito obaviještena o pravu na obnovu postupka ili žalbu, pri čemu ta osoba ima pravo sudjelovati te se mogu preispitati ključne činjenice predmeta zajedno s novim dokazima, što može dovesti do ukidanja početne odluke:
–        izričito izjavila da ne osporava odluku,
ili
–        nije zahtijevala obnovu postupka niti podnijela žalbu u primjenjivom roku.
[...]”
6        U članku 25. te okvirne odluke propisuje se:
„Ne dovodeći u pitanje Okvirnu odluku [2002/584], odredbe ove Okvirne odluke primjenjuju se, mutatis mutandis, u opsegu u kojem su usklađene s odredbama iz [navedene o]kvirne odluke, na izvršenje kazni u predmetima kada se država članica obveže na izvršenje kazne [...] sukladno članku 4. stavku 6. [navedene o]kvirne odluke, ili kada je, sukladno članku 5. stavku 3. [te iste o]kvirne odluke, postavila uvjet da se osoba mora vratiti u državu članicu na koju se to odnosi kako bi odslužila kaznu čime se izbjegava nekažnjavanje osobe na koju se to odnosi.”
Okvirna odluka 2009/299
7        U skladu s uvodnim izjavama 1., 4., 6., 8. i 15. Okvirne odluke 2009/299:
„(1)      Pravo okrivljenika na osobno pojavljivanje na suđenju uključeno je u pravo na pošteno suđenje predviđeno u članku 6. [Europske k]onvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, [potpisane u Rimu 4. studenoga 1950.,] sukladno tumačenju Europskog suda za ljudska prava. Sud je također objavio da pravo okrivljenika na osobno pojavljivanje na suđenju nije apsolutno i da se pod određenim uvjetima okrivljenik može svojevoljno, izričito ili prešutno, ali u svakom slučaju nedvojbeno, odreći tog prava.
[...]
(4)      Stoga je potrebno odrediti jasne i zajedničke razloge za nepriznavanje odluka donesenih nakon suđenja na kojem se dotična osoba nije osobno pojavila. Cilj je ove Okvirne odluke preciznije odrediti spomenute zajedničke razloge na temelju kojih se tijelu izvršenja dopušta izvršenje odluke unatoč odsutnosti osobe prilikom suđenja, uz istodobno puno poštovanje prava te osobe na obranu. Namjena ove Okvirne odluke nije urediti oblike i metode, uključujući postupovne zahtjeve, koji se upotrebljavaju za postizanje rezultata utvrđenih u ovoj Okvirnoj odluci, a koji su predmet nacionalnog prava država članica.
[...]
(6)      Odredbama ove Okvirne odluke o izmjeni ostalih okvirnih odluka određuju se uvjeti pod kojima se ne bi smjelo odbiti priznavanje i izvršenje odluke donesene nakon suđenja na kojem se dotična osoba nije osobno pojavila. Radi se o alternativnim uvjetima; u slučaju zadovoljavanja jednog od uvjeta tijelo izdavanja, ispunjavanjem pripadajućeg odjeljka europskog uhidbenog naloga ili odgovarajuće potvrde u skladu s drugim okvirnim odlukama, jamči da su zahtjevi ispunjeni ili da će biti ispunjeni, što bi trebalo biti dovoljno za izvršenje odluke na temelju načela uzajamnog priznavanja.
[...]
(8)      Pravo okrivljenika na pošteno suđenje zajamčeno je [Europskom k]onvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda prema tumačenju Europskog suda za ljudska prava. To pravo uključuje pravo dotične osobe da se osobno pojavi na suđenju. Kako bi izvršavala to pravo, dotična osoba treba biti upoznata s predviđenim suđenjem. Prema ovoj Okvirnoj odluci svaka bi država članica trebala, u skladu sa svojim nacionalnim pravom, osigurati da okrivljenik bude upoznat sa suđenjem, pri čemu se podrazumijeva da se pritom moraju ispunjavati zahtjevi navedene konvencije. U skladu sa sudskom praksom Europskog suda za ljudska prava, prilikom razmatranja o tome je li način obavješćivanja prikladan da se osigura upoznatost osobe sa suđenjem, posebna bi se pozornost, prema potrebi, trebala obratiti i na pažnju dotične osobe radi primanja upućene obavijesti.
[...]
(15)      Razlozi za nepriznavanje fakultativni su. Međutim, diskrecijsko pravo država članica za prenošenje tih razloga u nacionalno pravo posebno je uređeno pravom na pošteno suđenje uzimajući pritom u obzir ukupni cilj ove Okvirne odluke u smislu jačanja postupovnih prava osoba i olakšavanja pravosudne suradnje u kaznenim stvarima.”
8        U članku 1. te okvirne odluke, naslovljenom „Ciljevi i područje primjene”, određuje se:
„1.      Ciljevi ove Okvirne odluke su jačanje postupovnih prava osoba protiv kojih se vodi kazneni postupak, olakšavanje pravosudne suradnje u kaznenim stvarima te, posebno, poboljšanje uzajamnog priznavanja sudskih odluka između država članica.
2.      Ovom se Okvirnom odlukom ne utječe na obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. [UEU-a], uključujući pravo na obranu osoba protiv kojih se vodi kazneni postupak, niti na obveze pravosudnih tijela u tom pogledu.
3.      Ovom se Okvirnom odlukom utvrđuju zajednička pravila za priznavanje i/ili izvršenje sudskih odluka u jednoj državi članici (država članica izvršenja) koje je izdala druga država članica (država članica izdavanja) nakon postupka na kojem dotična osoba nije bila prisutna, u skladu s odredbama članka 5. stavka 1. Okvirne odluke [2002/584], [...] članka 9. stavka 1. točke (i) Okvirne odluke [2008/909] [...].”
9        Člankom 2. Okvirne odluke 2009/299, naslovljenim „Izmjene Okvirne odluke [2002/584]”, u skladu s njegovom točkom 1., u Okvirnu odluku 2002/584 umetnut je članak 4.a. Člankom 5. Okvirne odluke 2009/299, naslovljenim „Izmjene Okvirne odluke [2008/909]”, u skladu s njegovom točkom 1., u Okvirnu odluku 2008/909 umetnut je članak 9. stavak 1. točka (i).
Direktiva (EU) 2016/343
10      Uvodna izjava 36. Direktive (ЕU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku (SL 2016., L 65, str. 1.) glasi kako slijedi:
„U određenim okolnostima trebalo bi biti moguće donijeti odluku o krivnji ili nedužnosti osumnjičenika ili optuženika čak i ako dotična osoba ne sudjeluje na raspravi. To može biti slučaj ako se osumnjičenika ili optuženika pravovremeno obavijesti o raspravi i o posljedicama nedolaska, no ta se osoba svejedno ne pojavi. Obavješćivanje osumnjičenika ili optuženika o raspravi trebalo bi podrazumijevati da mu je osobno uručen sudski poziv ili da je na neki drugi način primio službene informacije o [predviđenom] mjestu i vremenu rasprave na način koji mu je omogućio da bude upoznat s održavanjem rasprave. Obavješćivanje osumnjičenika ili optuženika o posljedicama nedolaska bi se posebno trebalo tumačiti kao obavješćivanje te osobe da se odluka može donijeti ako se ona i ne pojavi na raspravi.”
11      U stavku 2. članka 8. te direktive, naslovljenog „Pravo sudjelovati na raspravi”, propisuje se:
„Države članice mogu predvidjeti da se rasprava koja može završiti donošenjem odluke o krivnji ili nedužnosti osumnjičenika ili optuženika može voditi u njegovoj odsutnosti pod uvjetom da:
(a)      osumnjičenik ili optuženik pravovremeno je obaviješten o raspravi i o posljedicama neopravdanog nedolaska; ili
(b)      osumnjičenika ili optuženika koji je obaviješten o raspravi zastupa opunomoćeni branitelj kojeg je osumnjičenik ili optuženik sam imenovao ili ga je imenovala država.”
