62019CC0824
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
H. SAUGMANDSGAARD ØE
представено на 22 април 2021 година (
1
)
Дело C‑824/19
TC,
UB
срещу
Комисия за защита от дискриминация,
VA,
в присъствието на:
Върховна административна прокуратура
(Преюдициално запитване, отправено от Върховен административен съд (България)
„Преюдициално запитване — Равно третиране в областта на заетостта и професиите — Дискриминация, основана на увреждане — Директива 2000/78/ЕО — Упражняване на дейност като съдебен заседател и участие по наказателни дела на незрящо лице — Член 4, параграф 1 — Основно и определящо професията изискване за упражняване на дейността на съдебния заседател — Правила на наказателния процес — Член 5 — Подходящо приспособяване на работната среда — Харта на основните права на Европейския съюз — Член 47 — Право на справедлив съдебен процес — Конвенция на Организацията на обединените нации за правата на хората с увреждания — Член 13 — Достъп до правосъдие“
I. Въведение
1.
Предмет на настоящото дело е дискриминацията, основана на увреждане, при полагането на труд. То се отнася до упражняването на дейност като съдебен заседател по наказателни дела, която в случая незрящо лице упражнява срещу заплащане и следователно като професионална дейност.
2.
От Съда се иска да направи тълкуване на Директива 2000/78/ЕО (
2
), която забранява дискриминацията, основана на увреждане, в светлината на Конвенцията от 13 декември 2006 г. на Организацията на обединените нации за правата на хората с увреждания (
3
) (наричана по-нататък „Конвенцията на ООН“) и да определи дали пълното изключване на незрящите лица от участие в наказателно производство като съдебни заседатели в рамките на дейност срещу заплащане може да бъде обосновано съгласно критериите в член 4, параграф 1 от тази директива. Запитващата юрисдикция иска по-специално да се установи дали зрението е основно и определящо професията изискване по смисъла на тази разпоредба.
3.
Преюдициалното запитване е отправено в рамките на спор между TC и UB, съответно председател на съд и съдия в наказателно отделение, от една страна, и Комисията за защита от дискриминация (България) и VA, съдебен заседател в този състав, незряща. TC и UB оспорват решението на Комисията за защита от дискриминация, с което им се налагат глоби за основана на увреждане дискриминация по отношение на VA, която те не са допуснали да участва по дела като съдебен заседател.
4.
Делото ще изисква от Съда да направи претегляне, от една страна, на задължението на държавата като работодател да вземе подходящи мерки за интеграция на хората с увреждания в областта на труда, в случая за да упражняват срещу заплащане дейност като съдебен заседател по наказателни дела, и от друга страна, на правилата на наказателното производство, предназначени да осигурят справедлив процес.
5.
В края на своя анализ ще предложа на Съда да постанови, че когато става въпрос за дейност срещу заплащане, държавите членки трябва, доколкото е възможно, да тълкуват правилата на наказателния процес по начин, който позволява на незрящите лица да участват като съдебни заседатели по наказателни дела. Що се отнася по-специално до лице като това по делото в главното производство, което отговаря на предвидените в националното право критерии за участие като съдебен заседател по тези дела, и което е одобрено да работи в това си качество, ще предложа на Съда да постанови, че пълното му изключване от участие по такива дела въз основа на преценка за предполагаемата му неспособност да изпълнява функциите на съдебен заседател поради увреждането му, е непропорционално и представлява дискриминация, която противоречи на Директива 2000/78 във връзка с Конвенцията на ООН.
II. Правна уредба
А.
Международното право
6.
В член 5, точка 2 от Конвенцията на ООН се забранява всяка форма на дискриминация, основана на увреждане, по-специално в съответствие с член 27 от нея в рамките на упражняване на професия, и се посочва, че държавите — страни по нея, са длъжни да приемат разумни улеснения с оглед осигуряването на равнопоставеност и премахването на всякаква дискриминация.
7.
Член 13 от тази конвенция, озаглавен „Достъп до правосъдие“, в параграф 1 гласи:
„Държавите — страни по настоящата конвенция, осигуряват на хората с увреждания ефективен достъп до правосъдие наравно с всички останали, включително чрез предоставяне на процедурни и подходящи за възрастта им мерки за подкрепа с оглед ефективното изпълняване на тяхната роля като преки и непреки участници, като свидетели във всякакви процесуални действия, включително в следствената и други предварителни фази“.
Б.
Правото на Съюза
8.
Съображения 17, 20 и 23 от Директива 2000/78 гласят:
„(17)
Настоящата директива не изисква избирането, повишението, оставането на работа или обучението на лице, което не е във възможност, състояние или наличие да изпълнява основните задължения на дадена длъжност или да премине съответното обучение, без обаче да се накърнява задължението за осигуряване на подходяща работна среда за лицата с увреждания.
[…]
(20)
Следва да се осигурят подходящи мерки, т.е ефективни и практически мерки, за адаптиране на работното място за лицата с увреждания, например адаптиране на сградите, оборудването, работното време, разпределянето на задачите, осигуряване на обучение и средства за интеграция.
[…]
(23)
При много ограничени обстоятелства, разлика в третирането може да бъде оправдана, когато характеристика, свързана с религия или убеждения, увреждане, възраст или сексуална ориентация, съставлява основно и професионално-определящо изискване, когато целта е законна и изискването пропорционално. Такива условия трябва да бъдат включени в информацията, предоставена от държавите членки на Комисията“.
9.
Член 2 от тази директива, озаглавен „Понятие за дискриминация“, предвижда:
„1.   За целите на настоящата директива, „принципът за равно третиране“ означава, че няма да има пряка или непряка дискриминация въз основа, на който и да е от признаците, посочени в член 1.
2.   За целите на параграф 1:
a)
проява на пряка дискриминация има, когато едно лице е, било е, или би било третирано по-малко благоприятно от друго в сравнима ситуация въз основа един от признаците, упоменати в член 1;
[…]
5.   Настоящата директива не засяга мерките, регламентирани от национален закон, които в демократичното общество са необходими за обществената сигурност, поддържането на обществения ред и предотвратяването на престъпни деяния, защитата на здравето, правата и свободите на другите“.
10.
Съгласно член 3, параграф 1 от посочената директива, озаглавен „Приложно поле“:
„В границите на сферите на компетентност, поверени на Общността, настоящата директива се прилага към всички лица от публичния и частния сектор, включително публични органи, във връзка с:
a)
условията за достъп до заетост, самостоятелна заетост или упражняване на занятие, включително критериите за подбор и условия за наемане на работа, в който и да е клон на дейност на всички нива на професионалната йерархия, включително повишение;
[…]
в)
условия за наемане и условия на труд, включително условията за уволнение и заплащане;
[…]“.
11.
Член 4, параграф 1 на същата директива, озаглавен „Професионални изисквания“, предвижда:
„Въпреки разпоредбите на член 2, параграфи 1 и 2, държавите членки могат да регламентират, че разлика в третирането, основаваща се на характеристика, свързана с някой от признаците, посочени в член 1, не представлява дискриминация, когато поради характера на засегнатите професионални дейности или в контекста, в който те се упражняват, такава характеристика представлява основно и определящо професията изискване, като гарантират, че целта е законосъобразна и изискването пропорционално“.
12.
