62016CC0465
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
P. MENGOZZI
представено на 3 октомври 2018 година (
1
)
Дело C‑465/16 P
Съвет на Европейския съюз
срещу
Growth Energy,
Renewable Fuels Association
„Обжалване — Дъмпинг — Внос на биоетанол с произход от Съединените американски щати — Окончателно антидъмпингово мито — Регламент (ЕО) № 1225/2009 — Процесуална легитимация на сдружения, представляващи производители, неизносители — Пряко засягане — Член 9, параграф 5 — Невъзможност за налагане на антидъмпингово мито на всеки доставчик — Налагане на антидъмпингово мито за цялата страна доставчик — Членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на Световната търговска организация (СТО) — Съответстващо тълкуване“
I. Въведение
1.
По настоящото дело Съветът на Европейския съюз, подкрепян от Европейската комисия, иска да бъде отменено решение на Общия съд на Европейския съюз от 9 юни 2016 г., Growth Energy и Renewable Fuels Association/Съвет (T‑276/13, EU:T:2016:340), с което Регламент за изпълнение (ЕС) № 157/2013 на Съвета от 18 февруари 2013 година за налагане на окончателно антидъмпингово мито върху вноса на биоетанол с произход от Съединените американски щати (
2
) се отменя в частта, засягаща четирима производители на биоетанол, представлявани от сдруженията Growth Energy и Renewable Fuels Association.
2.
От своя страна Growth Energy (наричано по-нататък „GE“) и Renewable Fuels Association (наричано по-нататък „RFA“) подават насрещна жалба срещу констатациите на Общия съд, въз основа на които е установена частичната недопустимост на тяхната жалба.
3.
Както ще посоча при анализа на първата част от първото основание от главната жалба, считам, че Общият съд погрешно установява, че жалбата на GE и RFA в първоинстанционното производство е допустима, доколкото е подадена от името на четирима американски производители на биоетанол, включени в представителната извадка. Поради това според мен обжалваното съдебно решение трябва да бъде отменено и първоинстанционната жалба да бъде отхвърлена в съответните части.
4.
Това разрешение обаче не освобождава Съда от разглеждането на насрещната жалба. В това отношение, както ще покажа, смятам за погрешна констатацията на Общия съд, че GE и RFA не са били процесуално легитимирани да подадат жалба от името на двама американски търговци на биоетанол/две извършващи смесване предприятия на биоетанол, а именно дружествата Murex и CHS. Обжалваното съдебно решение трябва да бъде отменено и от тази гледна точка.
5.
Накрая държа да уточня, че ако Съдът не сподели моя анализ и приеме, че първоинстанционната жалба е напълно допустима в своята цялост, той ще трябва да се произнесе по основанията по същество, изложени от Съвета в подкрепа на главната жалба, които са изведени от неправилното тълкуване и прилагане на член 9, параграф 5 от Регламент (ЕО) № 1225/2009 на Съвета от 30 ноември 2009 година за защита срещу дъмпингов внос от страни, които не са членки на Европейската общност (
3
) (наричан по-нататък „основният регламент“), разглеждан с оглед на разпоредбите от Споразумението за прилагането на член VI на Общото споразумение по митата и търговията (1994) (ГАТТ) (
4
) (наричано по-нататък Антидъмпинговото споразумение на СТО“). Въпреки че в това отношение обжалваното съдебно решение донякъде е объркващо, що се отнася до отношенията между „намерение на законодателя на Съюза да се изпълни особено задължение, поето в рамките“ на Антидъмпинговото споразумение на СТО, и „съответстващо тълкуване“ на основния регламент с посоченото споразумение, все пак считам, че като цяло Общият съд е тълкувал правилно член 9, параграф 5 от основния регламент.
II. Обстоятелствата, предхождащи спора, и решението на Общия съд
6.
Общият съд излага обстоятелствата, предхождащи спора, в точки 1—18 от обжалваното съдебно решение. В изложението по-долу са възпроизведени само елементите, които са абсолютно необходими, за да се разберат изложените от страните доводи в рамките на жабата на Съвета и насрещната жалба на GE и RFA.
7.
След подадена до Комисията жалба, на 25 ноември 2011 г. тя публикува известие за откриване на антидъмпингова процедура относно вноса на биоетанол с произход от Съединените американски щати (
5
), в което оповестява намерението си да използва метода на представителната извадка, за да извърши подбор на обхванатите от разследването производители — износители от Съединените американски щати.
8.
На 16 януари 2012 г. Комисията уведомява пет дружества, членуващи в GE и в RFA, а именно Marquis Energy LLC (
6
), Patriot Renewable Fuels LLC, Plymouth Energy Company LLC, POET LLC и Platinum Ethanol LLC, че са включени в представителната извадка на производителите износители.
9.
На 24 август 2012 г. Комисията изпраща на GE и на RFA неокончателен информационен документ, в който се съобщава за продължаването на разследването, без да се приемат временни мерки и за разширяването му по отношение на търговците/извършващите смесване предприятия. В документа се посочва, че на този етап не е възможно да се прецени дали износът на биоетанол с произход от Съединените щати е бил на дъмпингови цени, тъй като производителите в представителната извадка не правели разграничение между вътрешни продажби и продажби за износ, а всичките им продажби били към несвързани търговци/извършващи смесване предприятия, установени в Съединените щати, които впоследствие смесвали биоетанола с бензин и го препродавали.
10.
На 6 декември 2012 г. Комисията изпраща на GE и на RFA окончателния информационен документ, в който въз основа на данните от несвързаните търговци/извършващи смесване предприятия анализира наличието на увреждащ промишлеността на Европейския съюз дъмпинг и планира да наложи окончателни мерки при ставка от 9,6 % за цялата държава, за период от три години.
11.
На 18 февруари 2013 г. по силата на основния регламент Съветът приема спорния регламент, с който налага антидъмпингово мито върху биоетанола, наричан „етанол гориво“, със ставка 9,5 % за цялата държава, за период от пет години.
12.
Общият съд посочва също, от една страна, че в съображения 12—16 от спорния регламент Съветът е констатирал, че според установеното в хода на разследването, никой от производителите в представителната извадка не е изнасял биоетанол на пазара на Съюза и че износители на разглеждания продукт за Съюза са били не американските производители на биоетанол, а търговците/извършващите смесването предприятия, поради което, за да приключи успешно разследването за дъмпинг, Съветът е използвал данните от двамата търговци/двете извършващи смесване предприятия, които са приели да съдействат на разследването (т. 16 от обжалваното съдебно решение). От друга страна, Общият съд отбелязва, че в съображения 62—64 от спорния регламент Съветът е обяснил, че според него е целесъобразно да се определи дъмпингов марж за цялата държава, тъй като структурата на биоетаноловата промишленост и начинът, по който разглежданият продукт се произвежда и продава на пазара в Съединените щати и се изнася за Съюза, правели практически неприложимо установяването на индивидуални дъмпингови маржове за производителите от Съединените щати (т. 17 от обжалваното съдебно решение).
13.
След това Общият съд се произнася по допустимостта на жалбата на GE и RFA като професионални сдружения. По същество Общият съд разграничава три хипотези, в които жалбата за отмяна, подадена от сдружение, натоварено със защитата на колективните интереси на своите членове, е допустима, а именно, първо, когато това се признава изрично от правна норма, второ, когато предприятията, които сдружението представлява, или някои от тях са процесуално легитимирани в лично качество, или, трето, когато сдружението може да се позове на свой собствен интерес (т. 45 от обжалваното съдебно решение).
14.
След като установява, че GE и RFA не са посочили никаква конкретна правна норма, даваща им право да обжалват, преминавайки към втората хипотеза, Общият съд проверява дали GE и RFA са имали право да обжалват поради личната процесуална легитимация на техните членове.
15.
В извършения от него анализ в точки 51—62 от обжалваното съдебно решение Общият съд по същество приема, от една страна, че жалбата за отмяна на GE и RFA е недопустима, тъй като те представлявали Marquis Energy, а то подало самостоятелна жалба за отмяна (т. 51 от обжалваното съдебно решение) (
7
), и от друга страна, че сдруженията не могат редовно да представляват Murex и CHS, двама търговци/извършващи смесване предприятия, износители на биоетанол, тъй като тези дружества били, едното — само „асоцииран“ член на GE, а другото — само „асоцииран“ член на RFA, без право на глас и следователно без възможност да изтъкнат интересите си, в случай че съответното сдружение евентуално предприеме действия като техен представител (вж. т. 53—55 от обжалваното съдебно решение). Освен това Общият съд изключва и възможността GE и RFA да са процесуално легитимирани да подадат жалба от името на всичките си членове, освен четиримата американски производители, включени в представителната извадка в спорния регламент. Общият съд всъщност приема, че не е доказано тези членове да са били пряко засегнати от въведеното с посочения регламент антидъмпингово мито (вж. т. 151—153 от обжалваното съдебно решение).
16.
След анализа, извършен в точки 90—149 от обжалваното съдебно решение, в точка 150 от това решение Общият съд обаче стига до извода, че по силата на втората хипотеза, посочена в член 263, четвърта алинея ДФЕС, GE и RFA са процесуално легитимирани да подадат първоинстанционната жалба, доколкото с нея се иска отмяна на спорния регламент в частта, засягаща четиримата американски производители в представителната извадка. Общият съд всъщност приема, от една страна, след като извършва съдържащия се в точки 92—117 от обжалваното съдебно решение анализ, че четиримата производители в представителната извадка са пряко засегнати от спорния регламент. От друга страна, той установява също, че тези производители са лично засегнати от посочения регламент (вж. т. 123—145 от обжалваното съдебно решение).
17.
Що се отнася до споменатата в точка 13 от настоящото заключение трета хипотеза — а именно, че сдружението е процесуално легитимирано, когато може да се позове на свой собствен интерес — произнасяйки се по този въпрос в точки 77—86 от обжалваното съдебно решение, Общият съд приема, че GE и RFA са процесуално легитимирани в лично качество само доколкото в десетото основание от жалбата си се позовават на защитата на процесуалните гаранции, които са им предоставени от относимите разпоредби на основния регламент (вж. т. 85, 87 и т. 162, второ тире от обжалваното съдебно решение).
18.
В обобщение Общият съд съответно обявява за допустима жалбата на GE и RFA за отмяна само доколкото тя е подадена: a) от името на четиримата американски производители от представителната извадка, които са пряко и лично засегнати от спорния регламент, и б) в лично качество, в рамките на десетото основание, изведено от нарушение на собствените им процесуални права в хода на антидъмпинговата процедура.
19.
Що се отнася до съществото на спора, макар Общият съд да отхвърля десетото основание, изтъкнато от GE и RFA (вж. т. 250—343 от обжалваното съдебно решение), той уважава втората част от първото основание, изложено от GE и RFA от името на четиримата производители в представителната извадка, и отменя спорния регламент, без да се произнася нито по другите части от посоченото основание, нито по останалите осем основания, изложени в подкрепа на жалбата им (вж. т. 246 от обжалваното съдебно решение).
20.
По същество според Общия съд Съветът неправилно е приел, че на основание член 9, параграф 5 от основния регламент има право да определи дъмпингов марж за цялата държава и че съответно не е длъжен да изчислява индивидуални дъмпингови маржове за всеки американски производител, включен в представителната извадка по спорния регламент.
21.
За да стигне до този извод, Общият съд посочва, на първо място, че с член 9, параграф 5 от основния регламент законодателят на Съюза е имал намерение да изпълни поето в рамките на СТО особено задължение, съдържащо се в случая в членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО; поради това член 9, параграф 5 от основния регламент трябвало да се тълкува в съответствие с посочените членове (вж. т. 180 и 184 от обжалваното съдебно решение).
22.
На второ място, Общият съд приема, че по силата на член 9, параграф 5 от основния регламент Съветът по принцип е бил длъжен да изчисли индивидуален дъмпингов марж и да наложи индивидуални антидъмпингови мита за всеки от четиримата производители в представителната извадка, тъй като със запазването на последните като участници в представителната извадка на американските производители и износители институциите са приели, че те са „доставчици“ на дъмпинговия продукт по смисъла на член 9, параграф 5 от основния регламент (вж. т. 194 и 201 от обжалваното съдебно решение).
23.
На трето и последно място, Общият съд счита, че макар наистина съгласно член 9, параграф 5 от основния регламент да съществува изключение от индивидуалното изчисляване на размера на наложеното мито, ако „това е неприложимо“ — което съответно позволява просто да се назове страната доставчик, тоест налагане на антидъмпингово мито за цялата държава — понятието „неприложимо“ трябва да се тълкува в съответствие с аналогичното понятие, използвано в членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО (в този смисъл вж. т. 228 и 232 от обжалваното съдебно решение). С оглед на последните разпоредби Общият съд впрочем приема, че член 9, параграф 5 от основния регламент не допуска никакво изключение от задължението за налагане на индивидуално антидъмпингово мито на включен в представителната извадка производител, който е съдействал на разследването, когато институциите считат, че не са в състояние да установят индивидуална експортна цена за него (вж. т. 232, последно изречение от обжалваното съдебно решение). Въз основа на това Общият съд съответно стига до извода, че предвид дадените от институциите разяснения, Съветът неправилно е счел, че налагането на индивидуални антидъмпингови мита за включените субекти в представителната извадка на американските износители е „неприложимо“ по смисъла на член 9, параграф 5 от основния регламент (т. 241 от обжалваното съдебно решение), като тезата на институциите, че имат затруднения при проследяването на отделните продажби или при съпоставянето на нормалните стойности със съответните експортни цени за производителите в представителната извадка, не е достатъчна, за да се обоснове използването на това изключение (в този смисъл вж. т. 242—244 от обжалваното съдебно решение). Общият съд съответно отменя спорния регламент, поради допуснато нарушение на член 9, параграф 5 от основния регламент, в частта, засягаща представляваните от GE и RFA четирима американски производители, включени в представителната извадка.
III. Искания на страните
А.
Искания на страните в рамките на главната жалба
24.
В рамките на главната жалба главното искане на Съвета е Съдът:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да отхвърли жалбата, подадена от GE и RFA в първоинстанционното производство,
–
да осъди GE и RFA да понесат направените от него съдебни разноски в първоинстанционното производство и в производството по обжалване.
25.
При условията на евентуалност, Съветът иска Съдът:
–
да върне делото на Общия съд за ново разглеждане,
–
да не се произнася по съдебните разноски в първоинстанционното производство и в производството по обжалване.
26.
Главното искане на Комисията е Съдът:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да обяви жалбата в първоинстанционното производство за недопустима,
–
да осъди GE и RFA да заплатят съдебните разноски в производствата пред Общия съд и Съда.
27.
При условията на евентуалност Комисията иска Съдът:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да отхвърли втората част от първото основание, изложено от GE и RFA в първоинстанционното производство, а що се отнася до другите части от първото основание и до другите основания, да върне делото на Общия съд за ново разглеждане,
–
да не се произнася по съдебните разноски, направени в производствата пред двете инстанции.
28.
GE и RFA искат Съдът:
–
да отхвърли жалбата изцяло и да потвърди първа точка от диспозитива на обжалваното съдебно решение,
–
да осъди Съвета да понесе направените от тях съдебни разноски в първоинстанционното производство и в производството по обжалване.
Б.
Искания на страните в рамките на насрещната жалба
29.
В рамките на насрещната жалба главното искане на GE и RFA е Съдът:
–
да отмени втора точка от диспозитива на обжалваното съдебно решение, доколкото с нея се отхвърля (в останалата ѝ част) тяхната жалба за отмяна,
–
да отмени изцяло спорния регламент в частта, засягаща тях и всички техни членове,
–
да осъди Съвета да понесе, от една страна, съдебните разноски, направени от тях в първоинстанционното производството пред Общия съд, както и във връзка с главната и насрещната жалба до Съда, и от друга страна, собствените си разноски.
30.
При условията на евентуалност, ако Съдът приеме, че етапът на производството не му позволява да реши спора, GE и RFA искат Съдът:
–
да върне делото на Общия съд, за да се произнесе по първите девет основания за отмяна, които са изложили самостоятелно, и по всички основания за отмяна, повдигнати от името на техните членове, различни от четиримата американски производители в представителната извадка,
–
да осъди Съвета да понесе направените от тях до момента съдебни разноски в първоинстанционното производство и в производствата по главната и по насрещната жалба, без да се произнася по съдебните разноски във връзка с по-нататъшния ход на производството.
31.
Съветът иска Съдът:
–
да отхвърли насрещната жалба изцяло и да потвърди втора точка от диспозитива на обжалваното съдебно решение,
–
да осъди GE и RFA да понесат направените от него съдебни разноски както в първоинстанционното производство пред Общия съд, така и във връзка с главната и насрещната жалба, а също и техните собствени съдебни разноски.
32.
Комисията иска Съдът:
–
да отхвърли насрещната жалба като недопустима и евентуално като неоснователна,
–
да осъди GE и RFA да заплатят съдебните разноски.