Talijansko pravo
Zakon br. 69 o odredbama za usklađivanje nacionalnog prava s Okvirnom odlukom 2002/584
12      U članku 6. stavku 1.bis točki (b) leggea n. 69 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2002/584/GAI del Consiglio, del 13 giugno 2002, relativa al mandato d'arresto europeo e alle procedure di consegna tra Stati membri (Zakon br. 69 o odredbama za usklađivanje nacionalnog prava s Okvirnom odlukom Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica), od 22. travnja 2005. (GURI br. 98 od 29. travnja 2005.), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, određuje se da „[a]ko je europski uhidbeni nalog izdan radi izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode koje su izrečene nakon suđenja na kojem se osoba nije osobno pojavila, on također treba sadržavati podatke o barem jednom od sljedećih uvjeta: [...]
b)      da je dotičnu osobu, koja je obaviještena o tome da se protiv nje vodi postupak, na suđenju koje je rezultiralo navedenom odlukom zastupao pravni zastupnik, kojeg je imenovala ona sama ili država.”
13      U skladu s člankom 18.bis stavkom 2. navedenog Zakona br. 69, u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku „[a]ko je europski uhidbeni nalog izdan u svrhe izvršenja kazne ili sigurnosne mjere oduzimanja slobode, Corte di appello [žalbeni sud] može odbiti predaju talijanskog državljanina ili osobe koja zakonito i stvarno boravi ili se nalazi na talijanskom državnom području najmanje pet godina bez prekida [...], pod uvjetom da žalbeni sud naloži da će se ta kazna ili sigurnosna mjera izvršiti u Italiji u skladu s njezinim nacionalnim pravom”.
Zakonodavna uredba br. 161 o odredbama za usklađivanje nacionalnog prava s Okvirnom odlukom 2008/909
14      U članku 13. decreta legislativo n. 161 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2008/909/GAI relativa all’applicazione del principio del reciproco riconoscimento alle sentenze penali che irrogano pene detentive o misure privative della libertà personale, ai fini della loro esecuzione nell’Unione europea (Zakonodavna uredba br. 161 o odredbama za usklađivanje nacionalnog prava s Okvirnom odlukom 2008/909/PUP o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji) od 7. rujna 2010. (GURI br. 230 od 1. listopada 2010.), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, određuje se:
„Corte d’appello (žalbeni sud) odbija priznavanje osuđujuće presude u kaznenom postupku u jednom od sljedećih slučajeva:
i)      ako se dotična osoba nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo odlukom koju treba izvršiti, osim ako se u potvrdi navodi da je:
1)      pravodobno bila osobno pozvana i stoga obaviještena o predviđenom datumu i mjestu suđenja ili je stvarno primila službenu obavijest na drugi način na temelju kojeg se može nedvojbeno dokazati da je s time bila upoznata kao i da je bila obaviještena da se odluka može donijeti u slučaju njezina nepojavljivanja na suđenju; ili je
2)      bila upoznata s predviđenim suđenjem i opunomoćila je pravnog zastupnika, kojeg je imenovala ona sama ili država, da je brani tijekom suđenja te ju je taj zastupnik uistinu branio tijekom suđenja; ili je
3)      nakon dostave odluke i nakon što je izričito obaviještena o pravu na obnovu postupka ili žalbu, pri čemu može sudjelovati u tom postupku kako bi se preispitale ključne činjenice optužbe, uključujući izvođenje novih dokaza, izričito izjavila da ne osporava odluku ili nije zahtijevala obnovu postupka niti podnijela žalbu u roku primjenjivom u tu svrhu.
[...]”
15      U članku 24. navedene Zakonodavne uredbe br. 161, u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, propisuje se da, ako Corte d’appello (žalbeni sud) odbije predaju zatraženu europskim uhidbenim nalogom koji se temelji na osuđujućoj presudi donesenoj u kaznenom postupku i naloži izvršenje kazne na talijanskom državnom području, on je za potrebe izvršenja kazne u Italiji istodobno dužan priznati stranu osuđujuću presudu donesenu u kaznenom postupku na kojoj se temelji europski uhidbeni nalog kada su za to ispunjeni uvjeti.
Glavni postupak i prethodna pitanja
16      Okresný súd Dunajská Streda (Općinski sud u Dunajskoj Stredi, Slovačka) izdao je 5. listopada 2015. europski uhidbeni nalog radi izvršenja osuđujuće presude na petogodišnju zatvorsku kaznu, koja je 23. kolovoza 2010. izrečena protiv osobe ATAU i koji treba izvršiti u cijelosti.
17      Osoba ATAU uhićena je 19. lipnja 2023. u Italiji, zbog čega je Corte d’appello di Napoli (Žalbeni sud u Napulju, Italija), sud koji je uputio zahtjev, pozvan razmotriti zahtjev nadležnih slovačkih tijela za predaju dotične osobe, podnesen u okviru tog europskog uhidbenog naloga.
18      Tijekom postupka pred sudom koji je uputio zahtjev osoba ATAU – nakon što je dokazala da stvarno i zakonito boravi u Italiji dulje od pet godina – zatražila je od tog suda da odbije njezinu predaju i da, nakon priznavanja osuđujuće presude na petogodišnju zatvorsku kaznu izrečene u Slovačkoj, naloži izvršenje u Italiji kazne na koju je osuđena.
19      Kako bi ocijenio taj zahtjev, sud koji je uputio zahtjev zatražio je od nadležnih slovačkih tijela da ispune potvrdu koja im je prije dostavljena navođenjem postupovnih jamstava primijenjenih na osobu ATAU.
20      Dopisom od 2. studenoga 2023. Okresný súd Dunajská Streda (Općinski sud u Dunajskoj Stredi) odgovorio je da osoba ATAU nije osobno sudjelovala u postupku koji je rezultirao osuđujućom presudom koja joj je izrečena. Međutim. odvjetnik joj je tijekom postupka pružao pomoć i zastupao je. Usto, iako nikad nije dobila obavijest o datumu i mjestu suđenja, bila je upoznata s time da se protiv nje vodi postupak. Naime, zbog istog kaznenog djela je 28. rujna 2009. uhićena te joj je preventivno oduzeta sloboda u Slovačkoj, nakon čega je 15. prosinca 2009. puštena na slobodu i smještena u izbjeglički kamp na slovačkom državnom području. Zatim je pobjegla a da se nije vratila i izabrala adresu za dostavu pismena, tako da je Okresný súd Dunajská Streda (Općinski sud u Dunajskoj Stredi) nije mogao pronaći niti joj dostaviti sudski poziv na raspravu o kojoj je riječ.
21      Posljedično, osoba ATAU nije se osobno pojavila na toj raspravi. Međutim, suđenje je održano u prisutnosti njezina odvjetnika koji ju je zastupao i branio, nakon čega je izrečena osuđujuća presuda na petogodišnju zatvorsku kaznu.
22      Sud koji je uputio zahtjev stoga navodi da je na njemu da provjeri jesu li ispunjeni uvjeti za odbijanje predaje osobe ATAU i da, u skladu s njezinim zahtjevom, naloži izvršenje u Italiji izrečene joj kazne.
23      Taj sud ističe da, u skladu s nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku, ako pravosudno tijelo izvršenja odbije izvršiti europski uhidbeni nalog izdan radi izvršenja kazne i naloži da se ta kazna izvrši na talijanskom državnom području, ono mora u svrhu takvog izvršenja priznati presudu kojom se izriče navedena kazna.
