Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. SZPUNAR
представено на 23 април 2026 година(1)
Дело C‑164/25
T-2 družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d.o.o.
срещу
TELEKOM SLOVENIJE, d.d.
(Преюдициално запитване, отправено от
Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Словения)
„ Преюдициално запитване — Директива 2014/61/ЕС относно мерките за намаляване на разходите за разгръщане на високоскоростни електронни съобщителни мрежи — Достъп до съществуваща физическа инфраструктура — Задължение да се гарантира, че всяка от страните има право да отнесе въпроса до компетентния национален орган за уреждане на спорове — Изискване за прекратяване на производството пред националния орган за уреждане на спорове, ако бъде предявен съдебен иск — Принцип на ефективност — Право на ефективни
правни средства за защита “
I.      Въведение
1.        Директива
2014/61/ЕС(2) има за цел да улесни и стимулира бързото разгръщане на високоскоростни електронни съобщителни мрежи, по-специално чрез насърчаване на съвместното използване на съществуващата физическа инфраструктура.
2.        За тази цел държавите членки се задължават да създадат механизъм за извънсъдебно уреждане на спорове, който да е на разположение на всяка от страните по спора, в случай че бъде отказан достъп до физическа инфраструктура или не бъде постигнато споразумение по условията за такъв достъп.
3.        Какво се случва, ако най-напред една от страните започне производство пред националния орган за уреждане на спорове (наричан по-нататък „ОУС“), като иска достъп до физическа инфраструктура, след което насрещната страна сезира съда с искане да се установи, че такъв достъп не следва да се предоставя?
4.        Именно в този контекст се поставя настоящото преюдициално запитване. От една страна, запитващата юрисдикция иска да се установи дали Директива 2014/61 налага задължение въпросът да бъде отнесен първо до ОУС (наричана по-нататък „последователната
система“), или страните могат да избират между процедура за уреждане на спорове и съдебно производство (наричана по-нататък „паралелната
система“). От друга страна, ако паралелната система е в съответствие с посочената директива, запитващата юрисдикция иска насоки за тълкуването на принципа на ефективност и на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) в светлината на национална процесуална разпоредба, която изисква прекратяване на извънсъдебното производство, ако впоследствие бъде заведено дело със същия предмет пред съд.
II.    Правна уредба
А.      Правото на Съюза
5.        Съображения
2, 9, 11, 13, 14, 19, 34 и 39 от Директива 2014/61 гласят следното:
„(2)      Като отчетоха важността на разгръщането на високоскоростен широколентов достъп, държавите членки потвърдиха амбициозните цели относно широколентовия достъп […] да се гарантира, че до 2020 г. всички европейци ще имат достъп до интернет с много по-висока скорост — над 30 Mbps, а най-малко 50 % от домакинствата в Съюза ще имат абонаменти за достъп до интернет със скорост над 100 Mbps.
[…]
(9)      Мерките, насочени към повишаване на ефикасността на използване на съществуващата инфраструктура […] следва да имат съществен принос за осигуряване на бързото и широко разгръщане на високоскоростни електронни съобщителни мрежи […].
[…]
(11)      С настоящата директива се цели установяването на някои минимални права и задължения, приложими в целия Съюз […]. Следва да се осигури минимално равнище на равнопоставеност, като при това в съответствие с принципа на субсидиарност следва да не се засягат съществуващите най-добри практики и мерки, приети на национално и местно равнище, които включват по-подробни разпоредби и условия, както и допълнителните мерки, които допълват тези права и задължения.
[…]
(13)      За оператори на електронни съобщителни мрежи, по-специално за нови участници, е възможно да се окаже значително по-ефикасно да използват вече съществуващите физически инфраструктури, включително тези на други комунални услуги, за да разгърнат електронни съобщителни мрежи […].
(14)      С цел по-доброто разгръщане на високоскоростни електронни съобщителни мрежи на вътрешния пазар в настоящата директива следва да се определят права за доставчиците на обществени съобщителни мрежи на достъп до физическа инфраструктура, независимо от местонахождението ѝ, при справедливи и разумни условия […]
[…]
(19)      Ако по време на търговските преговори не бъде постигнато съгласие […], всяка от страните следва да може да се обърне към [ОУС] на национално равнище с молба да постанови решение за двете страни, за да бъдат избегнати необосновани откази за договаряне и налагането на неразумни условия […]
[…]
(34)      В съответствие с принципа на субсидиарност настоящата директива следва да се прилага, без да се засяга възможността на държавите членки да възложат регулаторните задачи, предвидени в нея, на органи, които са най-подходящи за тяхното изпълнение в съответствие с вътрешната конституционна система за разпределяне на компетентността и правомощията, както и с изискванията, определени в настоящата директива.
[…]
(39)      Настоящата директива е съобразена с основните права и съблюдава принципите, признати по-конкретно с [Хартата], по-специално […] правото на ефективни правни средства за защита […]“.
6.        Член 1, параграфи
1—3 от тази директива предвижда:
„1.      Настоящата директива има за цел да улесни и стимулира разгръщането на високоскоростни електронни съобщителни мрежи чрез насърчаване на съвместното използване на съществуващата физическа инфраструктура […].
2.      С настоящата директива се установяват минимални изисквания по отношение на строежите и физическата инфраструктура с цел сближаване на определени аспекти на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки в тези области.
3.      Държавите членки могат да запазват или въвеждат мерки в съответствие с правото на Съюза, които надхвърлят установените с настоящата директива минимални изисквания, с оглед на по-успешното постигане на целта, посочена в параграф 1“.
7.        Съгласно член 3, параграфи
2—5 от тази директива:
„2.      Държавите членки гарантират, че при писмено искане от страна на предприятие, което предоставя или което има право да предоставя обществени съобщителни мрежи, всеки мрежов оператор е задължен да удовлетворява всички разумни искания за достъп до неговата физическа инфраструктура при справедливи и разумни условия, включително цена, с оглед разполагане на елементи на високоскоростни електронни съобщителни мрежи. […]
3.      Държавите членки изискват всеки отказ на достъп да се основава на обективни, прозрачни и пропорционални критерии […]
4.      Когато бъде отказан достъп или когато в срок от два месеца, считано от датата на получаване на искането за достъп, не бъде постигнато споразумение по конкретни условия, включително цена, държавите членки гарантират, че всяка от страните има право да отнесе въпроса до компетентния [ОУС].