Член 5 от Директива 2000/78, озаглавен „Подходящо настаняване на лицата с увреждания“, гласи:
„За да се гарантира спазването на принципа за равно третиране във връзка с лицата с увреждания, трябва да се осигури подходящо настаняване. Това означава, че работодателите предприемат подходящи мерки, когато е необходимо в определен случай, да предоставят възможност на лице с увреждане, да има достъп, да участва или да се издига в професията, да се обучава, освен ако такива мерки не представляват непропорционална тежест за работодателя. Тази тежест не е непропорционална, когато е достатъчно обезщетена от съществуващите мерки в рамките на политиката спрямо хората с увреждания в съответната държава членка“.
В.
Българското право
13.
Член 6, първа алинея от Конституцията на Република България (обн., ДВ, бр. 56 от 13 юли 1991 г., изм. и доп. ДВ, бр. 12 от 6 февруари 2007 г.) гласи:
„(1) Всички хора се раждат свободни и равни по достойнство и права“.
14.
Според член 48 от Конституцията:
„(1)   Гражданите имат право на труд. Държавата се грижи за създаване на условия за осъществяване на това право.
(2)   Държавата създава условия за осъществяване на правото на труд на лицата с физически и психически увреждания. […]“.
15.
Член 4, алинея 1 от Закона за защита от дискриминация (обн., ДВ, бр. 86 от 30 септември 2003 г., изм. и доп. ДВ, бр. 26 от 7 април 2015 г., наричан по-нататък „Законът за защита от дискриминация“) забранява всяка пряка или непряка дискриминация, основана по-специално на увреждане.
16.
Съгласно член 7, алинея 1, точка 2 от Закона за защита от дискриминация:
„Не представлява дискриминация:
различното третиране на лица на основата на характеристика, отнасяща се до признак по чл. 4, ал. 1, когато тази характеристика поради естеството на определено занятие или дейност, или условията, при които то се осъществява, е съществено и определящо професионално изискване, целта е законна, а изискването не надхвърля необходимото за постигането й“.
17.
Член 66 от Закона за съдебната власт (обн., ДВ, бр. 64 от 7 август 2007 г., изм. и доп. ДВ, бр. 29 от 8 април 2019 г., наричан по-нататък „Законът за съдебната власт“) предвижда, че в случаите, определени със закон, в състава на съда, който разглежда делото като първа инстанция, участват и съдебни заседатели, които имат еднакви права и задължения със съдиите.
18.
Разпоредбата на член 67, алинея 1 от този закон има следното съдържание:
„За съдебен заседател може да бъде избран дееспособен български гражданин, който:
1.
е на възраст от 21 до 68 години;
2.
има настоящ адрес в община, която попада в рамките на съдебния район на съда, за който кандидатства;
3.
има завършено най-малко средно образование;
4.
не е осъждан за умишлено престъпление, независимо от реабилитацията;
5.
не страда от психически заболявания“.
19.
Член 8, алинея 1 от Наказателно-процесуалния кодекс (обн., ДВ, бр. 86 от 28 октомври 2015 г., посл. изм. и доп., ДВ, бр. 16 от 22 февруари 2019 г., наричан по-нататък „Наказателно-процесуалният кодекс“) гласи:
„В случаите и по реда, предвидени в този кодекс, в състава на съда участват съдебни заседатели“.
20.
Член 13 от този кодекс в алинея 1 предвижда, че съдът, прокурорът и разследващите органи в пределите на своята компетентност са длъжни да вземат всички мерки, за да осигурят разкриването на обективната истина, а в алинея 2 — че обективната истина се разкрива по реда и със средствата, предвидени в този кодекс.
21.
Съгласно член 14, алинея 1 от посочения кодекс съдът, прокурорът и разследващите органи вземат решенията си по вътрешно убеждение.
22.
Съгласно член 18 от същия кодекс съдът, прокурорът и разследващите органи основават решенията си върху доказателствени материали, които те събират и проверяват лично, освен в случаите, предвидени в този кодекс.
III. Спорът в главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
23.
VA е с трайно намалена работоспособност пожизнено, поради загуба на зрението. Тя завършва висше образование — специалност „право“, полага успешно изпит за правоспособност, а след това работи в Съюза на слепите и в структурите на Европейския съюз на слепите.
24.
През 2014 г. VA е одобрена за съдебен заседател от Софийския градски съд (България) след проведена от Столичния общински съвет процедура. Разпределена е в Софийския районен съд (България) и чрез жребии заедно с още трима съдебни заседатели — към 6. наказателен състав на този съд, в който заседава съдията UB. На 25 март 2015 г. тя полага пред този съд клетва като съдебен заседател.
25.
За период от почти една година и половина, от 25 март 2015 г. до 9 август 2016 г., VA не участва в нито едно съдебно заседание по наказателно дело. През май 2015 г. тя иска от председателя на Софийския районен съд, а именно ТС, да бъде разпределена към друг съдия, но не получава отговор.
26.
На 24 септември 2015 г. VA подава жалба до Комисията за защита от дискриминация, в която твърди, че поради увреждането ѝ е налице неблагоприятно третиране спрямо нея от страна на съдия UB, тъй като същата не я допуска до участие в нито едно съдебно-наказателно производство, както и от страна на председателя на Софийския районен съд ТС, който оставя без разглеждане молбата ѝ да бъде разпределена към друг съдия, за да реализира правото си на труд като съдебен заседател.
27.
След изслушване на UB и ТС, с решение от 6 март 2017 г. Комисията за защита от дискриминацията приема, че те са осъществили дискриминация, основана на увреждане, по отношение на VA, по-специално по смисъла на член 4 от Закона за защита от дискриминация, и налага на всеки от тях глоба, съответно 500 и 250 BGN (български лева) (около 256 и 128 EUR).
28.
UB и TC подават жалби срещу това решение до Административен съд София-град (България), който ги отхвърля. Този съд приема по-специално че е незаконосъобразно въвеждането на ограничения на достъпа до упражняване на определена професия или дейност, в случая на съдебен заседател, „по принцип“, изхождайки от предположението, че разглежданото увреждане ще доведе до невъзможност за нейното пълноценно изпълняване. Действително, наказателно-процесуалните норми изискват такъв съдебен заседател да се съобразява с основните принципи на наказателното производство за непосредственост, установяване на обективната истина и формиране на вътрешно убеждение. Да се презумира обаче, че наличието на увреждане във всички случаи лишава лицето от способността да се съобразява с тези принципи, било дискриминационно отношение. Посочената юрисдикция добавя, че в подкрепа на изложеното е и обстоятелството, че след 9 август 2016 г., когато влиза в сила законодателна реформа, въвеждаща електронното разпределение на съдебните заседатели, VA участва в редица съдебни заседания по наказателни дела.
29.
UB и TC подават до запитващата юрисдикция, Върховен административен съд (България), касационни жалби срещу решенията на Административен съд София-град). В подкрепа на жалбата си UB изтъква, че първоинстанционният съд неправилно дава предимство на Закона за защита от дискриминация пред нормативен акт от по-висока степен — Наказателно-процесуалния кодекс и принципите, установени с този кодекс. Тя подчертава, че като наказателен съдия при разглеждане на делата, с които съдът е сезиран, тя следва да спазва Закона за защита от дискриминация и тези принципи и да осигурява еднаквото третиране на доказателствата по делото от всички членове на съдебния състав и непосредствената преценка на всеки от тях на поведението на страните по делото. От своя страна TC изразява становище, че тази юрисдикция е следвало да приложи разпоредбата на член 7, алинея 1, точка 2 от този закон относно наличието на основно и определящо професията изискване. Като се има предвид естеството на функциите на съдебните заседатели, те не може да се изпълняват от лица, чиито увреждания водят до нарушаване на посочените принципи.
