62023CC0397
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. RICHARD DE LA TOUR
представено на 13 февруари 2025 година (
1
)
Дело C‑397/23
FL
срещу
Jobcenter Arbeitplus Bielefeld,
при участието на:
Stadt Bielefeld
(Преюдициално запитване, отправено от Sozialgericht Detmold (Съд по социалноосигурителни спорове Детмолд, Германия)
„Преюдициално запитване — Свободно движение на хора — Гражданин на Съюза, придобил право на пребиваване като търсещо работа лице — Член 18 ДФЕС — Принцип за недопускане на дискриминация, основана на гражданство — Директива 2004/38/ЕО — Член 24 — Принцип на равно третиране — Дерогация относно социалното подпомагане — Обхват — Предоставяне на право на пребиваване на националната територия с оглед на родителски права върху малолетно дете — Разграничение според гражданството на детето“
I. Въведение
1.
Преюдициалното запитване на Sozialgericht Detmold (Съд по социалноосигурителни спорове Детмолд, Германия) е отправено в рамките на спор между FL и Jobcenter Arbeitplus Bielefeld (Бюро по труда на Билефелд, Германия) (
2
) относно отказа на бюрото по труда да отпусне на FL помощи за основна социална закрила по германското законодателство. Тъй като това решение е мотивирано с основанието, на което той пребивава законно на територията на Германия, за да може да получи тези помощи, FL оспорва факта, че не може да му бъде признато предвиденото от тази правна уредба право на пребиваване поради упражняването на родителските права по отношение на детето му, единствено на основание, че детето няма германско гражданство.
2.
За разлика от предходни преюдициални запитвания в областта на помощите по линия на социалното подпомагане, на които „мобилен“ гражданин на Европейския съюз (
3
) има право, отправеният до Съда неразглеждан досега въпрос се отнася до различно третиране относно условията за предоставяне на право на пребиваване на националната територия, а не до финансовите последици от различното третиране в сравнение с гражданите на съответната държава.
3.
Всъщност от Съда се иска да се произнесе по съвместимостта с правото на Съюза на правна уредба относно право на пребиваване на националната територия, която не е приложима за „мобилен“ гражданин на Съюза поради гражданството на неговото дете, което не е гражданин на приемащата държава, въпреки че условията за предоставяне на това право са от компетентността на тази държава членка.
4.
Така обстоятелствата по главното производство дават повод на Съда да уточни обхвата на приложното поле на член 24 от Директива 2004/38/ЕО (
4
) относно равното третиране с оглед на по‑новата си практика относно положението на „мобилни“ граждани на Съюза, на които правото на пребиваване е предоставено съгласно национална уредба, като ги освобождава от задължението да отговарят на предвидените в тази директива условия за наличие на средства (
5
).
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
5.
Член 18, първа алинея ДФЕС гласи:
„В обхвата на приложение на Договорите и без да се засягат специалните разпоредби, съдържащи се в него, се забранява всякаква дискриминация на основание гражданство“.
6.
Член 14 от Директива 2004/38, озаглавен „Запазване на правото на пребиваване“, гласи в параграфи 2 и 4:
„2.   Гражданите на Съюза и членовете на техните семейства притежават правото на пребиваване, предвидено в членове 7, 12 и 13, дотогава, докато отговарят на условията, посочени в тези членове.
[…]
4.   Чрез дерогация от параграфи 1 и 2 и без да се засягат разпоредбите на глава VI, мярката експулсиране не може в никакъв случай да се предприеме по отношение на граждани на Съюза или членове на техните семейства, ако:
[…]
б)
гражданите на Съюза са влезли на територията на приемащата държава членка, за да търсят заетост. В този случай гражданите на Съюза и членовете на техните семейства не могат да бъдат експулсирани, докато гражданите на Съюза могат да представят доказателства за това, че продължават да търсят заетост и за това, че имат реален шанс да бъдат наети на работа“.
7.
Съгласно член 24 от тази директива, озаглавен „Еднакво третиране“:
„1.   При спазване на конкретните разпоредби, изрично предвидени в Договора и вторичното законодателство, всички граждани на Съюза, които пребивават въз основа на настоящата директива на територията на приемащата държава членка, се ползват с третиране, еднакво с третирането на гражданите на тази държава членка в рамките на обхвата на приложение на Договора. […]
2.   Чрез дерогация от параграф 1 приемащата държава членка не се задължава да предостави право на социално подпомагане през първите три месеца на пребиваване или при необходимост, по‑дългия срок, регламентиран в член 14, параграф 4, буква б), […] за лица, различни от работници или самостоятелно заети лица, лица, които запазват такъв статус и членове на техните семейства“.
8.
Член 37 от посочената директива е озаглавен „По‑благоприятни национални разпоредби“ и предвижда:
„Разпоредбите на настоящата директива не засягат законовите, подзаконовите или административните разпоредби, определени от държава членка, които биха били по-благоприятни за лицата, обект на настоящата директива“.
Б.
Германското право
1. Относно пребиваването
9.
Член 28 от Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Закон за пребиваването, заетостта и интеграцията на чужденците на федералната територия) (
6
) от 30 юли 2004 г. (
7
) (наричан по-нататък „AufenthG“) е озаглавен „Събиране на семейството на германски граждани“ и параграф 1 от него гласи:
„Разрешение за пребиваване се издава на:
1.
съпруг на германски гражданин,
2.
на децата на германски гражданин, които не са навършили пълнолетие и не са сключили брак,
3.
на родителя на германски гражданин, който не е навършил пълнолетие и не е сключил брак, за целите на упражняването на родителските права,
при условие че съответният германски гражданин има обичайно местопребиваване на федералната територия […]“.
10.
Член 11, параграф 14 от Gesetz über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern (Закон за свободното движение на гражданите на Съюза) (
8
) от 30 юли 2004 г. (
9
) (наричан по-нататък „FreizügG/EU“) гласи:
„Aufenth [G] се прилага и когато предоставя по-благоприятно правно положение от този закон […]“.
2. Относно социалното подпомагане
11.