24      U tom pogledu, na temelju odredbi talijanskog prava kojima se prenosi članak 9. stavak 1. točka (i) Okvirne odluke 2008/909, valja odbiti priznavanje presude donesene nakon suđenja na kojem se dotična osoba nije osobno pojavila, osim u trima slučajevima u kojima je ona uživala postupovna jamstva. Kad je riječ o tim trima slučajevima, sud koji je uputio zahtjev navodi da u ovom predmetu nisu ispunjeni uvjeti za njihovu primjenu iz te odredbe, kako su utvrđeni u nacionalnom propisu o kojem je riječ u glavnom postupku. Naime, iako je dotična osoba bila upoznata s činjenicom da je suđenje u tijeku, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi, kao prvo, da nije bila obaviještena o predviđenom datumu i mjestu suđenja ni o činjenici da će odluka biti donesena u slučaju njezina nepojavljivanja na suđenju, kao drugo, da – čak i da je opunomoćila pravnog zastupnika koji bi je stvarno branio tijekom tog suđenja – nije bila upoznata s predviđenim datumom njegova održavanja i, kao treće, da nije primila informacije na temelju kojih bi se moglo smatrati da je, uz potpuno poznavanje činjenica, prihvatila osuđujuću presudu izrečenu na kraju tog suđenja, u kojem se nije osobno pojavila.
25      Slijedom navedenog, sud koji je uputio zahtjev smatra da, ako odluči odbiti predaju osobe ATAU, ne bi mogao naložiti izvršenje kazne koja joj je izrečena na talijanskom državnom području, s obzirom na to da nisu ispunjeni uvjeti za priznavanje predmetne presude predviđeni nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku.
26      Kad je riječ o postupovnim jamstvima povezanima s izvršenjem europskog uhidbenog naloga prema odredbama talijanskog prava kojima se prenosi članak 4.a stavak 1. Okvirne odluke 2002/584, taj sud navodi da je, u skladu s uvjetima koji su u pogledu predaje dotične osobe predviđeni nacionalnim propisom, ta predaja dopuštena i kada se ta osoba ne pojavi osobno na suđenju ako je obaviještena o činjenici da je protiv nje u tijeku suđenje i ako joj je pomagao pravni zastupnik.
27      Prema tome, ako je dotičnoj osobi pomagao pravni zastupnik, njezinu predaju u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga koji se na nju odnosi moguće je odobriti uz jedini uvjet da je bila obaviještena o tome da je protiv nje u tijeku suđenje, pri čemu takva predaja ne podliježe strožem uvjetu da je navedena osoba bila obaviještena o predviđenom datumu tog suđenja, koji se primjenjuje na priznavanje presude izrečene u svrhu izvršenja kazne na talijanskom državnom području.
28      Sud koji je uputio zahtjev na taj način naglašava da, iako nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku predviđa strože postupovno jamstvo u pogledu priznavanja osuđujuće presude u odnosu na postupovno jamstvo koje taj propis predviđa za izvršenje europskog uhidbenog naloga koji se odnosi na traženu osobu, takva razlika može dovesti do nepovoljnih posljedica za tu osobu jer bi ona mogla biti predana državi članici izdavateljici radi izvršenja te kazne, a da joj se pritom oduzme mogućnost da odsluži svoju kaznu u državi članici u kojoj boravi.
29      Posljedično, sud koji je uputio zahtjev dvoji o usklađenosti nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku s pravom Unije, osobito s člankom 4. točkom 6. Okvirne odluke 2002/584 te člankom 9. stavkom 1. točkom (i) i člankom 25. Okvirne odluke 2008/909.
30      Osim toga, taj sud naglašava da se, unatoč tomu što članak 9. stavak 1. točka (i) Okvirne odluke 2008/909 predviđa isključivo mogućnost odbijanja priznavanja izrečene presude u slučaju u kojem dotična osoba koja se nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom nije, među ostalim, bila obaviještena o datumu na koji je to suđenje bilo predviđeno, odredbama talijanskog prava kojima se prenosi ta odredba predviđa, upravo suprotno, obveza odbijanja priznavanja te presude u takvim okolnostima.
31      Ta je razlika u ovom slučaju bitna. Naime, nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku zabranjuje navedenom sudu da prizna osuđujuću presudu donesenu protiv osobe ATAU iako bi, da mu je u tom smislu dana mogućnost, bio u prilici priznati tu presudu i time odbiti predaju dotične osobe i naložiti izvršenje u Italiji izrečene joj kazne.
32      U tim je okolnostima Corte di appello di Napoli (Žalbeni sud u Napulju) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li [članak 4. točku 6. Okvirne odluke 2002/584 te članak 9. stavak 1. točku (i) i članak 25. Okvirne odluke 2008/909] tumačiti na način da sud države izvršenja, od kojeg se traži da prizna izvršivu stranu osuđujuću presudu donesenu u kaznenom postupku, ima diskrecijsku ovlast, ali ne i dužnost, odbiti priznavanje te presude ako se ispostavi da tijekom postupka u kojem je donesena navedena presuda optuženiku nije osigurano nijedno postupovno jamstvo predviđeno člankom 9. stavkom 1. točkom (i) [Okvirne odluke 2008/909]?
2.      Treba li [članak 4. točku 6. Okvirne odluke 2002/584 te članak 9. stavak 1. točku (i) i članak 25. Okvirne odluke 2008/909] tumačiti na način da je sud države izvršenja, od kojeg se traži da naloži predaju na temelju europskog uhidbenog naloga izdanog radi izvršenja presude ako su zajedno ispunjeni uvjeti za određivanje predaje osuđenika državi koja je izrekla osuđujuću presudu i uvjeti za odbijanje te predaje na način da se istodobno odredi izvršenje kazne na području države izvršenja, ovlašten odbiti predaju, priznati presudu i naložiti izvršenje te presude na vlastitom državnom području iako tijekom postupka u kojem je donesena priznata presuda optuženiku nije osigurano nijedno postupovno jamstvo predviđeno člankom 9. stavkom 1. točkom (i) [Okvirne odluke 2008/909]?”
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
33      Talijanska vlada tvrdi da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer je isključivo hipotetski. Naime, zahtijevajući priznavanje u Italiji osuđujuće presude na petogodišnju zatvorsku kaznu izrečenu u Slovačkoj, osoba ATAU jasno je prihvatila kaznenu osudu izrečenu nakon suđenja na kojem se nije osobno pojavila, tako da bi sud koji je uputio zahtjev, u skladu s odredbom talijanskog prava kojom se prenosi članak 9. stavak 1. točka (i) podtočka iii. Okvirne odluke 2008/909, trebao priznati presudu kojom je izrečena ta kazna, radi njezina izvršenja na talijanskom državnom području.
34      U tom pogledu valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru njegove suradnje s nacionalnim sudovima uspostavljene člankom 267. UFEU-a, samo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji treba preuzeti odgovornost za sudsku odluku koju će donijeti da, s obzirom na posebnosti predmeta, ocijeni je li mu za donošenje odluke potrebna prethodna odluka kao i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud načelno mora donijeti odluku (presuda od 12. listopada 2023., INTER CONSULTING, C-726/21, EU:C:2023:764, t. 32. i navedena sudska praksa).
35      Iz toga slijedi da se na pitanja o tumačenju prava Unije koja nacionalni sud uputi u pravnom i činjeničnom okviru koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati primjenjuje presumpcija relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 12. listopada 2023., INTER CONSULTING, C-726/21, EU:C:2023:764, t. 33. i navedena sudska praksa).