5.      Държавите членки изискват от [ОУС], посочен в параграф 4, при пълно зачитане на принципа на пропорционалност да постанови обвързващо решение за уреждане на спора, започнат съгласно параграф 4, което включва определянето на справедливи и разумни условия, включително цена, когато е приложимо.
Националният [ОУС] разрешава спора в най-краткия възможен срок и при всички случаи в рамките на четири месеца от датата на получаване на пълното искане, освен при изключителни обстоятелства, като не се засяга възможността всяка от страните да отнесе случая до съда“.
8.        Член 10, параграф 6 от същата директива гласи, че „[в]сички решения, които се вземат от компетентните органи, посочени в настоящия член, подлежат на съдебно обжалване в съответствие с националното право“.
Б.      Словенското право
9.        Zakon o elektronskih komunikacijah (Закон за електронните съобщения, наричан по-нататък „ZEKom-1“) транспонира Директива
2014/61 в словенското право. Член 93, параграфи
3—5 и 7, член 217, параграф 3, член 218, параграф 6 и член 220а, параграф 5 от този закон по същество съответстват на член 3, параграфи
2—5 от тази директива. Освен това член 192, параграф 1 от ZEKom-1 по същество съответства на член 10, параграф 6 от Директива
2014/61.
10.      Също така съгласно член 218, параграф 4 от ZEKom-1, „[а]ко в хода на процедурата за уреждане на спорове пред [Agencija za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenije (Агенция за комуникационни мрежи и услуги на Република Словения, наричана по-нататък „Агенцията“)] една от страните започне съдебно производство със същия предмет пред компетентния съд или оттегли вече подадената молба за уреждане на спора, процедурата за уреждане на спора пред Агенцията се прекратява“.
III. Факти, производство и преюдициални въпроси
11.      На 19 ноември 2020 г. Telekom Slovenije (наричано по-нататък „Telekom“) подава искане за достъп до физическата инфраструктура на телекомуникационната мрежа, собственост на T‑2
družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme, d. o. o. (наричано по-нататък „T‑2“). С писмо от 21 януари 2021 г. T‑2 отказва да предостави достъп.
12.      На 29 април 2021 г. Telekom подава до Агенцията молба за уреждане на спор, като иска от нея да разпореди на T‑2 да предостави достъп до своята инфраструктура.
13.      На 6 септември 2021 г. T‑2 предявява установителен иск пред Okrožno sodišče v Ljubljani (Окръжен съд Любляна, Словения), с който иска да се установи, че Telekom няма право на достъп до физическата му инфраструктура.
14.      Telekom повдига възражение за липса на компетентност на тази юрисдикция, като твърди, че става въпрос за административен спор, който не е от компетентността на гражданските съдилища.
15.      На 2 ноември 2021 г. Агенцията прекратява образуваната пред нея процедура с мотива, че предметът ѝ е по същество идентичен с предмета на иска, предявен от T‑2 пред Okrožno sodišče v Ljubljani (Окръжен съд Любляна), и че уреждането на спорове от Агенцията не засяга компетентността на съдилищата.
16.      Telekom обжалва това решение пред Upravno sodišče Republike Slovenije (Административен съд на Република Словения).
17.      С решение от 12 септември 2023 г. този съд отхвърля жалбата. Според него изразът „не се засяга възможността всяка от страните да отнесе случая до съда“ (наричан по-нататък „клаузата за незасягане“) съгласно член 3, параграф 5, втора алинея от Директива
2014/61 изключва нарушаване на правото да се сезира съда.
18.      С определение от 25 февруари 2022 г. Okrožno sodišče v Ljubljani (Окръжен съд Любляна) отхвърля възражението за липса на компетентност, повдигнато от Telekom(3). Посоченият съд приема, че решението по този спор ще се отрази на създаването на облигационно правоотношение между страните, поради което е от компетентността на гражданските съдилища.
19.      Telekom обжалва това определение пред Višje sodišče v Ljubljani (Апелативен съд Любляна, Словения).
20.      С определение от 9 юни 2022 г. тази юрисдикция уважава жалбата на Telekom, като приема възражението за липса на компетентност. Според Višje sodišče v Ljubljani (Апелативен съд, Любляна) телеологичното и контекстуалното тълкуване на Директива
2014/61 показват, че е налице воля за намаляване на разходите за разгръщане на високоскоростни електронни съобщителни мрежи, че правото на достъп на доставчиците на мрежи до физическа инфраструктура има за цел да се ускори разгръщането на такива мрежи и че с оглед на ускоряването на достъпа се определя специален национален орган за уреждане на спорове, както и срокове, в които този орган трябва да вземе решение. В този контекст ограничително буквално тълкуване, което дава предимство на уреждането на спорове по съдебен ред, без да се определя срок за постановяване на решението, би било в противоречие с волята на законодателя на Съюза. Освен това, като приема, че Агенцията действа като публичен орган, когато се произнася по спор между оператори относно достъпа до физическа инфраструктура, тази юрисдикция стига до извода, че в случая става въпрос за административен спор, който не попада в компетентността на гражданските съдилища.
21.      T‑2 обжалва това определение пред запитващата юрисдикция —
Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Върховен съд на Република Словения). На 14 септември 2022 г. тази юрисдикция допуска касационната жалба на T‑2.
22.      Запитващата юрисдикция счита, че не е възможно клаузата за незасягане съгласно член 3, параграф 5, втора алинея от Директива 2014/61 да се тълкува единствено въз основа на нейния текст. Освен това, като се имат предвид целите на Директивата, тази юрисдикция счита, че са възможни няколко тълкувания.
23.      При тези обстоятелства запитващата юрисдикция решава да спре производството и да постави на Съда следните
преюдициални въпроси:
„1)      Трябва ли Директива [2014/61] — по-специално изразът „като не се засяга възможността всяка от страните да отнесе случая до съда“ в член 3, параграф 5, втора алинея от тази директива — да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която мрежовият оператор има право да подаде искане за уреждане на спор относно достъпа до съществуваща физическа инфраструктура или пред [ОУС], или пред съд (с обща компетентност)?
2)      Трябва ли член 3, параграф 5, втора алинея от Директива [2014/61], предвид принципите на равностойност и ефективност и член 47 от [Хартата], да се тълкува в смисъл, че не допуска национална процесуална разпоредба, съгласно която процедурата за разрешаване на спор пред националния [ОУС] се прекратява, ако в хода на процедурата за разрешаване на спор пред този орган една от страните предяви иск със същия предмет пред компетентния съд?“.
