62022CC0566
ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA[JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 12. oktobrī (
1
)
Lieta C‑566/22
Inkreal s. r. o.
pret
Dúha reality s. r. o.
(Nejvyšší soud (Augstākā tiesa, Čehijas Republika) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un nolēmumu atzīšana un izpilde civillietās un komerclietās – Regula (ES) Nr. 1215/2012 – Piemērošanas joma – 25. pants – Tiesas piekritības atzīšanas noteikums – Līguma puses, kuru domicils ir tajā pašā dalībvalstī un kuras vienojas par citas dalībvalsts tiesas jurisdikciju tādu strīdu izskatīšanā, kas radušies no šī līguma – Pārrobežu elements
I. Ievads
1.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu būtībā ir par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (
2
) 25. panta 1. punkta interpretāciju.
2.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp divām sabiedrībām, kuru domicils ir tajā pašā dalībvalstī, jautājumā par tiesas, kurai ir teritoriālā piekritība, noteikšanu prasības izskatīšanai par tādu prasījumu samaksu, kuri izriet no divu šajā dalībvalstī noslēgtu naudas aizdevuma līgumu neizpildes, kuros strīda gadījumā ir noteikta citas dalībvalsts tiesas piekritība.
3.
Tiesai uzdotais pavisam jaunais jautājums ir par to, vai pati tiesas piekritības atzīšanas noteikuma esamība ir pietiekams pārrobežu elements, lai būtu piemērojams Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punkts.
4.
Dažādu doktrīnā pausto argumentu un no dažādu Eiropas tiesu judikatūras izrietošo argumentu analīze liek man piedāvāt Tiesai risinājumu, kurā priekšroka dodama noliedzošai atbildei uz šo jautājumu, un precizēt to, kurā brīdī ir jāizvērtē starptautiskuma nosacījums.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
5.
Regulas Nr. 1215/2012 3. apsvērumā ir paredzēts:
“[Eiropas] Savienība ir noteikusi sev mērķi uzturēt un attīstīt brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, inter alia veicinot tiesu iestāžu pieejamību, jo īpaši piemērojot tiesas nolēmumu un ārpustiesas lēmumu savstarpējas atzīšanas principu civillietās. Lai pakāpeniski izveidotu šādu telpu, Savienībai jāpieņem pasākumi saistībā ar tiesu sadarbību civillietās, kurām ir pārrobežu ietekme, īpaši tad, kad tas nepieciešams iekšējā tirgus pienācīgai darbībai.” (
3
)
6.
Šīs regulas 25. panta 1. punktā (
4
) ir noteikts:
“Ja puses neatkarīgi no to domicila ir vienojušās par to, ka kādas dalībvalsts tiesai vai tiesām ir jurisdikcija izskatīt jebkādus strīdus, kas radušies vai varētu rasties saistībā ar konkrētām tiesiskām attiecībām, tad jurisdikcija ir minētajai tiesai vai tiesām, ja vien šī vienošanās [par tiesas piekritības atzīšanu] saskaņā ar minētās dalībvalsts tiesību aktiem nav spēkā neesoša attiecībā uz tās spēkā esamību pēc būtības. Tā ir izņēmuma jurisdikcija, ja vien puses nav vienojušās citādi. [..]”
B.
Čehijas tiesības
7.
Zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád (Likums Nr. 99/1963 par Civilprocesa kodeksu; turpmāk tekstā – “Civilprocesa kodekss”) 11. panta 3. punkts ir formulēts šādi:
“Ja Čehijas Republikas tiesām ir jurisdikcija lietā, bet nav tādu apstākļu, kas attiecas uz teritoriālo piekritību, vai tos nevar konstatēt, Nejvyšší soud [(Augstākā tiesa, Čehijas Republika)] nosaka, kura tiesa izskatīs lietu un pieņems nolēmumu.”
III. Pamatlietas fakti un prejudiciālais jautājums
8.
FD, kas ir Slovākijas rezidents, kā aizdevējs un Dúha reality s. r. o., sabiedrība ar domicilu Slovākijā (
5
), kā aizņēmēja attiecīgi 2016. gada 29. jūnijā un 2017. gada 11. martā noslēdza divus naudas aizdevuma līgumus.
9.
Ar 2021. gada 8. decembra prasījumu cesijas līgumu FD savus prasījumus, kas izrietēja no šiem naudas aizdevuma līgumiem, cedēja Inkreal – sabiedrībai ar domicilu Slovākijā.
10.
Abos minētajos līgumos puses vienojās, ka “visas nesaskaņas un strīdus, kas izriet no šī līguma un ir ar to saistīti, [līgumslēdzēji] risinās savstarpējās sarunās ar mērķi rast abiem līgumslēdzējiem pieņemamu risinājumu. Ja līgumslēdzēji nevarēs atrisināt tādu strīdu, to risinās Čehijas atbilstošajā tiesā, kurai ir teritoriālā un materiālā piekritība saskaņā ar [Civilprocesa kodeksu], tā piemērojamajā redakcijā”.
11.
Tā kā Dúha reality nebija atmaksājusi naudas aizdevumus, Inkreal2021. gada 30. decembrī cēla prasību Nejvyšší soud (Augstākā tiesa), pamatojoties uz šo noteikumu, ko tā uzskatīja par vienošanos, ar kuru Čehijas tiesām ir piešķirta jurisdikcija izskatīt strīdus, kas izriet no šiem naudas aizdevuma līgumiem. Inkreal prasījumu mērķis ir, pirmkārt, pamatā samaksāt tās prasījumus un, otrkārt, pamatojoties uz Civilprocesa kodeksa 11. panta 3. punktu noteikt Čehijas tiesu, kurai ir teritoriālā jurisdikcija pieņemt nolēmumu pēc būtības.
12.
Pēdējās minētās prasības pamatošanai Inkreal apgalvo, ka tā rīkojas saskaņā ar tiesas izvēles klauzulu, kas ir spēkā privāttiesiskajās attiecībās ar pārrobežu elementu atbilstoši Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punktam, apzinoties, ka saskaņā ar šo regulu nav citas īpašas vai ekskluzīvas tiesas jurisdikcijas.
13.
Ņemot vērā Tiesas judikatūru (
6
), iesniedzējtiesa šaubās par to, ka situācijā, kurā vienīgais aspekts, ko varētu uzskatīt par starptautisku, ir fakts, ka līgumslēdzējas puses, kas ir tās pašas dalībvalsts rezidentes, vienojas par citas dalībvalsts tiesu jurisdikciju, būtu piemērojama Regula Nr. 1215/2012 un tādējādi arī tās 25. panta 1. punkts.
14.
It īpaši – galvenie argumenti par labu šīs regulas piemērojamībai būtu uzsvars uz pušu līgumisko autonomiju, minētās regulas 25. panta vienveidīga interpretācija un saskaņota piemērošana, kā arī neloģiskas vai neracionālas sekas, ja šo normu nebūtu iespējams piemērot.
15.
Savukārt galvenais iemesls secinājumam, ka minētā regula nav piemērojama, būtu pārrobežu elementa neesamība un tādējādi lietas kā tīri iekšzemes lietas kvalifikācija. Šis secinājums tostarp būtu balstīts uz domu, ka tikai ar pušu gribu noteikt citas dalībvalsts tiesas piekritību nevar notikt attiecīgās situācijas “internacionalizācija”.
16.