Член 7 от Sozialgesetzbuch Zweites Buch, Grundsicherung für Arbeitsuchende (книга II от Социалния кодекс, основна социална закрила за търсещите работа лица (
10
)) (
11
) (наричан по-нататък „SGB II“) е озаглавен „Лица, които имат право на помощи“ и параграф 1 от него гласи:
„Предвидените в тази книга помощи се предоставят на лицата, които:
1.
са навършили 15 години, но все още не са достигнали максималната възраст по член 7 bis,
2.
са работоспособни,
3.
се нуждаят от помощ и
4.
имат обичайно местожителство на територията на Федерална република Германия (работоспособни правоимащи лица).
Такива помощи не получават:
1.
чужденците, които не са заети или самостоятелно заети лица във Федерална република Германия и нямат право на свободно движение съгласно член 2, параграф 3 от [FreizügG/EU], и членовете на техните семейства, през първите три месеца от пребиваването им,
2.
чужденците,
a)
които нямат право на пребиваване,
b)
чието право на пребиваване се основава само на обстоятелството, че търсят работа, или
[…]
както и членовете на техните семейства,
[…]
[…] Чрез дерогация от второ изречение, точка 2 чужденците и членовете на техните семейства получават предвидените в тази книга помощи, когато най-малко пет години обичайното им местожителство е на територията на Федерална република Германия […]“.
3. Относно социалното подпомагане
12.
Член 23 от Sozialgesetzbuch Zwölftes Buch, Sozialhilfe (книга XII от Социалния кодекс, социално подпомагане) (
12
) (наричана по-нататък „SGB XII“) е озаглавен „Социално подпомагане за чужденци“ и гласи:
„1)   Чужденците, които фактически пребивават на територията на страната, имат право при условията на настоящата книга на помощи за покриване на разходи по издръжката, на помощи при болест, бременност и раждане, както и подпомагане в случай на нужда от чужда помощ. Това не засяга действието на разпоредбите на четвърта глава. В останалите случаи социално подпомагане може да бъде осигурено, когато това е оправдано с оглед на конкретните обстоятелства. Ограниченията по първо изречение не се прилагат към чужденци, които притежават разрешение за постоянно пребиваване или срочно разрешение за пребиваване и които възнамеряват да пребивават постоянно на федералната територия. Това не засяга действието на разпоредбите, съгласно които се изплащат или следва да се изплащат социални помощи, различни от посочените в първо изречение.
[…]
3)   Чужденците и членовете на техните семейства не получават предвидените в параграф 1 или в четвърта глава помощи, когато
1.
не са заети или самостоятелно заети лица във Федерална република Германия и нямат право на свободно движение съгласно член 2, параграф 3 от [FreizügG/EU] през първите три месеца от пребиваването си,
2.
нямат право на пребиваване или правото им на пребиваване се основава само на обстоятелството, че търсят работа,
[…]
4.
са влезли на територията на страната с цел да получават социални помощи.
[…]
[…] Чрез дерогация от първо изречение, точки 2 и 3 чужденците и членовете на техните семейства получават предвидените в параграф 1, първо и второ изречение помощи, когато пребивават на федералната територия от най-малко пет години без значително прекъсване; […]“.
III. Фактите по делото в главното производство и преюдициалният въпрос
13.
На 30 май 2020 г. жалбоподателят в главното производство, FL, полски гражданин, влиза в Германия от Нидерландия заедно с „партньорката си, с която няма сключен брак“ (
13
), която също е полска гражданка. Тя пребивава там за кратко, докато в Германия пребивава от 30 август 2015 г., дата на влизането ѝ от Полша.
14.
Детето им е родено на 27 ноември 2020 г. в Германия и също е полски гражданин.
15.
FL, партньорката му и детето им подават молба до Jobcenter Bielefeld за получаване на помощи за основна социална закрила, предвидени в SGB II. С решения от 3 и 21 декември 2020 г. Jobcenter Bielefeld отпуска помощи на партньорката на FL, считано от 30 май 2020 г., и за детето, считано от раждането му. С решение от 21 април 2021 г. обаче Jobcenter Bielefeld отхвърля заявлението на FL за периода от 30 май 2020 г. до 28 февруари 2021 г. с мотива, че той няма право на помощи съгласно SGB II, тъй като има право на пребиваване само за търсене на работа, и че на никакво друго основание няма право на пребиваване, от което да произтича право на помощи съгласно SGB II.
16.
С решение от 19 юли 2021 г. Jobcenter Bielefeld отхвърля административната жалба на FL като неоснователна, като изтъква по същество същите мотиви. По-специално Jobcenter Bielefeld приема, че FL не може да претендира за право на пребиваване:
–
предвидено в националното законодателство, като член на семейството или близък на партньорката си, която има право на постоянно пребиваване,
–
за упражняването на родителската отговорност по отношение на неговото непълнолетно дете (
14
), тъй като то няма германско гражданство,
–
което произтича от решение от 6 октомври 2020 г., Jobcenter Krefeld (
15
), и от Регламент (ЕС) № 492/2011 (
16
), тъй като детето на FL не подлежи на задължително образование.
17.
Освен това според Jobcenter Bielefeld член 28 от AufenthG не следва да се тълкува с оглед на член 4 от Регламент (ЕО) № 883/2004 (
17
) в смисъл, че правото на Съюза изисквало нежененият баща на гражданин на Съюза, който не подлежи на задължително образование, да се ползва от право на пребиваване.
18.
Освен това сам по себе си фактът, че нежененият баща не получава помощи за основна социална закрила съгласно SGB II, не лишавал неговата партньорка от ефективното упражняване на правото ѝ на свободно движение и на пребиваване.
19.
На 12 август 2021 г. FL подава жалба срещу това решение до запитващата юрисдикция. По същество той счита, че правото на пребиваване произтича от член 28, параграф 1, първо изречение, точка 3 от AufenthG във връзка с член 6 от Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Основен закон на Федерална република Германия) (
18
) и член 8 от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи (
19
). Той твърди, че ограничаването на правото на събиране на семейството до упражняване на родителските права по отношение на „германски граждани“ противоречи на правото на Съюза. Това представлявало прекомерна дискриминация и ограничаване на правото на свободно движение (
20
).
20.