24.      Писмени становища представят Telekom, T‑2, италианското и словенското правителство, както и Европейската комисия. Същите страни, с изключение на италианското правителство, участват в съдебното заседание, проведено на 29 януари 2026 г.
IV.    Анализ
А.      По първия преюдициален въпрос
1.      Предварителни бележки
25.      Първият въпрос се отнася общо до Директива 2014/61, и по-специално до клаузата за незасягане в член 3, параграф 5, втора алинея от тази директива. За да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, считам, че е необходимо да се тълкува и параграф 4 от тази правна разпоредба(4).
26.      Следователно с първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3, параграф 4 и член 3, параграф 5, втора алинея от Директива 2014/61 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, съгласно която мрежовият оператор има право да подаде искане за уреждане на спор относно достъпа до съществуваща физическа инфраструктура или пред ОУС, или пред съд.
27.      Всички заинтересовани страни, с изключение на Telekom, предлагат на този въпрос да се отговори отрицателно.
28.      Противно на това,
Telekom по същество твърди, че единственият начин за постигане на целите на Директива 2014/61 е чрез предоставяне на ОУС на изключителна компетентност за уреждане на спорове относно достъпа до съществуваща физическа инфраструктура, при условие че има възможност за обжалване на решенията на ОУС пред административните съдилища.
29.      За да отговоря на този въпрос, ще приложа обичайния метод на тълкуване на Съда, като взема предвид не само текста на член 3, параграф 4 и член 3, параграф 5, втора алинея от Директива 2014/61, но и контекста на тази разпоредба, както и целите, преследвани с акта, от който тя е част(5).
2.      Tекстът на член 3, параграф 4 и на член 3, параграф 5, втора алинея от Директива 2014/61
30.      Съгласно член 3, параграф 4 от Директива 2014/61 всяка от страните трябва да има право да отнесе спор относно достъпа до съществуваща физическа инфраструктура до компетентния ОУС.
31.      Член 3, параграф 5 от тази директива определя критериите и принципите, които трябва да спазва ОУС при изпълнение на функциите си, като все пак добавя във втора алинея, че това „не […] засяга възможността всяка от страните да отнесе случая до съда“.
32.      Според мен от съвместния прочит на тези два параграфа на член 3 следва, че страните имат възможност да изберат дали да отнесат спора пред ОУС или пред съд.
33.      Това тълкуване се потвърждава от съпоставката на текста на член 3, параграф 4 и член 3, параграф 5, втора алинея от Директива 2014/61 с текста на други разпоредби от правото на Съюза, които, съгласно даденото им от Съда тълкуване, съответно допускат паралелна система и изискват последователна система.
34.      Първо, Регламент (ЕС) 2016/679(6) предоставя различни средства за правна защита на лицата, които твърдят нарушение на този регламент. В това отношение член 77, параграф 1 от този регламент уточнява, че „[б]ез да се засягат които и да било други административни или съдебни средства за правна защита“, всеки субект на данни има право да подаде жалба до надзорен орган. По-нататък, съгласно член 78, параграф 1 от посочения регламент всяко физическо и юридическо лице има право на ефективна съдебна защита срещу отнасящо се до него правно обвързващо решение на надзорен орган, „без да се засягат които и да било други административни или несъдебни средства за защита“. Накрая, член 79, параграф 1 от същия регламент гарантира на всеки субект на данни правото на ефективна съдебна защита, „без да се засягат които и да било налични административни или несъдебни средства за защита, включително правото на подаване на жалба до надзорен орган съгласно член 77“(7).
35.      Съдът подчертава, че всяко от тези средства трябва да може да се използва, „без да се засягат“ останалите. Отчитайки също така контекста и целите, преследвани с Регламент 2016/679, Съдът констатира, че горните разпоредби не предвиждат приоритетна или изключителна компетентност, нито пък правило за предимство, що се отнася до извършваната от посочените в него административни или съдебни органи преценка налице ли е нарушение на предоставените с този регламент права(8).
36.      Второ, съгласно Директива 2001/14/ЕО(9) схемата за таксуване за ползването на железопътна инфраструктура трябва да зачита по-специално принципа на равно третиране на железопътните предприятия(10). В този контекст съгласно член 30, параграф 2 от тази директива „[к]андидат има право да подаде жалба до регулиращия орган, ако счита, че е третиран несправедливо, че е дискриминиран или засегнат по какъвто и да било друг начин, и по-специално срещу решения, приети от управители на инфраструктура или, където е уместно, от железопътни предприятия
[…]“. По-нататък, съгласно параграф 6 от тази разпоредба „[д]ържавите членки приемат необходимите мерки, за да гарантират, че решенията, взети от регулиращия орган, подлежат на съдебен контрол“.
37.      Като взема предвид също контекста и целите, преследвани с Директива 2001/14, Съдът констатира, че член 30 от тази директива възлага на регулиращия орган изключителна компетентност да разрешава спорове във връзка със схемата за таксуване за ползването на железопътна инфраструктура(11).
38.      Според мен използваната в Директива 2014/61 формулировка — и следователно предвидената система —
наподобява тази на Регламент 2016/679 и се различава от тази на Директива 2001/14. Следователно е възможно да се изведе, че Директива 2014/61 допуска паралелна система.
39.      Признавам също така обаче, че член 3, параграф 5, втора алинея от Директива 2014/61 може да се тълкува по различен начин. По-специално преди клаузата за незасягане се посочва срокът, в който ОУС трябва да разреши спора. Освен това първата алинея от тази разпоредба определя обхвата на решението, което трябва да постанови ОУС. Ето защо клаузата за незасягане несъмнено би могла да се тълкува като отнасяща се до правото на обжалване на това решение пред административен съд.
40.      Някои заинтересовани страни обаче твърдят, че член 10, параграф 6 от Директива 2014/61 изключва такова тълкуване именно защото правото на обжалване е предвидено в тази разпоредба. Това ме кара да разгледам контекста, в който се вписват член 3, параграфи
4 и 5 от Директива 2014/61.
3.      Контекстът
а)      Член 10, параграф 6 от Директива 2014/61
41.      Член 10, параграф 6 от Директива 2014/61 гласи, че всички решения на ОУС „подлежат на съдебно обжалване в съответствие с националното право“. Следователно текстът му се различава от този на член 3, параграф 5, втора алинея от същата директива, който предвижда „възможността да [се] отнесе случая[т] до съда“.