Šādos apstākļos un ņemot vērā atšķirības doktrīnā, kā arī judikatūrā, kas izriet no apspriedes ar atsevišķām citu dalībvalstu augstākajām tiesām, Nejvyšší soud (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai, ievērojot ārvalsts elementa pastāvēšanu, kas ir nepieciešams nosacījums, lai piemērotu [Regulas Nr. 1215/2012], šīs regulas piemēro[jamību] var pamatot tikai ar to, ka divas puses, kas reģistrētas vienā dalībvalstī, vienojas par citas Eiropas Savienības dalībvalsts tiesas jurisdikciju?”
17.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Dúha reality, Čehijas un Šveices valdības, kā arī Eiropas Komisija.
IV. Juridiskā analīze
A.
Ievada apsvērumi
18.
Pirmām kārtām, jāprecizē, ka Regulas Nr. 1215/2012 25. panta normas par vienošanos par jurisdikciju daļēji ir līdzvērtīgas normām, kas ietvertas agrākajos juridiskajos instrumentos (
7
). Tādējādi saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru interpretācija, ko tā sniegusi attiecībā uz vienu no šiem instrumentiem, ir spēkā arī attiecībā uz pārējiem instrumentiem (
8
).
19.
Otrām kārtām, tā kā strīds pamatlietā iekļaujas prasījumu cesijas regulējumā, man šķiet lietderīgi uzsvērt, pirmkārt, ka Tiesa ir atgādinājusi, ka Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punktā nav precizēts tas, vai tiesas piekritības atzīšanas noteikumu var cedēt ārpus līguma pušu loka trešai personai, vēlākā līguma pusei, kura pilnībā vai daļēji ir kādas sākotnējā līguma puses tiesību un pienākumu pārņēmēja (
9
). Otrkārt, Tiesa ir nospriedusi, ka tikai gadījumā, ja saskaņā ar valsts tiesībām, kas piemērojamas pēc būtības, trešā persona būtu pārņēmusi visas sākotnējā līgumslēdzēja tiesības un pienākumus, šāds tiesas piekritības atzīšanas noteikums, kam minētā trešā persona nav piekritusi, tai tomēr varētu būt saistošs (
10
). Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas izklāstītās tiesvedības izriet, ka Inkreal, kas attiecībā uz līgumu, kurā ietverts tiesas piekritības atzīšanas noteikums, ir trešā persona, uzskata, ka šis noteikums tai ir saistošs.
B.
Par lietas būtību
20.
Ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 1215/2012 25. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tīri iekšzemes situācijā tas ir piemērojams tādēļ vien, ka puses, kuru domicils ir tajā pašā dalībvalstī, ir izraudzījušās citas dalībvalsts tiesu vai tiesas strīdu izskatīšanai, kuri starp tām ir radušies vai var rasties.
21.
Šī tiesa ir pamatoti izklāstījusi divas pretējas tēzes, kuras atbalstītas doktrīnā un kuras ir paudušas dalībvalstu tiesas, jo Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punktā, kas ir nemainīgs salīdzinājumā ar iepriekšējiem pantiem, kuri bija piemērojami tiesas piekritības atzīšanas noteikumam kopš Briseles konvencijas (
11
) stāšanās spēkā, kas tika aizstāta ar Regulu Nr. 44/2001 (
12
), nav ietverts pārrobežu elementa nosacījums.
22.
Proti, no šo normu formulējuma nevar izsecināt nekādus argumentus. Var tikai norādīt, ka nosacījums par vismaz vienas puses domicilu dalībvalsts teritorijā, lai varētu izraudzīties dalībvalsts tiesu vai tiesas, Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punktā nav ietverts. Turklāt tiesas piekritības atzīšanas noteikuma piemērojamība joprojām ir ierobežota ar strīdiem, kas radušies tiesiskajās attiecībās, saistībā ar kurām par to ir notikusi vienošanās (
13
).
23.
Tādējādi, lai dalībvalsts tiesu varētu noteikt par piekritīgo tiesu, pušu izvēlei nav izvirzīta neviena cita prasība, piemēram, it īpaši saiknes esamība starp izraudzīto tiesu un strīdu (
14
). Pietiek ar to, ka šajā noteikumā ir norādīti objektīvie elementi, uz kuriem pamatojoties puses ir vienojušās par tās tiesas vai tiesu izvēli, kurās tās ir nodomājušas vērsties ar strīdiem, kas ir radušies vai radīsies starp tām. Šiem elementiem jābūt pietiekami precīziem, lai tiesa, kurā celta prasība, varētu noteikt, vai tai ir jurisdikcija (
15
).
24.
Šī elastība kopš Briseles konvencijas ir balstīta uz apņemšanos pilnībā īstenot pušu gribas autonomiju (
16
) vienošanos par jurisdikciju jomā, tomēr, manuprāt, tas nav izņēmums no Regulas Nr. 1215/2012 piemērošanas nosacījumiem, tostarp prasības par pārrobežu elementu (
17
).
25.
Šajā ziņā vispirms var uzsvērt, ka pretēji dažām citām regulām (
18
), bet tāpat kā lielākajā daļā regulu par civiltiesisko sadarbību ģimenes, uzturlīdzekļu vai maksātnespējas lietās, Regulā Nr. 1215/2012 nav ietverta neviena norma par attiecīgās situācijas starptautisko raksturu, lai gan tas ir šīs regulas piemērojamības nosacījums (
19
).
26.
Turpinot – šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka “[..] Briseles [k]onvencijas normu [par jurisdikciju] piemērošanai nepieciešam[a] ārvalsts faktora esamība” (
20
). Šis princips ir atkārtoti apstiprināts vairākos citos spriedumos attiecībā uz Regulām Nr. 44/2001 (
21
) un Nr. 1215/2012 (
22
).
27.
Visbeidzot – šāda interpretācija ir jāveic, ņemot vērā šīs regulas juridisko pamatu (
23
), lai gan ar to veiktās Regulas Nr. 44/2001 pārstrādātās redakcijas mērķis ir veicināt spriedumu apriti un atzīšanu Eiropas tiesiskajā telpā bez ierobežojumiem attiecībā uz strīda starptautisko raksturu (
24
), kā arī vienošanos par jurisdikcijas noteikšanu jomā – to vispārēju piemērošanu, kas ir jaunums (
25
).
28.
Proti, LESD 81. panta – kas ir Regulas Nr. 1215/2012 juridiskais pamats – 1. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts, ka “Savienība izvērš tiesu iestāžu sadarbību civillietās, kurās ir pārrobežu elementi, pamatojoties uz tiesas nolēmumu un ārpustiesas lēmumu savstarpējas atzīšanas principu” (
26
).
29.
Tā kā šīs regulas mērķis ir vienādot jurisdikcijas kolīziju normas, nevis aizstāt dalībvalstu iekšējās tiesību normas, kas reglamentē iekšējos strīdus, tās piemērojamība un tātad arī 25. panta piemērojamība paredz, ka attiecīgajai situācijai Savienības tiesībās ir starptautisks raksturs (
27
).
30.
Kādi kritēriji jāizmanto šajos apstākļos?
31.
Atbalstu atsevišķu autoru vācu (
28
), angļu (
29
) un franču (
30
) valodā izstrādāto un atsevišķu dalībvalstu augstāko tiesu pieņemto tēzi (
31
), saskaņā ar kuru ir izslēgts, ka strīdā aplūkotajai situācijai būtu starptautisks raksturs tikai pušu gribas dēļ, un tas ir piecu galveno iemeslu dēļ.
32.