В отговор Jobcenter Bielefeld и Amt für soziale Leistungen (Sozialamt) der Stadt Bielefeld (Служба по социални въпроси на град Билефелд, Германия) твърдят, че правото на пребиваване не може да произтича от член 28, параграф 1, първо изречение, точка 3 от AufenthG, който съгласно текста се прилага само спрямо „германски граждани“, а не спрямо „граждани на Съюза“. Разграничението между „германски граждани“ и „чужденци“ е присъщо за националното законодателство в областта на имиграцията и правото на пребиваване. Това законодателство не противоречало на правото на Съюза.
21.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че практиката на висшите съдилища по въпроса е противоречива относно това дали непредоставянето на разрешение за пребиваване на гражданин на Съюза, който упражнява родителски права по отношение на непълнолетно дете, което пребивава на федералната територия, има право на свободно движение и е гражданин на друга държава членка, представлява дискриминация.
22.
Тази юрисдикция уточнява и че в решение от 4 октомври 2019 г. (
21
) Bundesverfassungsgericht (Федерален конституционен съд, Германия) припомня, че в практиката на националните висши съдилища по социалноосигурителни спорове и в правната литература има различни виждания относно това дали член 11, параграф 1, единадесето изречение от FreizügG/EU в редакцията му, в сила до 23 ноември 2020 г. (
22
), във връзка с член 28, параграф 1, първо изречение, точка 3 от AufenthG и член 18, първа алинея ДФЕС може да предостави право на пребиваване на родителя, който упражнява родителски права по отношение на непълнолетен гражданин на Съюза с право на свободно движение съгласно член 3, параграф 1, първо изречение от FreizügG/EU, поради това че придружава другия му родител.
23.
При липсата на решение на върховния съд по този въпрос запитващата юрисдикция счита, че трябва да отправи до Съда въпрос с цел той да се произнесе по съвместимостта на германската правна уредба с правото на Съюза, по-специално с член 18, член 20, член 21, параграф 2 ДФЕС, член 33, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (
23
), с Регламент (ЕО) № 987/2009 (
24
), както и с Директива 2004/38.
24.
При тези обстоятелства Sozialgericht Detmold (Съд по социалноосигурителни спорове Детмолд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли правото на Съюза да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която следва да се издаде разрешение за пребиваване на родител чужденец само с оглед на родителските права върху непълнолетно дете без сключен брак, родено в страната, когато обичайното местопребиваване на детето е в страната, което означава, че гражданин на държава — членка на Съюза, няма право да му бъде издадено такова разрешение за пребиваване с оглед упражняването на родителските права върху непълнолетен гражданин на Съюза с гражданство на друга държава членка, различна от Германия?“.
25.
Писмено становище представя Европейската комисия, която, както и германското правителство, участва в съдебното заседание, проведено на 14 ноември 2024 г., в хода на което отговарят и на поставените от Съда въпроси за устен отговор.
IV. Анализ
26.
С преюдициалния си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали е съвместима с правото на Съюза, и по‑специално с оглед на мотивите на преюдициалното запитване, с член 18 ДФЕС и член 33, параграф 1 от Хартата, както и с Директива 2004/38, национална правна уредба на държава членка, съгласно която е изключена възможността да се предоставя разрешение за пребиваване с оглед на упражняването на родителските права на „мобилен“ гражданин на Съюза, родител на непълнолетно дете без сключен брак, което не е гражданин на приемащата държава членка, в която е обичайното му местопребиваване.
27.
Тази национална правна уредба, която позволява на държава членка да приема по-благоприятни разпоредби в областта на правото на пребиваване от предвидените в правото на Съюза (
25
), попада в обхвата на член 37 от Директива 2004/38.
28.
Националната правна уредба насърчава събирането на семейството с оглед на упражняването на родителските права върху дете германски гражданин от неговия родител чужденец (
26
). При липсата на резерва по отношение на децата, които са и граждани на Съюза, тази правна уредба създава дискриминация, основана на гражданство, която е забранена от правото на Съюза. Този общ принцип на равенство е част от основните принципи на правото на Съюза (
27
).
29.
Всъщност съгласно постоянната съдебна практика, припомнена в решение CG в точки 62, 63 и 65 (
28
):
–
член 20, параграф 1 ДФЕС предоставя статута на гражданин на Съюза на всяко лице, което притежава гражданство на държава членка. Този статут е създаден, за да бъде основният статут на гражданите на държавите членки, позволяващ на тези от тях, които са в еднакво положение, да получават в приложното поле ratione materiae на Договора за функционирането на ЕС еднакво правно третиране, независимо от тяхното гражданство и без да се засягат изрично предвидените в това отношение изключения,
–
следователно всеки гражданин на Съюза може да се позовава на предвидената в член 18 ДФЕС забрана на дискриминацията въз основа на гражданството във всички случаи, които попадат в приложното поле ratione materiae на правото на Съюза. Тези случаи обхващат и хипотезите на упражняване на свободата на движение и пребиваване на територията на държавите членки съгласно член 20, параграф 2, първа алинея, буква а) ДФЕС и член 21 ДФЕС (
29
), и
–
член 18, първа алинея ДФЕС е предназначен да се прилага самостоятелно само в случаите, уредени от правото на Съюза, за които Договорът за функционирането на ЕС не предвижда специални правила за недопускане на дискриминация. Освен това в член 20, параграф 2, втора алинея ДФЕС, както и в член 21 ДФЕС се предвижда по аналогичен начин, че правото на гражданите на Съюза на свободно движение и пребиваване в рамките на територията на държавите членки зависи от спазването на ограниченията и условията, предвидени в Договорите, и на мерките, приети за тяхното осъществяване.
30.
В точка 66 от решение CG Съдът е постановил също, че „принципът на недопускане на дискриминация е конкретизиран с член 24 от Директива 2004/38 по отношение на гражданите на Съюза, които упражняват свободата си на движение и пребиваване на територията на държавите членки“.
31.
В това отношение в точка 67 от това решение Съдът е припомнил по същество, че в приложното поле на Директива 2004/38 попадат и се ползват от предоставените от нея права „мобилните“ граждани на Съюза (
30
), и е постановил, че въпросът дали такива граждани са обект на дискриминация на основание гражданство, трябва да се преценява с оглед на член 24 от тази директива, а не на член 18, първа алинея ДФЕС.
32.