IV. Анализ
33.
Както вече отбелязах в уводните си думи, двете жалби, главната и насрещната, с които е сезиран Съдът, пораждат много затруднения, както що се отнася до допустимостта, така и по същество. В това отношение, предвид сложността на повдигнатите въпроси и позицията на Общия съд, доста изненадващо е, че той не е решил да се произнесе по тези дела в разширен състав.
34.
При това положение, както ще покажа и в изложението, посветено на анализа на главната жалба, смятам, че посочените от Съвета и от Комисията доводи в подкрепа на първото основание, изведено по същество от неправилно тълкуване на член 263, четвърта алинея ДФЕС и съответно от недопустимостта на първоинстанционната жалба на GE и RFA, са толкова сериозни, че поради тази причина обжалваното съдебно решение следва да бъде отменено.
35.
Съветът, подкрепян от Комисията, излага три основания в подкрепа на главната жалба. Първото, както вече бе уточнено, е свързано с допустимостта на първоинстанционната жалба, подадена от GE и RFA от името на четиримата американски производители в представителната извадка, докато другите две основания се отнасят до съществото на спора, а именно до възприетото от Общия съд тълкуване и прилагане на член 9, параграф 5 от основния регламент. В писмения си отговор Комисията обаче добавя, че Общият съд е трябвало да обяви първоинстанционната жалба за недопустима, тъй като предвид посочения в устава им предмет на дейност GE и RFA не можели редовно да представляват членовете си.
36.
В насрещната си жалба GE и RFA изтъкват две основания от процесуално естество, като критикуват Общия съд, от една страна, че ограничава обхвата на процесуалната им легитимация да подадат жалба от свое име до защитата на предоставените от основния регламент процесуални гаранции, и от друга страна, че не признава процесуалната легитимация на GE и на RFA да подадат жалба от името на техните членове, различни от четиримата американски производители в представителната извадка.
37.
Поставените в тези жалби въпроси ще бъдат разгледани в следната последователност. На първо място, ще анализирам отправения от Комисията упрек към Общия съд, че неправилно е пропуснал да констатира липсата на представителност на GE и RFA, която липса засягала допустимостта на първоинстанционната им жалба (част A). На второ място, ще бъде разгледана първата част от първото основание на Съвета в подкрепа на главната жалба, изведено от неправилното тълкуване на член 263, четвърта алинея ДФЕС и от неизпълнение на задължението за мотивиране (част Б), която част според мен трябва да бъде уважена. На трето място, след като накратко отхвърля твърдяната от Комисията липса на процесуална предпоставка, що се отнася до недопустимостта на насрещната жалба на GE и на RFA, ще разгледам изложените в нея две основания (част В), едната част от които според мен също трябва да бъде уважена. Накрая, на четвърто място, при условията на евентуалност, последователно ще бъдат анализирани двете основания от главната жалба, изведени от неправилното тълкуване и прилагане на член 9, параграф 5 от основния регламент (части Г и Д).
А.
По възражението на Комисията относно допустимостта на първоинстанционната жалба на GE и RFA: пропуск на Общия съд да констатира, че тези сдружения не са представителни или нямат право да подадат жалба
1. Доводи на страните
38.
Комисията твърди, че първоинстанционната жалба e трябвало да бъде обявена за недопустима, тъй като уставите на GE и RFA не им позволявали да защитават търговските интереси на даден сектор или на техните членове — основание за недопустимост, което Съдът впрочем бил длъжен да разгледа служебно.
39.
В това отношение според Комисията Общият съд изопачава фактите, като описва GE и RFA като „сдружения, представляващи американските производители на биоетанол“ (т. 1 от обжалваното съдебно решение), а след това като „сдружения, представляващи интересите на американск[ата биоетанолова промишленост]“ (т. 42 от обжалваното съдебно решение). Всъщност като сдружения с нестопанска цел, учредени съгласно District of Columbia Non-Profit Corporation Act (Закон за сдруженията с нестопанска цел на окръг Колумбия), двете сдружения не можели да осъществяват дейности по защита на търговските интереси на даден сектор или на техните членове.
40.
Освен това според Комисията такава дейност била несъвместима с конкретната цел на GE „да популяризира етанола като източник на възобновяема чиста и устойчива енергия“ и с предмета на дейност на RFA да „насърчава и способства за развитието на устойчива и конкурентоспособна национална промишленост на възобновяемите горива“, който съответно не обхващал защитата на търговските интереси на членове му на територията на трети образувания или страни. Впрочем GE и RFA изобщо не се опитали да претендират, че първоинстанционната им жалба се вписва в рамките на заложените в уставите им цели, тъй като в точка 75 от обжалваното съдебно решение Общият съд, напротив, констатирал, че с предприетите от тях действия по съдебен ред те целят да „защитят американското производство на етанол“.
41.
В отговор GE и RFA посочват, че Комисията в качеството ѝ на „друга страна“ в производството по жалбата на този етап няма как да твърди, че доказателствата са изопачени, което Съветът не е твърдял. В допълнение според тези сдружения нестопанската им цел изобщо не предполага, че не могат да защитават търговските интереси на даден сектор или на членовете си. Що се отнася до RFA, те уточняват, че Комисията произволно прави извода, че предметът на дейност на това сдружение се ограничава до национални въпроси и изключва защитата на търговските интереси на членовете му в трети страни. Насърчаването на национална промишленост впрочем било свързано и с нейния растеж, включително при износа, а това било част именно от мисията на RFA.
2. Преценка
42.
Ще припомня, че съгласно член 174 от Процедурния правилник на Съда исканията в писмения отговор са за уважаване или отхвърляне, изцяло или частично, на жалбата. Освен това съгласно членове 172 и 176 от този правилник страните, които имат право да представят писмен отговор, могат с отделен документ, различен от писмения отговор, да представят насрещна жалба, исканията в която съгласно член 178, параграф 1 и параграф 3, второ изречение от посочения правилник са за отмяна, изцяло или частично, на обжалваното съдебно решение, с оглед на правни основания и доводи, различни от изтъкнатите в писмения отговор.
43.
Както Съдът вече е приел, от тези разпоредби, разгледани във връзка една с друга, следва, че в писмения отговор не може да се иска отмяна на обжалваното съдебно решение по различни и самостоятелни съображения спрямо изтъкнатите в жалбата, тъй като такива съображения могат да бъдат изтъквани само с насрещна жалба (
8
).
44.
В писмения си отговор Комисията упреква Общия съд, че в точка 45 от обжалваното съдебно решение приема, че GE и RFA са имали право да подадат жалба от името на американските производители на биоетанол в явно нарушение на уставите на тези две сдружения.
45.
Въпреки че Съветът наистина оспорва активната процесуална легитимация на GE и RFA да подадат жалба от името на четиримата американски производители на биоетанол в представителната извадка, неговите оплаквания се отнасят до признаването от Общия съд на прякото и лично засягане по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС на тези четирима производители, а не, както твърди в писмения си отговор Комисията, до способността на GE и RFA да представляват американската биоетанолова промишленост.
46.
В писмения си отговор Комисията следователно ясно сочи различно и самостоятелно съображение за частична отмяна на обжалваното съдебно решение спрямо изложеното в главната жалба (
9
). Поради това, в приложение на членове 176 и 178 от Процедурния правилник на Съда, това съображение за частична отмяна на обжалваното съдебно решение е трябвало да бъде изложено в отделен документ в рамките на насрещна жалба.
47.
Все пак соченото от Комисията съображение, изведено от недопустимостта на първоинстанционната жалба на двете сдружения, безспорно е абсолютно основание за отмяна. То може, а дори и трябва да бъде изтъкнато служебно от съда на Съюза (
10
).
48.
Поради това, според мен Съдът не може да отхвърли като недопустима отправената от Комисията срещу обжалваното съдебно решение критика, че Общият съд е изопачил уставите на GE и RFA, приемайки по същество, че защитата на колективните интереси на американските производители на биоетанол попада в предмета на дейност на посочените сдружения.
49.
В този контекст според мен Комисията не е доказала, че Общият съд е изопачил фактите — в конкретния случай предмета на дейност на GE и RFA.
50.
От една страна, самото изтъкнато от Комисията обстоятелство, че по силата на уставите си сдруженията нямат никаква стопанска цел, не означава, че им е забранено да представляват интересите на дадена промишленост, включително пред съд, както приема Общият съд. Липсата на стопанска цел на сдруженията обикновено се отнася до забраната за реализиране и разпределяне на печалба в полза на техните членове и Комисията не е доказала, че в случая на GE и RFA това не е така, както последните посочват в писмената си реплика, подадена в рамките на насрещната жалба.
51.
От друга страна, не мога да се съглася с довода на Комисията, че „очевидно защитата на американската етанолова промишленост срещу взети от [Съюза] мерки за търговска защита не попада в предмета [на дейност на двете сдружения]“, тъй като предметът им на дейност се ограничавал до национални въпроси. Всъщност предметът на дейност на всяко от сдруженията, частично възпроизведен от Комисията в писмения ѝ отговор, е формулиран достатъчно широко, за да обхваща иск или жалба пред съд от името на американските производители на биоетанол, като подадената от тях жалба пред Общия съд. Това със сигурност се отнася за устава на GE, в който се уточнява, че това сдружение предприема всяко действие, което е необходимо, подходящо, препоръчително и уместно за постигането на неговата цел и всяко друго допълнително действие, свързано с неговите цели. Колкото до RFA, считам, че твърдяното от Комисията изопачаване на фактите не може да се докаже, тъй като предметът на дейност на това сдружение е да насърчава и способства развитието на конкурентоспособна национална промишленост на възобновяемите горива. Напротив, според мен защитата на тази промишленост от наложените от трето образувание като Съюза антидъмпингови мерки, които е възможно да я засегнат, по всяка вероятност може да допринесе за осигуряване на конкурентоспособно развитие на американската промишленост на възобновяемите горива, като например биоетанола, и да бъде в съответствие с предмета на дейност на това сдружение.
52.
Ето защо предлагам повдигнатото в писмения отговор на Комисията възражение относно липсата на представителност на GE и на RFA и на право те да подадат жалба от името на американските производители на биоетанол да бъде отхвърлено при всички положения като неоснователно.
Б.
По първото основание от главната жалба: неправилно тълкуване на член 263, четвърта алинея ДФЕС и неизпълнение на задължението за мотивиране
53.
По същество това основание се състои от две части. С първата част от първото основание Съветът твърди, че при достигането до извода, че четиримата производители в представителната извадка, представлявани от GE и RFA, са пряко засегнати от спорния регламент, Общият съд не е съобразил тълкуването на това условие, въведено с член 263, четвърта алинея ДФЕС. Във втората част Съветът упреква Общия съд, че е тълкувал погрешно условието за лично засягане, предвидено в член 263, четвърта алинея ДФЕС, без да обясни, нито да покаже защо четиримата производители в представителната извадка притежават качества, отличаващи ги от други американски производители на биоетанол.
54.
Както вече посочих, според мен изложената от Съвета първа част трябва да бъде уважена, поради което — предвид кумулативния характер на двете условия за допустимост, посочени в член 263, четвърта алинея ДФЕС — разглеждането на втората част се оказва излишно.
1. Обобщено представяне на доводите на страните по първата част от първото основание, изведена от грешки при прилагане на правото, що се отнася до извода, че представляваните от GE и RFA четирима производители в представителната извадка са пряко засегнати от спорния регламент
55.
Според Съвета, подкрепян от Комисията, Общият съд не е спазил предвиденото в член 263, четвърта алинея ДФЕС условие относно прякото засягане по начина, по който то се тълкува от Съда, тъй като не е констатирал, че спорният регламент пряко поражда последици за правното положение на четиримата производители в представителната извадка, представлявани от GE и RFA, а най-много може да е установил наличието на непреки последици за икономическото положение на тези оператори, които не изнасят продуктите си на пазара на Съюза. Според тези институции Съдът впрочем вече е отхвърлил — по-специално в решение от 28 април 2015 г., T & L Sugars и Sidul Açúcares/Комисия (C‑456/13 P, EU:C:2015:284) — виждането, че за да се изпълни условието за пряко засягане, е достатъчно да се докаже, че спорната мярка поражда изцяло икономически последици или създава по-неблагоприятно конкурентно положение. В случая допуснатите от Общия съд грешки при прилагане на правото били видни най-вече в точки 110, 111, 114, 116 и 117 от обжалваното съдебно решение. Комисията добавя, че при прилагането на съдебната практика относно условието за пряко засягане, в точки 93—104 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно е приел, че за да се установи такова засягане, било достатъчно четиримата производители в представителната извадка да са произвели продукт, за който при износ от трето лице за Съюза се дължи антидъмпингово мито. При това схващане се смесвали прякото и непрякото, както и правното и икономическото. Според Комисията опитът на GE и RFA в писмените си изложения до Съда да замъглят фактическото съдържание на обжалваното съдебно решение по никакъв начин не променя този анализ.
56.
В отговор GE и RFA твърдят, на първо място, че Съветът приканва Съда да прецени отново направените от Общия съд фактически констатации, което не било от компетентността на съда в производството по обжалване. Тези критики, които се отнасят до фактическите преценки, направени от Общия съд в точки 103 и 114 от обжалваното съдебно решение, следователно били недопустими. На второ място, според GE и RFA фактът, че големи количества биоетанол, произведен от четиримата производители в представителната извадка, са били изнесени в Съюза и че последните са определени в спорния регламент като производители/износители, е достатъчен, за да може Общият съд да приеме, че тези оператори са пряко засегнати от посочения регламент. Общият съд правилно е констатирал, че четиримата производители в представителната извадка са американски производители на биоетанол, изнасящи продукцията си в Съюза, и че, след като на тази продукция са наложени антидъмпингови мита, последните са засегнали правното положение на тези дружества. При всички положения, тъй като производителите в представителната извадка знаели, че продажбите им са предназначени за износ за Съюза, и съответно имали експортна цена, липсата на преки продажби не била от значение. Според GE и RFA засягането е също толкова пряко в хипотезата на потенциален износител на съответния продукт за Съюза. Освен това цитираната от институциите практика на Съда в подкрепа на становището им не била относима, тъй като не се отнасяла до критерия за прякото засягане или била свързана с несходни фактически положения.
2. Преценка
57.
Както правилно припомня Общият съд в точка 67 от обжалваното съдебно решение, по която точка впрочем в случая не се спори, предвиденото в член 263, четвърта алинея ДФЕС понятие за пряко засягане изисква съчетаване на два кумулативни критерия. От една страна, спорният акт трябва пряко да поражда последици за правното положение на лицето, което иска отмяната му. От друга страна, този акт не трябва да оставя никакво право на преценка на адресатите на мярката, на които е възложено изпълнението ѝ, което е с чисто автоматичен характер и произтича единствено от правната уредба на Съюза, без да се прилагат други правила с опосредяващ характер (
11
).
58.
В случая отправените от Съвета и Комисията критики към обжалваното съдебно решение засягат само прилагането на първия критерий, а именно преките последици от спорния регламент за правното положение на четиримата производители в представителната извадка.
59.
В това отношение най-напред следва да се отхвърлят твърденията на GE и RFA, че с първата част от първото основание от жалбата на Съвета се целяло направените от Общия съд фактически констатации и преценки отново да се поставят на обсъждане пред Съда.
60.
Всъщност, както ще обясня по-подробно, според мен Съветът извършва напълно правилен прочит на фактическите предпоставки, на които Общият съд основава правния си извод, че четиримата производители в представителната извадка са пряко засегнати от спорния регламент, който извод се оспорва от институциите. Напротив, по-скоро именно GE и RFA на различни места в писмените си изложения се опитват да изопачат направените от Общия съд фактически констатации и преценки в обжалваното съдебно решение.
61.
Обяснявам.
62.
Страните в спора пред Общия съд дълго обсъждат въпроса дали четиримата производители, включени в представителната извадка по време на разследването, са изнасяли продукцията си от биоетанол за Съюза или, напротив, този износ е осъществен от несвързани търговци/извършващи смесване предприятия.
63.
Както припомня Общият съд в точка 94 от обжалваното съдебно решение, в спорния регламент се уточнява, че тъй като никой от четиримата производители в представителната извадка не е изнасял сам биоетанол за пазара на Съюза, техните продажби са извършвани на вътрешния (американски) пазар към несвързани търговци/извършващи смесване предприятия, които впоследствие са смесвали биоетанола с бензин, за да го препродадат на вътрешния пазар и за износ, по-специално за Съюза.
64.
В резултат на направените от Общия съд в точки 95—102 от обжалваното съдебно решение различни констатации, които не се оспорват в настоящото производство по обжалване, в точка 103 от посоченото решение този съд стига до извода, че „в достатъчна степен е било доказано, че твърде значителните обеми биоетанол, закупени през разследвания период от осемте разследвани търговци/извършващи смесване предприятия от [четиримата] американски производители на биоетанол в представителната извадка, са били в голямата си част изнасяни за Съюза.[…]“.
65.