Pirmām kārtām, ja tiek uzskatīts, ka priekšnoteikums Regulas Nr. 1215/2012 normas izmantošanai ir starptautiskuma nosacījuma pastāvēšana, tad nebūtu loģiski atzīt, ka šis nosacījums a priori tiek izpildīts tikai ar pušu gribu tīri iekšzemes situācijā. Citiem vārdiem, šāda interpretācija izraisītu atteikšanos no jebkādiem starptautiskuma nosacījumiem, kuri jāizpilda atbilstoši objektīviem kritērijiem (
32
).
33.
Otrām kārtām, pārrobežu situācijā, uz kuru hipotētiski attiecas īpaši noteikumi par jurisdikciju, kas paredzēti Regulā Nr. 1215/2012, vienošanās par jurisdikciju, kura paredzēta tās 25. pantā, bija iecerēta kā līdzeklis, kā pusēm, savstarpēji vienojoties, izvēlēties atkāpties no šiem imperatīvajiem noteikumiem (
33
). Tādējādi iekšzemes situācijā šādas vienošanās par jurisdikciju mērķis vai sekas esot atkāpties no valsts noteikumiem jurisdikcijas un tiesas izvēles jomā (
34
). Tomēr, lai gan šī regula iekļaujas savstarpējas uzticēšanās stiprināšanas un tiesību normu kolīziju vienādošanas kontekstā (
35
), ar to nevar likvidēt visas atšķirības starp noteikumiem par iekšējo un starptautisko jurisdikciju, ko reglamentē Savienības tiesības (
36
).
34.
Tāpēc man šķiet, ka četri pretējie tekstuāla vai teleoloģiska rakstura argumenti, kas balstīti uz Regulas Nr. 1215/2012 25. pantu, ir jānoraida. Pirmkārt, šīs regulas piemērojamības nosacījumu dēļ (
37
) no tā, ka vienošanos par jurisdikcijas piešķiršanu var noslēgt bez vienas no pusēm domicila, kas radītu saikni ar kādu dalībvalsti (
38
), nevar secināt, ka vienīgais pārrobežu elements, ko prasījis Savienības likumdevējs, būtu dalībvalsts tiesas izvēle.
35.
Otrkārt, uz pušu autonomiju, kas tradicionāli pamato vienošanās par jurisdikciju noteikumu tiesas izvēles gadījumā, nevar atsaukties tik plaši, ka pusēm būtu dota iespēja apstrīdēt minētās regulas piemērošanas jomu, kura aptver tikai starptautiskas, nevis tīri iekšzemes situācijas.
36.
Treškārt, Regulas Nr. 1215/2012 25. pantā paredzētais izskaidrojums par piemērojamām tiesībām attiecībā uz vienošanās par tiesas piekritības atzīšanu spēkā esamību pēc būtības, kas neapšaubāmi ir nozīmīgs, tomēr nevar pamatot šīs regulas piemērojamību (
39
), ja vien netiek sniegta interpretācija, kas balstīta uz tās piemērošanas rezultātiem.
37.
Ceturtkārt, lai gan nav noliedzams, ka Savienības likumdevēja mērķis, grozot Regulas Nr. 44/2001 23. pantu ar Regulu Nr. 1215/2012, bija veicināt tiesas izvēles klauzulu izmantošanu (
40
) un pastiprināt to efektivitāti, lai garantētu pušu tiesisko drošību (
41
), tas tomēr nevar pamatot atļauju pusēm atkāpties no valsts noteikumiem par jurisdikciju bez jebkādiem ierobežojumiem vai piesaistes kritērijiem (
42
). Šajā ziņā vēlos uzsvērt, ka šajā gadījumā, lai gan pamatlietā aplūkoto situāciju varētu pielīdzināt lietām banku jomā (
43
), iesniedzējtiesa ir skaidri atgādinājusi, ka nav neviena cita pārrobežu elementa kā vien citas dalībvalsts tiesas izvēle (
44
).
38.
Trešām kārtām, attiecībā uz Tiesas judikatūru, kurā ir atzīts, ka pārrobežu elements var izrietēt no strīda priekšmeta, ja attiecīgā situācija ir tāda, kas rada jautājumus par tiesu starptautiskās jurisdikcijas noteikšanu (
45
), nepiekrītu nedz Čehijas valdības, nedz Komisijas viedoklim par sekām, kādas tās no minētā secina. Proti, šī judikatūra ir balstīta uz objektīviem kritērijiem (piemēram, apstrīdēto faktu norises vietu trešā valstī (
46
) vai atbildētāja, kam nav zināma dzīvesvieta, ārvalsts pilsonību (
47
)), kuriem var pievienot saistību izpildes vietu (
48
).
39.
Tātad nevar secināt, ka uz tiesvedību pamatlietā šī judikatūra attiektos tikai tādēļ vien, ka tās mērķis ir noteikt, kurai no tiesām ir jurisdikcija, ņemot vērā citas tādas dalībvalsts tiesas izvēli, kura nav lietas dalībnieku domicila dalībvalsts tiesa. Manuprāt, iesniedzējtiesai saistībā ar tajā iesniegto prasību ir jāpārbauda, vai ir piemērojams Regulas Nr. 1215/2012 25. pants. Citiem vārdiem, tai ir jāizvērtē attiecīgās situācijas starptautiskums, nevis jāpārbauda apstrīdētā noteikuma likumība, it īpaši – ņemot vērā Regulā Nr. 1215/2012 paredzētos aizsargājošos noteikumus par jurisdikciju, lai lemtu par tās starptautisko jurisdikciju (
49
).
40.
Ceturtām kārtām, attiecībā uz tuvināšanu citiem juridiskajiem instrumentiem, pirmkārt, piekrītu atsevišķu autoru paustajam viedoklim, no kura izriet, ka Regulas Nr. 1215/2012 25. panta interpretācijai kā atsauci nedrīkst izmantot Romas I regulas 3. panta 3. punktu (
50
), kas attiecas uz iekšzemes situācijā piemērojamo tiesību aktu izvēli (
51
).
41.
Proti, no vienas puses, pēdējās minētās regulas 1. panta 1. punktā noteiktais kritērijs ir gadījumu, “kas saistīti ar tiesību normu kolīziju”, kritērijs (
52
), kam nav jābūt starptautiskam, kā izriet no minētās regulas 3. panta 3. punkta mērķa (
53
). No otras puses, ar šo normu nav grozīta to tīri iekšzemes situāciju būtība, kurās ir izvēlēti ārvalsts tiesību akti, jo uz tām turpina attiekties valsts imperatīvās tiesību normas. Regulas Nr. 1215/2012 25. pantā nav garantēta konkrētas tiesas [jurisdikcija]. Rezumējot – iekšzemes situācijās ir jānošķir Romas I regula, kas attiecas uz tiesību normu kolīzijām, kuras izriet no pušu gribas, un Regula Nr. 1215/2012, kas savu piemērojamības nosacījumu dēļ neattiecas uz tiesību normu kolīzijām, kuras izriet no pušu izvēles.
42.
Otrkārt, atbalstu domu, ka Tiesas interpretācijā būtu jāņem vērā izvēle, kura izdarīta Hāgas Konvencijā par tiesas izvēles līgumiem, kas noslēgta
2005. gada 30. jūnijā (
54
). Ņemot vērā šīs konvencijas savstarpējo ietekmi uz Regulu Nr. 1215/2012, kas atgādināta Lēmuma 2014/887 4. un 5. apsvērumā, ir jādod priekšroka risinājumam, kurš saskan ar šīs konvencijas 1. panta 2. punktā paredzēto noteikumu, saskaņā ar kuru “lieta ir uzskatāma par starptautisku [situācija ir starptautiska], ja pušu dzīvesvieta neatrodas vienā Konvencijas līgumslēdzējā valstī un pušu attiecības un visi ar strīdu saistītie jautājumi, neskatoties uz izvēlēto tiesu, nav saistīti tikai ar vienu valsti [tikai ar šo valsti]” (
55
).