Следва да се отбележи, че на този етап от мотивирането на решение CG, фактът, че правото на пребиваване е предвидено в по‑благоприятни национални разпоредби от предвидените в Директива 2004/38 е без значение, докато в настоящия случай заинтересованото лице има право на пребиваване на националната територия и че член 24, параграф 1 от тази директива ограничава проявлението на принципа на равното третиране до гражданите на Съюза, които пребивават въз основа на посочената директива на територията на приемащата държава (
31
).
33.
Следователно на пръв поглед, след като в случая FL пребивава законно на територията на Германия като лице, търсещо работа (
32
), изглежда логично, както поддържа Комисията, от определящо значение да е член 24, параграф 1 от Директива 2004/38, за да се отговори на запитващата юрисдикция, че националната правна уредба, с която се въвежда разлика в третирането с гражданите на съответната държава, противоречи на прогласения в нея принцип на равно третиране, тъй като по същество тази правна уредба засяга ефективното упражняване на правото на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки.
34.
Освен това, що се отнася до детето на FL, следва да се уточни, че фактът, че е родено на германска територия, а не е упражнило правото на свободно движение, е без значение за упражняването на правата му като гражданин на Съюза във връзка със свободното движение и пребиваване на хора (
33
).
35.
Не съм убеден обаче в приложимостта на член 24, параграф 1 от Директива 2004/38 в случая. Ето защо, след като изразя резервите, които имам, ще посоча какви основания според мен следва да се възприемат.
А.
По прилагането на член 24, параграф 1 от Директива 2004/38
36.
Изборът на такова основание, което предполага сравнение с гражданите на съответната държава, се основава на два различни подхода към съответната дискриминация, основана на гражданството на детето, в зависимост от това дали се разглежда положението на детето, или положението на родителя чужденец, както посочва Комисията.
37.
Вследствие на разглежданата национална правна уредба дете, което не е германски гражданин, е обект на пряка дискриминация в сравнение с дете, което е германски гражданин и може да разчита на присъствието на родителя си чужденец на германска територия с оглед на упражняването на родителските права.
38.
Що се отнася до родителя чужденец, чието дете не е с германско гражданство, следва да се приеме, че поради гражданството на детето си той е обект на пряка дискриминация (
34
), която му пречи да упражнява родителските права върху детето си при същите условия като родител германец. Тъй като е свързана с гражданството на детето, дискриминацията може да се квалифицира като дискриминация „поради свързаност“ (
35
) или като „отразена дискриминация“ (
36
), като тези изрази се използват с равностойно значение. Те целят да се квалифицира положение, при което лицето, което е обект на пряката дискриминация, основана на даден признак (увреждане или друг признак, като например гражданство, в случая става дума за дете германски гражданин), не отговаря на този признак, но именно посоченият признак представлява причина за твърдяното по-малко благоприятно третиране. В такъв случай се изтъква правото на лицето, засегнато от дискриминационния признак, а не собствено право на съответното лице.
39.
При това положение, независимо дали става дума за детето, или за родителя, изпъкват сериозни трудности с оглед на предмета на спора, който е предоставянето на право на пребиваване на националната територия (
37
).
40.
Следва да се припомни, че член 24, параграф 1, първо изречение от Директива 2004/38 гласи, че „[п]ри спазване на конкретните разпоредби, изрично предвидени в Договора и вторичното законодателство, всички граждани на Съюза, които пребивават въз основа на [тази] директива на територията на приемащата държава членка, се ползват с третиране, еднакво с третирането на гражданите на тази държава членка в рамките на обхвата на приложение на Договора“.
41.
Вярно е, че в конкретния случай както детето, така и родителят пребивават в Германия въз основа на Директива 2004/38. Освен това, макар въпросът на запитващата юрисдикция да се отнася до условията за предоставяне на право на пребиваване на националната територия, с него се иска да се признае право на помощи за основна социална закрила при същите условия, както за гражданите на съответната държава.
42.
Според мен именно в това отношение трябва да бъде съвсем ясно: въпросът за равното третиране, който се обсъжда в главното производство, се отнася само до условията за предоставяне на разрешение за пребиваване, а не за достъпа до помощи за основна социална закрила. След получаване на това разрешение помощите се изплащат, без да се прави разлика между получаващите ги лица (
38
).
43.
Принципът на равно третиране с гражданите на съответната държава, прогласен в член 24, параграф 1 от Директива 2004/38, не може обаче да доведе до предоставяне на право на пребиваване, независимо дали в полза пряко на бащата, или в полза непряко на детето.
44.
Досега в практиката на Съда член 24 е тълкуван в случаи на заявление за социално подпомагане, в които се изтъква неравно третиране чрез сравнение с правата, предоставени на гражданите на съответната държава, които са в същото икономическо състояние (
39
). Съдът се произнася по условията за прилагане на принципа на равно третиране с гражданите на съответната държава относно последиците на правото на пребиваване (
40
). Такова право на пребиваване трябва да се предоставя въз основа на Директива 2004/38 (
41
), а що се отнася до последиците му, изрично са предвидени само изключения, свойствени за някои категории лица в областта на социалното подпомагане (
42
).
45.
В случая заявлението на FL предхожда ползването на право на пребиваване.
46.
Поради това считам, противно на становището на Комисията, основано на член 24, параграф 2 от Директива 2004/38, тъй като не предвижда изключение от принципа на равно третиране в областта на правото на пребиваване, че този принцип не може да служи за предоставяне на такова право. С други думи, получаването на разрешение за пребиваване, както е предвидено в разглежданата национална правна уредба, не може да бъде правна последица, която е проявление на посочения принцип, за гражданите на Съюза в резултат на правото на пребиваване, предоставено въз основа на тази директива.
47.
Друг довод може да се изведе от текста на тази разпоредба. Тя изрично предвижда сравнение с гражданите на съответната държава. Самите те обаче нямат право на никакво право на пребиваване, тъй като то е безусловно право (
43
). Следователно принципът на равно третиране, прогласен в Директива 2004/38, не е приложим в областта на правото на пребиваване, без значение дали пребиваването се урежда от по-благоприятни национални разпоредби.
48.