Като използва безлична и непряка форма — впрочем още в точка 97 от обжалваното съдебно решение („[…] през разследвания период значително количество биоетанол от четиримата производители в представителната извадка е било изнасяно редовно за Съюза“) — Общият съд не приема, дори негласно, и противно на твърденията на GE и RFA пред Съда, че тези дружества сами са изнасяли продукцията си за Съюза.
66.
Всъщност от точка 103 от обжалваното съдебно решение неизбежно следва, че според Общия съд произведеният от четиримата производители в представителната извадка биоетанол е бил „закупен“ от разследваните несвързани търговци/извършващи смесване предприятия, преди да бъде изнесен от тях в голямата си част за Съюза. Както отбелязва Комисията, Общият съд следователно просто установява, че произведен от четиримата производители в представителната извадка биоетанол непряко е бил изпращан на пазара на Съюза, т.е посредством несвързани търговци/извършващи смесване предприятия, след като те са го смесили с бензин.
67.
Няма част от обжалваното съдебно решение, която да подсказва, че Общият съд е признал на американските производители на биоетанол качеството на износител. Липсата на признаване на такова качество се установява изрично от точка 110 от обжалваното съдебно решение, в която Общият съд приема, че „дори производителят да няма качеството [на] износител на тези продукти“, той може да се окаже „засегнат в съществена степен“ от налагането на антидъмпингови мита върху продукти, внасяни в Съюза. Тази липса се потвърждава и от точка 111 от посоченото съдебно решение, където се посочва, че четиримата производители в представителната извадка „са произвеждали [био]етанол в чист вид през разследвания период и че търговците/извършващите смесване предприятия са добавяли техните продукти към бензин и са ги изнасяли за Съюза“.
68.
От това следва, че противно на твърденията на GE и RFA, Съветът, нито пък Комисията, изобщо не приканва Съда да извърши нова преценка на фактите. Напротив, тези институции правят точен прочит на относимите точки от обжалваното съдебно решение.
69.
Критиките на Съвета, също като тези на Комисията, се свеждат до оспорване на правния извод на Общия съд по същество, че предвиденото в спорния регламент налагане на антидъмпингови мита пряко е породило последици за правното положение на четиримата производители в представителната извадка поради качеството им на американски производители на биоетанол, част от чиято продукция е изнасяна за Съюза.
70.
Считам впрочем, че тези критики са основателни, тъй като изложените от Общия съд мотиви, въз основа на които той прави извода, че спорният регламент е породил преки последици за правното положение на тези четирима оператори, според мен са недостатъчни и неправилни.
71.
Ще припомня преди всичко, че в точка 104 от обжалваното съдебно решение въз основа на преценките, съдържащи се в точки 97—103 от посоченото решение, Общият съд прави извода, че четиримата производители в представителната извадка са пряко засегнати именно по смисъла на съдебната практика, посочена в точка 67 от това решение, докато в точки 106—117 от същото решение той отхвърля едно по едно направените от Съвета и Комисията възражения срещу този извод.
72.
Точки 97—102 от обжалваното съдебно решение съдържат само съображения, свързани с местоназначението, обема и особеностите на произвеждания биоетанол от четиримата американски производители в представителната извадка. Както вече беше посочено, в точка 103 от обжалваното съдебно решение въз основа на тези съображения Общият съд заключава, че в достатъчна степен е било доказано, че твърде значителни обеми биоетанол, закупени от несвързаните търговци/извършващи смесване предприятия от производителите в представителната извадка, са били в голямата си част изнасяни за Съюза.
73.
Макар такива преценки от икономическо естество да не са неточни и при всички положения да не са оспорени от Съвета, те все пак са недостатъчни, за да се докаже, както Общият съд приема по същество в точка 104 от обжалваното съдебно решение, че наложените със спорния регламент антидъмпингови мита са засегнали пряко правното положение на четиримата производители в представителната извадка.
74.
Всъщност констатацията, че преди въвеждането на антидъмпинговите мита произвежданият биоетанол от производителите в представителната извадка се е оказал на пазара на Съюза с посредничеството на несвързани търговци/извършващи смесване предприятия, след като е бил смесен с бензин, все още не означава, че е доказано наличието на промяна в правното положение на четиримата производители в представителната извадка в резултат от налагането на тези мита.
75.
Подобна преценка позволява да се допусне, че всеки производител от трета страна, чиито продукти се намират на пазара на Съюза, е пряко засегнат по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС, съгласно тълкуването на тази разпоредба от Съда, от въвеждането на антидъмпингови мита, засягащи посочените продукти.
76.
Следва впрочем да се припомни, че съгласно практиката на Съда по естеството и по обхвата си регламентите за налагане на антидъмпингови мита са нормативни актове, тъй като се прилагат за всички икономически оператори, и затова само поради някои особени обстоятелства разпоредбите на тези регламенти могат да засягат пряко (и лично) тези производители и износители на съответния продукт, за които въз основа на данните за търговската им дейност е установено, че носят отговорност за дъмпинговите практики (
12
).
77.
Само по себе си обстоятелството, че даден продукт се намира на пазара на Съюза, било то и в значителен обем, не е достатъчно, за да се приеме, че след като по отношение на този продукт е наложено антидъмпинтгово мито, правното положение на неговия производител е пряко засегнато от посоченото мито.
78.
Ако това беше така, нормативният характер на антидъмпинговите регламенти би бил лишен от всякаква основа. С други думи, всеки производител на продукт, за който е наложено антидъмпингово мито, поради обективното си качество на производител на посочения продукт, автоматично по подразбиране ще бъде считан за пряко засегнат от регламента, с който е наложено това мито.
79.
Фактът, че този производител е участвал в разследването като е бил включен в представителната извадка, използвана в процедурата, довела до приемането на спорния регламент, не променя тази преценка. Всъщност включването на предприятие в представителна извадка в рамките на водено от Комисията разследване най-много може да е признак за личното засягане на оператора (
13
). Това не означава, че правното положение на този производител е пряко засегнато от налагането на окончателни антидъмпингови мита в края на това разследване.
80.
Струва ми се, че изводът, до който Общият съд стига преждевременно в точка 104 от обжалваното съдебно решение, в още по-голяма степен подлежи на критика, тъй като в същото време Общият съд изобщо не отрича направената в спорния регламент и припомнена в точка 94 от обжалваното съдебно решение констатация, че въпросните производители са извършвали продажбите си на вътрешния (американски) пазар към несвързаните търговци/извършващи смесване предприятия с цел препродажба от последните както на американския вътрешен пазар, така и за износ, и констатацията, също припомнена в точка 102 от обжалваното съдебно решение, че не е възможно да се съпоставят нормалните стойности със съответните експортни цени, които констатации подкрепят становището на институциите, че производителите в представителната извадка са продавали продукцията си на
вътрешния американски пазар на посочените търговци/извършващи смесване предприятия и не са имали никакво влияние върху местоназначението и определянето на цените при продажбите за износ.
81.
Преценките, извършени в точки 107—110 и 114—117 от обжалваното съдебно решение под формата на отхвърляне на изложените от Съвета и Комисията доводи, също не са убедителни.
82.
Първо, изложените в точки 107—110 от обжалваното съдебно решение съображения на Общия съд — по същество, че прякото засягане на оператор по силата на регламент, с който се налагат антидъмпингови мита, не зависи от неговото качество на производител или износител, тъй като производител, нямащ качеството на износител на изнасяните продукти, обложени с антидъмпингово мито, може да се окаже „засегнат в съществена степен“ от въвеждането на такова мито за съответния продукт — в крайна сметка не отговарят на въпроса за прякото засягане на правното положение на четиримата производители в представителната извадка от налагането на антидъмпинговите мита със спорния регламент.
83.
Наистина, готов съм да допусна, че самото качество на производител на даден оператор не е достатъчно, за да се изключи ipso jure възможността условието за пряко засягане на този оператор по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС да е изпълнено.
84.
Общият съд обаче пропуска да обясни защо правното положение на производител от трета страна, който продава продуктите си само на вътрешния пазар на тази страна на други оператори, които от своя страна след добавяне на друго вещество препродават продукта на този вътрешен пазар и за износ, може пряко да бъде променено от налагането на антидъмпингови мита за този продукт, приложимо за пазара на Съюза. В това отношение използването от Общия съд в точка 110 от обжалваното съдебно решение на израза „засегнат в съществена степен“, който се отнася до условието за лично засягане, а не до условието за пряко засягане, изглежда означава не само че е извършена приблизителна терминологична оценка, а нещо много по-съществено — че липсва истинско разглеждане на отражението от налагането на антидъмпингови мита върху правното положение на американските производители на биоетанол в представителната извадка, който въпрос се отнася до предвиденото в член 263, четвърта алинея ДФЕС условие за пряко засягане, както и на довода на институциите, че спорният регламент е породил само непреки последици от икономическо естество за положението на тези оператори.
85.
Второ, аналогични съображения са приложими за преценките на Общия съд, съдържащи се в точки 114—116 от обжалваното съдебно решение.
86.
На първо място, в точка 114 от това решение, която си струва да бъде възпроизведена изцяло, Общият съд уточнява, че „[…] дори да се допусне, че търговците/извършващите смесване предприятия понасят антидъмпинговото мито, и да се докаже, че търговската верига на биоетанола е прекъсната, така че да не са в състояние да прехвърлят антидъмпинговото мито върху производителите, следва все пак да се напомни, че налагането на такова мито променя правните условия, при които на пазара на Съюза ще се осъществява реализацията на биоетанола, произведен от четиримата производители в представителната извадка. При това положение правното положение на въпросните производители на пазара на Съюза при всички положения ще бъде пряко и съществено засегнато“. Освен това, в точка 115 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля и твърдението на Комисията, че наложените антидъмпингови мита пораждат само непреки последици за положението на четиримата производители в представителната извадка, като отбелязва, че Комисията неправилно „оспорва обстоятелството, че предприятие от търговската верига, различно от последния износител, за когото е констатирано, че извършва дъмпинг, може да оспорва антидъмпингово мито […]“.
87.
Струва ми се, че в тези точки от обжалваното съдебно решение са допуснати две грешки при прилагане на правото.
88.
От една страна, Общият съд не обяснява по какъв начин правното положение на производител от трета страна, като всеки един от четиримата производители в представителната извадка, който продава продукта си единствено на вътрешния пазар на посочената страна на несвързани оператори, за които е установено, че извършват дъмпинг, може да бъде пряко засегнато от налагането на антидъмпингови мита, с които е обложен изнасяният от тези несвързани оператори продукт, при положение че те не биха могли да прехвърлят антидъмпинговите мита върху този производител.
89.
С други думи, ако в разгледаната от Общия съд в точки 114 и 115 от обжалваното съдебно решение хипотеза несвързаните търговци/извършващи смесване предприятия извършват дъмпинг и понасят изцяло наложените със спорния регламент антидъмпингови мита на пазара на Съюза, не разбирам добре как правното положение на производителите на разглеждания продукт, които продават този продукт изключително на вътрешния американски пазар, може да бъде пряко засегнато от удържането на тези мита.
90.
В такава хипотеза, разбира се, е възможно, както твърди Комисията, налагането на антидъмпингови мита да се отрази върху обема на реализираните от производителите на биоетанол продажби на вътрешния американски пазар към несвързани търговци/извършващи смесване предприятия; всъщност тези търговци или предприятия може да намалят покупките си, предназначени за износ за Съюза, без да са в състояние да компенсират това спадане посредством увеличаване на техните запаси, предназначени за вътрешния американски пазар или за пазари за износ, различни от този на Съюза. Тези последици обаче са от икономическо естество и поради това според мен са недостатъчни, за да се докаже, че налагането на антидъмпинговите мита променя пряко правното положение на въпросните производители на пазара на Съюза. Всъщност в този случай, противно на посоченото от Общия съд в точка 76, второ изречение от обжалваното съдебно решение, американските производители на биоетанол нямат „правно положение“ на пазара на Съюза.
91.
От друга страна, Общият съд изглежда поне негласно придава значение на факта, че въпросните производители са участвали във воденото от Комисията разследване. Както впрочем вече посочих в точка 84 от настоящото заключение, такова участие може най-много да има значение при проверката за изпълнение на условието за лично засягане на даден оператор, но не и при анализа на условието за пряко засягане по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС.
92.
На второ място, направените от Общия съд в точка 116 от обжалваното съдебно решение преценки също не водят до опровергаване на току-що изложеното и до налагане на констатацията, че Общият съд основателно е стигнал до извода, че четиримата производители в представителната извадка са пряко засегнати от спорния регламент.
93.
От една страна, според мен не е правилно да се твърди, че „структурата на договорните отношения между икономическите оператори по търговската верига на биоетанола е без значение за това дали производителят на биоетанол е пряко засегнат от [спорния] регламент“ и че обратният извод „би бил равнозначен на това да се приеме, че единствено производителят, който извършва преки продажби на продукта си на вносител в Съюза, може да бъде пряко засегнат […], а това изобщо не е така съгласно основния регламент“.
94.
Всъщност от практиката на Съда, която впрочем Общият съд цитира правилно в точки 70 и 71 от обжалваното съдебно решение, е видно, че положенията, при които Съдът счита за допустими жалби, подадени от икономически оператори срещу регламенти, с които се налагат антидъмпингови мита, са свързани по-специално с отчитането на особеностите в търговските отношения с други оператори, по-конкретно с цел определяне на експортната цена за Съюза.
95.
Ето защо не разбирам поради каква причина особеностите в структурата на договорните отношения между американските производители на биоетанол и несвързаните търговци/извършващи смесване предприятия не трябва да се подчиняват на тази логика, макар отчитането на тези особености да води до отричане на прякото засягане на посочените производители.
96.
Впрочем не мога да се съглася с твърдението, че този извод би означавал признаване на прякото засягане на производител само ако той пряко продава продукцията си на пазара на Съюза. Всъщност възможни са други хипотези именно в зависимост от търговските отношения, като например продажбата на посредници/износители, свързани с въпросния производител. При всички положения, както посочва Общият съд, мълчанието на основния регламент по този въпрос е без значение, тъй като условията за допустимост на жалба за отмяна, като разглежданата в случая, са уредени в член 263, четвърта алинея ДФЕС.
97.
От друга страна, противно на констатацията на Общия съд в точка 116, последно изречение от обжалваното съдебно решение, подходът на институциите, към който се присъединявам, не води до „ограничаване на правната защита на производителите на продукти, за които се начисляват антидъмпингови мита, единствено с оглед на търговската структура за износ“.
98.
Както вече посочих, в основата на този подход стои разглеждането на условията, които са свързани с прякото засягане на тези производители и които са уредени в член 263, четвърта алинея ДФЕС.
99.
Освен това, ако, както предлагам, бъде установено, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е признал, че четиримата производители в представителната извадка са пряко засегнати от спорния регламент, това не би означавало, че тези производители са лишени от правна защита.
100.
Всъщност за оператор, за когото е установено без никакво съмнение, че не е пряко и лично засегнат от регламент, с който се налагат антидъмпингови мита, няма пречка — според мен включително при доброволно встъпване — да повдигне възражение за невалидност на такъв регламент пред юрисдикция на държава членка, разглеждаща спор за митата, които трябва да бъдат заплатени на компетентните митнически или данъчни органи (
14
).
101.
Ето защо според мен Общият съд е опорочил обжалваното съдебно решение с редица грешки при прилагане на правото, заключавайки, че четиримата производители в представителната извадка са пряко засегнати от спорния регламент.
102.
Поради това предлагам Съдът да уважи първата част от първото основание от жалбата на Съвета и да отмени обжалваното съдебно решение, без да е необходимо да се разглежда втората част от посоченото основание. Ще разгледам произтичащите от тази отмяна последици за спора в първоинстанционното производство в точка 251 от настоящото заключение.
103.
Държа да уточня обаче, че предлаганата отмяна на обжалваното съдебно решение е само частична. Всъщност тя се отнася само до допустимостта на първоинстанционната жалба на GE и RFA, подадена от името на четиримата американски производители на биоетанол в представителната извадка, а не от свое име или от името на членовете на тези сдружения, различни от посочените производители в представителната извадка.
104.
Тъй като обосноваността на съображенията на Общия съд по тези други аспекти на допустимостта на жалбата на GE и RFA e предмет на подадената от последните насрещна жалба, тя следва да бъде разгледана на този етап.
В.
По насрещната жалба
105.
Преди да бъдат разгледани основанията, изложени в подкрепа на подадената от GE и RFA насрещна жалба, е важно да бъдат анализирани повдигнатите от Комисията възражения относно допустимостта ѝ.
1. По допустимостта на насрещната жалба
а) Обобщено представяне на доводите на страните
106.
В писмения си отговор и в писмената си дуплика на насрещната жалба Комисията твърди, на първо място, че тази жалба е недопустима, тъй като е подадена от адвокат, преупълномощен от упълномощения от GE и RFA адвокат в нарушение на член 44, параграф 1, буква б) от Процедурния правилник на Съда. Според Комисията такова преупълномощаване не е разрешено от посочения член от Процедурния правилник на Съда и при всички положения не е обхванато от пълномощното, предоставено от GE и RFA на адвокат Vander Schueren, за да ги представлява в настоящия спор.