43.
Piektām kārtām, vēlos piebilst, ka šajos apstākļos, tā kā starptautiskums var izrietēt no dažādiem faktoriem (
56
), tie katrā atsevišķā gadījumā ir elastīgi vai plašā izpratnē ir jāizvērtē tiesai, kurā iesniegta lieta (
57
).
44.
Visi šie argumenti liek man ierosināt Tiesai atbildēt iesniedzējtiesai, ka Regulas Nr. 1215/2012 25. panta piemērošanai ir izvirzīts pārrobežu nosacījums, kas nav izpildīts ar to vien, ka ir izvēlēta dalībvalsts tiesa.
45.
Šādas interpretācijas praktisko seku dēļ, manuprāt, šis risinājums Tiesas nolēmuma pamatojumā būtu jāpapildina ar precizējumu par brīdi, kad ir jāizvērtē situācijas starptautiskais raksturs (
58
), lai pilnībā sasniegtu mērķi sniegt iesniedzējtiesai noderīgu atbildi (
59
).
46.
Proti, situācijas starptautiskums laika gaitā var mainīties. Šeit es domāju gadījumu, kad strīda izskatīšanas stadijā situācija tiek internacionalizēta (
60
). Vēlos norādīt, ka arī šajā jautājumā, tā kā Regulā Nr. 1215/2012 nav nekādu precizējumu (
61
), doktrīnā sniegtās analīzes un dalībvalstu tiesu nolēmumi ir atšķirīgi (
62
).
47.
Kā norādīju, vairākums autoru pauž viedokli par labu tiesas vērtējumam, kas tiek veikts, drīzāk noslēdzot vienošanos par tiesas piekritības noteikšanu (
63
), nevis vēršoties pušu izraudzītajā tiesā (
64
). Argumenti, kas balstīti uz jurisdikcijas noteikšanas līgumisko raksturu (
65
) un uz tiesisko drošību (
66
), man šķiet pārliecinoši – atšķirībā no argumenta, kas balstīts uz paredzamību (
67
). Es arī varēju konstatēt, ka dalībvalstu judikatūra ir sašķelta (
68
).
48.
Proti, es izslēdzu starptautiskuma pārbaudes kritēriju vēršanās tiesā stadijā, kas, manuprāt, neatbilst tiesiskās drošības prasībām un palielina labvēlīgākās tiesas izvēles risku, lai gan attiecīgā situācija sākotnēji bijusi tīri iekšzemes situācija (
69
).
49.
Tomēr, ņemot vērā noteikuma procesuālo priekšmetu, proti, tiesas izvēli saistībā ar Eiropas tiesisko regulējumu un tā mērķiem, man šķiet, ka ir iespējams alternatīvs risinājums (
70
). Tādējādi varētu atzīt, ka iekšzemes situācijā ar tās internacionalizācijas perspektīvu (
71
) puses, noslēgdamas līgumu, vienojas noteikt dalībvalsts tiesu, pietiekami precīzi paužot savu nodomu (
72
) un šaubu gadījumā par starptautiskuma kritērija esamību paredzot vienīgi iekšzemes tiesu jurisdikciju. Tikai šādos apstākļos man šķiet, ka tiesiskā drošība ir saglabāta (
73
). Tādējādi izraudzītajai tiesai būtu jāizvērtē, vai vēršanās tiesā stadijā ir īstenojušās pušu prognozes.
V. Secinājumi
50.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Nejvyšší soud (Augstākā tiesa, Čehijas Republika) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 25. pants
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tīri iekšzemes situācijā tas nav piemērojams tādēļ vien, ka puses, kuru domicils ir vienā un tajā pašā dalībvalstī, starp tām radušos strīdu izskatīšanai ir izraudzījušās citas dalībvalsts tiesu vai tiesas.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2012, L 351, 1. lpp.
(
3
)	Mans izcēlums.
(
4
)	Atgādinājumam par normām, kas bija spēkā pirms šī panta, skat. šo secinājumu 7., 11. un 12. zemsvītras piezīmi.
(
5
)	Pieņemu, ka, pēc Nejvyšší soud (Augstākā tiesa) – iesniedzējtiesas – uzskatiem, Dúha reality un Inkreal s. r. o. (skat. šo secinājumu 9. punktu) “[ir] domicils” Regulas Nr. 1215/2012 63. panta 1. punkta izpratnē.
(
6
)	Iesniedzējtiesa atsaucas uz spriedumiem, 2005. gada 1. marts, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, 25. un 26. punkts), un 2020. gada 7. maijs, Parking un Interplastics (C‑267/19 un C‑323/19, EU:C:2020:351, 30.–35. punkts).
(
7
)	Skat. 17. pantu Konvencijā par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kas parakstīta Briselē 1968. gada 27. septembrī, ar grozījumiem, kas izdarīti ar turpmākajām konvencijām par jaunu dalībvalstu pievienošanos šai konvencijai (OV 1998, C 27, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”), un Padomes Regulas (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) 23. pantu.
(
8
)	Skat. spriedumu, 2022. gada 24. novembris, Tilman (C‑358/21, EU:C:2022:923, 34. punkts), arī par interpretācijas saskaņotību ar identiskām normām Konvencijā par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, kura parakstīta 2007. gada 30. oktobrī un kuras secinājumi Eiropas Kopienas vārdā ir apstiprināti ar Padomes 2008. gada 27. novembra Lēmumu 2009/430/EK (OV 2009, L 147, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Lugāno II konvencija”)].
(
9
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2020. gada 18. novembris, DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, 40. punkts).
(
10
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 18. novembris, DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
11
)	Skat. Briseles konvencijas 17. panta pirmās daļas pirmo teikumu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 11. pantu 1978. gada 9. oktobra Konvencijā par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos šai konvencijai (OV 1978, L 304, 1. lpp.) un ar 7. pantu 1989. gada 26. maija Konvencijā par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanos šai konvencijai (OV 1989, L 285, 1. lpp.), saskaņā ar kuru, “ja puses, no kurām vienai vai vairākām domicils ir kādā līgumslēdzējā valstī, vienojas par kādas līgumslēdzējas valsts tiesu(‑ām), kurā(‑ās) izskatāmi visi strīdi, kas radušies vai varētu rasties saistībā ar konkrētām tiesiskām attiecībām, jurisdikcija ir tikai šai tiesai vai tiesām”.
(
12
)	Skat. šīs regulas 23. panta 1. punktu, kurā ir noteikts: “Ja puses, no kurām vienai vai vairākām domicils ir kādā dalībvalstī, vienojas par kādas dalībvalsts tiesu(‑ām), kurai(‑ām) piekritīgi visi strīdi, kas radušies vai varētu rasties saistībā ar konkrētām tiesiskām attiecībām, jurisdikcija ir šai tiesai vai tiesām. Tā ir izņēmuma jurisdikcija, ja vien puses nav vienojušās citādi. [..]”
(
13
)	Skat. spriedumus, 2015. gada 21. maijs, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, 68. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2018. gada 8. marts, Saey Home & Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, 30. punkts).