36      Prema tome, u okviru podjele nadležnosti između sudova Europske unije i nacionalnih sudova Sud je dužan – prilikom ocjene dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku – uzeti u obzir činjenični i pravni okvir unutar kojeg su postavljena prethodna pitanja, kako je određen odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku (vidjeti u tom smislu presudu od 12. listopada 2023., INTER CONSULTING, C-726/21, EU:C:2023:764, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
37      U ovom predmetu, sud koji je uputio zahtjev jasno je naveo u odluci kojom ga upućuje da ne smatra da su u slučaju osobe ATAU ispunjeni uvjeti za primjenu odredbe talijanskog prava kojom se prenosi članak 9. stavak 1. točka (i) podtočka iii. Okvirne odluke 2008/909. Prema tome, u skladu sa sudskom praksom navedenom u prethodnoj točki ove presude, neovisno o kritikama talijanske vlade u pogledu činjenične ocjene tog suda, prethodna pitanja valja razmotriti na temelju te ocjene.
38      Nadalje, sud koji je uputio zahtjev pružio je Sudu potrebne činjenične i pravne elemente kako bi korisno odgovorio na upućena pitanja te je iznio razloge zbog kojih smatra da je tumačenje odredbi navedenih u tim pitanjima potrebno za rješavanje spora o kojem odlučuje. Stoga se ne čini da navedena pitanja nemaju nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka ili da se odnose na hipotetski problem.
39      Prema tome, zahtjev za prethodnu odluku je dopušten.
O prethodnim pitanjima
Drugo pitanje
40      Svojim drugim pitanjem, koje valja najprije razmotriti, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. točku 6. Okvirne odluke 2002/584 te članak 9. stavak 1. točku (i) i članak 25. Okvirne odluke 2008/909 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis na temelju kojeg – u slučaju kazne izrečene dotičnoj osobi koja se nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom – ako su, u skladu s odredbama tog propisa kojim se prenosi Okvirna odluka 2002/584, ispunjeni uvjeti za, s jedne strane, odbijanje predaje te osobe i, s druge strane, nalaganje izvršenja te kazne na državnom području države članice izvršiteljice, sud potonje ne može naložiti to izvršenje navedene kazne zbog toga što nisu ispunjeni uvjeti koji se odnose na priznavanje osuđujuće presude na temelju odredbi navedenog propisa kojim se prenosi Okvirna odluka 2008/909.
41      Prvo, valja napomenuti da na temelju članka 4. točke 6. Okvirne odluke 2002/584 pravosudno tijelo države članice izvršiteljice može odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog izdan u svrhe izvršenja kazne zatvora kada, kao u ovom slučaju, tražena osoba boravi u državi članici izvršiteljici a potonja se obveže izvršiti tu kaznu u skladu s odredbama svojega nacionalnog prava.
42      Kad je riječ o Okvirnoj odluci 2008/909, u njezinu se članku 25. propisuje da se, ne dovodeći u pitanje Okvirnu odluku 2002/584, njezine odredbe primjenjuju, mutatis mutandis, u opsegu u kojem su usklađene s odredbama Okvirne odluke 2002/584, osobito na izvršenje kazni u predmetima u kojima se država članica obvezala na izvršenje kazne u skladu s člankom 4. stavkom 6. potonje okvirne odluke.
43      U tom pogledu, u članku 9. stavku 1. točki (i) Okvirne odluke 2008/909 predviđa se razlog za nepriznavanje i neizvršenje osuđujuće presude ako se dotična osoba nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom, osim u trima slučajevima navedenima u podtočkama i., ii. i iii. te odredbe, u kojima se priznavanje i izvršenje takve osuđujuće presude ne mogu odbiti.
44      U ovom se slučaju sud koji je uputio zahtjev pita o daljnjem postupanju u pogledu okolnosti da se, u slučaju da se dotična osoba nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom, odredbe talijanskog prava kojima se prenosi članak 4.a stavak 1. Okvirne odluke 2002/584, koje se odnose na uvjete pod kojima je ta okolnost razlog za neizvršenje europskog uhidbenog naloga koji se odnosi na tu osobu, razlikuju od onih kojima se prenosi članak 9. stavak 1. točka (i) Okvirne odluke 2008/909, koje se odnose na uvjete pod kojima je navedena okolnost razlog za nepriznavanje i neizvršenje osuđujuće presude izrečene navedenoj osobi.
45      Međutim, u tom pogledu valja napomenuti da odredbe članka 4.a stavka 1. točaka (a) do (c) Okvirne odluke 2002/584 i članka 9. stavka 1. točke (i) Okvirne odluke 2008/909, koje su u dvije okvirne odluke o kojima je riječ u unesene istim aktom Unije, odnosno Okvirnom odlukom 2009/299, konkretno člankom 2. stavkom 1. odnosno člankom 5. stavkom 1. potonje, imaju sličan, čak i istovjetan tekst te slične ciljeve koji se odnose, među ostalim, na pravo dotične osobe da se osobno pojavi na suđenju i poštovanje njezinih prava obrane ako se osobno nije pojavila na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom, kao što to osobito proizlazi iz uvodnih izjava 1., 4., 6. i 8. Okvirne odluke 2009/299. Iz toga proizlazi da se sudska praksa koja se odnosi na navedeni članak 4.a stavak 1. može prenijeti na spomenuti članak 9. stavak 1. točku (i) kad je riječ o pojmovima koji su zajednički tim dvjema odredbama (vidjeti u tom smislu današnju presudu Hölderman, C-447/24, t. 50. i 51.).
46      Stoga se uvjeti primjene slučajeva u kojima okolnost da se dotična osoba nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom ne može biti razlog za neizvršenje europskog uhidbenog naloga izdanog radi izvršenja kazne na temelju članka 4.a stavka 1. točaka (a) do (c) Okvirne odluke 2002/584, ne razlikuju se od onih slučajeva u kojima takva okolnost ne može biti razlog za nepriznavanje i neizvršenje osuđujuće presude u skladu s člankom 9. stavkom 1. točkom (i) Okvirne odluke 2008/909.
47      Prema tome, nacionalni propis koji takve slučajeve podvrgava različitim uvjetima, ovisno o tome ocjenjuju li se oni na temelju nacionalnih odredbi kojima se prenose točke (a) do (c) članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 ili onih kojima se prenosi članak 9. stavak 1. točka (i) Okvirne odluke 2008/909, ne može biti u skladu s tim odredbama prava Unije.
48      Ako sud koji je uputio zahtjev ocijeni da je to slučaj s odredbama talijanskog prava o kojima je riječ u glavnom postupku, valja podsjetiti na to da načelo nadređenosti prava Unije treba tumačiti na način da nacionalnom sudu ne nalaže da izuzme iz primjene odredbu nacionalnog prava koja nije u skladu s odredbama te okvirne odluke jer one nemaju izravan učinak. Međutim, tijela država članica, uključujući sudove, dužna su u najvećoj mogućoj mjeri usklađeno tumačiti svoje nacionalno pravo, što im omogućuje da osiguraju rezultat usklađen sa svrhom navedene
okvirne odluke (vidjeti po analogiji presudu od 21. prosinca 2023., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti), C-398/22, EU:C:2023:1031, t. 47. i navedena sudska praksa).
49      Naime, iako okvirne odluke ne mogu proizvesti izravan učinak, njihova obvezujuća priroda ipak obvezuje nacionalna tijela država članica da usklađeno tumače nacionalno pravo od dana kada je istekao rok za prenošenje tih okvirnih odluka. Kada primjenjuju nacionalno pravo, ta su ga tijela stoga dužna tumačiti u najvećoj mogućoj mjeri u svjetlu teksta i svrhe okvirne odluke o kojoj je riječ radi postizanja rezultata koji se njome želi ostvariti, pri čemu je ipak isključeno tumačenje nacionalnog prava contra legem. Tako načelo usklađenog tumačenja zahtijeva da se uzme u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primijene metode tumačenja koje to pravo priznaje da bi se zajamčila puna djelotvornost te okvirne odluke i da bi se došlo do rješenja koje je u skladu sa svrhom koja se njome nastoji postići (presuda od 21. prosinca 2023., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti), C-398/22, EU:C:2023:1031, t. 48. i navedena sudska praksa).