107.
На второ място, Комисията твърди, че подадената от GE и RFA насрещна жалба е недопустима, тъй като тези сдружения не били валидно оправомощени, с оглед на съответните им устави, да представляват търговските интереси на членовете си.
108.
GE и RFA оспорват тези две твърдения.
б) Преценка
109.
Независимо от това дали Комисията — която в случая не е, от една страна, нито страната, подала главната жалба, нито институцията, приела спорния регламент, и съответно, за разлика от Съвета, не е „ответник“ по насрещната жалба — е оправомощена самостоятелно да изтъкне липсата на процесуална предпоставка, която липса Съветът не е посочил, според мен нейните възражения относно допустимостта на насрещната жалба трябва да бъдат отхвърлени.
110.
Що се отнася до първото твърдение, ще припомня, че съгласно член 119, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, приложим за насрещната жалба по силата на член 177, параграф 2 от този правилник, адвокатите трябва да представят в секретариата официален документ или пълномощно от страната, която представляват. В член 173, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда също така се уточнява, че член 119, параграф 2 от този правилник се прилага и по отношение на писмения отговор в рамките на производство по обжалване. Освен това от член 44, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда следва, че за да се ползват от привилегиите, имунитетите и улесненията, посочени в член 43, когато представляват частноправно юридическо лице, адвокатите предварително удостоверяват своето качество с пълномощно от това лице.
111.
От това следва, че за да представлява надлежно страна пред Съда, включително в рамките на производство по обжалване и насрещна жалба, адвокатът трябва да разполага с официален документ или с пълномощно от тази страна.
112.
Без да оспорва валидността на пълномощното, издадено от GE и RFA на адвокат Vander Schueren, за да представлява тези сдружения в настоящия спор, Комисията твърди, че този адвокат е преупълномощил адвокат Peristeraki да представлява тези две страни.
113.
Този довод впрочем се основава на неправилен прочит на представените на Съда документи. Всъщност, макар адвокат Peristeraki действително да е подал по електронен път първоначалния акт, с който започва производството по насрещната жалба, като е използвал регистрация, осигуряваща му достъп до компютърното приложение „e‑Curia“ (
15
), това не променя факта, че адвокат Vander Schueren е подписал оригинала на насрещната жалба, както впрочем и писмения отговор на главната жалба. Следователно този адвокат не е извършил преупълномощаване в рамките на издаденото му от GE и RFA пълномощно, за да бъдат тези сдружения представлявани пред Съда.
114.
Що се отнася до второто твърдение на Комисията, според мен и то не може да бъде прието, тъй като би могло да доведе най-много до недопустимост на второто основание, изложено в подкрепа на насрещната жалба, но не и до недопустимост на цялата насрещна жалба. Всъщност оплакването на Комисията е явно неотносимо, доколкото се отнася до първото основание от насрещната жалба, касаещо преценките на Общия съд, свързани с процесуалната легитимация на GE и RFA да подадат жалба не от името на техните членове, а от свое име. Що се отнася до твърдението за липса на процесуална предпоставка за разглеждането на второто основание от насрещната жалба, то се припокрива с твърдението за липса на процесуална предпоставка — изложено в писмения отговор на Комисията и засягащо липсата на представителност и на право на GE и RFA да подадат жалба от името на американските производители на биоетанол до Общия съд — което предлагам да бъде отхвърлено в точки 50 и 51 от настоящото заключение. Тъй като тези съображения са валидни в същата степен и за допустимостта на подадената от GE и RFA насрещна жалба, позволявам си съответно да препратя към тях.
115.
Поради това предлагам на Съда да отхвърли твърдението на Комисията за липса на процесуална предпоставка, що се отнася до допустимостта на насрещната жалба.
116.
Трябва съответно да се разгледат двете основания от насрещната жалба. Тъй като второто от тези основания, подобно на първото основание от главната жалба на Съвета, се отнася до допустимостта на първоинстанционната жалба от името на членовете на GE и RFA (доколкото този път се отнася за членовете на тези сдружения, различни от четиримата американски производители на биоетанол в представителната извадка), предлагам последователността на анализа на тези основния да се обърне и той съответно да започне с второто основание.
2. По второто основание от насрещната жалба: грешки при прилагане на правото, що се отнася до отказа да се признае процесуална легитимация на GE и RFA да подадат жалба от името на членовете си, различни от четиримата американски производители в представителната извадка
а) Обобщено представяне на доводите на страните
117.
GE и RFA твърдят, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е отказал да признае процесуалната им легитимация да подадат жалба от името на членовете си, различни от американските производители на биоетанол в представителната извадка, а именно, първо, търговците/извършващите смесване предприятия Murex и CHS, и второ, другите членове, които не са в представителната извадка.
118.
Общият съд най-напред неправилно приел в точки 52—55 от обжалваното съдебно решение, че защитата на интересите на Murex и CHS не може да обоснове допустимостта на жалбата, тъй като те имат само качеството „асоцииран“ член на GE и RFA и следователно не разполагат с право на глас. Всъщност според GE и RFA в практиката на Съда, в която се признава процесуална легитимация на сдруженията, не се правело никакво разграничение между асоциираните и другите членове, а напротив, ясно се потвърждавало, че жалбата, подадена от сдружение, действащо вместо един или повече от членовете си, които сами са могли да подадат допустима жалба, е допустима.
119.
Общият съд приел също неправилно в точки 152—154 от обжалваното съдебно решение, че другите членове на GE и RFA, които не са включени в представителната извадка на производителите износители, не са пряко засегнати от спорния регламент.
120.
GE и RFA добавят, че Общият съд освен това е пропуснал да разгледа въпроса за личното им засягане. Те впрочем встъпили в хода на производството в качеството на представители на всичките си членове.
121.
Съветът твърди, че второто основание от насрещната жалба е недопустимо и при всички положения напълно необосновано от правна страна. В този контекст той подчертава най-напред, че проверката с цел да се определи, от една страна, дали асоциираните членове на GE и RFA са приобщени в достатъчна степен, за да могат двете сдружения да ги представляват, и от друга страна, дали спорният регламент поражда последици за членовете на сдруженията, които не са в представителната извадка на производителите износители, повдига фактически, а не правни въпроси. Двете сдружения впрочем не доказали, че преценките на Общия съд в точки 52—55 от обжалваното съдебно решение във връзка с отношенията, които те поддържат с асоциираните си членове, произтичат от изопачаване на доказателствата. Освен това в точки 152—154 от обжалваното съдебно решение Общият съд само разгледал фактите, без да проучи правните въпроси.
122.
При всички положения според Съвета Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, приемайки че двете сдружения нямат процесуална легитимация да действат от името на Murex и CHS. В това отношение Съветът отбелязва, че GE и RFA не са посочили нищо, с което може да се докаже, че разграничението между „асоциираните“ членове и другите членове на сдружение е без значение при определянето на процесуалната му легитимация. Той посочва, че в противен случай асоцииран член на сдружение, който не е в състояние да влияе при вземане на неговите решения, може да се окаже въвлечен в производство, което евентуално да увреди интересите му. Общият съд също така не допуснал грешка при прилагане на правото, приемайки че двете сдружения нямат процесуална легитимация да действат от името на другите членове, които не са включени в представителната извадка.
123.
Комисията поддържа доводите на Съвета.
б) Преценка
124.
Що се отнася до втората част от това основание от насрещната жалба — където GE и RFA оспорват извода на Общия съд относно недопустимостта на първоинстанционната жалба, подадена от името на американските производители, които не са в представителната извадка — според мен тя логично трябва да бъде отхвърлена, без да е необходимо произнасяне по допустимостта ѝ.
125.
Всъщност, ако, както предлагам, Съдът приеме, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че четиримата американски производители на биоетанол в представителната извадка са пряко засегнати от спорния регламент, и както считам и предлагам в точка 251 от настоящото заключение, че Общият съд е трябвало да установи недопустимостта на първоинстанционната жалба, тази констатация е валидна в още по-голяма степен за жалбата на GE и на RFA, подадена от името на американските производители на биоетанол, които не са в представителната извадка. Поради това оплакванията по отношение на точки 151—154 от обжалваното съдебно решение не могат да бъдат уважени.
126.
По първата част от второто основание от насрещната жалба — където Общият съд е упрекван, че в точки 52—55 от обжалваното съдебно решение е установил недопустимостта на първоинстанционната жалба, подадена от GE и RFA от името на двамата търговци/извършващи смесване предприятия, участвали в разследването, а именно Murex и CHS — обаче не е толкова лесно да се вземе решение и в крайна сметка ми се струва, че тя е обоснована.
127.
Най-напред, дори да е неприятно на Съвета, според мен тази част е допустима.
128.
Всъщност, противно на твърденията на Съвета, GE и RFA изобщо не оспорват фактическата констатация на Общия съд, че Murex и CHS са само асоциирани членове без право на глас в посочените сдружения. Тези сдружения обаче упрекват Общия съд, че за проверката на допустимостта на жалбата за отмяна, подадена от сдружение, представляващо интересите на членовете си, въвежда критерий за разграничение, основан по същество на това дали неговите членове имат или не право на глас в органите на сдружението, който критерий бил произволен и следователно погрешен. Този въпрос, който засяга също обхвата на контрола на първоинстанционния съд относно допустимостта на подадените до него жалби, със сигурност е правен въпрос, който е от компетентността на Съда в производството по обжалване.
129.
Предвид тези съображения според мен като изходна точка за разглеждането по същество на настоящата част трябва да се припомни, че според разглежданата хипотеза допустимостта на жалба на професионално сдружение, натоварено със защитата на колективните интереси на членовете си, зависи от личната процесуална легитимация на представляваните от него предприятия или на някои от тях (
16
).
130.
Следователно допустима в съответствие с член 263, четвърта алинея ДФЕС е жалба на сдружение, което действа вместо един или няколко от своите членове, които са можели сами да подадат допустима жалба (
17
), и при положение че те сами не са подали жалба, за да защитят интереса/интересите си (
18
).
131.
GE и RFA не поставят под въпрос тази съдебна практика, така както правилно е посочена и от Общия съд в точки 45 и 51 от обжалваното съдебно решение. Впрочем тези сдружения се позовават на същата съдебна практика, за да стигнат чрез нея до извода, че след като качеството на Murex и на CHS на членове, макар и „асоциирани“, на сдруженията не се оспорва, Общият съд е трябвало само да провери дали Murex и CHS са пряко и лично засегнати от спорния регламент, за да определи дали подадената от GE и RFA, съответно от името на всеки един от тях, жалба е допустима.
132.
С оглед на различните констатации, до които стига Общият съд, склонен съм да смятам, че GE и RFA имат право.
133.
Припомням най-напред, че в точки 42 и 78 от обжалваното съдебно решение Общият съд правилно приема, че GE и RFA представляват „интересите на американск[ата биоетанолова промишленост]“. С други думи, както вече уточних в точки 50 и 51 от настоящото заключение, Общият съд правилно счита, че предвиденият в устава на всяко от тези сдружения предмет на дейност ги легитимира да предприемат действия за защита на колективните интереси на членовете си.
134.
По-нататък, безспорно е, че дори да имат качеството „асоцииран“ член, както Murex, така и CHS спадат към категорията на „членовете“, съответно на GE и RFA, и участват в събранията на тези сдружения.
135.
Накрая, в нито една точка от обжалваното съдебно решение не се споменава, че GE и RFA, които са участвали във воденото от Комисията разследване и чиито задачи съгласно устава им включват защитата на колективните интереси на техните членове, е трябвало посредством гласуване на същите членове да получат от тях изрично пълномощно, за да ги представляват пред съд.
136.
В точка 55 от обжалваното съдебно решение Общият съд обаче установява, че „[б]ез право на глас, CHS и Murex нямат възможност да изтъкнат интересите си, в случай че съответното сдружение евентуално предприеме действия като техен представител. При това положение и в отсъствието на други обстоятелства, които биха доказали, че „асоциираният“ член има възможност да изтъкне своите интереси, следва да се приеме, че в случая [RFA] не е процесуално легитимирано, доколкото твърди, че представлява CHS, а [GE] не е процесуално легитимирано, доколкото твърди, че представлява Murex“ (
19
).
137.
Ето защо, като стига до този извод, Общият съд в крайна сметка добавя допълнителен критерий към условията, изисквани в споменатата в точки 129 и 130 от настоящото заключение съдебна практика, а именно, че за да действат съответно от името на Murex и CHS, GE и RFA трябва да докажат не само че Murex и CHS са пряко и лично засегнати от спорния регламент, но преди това също, че тези оператори могат да „изтъкват“ пред органите на посочените сдружения личните си интереси преди предявяването на каквито и да било искове или жалби за защитата на колективните интереси, които посочените сдружения са натоварени да защитават, тъй като в противен случай искът или жалбата на GE и RFA ще се окаже недопустим(а).
138.
Според мен обаче добавянето — чрез свободно тълкуване в съдебната практика — на такъв критерий към предвидените в член 263, четвърта алинея ДФЕС условия за допустимост, които и така са достатъчно строги, представлява несъобразяване с тази разпоредба, за което освен това не са изложени достатъчно мотиви.
139.
Възприетият от Общия съд подход освен това може да се окаже източник на правна несигурност за съответните юридически лица, и дори на произвол, както твърдят GE и RFA.
140.
Всъщност този подход неизбежно повдига въпроса какви са границите му и как би трябвало да се разглеждат аналогични положения. Съответно, какво ще стане с допустимостта на иск или жалба, подаден(а) от професионално сдружение, оправомощено да защитава колективните интереси на членовете си, един измежду които евентуално не участва при вземане на решението за подаване на жалба за отмяна до съда на Съюза, не дава съгласието си или се разграничава от нея? Възниква и въпросът за допустимостта на жалба на сдружение, подадена от името на членовете му, които само частично могат да упражняват право на глас при вземането на определени решения на сдружението.
141.
Нещо повече, в хипотезата на сдружения, чиито устави са уредени от правото на трета страна, както в случая, ако се приеме подходът на Общия съд, не е изключено практически съображения — като непознаване на правото на тази страна или трудностите при разбирането на говорените там език или езици — да доведат до третиране на еднакви положения по различен начин. Институциите, а след това и Общият съд, съответно ще бъдат ли изобщо в състояние да анализират по същия начин устава на професионално сдружение, представляващо например тайландска промишленост, за която се прилага тайландското право?
142.
Ето защо, предвид тези съображения считам, че като подчинява допустимостта на жалбата на GE и RFA, подадена от името на Murex и на CHS, на предварителен и допълнителен критерий наред с предвидените в член 263, четвърта алинея ДФЕС условия, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, която трябва да доведе до отмяна на обжалваното съдебно решение по този въпрос.
143.
В точка 252 от настоящото заключение ще разгледам последиците, които трябва да породи тази отмяна за спора в първоинстанционното производство.
3. По първото основание от насрещната жалба: неправилно ограничаване на обхвата на процесуалната легитимация на сдруженията GE и RFA да действат от свое име
а) Обобщено представяне на доводите на страните
144.
На първо място, GE и RFA оспорват констатацията на Общия съд в точка 79 от обжалваното съдебно решение, че спорният регламент не изменил правното им положение, правата и задълженията им. Според тях регламент за налагане на антидъмпингово мито може да засегне правното положение на правен субект по различен начин, а не само чрез заплащането на антидъмпингово мито. Те подчертават също, че са участвали активно в административното производство, за да представляват по подходящ начин членовете си пред институциите на Съюза. Освен това GE и RFA твърдят, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, тъй като в точка 86 от обжалваното съдебно решение изключил относимостта на решение от 24 март 1993 г., CIRFS и др./Комисия (C‑313/90, EU:C:1993:111), с мотива че положението на жалбоподателите като представителни сдружения било несъпоставимо с това на преговарящ, действащ официално от името на своите членове, както по това дело.
145.
На второ място, GE и RFA оспорват изложения в точки 85 и 87 от обжалваното съдебно решение извод на Общия съд, че те могат да се считат за пряко и лично засегнати от обжалвания регламент само що се отнася до десетото основание от жалбата им, с което целят да защитят процесуалните гаранции, предоставени им с член 6, параграф 4, член 19, параграфи 1 и 2 и член 20, параграфи 2, 4 и 5 от основния регламент.
146.
Тези сдружения подчертават, че двете решения, на които се е основал в това отношение Общият съд — а именно решения от 4 октомври 1983 г., Fediol/Комисия (191/82, EU:C:1983:259, т. 31), и от 17 януари 2002 г., Rica Foods/Комисия (T‑47/00, EU:T:2002:7, т. 55) — не позволяват да се установи обосноваността на неговия извод. Макар от тези решения да можело да се заключи, че правен субект може да бъде лично засегнат от даден акт само „когато приложимата правна уредба на Съюза му предоставя определени процесуални гаранции“, те същевременно не подкрепяли виждането, че това качество трябва да бъде ограничено само до основанията, чрез които се твърди наличие на нарушение на процесуални права.