(
14
)	Skat. spriedumus, 1980. gada 17. janvāris, Zelger (56/79, EU:C:1980:15, 4. punkts), kā arī 1999. gada 16. marts, Castelletti (C‑159/97, EU:C:1999:142, 50. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. tomēr to pašu vispārīgo noteikumu, kas paredzēts attiecīgi Regulu Nr. 44/2001 un Nr. 1215/2012 8. un 13. apsvērumā. Salīdzinājumam skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 650/2012 (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi (OV 2012, L 201, 107. lpp.) 5. pantu. Tādā pašā nozīmē skat. Padomes Regulas (ES) 2016/1103 (2016. gada 24. jūnijs), ar ko īsteno ciešāku sadarbību attiecībā uz jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem un nolēmumu atzīšanu un izpildi laulāto mantisko attiecību jomā (OV 2016, L 183, 1. lpp.), 7. pantu.
(
15
)	Skat. spriedumus, 2000. gada 9. novembris, Coreck (C‑387/98, EU:C:2000:606, 15. punkts), un 2016. gada 7. jūlijs, Hőszig (C‑222/15, EU:C:2016:525, 43. punkts).
(
16
)	Skat. Regulas Nr. 1215/2012 14. un 15. apsvērumu, kā arī spriedumus, 2016. gada 7. jūlijs, Hőszig (C‑222/15, EU:C:2016:525, 44. punkts), un 2020. gada 18. novembris, DelayFix (C‑519/19, EU:C:2020:933, 38. punkts).
(
17
)	Atgādinājumam par to, ka strīdam ir jāietilpst civiltiesību un komerctiesību jomā Regulas Nr. 1215/2012 izpratnē, skat. Nourissat, C., “L’avenir des clauses attributives de juridiction d’après le règlement “Bruxelles I bis””, Mélanges en l’honneur du professeur Bernard Audit: les relations privées internationales, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Issy‑les‑Moulineaux, 2014, 567.–579. lpp., it īpaši 570. lpp.
(
18
)	Skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1896/2006 (2006. gada 12. decembris), ar ko izveido Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru (OV 2006, L 399, 1. lpp.), 3. panta 1. punktu un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 861/2007 (2007. gada 11. jūlijs), ar ko izveido Eiropas procedūru maza apmēra prasībām (OV 2007, L 199, 1. lpp.), 3. panta 1. punktu. Attiecībā uz Regulu Nr. 1896/2006 skat. spriedumu, 2020. gada 7. maijs, Parking un Interplastics (C‑267/19 un C‑323/19, EU:C:2020:351, 33. punkts). Salīdzinājumam skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (OV 2008, L 177, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “Romas I regula”); Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 864/2007 (2007. gada 11. jūlijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (“Roma II”) (OV 2007, L 199, 40. lpp.; turpmāk tekstā – “Romas II regula”), kā arī Padomes Regulu (ES) Nr. 1259/2010 (2010. gada 20. decembris), ar kuru īsteno ciešāku sadarbību attiecībā uz tiesību aktiem, kas piemērojami laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai (OV 2010, L 343, 10. lpp.; turpmāk tekstā – “Romas III regula”). Saskaņā ar šo triju regulu 1. panta 1. punktu piemērojamības kritērijs ir “gadījumi, kas saistīti ar tiesību normu kolīziju [vai – Romas III regulā – “tiesību normu kolīziju situācijas”]”. Šā panta vācu valodas versijā izmantotais jēdziens ir “Verbindung zum Recht verschiedener Staaten”, proti, saikne ar vairāku valstu tiesībām.
(
19
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 7. maijs, Parking un Interplastics (C‑267/19 un C‑323/19, EU:C:2020:351, 35. punkts).
(
20
)	Skat. spriedumu, 2005. gada 1. marts, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, 25. punkts).
(
21
)	Skat. spriedumu, 2011. gada 17. novembris, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, 29. punkts).
(
22
)	Skat. spriedumus, 2021. gada 25. februāris, Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, 32. punkts), un 2022. gada 8. septembris, IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, 27. punkts).
(
23
)	Attiecībā uz minētās regulas mērķiem skat. LES 3. panta 2. punktu un LESD 67. pantu.
(
24
)	Saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 26. apsvērumu “dalībvalsts tiesas pieņemts spriedums būtu jāuzskata par tādu, it kā tas būtu pieņemts uzrunātajā [pieprasījuma saņēmējā] dalībvalstī”.
(
25
)	Skat. šo secinājumu 22. punktu.
(
26
)	Mans izcēlums. Skat. arī Regulas Nr. 1215/2012 3. un 5. apsvērumu.
(
27
)	Skat. Audit, B., un d’Avout, L., Droit international privé, 9. izdevums, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Parīze, 2022, 625. punkts (539. un 540. lpp.) un 628. punkts (544. lpp.). Skat. arī Gaudemet‑Tallon, H., un Ancel, M.‑E., Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), 6. izdevums, Librairie générale de droit et de jurisprudence, collection “Droit des affaires”, Parīze, 2018, 82. punkts (117. lpp.) un 141. punkts (189. lpp.). Par nepieciešamību izskaidrot šo nosacījumu skat. Milieu SRL Komisijai sagatavoto pētījumu “Study to support the preparation of a report on the application of Regulation (EU) no 1215/2012 on jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters (Brussels Ia Regulation)”, turpmāk tekstā – “pētījums Komisijai”, 2023. gada janvāris, 14. lpp., 54.–59. lpp., kā arī 263. un 264. lpp. Papildus skat. analīzi “Regulation Brussels Ia: a standard for free circulation of judgments and mutual trust in the European Union” – tā ir 2022. gada 31. jūlija sīka analīze par visu pašreizējo dalībvalstu, kā arī Apvienotās Karalistes valstu praksi attiecībā uz Regulas Nr. 1215/2012 25. panta piemērošanu, un to, pamatojoties uz tiem pašiem jautājumiem kā pētījumā Komisijai (jautājumi Nr. 41 līdz Nr. 49), Komisijas finansētajā projektā JUDGTRUST veicis Internationaal Juridisch Instituut, 34.–38. lpp. un 163.–176. lpp.
(
28
)	Skat. Mankowski, P., “Article 25 Brüssel Ia‑VO”, no: Rauscher, T., un Leible, S., Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht: EuZPR/EuIPR: Kommentar. Band I, Brüssel Ia‑Verordnung, 5. izdevums, Otto Schmidt, Ķelne, 2021, it īpaši 32. un 35. punkts; Hausmann, R., “Gerichtsstands- und Schiedsvereinbarungen”, no: Reithmann, C., un Martiny, D., Internationales Vertragsrecht, 9. izdevums, Otto Schmidt, Ķelne, 2022, 7.19. un nākamie punkti; Dörner, H., “Artikel 25 [Zulässigkeit und Form von Gerichtsstandsvereinbarungen]”, no: Saenger, I., Zivilprozessordnung: familienverfahren, gerichtsverfassung, europäisches verfahrensrecht: handkommentar, 9. izdevums, Nomos, Bādenbādene, 2021, it īpaši 6. punkts. Pretējas pieejas pamatojumam skat. Staudinger, H., “Gerichtsstands- und Schiedsvereinbarungen”, Internationale Zuständigkeit für Vertragsklagen; Gerichtsstands- und Schiedsvereinbarungen, De Gruyter, Berlīne, 2011, 241. punkts; Geimer, R., “Artikel 25 EuGVVO”, Zöller, R., Zivilprozessordnung, 33. izdevums, Otto Schmidt, Ķelne, 2020, 3. punkts.