30.
При тези обстоятелства, предвид правилата на наказателния-процес, запитващата юрисдикция посочва, че не е ясно доколко различното третиране на лице със зрително увреждане като VA при упражняване на дейността на съдебен заседател, е законосъобразно с оглед на нормите на Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), Конвенцията на ООН и Директива 2000/78, чиято цел е да се гарантира равенството в областта на труда и заетостта на всички хора с увреждания.
31.
Поради това Върховният административен съд решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1.
Тълкуването на член 5, точка 2 от Конвенцията на ООН, и на член 1, параграфи 1, 2 и 3 и член 4, параграф 1 от Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите води ли до извод, че е допустимо лице, на което липсва зрителна способност, да упражнява дейност като съдебен заседател и да участва по наказателни дела или
2.
Конкретното увреждане на лицето с трайна зрителна неспособност представлява характеристика, която е основно и определящо за дейността на съдебния заседател изискване, и нейното наличие оправдава разлика в третирането и не представлява дискриминация по признак „увреждане“?“.
32.
Преюдициалното запитване е заведено в секретариата на Съда на 12 ноември 2019 г. VA, полското и португалското правителство и Европейската комисия представят писмени становища. Не е проведено съдебно заседание за изслушване на устни състезания.
IV. Анализ
33.
В самото начало ще отбележа, че поставените въпроси, свързани с тълкуването на Директива 2000/78, не се отнасят до всички съдебни заседатели по наказателни дела, а само до тези, които съгласно българската система, така както е представена в акта за преюдициално запитване, упражняват функциите си в рамките на платена и следователно професионална дейност.
34.
На следващо място ще подчертая, че разглежданият в главното производство съдебен заседател, VA, не е само с увредено зрение, а е незряща.
35.
В анализа, който следва, ще отговоря на преюдициалните въпроси, като ги разгледам заедно. Най-напред ще констатирам, без особени трудности, че положението на лице като VA очевидно попада в приложното поле на Директива 2000/78, за да се съсредоточа по-нататък върху съществения въпрос дали различното третиране спрямо нея попада в обхвата на изключение, и по-специално на свързано с наличието на основно и определящо изискване изключение по член 4, параграф 1 от тази директива, и дали то отговаря по пропорционален начин на законосъобразна цел.
А.
По прилагането на Директива 2000/78
36.
Следва да се припомни, че както се установява от заглавието и от съображенията на Директива 2000/78, с нея се цели да се установи обща рамка, за да се осигури на всяко лице равно третиране в областта на заетостта и професиите, като му се предостави ефикасна защита срещу дискриминацията, основана на един от признаците, упоменати в член 1 от нея, сред които е увреждането (
4
).
37.
Настоящият случай изцяло попада в приложното поле на Директива 2000/78.
38.
На първо място, както посочих в предварителните си бележки, той се отнася до дейността на съдебен заседател по наказателни дела в рамките на работа срещу заплащане (
5
). Всъщност от обясненията на запитващата юрисдикция е видно, че за дейността си съдебният заседател получава възнаграждение и тя очевидно продължава без ограничение във времето.
39.
На второ място, настоящото дело се отнася до увреждане по смисъла на член 1 от Директива 2000/78, както е определено в съдебната практика, а именно ограничение, произтичащо от физически, умствени или психични недъзи, които при взаимодействие с различни пречки могат да затруднят пълноценното и ефективно участие на съответното лице в професионалния живот наравно с останалите работници (
6
). Всъщност увреждането на сетиво, в настоящия случай зрението, представлява физически недъг по смисъла на тази разпоредба.
40.
На трето място, различното третиране, на което е подложена VA и за което, изглежда, не се спори, че е пряко свързано с увреждането ѝ, се отнася за достъпа до заетост по смисъла на член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2000/78 като съдебен заседател, и за условие за наемане по смисъла на член 3, параграф 1, буква в) от тази директива, а именно да не е налице пълна липса на зрение.
41.
От това следва, че третирането на VA от съдията и от председателя на съответния съд, изразяващо се в това, че тя никога не е била определяна за съдебен заседател по наказателно дело, попада в приложното поле на Директива 2000/78. VA е била лишена от упражняването на дейност срещу заплащане като съдебен заседател по наказателни дела, тъй като е незряща, и следователно поради характеристика, пряко свързана с някой от посочените в член 1 от Директива 2000/78 признаци, а именно увреждане.
42.
Следва да се провери дали тази разлика в третирането все пак попада в обхвата на някое от предвидените в тази директива изключения.
Б.
По наличието на изключение от забраната за дискриминация, основана на увреждане
43.
Две разпоредби от Директива 2000/78 са от значение за преценката дали все пак разлика в третирането, пряко основана на увреждане, е допустима и следователно не представлява забранена дискриминация по смисъла на тази директива.
44.
Най-напред, член 2, параграф 5 от посочената директива предвижда, че тя не засяга мерките, регламентирани от национален закон, които са необходими за защитата на правата и свободите на другите.
45.
Тази разпоредба би могла да обхваща законодателна мярка, чиято цел е да защити трето лице като обвиняем, чието право на защита в наказателен процес би могло да бъде засегнато. Съгласно член 2, параграф 5 обаче се изисква законодателна мярка. Не се установява обаче в разглежданото в главното производство национално право посредством такава мярка да се уточнява, че работа срещу заплащане като съдебен заседател е изключена за незрящите лица (
7
). Отбелязвам впрочем, че запитващата юрисдикция, която следва при необходимост да провери това обстоятелство, не се позовава на тази разпоредба. Следователно изключването на незрящите лица от упражняването на дейност като съдебен заседател в случая не се обосновава от съображение, основано на този член 2, параграф 5.
46.
По-нататък, съгласно член 4 от Директива 2000/78, озаглавен „Професионални изисквания“, държавите членки могат да предвидят в съответствие с параграф 1 от този член, че разлика в третирането, основаваща се на характеристика, като например особена физическа годност, свързана с някой от признаците, посочени в член 1 от тази директива, по-специално увреждане, не представлява дискриминация, ако представлява „основно и определящо професията изискване“, когато целта е законна и изискването пропорционално.
47.
Възможността да бъде оправдано или не различно третиране поради увреждане на основание член 4, параграф 1 е в центъра на настоящите преюдициални въпроси. Припомням, че според съдията и председателя на съда правилата и принципите на наказателното производство, а именно принципът на непосредственост, пряката преценка на доказателствата с цел да се установи обективната истина, вътрешното убеждение и еднаквото третиране от членовете на съдебния състав при събирането на доказателствата, не допускат в наказателния процес да участва незрящ съдебен заседател. Според тях зрението е основно и определящо дейността на съдебния заседател изискване, за да се спазят тези правила и принципи.
48.