147.
GE и RFA считат, че след като прякото и лично засягане на правен субект е установено, подадената от него жалба трябва да се приеме за изцяло допустима. Всички заинтересовани страни по смисъла на основния регламент, независимо дали са производители, износители, вносители или техни представителни сдружения, се ползвали с едни и същи права по силата на този регламент.
148.
Съветът, към когото Комисията се присъединява, твърди, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е ограничил процесуалната легитимация на двете сдружения да подадат жалба от свое име до тяхното десето основание, изведено от нарушаване на процесуалните им гаранции.
б) Преценка
149.
В самото начало бих искал да припомня, че при произнасянето си по личния правен интерес на GE и RFA в точки 85 и 87 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че тези сдружения са пряко и лично засегнати от спорния регламент, доколкото в качеството на заинтересовани страни в производството се ползват с процесуалните гаранции, предоставени с член 6, параграф 7, член 19, параграфи 1 и 2 и член 20, параграфи 2, 4 и 5 от основния регламент. От това Общият съд заключава, че допустимо съответно е само изтъкнатото от GE и RFA десето основание в първоинстанционната жалба, тъй като само с него се цели да се защитят процесуалните им права.
150.
Следва да се отбележи, че никоя от страните по делото не оспорва правилността на констатацията на Общия съд, че десетото основание от първоинстанционната жалба е допустимо, нито пък преценката на Общия съд, че само с това основание се цели да се защитят признатите в конкретния случай на GE и RFA процесуални права в съответствие с цитираните по-горе разпоредби от основния регламент.
151.
GE и RFA обаче упрекват Общия съд, че е свел обхвата на допустимостта на подадената от тяхно име жалба до посоченото основание, при положение че според тях, след като правото им на обжалване е признато, им е разрешено да оспорят материалната законосъобразност на спорния регламент.
152.
В подкрепа на тези доводи GE и RFA правят по същество три оплаквания във връзка с преценката на Общия съд, съдържаща се в точки 79, 81 и 85—87 от обжалваното съдебно решение, от които нито едно не ми изглежда основателно.
153.
Първо, според мен, явно трябва да се отхвърли критиката, отправена по отношение на точка 79 от обжалваното съдебно решение, където Общият съд неправилно заключил, че GE и RFA не са пряко засегнати от спорния регламент, доколкото с него се налагат антидъмпингови мита. Всъщност независимо от установените по-горе грешки при прилагане на правото, според мен е очевидно, както приема Общият съд, че налагането на антидъмпингови мита не е променило правното положение на GE и на RFA в лично качество, тъй като с него по-специално не се установява никакво тежащо върху тях задължение, тъй като тези сдружения не са задължени да заплащат посоченото мито в лично качество.
154.
Второ, що се отнася до оплакването, направено във връзка с точки 81 и 85—87 от обжалваното съдебно решение, важно е да се подчертае преди всичко, че съгласно съдебната практика, която Общият съд правилно припомня в точка 81 от обжалваното съдебно решение, участието на дадено лице в процеса по приемане на акт на Съюза може да го индивидуализира по отношение на въпросния акт само в случай че в полза на това лице са предвидени процесуални гаранции от правната уредба на Съюза (
20
).
155.
Безспорно, както твърдят GE и RFA, от решение от 4 октомври 1983 г., Fediol/Комисия (191/82, EU:C:1983:259, т. 31), не следва изрично, че признаването на такива процесуални гаранции в полза на сдружения като GE и RFA предполага, че допустимо е само основанието, изведено от претендираното нарушение на посочените гаранции.
156.
Съдът обаче вече е приел — като припомня посоченото съдебно решение и отхвърля съответната жалба като явно неоснователна — че на лице или образувание, разполагащо с подобно процесуално право, при наличието на каквато и да било процесуална гаранция, a priori не може да се признае активна процесуална легитимация за оспорване на материалната законосъобразност на акт на Съюза (
21
). Всъщност, както това се установява по-специално от решение от 4 октомври 1983 г., Fediol/Комисия (191/82, EU:C:1983:259, т. 31), точният обхват на правото на субект да обжалва акт на Съюза зависи от правното положение, определено в негова полза от правото на Съюза, с което се цели да се защитят така признатите законни интереси.
157.
От това следва, че самото позоваване на съществуването на процесуални гаранции — и въпреки възможността жалбоподателите по насрещната жалба да се ползват в лично качество от такива процесуални гаранции — не може да доведе до допустимост на жалбата в частта, в която се излагат основания, изведени от нарушаване на материалноправни норми (
22
).
158.
В случая впрочем нито GE, нито RFA посочват, а още по-малко доказват в подкрепа на насрещната си жалба, че основният регламент предоставя лично на представителните сдружения материални права или лично им налага същински задължения, които надхвърлят признатите им с посочения регламент процесуални гаранции и които биха обосновали разглеждането от Общия съд на другите основания от първоинстанционната жалба, изтъкнати от посочените сдружения в лично качество, за да оспорят материалната валидност на спорния регламент.
159.
Поради това според мен направеното от GE и RFA второ оплакване не може да бъде уважено.
160.
Трето, GE и RFA упрекват Общия съд, че в случая е изключил разрешението, следващо от решение от 24 март 1993 г., CIRFS и др./Комисия (C‑313/90, EU:C:1993:111, т. 28—30), като е отхвърлил твърдението на тези сдружения, че се ползват с качество, което е съпоставимо с това на преговарящ по смисъла на посоченото решение и което съответно им осигурява процесуална легитимация.
161.
Вярно е, че ролята на сдружение в процедура, в резултат на която е приет акт по смисъла на член 263 ДФЕС, може да обоснове допустимостта на жалбата, подадена от това сдружение, дори неговите членове да не са пряко и лично засегнати от този акт, когато позицията му на преговарящ е била засегната от този акт (
23
).
162.
Като се има предвид обаче, че решение от 24 март 1993 г., CIRFS и др./Комисия (C‑313/90, EU:C:1993:111), не е било приложимо в конкретния случай, смятам, че Общият съд не е допуснал никаква грешка при прилагане на правото.
163.
Всъщност важно е да се припомни, че по делото, по което е постановено това решение, CIRFS преговаря с Комисията във връзка с въвеждането на „правила за дисциплина“ в областта на помощите в сектора на синтетичните влакна, както и с удължаването на тяхното действие и адаптирането им, и активно води преговори с Комисията по време на предхождалата спора процедура, като по-специално ѝ представя писмени становища и поддържа тесен контакт с компетентните служби на тази институция (
24
).
164.
В практиката на Съда се приема, че делото, по което е постановено решение от 24 март 1993 г., CIRFS и др./Комисия (C‑313/90, EU:C:1993:111), се отнася до особено положение, при което жалбоподателят заема позиция на преговарящ — ясно очертана и тясно свързана със самия предмет на решението, поставяща го във фактическа обстановка, отличаваща го от всяко друго лице (
25
), а именно фактическа обстановка, предвиждана в производствата по член 108, параграф 2 ДФЕС, която самият Съд квалифицира като съвсем специфична, дори изключителна (
26
).
165.
GE и RFA обаче изобщо не доказват, че в качеството си на професионални представители на промишленост, която може да бъде обект на приети от Съвета антидъмпингови мерки, положението им е било аналогично на изключителното положение на преговарящия в основата на делото, по което е постановено решение от 24 март 1993 г., CIRFS и др./Комисия (C‑313/90, EU:C:1993:111), както Общият съд правилно приема в точка 86 от обжалваното съдебно решение.
166.
Поради това предлагам третото оплакване, както и първото основание от насрещната жалба, да бъдат отхвърлени изцяло.
167.
На този етап, ако, противно на моето предложение, Съдът реши да отхвърли първото основание от главната жалба на Съвета, при условията на евентуалност е важно да се разгледат второто и третото основание от тази жалба, които и двете се отнасят до съществото на решения от Общия съд спор.
Г.
По второто основание от главната жалба: неправилно тълкуване на член 9, параграф 5 от основния регламент
168.
В самото начало Съветът отбелязва, че в края на анализа, извършен в точки 174—246 от обжалваното съдебно решение, Общият съд стига до извода, че институциите са били длъжни без никакво изключение да изчислят индивидуална ставка на антидъмпинговото мито за всеки производител, включен в представителната извадка. Според Съвета нито Антидъмпинговото споразумение на СТО, нито член 9, параграф 5 от основния регламент изискват от институциите да направят невъзможното, тъй като структурата и начинът на функциониране на биоетаноловата промишленост просто не предлагат никакво средство за изчисляване на индивидуален марж за представляваните от GE и RFA четирима производители в представителната извадка.
169.
Второто основание от жалбата по същество съдържа три части. Първата част е изведена от грешка при прилагане на правото, тъй като Общият съд неправилно приел, че с член 9, параграф 5 от основния регламент се прилагат членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО и той трябвало да се тълкува в съответствие с тези разпоредби, което било contra legem. С втората част от второто основание Съветът упреква Общия съд, че е изопачил понятието „доставчик“, съдържащо се в член 9, параграф 5 от основния регламент, като го е разпрострял върху четиримата американски производители на биоетанол в представителната извадка. Накрая, в третата част, Съветът упреква Общия съд, че неправилно е тълкувал понятието „неприложимо“ по смисъла на член 9, параграф 5 от основния регламент.
1. По първата част от второто основание от жалбата: грешка при прилагане на правото, що се отнася до констатацията, че с член 9, параграф 5 от основния регламент се прилагат членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО и той трябва да се тълкува в съответствие с тези разпоредби
а) Доводи на страните
170.
Според Съвета Общият съд е допуснал редица грешки при прилагане на правото при тълкуването на член 9, параграф 5 от основния регламент с оглед на членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, като в това отношение се е позовал на намерението, което законодателят на Съюза изразил, изменяйки този регламент през 2012 г., за да приложи решение на апелативния орган на Органа за уреждане на спорове на СТО от 15 юли 2011 г. по случая ЕО—Скрепителни елементи (WT/DS397/AB/R) (наричан по-нататък „докладът „Скрепителни елементи“).
171.
Най-напред, Общият съд неправилно приел в точки 174—184 от обжалваното съдебно решение, че с член 9, параграф 5 от основния регламент се прилагат както член 9.2, така и член 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО. Член 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО всъщност трябвало да се приложи с разпоредбите на член 9, параграф 6 и член 17 от основния регламент, а не с тези на член 9, параграф 5 от същия регламент. Съветът подчертава, че в точки 178 и 179 от обжалваното съдебно решение Общият съд се позовава в това отношение на изменението, извършено с Регламент (ЕС) № 765/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 13 юни 2012 година за изменение на Регламент (ЕО) № 1225/2009 на Съвета за защита срещу дъмпингов внос от страни, които не са членки на Европейската общност (
27
), на член 9, параграф 5 от основния регламент поради противоречието му с членове 6.10, 9.2 и 18.4 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, установено в доклада „Скрепителни елементи“. Според Съвета от незначителното изменение на член 9, параграф 5 от основния регламент с Регламент № 765/2012 обаче не може да се направи изводът, че първоначалната редакция на тази разпоредба е изразявала ангажимента на Съюза да транспонира членове 6.10, 9.2 и 18.4 от Антидъмпинговото споразумение на СТО в правния си ред.
172.
По-нататък, Съветът твърди, че съществувала разлика между текста на член 9, параграф 5 от основния регламент и член 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, тъй като в последната разпоредба се предвиждало само задължение да се „назоват“ доставчиците, а не да се „посочва митото“. Нарушението на Антидъмпинговото споразумение на СТО, установено в доклада „Скрепителни елементи“, който се отнася само до вноса от страни без пазарна икономика, съответно не можело да бъде изтъкнато въз основа на решение от 7 май 1991 г., Nakajima/Съвет (C‑69/89, т. 26—31).
173.
Накрая, Съветът твърди, че направеното от Общия съд в точки 227—233 от обжалваното съдебно решение тълкуване на член 9, параграф 5 от основния регламент в съответствие с членове 9.2 и 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО било contra legem. Всъщност структурата, замисълът и текстът на член 9, параграф 5 от основния регламент ясно указвали, че законодателят на Съюза е искал да позволи на натоварения с разследването орган да определи ставка на митото за цялата държава, вместо индивидуални ставки на митото, когато определянето на последните е „неприложимо“, а не само когато се използва представителна извадка. Според Съвета Общият съд поради това е превишил пределите на съответстващото тълкуване, приемайки в точки 227—233 от обжалваното съдебно решение, че нищо в текста на член 9, параграф 5 от основния регламент не възпрепятства тълкуване на понятието „неприложимо“ в съответствие с членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО.
174.
Комисията поддържа доводите на Съвета, като същевременно признава, че е налице „близка прилика“ между текста на член 9, параграф 5 от основния регламент и този на член 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО. В писмената си реплика тя добавя, че в решение от 4 февруари 2016 г., C & J Clark International и Puma (C‑659/13 и C‑34/14, EU:C:2016:74, т. 85—92), Съдът приема, че с член 9, параграф 5 от основния регламент не се цели изпълнение на правилата на СТО, така че всички доводи на сдруженията били обречени на неуспех.
175.
На първо място, в отговор GE и RFA твърдят, че Общият съд извършил фактическа констатация, чието оспорване от Съвета било недопустимо на етапа на обжалването, като постановил, че с приемането на член 9, параграф 5 от основния регламент законодателят на Съюза изразява намерението си да изпълни особено задължение, поето в рамките на Антидъмпинговото споразумение на СТО.
176.
На второ място, според тези сдружения Общият съд правилно приема, че с член 9, параграф 5 от основния регламент се прилагат членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО с оглед на Регламент № 765/2012. Ако това не било така, допустимо съответно щяло да бъде само изрично препращане.
177.
GE и RFA оспорват също твърдението, че тълкуването на член 9, параграф 5 от основния регламент в съответствие с членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО е contra legem. От точка 339 от доклада „Скрепителни елементи“ ясно се следвало, че изключенията от задължението за налагане на индивидуални дъмпингови маржове се отнасят за хипотезата, в която натовареният с разследването орган използва представителна извадка.
б) Преценка
178.
Преди всичко е важно да се припомни, че съгласно член 9, параграф 5, първа алинея от основния регламент в редакцията му, приложима в разглеждания случай, „антидъмпингово мито се налага в подходящ за всеки случай размер, на недискриминационна основа, върху вноса на даден продукт от всеки източник, за който се установи, че е обект на дъмпинг и причинява вреда, с изключение на внос от онези източници, от които са приети гаранции съгласно условията на [този] регламент. Регламентът, с който се налага митото, посочва митото за всеки доставчик или, ако това е неприложимо и, най-общо, когато член 2, параграф 7, буква а) [от същия регламент] се прилага, съответната доставяща страна“ (
28
).
179.
В член 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО се предвижда, че „[к]ато правило властите следва да определят индивидуален марж на дъмпинга относно всеки засегнат износител или производител на разследваната стока. В случаите, когато броят на производителите, износителите и вносителите или на видовете стоки е толкова голям, че да направи неприложимо такова определяне, властите могат да ограничат проучването до разглеждане на достатъчен брой заинтересовани страни или стоки, като използват група избрани образци […]“.
180.
Съгласно член 9.2 от същото споразумение „когато антидъмпингово мито се въвежда по отношение на която и да било стока, това мито се събира в съответния размер във всеки отделен случай, на недискриминационна основа, върху целия внос на такива стоки от всички източници, за които е установено, че правят дъмпинг или предизвикват вреда, освен вносът от онези източници, чиито гаранции по цените съгласно условията в това споразумение са приети. Властите следва да назоват доставчика или доставчиците на засегнатата стока. В случай че има няколко доставчици от една и съща държава и е невъзможно да бъдат назовани всички, властите могат да назоват страната доставчик […]“.
181.
В първата част от настоящото основание Съветът, подкрепян от Комисията, упреква Общия съд, че в точка 180 от обжалваното съдебно решение счита, че с приемането на член 9, параграф 5, първа алинея от основния регламент законодателят на Съюза е искал да се изпълни особено задължение, поето в рамките на СТО, в случая в членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, по смисъла на т.нар. съдебна практика „Nakajima“ (решение от 7 май 1991 г., Nakajima/Съвет, C‑69/89, EU:C:1991:186). По същество според развитите от Общия съд съображения — които институциите оспорват — (първоначалното) намерение на законодателя на Съюза се извеждало от изменението, внесено в член 9, параграф 5, първа и втора алинея с Регламент № 765/2012, в резултат на доклада „Скрепителни елементи“.
182.
Институциите упрекват Общия съд и за това, че въз основа на предходните съображения по-специално в точка 184 от обжалваното съдебно решение приема, че член 9, параграф 5 от основния регламент следва да се тълкува в съответствие с членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, макар те ясно да признават, че съществува аналогия — или според използвания от Комисията израз „близка прилика“ — между относимите разпоредби на член 9, параграф 5 от основния регламент и тези на член 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО.