(
29
)	Skat. Brosch, M., un Kahl, L.‑M., “Article 25”, no: Requejo Isidro, M., Brussels I bis: A Commentary on Regulation (EU) No 1215/2012, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2022, 344.–374. lpp., it īpaši 25.03. punkts, un pretējā nozīmē – Magnus, U., “Article 25”, no: Magnus, U., un Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels Ibis Regulation, 2. izdevums, Otto Schmidt, Ķelne, 2023, 579.–642. lpp., it īpaši 25. punkts (599. lpp.).
(
30
)	Skat. Schlosser ziņojumu par 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos Konvencijai par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās, kā arī Protokolam par Tiesas sniegto šīs konvencijas interpretāciju (OV 1979, C 59, 71. lpp.), 174. punkts; Gothot, P., un Holleaux, D., La Convention de Bruxelles du 27 septembre 1968: compétence judiciaire et effets des jugements dans la CEE, Jupiter, Parīze, 1985, 167. punkts (99. lpp.); Gaudemet‑Tallon, H., un Ancel, M.‑E., minēts iepriekš, 141. punkts (189. lpp.); plašāk – Sindres, D., “Compétence judiciaire, Reconnaissance et Exécution des décisions en matière civile et Commerciale. – Compétence. – Règles ordinaires de compétence. – Dispositions générales. – Article 4 du règlement (UE) no 1215/2012”, JurisClasseur Droit international, LexisNexis, Parīze, 2021. gada 2. novembris, 584‑125. burtnīca, 27. punkts; Audit, B., un d’Avout, L., minēts iepriekš, 675. punkts (587. un 588. lpp.). Pretējā nozīmē skat. P. Jenard ziņojumu par Briseles konvenciju (OV 1979, C 59, 1. lpp.), 38. punkts; Droz, G., Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché commun (Étude de la Convention de Bruxelles du 27 septembre 1968), Dalloz, Parīze, 1972, 207. punkts (129. un 130. lpp.); Beraudo, J.‑P., un Beraudo, M.‑J., “Convention de Bruxelles / Conventions de Lugano. Règlement (CE) no 44/2001 / Règlement (UE) no 1215/2012. – Généralités et champs d’application”, JurisClasseur procédure civile, LexisNexis, Parīze, 2023. gada 24. marts, 2100‑15. burtnīca, 46. punkts.
(
31
)	Cik man zināms, konkrēti no turpmākajiem nolēmumiem, kas pieņemti, ņemot vērā dažādus elementus, kuri raksturīgi starptautiskajai situācijai: Vācijā saistībā ar 1988. gada 16. septembrī Lugāno noslēgtās Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1988, L 319, 9. lpp.) – Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) 1998. gada 23. jūlija spriedums (II ZR 286/97); Francijā – Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija), Civillietu pirmās palātas 2005. gada 4. oktobra spriedums (Nr. 02‑12.959) un 2020. gada 30. septembra spriedums (Nr. 19‑15.626); Itālijā – Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) apvienoto palātu 1998. gada 30. decembra spriedums (Nr. 12907); 2011. gada 14. februāra spriedums (Nr. 3568, 5.2. punkts) un 2019. gada 10. maija spriedums (Nr. 12585, 5. punkts), kā arī Portugālē – Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa, Portugāle) 2016. gada 26. janvāra spriedums (540/14.4TVLSB.S1) un 2016. gada 4. februāra spriedums (536/14.6TVLSB.L1.S1). Par pretējo ir pieņemti šādi nolēmumi: Austrijā – Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) 2007. gada 5. jūnija rīkojums (10 Ob 40/07s) un 2020. gada 29. jūnija rīkojums (2 Ob 104/19m, 2. punkts), kā arī Nīderlandē – Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Arnemas‑Leuvardenas apelācijas tiesa, Nīderlande) 2015. gada 27. oktobra spriedums (200.157.017/01, 3.10. un 3.12. punkts) un rechtbank Rotterdam (Roterdamas tiesa, Nīderlande) 2016. gada 1. aprīļa lēmums (4080627 CV EXPL 15‑3441, 3.4. punkts). Tomēr skat. atšķirīgo rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) 2019. gada 11. aprīļa lēmumu (7342297 CV EXPL 18‑25262, 9.–11. punkts). Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) nav pieņēmusi nevienu nolēmumu.
(
32
)	Šajā ziņā skat. Stark, L., L’internationalité en droit international privé, thèse de doctorat soutenue le 28 novembre 2020 [2020. gada 28. novembrī aizstāvētais doktora darbs], 27. un 28. lpp.
(
33
)	Skat. spriedumus, 1986. gada 24. jūnijs, Anterist (22/85, EU:C:1986:255, 13. punkts), un 2018. gada 8. marts, Saey Home & Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, 24. punkts).
(
34
)	Šajā jautājumā skat. Stark, L., minēts iepriekš, 261. lpp., kā arī šajā ziņā – Sindres, D., minēts iepriekš, 27. punkts.
(
35
)	Skat. Romas I, II un III regulu.
(
36
)	Šajā ziņā skat. Mailhé, F., “Convention attributive de juridiction”, Espace judiciaire civil européen, Arrêts de la CJUE et commentaires, Bruylant, Brisele, 2020, 476.–480. lpp., it īpaši 571. punkts (478. lpp.), saskaņā ar kuru “dalībvalstu tiesu “aizstājamība” joprojām attiecas tikai uz tiesiskajām attiecībām, uz kurām pašām to pārrobežu elementu esamības dēļ vairs neattiecas vienīgi kādas dalībvalsts tiesu jurisdikcija”.
(
37
)	Skat. šo secinājumu 29. punktu.
(
38
)	Skat. Magnus, U., minēts iepriekš, 25. punkts (599. lpp.).
(
39
)	Par interesi plaši interpretēt Regulas Nr. 1215/2012 25. pantu, lai piemērotu šo vienoto standartu, uz kuru atsaucas Komisija, skat. Magnus, U., minēts iepriekš, 25. un 26. punkts (599. un 600. lpp.). Par valsts tiesību un starptautisko konvenciju piemērošanu vienīgi līgumiem par tiesas izvēli attiecībā uz trešās valsts tiesām skat. Mailhé, F., minēts iepriekš, 571. punkts (477. lpp.); šis komentārs ir balstīts uz pieņēmumu, ka ir izpildīts līguma par tiesas izvēli starptautiskuma nosacījums (skat. 571. punktu, 478. lpp.). Skat. arī Gaudemet‑Tallon, H., un Ancel, M.‑E., minēts iepriekš, 139. punkts (185. un 186. lpp.). Uz šo interesi balstītā argumenta atgādinājumam skat. arī pētījumu Komisijai, 263. un 264. lpp.
(
40
)	Skat. šo secinājumu 27. punktu.
(
41
)	Skat. šo secinājumu 36. punktu.
(
42
)	Skat. šo secinājumu 33. punktu. Par iespējamo tiesību ļaunprātīgas izmantošanas kontroli skat. arī Mankowski, P., minēts iepriekš, 35. punkts, kā arī Stein, F., un Jonas, M., “Artikel 25”, Kommentar zur Zivilprozessordnung, EuGVVO 12. sējums, 23. izdevums, 2022, Mohr Siebeck, Tībingene, 23. punkts.