42.      Това показва, че последната разпоредба предоставя възможност за отнасяне на спора до (гражданските) съдилища, докато първата гарантира правото на обжалване на решение на ОУС, прието на основание член 3, параграфи
4 и 5 от Директива 2014/61.
43.      Несъмнено член 10, параграф 6 от Директива 2014/61 гарантира правото на обжалване на всяко решение на ОУС, като по този начин обхваща решения, различни от тези относно достъпа до съществуваща физическа инфраструктура. Всъщност възможността за отнасяне до ОУС на спор по други въпроси, попадащи в приложното поле на тази директива, е предвидена в член 4, параграф 6, член 5, параграф 4, член 6, параграф 4 и член 9, параграф 3, втора алинея от посочената директива.
44.      Следователно член 3, параграф 5,
втора алинея и член 10, параграф 6 от Директива 2014/61 биха могли да се тълкуват в смисъл, че имат различно приложно поле, макар и отчасти да се припокриват. От една страна, първата разпоредба би се отнасяла само до жалби срещу решение на ОУС относно достъпа до съществуваща физическа инфраструктура. От друга страна, втората разпоредба би се отнасяла до всяка жалба срещу всяко решение на ОУС.
45.      Въпреки това, всяка от разпоредбите, изброени в точка 43 от настоящото заключение, съдържа клауза за незасягане, подобна на тази в член 3, параграф 5, втора алинея от Директива 2014/61(12).
46.      С предположението, че законодателят не е приел излишни разпоредби, съответно припомням, че член 3, параграф 5, втора алинея от Директива 2014/61 предоставя възможност за отнасяне на спор пред (гражданските) съдилища, докато член 10, параграф 6 от тази директива гарантира право на обжалване на решение на ОУС, прието на основание член 3, параграфи
4 и 5 от посочената директива.
б)      Други актове в сектора на далекосъобщенията
47.      Този извод се потвърждава, първо, от Регламент 2024/1309, който отменя Директива 2014/61(13). Действително, както подчертава запитващата юрисдикция, член 13, параграф 1, буква а) и член 13, параграф 5 от този регламент ясно показват, че паралелната система е в съответствие с правото на Съюза.
48.      Член 13, параграф 1, буква а) от Регламент 2024/1309 гласи, че „[б]ез да се засяга възможността за отнасяне на случая до съд, всяко лице има право да отнесе възникнал спор до [ОУС], когато бъде отказан достъп до съществуваща инфраструктура или когато […] не бъде постигнато споразумение по конкретни ред и условия, включително по отношение на цената“.
49.      При това положение възможността за отнасяне на случая до съд вече не е закрепена в същата разпоредба, която определя изискванията, приложими към решенията на ОУС(14). Следователно, изглежда, отпадат евентуалните съмнения дали този достъп до съд трябва да се тълкува като право на обжалване на това решение.
50.      Освен това член 13, параграф 5 от Регламент 2024/1309 гласи, че „[н]астоящият член допълва и не засяга правните средства за защита и процедурите в съответствие с член 47 от [Хартата]“.
51.      Освен това съгласно член 14, параграф 10, първа алинея от посочения регламент „[в]сяко решение, взето от компетентен орган, подлежи на обжалване в съответствие с националното законодателство пред напълно независим апелативен орган, включително съдебен орган“. Съгласно втора алинея от тази разпоредба „[п]равото на обжалване в съответствие с първа алинея не засяга правото на страните да отнесат спора до компетентния национален съд“.
52.      Ето защо според мен Регламент 2024/1309 допуска паралелна система като разглежданата по настоящото дело.
53.      Несъмнено е вярно, че Регламент 2024/1309 не е приложим ratione temporis към настоящото дело. Все пак, нищо от подготвителните работи по приемането му не сочи, че е била търсена промяна в подхода. Следователно е разумно да се заключи, че законодателят е искал само да изясни предвидения в Директива 2014/61 режим за уреждане на спорове относно достъпа до съществуваща физическа инфраструктура.
54.      Второ, съгласно член 26, параграф 5 от Директива (ЕС) 2018/1972(15) извънсъдебното решаване на спорове между предприятия „не възпрепятства страните да предявят иск пред съда“.
55.      Трето, съгласно член 34, параграф 1 от Директива 2002/22/ЕО(16) „[д]ържавите членки гарантират прозрачни, опростени и несвързани с големи разходи процедури за извънсъдебно решаване на спорни въпроси с участието на потребителите по въпросите в приложното поле на [тази] директива“. Съгласно параграф 4 от същата разпоредба „[н]астоящият член не засяга процедурите на националния съд“.
56.      Съдът тълкува член 34 от тази директива в смисъл, че той не се противопоставя — но и не налага — последователна система(17).
57.      Следователно в област, подобна на обхванатата от Директива 2014/61, правото на Съюза допуска паралелна система като разглежданата в главното производство.
4.      Целите на Директива 2014/61
58.      Остава да се прецени дали целите, довели до приемането на Директива 2014/61, потвърждават това тълкуване.
59.      В това отношение, както следва по-специално от член 1, параграф 1 от Директива 2014/61 във връзка със съображения
2, 9, 13 и 14 от нея, тази директива има за цел да улесни и стимулира бързото разгръщане на високоскоростни електронни съобщителни мрежи, по-специално чрез насърчаване на съвместното използване на съществуващата физическа инфраструктура.
60.      Разбира се, както подчертават Telekom и запитващата юрисдикция, тази цел би се постигнала по-успешно, ако Директива 2014/61 задължаваше държавите членки да въведат последователна система. Всъщност целта на извънсъдебните процедури е по-бързо уреждане на споровете и намаляване на разходите, улеснявайки по този начин достъпа до физическата инфраструктура, а оттам и бързото разгръщане, предвидено в тази директива(18).
61.      Въпреки това, поради изложените по-долу причини не считам, че паралелната система противоречи на целите на Директива 2014/61.
62.      От една страна, съгласно член 1, параграфи
2 и 3 от Директива 2014/61 във връзка със съображение 11 от нея, тази директива определя минимални изисквания относно достъпа до физическата инфраструктура. В резултат на това хармонизацията, осъществена с тази директива, изглежда, не стига дотам, че да налага въвеждането на последователна система в ущърб на съдебните производства. Макар да е вярно, че държавите членки могат да въведат такава система, те не са длъжни да го направят. По същество според мен, за да се изпълнят целите на тази директива, е достатъчно извънсъдебните процедури да бъдат достъпни, без да е необходимо да са задължителни.