Съдът вече е постановил, че условието за притежаване на особени физически способности може да се счита за основно и определящо професията изискване по смисъла на член 4, параграф 1 от Директива 2000/78 за упражняването на професията транспортен пилот (
8
) или пожарникар (
9
). От практиката на Съда следва, че особено равнище на острота на зрението може по подобен начин да се счита за съществено и определящо изискване за упражняването на професията водач на тежкотоварни автомобили (
10
).
49.
Важи ли това и за зрението с оглед на работа срещу заплащане като съдебен заседател в съответствие с правилата и принципите на наказателното производство?
50.
Припомням, че съгласно съображение 23 от Директива 2000/78 изключението относно наличието на основно и професионално определящо изискване по член 4, параграф 1 от тази директива е приложимо единствено при много ограничени обстоятелства.
51.
Целта на националните наказателно-процесуални норми, на които се позовават съдията и председателят на съда в защита на позицията си, е да гарантират справедлив процес.
52.
Тази цел очевидно е законосъобразна. Всъщност правото на справедлив съдебен процес е основно право, закрепено в член 6 от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“), и в член 47 от Хартата. Въпросът, който се поставя, е дали е необходимо съдебният заседател да може да вижда, за да се гарантира справедлив съдебен процес, и евентуално дали изключването на незрящо лице от участие като съдебен заседател във всички наказателни производства, представлява подходяща мярка, която не надхвърля необходимото за постигането на посочената цел.
53.
По-нататък в заключението си ще докажа, че отговорът на този въпрос почива на деликатно равновесие между две основни права, от една страна, правото на справедлив съдебен процес (подраздел 1), и от друга страна, правото на лицето с увреждане да не бъде дискриминирано в областта на труда (
11
) (подраздел 2), след което въз основа на това ще направя изводи за дело като разглежданото в главното производство (подраздел 3).
1. Основното право на справедлив съдебен процес
54.
За да се разберат правилата на справедливия съдебен процес, приложими към съдебния заседател по наказателни дела, най-напред ще представя накратко ролята му и ще наблегна на интересите, за които тя е от значение.
а) Ролята на съдебния заседател по наказателни дела
55.
Съдебните заседатели са граждани, които заедно участват в правораздаването по наказателни дела, като самостоятелно или с професионални магистрати се произнасят по присъдата относно вината, а понякога, съвместно с магистратите, дори и относно наказанието (
12
).
56.
За разлика от професионалните магистрати, те нямат юридическо образование. Счита се, че тъй като са избрани сред населението по правило чрез теглене на жребий, те представляват обществото в неговото многообразие (
13
).
57.
Заседателите участват, било в рамките на т.нар. „традиционен“ състав, тоест в процедура, при която професионалните магистрати не могат да участват в разискванията им по въпросите за вината, било в рамките на смесен състав. В последния случай, който съответства на избрания от Република България модел, съдебните заседатели заседават и разглеждат делото съвместно с професионални магистрати (
14
).
58.
Институцията на съд със съдебни заседатели е израз на волята за приобщаване на гражданите, представители на гражданското общество, към правораздавателната дейност, по-специално по отношение на най-тежките престъпления (
15
). По този начин те допринасят за създаването на безпристрастен съд, лишен от предубеденост или пристрастност (
16
).
59.
Като се има предвид решаващата роля на съдебните заседатели в наказателния процес, тъй като те споделят или сами носят отговорността за присъдата относно вината, което може да има съществени последици за обвиняемия с оглед лишаването от свобода, държавите членки са предвидили правила за наказателния процес, които регламентират съдебното производство и се прилагат изцяло спрямо съдебните заседатели.
б) Правилата и принципите на наказателното производство, предназначени да гарантират справедлив процес
60.
Правилата и принципите на наказателното производство, изтъкнати както от съдията и от председателя на съда, така и от първоинстанционния съд, са принципът на непосредственост, пряката преценка на доказателствата, която да позволи да се стигне до обективната истина, и вътрешното убеждение.
61.
Европейският съд по правата на човека многократно е имал възможност да разгледа принципа на непосредственост, съществуващ в редица правни системи. Неговите съображения са отразени в неотдавнашно решение на Съда (
17
). Съдът приема, че принципът на непосредственост е един от важните елементи на наказателния процес. Той се изразява в това, че лицата, които трябва да вземат решение относно вината или невиновността на обвиняемия, по принцип трябва лично да разпитат свидетелите и да оценят тяхната надеждност. Признава се, че преценката на надеждността, що се отнася до свидетел, е сложна задача, която по принцип не може да бъде изпълнена само като се прочетат неговите показания, така както са записани в протоколите от съдебното заседание (
18
). Важно е по-специално обвиняемият да може да се срещне със свидетелите в присъствието на съдията, който в крайна сметка постановява решението (
19
). Тук разбирането за съда е, че включва всички членове на съдебния състав и следователно в случая включва и съдебните заседатели.
62.
Следователно непосредствеността отразява необходимостта съдиите да изслушат свидетелите в съдебното заседание и в хода на същото да преценят пряко доказателствените средства (
20
). Както посочва по същество генералният адвокат Léger в заключението си по дело Baustahlgewebe (
21
), понятието за непосредственост предполага пряка връзка между съда и правния субект, така че не е допустимо съдия, който не е присъствал в съдебното заседание за изслушване на устните състезания, да участва в решаването на делото (
22
).
63.
Вътрешното убеждение е свързано с тази пряка преценка на доказателствата в хода на съдебното заседание (
23
).
64.
Именно като участват в съдебното заседание и като изслушват страните в устните състезания пред тях, съдебните заседатели се запознават пряко с релевантните за осъждането или оправдаването обстоятелства и така могат да изградят вътрешното си убеждение относно вината или невиновността на обвиняемия.
65.
Този механизъм за формирането на вътрешно убеждение е познат на множество континентални правни системи и се илюстрира от някои инструкции към съдебните заседатели, според които те трябва да си поставят въпроси и да изследват какво впечатление пораждат у тях представените срещу подсъдимия доказателства и изтъкнатите от защитата му основания (
24
).
66.
Възможността да се изгради вътрешно убеждение в резултат на устните състезания по принцип изисква съдиите и съдебните заседатели да могат да изслушат разискванията, какъвто според акта за преюдициално запитване е случаят с VA.
67.
Следователно въпросът, който се поставя по настоящото дело, е дали е необходимо съдебният заседател, който изслушва разискванията, да може и да вижда, за да правораздава при зачитане на правото на справедлив процес, основан по-специално на принципа на непосредственост и правилото за вътрешното убеждение, и следователно да изпълнява пълноценно функциите си.
68.
Подчертавам, че от цитираните непосредствено по-горе правила и принципи не следва автоматично, че зрението представлява основно и определящо изискване за справедлив съдебен процес по наказателни дела, тъй като всички доказателства се обсъждат устно пред съдиите и съдебните заседатели.
69.
Съществуват обаче случаи, в които зрението изглежда абсолютно необходимо за правилното изпълнение на функциите на съдебен заседател. Става въпрос за делата, по които решаващите доказателства за присъдата се състоят от снимки, записи от видеонаблюдение, графики или изображения и преценката им зависи изцяло или основно от визуалното впечатление, което те създават.
70.