183.
Присъединявам се само частично към доводите на Съвета и на Комисията.
184.
Вярно е, че простото сравняване на текста на член 9, параграф 5 от основния регламент, който се отнася за налагането на антидъмпингово мито, с текста на член 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, който се отнася за използването на процедурата с представителна извадка с цел определяне на дъмпинговия марж в хипотезата по-специално на твърде голям брой производители и износители, ясно показва, че с първия от тези членове изобщо не се цели транспониране на съдържащото се във втория член особено задължение.
185.
Обстоятелството, че според доклада „Скрепителни елементи“, доколкото разпоредбите на член 9, параграф 5 от основния регламент се отнасят за страни без пазарна икономика, той е несъвместим по-специално с членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, изобщо не означава, че законодателят на Съюза е имал намерение да изпълни особено задължение, поето съгласно член 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО.
186.
Аналогични съображения впрочем следват от решение на Съда от 4 февруари 2016 г., C & J Clark International и Puma (C‑659/13 и C‑34/14, EU:C:2016:74), което е постановено няколко месеца преди обжалваното съдебно решение, но не е посочено в него. Всъщност, макар в това решение Съдът по-специално да разглежда доклада „Скрепителни елементи“, като припомня, че Органът за уреждане на спорове на СТО е установил, че част от разпоредбите на член 9, параграф 5 от приложимия тогава основен регламент е била несъвместима с някои правила на СТО, това не му пречи да приеме, че Антидъмпинговото споразумение на СТО не би могло да служи като основание за оспорване от частноправен субект на законосъобразността на регламент, с който се налага окончателно антидъмпингово мито. По същество Съдът приема, че доколкото разпоредбите на член 9, параграф 5, първа и втора алинея от основния регламент препращат към член 2, параграф 7 от посочения регламент — с който член се въвежда специален режим, съдържащ подробни правила за изчисляване на нормалната стойност при внос от страни без пазарна икономика — тези разпоредби са неразделна част от посочения режим и съответно представляват израз на волята на законодателя на Съюза да възприеме самостоятелен за правния ред на Съюза подход по отношение на посочените страни, отделен от правилата на Антидъмпинговото споразумение на СТО (
29
).
187.
При това положение не мога да се съглася с довода на Комисията, че само по себе си решение от 4 февруари 2016 г., C & J Clark International и Puma (C‑659/13 и C‑34/14, EU:C:2016:74), представлява основание за отмяна на обжалваното съдебно решение, тъй като според Съда с член 9, параграф 5 от основния регламент не се изпълнявало никакво особено задължение, поето в рамките на Антидъмпинговото споразумение на СТО. Всъщност, от една страна, в това решение Съдът се произнася само по разпоредбите на член 9, параграф 5 от основния регламент в тогавашната му редакция, които препращат към посочения по-горе специален режим, отнасящ се за страните без пазарна икономика и въведен с член 2, параграф 7 от посочения регламент. Решение C & J Clark International и Puma (C‑659/13 и C‑34/14, EU:C:2016:74) съответно не се отнася до другите все още действащи разпоредби на член 9, параграф 5 от основния регламент, по-специално до най-същественото от първа алинея, където се отбелязва, че в регламент, с който се налага антидъмпингово мито, се посочва размерът на митото за всеки доставчик или, ако това е неприложимо, наименованието на съответната доставяща страна, в контекста на трети страни с пазарна икономика, които разпоредби се разглеждат по настоящото дело.
188.
При това положение, макар според мен Общият съд неправилно да констатира, че с член 9, параграф 5 от основния регламент се изпълнява особено задължение, поето съгласно член 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, от преценката, извършена от Съда в решение от 4 февруари 2016 г., C & J Clark International и Puma (C‑659/13 и C‑34/14, EU:C:2016:74), все пак не следва, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е счел, че с приемането на член 9, параграф 5 от основния регламент законодателят на Съюза е имал намерение да изпълни особено задължение, поето съгласно член 9.2 от посоченото споразумение.
189.
Според мен тази грешка обаче произтича от съображенията, изложени в точки 178—183 от обжалваното съдебно решение. Всъщност от тези точки от обжалваното съдебно решение е видно, че от изменението на член 9, параграф 5 от основния регламент с Регламент № 765/2012, в резултат по-специално на приемането на доклада „Скрепителни елементи“, Общият съд заключава, че с приемането на член 9, параграф 5 от основния регламент в първоначалната му редакция законодателят на Съюза е имал намерение да изпълни съдържащото се в член 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО особено задължение.
190.
На първо място, от правна гледна точка впрочем ми се струва трудно само въз основа на внесените в основния регламент изменения през 2012 г. да се определи със задна дата намерението на законодателя на Съюза да изпълни особено задължение, поето в рамките на Антидъмпинговото споразумение на СТО, към момента на приемането на този регламент през 2009 г. Напротив, необходимо е от съответната конкретна разпоредба от правото на Съюза да може да се заключи, че с нея се цели въвеждане в правото на Съюза на такова особено задължение, произтичащо от споразуменията на СТО (
30
).
191.
На второ място, както вече посочих, внесените през 2012 г. изменения в член 9, параграф 5 от основния регламент засягат първа и втора алинея от посочения член, а именно техните разпоредби относно специалния режим, приложим за дъмпинга от страни без пазарна икономика, в съответствие с член 2, параграф 7 от същия регламент. Следователно тези изменения не засягат разпоредбите на член 9, параграф 5, първа алинея, разглеждани по настоящото дело.
192.
Посоченият от Общия съд в точки 182 и 183 от обжалваното съдебно решение факт в подкрепа на доводите му, че тези изменения не са се отнасяли точно за разпоредбите на член 9, параграф 5, първа алинея от основния регламент, изобщо не доказва, че към момента на приемане на посочения член намерението на законодателя на Съюза е било да изпълни особено задължение, поето в рамките на Антидъмпинговото споразумение на СТО. Аз по-скоро съм убеден, че това обстоятелство подкрепя обратното виждане.
193.
Ето защо според мен в точки 178—183 Общият съд неправилно приема, че с член 9, параграф 5 от основния регламент се изпълняват особени задължения, поети във връзка с членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО.
194.
Според мен обаче тази грешка не е достатъчна, за да се стигне до отмяна на обжалваното съдебно решение.
195.
Всъщност, както е видно от последващите мотиви в обжалваното съдебно решение, по-специално от точки 184, 193 и 227 от него, според мен Общият съд правилно приема, че относимите разпоредби на член 9, параграф 5 от основния регламент трябва да се тълкуват в съответствие с членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, по-специално като се има предвид по същество аналогичният текст на член 9, параграф 5 от основния регламент и на член 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО.
196.
От гледна точка на принципите следва да се припомни, че липсата на директен ефект на разпоредба от международно споразумение не е пречка на нея да се направи позоваване за целите на съответстващото тълкуване на вторичното право на Съюза. Всъщност Съдът вече е приел, че предимството на сключените от Съюза международни споразумения пред актовете от неговото вторично право повелява последните да се тълкуват, доколкото е възможно, в съответствие с тези споразумения (
31
), включително когато разпоредбите от споразуменията са лишени от директен ефект (
32
). Както Съветът, така и Комисията са съгласни с това.
197.
Използването на съответстващото тълкуване за акт от вторичното право на Съюза с оглед на международно споразумение предполага обаче съгласуваност при тълкуването на различните норми при спазване на ограничението „доколкото е възможно“.
198.
Това означава, че подлежащата на тълкуване норма от вторичното право на Съюза трябва да се поддава на няколко възможни тълкувания. За сметка на това, ако значението на нормата е недвусмислено и противоречи на смисъла на разпоредбата от международното споразумение, която е от по-висок ранг, то тя не може да се тълкува в съответствие с последната, тъй като, за да се достигне до съответстващ на посоченото споразумение резултат, тя трябва да се тълкува единствено contra legem, което би довело до пълното ѝ лишаване от нормативно съдържание (
33
). В такъв случай тълкуването на нормата от вторичното право на Съюза трябва да се определи, без да се взема предвид нормата от международното право.
199.
Освен това, бих добавил, че що се отнася до тълкуването на определени разпоредби от споразуменията на СТО, с оглед на което, доколкото е възможно, трябва да се извършва тълкуването на правото на Съюза, Съдът неколкократно се позовава на доклади на специална група или на апелативния орган на СТО в подкрепа на посоченото тълкуване (
34
).
200.
В случая, от една страна, без на този етап на анализа да задълбочавам разглеждането на текста на член 9, параграф 5 от основния регламент и на член 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, следва да се приеме, че в подкрепа на оплакването за извършено от Общия съд тълкуване на член 9, параграф 5 от основния регламент contra legem, нито Съветът, нито Комисията показват, че относимите разпоредби и понятия от член 9, параграф 5 от посочения регламент непременно трябва да бъдат тълкувани в противоречие със същите разпоредби и понятия, използвани в член 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО. Напротив, твърдейки по същество, че тези разпоредби и понятия от член 9, параграф 5 от основния регламент трябва да се тълкуват по различен начин, ту по-стеснително, що се отнася до понятието „доставчици“, ту по-разширително, що се отнася до прилагателното „неприложимо“, в сравнение с възприетото от Общия съд тълкуване, институциите в крайна сметка признават, че този член би могъл да подлежи на няколко възможни тълкувания (
35
). В такъв случай предимството на международните споразумения спрямо нормите от вторичното право на Съюза повелява да надделее тълкуването, което е в съответствие с разпоредбите от разглежданото международно споразумение.
201.
От друга страна, важно е да се посочи, че в точка 222 от обжалваното съдебно решение Общият съд припомня изтъкнатия в точка 344 от доклада „Скрепителни елементи“„силен паралелизъм“ между членове 9.2 и 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, доколкото последният предписва определянето на индивидуални дъмпингови маржове, от което за съответните власти възниква задължение да налагат антидъмпингови мита на индивидуална основа съгласно предвиденото в член 9.2 от посоченото споразумение.
202.
Без изобщо да твърдят, че Общият съд е изопачил доклада „Скрепителни елементи“, институциите, по-специално Комисията, изглежда оспорват съображенията, изведени от текста на разглежданите разпоредби въз основа на историческия контекст, на структурата и на целите на всички тези разпоредби.
203.
В това отношение е важно да се отбележи, че в подкрепа на този довод Комисията възпроизвежда дълги параграфи от писменото си изложение, подадено до апелативния орган във връзка с доклада „Скрепителни елементи“, като се позовава на тълкуването на самия член 9.2 от Антидъмпингово споразумение на СТО, уточнявайки по същество, че оставането на този член непроменен, дори след добавянето в резултат на Уругвайския кръг на предвидения в член 6.10 от посоченото споразумение „сценарий“ с представителната извадка, означава, че смисълът на неговите разпоредби, в частност понятието „неприложимо“, не е могъл да бъде изменен с приемането на посочения член 6.10.
204.
Според мен такива съображения, изведени от тълкуването на разпоредбите на членове 9.2 и 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, изобщо не доказват, че въпреки аналогичния текст на разпоредбите на посочения член 9.2 относимите разпоредби на член 9, параграф 5 от основния регламент непременно е трябвало да бъдат тълкувани по толкова различен начин в сравнение с тези на член 9.2, че се е налагало нормата от вторичното право на Съюза да се тълкува само по начин, несъвместим с тълкуването на нормата от международното право.
205.
Освен това, както ще разгледам това по-подробно в точка 231 от настоящото заключение, въпреки че в доклада „Скрепителни елементи“ апелативният орган остава предпазлив по отношение на смисъла, който трябва да бъде придаден на разпоредбите на членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, това не променя факта, че той отхвърля виждането на институциите. По-специално, както правилно се посочва в точка 223 от обжалваното съдебно решение, апелативният орган уточнява в точка 354 от доклада „Скрепителни елементи“, че член 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО задължава властите да уточнят наложените на всеки доставчик мита, освен когато това е неприложимо, ако са засегнати няколко доставчици. Точно както пред Общия съд, Съветът и Комисията опитват отново да поставят под въпрос възприетото от апелативния орган тълкуване на това споразумение. Такава насока на разсъждение впрочем изобщо не подкрепя довода им, че като тълкувал член 9, параграф 5 от основния регламент в съответствие с членове 9.2 и 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, Общият съд се заблудил, възприемайки тълкуване contra legem на нормата от вторичното право на Съюза.
206.
При това положение се налага изводът, че въпреки посочените в точки 184—193 от настоящото заключение грешки при прилагане на правото, Общият съд основателно приема, че относимите разпоредби на член 9 параграф 5 от основния регламент трябва да се тълкуват в съответствие с членове 9.2 и 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО.
207.
Поради това предлагам първата част от второто основание от главната жалба да бъде отхвърлена.
2. По втората част от второто основание от жалбата: изопачаване на понятието „доставчик“, съдържащо се в член 9, параграф 5 от основния регламент и разпростряно върху четиримата американски производители в представителната извадка
а) Доводи на страните
208.
Съветът признава, че в точка 187 от обжалваното съдебно решение Общият съд прилага подходящия правен критерий, като в съответствие с член 9, параграф 5 от основния регламент и с член 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО приема, че по принцип на всеки „доставчик“ трябва да се наложи индивидуално антидъмпингово мито. Съветът обаче счита за неправилен от правна гледна точка съдържащия се в точка 201 от обжалваното съдебно решение извод на Общия съд, че на американските производители в представителната извадка трябва да бъде признато качеството „доставчици“, тъй като институциите ги оставят в представителната извадка на производителите/износителите. От една страна, Съветът потвърждава становището си, изложено в рамките на първата част от настоящото основание, че член 9, параграф 5 от основния регламент не можел да се тълкува с оглед на член 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО. От друга страна, той твърди, че съгласно член 9, параграф 5 от основния регламент само „източник [на внос], за който се установи, че е обект на дъмпинг и причинява вреда“, може да се счита за „доставчик“. Американските производители в представителната извадка, на които не е вменена отговорност за дъмпинг, тъй като не са решавали коя част от продукцията им да бъде изнесена и не са разполагали с експортна цена, не можело да бъдат разглеждани като доставчици. Съветът припомня, че макар тези производители първоначално да са били включени в представителната извадка на производителите/износителите от натоварения с разследването орган, това се дължало само на факта, че във формуляра за извадката са посочили погрешно, че изнасят биоетанол.
209.
Комисията споделя становището на Съвета. Тя добавя, че съдържащата се в точки 207—210 от обжалваното съдебно решение преценка на Общия съд, че институциите могли да се основат на член 2, параграф 9 от основния регламент, е неправилна от правна страна. Всъщност тази разпоредба се отнася до хипотезата на „отношения на съдружие или компенсационно споразумение между износителя и вносителя или трето лице“, в резултат на които експортна цена няма или тя е ненадеждна, и съответно до положение, при което производителят действително изнася продукта. Тази констатация се подкрепяла от член 9.5 от Антидъмпинговото споразумение на СТО и от член 11, параграф 4 от основния регламент, които се отнасят за индивидуалните права на „производителите във въпросната страна износител, които не са изнасяли стоката в страната членка вносител по време на разследването“, а именно положение като това на американските производители в представителната извадка.
210.
GE и RFA твърдят, че доводите на Съвета относно тълкуването на понятието „доставчик“ били недопустими, доколкото поставят под въпрос констатацията на Общия съд, че като оставя четиримата американски производители в представителната извадка на „производителите износители“, самата институция им дава качеството „доставчици на дъмпинговия продукт“. По същество според GE и RFA, противно на твърденията на Съвета, който съзнателно се опитвал да прикрие истинския смисъл на член 9, параграф 5 от основния регламент, тази разпоредба не може да се тълкува в смисъл, че „само източник [на внос], за който се установи, че е обект на дъмпинг и причинява вреда, може да се счита за доставчик“.
б) Преценка
211.
Следва най-напред да се отхвърли твърдението на GE и RFA за липса на процесуална предпоставка за разглеждането на настоящата част от второто основание от жалбата, тъй като Съветът целял да постави под въпрос възприетата от Общия съд преценка на фактите. Всъщност, без изобщо да иска от Съда да преразгледа оценката на фактите по спора, Съветът упреква Общия съд, че неправилно е квалифицирал четиримата американски производители на биоетанол като „доставчици“ по смисъла на член 9, параграф 5 от основния регламент, тълкуван с оглед на членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО. Такъв въпрос, засягащ правната квалификация на фактите, със сигурност спада към правомощията на Съда в рамките на обжалването.
212.
По-нататък е важно да се отбележи, че Съветът не спори, че както съгласно член 9, параграф 5 от основния регламент, така и съгласно член 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, по принцип на всеки „доставчик“ трябва да се наложи индивидуално антидъмпингово мито за вноса на даден продукт от всеки източник, за който се установи, че е обект на дъмпинг и причинява вреда, както посочва Общият съд в точка 187 от обжалваното съдебно решение.