Както обаче предлага Комисията, тъй като сравнението с гражданите на съответната държава трябва да се извършва „в рамките на обхвата на Договора“, не следва ли да се отдаде предпочитание на телеологично тълкуване на член 24 от Директива 2004/38 (
44
)? С други думи, ако в областта на правото на пребиваване под въпрос не е равното третиране с граждани на приемащата държава членка, това може да е възможно в други области, предмет на Договора, основано изключително на целта на съответната правна уредба. В този смисъл на основание член 24, параграф 1 от Директива 2004/38 Комисията поддържа от гледна точка на положението на детето, че разглежданата национална правна уредба накърнява полезното действие на правото на пребиваване, от което се ползва дете на германска територия на основание на тази директива (
45
), тъй като това дете не може да се ползва от правото на семеен живот по същия начин като дете, което е германски гражданин. Комисията изтъква, от една страна, че правото на Съюза, и по‑специално членове 7 и 24 от Хартата, защитава не само правото на семеен живот и правото на децата на грижи, необходими за тяхното благоденствие, и от друга страна, че полезното действие на правото на пребиваване на малко дете означава, че това дете има право да бъде придружено от лицето, което полага грижи за него и упражнява родителските права по отношение на него (
46
).
49.
Следователно, разглеждани в контекста на член 24, параграф 1 от Директива 2004/38, тези доводи предполагат да се приеме, че съответната правна уредба, с която се улеснява упражняването от родители чужденци на родителските права върху германски деца, позволява, чрез сравнение с гражданите на съответната държава, които упражняват същите родителски права, да се ползват в пълна степен от правата, свързани с упражняването на свободата на движение и пребиваване, което включва правото на родителите в отношенията им с техните деца да водят семеен живот с всички произтичащи от това права (
47
).
50.
Може също да се отбележи, че разглежданата национална правна уредба, приета в полза на родители чужденци, която съчетава разрешение за пребиваване, което се отнася до възможността за събиране на семейството и правото да се получават помощи за основна социална закрила за целта, допринася за гарантиране на правото на свободно движение и семеен живот при нормални и достойни условия (
48
).
51.
Така тези права, които трябва да бъдат защитени без условие за гражданство, обосновавали прилагането на член 24, параграф 1 от Директива 2004/38, за да се прецени съвместимостта с правото на Съюза на разглежданата национална правна уредба, което би породило право на пребиваване на националната територия.
52.
Всъщност посочените права са основни права. От тази гледна точка обаче конкретизираният с член 24 от Директива 2004/38 принцип на недопускане на дискриминация, основана на гражданство, с изключенията, предвидени в параграф 2 от него, би имал особено широк обхват, който е в противоречие със структурата на тази директива.
53.
В това отношение положението на FL конкретно показва, че е важно да не се поема по пътя на широко тълкуване на приложното поле на член 24, параграф 1 от Директива 2004/38. Припомням, че FL разполага на германска територия с предвидено в тази директива право на пребиваване с цел търсене на работа, и следователно на това основание може да се позове на прилагането на член 24, параграф 1 от посочената директива за други правни последици, различни от предвидените в областта на помощите за основна социална закрила, тъй като той не може да получава помощи в съответствие с член 24, параграф 2 от същата директива.
54.
Освен това с оглед на процедурните уточнения, предоставени от запитващата юрисдикция (
49
), е безспорно, че FL не може да придобие право на пребиваване на никакво друго основание въз основа на Директива 2004/38, по-специално на основание, обосновано със семейните му връзки (
50
), и следователно да иска произтичащите от това право помощи за основна социална закрила.
55.
Ето защо според мен, ако се допусне, че на основание член 24, параграф 1 от Директива 2004/38 FL може да получи право на пребиваване, което му позволява да води семеен живот при същите условия като предвидените за гражданите на съответната държава, това поставя под въпрос определените в тази директива граници, що се отнася до семейни и финансови обстоятелства (
51
), а следователно и цялостния баланс, избран от законодателя на Съюза.
56.
Нещо повече, това е основание да не се прилага конкретизираният с член 24, параграф 1 от Директива 2004/38 принцип на недопускане на дискриминация към национална правна уредба, която прави възможно предоставянето на разрешение за пребиваване на гражданин на Съюза, положението на когото попада в обхвата на тази директива.
57.
При тези условия следва да се приеме, че прогласеният в решение CG принцип, че въпросът дали „мобилни“ граждани на Съюза са обект на дискриминация на основание гражданство (
52
), трябва да се преценява с оглед на член 24 от Директива 2004/38, а не на член 18, първа алинея ДФЕС, трябва да се ограничава до случаите, при които последиците на правото на пребиваване, предоставено въз основа на тази директива, се вземат предвид чрез сравнение с гражданите на съответната държава, което изключва националните мерки, които са по-благоприятни, що се отнася до правото на пребиваване.
58.
Ако не може да се тълкува член 24, параграф 1 от Директива 2004/38, тогава следва да се уточнят условията, при които е приложим член 18 ДФЕС.
Б.
По приложимостта на член 18 ДФЕС
59.
Изборът на такова основание на правото на равно третиране по отношение на получаване на разрешение за пребиваване произтича от констатацията, че съответната правна уредба създава по отношение на родителя дискриминация между „мобилни“ граждани на Съюза, основаваща се на гражданството на детето, по отношение на което този родител упражнява родителските права. Съдът вече е приел, че член 18, първа алинея ДФЕС се отнася до случаите, попадащи в приложното поле на правото на Съюза, в които граждани на една държава членка са обект на дискриминационно третиране в сравнение с гражданите на друга държава членка единствено поради своето гражданство (
53
).
60.
От гледна точка на положението на детето изтъкване на равното третиране с дете, германски гражданин е възможно, защото предвиденото в националната правна уредба разрешение за пребиваване за неговия родител гарантира ефективността на свободата му на движение и пребиваване на германска територия, предоставено с член 20, параграф 2, първа алинея, буква a) и с член 21 ДФЕС. Това искане може да се основе на член 18 ДФЕС, тъй като не става въпрос за последици на право на пребиваване, предоставено въз основа на Директива 2004/38 по смисъла на член 24 от нея (
54
).
61.