Това се отнася например за делата за убийство, за засягане на физическата неприкосновеност на дадено лице, по-специално за сексуално насилие, или за документна измама, при които доказателствата са предимно на визуални носители (
25
). Безспорно описанието на снимки или видеозаписи, както и обсъждането им в хода на съдебното заседание позволяват на съдебния заседател да си състави мнение, но то не е резултат от впечатлението, получено непосредствено от снимките или видеозаписите. Освен това, дори незрящ съдебен заседател да може лично да се ползва от помощта на безпристрастно трето лице, намесата на последното би могла да повлияе на възприемането от страна на заседателя на снимките и видеозаписите. Той най-малкото не би бил в състояние да си състави собствено мнение пряко въз основа на тези доказателства, а непряко с посредничеството на това трето лице.
71.
Извън тези случаи трябва да се определи и дали зрението може да се разглежда като основно и определящо професията изискване за пълноценно упражняване на дейността като съдебен заседател по наказателни дела.
72.
В това отношение е важно да се подчертае, че при липсата в правото на Съюза на правна уредба в тази област основните правила на наказателния процес по принцип следва да се определят само от националното право. По-специално нито член 6 от ЕКПЧ, нито член 47 от Хартата уреждат допустимостта на доказателствата като такава — материя, която се урежда главно от вътрешното право на държавите членки (
26
). Същото се отнася и за правилата относно преценката на доказателства, събрани в рамките на образувано наказателно производство срещу заподозрени в извършването на престъпления лица (
27
).
73.
Правото на Съюза не урежда и условията, на които трябва да отговаря съдебен заседател, като например възраст, местопребиваване или липса на осъждане за престъпление (
28
). Отбелязвам, че умственото или физическото увреждане, дори здравословно състояние, което може да попречи на лицето да изпълнява задачите, необходими за изпълнението на функциите на съдебен заседател, представлява пречка за изпълнението на тази длъжност в правото на много държави членки (
29
). Впрочем често се счита, че слепотата може да представлява пречка за изпълнението на тази функция.
74.
Бих искал да отбележа също, че по отношение на съдебен заседател в Германия, който е бил изключен от участие в наказателни дела поради слепота и е предявил иск за нарушаване на забраната за дискриминация, основана на увреждане, Bundesverfassungsgericht (Федерален конституционен съд, Германия) е постановил, че изключването му на основание на предвидения в наказателното право принцип на непосредственост не противоречи на Основния закон (
30
). Според мен правилата на наказателния процес, и по-специално принципи като непосредствеността, могат по напълно законосъобразен начин да доведат до изключване на незрящите съдебни заседатели от участие в определени наказателни дела. Освен това отбелязвам, че наличието на такова увреждане може също да представлява основание за изключване от списъка на съдебните заседатели, които могат да бъдат определени по наказателни дела, по силата на специални разпоредби на националното наказателно право (
31
).
75.
Възниква въпросът дали въз основа на общи принципи на наказателното право като посочените в главното производство може да се счита, че незрящ съдебен заседател е неспособен да изпълнява функциите си по всички наказателни дела.
76.
За да се отговори на този въпрос, е важно да се вземат предвид разпоредбите на Директива 2000/78 относно забраната на дискриминацията, основана на увреждане в областта на заетостта и защитата на хората с увреждания с оглед на тяхната интеграция в трудовата среда, разглеждани в светлината на Конвенцията на ООН. Следва да се провери дали тези разпоредби могат да повлияят върху широката свобода на действие, оставена на държавите членки при определянето на съдебните заседатели по наказателни дела, и върху евентуалното изключване на незрящите съдебни заседатели.
2. Основното право на лицата с увреждания да не бъдат дискриминирани в рамките на заетостта и професиите
77.
Както следва по-специално от съображенията на Директива 2000/78, Съюзът се е ангажирал да се бори с дискриминацията, основана на увреждане, като се стреми да премахва неравенството, основано на увреждане. Той е утвърдил по-специално важността на насърчаването на интеграцията на лицата с увреждания в професионалния живот чрез приемането на подходящи мерки (
32
), които да допринесат за пълноценното им участие в икономическия, културния и социалния живот, както и за реализирането на личния им потенциал (
33
).
78.
Тази интеграция се осигурява чрез осигуряването от работодателите — както публични, така и частни, на „подходящо настаняване“ в полза на лицата с увреждания в съответствие с член 5 от Директива 2000/78, тоест подходящи мерки, когато е нужно в конкретен случай, да предоставят възможност на лице с увреждане да полага труд, освен ако такива мерки не представляват непропорционална тежест за работодателя.
79.
В съображение 20 от Директива 2000/78 се уточнява, че подходящите мерки са ефективни и практически мерки за адаптиране на работното място в зависимост от увреждането, като например приспособяване на сградите, адаптиране на оборудването или разпределението на задачите (
34
).
80.
За да се определи видът на подходящите мерки в случай като разглеждания в главното производство, който засяга незрящо лице, желаещо да работи като съдебен заседател по наказателни дела, е важно да се вземе предвид Конвенцията на ООН.
81.
Всъщност, както приема Съдът в Решение по дело Glatzel (
35
), предимството на сключените от Съюза международни споразумения пред разпоредбите на вторичното право повелява последните да се тълкуват, доколкото е възможно, в съответствие с тези споразумения. Ето защо следва да се вземе предвид член 13 от Конвенцията на ООН, посветен на „достъпа до правосъдие“ на лицата с увреждания. Тази разпоредба предвижда, че държавите — страни по посочената конвенция, осигуряват на хората с увреждания ефективен достъп до правосъдие, наравно с всички останали, включително чрез предоставяне на процедурни мерки за подкрепа с оглед ефективното изпълняване на тяхната роля като преки и непреки участници, като свидетели във всякакви процесуални действия.
82.
Тази разпоредба е изяснена в неотдавнашен документ, озаглавен „Международни принципи и насоки за достъп до правосъдие на хората с увреждания“, публикуван от Организацията на обединените нации (
36
). Целта на този документ е да даде пълни насоки и практически инструкции за начина, по който да се гарантира този достъп до правосъдие (
37
), които обаче не са задължителни.
83.
Съгласно тези принципи и насоки правото на равен достъп до правосъдие предполага лицата с увреждания да могат да участват пряко в правораздавателната дейност, по-специално в качеството си на съдебни заседатели. За тази цел държавите се приканват да премахнат всички пречки, свързани с увреждането, включително законите, които възпрепятстват лицата с увреждания да бъдат съдии или съдебни заседатели и да гарантират равното участие на тези лица в системата за решаване на спорове, като им предоставят необходимата помощ, както и подходящи мерки за приспособяване и съобразени процедурни правила (
38
). Тези мерки включват въвеждането на посредници или независими помощници, обучени да оказват помощ за общуването със страните, като устни преводачи, които трябва да изпълняват функциите си ефективно, точно и безпристрастно. Те включват и техническа помощ под формата на гласови телекомуникационни продукти (
39
).
84.
Що се отнася до незрящото лице, тези улеснения би могло да са под формата на техническа помощ, като предоставянето на документи на брайлово писмо, на персонална помощ като асистирането от безпристрастно и положило клетва трето лице, или пък организационна помощ, като разпределянето на незрящия съдебен заседател само по дела, които не изискват визуална преценка на доказателствата.
85.