50      Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da, uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući metode tumačenja koje ono priznaje, tumači nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku u najvećoj mogućoj mjeri s obzirom na tekst i svrhu okvirnih odluka 2002/584 i 2008/909, na način da odredbe talijanskog prava kojima se prenose točke (a) do (c) članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 i one kojima se prenose podtočke i. do iii. članka 9. stavka 1. točke (i) Okvirne odluke 2008/909 predviđaju iste uvjete primjene.
51      Drugo, valja napomenuti da se, kao što to proizlazi iz navoda sadržanih u zahtjevu za prethodnu odluku, u svrhu priznavanja i izvršenja osuđujuće presude protiv osobe ATAU, pitanja suda koji je uputio zahtjev konkretno odnose na slučaj iz članka 4.a stavka 1. točke (b) Okvirne odluke 2002/584 i članka 9. stavka 1. točke (i) podtočke ii. Okvirne odluke 2008/909.
52      Naime, u skladu s nacionalnim propisom kojim se prenosi prva od tih odredbi, pod uvjetom da je dotična osoba opunomoćila pravnog zastupnika koji ju je stvarno branio tijekom suđenja, čim je ta osoba bila obaviještena o suđenju koje se protiv nje vodi, ne može se, zbog toga što se nije osobno pojavila na suđenju, odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga koji se na nju odnosi.
53      Međutim, u sličnim okolnostima, u kojima, konkretno, dotična osoba nije znala za predviđeni datum suđenja, nacionalnom propisu kojim se prenosi druga od tih odredbi protivi se mogućnost priznavanja osuđujuće presude protiv te osobe, tako da odbijanje izvršenja uhidbenog naloga i izvršenje izrečene kazne na talijanskom državnom području, kao što se to predviđa člankom 4. točkom 6. Okvirne odluke 2002/584, nisu mogući.
54      Prema tome, imajući u vidu dvojbe suda koji je uputio zahtjev u pogledu načina ocjene uvjeta primjene slučaja iz članka 9. stavka 1. točke (i) podtočke ii. Okvirne odluke 2008/909, valja pojasniti okolnosti koje, iako se dotična osoba nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom, mogu biti obuhvaćene podtočkom ii. te odredbe i koje, kao što je to navedeno u točki 45. ove presude, također mogu biti obuhvaćene člankom 4.a stavkom 1. točkom (b) Okvirne odluke 2002/584.
55      Na temelju članka 9. stavka 1. točke (i) Okvirne odluke 2008/909, nadležno tijelo države članice izvršiteljice može odbiti priznavanje presude i izvršenje kazne ako se, u skladu s potvrdom iz članka 4. te okvirne odluke, dotična osoba nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo tom presudom, osim ako se u potvrdi navodi da se ta osoba u skladu s dodatnim postupovnim zahtjevima utvrđenima u nacionalnom pravu države izdavateljice nalazi u jednom od slučajeva iz podtočaka i., ii. ili iii. tog članka 9. stavka 1. točke (i).
56      Iz toga slijedi da je nadležno tijelo države članice izvršiteljice u načelu dužno priznati i izvršiti osuđujuću presudu, neovisno o odsutnosti dotične osobe prilikom suđenja koje je rezultiralo tom presudom, ako su ispunjeni uvjeti za primjenu jednog od slučajeva iz podtočaka i., ii. ili iii. članka 9. stavka 1. točke (i) navedene okvirne odluke (vidjeti po analogiji presudu od 24. svibnja 2016, Dworzecki, C-108/16 PPU, EU:C:2016:346, t. 35.).
57      Naime, u svakom od slučajeva navedenih u tim podtočkama priznavanjem i izvršenjem osuđujuće presude ne povređuju se prava obrane dotične osobe ni pravo na djelotvoran pravni lijek i pošteno suđenje, kako su utvrđena u članku 47. i članku 48. stavku 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja)
(vidjeti po analogiji presudu od 23. ožujka 2023., Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda), C-514/21 i C-515/21, EU:C:2023:235, t. 73. i navedenu sudsku praksu), s obzirom na to da se u tim slučajevima smatra da se dotična osoba dobrovoljno i nedvosmisleno odrekla pojavljivanja na suđenju (vidjeti po analogiji presudu od 26. veljače 2013., Melloni, C-399/11, EU:C:2013:107, t. 52.).
58      Kad je riječ, konkretno, o članku 9. stavku 1. točki (i) podtočki ii. Okvirne odluke 2008/909, nadležno tijelo države članice izvršiteljice ima obvezu priznati i izvršiti osuđujuću presudu, unatoč činjenici da se dotična osoba nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo tom presudom, kada je ta osoba, u skladu sa zahtjevom navedenim na početku te odredbe, bila upoznata s predviđenim suđenjem i opunomoćila pravnog zastupnika, kojeg je imenovala ona sama ili država, da je brani tijekom suđenja što je taj zastupnik doista i činio.
59      U tom kontekstu valja, kao prvo, odrediti doseg zahtjeva navedenog na početku podtočke ii. članka 9. stavka 1. točke (i) Okvirne odluke 2008/909 u pogledu upoznatosti dotične osobe s predviđenim suđenjem, koja, u nedostatku upućivanja na nacionalno pravo, predstavlja autonoman pojam prava Unije koji treba ujednačeno tumačiti na njezinu području (vidjeti po analogiji presudu od 24. svibnja 2016., Dworzecki, C-108/16 PPU, EU:C:2016:346, t. 28. do 31.), a potom, kao drugo, pojasniti načine njegove primjene.
60      Kad je riječ, kao prvo, o dosegu tog zahtjeva, valja podsjetiti na to da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je ona dio (presude od 17. studenoga 1983., Merck, 292/82, EU:C:1983:335, t. 12. i od 4. rujna 2025., Casa Judeţeană de Asigurări de Sănătate Mureș i dr., C-489/23, EU:C:2025:651, t. 31.).
61      Što se tiče teksta članka 9. stavka 1. točke (i) podtočke ii. Okvirne odluke 2008/909, valja istaknuti da se na temelju teksta te odredbe, u njezinim različitim jezičnim verzijama, ne može nedvosmisleno utvrditi zahtijeva li se tom odredbom, kad je riječ o njezinoj primjeni, da je dotična osoba bila upoznata s predviđenim datumom održavanja rasprave na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom.
62      Konkretno, iako talijanska jezična verzija članka 9. stavka 1. točke (i) podtočke ii. te okvirne odluke izričito sadržava takav zahtjev, pojedine verzije, poput onih na engleskom i francuskom jeziku, samo zahtijevaju „upoznatost s predviđenim suđenjem”, dok neke druge, poput onih na njemačkom i mađarskom jeziku, zahtijevaju „upoznatost sa zakazanom raspravom” ili, poput verzija na češkom, poljskom i švedskom jeziku, „upoznatost s predviđenom raspravom”.
63      Iako bi, doduše, ti različiti izrazi mogli upućivati na to da dotična osoba mora, kao što je to izričito predviđeno u talijanskoj verziji te odredbe, biti upoznata s predviđenim datumom održavanja rasprave na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom, činjenica je da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, formulacija upotrijebljena u jednoj od jezičnih verzija odredbe prava Unije ne može služiti kao jedinstvena osnova za njezino tumačenje odnosno ne može joj se dati prednost u odnosu na druge jezične verzije. Naime, odredbe prava Unije moraju se tumačiti i primjenjivati ujednačeno s obzirom na verzije sastavljene na svim jezicima Unije. Na taj način, u slučaju nepodudarnosti između različitih jezičnih verzija nekog teksta prava Unije, predmetnu odredbu treba tumačiti s obzirom na kontekst i svrhu propisa kojeg je dio (vidjeti u tom smislu presudu od 23. listopada 2025., Naturvårdsverket (Obrada otpada nakon povrata), C-221/24 i C-222/24, EU:C:2025:818, t. 45. i navedenu sudsku praksu).