Предимството на такъв анализ както относно положението на FL, така и относно положението на неговото дете (
55
), макар да пребивават в Германия въз основа на Директива 2004/38, се състои в това, че надгражда частта от мотивите на решение CG, в които Съдът отбелязва, че държавите членки не прилагат Директива 2004/38, когато предвиждат право на пребиваване съгласно по‑благоприятен режим от установения с тази директива (
56
).
62.
Така подобен анализ остава в периметъра на практиката на Съда относно специалните разпоредби, с които се прилага по различен начин прогласения в член 18 ДФЕС, и относно правата, изведени от членове 20 и 21 ДФЕС.
63.
В това отношение в съдебното заседание германското правителство изтъква, че намерението на законодателя е било да конкретизира право по член 11 от Основния закон, което да запази целостта на семейството на територията на Германия. В същия смисъл Комисията уточнява, че това, което първоначално, през 1990 г., е било само право, запазено за германските граждани, съгласно основното германско право, понастоящем е основно право на Съюза. Според тази институция смисълът на пребиваването на родител на ползващо право на пребиваване дете германски гражданин, което трябва да бъде защитено, понастоящем трябва да се прилага за всички деца, които пребивават законно в Германия, тъй като те са граждани на Съюза. В този смисъл е налице общ консенсус, че разглежданата национална правна уредба е с основание, еквивалентно на установеното в членове 20 и 21 ДФЕС.
64.
Следователно в обхвата на член 18 ДФЕС попадат условията за предоставяне на разрешение за пребиваване, които при липсата на специални разпоредби, предвиждащи в такъв случай адаптиране на принципа на недопускане на дискриминация, основана на гражданство, създават дискриминация между „мобилни“ граждани на Съюза. Обстоятелството, че този въпрос се отнася за „мобилен“ гражданин на Съюза, чието положение се урежда от Директива 2004/38, е без значение.
65.
В случая националната правна уредба е в разрез с такъв основен принцип, като предоставя по-благоприятно третиране на родителите на германски деца, що се отнася до разрешение за пребиваване.
66.
Освен това, макар определянето на по-благоприятни условия от предвидените в правото на Съюза в тази област да спада към упражняването на компетентността на държавите членки, те са длъжни да спазват задълженията, които произтичат за тях от правото на Съюза.
В.
Припомняне на пределите на упражняването от държавите членки на техните правомощия
67.
Важно е да се припомни решението на Съда по дело CG относно прилагането на Хартата, а именно че когато държава членка предвижда национално правило относно пребиваване при условия за прилагане, които са по-благоприятни от тези на Директива 2004/38, тази държава членка прилага разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС, отнасящи се до статута на гражданин на Съюза, който е упражнил свободата си на движение на територията на държавите членки, предоставена с член 21, параграф 1 ДФЕС. Следователно в съответствие с член 51, параграф 1 от Хартата тази държава членка е длъжна да се съобразява с нейните разпоредби (
57
).
68.
В положението, предмет на главното производство, както вече бе отбелязано (
58
), основни права представляват гарантираното с член 7 от Хартата право на зачитане на личния и семейния живот, както и гарантираните с член 24 от нея права на детето, по-конкретно правото да бъде отдавано първостепенно значение на висшия интерес на детето при всички действия, които се предприемат по отношение на децата, както и правото на редовно поддържане на лични отношения и преки контакти с двамата му родители (
59
).
69.
При отговора на въпроса на запитващата юрисдикция установяването на дискриминация, основана на гражданство, според мен е достатъчно, без да е нужно да се изяснява с какви други основни права, произтичащи от Хартата, съответната държава членка трябва да се съобразява при упражняването на компетентността си в положения, които попадат в приложното поле на правото на Съюза. В това отношение е без значение дали пряката дискриминация е поради свързаност (
60
), тъй като при всички случаи обосновката на националната правна уредба е ирелевантна с оглед на посочените принципи, които също са закрепени и защитени в правото на Съюза (
61
).
70.
Ето защо предлагам на Съда да се ограничи до тълкуването на член 18 ДФЕС във връзка с член 20, параграф 2, първа алинея, буква a) и член 21, параграф 1 ДФЕС.
V. Заключение
71.
С оглед на всички гореизложени съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от Sozialgericht Detmold (Съд по социалноосигурителни спорове Детмолд, Германия) преюдициален въпрос по следния начин:
„Член 18 ДФЕС във връзка с член 20, параграф 2, първа алинея, буква a) и член 21, параграф 1 ДФЕС
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска национална правна уредба на приемаща държава членка, съгласно която предоставянето на разрешение за пребиваване с оглед на упражняването на родителските права е предвидено само за „мобилни“ граждани на Съюза, които са родители на непълнолетно дете, без да са сключили брак, като това дете не е гражданин на приемащата държава членка, в която е обичайното му местопребиваване, а се отказва в случаите, когато детето е гражданин на друга държава членка“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Наричано по-нататък „Jobcenter Bielefeld“.
(
3
)	Това са граждани на Cъюза, които не са граждани на държавата членка, в която пребивават.
(
4
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО (ОВ L 158, 2004 г., стр. 77; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 56).
(
5
)	Вж. решение от 15 юли 2021 г., The Department for Communities in Northern Ireland (C‑709/20, наричано по-нататък „решение CG, EU:C:2021:602).
(
6
)	BGBl. 2004 I, стр. 1950.
(
7
)	В редакцията му съгласно Закон от 27 юли 2015 г. (BGBl. 2015 I, стр. 1386).
(
8
)	BGBl. 2004 I, стр. 1986.
(
9
)	В редакцията му съгласно Закон от 12 ноември 2020 г. (BGBl. 2020 I, стр. 2416).
(
10
)	От 1 януари 2023 г. в заглавието на тази книга II е добавена думата „Bürgergeld“ („Граждански доход“).
(
11
)	В редакцията му, в сила до 31 декември 2020 г. съгласно Закон от 30 ноември 2019 г. (BGBl. 2019 I, стр. 1948).
(
12
)	В редакцията му, в сила до 31 декември 2020 г. съгласно Закон от 22 декември 2016 г. (BGBl. 2016 I, стр. 3155).
(
13
)	Наричана по-нататък „партньорката“. Това понятие е използвано в преюдициалното запитване без връзка с понятия от Директива 2004/38. В този смисъл това понятие е равнозначно на понятията „партньорка“ („compagne“) или „лице, с което живее на семейни начала“ („concubine“).