Комисията счита, че би трябвало да се предвидят подобни улеснения по отношение на съдебни заседатели като VA и че абсолютното изключване на незрящите лица от участие като съдебни заседатели по наказателни дела, е прекомерно и противоречи на забраната за дискриминация, основана на увреждане.
86.
Споделям в голяма степен тази гледна точка в случай на дело като разглежданото в главното производство, и същевременно в следващия подраздел 3 ще докажа, че отговорът на поставените въпроси зависи отчасти от избора, направен от държавите членки за защита на интересите на обвиняемия в рамките на справедлив процес, и следователно от разпоредбите на националното право, приети от съответната държава членка.
3. Последици за настоящото дело, които следва да се изведат от двете основни права
87.
От направения по-горе анализ следва, че държавите членки до голяма степен са свободни да определят сами правилата на наказателния процес, за да гарантират справедлив съдебен процес и по този начин да защитят интересите на обвиняемия.
88.
Констатирам, че макар държавите членки да са длъжни да осигурят подходящо приспособяване по отношение на лицата с увреждания, някои правила за наказателното производство могат да доведат до ограничаване на възможностите за предприемане на такива мерки в полза на незрящ съдебен заседател и да ограничат участието му по наказателни дела.
89.
Такива са правилата, които предвиждат, че възложените на съдебния заседател задачи включват евентуалното му участие на оглед на местопрестъплението, включващо възпроизвеждане на действията. В тази хипотеза, както и когато доказателствата по делата са главно на визуални носители като снимки (
40
), зрението може да се счита за съществено, за да му позволи да си изгради собствено мнение относно възпроизведените пред него действия, без нито една мярка за приспособяване да може да компенсира увреждането му.
90.
Същото важи и за нормите на националното право относно доказването, които могат да забранят съдебният заседател да се придружава от трето лице, с мотива че така би бил надхвърлен максималният брой допуснати до участие в разискванията лица или би бил нарушен принципът на непосредственост, разбиран в стриктен смисъл, а именно че изключва възможността за посредник, дори безпристрастен, между съдебния заседател и доказателството, което последният трябва да прецени (
41
).
91.
Както посочих в точки 73 и 74 от настоящото заключение, други правила може още да предвиждат, че лицата с физическо увреждане като слепота по принцип не могат да бъдат включвани в списъците на съдебни заседатели по наказателни дела. Тези правила, които потенциално възпрепятстват участието на всеки незрящ съдебен заседател по тези дела, могат да се обяснят по-специално със схващането за ролята на езика на тялото в наказателното производство, според която изразът на лицето или движенията на тялото като цяло са ключов елемент при преценката на доказателството, което превръща зрението в основно и определящо функцията на съдебен заседател изискване (
42
).
92.
Подчертавам обаче, че настоящото дело не се отнася до подобни разпоредби от националното право, свързани с дейността на съдебния заседател или с условията за неговия подбор. По-специално Законът за съдебната власт, който урежда подбора на съдебните заседатели, не налага минимални изисквания за физическо състояние, нито предвижда основание за изключване поради слабост, физически недостатък или поради друг здравословен проблем, освен психическо заболяване, който би им попречил да изпълняват функциите си.
93.
Така, въпреки че VA е незряща, от акта за преюдициално запитване е видно, че тя отговаря на критериите, за да изпълнява функциите на съдебен заседател. Впрочем същата е одобрена като съдебен заседател пред Софийския градски съд и е разпределена в наказателно отделение в съд в този град, пред който е положила клетва.
94.
Пълното ѝ лишаване от ефективно упражняване на дейност като съдебен заседател е резултат от преценката на две лица относно предполагаемата ѝ неспособност да упражнява тази дейност поради увреждането си, като се имат предвид принципи на националното наказателно право като непосредственост и вътрешно убеждение.
95.
Въпросът, който се поставя, е дали пълното лишаване от възможността за упражняване на дейност като съдебен заседател въз основа на тази преценка е в съответствие с член 4, параграф 1 от Директива 2000/78.
96.
Припомням, че тази разпоредба, която представлява изключение от правото на равно третиране на лицата с увреждания, трябва да се тълкува стриктно и че съгласно текста ѝ разликата в третирането, основана на основно и определящо професията изискване, трябва да е предвидена от държавата членка. Според мен националният законодател трябва, на първо място, да претегли основните права, свързани със справедливия съдебен процес и със защитата на лицата с увреждания, като евентуално предвиди в националното си право, че зрението представлява основно и определящо професията изискване. Това изискване трябва да бъде също така пропорционално на преследваната цел, тоест да може да гарантира справедлив съдебен процес, без да надхвърля необходимото за тази цел.
97.
В случай като разглеждания в главното производство, в който от националното право не следва ясно законодателят да е предвидил, че зрението представлява такова изискване, считам, че Директива 2000/78, разглеждана в светлината на Конвенцията на ООН, изисква правилата и принципите на наказателното право да се тълкуват доколкото е възможно по начин, позволяващ на незрящ съдебен заседател да участва в наказателни производства.
98.
В това отношение, както посочих, в наказателно-процесуалните системи, в които съдебното заседание играе ключова роля и в които в съответствие с принципа на непосредственост всички решаващи доказателства трябва да бъдат обсъдени в съдебното заседание пред съдебните заседатели, обстоятелството, че съдебен заседател е незрящ, не е непременно пречка той да изпълнява правораздавателни функции. По принцип, щом може да чува разискванията в съдебното заседание, той би трябвало да е в състояние да си изгради вътрешно убеждение, наравно с останалите съдебни заседатели, най-малкото по дела, които не изискват преценка на доказателствата въз основа на създаденото от тях визуално впечатление.
99.
Считам, че това е смисълът на Директива 2000/78, разглеждана в светлината на Конвенцията на ООН, която, както посочих, цели интегрирането на хората с увреждания в социалната и в трудовата среда. Това важи особено за дейност като тази на съдебен заседател, която позволява на заинтересованото лице, участвайки в правораздаването, да играе основна роля в обществото. Този подход е оправдан в още по-голяма степен, тъй като се предполага, че съдебните заседатели представляват гражданите в тяхното многообразие и поради това е важно да не се изключват лицата с увреждане като слепота.
100.
Бих добавил, че не следва да се допуска отговорът на въпроса дали незрящо лице е способно да изпълнява функциите на съдебен заседател да получи веднага и по принцип отрицателен отговор. Разбира се, ако е поискало, лицето с такова увреждане, трябва да може да бъде освободено от изпълнението на функцията на съдебен заседател, обаче не би трябвало автоматично да бъде отстранено от процеса. Фактът, че VA е участвала в голям брой наказателни дела (
43
), изглежда, без да е срещнала затруднения, което националната юрисдикция следва да провери, може да е показателен за пригодността ѝ да изпълнява тези функции при спазване на правилата на наказателния процес. Ако това е така и при липсата на разпоредба в националното право относно минималните изисквания за физическото състояние или общото здравословно състояние на съдебния заседател, освен това да не страда от психическо заболяване, считам, че пълното лишаване на незрящите лица от възможността да упражняват професионална дейност като съдебни заседатели не отговаря на условието за пропорционалност, предвидено в член 4, параграф 1 от Директива 2000/78, тъй като най-малкото надхвърля необходимото за тази цел.
101.