63.      В този контекст следва да се подчертае, че функционирането и ефективността на административните органи и съдилищата може да се различават в отделните държави членки. Ето защо изглежда разумно да им се предостави известна свобода на преценка в това отношение. Докато някои държави членки може да сметнат за уместно да въведат последователна система, за да се облекчи работата на съдилищата, други може да не го направят(19).
64.      От друга страна, както изтъква Telekom, споровете относно достъпа до съществуващата физическа инфраструктура в областта на далекосъобщенията може да изискват определено равнище на експертен опит. Не мисля обаче, че национален първоинстанционен съд не е в състояние да изпълни такава задача, която по същество изисква определянето на справедливи и разумни условия за достъп (член 3, параграф 5, първа и трета алинея от Директива 2014/61). Във всеки случай определянето на таксите за достъп до физическа инфраструктура в областта на далекосъобщенията, изглежда, не изисква централизиран надзор, упражняван от регулиращия орган, за разлика от таксите за ползване на железопътната инфраструктура, разглеждани по делото, по което е постановено решение CTL Logistics(20).
65.      Следователно стигам до извода, че паралелна система като разглежданата по настоящото дело е в съответствие с целите на Директива 2014/61.
66.      Ето защо предлагам на първия въпрос да се отговори в смисъл, че член 3, параграф 4 и член 3, параграф 5, втора алинея от Директива 2014/61 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, съгласно която мрежовият оператор има право да подаде искане
за уреждане на спор относно достъпа до съществуваща физическа инфраструктура или пред ОУС, или пред съд с обща компетентност.
Б.      По втория преюдициален въпрос
1.      Предварителни бележки
67.      Вторият въпрос се отнася до член 3, параграф 5, втора алинея от Директива 2014/61 във връзка с принципите на равностойност и ефективност, както и с член 47 от Хартата. В това отношение се налага да направя две бележки.
68.      Първо, тъй като запитващата юрисдикция не е представила никакви данни, позволяващи на Съда да прецени спазването на принципа на равностойност, в случая предмет на разглеждане е само принципът на ефективност.
69.      Второ, запитващата юрисдикция поставя принципа на ефективност и член 47 от Хартата на равни начала. Това повдига въпроса дали е необходимо да се анализират и двата елемента, или настоящият случай следва да се преценява с оглед само на единия от тях(21).
70.      Въпреки това, с оглед на изложените в акта за преюдициално запитване мотиви ми се струва, че от една страна, запитващата юрисдикция иска да се установи дали принципът на ефективност изключва национална процесуална разпоредба, съгласно която извънсъдебното производство се прекратява, когато една от страните впоследствие отнесе същия въпрос пред съда. От друга страна, запитващата юрисдикция, изглежда, има съмнения дали такава процесуална разпоредба все пак би могла да е необходима с оглед на правото на ефективни правни средства за защита, по-специално за да се избегнат противоречиви решения и да се гарантира правната сигурност.
71.      По същество, поне от гледна точка на запитващата юрисдикция, може да е налице явен конфликт между гарантирането на ефективността на правата, произтичащи от Директива 2014/61, и гарантирането на правото на ефективни правни средства за защита(22). Ето защо разглежданата национална процесуална разпоредба следва да се анализира от гледна точка както на принципа на ефективност, така и на правото на ефективни правни средства за защита, за да се намери балансирано решение, което да предотврати посочения от запитващата юрисдикция явен конфликт.
72.      Следователно с втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3, параграф 5, втора алинея от Директива 2014/61 и принципът на ефективност трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална процесуална разпоредба, съгласно която процедурата за разрешаване на спор пред компетентния национален ОУС се прекратява, ако в хода на процедурата за разрешаване на спор пред този орган една от страните предяви иск със същия предмет пред компетентния съд. При утвърдителен отговор тази юрисдикция иска да се установи дали все пак член 47 от Хартата не изисква такава национална процесуална разпоредба.
2.      Принципът на ефективност
73.      Съгласно постоянната практика на Съда, установена след постановяването на решение Rewe-Zentralfinanz и Rewe-Zentral(23), при липса на правна уредба на Съюза в определена област, във вътрешния правен ред на всяка държава членка трябва да се посочат компетентните юрисдикции и да се определят процесуалните правила за съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза. Тези правила обаче не трябва да са по-неблагоприятни от правилата, които уреждат аналогични вътрешноправни съдебни производства (принцип на равностойност), и не трябва да правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (принцип на ефективност).
74.      Така, за да се приложи принципът на ефективност, не трябва да има процесуални разпоредби на Съюза, които да уреждат производства, предназначени да гарантират защитата на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза.
75.      В това отношение, що се отнася до Директива 2014/61, от моя анализ на първия въпрос следва, че i) държавите членки трябва да въведат извънсъдебна процедура за уреждане на споровете относно достъпа до физическа инфраструктура (член 3, параграф 4), ii) всяка от страните следва да има право да обжалва решението на ОУС пред съд (член 10, параграф 6) и iii) всяка от страните следва да има възможност да отнесе спора пред съдa (член 3, параграф 5, втора алинея).
76.      Директива 2014/61 обаче не установява правила за предимство между правните средства за защита по точки i) и iii). От това следва, че всяка национална процесуална разпоредба, която определя такова предимство, попада в обхвата на принципа на процесуалната автономия, при условие че са спазени принципите на равностойност и ефективност.
77.      В това отношение съгласно постоянната практика на Съда всеки случай, в който се поставя въпросът дали национална процесуална разпоредба прави невъзможно или прекомерно трудно прилагането на правото на Съюза, трябва да се анализира, като се държи сметка за мястото на тази разпоредба в цялото производство и за неговото развитие и особености пред различните национални инстанции. В това отношение при необходимост следва да се вземат предвид принципите, които стоят в основата на националната съдебна система, като гарантиране на правото на защита, принципа на правна сигурност и правилното протичане на производството(24).
78.      При обстоятелствата в настоящия случай следва да се припомни, че съгласно съображение 9 от Директива 2014/61 мерките, насочени към повишаване на ефективността на използване на съществуващата инфраструктура следва да имат съществен принос за осигуряване на бързото и широко разгръщане на високоскоростни електронни съобщителни мрежи, което е целта на тази директива.