213.
Институциите оспорват само качеството „доставчик“ на четиримата американски производители в представителната извадка, възприето от Общия съд. Те всъщност считат, че противно на извода, до който стига Общият съд, такова качество не може да произтича единствено от включването на производител в представителна извадка за целите на разследването и съдействието му в последното.
214.
По същество според тези институции оператори, които не изнасят продукцията си и не разполагат с експортни цени, не могат да се разглеждат като „доставчици“ по смисъла на член 9, параграф 5 от основния регламент.
215.
Тези доводи са тясно свързани с изложените от институциите при разглеждането на прякото засягане на съответните четирима американски производители. Впрочем в точка 198 от обжалваното съдебно решение самият Общ съд препраща към преценката си, изложена в точки 93—104 от обжалваното съдебно решение при разглеждането на прякото засягане на тези производители, в края на която той стига до извода, по същество, че биоетанол се внася в Съюза, като част от вноса се формира от продукцията на тези производители и за същия е наложено антидъмпингово мито със спорния регламент.
216.
От това следва, че ако Съдът потвърди анализа на Общия съд относно допустимостта на жалбата, подадена в първоинстанционното производство от името на четиримата американски производители в представителната извадка, като отхвърли първото основание от жалбата на Съвета, той ще трябва също да подкрепи извода на Общия съд, че тези четирима производители трябва да бъдат квалифицирани като „доставчици“ при дъмпинговия внос на биоетанол по смисъла на член 9, параграф 5 от основния регламент, за които Съветът по принцип е бил длъжен да изчисли индивидуален марж, както и да наложи индивидуални антидъмпингови мита за всеки от тях. Всъщност при тази хипотеза според мен е безспорно, че тези производители са били „източници“ на вноса на продукта, обложен с въведеното със спорния регламент антидъмпингово мито, както приема Общият съд в точка 198 от обжалваното съдебно решение.
217.
Що се отнася до критиките на Комисията относно възприетото от Общия съд тълкуване на член 2, параграф 9 от основния регламент (вж. т. 207 и 210 от обжалваното съдебно решение), според мен те трябва да се отхвърлят. Противно на твърденията на Комисията, тази разпоредба не е ограничена до хипотезата на „отношения на съдружие или компенсационно споразумение между износителя и вносителя или трето лице“, в резултат на които експортна цена няма или тя е ненадеждна, и съответно до положение, при което производителят действително изнася продукта. Както отбелязва Общият съд в точки 207 и 210 от обжалваното съдебно решение, в член 2, параграф 9 от основния регламент се урежда и хипотезата на липса на експортна цена, като се позволява последната да бъде реконструирана (
36
). При всички положения, както Общият съд приема в точка 210 от обжалваното съдебно решение, затрудненията при определяне на експортната цена са без значение за това дали съществува задължение за прилагане по отношение на някои оператори на индивидуално антидъмпингово мито.
218.
При това положение и ако Съдът отхвърли първото основание от главната жалба, доколкото Съветът се позовава на недопустимостта на жалбата, подадена от GE и RFA от името на четиримата американски производители в представителната извадка в първоинстанционното производство, според мен следва да се отхвърли и втората част от второто основание от главната жалба.
3. По третата част от второто основание от жалбата: неправилно тълкуване на понятието „неприложимо“ по смисъла на член 9, параграф 5 от основния регламент
а) Доводи на страните
219.
Според Съвета Общият съд е тълкувал неправилно понятието „неприложимо“, съдържащо се в член 9, параграф 5 от основния регламент и в член 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО.
220.
Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото, като приел в точка 225 от обжалваното съдебно решение, че „от Антидъмпинговото споразумение на СТО не следва, че е налице изключение от задължението за налагане на индивидуално антидъмпингово мито на включен в представителната извадка производител, който е съдействал на разследването, когато институциите считат, че не са в състояние по отношение на него да установят индивидуална експортна цена“. Всъщност анализът на Общия съд в това отношение почивал на възприетото в доклада „Скрепителни елементи“ тълкуване на член 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО. Това тълкуване обаче не било относимо, тъй като с член 9, параграф 5 от основния регламент не се транспонирала тази разпоредба.
221.
Същото се отнасяло за съдържащия се в точка 233 от обжалваното съдебно решение извод на Общия съд.
222.
Комисията отбелязва, че Общият съд не е отговорил на изложения от институциите довод, по същество, че било „неприложимо“ да се установи експортна цена в положение, в което производителят не извършва износ, като обаче е приел, че такова тълкуване било несъвместимо с членове 9.2 и 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО. Такова тълкуване впрочем било несъвместимо с разпоредбите на член 9, параграф 5 от основния регламент. Комисията припомня, че Съветът вече е обяснил защо възприетото от Общия съд в точки 213—244 от обжалваното съдебно решение тълкуване на понятието „неприложимо“ противоречи на член 9, параграф 5 от основния регламент, и се стреми да покаже защо то противоречи също на член 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО. Ако понятието „неприложимо“ се ограничело до доставчиците, които не са включени в извадката, тази разпоредба щяла да бъде лишена от полезно действие, което Комисията вече отбелязала в съобщението си, представено в рамките на производството, довело до приемането на доклада „Скрепителни елементи“. Представените доводи впрочем не били отхвърлени в последния. Противното виждане, защитавано от Общият съд в точки 222—225 от обжалваното съдебно решение, било лишено от всякаква правна основа.
223.
GE и RFA смятат, че Общият съд не е допуснал никаква грешка при тълкуването на понятието „неприложимо“ по смисъла на член 9, параграф 5 от основния регламент.
б) Преценка
224.
Както вече отбелязах, в член 9, параграф 5 от основния регламент се предвижда, че в регламента, с който се налага антидъмпингово мито, се посочва размерът на митото за всеки доставчик, освен ако това е „неприложимо“, като в този случай изискването е да се посочи само наименованието на съответната доставяща страна.
225.
Съгласно член 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, когато се налага антидъмпингово мито, органите (натоварени с разследването) трябва да назоват доставчика или доставчиците на засегнатата стока, освен когато има няколко доставчици от една и съща страна и е „невъзможно“ да бъдат назовани всички, като тогава органите могат да назоват съответната страна доставчик.
226.
Освен това в член 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО по принцип се изисква органите да определят индивидуален марж на дъмпинга за всеки известен износител или засегнат производител, освен ако броят по-специално на износителите или на производителите е толкова голям, че такова определяне е „неприложимо“, като в този случай органите могат да ограничат проучването си до разглеждане на достатъчен брой заинтересовани страни или стоки, като използват група избрани образци.
227.
С настоящата част Съветът и Комисията упрекват по същество Общия съд: a) че приема, че използваното в член 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО понятие „неприложимо“ („impracticable“ на английски език) има значение за обхвата на същото понятие, използвано в член 9.2 от посоченото споразумение, и б) че тълкува понятието „неприложимо“, което се съдържа в член 9, параграф 5 от основния регламент, в смисъл, аналогичен на същото понятие, използвано в посочените по-горе членове от Антидъмпинговото споразумение на СТО. Според институциите, възприемайки такъв подход, Общият съд лишил от полезно действие член 9, параграф 5 от основния регламент, тъй като свел случаите, в които е „неприложимо“ да се определят индивидуално антидъмпингово мито и индивидуален дъмпингов марж, само до положението на производителите, които не са в представителната извадка.
228.
Отправените от институциите критики по отношение на съображенията на Общия съд във връзка с тълкуването и обхвата на прилагателното „неприложимо“ не са убедителни.
229.
Що се отнася, на първо място, до разглеждането на разпоредбите на членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, ще припомня най-напред, че в точки 217—224 от обжалваното съдебно решение Общият съд само възпроизвежда относимите точки от доклада „Скрепителни елементи“. Нито Съветът, нито Комисията упрекват Общия съд, че е изопачил тези точки от посочения доклад, т.е. че е извършил прочит, явно противоречащ на съдържанието на този документ (
37
), или, че е пропуснал или подбрал определени параграфи от този доклад, при което се създава очевидно подвеждащо и погрешно впечатление за съдържанието му (
38
).
230.
Ще отбележа впрочем, че Общият съд точно е обобщил тези точки от доклада „Скрепителни елементи“. По-специално Общият съд съвсем правилно отбелязва в точка 220 от обжалваното съдебно решение, че всяко изключение от общото правило, закрепено в член 6.10, първо изречение от Антидъмпинговото споразумение на СТО, трябва да бъде предвидено във визираните договорености. В точка 222 от обжалваното съдебно решение Общият съд също така припомня, че апелативният орган е изяснил, че между членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО съществува „силен паралелизъм“ и че предвид едновременната употреба на същите понятия „неприложимо“ или „невъзможно“, за да се опишат случаите, в които се прилага изключението, тези понятия указват, че двете изключения се отнасят до положението, при което съответният орган определя дъмпингови маржове, използвайки представителна извадка.
231.
Безспорно, както Общият съд посочва също в точка 222 от обжалваното съдебно решение, апелативният орган на СТО е отбелязал също, че въпросът, с който е сезиран, не засяга нито обхвата на изключението, предвидено в член 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, нито въпроса дали това изключение и изключението, предвидено в член 6.10 от същото споразумение, съвпадат напълно (
39
). Както обаче посочва Общият съд в точка 223 от обжалваното съдебно решение, в точка 354 от доклада „Скрепителни елементи“ апелативният орган стига до извода, че член 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО задължава властите да уточнят наложените на всеки доставчик мита, освен когато това е неприложимо, когато са засегнати няколко доставчици. Общият съд също така основателно припомня, че в точка 376 от доклада „Скрепителни елементи“ апелативният орган уточнява, че членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО не препятстват натоварения с разследването орган да определи само един дъмпингов марж и само едно антидъмпингово мито за определен брой износители, ако установи, че те съставляват един субект за целите на прилагането на споменатите членове.
232.
В точка 225 от обжалваното съдебно решение Общият съд в крайна сметка извежда правните изводи от тълкуването на членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, възприето от апелативния орган в доклада „Скрепителни елементи“. Така Общият съд отбелязва, че видно от посочения доклад, „когато [натовареният с разследването орган] прилага представителната извадка, както в случая, [А]нтидъмпинговото споразумение [на СТО] въвежда задължение за определяне на индивидуални дъмпингови маржове и за налагане на индивидуални антидъмпингови мита за всеки доставчик, съдействащ на разследването, и че по принцип от него има изключения, първо — в случая на невключени в представителната извадка производители или износители […] и второ — в случая на оператори, съставляващи един субект. Въпреки това от Антидъмпинговото споразумение на СТО не следва, че е налице изключение от задължението за налагане на индивидуално антидъмпингово мито на включен в представителната извадка производител, който е съдействал на разследването, когато институциите считат, че не са в състояние по отношение на него да установят индивидуална експортна цена“.
233.
Макар институциите наистина да изразяват несъгласието си с такава преценка, те изобщо не доказват, че изводът, до който стига Общият съд при прочита на възприетото от апелативния орган тълкуване в доклада „Скрепителни елементи“, е изопачил неговия анализ или най-малкото, че би довел до неправилно тълкуване на членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО. Твърдението на Съвета, че член 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО не е относим, ясно трябва да се отхвърли, тъй като с него се цели само да се постави на обсъждане преценката на апелативния орган в доклада „Скрепителни елементи“ относно връзката на този член и на член 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО. Същото се отнася и за оплакването на Комисията, с което тя упреква Общия съд, че не е взел предвид анализа на член 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, по-специално на понятието „неприложимо“, развит в писменото ѝ изложение, представено пред апелативния орган по случая „Скрепителни елементи“. Всъщност по-конкретно, както това се установява по-специално от точки 346—348 от доклада на апелативния орган, твърдението на Комисията, че „неприложимо“ („impracticable“ на английски език) означава „неефективно“ („ineffective“ на английски), ясно е отхвърлено от апелативния орган (
40
). Както припомня Общият съд в точка 222 от обжалваното съдебно решение, апелативният орган установява силен паралелизъм между членове 9.2 и 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, което според мен може напълно да обоснове извода, до който стига Общият съд в точка 225 от обжалваното съдебно решение.
234.
На второ място, що се отнася до тълкуването на член 9, параграф 5 от основния регламент, Общият съд по същество отхвърля защитаваното от Съвета виждане, че прилагателното „неприложимо“ трябва да се разглежда в широк смисъл, така че да предостави съответна свобода на преценка на институциите, що се отнася до възможностите да се откажат от налагането на индивидуални антидъмпингови мита. Общият съд припомня, че член 9, параграф 5 от основния регламент трябва да се тълкува в съответствие с членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, което съответно предполага, че използваното в тези три члена прилагателно „неприложимо“ има аналогично значение и че обхванатото от това понятие изключение от определянето на индивидуални дъмпингови маржове, както и от налагането на индивидуални антидъмпингови мита, когато институциите са приложили представителната извадка, както в случая, е възможно само за предприятията, които не са част от представителна извадка и нямат на друго основание право на свое индивидуално антидъмпингово мито (вж. т. 227—232 от обжалваното съдебно решение).
235.
Като се има предвид впрочем фактът, от една страна, че както посочих в отговор на първата част от второто основание от главната жалба, Общият съд правилно приема, че член 9, параграф 5 от основния регламент трябва да се тълкува в съответствие с членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, и от друга страна, че институциите изобщо не са доказали, че прилагателното „неприложимо“, съдържащо се в член 9, параграф 5 от основния регламент, може да има само смисъл и обхват, които са диаметрално противоположни на смисъла и обхвата, придадени на същото прилагателно, използвано в членове 9.2 и 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, поради което Общият съд да е извършил тълкуване contra legem на нормата от вторичното право на Съюза, считам, че доводите на тези институции следва да се отхвърлят.
236.
Добавям, че противно на това, което Комисията също твърди, възприемайки стриктно тълкуване на изключението, обхващащо използването на понятието „неприложимо“, Общият съд изобщо не е лишил от всякакво полезно действие член 9, параграф 5 от основния регламент. Всъщност, както Общият съд сам посочва в точка 232 от обжалваното съдебно решение, изключението — поради неговата неприложимост — от определянето по принцип на индивидуален дъмпингов марж и на индивидуално антидъмпингово мито, се прилага не само за невключените в представителната извадка производители или износители, но и за тези, които съставляват един субект. Впрочем да се тълкува стриктно изключение от правило, установено с норма от правото на Съюза, която предоставя права на физически или юридически лица, съответства на метода на тълкуване на изключенията, възприет от съда на Съюза. В това отношение отдавам особено значение на довода на Общия съд, който е изложен в точка 228 от обжалваното съдебно решение и който не е обект на конкретни критики от страна на институциите, че да се подкрепя „по-общо“ тълкуване на понятието „неприложимо“, както твърди Съветът, би означавало на последния да се предостави изключително голяма свобода на преценка, що се отнася до възможностите да се откаже налагането на индивидуални антидъмпингови мита.
237.
Ето защо считам, че институциите не доказват, че като тълкува понятието „неприложимо“, съдържащо се в член 9, параграф 5 от основния регламент, аналогично на тълкуването на същото понятие, съдържащо се в членове 6.10 и 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, Общият съд е опорочил обжалваното съдебно решение с грешка при прилагане на правото.
238.
При това положение предлагам третата част от второто основание от главната жалба да се отхвърли, както съответно и цялото посочено основание.
Д.
По третото основание от главната жалба: изопачаване на фактите, довело Общия съд до извода, че изчисляване на индивидуални мита е „възможно“
1. Обобщено представяне на доводите на страните
239.
Съветът отбелязва, че в точки 202—211 и 242—245 от обжалваното съдебно решение Общият съд потвърждава, че не е „неприложимо“ да се използват индивидуални антидъмпингови мита, тъй като Комисията е могла да реконструира цените, прилагани от американските производители, включени в представителната извадка. По този начин Общият съд направил обективно неточни фактически констатации и изопачил представените му доказателства. Всъщност, при положение че биоетанолът с произход от няколко американски производители бил смесван от несвързани търговци/извършващи смесване предприятия, преди да бъде изнесен, не било възможно да се установи нито нормалната стойност, нито експортната цена на всеки производител, което институциите доказали. Тъй като предоставените от производителите данни били неизползваеми за изчисляването на дъмпинговия марж, Общият съд съответно допуснал грешка при прилагане на правото, тъй като не преценил това доказателство за явната неприложимост на такова изчисляване.
240.
Комисията счита, че Съветът ясно и точно е определил по какъв начин Общият съд е изопачил фактите. При положение че несвързаните търговци/извършващи смесване предприятия смесвали биоетанол, произхождащ от различни национални производители, за да получат една и съща смес, било невъзможно да се определят индивидуални експортни цени. Освен това от практическа гледна точка нямало никакъв смисъл да се определят експортна цена и индивидуален дъмпингов марж, тъй като митническите органи нямали никакво средство да приложат такъв марж.
241.