(
14
)	Съгласно член 28, параграф 1, първо изречение, точка 3 от AufenthG, разглеждан самостоятелно или във връзка с член 11, параграф 14, първо изречение от FreizügG/EU.
(
15
)	C‑181/19, EU:C:2020:794.
(
16
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 година относно свободното движение на работници в Съюза (ОВ L 141, 2011 г., стр. 1).
(
17
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност (ОВ L 166, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82). Този член, озаглавен „Равно третиране“ гласи, че „[о]свен ако друго не е предвидено в настоящия регламент, лицата, за които се прилага настоящият регламент получават същите обезщетения и имат същите задължения съгласно законодателството на която и да е държава членка, както нейните граждани“.
(
18
)	Наричан по-нататък „Основният закон“. Целта на този член по-специално е да се гарантира на брака и семейството специална защита и предвижда задълженията на родителите за грижи и образование по отношение на децата им. Освен това този член утвърждава принципа на равно третиране пред закона между деца, родени без брак, и деца, родени от брака.
(
19
)	Подписана в Рим на 4 ноември 1950 г.
(
20
)	Поради основанията, на които се позовава FL, запитващата юрисдикция отбелязва, че заявлението му за помощи за основна социална закрила не може да се отнася за период, който започва на 30 май 2020 г., датата на влизането му в Германия, за да търси работа там. Тъй като се основава на упражняването на родителските права върху сина му, този период трябва да започва считано от раждането на детето, а именно 27 ноември 2020 г. От това следва, че правото на ползване на исканите помощи за основна социална закрила е със срок три месеца.
(
21
)	Запитващата юрисдикция посочва, че това решение е достъпно в интернет на следния адрес: https://www.bundesverfassungsgericht.de/SharedDocs/Downloads/DE/2019/10/rk20191004_1bvr171018.html, т. 12.
(
22
)	Понастоящем, след 24 ноември 2020 г., член 11, параграф 14, първо изречение.
(
23
)	Наричана по-нататък „Хартата“.
(
24
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година за установяване процедурата за прилагане на Регламент (ЕО) № 883/2004 за координация на системите за социална сигурност (ОВ L 284, 2009 г., стр. 1).
(
25
)	Вж. например за родител, гражданин на трета държава, Stadt Wuppertal, понастоящем висящо дело (C‑130/24). Вж. също относно други случаи решения от 21 декември 2011 г., Ziolkowski и Szeja (C‑424/10 и C‑425/10, EU:C:2011:866, т. 50), и CG (т. 82).
(
26
)	В съдебното заседание германското правителство уточнява, че дете — германски гражданин, може да събере семейството съгласно член 28 от AufenthG на основание член 11 от Основния закон относно правото на пребиваване на германци в Германия. Вж. също точка 63 от настоящото заключение.
(
27
)	Вж. решения от 19 ноември 2024 г., Комисия/Чешка република (Пасивно избирателно право и членство в политическа партия) (C‑808/21, EU:C:2024:962, т. 97), и от 19 ноември 2024 г., Комисия/Полша (Пасивно избирателно право и членство в политическа партия) (C‑814/21, EU:C:2024:963, т. 96).
(
28
)	Вж. също, що се отнася до тази точка 65, решения от 19 ноември 2024 г., Комисия/Чешка република (Пасивно избирателно право и членство в политическа партия) (C‑808/21, EU:C:2024:962, т. 98), и от 19 ноември 2024 г., Комисия/Полша (Пасивно избирателно право и членство в политическа партия) (C‑814/21, EU:C:2024:963, т. 97).
(
29
)	Вж. също решение CG (т. 58).
(
30
)	В тази точка се уточнява, че „съгласно член 3, параграф 1 от Директива 2004/38 в приложното поле на тази директива попадат и се ползват от предоставените от нея права гражданите на Съюза, които се движат или пребивават в държава членка, различна от тази, на която са граждани, както и членовете на техните семейства, така както са определени в член 2, точка 2 от посочената директива, които ги придружават или се присъединяват към тях (решение от 10 септември 2019 г., Chenchooliah, C‑94/18, EU:C:2019:693, т. 54 и цитираната съдебна практика)“.
(
31
)	Вж. решение CG (т. 83).
(
32
)	Вж. точка 15 от настоящото заключение.
(
33
)	Вж. в този смисъл решение от 13 септември 2016 г., Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, т. 42).
(
34
)	В случая признакът е на гражданство, а не е неутрален признак, който води до дискриминация, основана на гражданство.
(
35
)	Вж. по аналогия този израз в заключението на генералния адвокат Poiares Maduro по дело Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:61, т. 4, 5 и 20, както и бележка под линия 5).
(
36
)	Вж. заключението на генералния адвокат Kokott по дело ЧЕЗ Разпределение България (C‑83/14, EU:C:2015:170, т. 55).
(
37
)	Вж. точка 19 от настоящото заключение.
(
38
)	Що се отнася до правните последици на разрешение за пребиваване в областта на помощите за основна социална закрила, от текста на член 7, параграф 1 от SGB II и на член 23 от SGB XII следва, че е без значение обстоятелството, че жалбоподателят не е гражданин на съответната държава и че правото му на пребиваване е предвидено в Директива 2004/38 или в разглежданата национална правна уредба. В последния случай германската правна уредба в областта на социалното подпомагане е по-благоприятна за гражданите на Съюза, доколкото в решение CG Съдът е приел, че граждани на Съюза без право на пребиваване въз основа на Директива 2004/38 не могат да се позовават на принципа на недопускане на дискриминация, конкретизиран с член 24, параграф 1 от тази директива (вж. в този смисъл т. 80 и 83 от това решение).
(
39
)	Вж. по-специално решение CG (т. 77 и цитираната съдебна практика).
(
40
)	Вж. в това отношение решение CG (т. 83 и цитираната съдебна практика относно свободата на държавите членки да уточняват последиците на правото на пребиваване, предоставено единствено на основание на националното право).