79.      Следователно всеки мрежов оператор следва да има право на достъп до физическата инфраструктура на друг оператор, ако са изпълнени условията по член 3, параграф 2 от Директива 2014/61 и ако последният, в съответствие с параграф 3 от тази разпоредба, не е посочил никакви обективни, прозрачни и пропорционални основания за отказ на достъп.
80.      Установяването на процедура за уреждане на спорове относно достъпа до физическа инфраструктура, съгласно която ОУС по принцип трябва да се произнесе в най-краткия възможен срок и при всички случаи в рамките на четири месеца(25), очевидно улеснява достъпа до съществуващата физическа инфраструктура, като по този начин благоприятства целта на Директива 2014/61.
81.      В разглеждания случай Telekom прибягва до тази процедура, за да поиска достъп до физическата инфраструктура на T‑2. Тогава T‑2 отнася въпроса пред съда, като иска да се установи, че Telekom няма право на достъп до физическата му инфраструктура. Съгласно националното право при тези обстоятелства процедурата пред ОУС се прекратява автоматично.
82.      Според мен това прави прекомерно трудно или практически невъзможно упражняването на правото на Telekom на своевременен достъп до физическата инфраструктура на T‑2, гарантирано с член 3, параграф 2 от Директива 2014/61 във връзка със съображение 9 от нея. В допълнение това накърнява пълната ефективност (полезно действие) на процедурата за извънсъдебно уреждане на спорове, предвидена в член 3, параграф 4 от Директива 2014/61(26).
83.      Всъщност възможността да се сезира ОУС и следователно да се постигне бързо уреждане на спор относно достъпа до физическа инфраструктура или условията за такъв достъп има за цел да направи правото на достъп ефективно. В положение, при което операторът на практика е избрал да отнесе спора пред ОУС, а не пред граждански съд, автоматичното прекратяване на първата процедура, след като другата страна отнесе същия спор пред съда, противоречи на принципа на ефективност и на пълната ефективност на член 3, параграф 4 от Директива 2014/61.
84.      В случая от преписката по делото е видно, че процедурата пред ОУС и производството пред гражданския съд имат един и същ предмет. Освен това никоя от заинтересованите страни не оспорва тази предпоставка. Всъщност иск, насочен към установяване на обстоятелството, че мрежовият оператор няма право на достъп до физическата инфраструктура, може дори да се разглежда само като защита срещу първото висящо пред ОУС дело, предявена под формата на независимо съдебно производство(27). Във всеки случай запитващата юрисдикция следва да се увери, че двете висящи дела са с изцяло идентичен предмет и че не съществуват допълнителни основания, обосноваващи последващо сезиране на съда(28).
3.      Правото на ефективни правни средства за защита
85.      В точка 76 от настоящото заключение установих, че Директива 2014/61 не установява правила за предимство между процедурите за уреждане на спорове и съдебните производства с един и същ предмет.
86.      Следователно държавите членки, които избират да приложат член 3 от Директива 2014/61 чрез въвеждане на паралелна система, по принцип са тези, които трябва да приемат правила, определящи практическите условия за упражняване на предвидените в тази разпоредба средства за правна защита.
87.      В настоящия случай националният законодател действително е приел такива правила. Както обаче следва от анализа ми в предходния раздел, тези правила могат да направят прекомерно трудно или практически невъзможно упражняването на правата, предоставени на мрежовите оператори, които търсят достъп до съществуваща физическа инфраструктура съгласно Директива 2014/61. При тези обстоятелства по принцип националните органи, включително съдилищата и компетентните органи за уреждане на спорове, са тези, които следва да осигурят ефективната защита на правата, произтичащи от Директива 2014/61, като оставят без приложение разпоредбата от националното право, която налага прекратяване на процедурата пред ОУС.
88.      Въпреки това, неприлагането и съответно необходимостта да се гарантира пълната ефективност на Директива 2014/61 могат да породят потенциален проблем: при липсата на правила за предимство паралелното провеждане на две производства с изцяло идентичен предмет създава риск от постановяване на противоречиви решения, което би довело до положение на правна несигурност. Това може да се сметне за ограничение на правото на ефективни правни средства за защита, гарантирано от член 47 от Хартата(29).
89.      Съгласно постоянната съдебна практика обаче основните права не са абсолютни и могат да бъдат ограничавани. Съгласно член 52, параграф 1 от Хартата ограничение на правото на ефективни правни средства за защита пред съд по смисъла на член 47 от Хартата може да бъде обосновано, ако е предвидено в закон, ако зачита основното съдържание на същото право и при спазване на принципа на пропорционалност, ако е необходимо и действително отговаря на признати от Съюза цели от общ интерес или на необходимостта да се защитят правата и свободите на други лица(30).
90.      В случая, на първо място, осигуряването на ефективността на гарантираното в член 3, параграф 2 от Директива 2014/61 право на достъп до съществуваща физическа инфраструктура, по-специално като се позволи на оператора да постигне бързо уреждане на спора относно такъв достъп, гарантирано от член 3, параграф 4 от тази директива, непременно представлява призната от Европейския съюз цел от общ интерес.
91.      На второ място, паралелното протичане на двете производства изглежда необходимо за постигането на тази цел. Би могло да се твърди, че установяването на принцип на предимство на първия орган, пред който е отнесен спорът — в случая ОУС — едновременно би гарантирало ефективността на правото на достъп до физическата инфраструктура и би намалило риска от противоречиви решения(31). Същевременно обаче това би ограничило правото на другата страна на ефективни правни средства за защита, тъй като би означавало спиране или прекратяване на съдебното производство. Освен това, тъй като Директива 2014/61 не установява правила за предимство, не считам, че принципът на предимството на първия сезиран орган трябва непременно да бъде наложен на държавите членки.
92.      На трето място, според мен следните аспекти намаляват риска от постановяване на противоречиви решения.
93.      Най-напред, ако решението на ОУС е постановено преди съдебното решение, то би било задължително и следователно изпълнимо от оператора, който търси достъп до физическата инфраструктура(32). Това отговаря на целта на Директива 2014/61.
94.      Също така, както изтъква Комисията в съдебното заседание, това решение със сигурност ще бъде полезно за съда, който се произнася по същия предмет(33). Всъщност, предвид експертния опит на ОУС, неговото решение може да спести необходимостта националният съд да иска експертно заключение, като по този начин ускори съдебното производство. Освен това, без да се засягат по-подробните национални правила, определящи действието на административните решения в граждански производства, националният съд може да се позове на решението на ОУС в мотивите на собственото си решение(34).