Накрая ще уточня, че правилото, на което се позовава съдията UB в главното производство, че тя трябва да следи за еднаквото третиране от всички членове на състава на доказателствата, представени по дадено дело (
44
), не е пречка да се отчете особеното положение на незрящия съдебен заседател по делото, по-специално като му се предостави техническа, персонална или организационна помощ. Напротив, подобно отчитане може да се приеме за част от подходящото приспособяване на работната среда, което държавата като работодател е длъжна да осигури на лицата с увреждания в съответствие с член 5 от Директива 2000/78 във връзка със съображение 17 от същата (
45
).
102.
Ето защо считам, че национална юрисдикция, сезирана с дело като това в главното производство, е длъжна да тълкува националното си право, доколкото е възможно, в светлината на текста и целта на Директива 2000/78, за да се постигне търсеният от тази директива резултат, а именно интеграция на хората с увреждане като слепота в областта на труда, в случая за упражняването на дейност срещу заплащане като съдебен заседател, и да ги изключи само ако не са способни да изпълняват задачите си. Подчертавам, че във връзка с това е важно да се избягва предварителното формиране на отношение, като тези лица бъдат изключени изначално, с мотива че не могат да виждат. Важно е да се провери дали такива лица са способни да упражняват, със или без подходяща помощ (
46
), дейност като съдебен заседател, от която не са поискали да бъдат освободени.
103.
Уточнявам, че такъв подход не е пречка незрящо лице като VA да бъде изключено от някои наказателни дела, в които зрението е основно и определящо за целите на преценката на доказателствата като посочените в точка 69 от настоящото заключение. Когато обаче няма разпоредби от националното право в областта на наказателното производство относно минималните изисквания за физическото състояние на професионалния съдебен заседател или за общото му здравословно състояние, освен това да не страда от психическо заболяване, пълното изключване на това лице от участието по тези дела въз основа на предполагаемата му неспособност поради увреждането си да изпълнява своите функции според мен е непропорционално и представлява дискриминация, която противоречи на Директива 2000/78 във връзка с Конвенцията на ООН.
V. Заключение
104.
С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Върховния административен съд (България) въпроси по следния начин:
„1)
Член 2, параграфи 1 и 2, член 4, параграф 1 и член 5 от Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите във връзка с член 5, точка 2 от Конвенцията на Организацията на обединените нации за правата на хората с увреждания, одобрена от името на Европейската общност с Решение 2010/48/ЕО на Съвета от 26 ноември 2009 г., трябва да се тълкуват в смисъл, че държавите членки трябва да вземат подходящи мерки за интеграция на лице с увреждане като слепота в трудовата среда, включително за да му позволят доколкото е възможно упражняването на дейност срещу заплащане като съдебен заседател по наказателни дела.
2)
При липсата на разпоредби в националното право в областта на наказателното производство относно минималните изисквания за физическото състояние на професионалния съдебен заседател или за общото му здравословно състояние, освен това да не страда от психическо заболяване, член 2, параграфи 1 и 2, член 4, параграф 1 и член 5 от Директива 2000/78 във връзка с член 5, точка 2 от Конвенцията на Организацията на обединените нации за правата на хората с увреждания не допускат незрящо лице, което отговаря на критериите, предвидени в националното право, да изпълнява функциите на съдебен заседател по наказателни дела в рамките на дейност срещу заплащане и което е било одобрено да работи като съдебен заседател в съд, да бъде изцяло изключено от участие по тези дела въз основа на предполагаемата му неспособност поради увреждането си да изпълнява своите функции“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Директива от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите (OB L 303, 2000 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 7).
(
3
)	Конвенция на Организацията на обединените нации за правата на хората с увреждания, одобрена от името на Европейската общност с Решение 2010/48/ЕО на Съвета от 26 ноември 2009 г. (ОВ L 23, 2010 г., стр. 35).
(
4
)	Вж. в този смисъл, що се отнася до дискриминацията, основана на възраст, решение от 13 септември 2011 г., Prigge и др. (C‑447/09, EU:C:2011:573, т. 39).
(
5
)	Отбелязвам, че това не е така в много държави членки, в които дейността като съдебен заседател по наказателни дела представлява гражданско задължение, което дава право на обезщетение, а не на възнаграждение, извършва се за определен период от време и не представлява заетост или работа по смисъла на Директива 2000/78. Съдебният заседател, призован да участва по дадено наказателно дело, може отново да бъде извикан в бъдеще, но по принцип след определен период от време.
(
6
)	Вж. по-специално решения от 11 април 2013 г., HK Danmark (C‑335/11 и C‑337/11, EU:C:2013:222, т. 38), и от 18 март 2014 г., Z. (C‑363/12, EU:C:2014:159, т. 77).
(
7
)	Вж. точка 18 от настоящото заключение, в която са изложени условията, на които трябва да отговаря съдебният заседател, без да са предвидени изисквания относно физическите способности или здравето, с изключение на това за липса на психически заболявания.
(
8
)	Вж. решение от 13 септември 2011 г., Prigge и др. (C‑447/09, EU:C:2011:573, т. 67).
(
9
)	Вж. решение от 12 януари 2010 г., Wolf (C‑229/08, EU:C:2010:3, т. 40).
(
10
)	Този извод правя въз основа на решение от 22 май 2014 г., Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350, т. 49, 50 и 72).
(
11
)	Хартата предвижда основно право на недискриминация поради увреждане и на интеграция по-специално в областта на труда, закрепено съответно в членове 21 и 26 от нея. Тези права са въведени с Директива 2000/78, доколкото се отнасят до правото на равно третиране в областта на заетостта и професиите, както това следва от самото заглавие на тази директива и от параграф 3 от нея, отнасящ се до приложното ѝ поле.
(
12
)	Много държави членки избират да използват съдебни заседатели. Както е видно от сравнителноправните елементи, възпроизведени в решение на ЕСПЧ, от 16 ноември 2010 г., Taxquet c/у Белгия (CE:ECHR:2010:1116JUD000092605, § 43), такъв избор са направили 21 от общо 27 държави членки.
(
13
)	Вж. относно изискванията към тях, съдържащи се в Закона за съдебната власт, точка 18 от настоящото заключение.
(
14
)	Държавите членки, които използват смесени състави, освен Република България, са Чешката република, Кралство Дания, Федерална република Германия, Република Естония, Република Гърция, Френската република, Република Хърватия, Италианската република, Унгария, Република Полша, Португалската република, Република Словения, Словашката република, Република Финландия и Кралство Швеция. Държавите членки, в които се използва традиционната система със съдебни заседатели, са Кралство Белгия, Ирландия, Кралство Испания, Република Малта и Република Австрия.
(
15
)	Вж. по-специално ЕСПЧ, решение от 16 ноември 2010 г., Taxquet с/у Белгия (CE:ECHR:2010:1116JUD000092605, § 83).
(
16
)	Вж. по-специално ЕСПЧ, решение от 15 декември 2005 г. Kyprianou с/у Кипър (CE:ECHR:2005:1215JUD007379701, § 118).
(
17
)	Вж. решение от 29 юли 2019 г., Gambino и Hyka (C‑38/18, EU:C:2019:628). Вж. също заключението на генералния адвокат Bot по дело Gambino и Hyka (C‑38/18, EU:C:2019:208, т. 94 и сл.).