GE и RFA твърдят, че третото основание на Съвета е недопустимо, тъй като в нарушение на член 21, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз не е осигурено разбираемо изложение на фактическите и правни обстоятелства в подкрепа на това основание. Всъщност Съветът се ограничил отново да посочи, че изчисляването на индивидуални дъмпингови маржове за американските производители в представителната извадка е „неприложимо“, без обаче да обяснява по какъв начин Общият съд изопачил доказателствата, стигайки до различен извод. Само по себе си смесването на биоетанола, преди да бъде изнесен, не доказвало, че такова изчисляване е явно неприложимо или невъзможно.
242.
По-нататък те отбелязват, че в точки 242 и 243 от обжалваното съдебно решение Общият съд е обяснил ясно и просто как конкретно да се изчислят дъмпинговите маржове в случай на затруднения при определянето на нормалната стойност или на експортната цена за някои производители или износители. Тъй като Съветът не оспорил тези изложения, нито обяснил по какъв начин Общият съд е изопачил доказателствата, GE и RFA искат основанието да се отхвърли по същество.
2. Преценка
243.
Съветът, подкрепян от Комисията, упреква Общия съд, че е изопачил фактите, като в точки 242—245 от обжалваното съдебно решение приема, че Съветът неправилно е стигнал до извода, че налагането на индивидуалните антидъмпингови мита на американските производители на биоетанол, включени в представителната извадка, е „неприложимо“ по смисъла на член 9, параграф 5 от основния регламент.
244.
Според мен това оплакване не е убедително.
245.
Преди всичко е важно да се припомни, че доводите на Общия съд, въз основа на които той стига до извода за грешката на Съвета, са развити на два етапа. Първоначално, в точки 239 и 240 от обжалваното съдебно решение, Общият съд уточнява, че от една страна, Съветът обосновава изключението от правилото за определяне на индивидуални дъмпингови маржове и за налагане на индивидуални антидъмпингови мита с причини, различни от изключението, отнасящо се до невключените в представителната извадка производители или износители, или изключението относно операторите, които съставляват един субект, и от друга страна, Съветът не посочва, че приложеното от него изключение се основава на друго изключение, произтичащо от договореностите в рамките на СТО. На следващия етап, изразен чрез съдържащата се в точки 242—245 от обжалваното съдебно решение преценка, като препраща по-специално към точки 202—211 от обжалваното съдебно решение Общият съд отново обяснява мотивите, поради които доводите на институциите относно затрудненията при определянето на нормалната стойност и на експортната цена на някои производители, както и затрудненията, свързани с възможността да се проследи движението на продуктите на включените в представителната извадка четирима американски производители, не позволяват тези институции да бъдат освободени от задължението да изчислят индивидуален дъмпингов марж и индивидуално антидъмпингово мито за тези производители. Ето защо с оглед на тези съображения Общият съд стига до извода, че нищо не е позволявало на институциите да приемат, че в случая налагането на индивидуални антидъмпингови мита е „неприложимо“ по смисъла на член 9, параграф 5 от основния регламент.
246.
Тъй като първата част от доводите на Общия съд, изложена в точки 239 и 240 от обжалваното съдебно решение, не е предмет на критиките на Съвета или на критиките, които до голяма степен съвпадат с изложените в рамките на второто основание от главната жалба, които според мен трябва да се отхвърлят, съдържащата се в тези две точки от обжалваното съдебно решение преценка според мен е достатъчна за отхвърлянето на третото основание от жалбата.
247.
При всички положения, освен че с третото основание от главната жалба по-скоро се цели установяване на грешка в доводите или в тълкуването на разпоредбите на основния регламент, отколкото изопачаване на фактите от Общия съд, считам, че изложените в точка 242 от обжалваното съдебно решение съображения на Общия съд относно затрудненията при определянето на нормалната стойност и на експортната цена не са засегнати от такава грешка, както вече отбелязах в точка 217 от настоящото заключение. При това положение според мен изложената в точки 239—242 от обжалваното съдебно решение преценка неизбежно води до отхвърляне на твърдяното изопачаване на фактите, на което се позовава Съветът в третото си основание, от главната жалба.
248.
Поради това предлагам посоченото основание да бъде отхвърлено.
V. По жалбата до Общия съд
249.
Както уточних, съответно в точки 102 и 142 от настоящото заключение, считам, че първата част от първото основание от главната жалба и втората част от второто основание от насрещната жалба трябва да бъдат уважени. Поради това според мен обжалваното съдебно решение трябва да бъде отменено в съответните части.
250.
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз при отмяна на решението на Общия съд Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия съд за постановяване на решение.
251.
Считам, че Съдът е в състояние да се произнесе по оспорената от Съвета допустимост на първоинстанционната жалба, подадена от GE и RFA от името на четиримата американски производители на биоетанол, включени в представителната извадка. В това отношение според мен е достатъчно да се констатира, че жалбата на GE и RFA е недопустима, тъй като тези сдружения не са доказали, че посочените производители са били пряко засегнати по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС от наложените със спорния регламент антидъмпингови мита.
252.
Що се отнася обаче до процесуалната легитимация на GE и RFA да действат от името на Murex и CHS, тъй като страните не са изразили изчерпателно становище по този въпрос в хода на първоинстанционното производство, по-специално относно това дали тези двама несвързани търговци/извършващи смесване предприятия са били пряко и лично засегнати от спорния регламент, фазата на производството не позволява постановяване на окончателно решение по този въпрос.
253.
Поради това считам, че настоящото дело следва да се върне на Общия съд, за да се произнесе по допустимостта на жалбата на GE и RFA, подадена от името на Murex и CHS, и евентуално по всяко относимо основание по същество.
254.
При това положение Съдът не следва да се произнася по съдебните разноски.
VI. Заключение
255.
Предвид изложените по-горе съображения предлагам на Съда да се произнесе, както следва:
„1)
Отменя решение на Общия съд на Европейския съюз от 9 юни 2016 г., Growth Energy и Renewable Fuels Association/Съвет (T‑276/13, EU:T:2016:340).
2)
Отхвърля като недопустима първоинстанционната жалба в частта, засягаща Patriot Renewable Fuels LLC, Plymouth Energy Company LLC, POET LLC и Platinum Ethanol LLC.
3)
Връща делото на Общия съд на Европейския съюз, за да се произнесе по допустимостта на жалбата на Growth Energy и Renewable Fuels Association, подадена съответно от името на Murex и CHS“.
4)
Не се произнася по съдебните разноски“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	ОВ L 49, 2013 г., стр. 10, наричан по-нататък „спорният регламент“.
(
3
)	ОВ L 343, 2009 г., стр. 51 и поправка в ОВ L 343, 22.12.2009 г.
(
4
)	ОВ L 336, 1994 г., стр. 103; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 10, стр. 112.
(
5
)	ОВ C 345, 2011 г., стр. 7.
(
6
)	За разлика от четиримата други производители, представлявани пред Общия съд от GE и RFA, Marquis Energy подава от свое име жалба за отмяна на Регламент № 157/2013, която е уважена от Общия съд с решение от 9 юни 2016 г., Marquis Energy/Съвет (T‑277/13, непубликувано, EU:T:2016:343). Това решение е предмет на жалбата, която разглеждам в моето заключение, представено днес по дело C‑466/16 P Съвет/Marquis Energy.
(
7
)	Вж. бележка под линия 6.
(
8
)	Решения от 10 ноември 2016 г., DTS Distribuidora de Televisión Digital/Комисия (C‑449/14 P, EU:C:2016:848, т. 99—101), и от 30 май 2017 г., Safa Nicu Sepahan/Съвет (C‑45/15 P, EU:C:2017:402, т. 20).
(
9
)	Както Комисията признава в писмения си отговор, този мотив за отмяна не се отнася за частите от обжалваното съдебно решение и диспозитива му, свързани с допустимостта на жалбата на GE и RFA, подадена от тяхно име.
(
10
)	В този смисъл вж. решения от 29 април 2004 г., Италия/Комисия (C‑298/00 P, EU:C:2004:240, т. 35), и от 27 февруари 2014 г., Stichting Woonlinie и др./Комисия (C‑133/12 P, EU:C:2014:105, т. 32 и цитираната съдебна практика). Припомням също, че съгласно член 150 от Процедурния правилник на Съда той може във всеки един момент служебно да реши да се произнесе относно липсата на абсолютни процесуални предпоставки.
(
11
)	В този смисъл вж. по-специално решение от 13 октомври 2011 г., Deutsche Post и Германия/Комисия (C‑463/10 P и C‑475/10 P, EU:C:2011:656, т. 66), и определение от 10 март 2016 г., SolarWorld/Комисия (C‑142/15 P, непубликувано, EU:C:2016:163, т. 22 и цитираната съдебна практика).
(
12
)	В този смисъл вж. по-специално решения от 14 март 1990 г., Gestetner Holdings/Съвет и Комисия (C‑156/87, EU:C:1990:116, т. 17), и от 16 април 2015 г., TMK Europe (C‑143/14, EU:C:2015:236, т. 19 и цитираната съдебна практика).
(
13
)	В този смисъл вж. решение от 28 февруари 2002 г., BSC Footwear Supplies и др./Съвет (T‑598/97, EU:T:2002:52, т. 61), и определение от 7 март 2014 г., FESI/Съвет (T‑134/10, непубликувано, EU:T:2014:143, т. 58).
(
14
)	В този смисъл вж. по-специално решение от 17 март 2016 г., Portmeirion Group (C‑232/14, EU:C:2016:180, т. 23—32 и цитираната съдебна практика). За информация припомням, че при това положение само Съдът е компетентен да обяви невалидността на акт на Съюза, и юрисдикцията, чиито решения не подлежат на обжалване съгласно националното право, трябва да спре производството и да отправи до Съда преюдициално запитване за преценка на валидността, ако счита, че едно или няколко основания за невалидност, изложени пред нея, трябва да бъдат уважени: в този смисъл вж. по-специално решения от 10 януари 2006 г., IATA и ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, т. 27—32), от 28 април 2015 г., T & L Sugars и Sidul Açúcares/Комисия (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, т. 44—48), и от 13 март 2018 г., European Union Copper Task Force/Комисия (C‑384/16 P, EU:C:2018:176, т. 115).
(
15
)	В приложение по-специално на Решение на Съда от 13 септември 2011 година за подаването и връчването на процесуални документи чрез приложението e‑Curia (ОВ C 289, 2011 г., стр. 7).
(
16
)	В този смисъл вж. по-специално решения от 22 юни 2006 г., Белгия и Forum 187/Комисия (C‑182/03 и C‑217/03, EU:C:2006:416, т. 56), и от 13 март 2018 г., European Union Copper Task Force/Комисия (C‑384/16 P, EU:C:2018:176, т. 87).
(
17
)	Вж. решение от 22 декември 2008 г., British Aggregates/Комисия (C‑487/06 P, EU:C:2008:757, т. 39 и цитираната съдебна практика).
(
18
)	В този смисъл вж. решение от 11 юни 2009 г., Confservizi/Комисия (T‑292/02, EU:T:2009:188, т. 55), и определение от 29 март 2012 г., Asociación Española de Banca/Комисия (T‑236/10, EU:T:2012:176, т. 25).
(
19
)	Курсивът е мой.
(
20
)	Вж. решения от 4 октомври 1983 г., Fediol/Комисия (191/82, EU:C:1983:259, т. 31), и от 1 април 2004 г., Комисия/Jégo-Quéré (C‑263/02 P, EU:C:2004:210, т. 47); вж. и определения от 17 февруари 2009 г., Galileo Lebensmittel/Комисия (C‑483/07 P, EU:C:2009:95, т. 53), и от 5 май 2009 г., WWF-UK/Съвет (C‑355/08 P, непубликувано, EU:C:2009:286, т. 43 и цитираната съдебна практика).
(
21
)	Определение от 5 май 2009 г., WWF-UK/Съвет (C‑355/08 P, непубликувано, EU:C:2009:286, т. 44).
(
22
)	Вж. в този смисъл определение от 5 май 2009 г., WWF-UK/Съвет (C‑355/08 P, непубликувано, EU:C:2009:286, т. 47 и 48).
(
23
)	В този смисъл вж. по-специално решение от 13 март 2018 г., European Union Copper Task Force/Комисия (C‑384/16 P, EU:C:2018:176, т. 88 и цитираната съдебна практика).
(
24
)	Съгласно извършеното от Съда обобщение в решение от 9 юли 2009 г., 3F/Комисия (C‑319/07 P, EU:C:2009:435, т. 86).
(
25
)	Вж. решение от 9 юли 2009 г., 3F/Комисия (C‑319/07 P, EU:C:2009:435, т. 87 и цитираната съдебна практика).
(
26
)	Решение от 9 юли 2009 г., 3F/Комисия (C‑319/07 P, EU:C:2009:435, т. 88—92).
(
27
)	ОВ L 237, 2012 г., стр. 1.
(
28
)	Курсивът е мой.
(
29
)	В този смисъл вж. решение от 4 февруари 2016 г., C & J Clark International и Puma (C‑659/13 и C‑34/14, EU:C:2016:74, т. 91, 92, 97 и 98).
(
30
)	Вж. в този смисъл решение от 16 юли 2015 г., Комисия/Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494, т. 46).
(
31
)	Вж. по-специално решения от 7 юни 2007 г., Řízení Letového Provozu (C‑335/05, EU:C:2007:321, т. 16), и от 10 ноември 2011 г., X и X BV (C‑319/10 и C‑320/10, непубликувано, EU:C:2011:720, т. 44).
(
32
)	Във връзка с ГАТС вж. по-специално решение от 7 юни 2007 г., Řízení Letového Provozu (C‑335/05, EU:C:2007:321, т. 16 и цитираната съдебна практика), и във връзка с Орхуската конвенция, решение от 8 март 2011 г., Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125, т. 45 и 51). Вж. също заключението ми по дело Řízení Letového Provozu (C‑335/05, EU:C:2007:103, т. 57).
(
33
)	В този смисъл вж. заключението ми по дело Řízení Letového Provozu (C‑335/05, EU:C:2007:103, т. 58). Принципът, че тълкуването на норма, съответстващо на правило от по-висок ранг, не може да послужи като основа за тълкуване contra legem, е предмет на богата съдебна практика, развита в контекста на отношенията между правото на Съюза и националното право: вж. по-специално решения от 15 януари 2014 г., Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, т. 39), и от 8 ноември 2016 г., Огнянов (C‑554/14, EU:C:2016:835, т. 66).
(
34
)	Вж. по-специално решение от 10 ноември 2011 г., X и X BV (C‑319/10 и C‑320/10, непубликувано, EU:C:2011:720, т. 45 и цитираната съдебна практика).
(
35
)	В това отношение ще припомня, че според Комисията е налице „близка прилика“ между текста на относимите разпоредби на член 9, параграф 5 от основния регламент (по-специално първата му алинея) и този на член 9.2 от Антидъмпинговото споразумение на СТО. Що се отнася до понятието „неприложимо“, от обобщеното изложение на доводите на Съвета пред Общия съд ясно се установява, че Съветът защитава „по-общо“ тълкуване на това понятие, използвано в член 9, параграф 5 от основния регламент, в сравнение със значението, което може да произтече от тълкуването на същото понятие, използвано в членове 9.2 и 6.10 от Антидъмпинговото споразумение на СТО, с оглед на доклада „Скрепителни елементи“ и което в крайна сметка е възприето от Общия съд (вж. по-специално т. 215 и 227 от обжалваното съдебно решение).
(
36
)	В този смисъл вж. решение от 4 май 2017 г., RFA International/Комисия (C‑239/15 P, непубликувано, EU:C:2017:337, т. 5 и 35).
(
37
)	В този смисъл вж. решение от 11 юли 2013 г., Франция/Комисия (C‑601/11 P, EU:C:2013:465, т. 106).
(
38
)	В този смисъл вж. заключението ми по свързани дела ArcelorMittal Tubular Products Ostrava и др./Съвет и Съвет/Hubei Xinyegang Steel (C‑186/14 P и C‑193/14 P, EU:C:2015:767, т. 72).
(
39
)	Случаят „Скрепителни елементи“ всъщност се отнася до принципното изключване на всякакво изчисляване на индивидуален марж и индивидуално мито за износителите и производителите от страни без пазарна икономика, както това е предвидено в член 9, параграф 5, втора алинея от основния регламент, който препраща към член 2, параграф 7 от този регламент, преди да бъде изменен с Регламент № 765/2012.
(
40
)	В точка 347 от доклада „Скрепителни елементи“ апелативният орган уточнява, че „the notion of ‘ineffective’ is not included in the notion of ‘impracticable’. In particular, we observe that the notion of ‘ineffective’ is concerned with bring about or producing an effect or result, which is absent from the notion of ‘impracticable’, which describes the action itself“. В точка 348 от същия доклад апелативният орган посочва, че „Article 9.2., third sentence, allows Members to name the supplying country concerned only when it is impracticable to name individual suppliers; it does not permit naming the supplying country when the imposition of individual duties is ineffective because it may result in circumvention of the anti-dumping duties“.