95.      Освен това, при условие че са спазени принципите на равностойност и ефективност, може да се приложи всяка друга национална процесуална разпоредба, която е в състояние да намали риска от непоследователни решения, а именно в случай на обжалване на решение на ОРС пред административен съд(35).
96.      С оглед на гореизложеното стигам до извода, че член 3, параграф 5, втора алинея от Директива 2014/61, разглеждан във връзка с принципа на ефективност, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална процесуална разпоредба, съгласно която процедурата за уреждане на спор пред компетентния национален ОУС се прекратява, ако в хода на тази процедура пред този орган една от страните предяви иск със същия предмет пред компетентния съд. Освен това правото на ефективни правни средства за защита, закрепено в член 47 от Хартата, не изисква наличието на такава национална процесуална разпоредба.
97.      Ако противно на моето предложение Съдът приеме, че принципът на ефективност допуска такава национална процесуална разпоредба или че член 47 от Хартата изисква такава разпоредба, запитващата юрисдикция все пак следва да гарантира, че съдебното производство, образувано в хода на висящо извънсъдебно производство със същия предмет, няма за единствена цел да лиши страната, която иска достъп до физическата инфраструктура, от бързото уреждане на спора. В това отношение тя трябва да вземе предвид по-специално обстоятелствата, посочени в точка 84 от настоящото заключение.
98.      Ако запитващата юрисдикция стигне до обратния извод, тя трябва да приложи всички действащи национални процесуални разпоредби, за да забрани злоупотребата с процесуални права(36).
V.      Заключение
99.      С оглед на всички гореизложени съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Върховен съд на Република Словения) преюдициални въпроси по следния начин:
„1)      Член 3, параграф 4 и член 3, параграф 5, втора алинея от Директива 2014/61/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година относно мерките за намаляване на разходите за разгръщане на високоскоростни електронни съобщителни мрежи
трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, съгласно която мрежовият оператор има право да подаде искане за уреждане на спор относно достъпа до съществуваща физическа инфраструктура или пред компетентния национален орган за уреждане на спорове, или пред съд с обща компетентност.
2)      Член 3, параграф 5, втора алинея от Директива 2014/61, разглеждан във връзка с принципа на ефективност,
трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална процесуална разпоредба, съгласно която процедурата за уреждане на спор пред компетентния национален орган за уреждане на спорове се прекратява, ако в хода на посочената процедура пред този орган една от страните предяви иск със същия предмет пред компетентния съд. Правото на ефективни правни средства за защита, закрепено в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, не изисква наличието на такава национална процесуална разпоредба“.
1      Език на оригиналния текст: английски.
2      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година относно мерките за намаляване на разходите за разгръщане на високоскоростни електронни съобщителни мрежи (ОВ L 155, 2014 г., стр. 1).
3      Вж. точка 14 от настоящото заключение.
4      Вж. в този смисъл решения от 20 март 1986 г., Tissier (35/85, EU:C:1986:143, т. 9), и от 5 март 2026 г., Daraa(C‑458/24, EU:C:2026:146, т. 40).
5      Решения от 17 ноември 1983 г., Merck (292/82, EU:C:1983:335, т. 12), и от 5 март 2026 г., ErdrichUmformtechnik (C‑828/24, EU:C:2026:154, т. 24).
6      Регламент (ЕС) 2016/679 на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Директива 95/46/EО (Общ регламент относно защитата на данните) (ОВ L 119, 2016 г., стр. 1).
7      Решение от 12 януари 2023 г., Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (C‑132/21, наричано по-нататък „решение Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság“, EU:C:2023:2, т. 33).
8      Решение Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (т. 34 и 35). Що се отнася до контекста и целите, преследвани с Регламент 2016/679, вж. точки 36—44 от това решение.
9      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 26 февруари 2001 година за разпределяне капацитета на железопътната инфраструктура и събиране на такси за ползване на железопътна инфраструктура и за сертифициране за безопасност (ОВ L 75, 2001 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 8, стр. 66). Тази директива е отменена и заменена, считано от 17 юни 2015 г., с Директива 2012/34/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 21 ноември 2012 година за създаване на единно европейско железопътно пространство (ОВ L 343, 2012 г., стр. 32).
10      Вж. в този смисъл решение от 9 ноември 2017 г., CTL Logistics (C‑489/15, EU:C:2017:834, т. 45).
11      Вж. в този смисъл решение от 9 ноември 2017 г., CTL Logistics (C‑489/15, EU:C:2017:834, т. 86).
12      Освен това отбелязвам, че всички разпоредби на Директива 2014/61, които предвиждат възможността за сезиране на ОУС, понастоящем са свързани с член 13 от Регламент (ЕС) 2024/1309 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2024 година за мерки за намаляване на разходите за разполагане на гигабитови електронни съобщителни мрежи, за изменение на Регламент (ЕС) 2015/2120 и за отмяна на Директива 2014/61/ЕС (Акт за гигабитовата инфраструктура) (ОВ L, 2024/1309). Вж. в този смисъл таблицата на съответствието в приложението към посочения регламент.
13      Съгласно член 18, параграф 1 от Регламент 2024/1309 и при спазване на дерогацията, предвидена в параграф 2 от него, Директива 2014/61 се отменя, считано от 12 ноември 2025 г.
14      Вж. точка 39 от настоящото заключение.
15      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2018 година за установяване на Европейски кодекс за електронни съобщения (ОВ L 321, 2018 г., стр. 36).
16      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга) (ОВ L 108, 2002 г., стр. 51; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 213). Тази директива е отменена с Директива 2018/1972. Член 34 от Директива 2002/22 по същество съответства на член 25 от Директива 2018/1972.
17      Решение от 18 март 2010 г., Alassini и др. (C‑317/08—C‑320/08, наричано по-нататък „решение Alassini и др.“, EU:C:2010:146, т. 42—44).
18      Вж. по аналогия решение Alassini и др. (т. 45 и 65).
19      Вж. по аналогия решение Alassini и др. (т. 64).
20      Решение от 9 ноември 2017 г. (C‑489/15, EU:C:2017:834, т. 57 и 58).