64      U tom pogledu, kad je riječ o kontekstu podtočke ii. članka 9. stavka 1. točke (i) Okvirne odluke 2008/909, valja utvrditi da se u podtočki i. te odredbe zahtijeva da je dotična osoba bila osobno pozvana te time obaviještena o „predviđenom datumu i mjestu suđenja” koje je rezultiralo tom odlukom, ili je na drugi način stvarno primila službenu obavijest o „predviđenom datumu i mjestu suđenja” tako da se nedvojbeno utvrdilo da je „osoba bila upoznata s predviđenim suđenjem” (vidjeti današnju presudu Hölderman, C-447/24, t. 72.).
65      Stoga valja utvrditi da iz samog teksta članka 9. stavka 1. točke (i) podtočke i. te okvirne odluke proizlazi da u njemu sadržani izraz „upoznatost s predviđenim suđenjem” zahtijeva da dotična osoba mora biti obaviještena o predviđenom datumu i mjestu održavanja rasprave na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom
(vidjeti današnju presudu Hölderman, C-447/24, t. 73.).
66      Čini se da se u okviru kontekstualnog tumačenja iz toga može zaključiti da se odgovarajućem zahtjevu, navedenom na početku podtočke ii. tog članka 8. stavka 1. točke (i), zbog dosljednosti može dati isti doseg, tako da tu odredbu treba tumačiti na način da se njome zahtijeva da je dotična osoba obaviještena o predviđenom datumu i mjestu održavanja rasprave na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom (vidjeti današnju presudu Hölderman, C-447/24, t. 74.).
67      To tumačenje potvrđuju odredbe Direktive 2016/343, osobito njezin članak 8. stavak 2., koji je relevantan kontekstualni element za tumačenje članka 9. stavka 1. točke (i) te okvirne odluke zbog funkcionalne veze koja postoji između tih dviju odredbi (vidjeti u tom smislu presudu od 16. siječnja 2025, VB II (Obavještavanje o pravu na obnovu postupka), C-400/23, EU:C:2025:14, t. 48.).
68      U tom pogledu valja podsjetiti na to da u skladu s člankom 8. stavkom 2. Direktive 2016/343, kojom se propisuju minimalna pravila koja se odnose na određene elemente kaznenog postupka, uključujući i „pravo sudjelovati na raspravi”, države članice mogu predvidjeti da se rasprava koja može završiti donošenjem odluke o krivnji ili nedužnosti osumnjičenika ili optuženika može voditi u njegovoj odsutnosti pod uvjetom da je, u skladu s točkom (a) te odredbe, taj osumnjičenik ili optuženik pravodobno obaviješten o raspravi i o posljedicama neopravdanog nedolaska odnosno da, u skladu s točkom (b) navedene odredbe, spomenutog osumnjičenika ili optuženika koji je obaviješten o raspravi zastupa opunomoćeni branitelj kojeg je osumnjičenik ili optuženik sam imenovao ili ga je imenovala država.
69      Sud je ocijenio da članak 8. stavak 2. Direktive 2016/343 daje posebnu važnost obavješćivanju dotične osobe, s obzirom na to da izričito uvjetuje svaku mogućnost organiziranja rasprave u odsutnosti time da je ta osoba bila obaviještena o raspravi. Oslanjajući se, među ostalim, na uvodnu izjavu 36. te direktive, Sud je pojasnio da uvjet iz točaka (a) i (b) tog članka 8. stavka 2., prema kojem dotična osoba mora biti obaviještena o raspravi, zahtijeva da ona bude obaviještena o predviđenom datumu i mjestu rasprave na tom suđenju, kako bi joj se omogućilo da bude upoznata s navedenim suđenjem (vidjeti u tom smislu presudu od 15. rujna 2022., HN (Suđenje optuženiku udaljenom s državnog područja), C-420/20, EU:C:2022:679, t. 51. i 52.).
70      Teleološko tumačenje podtočke ii. članka 9. stavka 1. točke (i) Okvirne odluke 2008/909 također ide u prilog tumačenju prema kojem zahtjev naveden na početku te podtočke ii. podrazumijeva obaviještenost dotične osobe o predviđenom datumu i mjestu rasprave na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom.
71      Naime, kao što to izričito proizlazi iz članka 1. Okvirne odluke 2009/299, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 1. i 15., cilj je tog članka 9. stavka 1. točke (i) da se – preciznim određivanjem zajedničkih razloga za izvršenje osuđujuće presude unatoč odsutnosti dotične osobe prilikom suđenja – zaštiti njezino pravo na osobno pojavljivanje u kaznenom postupku pokrenutom protiv nje, koje je bitan element prava obrane i koje je, općenito, od ključne važnosti za poštovanje prava na pošteno suđenje iz članka 47. drugog i trećeg stavka kao i članka 48. Povelje, pri čemu se unapređuje uzajamno priznavanje sudskih odluka među državama članicama (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 23. ožujka 2023., Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda ), C-514/21 i C-515/21, EU:C:2023:235, t. 50. i 60. i navedenu sudsku praksu).
72      Tumačenje članka 9. stavka 1. točke (i) podtočke ii. Okvirne odluke 2008/909 prema kojem dotična osoba mora biti obaviještena o predviđenom datumu i mjestu održavanja rasprave na suđenju, pridonosi ostvarenju tih ciljeva, s obzirom na to da omogućuje njezino osobno pojavljivanje ako to želi, i to do trenutka stvarnog održavanja suđenja odnosno, ovisno o slučaju, omogućuje da se potvrdi njezino dobrovoljno i nedvosmisleno odricanje od pojavljivanja na tom suđenju.
73      Kad je riječ, kao drugo, o načinima ocjene uvjeta primjene slučajeva iz podtočaka i., ii. ili iii. članka 9. stavka 1. točke (i) te okvirne odluke, u kojima, kao što je to navedeno u točki 57. ove presude, valja smatrati da se dotična osoba dobrovoljno i nedvosmisleno odrekla pojavljivanja na suđenju, nadležno tijelo države članice izvršiteljice mora ocijeniti, prilikom provjere jesu li ti uvjeti ispunjeni, poštovanje prava obrane te osobe, uzimajući u obzir sve okolnosti predmeta koji se pred njim vodi, među kojima i ponašanje navedene osobe.
74      Što se tiče, konkretno, članka 9. stavka 1. točke (i) podtočke ii. navedene okvirne odluke i, prije svega, zahtjeva koji se navodi na početku te odredbe a tiče se obavješćivanja o predviđenom suđenju, činjenica da dotična osoba nije bila izravno obaviještena, kao što je to slučaj u glavnom postupku, ne mora nužno imati za posljedicu neispunjenje tog uvjeta.
75      Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 47. svojeg mišljenja, kako bi se utvrdilo je li taj uvjet ispunjen, posebnu pozornost valja posvetiti, s jedne strane, dužnoj pažnji koju su tijela javne vlasti uložila u obavještavanje o suđenju osobe osuđene u odsutnosti i, s druge strane, dužnoj pažnji te osobe da primi upućene joj informacije (vidjeti po analogiji presudu od 20. svibnja 2025., Kačev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
76      Tako iz sudske prakse Suda proizlazi da se može smatrati da dotična osoba ispunjava navedeni uvjet kada iz preciznih i objektivnih indicija proizlazi da, iako je službeno obaviještena da je optužena za počinjenje kaznenog djela te stoga zna da će se u odnosu na nju provesti suđenje, namjerno postupa na način da izbjegne službeni primitak informacija o vremenu i mjestu tog suđenja (vidjeti po analogiji presude od 19. svibnja 2022., Specializirana prokuratura (Suđenje optuženiku u bijegu), C-569/20, EU:C:2022:401, t. 48. i od 20. svibnja 2025., Kačev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, t. 35.).