(
43
)	Par klauzulu specifiku banku jomā skat. Gaudemet‑Tallon, H., “Conflit de juridiction. – Contrat de prêt. – Clause attributive de juridiction. – Validité. – Conditions”, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Parīze, Nr. 3, 734.–743. lpp., it īpaši 739. un 740. lpp. Skat. arī Kleiner, C., “L’élection du for en matière bancaire et financière: entre clauses asymétriques, clauses modèles et quasi‑réglementaires”, Les clauses attributives de compétence internationale: de la prévisibilité au désordre, actes du colloque du 21 novembre 2019 au Centre de recherche en droit international privé et du commerce international (CRDI), sous la direction de Laazouzi, M., éditions Panthéon‑Assas, Parīze, 2021, 47.–73. lpp., it īpaši 48.–55. lpp.
(
44
)	Skat. šo secinājumu 13. punktu.
(
45
)	Skat. spriedumus, 2005. gada 1. marts, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, 26. punkts); 2011. gada 17. novembris, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, 30. punkts), un 2022. gada 8. septembris, IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, 28. punkts).
(
46
)	Skat. spriedumus, 2005. gada 1. marts, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, 26. punkts), kā arī 2022. gada 8. septembris, IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, 26. un 31. punkts).
(
47
)	Skat. spriedumu, 2011. gada 17. novembris, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, 34. punkts). Sal. ar spriedumiem, 2020. gada 7. maijs, Parking un Interplastics (C‑267/19 un C‑323/19, EU:C:2020:351, 33. punkts), un 2021. gada 3. jūnijs, Generalno konsulstvo na Republika Bulgaria (C‑280/20, EU:C:2021:443, 30.–37. punkts), kuros ir atzīts fakts, ka vismaz vienas puses domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta ir dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kur atrodas tiesa, kurā iesniegta lieta.
(
48
)	Skat. Droz, G., “Synthesis of the Discussions of 11 and 12 March 1991”, Civil jurisdiction and judgements in Europe, Proceedings of the Colloquium on the Interpretation of the Brussels Convention by the Court of Justice Considered in the Context of the European Judicial Area, Luxembourg, 11 and 12 March 1991, Butterworths, Londona, 1992, 253.–271. lpp., it īpaši 263. lpp. Skat. arī Gaudemet‑Tallon, H. un Ancel, M.‑E., minēts iepriekš, 142. punkts (190. lpp.).
(
49
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 17. novembris, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, 31. punkts).
(
50
)	Attiecībā uz atgādinājumu par diskusijām doktrīnā par šo pantu skat. Stark, L., minēts iepriekš, 137. lpp.
(
51
)	Skat. Magnus, U., minēts iepriekš, 26. punkts (599. lpp.) un 40. punkts (606. lpp.), kā arī Calvo Caravaca, A.‑L., un Carrascosa González, J., Tratado de derecho internacional privado, II sējums, Tirant lo Blanch, Valensija, 2020, 2538. lpp. Pretējā nozīmē skat. Francq, S., “La refonte du Règlement Bruxelles I: champ d’application et compétence”, Revue de droit commercial belge, 2013, 307.–333. lpp., it īpaši 319. lpp. un 70. zemsvītras piezīme.
(
52
)	Šajā jautājumā skat. Stark, L. analīzi, minēta iepriekš, it īpaši 47.–49. lpp.
(
53
)	Skatīt arī Romas II regulas 14. panta 2. punktu.
(
54
)	Konvencija, kas ietverta I pielikumā Padomes Lēmumam 2009/397/EK (2009. gada 26. februāris) par Konvencijas par tiesas izvēles līgumiem parakstīšanu Eiropas Kopienas vārdā (OV 2009, L 133, 1. lpp.), kas apstiprināta ar Padomes Lēmumu 2014/887/ES (2014. gada 4. decembris) par to, lai Eiropas Savienības vārdā apstiprinātu Hāgas 2005. gada 30. jūnija Konvenciju par tiesas izvēles līgumiem (OV 2014, L 353, 5. lpp.), un kas 2015. gada 1. oktobrī stājusies spēkā dalībvalstīs, izņemot Dānijas Karalisti (2018. gada 1. septembrī) (turpmāk tekstā – “2005. gada Hāgas konvencija”); pieejama šādā interneta adresē: https://www.hcch.net/fr/instruments/conventions/full-text/?cid=98. 2005. gada Hāgas konvencijas 1. panta 1. punktā ir noteikts, ka šo konvenciju piemēro pārrobežu lietās attiecībā uz ekskluzīviem tiesas izvēles līgumiem, kas noslēgti civillietās un komerclietās. Par sakarību starp Regulu Nr. 1215/2012 un minēto konvenciju skat. Magnus, U., minēts iepriekš, 10. punkts (590.–592. lpp.).
(
55
)	Par šo koordināciju skat. spriedumu, 2023. gada 27. aprīlis, A1 un A2 (Izpriecu kuģa apdrošināšana) (C‑352/21, EU:C:2023:344, 46. punkts).
(
56
)	Šajā ziņā skat. šo secinājumu 38. punktu. Dažādu paredzamo kritēriju izklāstam skat. Stark, L., minēts iepriekš, 33. un 34. lpp. Ilustrācijai skat. pārrobežu elementus, par kuriem trešajā prejudiciālajā jautājumā Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa) izjautāja Tiesu lietā, kurā izdots Tiesas priekšsēdētāja 2017. gada 10. marta rīkojums Sociedade Metropolitana de Desenvolvimento (C‑136/16, nav publicēts, EU:C:2017:237) un kura izslēgta no Tiesas reģistra, kā arī Kleiner, C. analīzi, minēta iepriekš, 59.–61. lpp. Par Regulu Nr. 1896/2006 un Nr. 1215/2012 interpretācijas saskaņošanu skat. spriedumu, 2020. gada 7. maijs, Parking un Interplastics (C‑267/19 un C‑323/19, EU:C:2020:351, 34. un 35. punkts).
(
57
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 14. novembris, Maletic (C‑478/12, EU:C:2013:735, 25.–29. punkts). Skat. arī šī sprieduma analīzi, ko veicis Stark, L., minēta iepriekš, it īpaši 32. un 33. lpp. Skat. arī Audit, B. un d’Avout, L., minēts iepriekš, 586.–596. lpp., it īpaši 675. punkts (588. lpp.) un 258. zemsvītras piezīme. Tāpat skat. kopsavilkumu par atsevišķu tiesu izmantotajiem kritērijiem, kas izklāstīts pētījumā Komisijai, 58. un 59. lpp.
(
58
)	Kā norādīts Stark, L., minēts iepriekš, 385. lpp., starptautiskuma izvērtēšanas brīža noteikšana ir “noteicošā”. Šajā ziņā skat. Regulas Nr. 1896/2006 3. panta 3. punktā un Regulas Nr. 861/2007 3. panta 3. punktā ietvertos precizējumus.
(
59
)	Vēlos precizēt, ka no lietas C‑136/16, kas minēta šo secinājumu 56. zemsvītras piezīmē (izslēgta no Tiesas reģistra), izriet, ka šajā ziņā var rasties cits jautājums. Jautājums ir par to, vai ir iespējams tiesas piekritības atzīšanas noteikumu nepiemērot. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa bija paredzējusi gadījumu, kad citas dalībvalsts tiesas izvēle – nevis tās dalībvalsts, kuras pilsoņi ir lietas dalībnieki, – rada lielas neērtības vienam no lietas dalībniekiem un ka nekādas otra lietas dalībnieka intereses neattaisno šo izvēli.
(
60
)	Ilustrācijai skat. spriedumu, 2021. gada 30. septembris, Commerzbank (C‑296/20, EU:C:2021:784, 39. un 59. punkts).