21      Съдът все още не е имал повод да изясни напълно отношението между принципа на ефективност и правото на ефективни правни средства за защита в случаи, попадащи в обхвата на националната процесуална автономия (вж. заключението ми по дело Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, т. 85). Това от своя страна е било предмет на разглеждане от няколко генерални адвокати (посочени в заключението ми по дело Finanmadrid
EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, бележка под линия 28) и е широко дискутирано в доктрината (вж. по-специално Prechal, S. и
R. Widdershoven, Redefining the Relationship between „Rewe-effectiveness“ and Effective Judicial Protection. —
Review of European Administrative Law, Vol. 4, № 2, 2011, 31—50 и Krommendijk, J. Is there light on the horizon? The distinction between „Rewe effectiveness“ and the principle of effective judicial protection in Article 47 of the Charter after Orizzonte. —
Common Market Law Review, Vol. 53, № 5, 2016, pp. 1395—1418). В този контекст, от една страна, Съдът приема, че изискването за ефективност по същество изразява общото задължение на държавите членки да гарантират съдебната защита на правата, които страните в процеса черпят от правото на Съюза (вж. по-специално решение Alassini и др., т. 49). Освен това в решения като това от 22 декември 2010 г.,  DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811, т. 27—29) Съдът се основава главно на принципа на ефективна съдебна защита, въпреки че запитващата юрисдикция е формулирала въпроса единствено с оглед на принципа на ефективност. От друга страна, делото може да се преценява само с оглед на принципа на ефективност, когато по-специално разглежданата национална разпоредба се отнася до административна процедура (вж. в този смисъл решение от 27 юни 2018 г., Diallo, C‑246/17, EU:C:2018:499, т. 45). Освен това по принцип национална процесуална разпоредба, която не отговаря на изискването за ефективност, което може да изглежда по-малко строго, противоречи и на член 47 от Хартата във връзка с член 52, параграф 1 от Хартата (вж. в този смисъл решение от 3 април 2025 г., Barouk, C‑283/24, EU:C:2025:236, т. 41 и 42). Ето защо по-нататъшният анализ на разглежданата национална процесуална разпоредба в светлината на член 47 от Хартата изглежда излишен. В някои специфични области обаче, като защитата на потребителите, защитата, предоставена от принципа на ефективност, може да измести защитата по член 47 от Хартата (вж. в този смисъл заключението ми по дело Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, т. 89—92).
22      За случаи, в които принципът на ефективност и правото на ефективни правни средства за защита, изглежда, са в конфликт и може да е необходимо тяхното съчетаване, вж. Peers, S. T. Hervey, J. Kenner, A. Ward (еds.). The EU Charter of Fundamental Rights, A Commentary. —
Hart Publishing, 2021, р. 1258.
23      Решение от 16 декември 1976 г. (33/76, EU:C:1976:188).
24      Решение от 14 декември 1995 г., vanSchijndel и vanVeen (C‑430/93 и C‑431/93, EU:C:1995:441, т. 19).
25      Член 3, параграф 5, втора алинея от Директива 2014/61.
26      Вж. по аналогия решение от 14 април 2016 г., SalesSinués и DrameBa (C‑381/14 и C‑385/14, EU:C:2016:252, т. 36).
27      Вж. по аналогия решение от 8 декември 1987 г., GubischMaschinenfabrik (144/86, EU:C:1987:528, т. 16). Въпреки че това решение се отнася до понятието за висящ процес в рамките на Конвенцията от 27 септември 1968 г. относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (Брюкселската конвенция), то илюстрира положението, при което е предявен иск, за да се блокира висящо производство, образувано по инициатива на другата страна.
28      Относно понятието „идентичен предмет“, макар и в контекста на член 29, параграф 1 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1) и на член 136, параграф 1 от Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (ОВ L 154, 2017 г., стр. 1), вж. решение от 19 октомври 2017 г., Merck (C‑231/16, EU:C:2017:771, т. 39 и 40 и цитираната съдебна практика).
29      Вж. в този смисъл решения
Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (т. 51, 53 и 56), и от 13 юли 2023 г., Ferrovienord (C‑363/21 и C‑364/21, EU:C:2023:563, т. 98). В практиката на Европейския съд по правата на човека (ЕСПЧ) противоречивите съдебни решения по сходни дела, макар и да не се отнасят до едни и същи страни или до едни и същи факти, винаги се преценяват въз основа на принципа на правната сигурност, залегнал в член 6, параграф 1 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. Вж. в този смисъл ЕСПЧ, решение от 20 октомври 2011 г., Nejdet Şahin и Perihan Şahin с/у Турция (CE:ECHR:2011:1020JUD001327905 § 56—58); ЕСПЧ, решение от 29 ноември 2016 г., Гръкокатолическа енория „Lupeni“ и др. с/у Румъния (CE:ECHR:2016:1129JUD007694311, § 116), и ЕСПЧ, решение от 8 юни 2023 г., Aydin и др. с/у Турция (CE:ECHR:2023:0516DEC002372111, § 60).
30      Решение от 27 септември 2017 г., Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:725, т. 62 и цитираната съдебна практика). Вж. също решения Alassini и др. (т. 63) и Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (т. 51).
31      Такава е позицията в член 132 от Регламент 2017/1001, който предвижда, че „[о]свен при наличие на особени причини за продължаване на производството“, компетентна в тази област е първата инстанция, сезирана със спор относно валидността на марка на Европейския съюз (вж. решение от 8 юни 2023 г., LM (Насрещен иск за обявяване на недействителност), C‑654/21, EU:C:2023:462, т. 53). Що се отнася най-общо до правилата за предимство, вж. заключението на генерален адвокат Richard de la Tour по дело NemzetiAdatvédelmiésInformációszabadságHatóság (C‑132/21, EU:C:2022:661, т. 68 и 69).
32      Вж. член 3, параграф 5, първа алинея от Директива 2014/61.
33      Вж. в този смисъл решение от 27 септември 2017 г., Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:725, т. 66).
34      Решение от 27 октомври 2022 г., DB Station & Service (C‑721/20, EU:C:2022:832, т. 83).
35      Вж. по аналогия решение от 13 юли 2023 г., Ferrovienord (C‑363/21 и C‑364/21, EU:C:2023:563, т. 98).
36      Сравнително проучване относно злоупотребата с процесуални права вж. в Taruffo, M. Abuse of Procedural Rights:  Comparative Standards of Procedural Fairness. —
Kluwer Law International, 1999.