77      U ovom je slučaju vidljivo, među ostalim, iz informacija koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev, da je osoba ATAU bila upoznata sa suđenjem koje je protiv nje bilo u tijeku, ali je pobjegla i nije se vratila na slovačko državno područje te nije izabrala adresu za dostavu pismena. Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri predstavljaju li takve okolnosti precizne i objektivne indicije na temelju kojih se može smatrati da dotična osoba ispunjava taj uvjet.
78      U tom pogledu valja istaknuti da je Sud smatrao da se postojanje takvih indicija može, na primjer, utvrditi kada je dotična osoba svjesno prijavila pogrešnu adresu nadležnim nacionalnim tijelima ili se više ne nalazi na adresi koju im je prijavila (vidjeti po analogiji presudu od 19. svibnja 2022., Specializirana prokuratura (Suđenje optuženiku u bijegu), C-569/20, EU:C:2022:401, t. 49.). Ne može se isključiti da, s obzirom na sve okolnosti predmeta koji se vodi pred nadležnim tijelom države članice izvršiteljice, takvo utvrđenje može proizlaziti i iz činjenice da je dotična osoba svojevoljno propustila prijaviti takvu adresu.
79      Osim toga, ne može se isključiti ni mogućnost donošenja zaključka da dotična osoba ispunjava uvjet koji se odnosi na upoznatost s predviđenim suđenjem, naveden u članku 9. stavku 1. točki (i) podtočki ii. Okvirne odluke 2008/909 kada je, iako je navela adresu ureda svojeg pravnog zastupnika u svrhu dostave pismena, namjerno izbjegavala svaki kontakt s tim pravnim zastupnikom.
80      Međutim, sud koji je uputio zahtjev morat će uzeti u obzir da je to moguće samo pod uvjetom da su navedena tijela uložila razumne napore kako bi pronašla dotičnu osobu i obavijestila je o predviđenom datumu i mjestu suđenja (vidjeti po analogiji presudu od 20. svibnja 2025., Kačev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, t. 37. i navedenu sudsku praksu).
81      Kad je riječ o uvjetu koji se tiče punomoći dane pravnom zastupniku kojeg je imenovala dotična osoba ili država, da je brani tijekom suđenja i činjenicu da je taj zastupnik to stvarno i činio, važno je pojasniti da postojanje „punomoći” u smislu članka 9. stavka 1. točke (i) podtočke ii. Okvirne odluke 2008/909 zahtijeva da je sama ta osoba odvjetniku, ovisno o slučaju onomu koji joj je dodijeljen po službenoj dužnosti, povjerila zadaću da je zastupa na tom suđenju u odsutnosti (vidjeti po analogiji presudu od 20. svibnja 2025., Kačev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
82      Tako je Sud ocijenio da sama okolnost da je osobu osuđenu u odsutnosti zastupao branitelj po službenoj dužnosti tijekom cjelokupnog sudskog postupka koji se vodio u njezinoj odsutnosti nije dovoljna za ispunjenje drugog uvjeta navedenog u toj odredbi. Zastupanje po branitelju omogućuje da se dokaže da se osoba kojoj se sudi u njezinoj odsutnosti dobrovoljno i nedvosmisleno odrekla svojeg prava sudjelovanja na raspravi samo ako je namjerno tom branitelju prepustila da osigura njezinu obranu pred sudom nadležnim za donošenje presude, što pretpostavlja da ga je posebno imenovala da je zastupa, u svojoj odsutnosti, tijekom tog suđenja (vidjeti po analogiji presudu od 20. svibnja 2025., Kačev, C-135/25 PPU, EU:C:2025:366, t. 59. i 61.).
83      Budući da sud koji je uputio zahtjev navodi da je osobi ATAU tijekom postupka pomagao i zastupao je odvjetnik te da se suđenje koje je rezultiralo njezinom osudom odvijalo u prisutnosti njezina odvjetnika koji ju je zastupao i branio, na tom je sudu da provjeri, s obzirom na razmatranja iznesena u točkama 81. i 82. ove presude, proizlazi li iz tih okolnosti da je ispunjen uvjet predviđen u članku 9. stavku 1. točki (i) podtočki ii. Okvirne odluke 2008/909, koji se odnosi na to da je dotična osoba opunomoćila pravnog zastupnika, kojeg je imenovala ona sama ili država, da je brani tijekom suđenja, što je taj zastupnik doista i činio.
84      S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. točku 6. Okvirne odluke 2002/584 te članak 9. stavak 1. točku (i) i članak 25. Okvirne odluke 2008/909 treba tumačiti na način:
–        da im se protivi nacionalni propis na temelju kojeg – u slučaju kazne izrečene dotičnoj osobi koja se nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom – ako su, u skladu s odredbama tog propisa kojim se prenosi Okvirna odluka 2002/584, ispunjeni uvjeti za, s jedne strane, odbijanje predaje te osobe i, s druge strane, nalaganje izvršenja te kazne na državnom području države članice izvršiteljice, sud potonje ne može naložiti to izvršenje navedene kazne zbog toga što nisu ispunjeni uvjeti koji se odnose na priznavanje osuđujuće presude na temelju odredbi navedenog propisa kojim se prenosi Okvirna odluka 2008/909;
–        da je ispunjen zahtjev koji se odnosi na upoznatost s predviđenim suđenjem i koji je naveden na početku članka 9. stavka 1. točke (i) podtočke ii. Okvirne odluke 2008/909 kada se, uzimajući u obzir sve relevantne okolnosti koje su pravilno uzete u obzir, osobito ponašanje navedene osobe, može smatrati da je ona obaviještena o predviđenom datumu i mjestu suđenja koje je rezultiralo njezinom osudom.
Prvo pitanje
85      Svojim prvim pitanjem, koje valja razmotriti nakon drugog, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. točku 6. Okvirne odluke 2002/584 te članak 9. stavak 1. točku (i) i članak 25. Okvirne odluke 2008/909 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis na temelju kojeg – u slučaju osuđujuće presude izrečene dotičnoj osobi koja se nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom – pri čemu nisu ispunjeni uvjeti za primjenu slučajeva iz tog članka 9. stavka 1. točke (i), osobito onog navedenog u podtočki ii. te odredbe, nadležno tijelo države članice izvršiteljice ne može priznati tu osuđujuću presudu.
86      U tom pogledu valja napomenuti da je to pitanje korisno u okviru glavnog predmeta samo ako sud koji je uputio zahtjev utvrdi da, s obzirom na odgovor na drugo pitanje, u okolnostima tog predmeta nisu ispunjeni uvjeti za primjenu slučaja iz podtočke ii. članka 9. stavka 1. točke (i) te okvirne odluke.
87      Iz samog teksta tog članka 9. stavka 1. točke (i), osobito iz navoda prema kojem pravosudno tijelo izvršenja „može” odbiti priznavanje presude i izvršenje predmetne osude, proizlazi da nadležno tijelo države članice izvršiteljice može odbiti priznavanje i izvršenje osuđujuće presude ako se dotična osoba nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo tom presudom, osim ako se u potvrdi predviđenoj u članku 4. te okvirne odluke navodi da su ispunjeni uvjeti primjene slučajeva navedenih u podtočkama i., ii. i iii. članka 9. stavka 1. točke (i) Okvirne odluke 2008/909 (vidjeti po analogiji presudu od 21. prosinca 2023., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti), C-396/22, EU:C:2023:1029, t. 38. i 39. i navedenu sudsku praksu).