(
61
)	Tāpat ir ar Regulu Nr. 650/2012 (5. pants) un Regulu 2016/1103 (7. pants), kā arī 2005. gada Hāgas konvenciju (1. pants). Attiecībā uz vienprātības neesamību sarunās par šo konvenciju skat. Ancel, M.‑E., “L’internationalité à la lumière de la convention d’electio fori”, Le monde du droit: écrits rédigés en l’honneur de Jacques Foyer, Economica, Parīze, 2008, 21.–47. lpp., it īpaši 36. lpp., un attiecībā uz apsvērumu neesamību par šo jautājumu – Van Loon, H., “Quelques aspects de la mondialisation dans le domaine des conflits de juridictions”, Droit international privé: travaux du Comité français de droit international privé, 17e année, 2004–2006, éditions A. Pedone, Parīze, 2008, 227.–253. lpp. Savukārt attiecībā uz Padomes Regulu (EK) Nr. 4/2009 (2008. gada 18. decembris) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un sadarbību uzturēšanas saistību lietās (OV 2009, L 7, 1. lpp.) skat. 4. panta 1. punkta pirmo un otro daļu, kurās paredzēts, ka kompetentās tiesas noteikšanas nosacījumiem jābūt izpildītiem brīdī, kad tiek noslēgts līgums par tiesas izvēli, vai brīdī, kad tiek celta prasība.
(
62
)	Šīs diskusijas ir tādas pašas kā diskusijas, kādas notika par nosacījumiem par domicilu, kas ietverti tajos Regulas Nr. 1215/2012 pantos, kuri bija spēkā pirms tās 25. panta. Šajā ziņā skat. Droz, G., “Synthesis of the Discussions of 11 and 12 March 1991”, minēts iepriekš, it īpaši 262. lpp., kā arī Gaudemet‑Tallon, H., un Ancel, M.‑E., minēts iepriekš, 136. punkts (181. un 182. lpp.).
(
63
)	Skat. Gaudemet‑Tallon, H., un Ancel, M.‑E., minēts iepriekš, 143. punkts (191. lpp.), un Kleiner, C., minēts iepriekš, 61. lpp., kā arī Henriques, S., Os Pactos de Jurisdição, no Regulamento (CE) no 44 de 2001, Coimbra Editora, Koimbra, 2006, 60. un 61. lpp., un Ferreira Pinto, F., A., “Contractos de swap concluídos entre entidades com sede em território nacional – jurisdição e lei aplicável”, no: Lobo Moutinho, J., Henrique, S., Vaz de Sequeira, E., un Garcia Marques, P., Homenagem ao Professor Doutor Germano Marques da Silva, I sējums, Universidade Católica Editora, Lisabona, 799.–824. lpp., it īpaši 805. lpp.
(
64
)	Par labu šim kritērijam skat. Hausmann, R., minēts iepriekš, 7. § 7.23. punkts, un Calvo Caravaca, A.‑L., un Carrascosa González, J., Tratado de Derecho internacional privado, I sējums, minēts iepriekš, 122. un nākamās lpp. (saskaņā ar šo autoru viedokli ir jāņem vērā “starptautiskā” elementa izzušana pēc vienošanās noslēgšanas).
(
65
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1986. gada 24. jūnijs, Anterist (22/85, EU:C:1986:255, 14. punkts).
(
66
)	Skat. Regulas Nr. 1215/2012 3. apsvērumu un spriedumu, 1992. gada 10. marts, Powell Duffryn (C‑214/89, EU:C:1992:115, 20. punkts). Tādēļ, ja starptautiskā situācija strīda izskatīšanas laikā ir kļuvusi par iekšzemes situāciju, šis noteikums ir spēkā.
(
67
)	Šajā ziņā skat. Regulas Nr. 1215/2012 15. apsvērumu, kurā paredzēts, ka “pušu autonomija pamato piesaistes faktoru”, kas nav atbildētāja domicils, kā arī Treppoz, E., “L’imprévisibilité du juge élu”, Les clauses attributives de compétence internationale: de la prévisibilité au désordre, minēts iepriekš, 91.–105. lpp., it īpaši 1. punkts un 1. zemsvītras piezīme. Tomēr skat. spriedumu, 2018. gada 24. oktobris, Apple Sales International u.c. (C‑595/17, EU:C:2018:854, 34. punkts).
(
68
)	Mans viedoklis ir pamatots ar šādiem visprecīzākajiem nolēmumiem, ko varēju norādīt: Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) 2005. gada 4. oktobra spriedums (Nr. 02‑12.959), kā arī Sąd Apelacyjny w Katowicach (Apelācijas tiesa Katovicē, Polija) 2016. gada 21. janvāra rīkojums (V ACz 52/16). Tomēr par labu pārbaudei prasības celšanas stadijā ir lēmušas šādas tiesas: Vācijā – Oberlandesgericht München (Minhenes federālās zemes Augstākā tiesa, Vācija) 1987. gada 31. marta rīkojums (6 W 788/87); Austrijā – Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa) 2007. gada 5. jūnija rīkojums (10 Ob 40/07s), pēc kura tika noteikta Rechtssatz tiesību norma; Itālijā – Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) apvienoto palātu 2019. gada 4. marta spriedums (Nr. 6280) saskaņā ar noteikumu perpetuatio jurisdictionis valsts tiesībās.
(
69
)	Pretējam viedoklim skat. Stark, L., minēts iepriekš, 394. lpp. Ja priekšroka tiktu dota noteikuma procesuālajam aspektam, iespējamais salīdzinājums ar 1979. gada 13. novembra spriedumu Sanicentral (25/79, EU:C:1979:255, 6. un 7. punkts par Briseles konvencijas pārejas noteikumu interpretāciju), uz kuru ir balstīta šo secinājumu 64. un 68. zemsvītras piezīmē minētā analīze un nolēmumi, kā arī ar 2022. gada 24. novembra spriedumu Tilman (C‑358/21, EU:C:2022:923, 30. punkts par Lugāno II konvencijas piemērošanu laikā Apvienotajā Karalistē) būtu jāpārbauda. Proti, šo nolēmumu priekšmeta dēļ to piemērojamība varētu būt ierobežota ar to normu interpretāciju, kuras attiecas uz Savienības tiesību piemērošanu laikā.
(
70
)	Par pārdomām doktrīnā šajā ziņā skat. Ancel, M.‑E., minēts iepriekš, it īpaši 18. punkta beigas (36. lpp.), kā arī Stark, L., minēts iepriekš, it īpaši 393.–396. lpp.
(
71
)	Skat. Gaudemet‑Tallon, H., un Ancel, M.‑E., minēts iepriekš, 143. punkts (191. lpp.) ar atsauci 67. zemsvītras piezīmē uz Gothot, P., un Holleaux, D., minēts iepriekš, 168. punkts (100. lpp.).
(
72
)	Par precizitātes prasību skat. spriedumu, 1999. gada 16. marts, Castelletti (C‑159/97, EU:C:1999:142, 48. punkts), un šo secinājumu 15. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru. Ilustrācijai skat. arī Kleiner, C., minēts iepriekš, 61. lpp., saskaņā ar kuru tāds nākotnes notikums kā neizpildītas saistības izpildes vieta varētu būt attiecīgais kritērijs. Šī risinājuma kritikai skat. Stark, L., minēts iepriekš, 393. lpp.
(
73
)	Šāds risinājums varētu atbilst iebildumiem, kas pausti Geimer, R., “EuGVVO Art. 25”, no: Geimer, R., un Schütze, R. A., Europäisches Zivilverfahrensrecht, 4. izdevums, C. H. Beck, Minhene, 2020, it īpaši 39. punkts.