(
18
)	Вж. решение от 29 юли 2019 г.Gambino и Hyka (C‑38/18, EU:C:2019:628, т. 42).
(
19
)	Вж. решенията, цитирани в решение от 29 юли 2019 г., Gambino и Hyka (C‑38/18, EU:C:2019:628, т. 43).
(
20
)	Вж. ЕСПЧ, решение от 29 юни 2017 г. Lorefice с/у Италия (CE:ECHR:2017:0629JUD006344613, § 36 и 43).
(
21
)	Вж. заключение на генералния адвокат Léger по дело Baustahlgewebe/Комисия (C‑185/95 P, EU:C:1998:37, т. 82 и 83).
(
22
)	Вж. ЕСПЧ, решение от 2 декември 2014 г., Cutean с/у Румъния (CE:ECHR:2014:1202JUD005315012, § 60—73).
(
23
)	Както се посочва в решение на ЕСПЧ от 16 ноември 2010 г., Taxquet с/у Белгия (CE:ECHR:2010:1116JUD000092605, § 95), разискванията в съдебното заседание трябва да служат за основа на вътрешното убеждение.
(
24
)	Вж. по-специално дадените на съдебните заседатели инструкции във Франция съгласно член 353 от Наказателно-процесуалния кодекс. В Белгия член 342 от Кодекса за разследване на престъпления предвижда сходни инструкции. На понятието за вътрешно убеждение се противопоставя механизмът на common law, съгласно който доказването на вината трябва да е извън всякакво основателно съмнение („beyond reasonable doubt“). Както обаче посочва Dominique Inchauspé, „и в двата случая следва да се вземат предвид само доказателствата, представени в съдебното заседание“ (L’intime conviction. Traité de psychiatrie légale. édition Larcier, 2017, 603—617).
(
25
)	Като пример ще посоча случая с делата за детска порнография, по които може да се наложи съдебният заседател да прецени дали от снимките е видно, че изобразените на тях лица очевидно са малолетни.
(
26
)	Решение от 2 март 2021 г., Prokuratuur (Условия за достъп до данните за електронните съобщения) (C‑746/18, EU:C:2021:152, т. 41 и 42), и ЕСПЧ, решение от 10 февруари 2005 г., Graviano с/у Италия (CE:ECHR:2005:0210JUD001007502, § 36).
(
27
)	Вж. в този смисъл по-специално решение от 2 март 2021 г., Prokuratuur (Условия за достъп до данните за електронните съобщения) (C‑746/18, EU:C:2021:152, т. 41).
(
28
)	Други критерии включват, inter alia, минимална образователна степен (вж., относно българското право, т. 18 от настоящото заключение) или упражняването на функции в изпълнителната или законодателната власт, заемане на изборна длъжност в орган на местно самоуправление или упражняване на правораздавателни функции.
(
29
)	Така е по-специално в Дания, Германия и Австрия (вж. La place des jurés populaires dans le procès pénal. — Étude de législation comparée, No. 285, 07.2018, Sénat, France). България посочва само умственото увреждане. Що се отнася до Испания, в изменението на Закона за съдебните заседатели, в сила от 14 февруари 2018 г., изрично се предвижда, че за лицата с увреждания не е изключена възможността да изпълняват функциите на „съдебен заседател“ (Ley Orgánica 1/2017, de 13 de diciembre, de modificación de la Ley Orgánica 5/1995, de 22 de mayo, del Tribunal del Jurado, para garantizar la participación de las personas con discapacidad sin exclusiones (Закон 1/2017 от 13 декември 2017 г. за изменение на Устройствен закон 5/1995 от 22 май 1995 г. за съда със съдебни заседатели с цел да се осигури участието без изключване на лицата с увреждания) (BOE, бр. 303 от 14 декември 2017 г., стр. 123527).
(
30
)	Вж. решение на германския Федерален конституционен съд от 2004 г. (ECLI:DE:BVerfG:2004:rk20040310.2bvr057701). Отбелязвам обаче, че в решението си този съд изрично оставя открит въпроса дали Основният закон налага изключването на незрящите съдебни заседатели
(
31
)	Вж. по-специално френското наказателно право, според което слепотата може да бъде „сериозно основание“, което позволява изключването на съдебен заседател с такова увреждане (член 258 от Наказателно-процесуалния кодекс и коментар на Angevin, H. et Le Gall, H-C. Cour d’assises-Composition-Jury. — Jurisclasseur, procédure pénale, 02.2021, Fasc.20-20).
(
32
)	Вж. в този смисъл съображение 6 от Директива 2000/78, което се позовава на Хартата на Общността за основните социални права на работниците и служителите и съображение 8 от тази директива.
(
33
)	Вж. съображение 9 от Директива 2000/78, което по този начин отразява член 26 от Хартата, озаглавен „интеграцията на хората с увреждания“, съгласно който „Съюзът признава и зачита правото на хората с увреждания да се ползват от мерки, които осигуряват тяхната автономност, социалната и професионалната им интеграция и участието им в живота на Общността“. Вж. също решение от 22 май 2014 г., Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350, т. 77 и 78).
(
34
)	Подчертавам, че настоящото дело създава повече трудности по отношение на подходящите мерки за приспособяване, които могат да се приемат, отколкото разгледаните по дело Tartu Vangla (C‑795/19, EU:C:2020:961) относно надзирател в затвор с увреждане на слуха. Всъщност, както посочих в заключението си по това дело, слуховият апарат и организацията на работното място могат да позволят на заинтересованото лице да изпълнява изцяло функциите си.
(
35
)	C‑356/12, EU:C:2014:350, т. 70.
(
36
)	Тези принципи и насоки, изготвени под ръководството на специалния докладчик на Организацията на обединените нации относно правата на хората с увреждания, са публикувани през август 2020 г.
(
37
)	Вж. предговора към тези принципи и насоки на ООН на върховния комисар на ООН по правата на човека.
(
38
)	Вж. Международни принципи и насоки относно достъпа до правосъдие за хората с увреждания op.cit., насоки 7.2. (b) и 7.2. (с).
(
39
)	Вж. Международни принципи и насоки относно достъпа до правосъдие за хората с увреждания op.cit., насока 3.
(
40
)	Вж. примерите, посочени в точки 69 и 70 от настоящото заключение.
(
41
)	Подобни правила съществуват в системата на common-law, което също отхвърля като недопустими доказателствата, основани на слухове, тоест изявленията, които не са били непосредствено чути от свидетел, а са му били предадени.
(
42
)	Искам да отбележа, че това схващане не се приема единодушно. Приема се също така, че незрящите лица често развиват други сетива, особено слуха, който им позволява да открият в гласа нюанси, които не могат да възприемат чрез зрението.
(
43
)	В писменото си становище до Съда VA уточнява, че е участвала в 48 съдебни състава и е гледала 200 дела.
(
44
)	Вж. точка 29 от това заключение.
(
45
)	Припомням, че съгласно това съображение способността на даден съдебен заседател да изпълнява задачите, които се изискват от неговите функции, трябва да бъде разгледана в светлината на подходящото приспособяване на работната среда, което работодателят е длъжен да предприеме по отношение на него.
(
46
)	В случая според писменото ѝ становище изглежда, че VA не е използвала помощ, за да изпълнява задачите си като съдебен заседател.