88      Taj članak 9. stavak 1. točka (i) tako ograničava mogućnost odbijanja priznavanja i izvršenja osuđujuće presude navođenjem, precizno i ujednačeno, uvjeta pod kojima se priznavanje i izvršenje takve presude nakon suđenja na kojem se dotična osoba nije osobno pojavila ne mogu odbiti (vidjeti po analogiji presudu od 23. ožujka 2023., Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda), C-514/21 i C-515/21, EU:C:2023:235, t. 49. i navedenu sudsku praksu).
89      Iz toga slijedi da je, kao što to proizlazi iz točke 56. ove presude, nadležno tijelo države članice izvršiteljice dužno priznati i izvršiti osuđujuću presudu, neovisno o odsutnosti dotične osobe prilikom suđenja koje je rezultiralo predmetnom odlukom, ako su ispunjeni uvjeti za primjenu jednog od slučajeva iz podtočaka i., ii. ili iii. tog članka 9. stavka 1. točke (i).
90      S obzirom na navedeno, imajući u vidu činjenicu da se člankom 9. stavkom 1. točkom (i) Okvirne odluke 2008/909 predviđa fakultativni razlog za nepriznavanje i neizvršenje osuđujuće presude, nadležno tijelo države članice izvršiteljice može, u svakom slučaju – nakon što utvrdi da uvjeti za primjenu slučajeva iz podtočaka i., ii. ili iii. te odredbe nisu ispunjeni kad je riječ o situaciji u kojoj se nalazi osoba protiv koje je donesena takva presuda – uzeti u obzir sve okolnosti svakog pojedinog slučaja na temelju kojih se može uvjeriti u to da priznavanje i izvršenje te presude ne podrazumijevaju povredu prava obrane te osobe (vidjeti po analogiji presudu od 23. ožujka 2023., Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda), C-514/21 i C-515/21, EU:C:2023:235, t. 76. i navedenu sudsku praksu).
91      U takvim okolnostima, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 68. svojeg mišljenja, osobito se može uzeti u obzir ponašanje dotične osobe, osobito činjenica da je ona htjela izbjeći dostavu obavijesti odnosno bilo kakav kontakt sa svojim odvjetnicima (vidjeti po analogiji presudu od 23. ožujka 2023., Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda), C-514/21 i C-515/21, EU:C:2023:235, t. 78. i navedenu sudsku praksu), i to neovisno o važnosti takvog ponašanja prilikom ocjenjivanja, kako proizlazi iz točaka 74. do 80. ove presude, jesu li ispunjeni uvjeti za primjenu slučajeva iz podtočaka i. do iii. navedenog članka 9. stavka 1. točke (i).
92      Isto tako, iako činjenica da je dotična osoba zatražila, kao u ovom slučaju, da se kazna izvrši u državi članici u kojoj boravi i u kojoj se nalazi središte njezinih interesa sama po sebi ne udovoljava uvjetima iz članka 9. stavka 1. točke (i) podtočke iii. Okvirne odluke 2008/909, nadležno tijelo države članice izvršiteljice može uzeti u obzir takav zahtjev i, ovisno o slučaju, namjeru nekorištenja eventualnim pravom na ponavljanje postupka kako bi se utvrdilo podrazumijeva li to izvršenje povredu njezinih prava obrane, tako da ne bi trebalo primijeniti razlog za nepriznavanje i neizvršenje predviđen u članku 9. stavku 1. točki (i) Okvirne odluke 2008/909 bez obzira na to što nisu ispunjeni uvjeti za primjenu slučajeva iz podtočaka i. do iii. tog članka 9. stavka 1. točke (i) (vidjeti u tom smislu današnju presudu Hölderman, C-447/24, t. 101. do 103.).
93      Iako članak 9. stavak 1. točka (i) te okvirne odluke predviđa mogućnost, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da nacionalni propis kojim se prenosi navedena okvirna odluka obvezuje nadležno tijelo države članice izvršiteljice da odbije priznati i izvršiti osuđujuću presudu donesenu u državi članici izdavateljici ako nisu ispunjeni uvjeti za primjenu slučajeva iz članka 9. stavka 1. točke (i) podtočaka i. do iii. te okvirne odluke. Taj propis tom tijelu stoga ne ostavlja nikakvu marginu prosudbe radi ispitivanja, na temelju okolnosti slučaja, može li se ipak smatrati da su poštovana prava obrane dotične osobe i, prema tome, u pogledu donošenja odluke o tome hoće li se priznati i izvršiti osuđujuća presuda o kojoj je riječ.
94      U tim okolnostima članku 9. stavku 1. točki (i) Okvirne odluke 2008/909 protivi se takav nacionalni propis.
95      S obzirom na razmatranja iznesena u točkama 48. i 49. ove presude, iz toga slijedi da bi sud koji je uputio zahtjev – ako bi smatrao da nisu ispunjeni uvjeti za primjenu slučajeva iz članka 9. stavka 1. točke (i) Okvirne odluke 2008/909, osobito iz podtočke ii. te odredbe – bio dužan, uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući metode tumačenja koje ono priznaje, tumačiti nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku u najvećoj mogućoj mjeri s obzirom na tekst i svrhu te okvirne odluke na način da može ocijeniti, na temelju svih okolnosti slučaja, može li se ipak smatrati da su prava obrane dotične osobe poštovana, tako da valja priznati i izvršiti osuđujuću presudu o kojoj je riječ.
96      S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. točku 6. Okvirne odluke 2002/584 te članak 9. stavak 1. točku (i) i članak 25. Okvirne odluke 2008/909 treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis na temelju kojeg – u slučaju osuđujuće presude izrečene dotičnoj osobi koja se nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom – pri čemu nisu ispunjeni uvjeti za primjenu slučajeva iz tog članka 9. stavka 1. točke (i), osobito onog navedenog u podtočki ii. te odredbe, nadležno tijelo države članice izvršiteljice ne može priznati tu osuđujuću presudu.
Troškovi
97      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:
1.      Članak 4. točku 6. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., te članak 9. stavak 1. točku (i) i članak 25. Okvirne odluke Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299,
treba tumačiti na način:
–        da im se protivi nacionalni propis na temelju kojeg – u slučaju kazne izrečene dotičnoj osobi koja se nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom – ako su, u skladu s odredbama tog propisa kojim se prenosi Okvirna odluka 2002/584, kako je izmijenjena, ispunjeni uvjeti za, s jedne strane, odbijanje predaje te osobe i, s druge strane, nalaganje izvršenja te kazne na državnom području države članice izvršiteljice, sud potonje ne može naložiti to izvršenje navedene kazne zbog toga što nisu ispunjeni uvjeti koji se odnose na priznavanje osuđujuće presude na temelju odredbi navedenog propisa kojim se prenosi Okvirna odluka 2008/909, kako je izmijenjena;
–        da je ispunjen zahtjev koji se odnosi na upoznatost s predviđenim suđenjem i koji je naveden na početku članka 9. stavka 1. točke (i) podtočke ii. Okvirne odluke 2008/299, kako je izmijenjena, kada se, uzimajući u obzir sve relevantne okolnosti koje su pravilno uzete u obzir, osobito ponašanje navedene osobe, može smatrati da je ona obaviještena o predviđenom datumu i mjestu suđenja koje je rezultiralo njezinom osudom.
2.      Članak 4. točku 6. Okvirne odluke 2002/584, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299, te članak 9. stavak 1. točku (i) i članak 25. Okvirne odluke 2008/909, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299,
treba tumačiti na način da im se:
protivi nacionalni propis na temelju kojeg – u slučaju osuđujuće presude izrečene dotičnoj osobi koja se nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom – pri čemu nisu ispunjeni uvjeti za primjenu slučajeva iz tog članka 9. stavka 1. točke (i), osobito onog navedenog u podtočki ii. te odredbe, nadležno tijelo države članice izvršiteljice ne može priznati tu osuđujuću presudu.
Potpisi
*      Jezik postupka: talijanski
ii      Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.