(
41
)	От решение CG следва, че гражданин на Съюза, който може да се превърне в неприемлива тежест за системата за социално подпомагане на приемащата държава членка (т. 80), или на когото правото на пребиваване е предоставено въз основа на национална правна уредба, по-благоприятна от разпоредбите на Директива 2004/38 (т. 83), предоставено без условие за наличие на средства (т. 81), не може да се позовава на принципа на недопускане на дискриминация, конкретизиран с член 24, параграф 1 от Директива 2004/38, за получаване на социални помощи, изплащани на граждани на съответната държава в същото положение.
(
42
)	Вж. член 24, параграф 2 от Директива 2004/38.
(
43
)	Вж. в този смисъл решения от 14 ноември 2017 г., Lounes (C‑165/16, EU:C:2017:862, т. 37), и от 22 юни 2023 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Майка тайландка на ненавършило пълнолетие дете, което е нидерландски гражданин) (C‑459/20, EU:C:2023:499, т. 41). Вж. също Известие на Комисията, озаглавено „Насоки относно правото на свободно движение на гражданите на ЕС и техните семейства“ (ОВ C, C/2023/1392), по‑специално стр. 6.
(
44
)	Вж. за сравнение в областта на социалното подпомагане Lenaerts, K., J. A. Gutièrrez-Fons. Les méthodes d’interprétation de la Cour de justice de l’Union européenne. Bruylant, Bruxelles, 2020, по-специално т. 71 (стр. 69—71), както и Lenaerts, K. The Broadening of EU Competences Through the Case Law of the Court of Justice: Myth or Reality? ERA Forum — Journal of the Academy of European Law, Vol. 24, No. 4, ERA, Trier, 2023, 589—598, по-специално стр. 595 и 596.
(
45
)	Припомням, че в случая детето на FL се ползва от право на пребиваване, производно от правото на пребиваване на майка му. Съдът е постановил, че „член 20 ДФЕС не допуска национални мерки, включително решения, с които се отказва предоставяне на разрешения за пребиваване на членове на семейството на гражданин на Съюза и които водят до лишаване на гражданите на Съюза от ефективно упражняване на най-съществената част от правата, предоставени им от техния статут“ (вж. решение от 10 май 2017 г., Chavez-Vilchez и др. (C‑133/15, EU:C:2017:354, т. 61 и цитираната съдебна практика).
(
46
)	Вж. също доводите на FL, припомнени по същество в точка 19 от настоящото заключение.
(
47
)	Вж. по-специално решение CG (т. 90), и решение от 14 декември 2021 г., Столична община, район Панчарево (C‑490/20, EU:C:2021:1008, т. 47 и цитираната съдебна практика, както и т. 59 и 65). В случая FL би могъл да твърди, че се е отказал да остане в Германия, за да упражнява там родителски права само по финансови причини, тъй като има разрешение да пребивава в Германия, за да търси работа, без да се ползва от помощи за основна социална закрила. Също така би могло да се твърди, че в зависимост от гражданството си, както и без оглед на това дали единият от родителите е гражданин на Съюза, съответните деца, граждани на Съюза, могат да живеят или да не живеят на германска територия с този родител, който законно пребивава там, като се ползват от изплащаните му помощи за основна социална закрила.
(
48
)	Вж. в този смисъл решение CG (т. 89 и 91).
(
49
)	Вж. точки 16—19 от настоящото заключение.
(
50
)	При прочита на мотивите за отхвърляне на заявлението на FL би следвало да се направи изводът, че през периода, посочен в жалбата, той живее в Германия, без трайни отношения с майката на детето и без действително да упражнява родителските права върху него. В това отношение, ако са налице съмнения, че FL не може да получи на никакво основание право на пребиваване по Директива 2004/38, запитващата юрисдикция следва да им сложи край (вж. решения от 15 септември 2015 г., Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, т. 52, и от 6 октомври 2020 г., Jobcenter Krefeld, C‑181/19, EU:C:2020:794, т. 69). При това положение не е необходимо да се разширява анализът на положението на FL, както предлага Комисията в писменото си становище, така че да обхване и член 3 от Директива 2004/38, параграф 2 от който Съдът е тълкувал в решение от 5 септември 2012 г., Rahman и др. (C‑83/11, EU:C:2012:519).
(
51
)	Вж. по-специално, що се отнася до условията, определени от Директива 2004/38, в сравнима ситуация с тази на детето на FL, решение от 13 септември 2016 г., Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, т. 44—47). По аналогия вж. също по отношение на тези критерии за тълкуване решение CG (т. 81).
(
52
)	Вж. точка 31 от настоящото заключение.
(
53
)	Вж. решение от 2 септември 2021 г., État belge (Право на пребиваване в случай на домашно насилие) (C‑930/19, EU:C:2021:657, т. 51 и цитираната съдебна практика).
(
54
)	Вж. точка 57 от настоящото заключение.
(
55
)	Член 20, параграф 2, първа алинея, буква a) ДФЕС е единственият приложим за неговия случай. Вж. точка 34 от настоящото заключение.
(
56
)	Вж. решение CG (т. 82, 83 и 87).
(
57
)	Вж. решение CG (т. 84, 85, 86 и 88). Вж. също Lenaerts, K. The Broadening of EU Competences Through the Case lLaw of the Court of Justice: Myth or Reality?, op. cit., по-специално бележка под линия 40 (стр. 596), където се посочва, че през 2021 г. с решение CG се внася важен нюанс спрямо решения от 11 ноември 2014 г., Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358), и от 15 септември 2015 г., Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597). Подчертава се по същество, че в това решение Съдът приема, че държава членка „прилага“ правото на свободно движение на гражданин на Съюза съгласно член 21, параграф 1 ДФЕС, когато предоставя право на пребиваване на този гражданин, макар това право да не отговаря на условията, определени с Директива 2004/38. Това води до прилагане на определени права от Хартата и поради това се изисква приемащата държава членка да предоставя на „мобилен“ гражданин на Съюза необходимите за водене на достоен живот средства за издръжка.
(
58
)	Вж. точки 48—52 от настоящото заключение.
(
59
)	Вж. в този смисъл решение от 14 декември 2021 г., Столична община, район Панчарево (C‑490/20, EU:C:2021:1008, т. 59). Що се отнася до детето в главното производство, може да се изтъкне по-специално член 24, параграф 3 от Хартата.
(
60
)	Вж. точка 38 от настоящото заключение.
(
61
)	Вж. точка 63 от настоящото заключение.