62009CC0205_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą suteikia Teisingumo Teismui galimybę patikslinti savo ankstesnę praktiką aiškinant sąvoką „nukentėjusysis“, nurodomą Pagrindų sprendime 2001/220/TVR dėl nukentėjusiųjų padėties baudžiamosiose bylose(2) .
2. Byloje, kurioje baudžiamąjį persekiojimą vykdanti institucija neleido kaltinamajam pasinaudoti tarpininkavimo procedūra baudžiamojoje byloje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, viena vertus, kelia klausimą, ar nukentėjusysis pagrindų sprendimo prasme gali būti ir juridinis asmuo. Kita vertus, jis prašo pateikti konkrečius pagrindų sprendimo reikalavimus dėl tarpininkavimo procedūros įgyvendinimo.
II – Teisinis pagrindas
A – Sąjungos teisė
3. Pagal Pagrindų sprendimo 2001/220 1 straipsnio a punktą nukentėjusysis – „tai fizinis asmuo, patyręs žalą, įskaitant kūno sužalojimą ar psichinę traumą, emocinį sukrėtimą ar ekonominius nuostolius tiesiogiai dėl veikimo ar neveikimo pažeidžiant valstybės narės baudžiamąjį įstatymą“.
4. Pagrindų sprendimo 2001/220 1 straipsnio e punkte „tarpininkavimas baudžiamosiose bylose“ apibrėžiamas kaip „nukentėjusiojo ir nusikaltimo vykdytojo sutariamo sprendimo paieška prieš baudžiamosios bylos nagrinėjimą arba jo metu tarpininkaujant kompetentingam asmeniui“.
5. Pagrindų sprendimo 2001/220 10 straipsnyje nustatyta:
„Tarpininkavimas dėl bausmės skyrimo baudžiamosios bylos nagrinėjimo metu
1. Kiekviena valstybė narė siekia skatinti tarpininkavimą baudžiamosiose bylose už nusikaltimus, kuriuos ji laiko tinkamais tokios priemonės taikymui.
2. Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad į bet kurį tokio tarpininkavimo baudžiamosiose bylose metu nukentėjusiojo ir nusikaltėlio pasiektą susitarimą galėtų būti atsižvelgta“.
B – Nacionalinė teisė
6. Vengrijos baudžiamojo proceso kodekso ( Büntető eljárási törvény ) 221/A straipsnyje nustatyta:
„1. Tarpininkavimo procedūra gali būti vykdoma įtariamojo ar nukentėjusiojo prašymu arba jiems sutikus baudžiamosiose bylose, iškeltose dėl nusikaltimų asmeniui (Baudžiamojo kodekso XII skyriaus I ir III antraštinės dalys), transporto saugumo (Baudžiamojo kodekso XIII skyrius) arba nuosavybės (Baudžiamojo kodekso XVIII skyrius) nusikaltimų, už kuriuos gali būti paskirta laisvės atėmimo bausmė iki penkerių metų.
2. Tarpininkavimo procedūra skirta nusikaltimo pasekmių atitaisymui palengvinti ir užtikrinti, kad įtariamasis vėliau nesiimtų neteisėtų veiksmų. Vykdant tarpininkavimo procedūrą reikia siekti, kad būtų sudarytas susitarimas tarp įtariamojo ir nukentėjusiojo, pagrįstas aktyvia įtariamojo atgaila. Vykstant baudžiamajam procesui tarpininkavimo procedūra gali būti taikoma tik vieną kartą.
3. Prokuratūra savo iniciatyva arba įtariamojo, gynėjo ar nukentėjusiojo prašymu sustabdo bylos nagrinėjimą ne ilgesniam kaip šešių mėnesių laikotarpiui ir pradeda tarpininkavimo procedūrą:
a) jei galima nutraukti baudžiamąjį persekiojimą Baudžiamojo kodekso 36 straipsnio pagrindu arba neskirti bausmės;
b) jei įtariamasis per ikiteisminį tyrimą prisipažįsta padaręs nusikaltimą, sutinka ir gali atlyginti nukentėjusiajam patirtą žalą ar bet kokiu kitu būdu ištaisyti nusikaltimo pasekmes;
c) jei įtariamasis ir nukentėjusysis susitarė vykdyti tarpininkavimo procedūrą ir
d) jei, atsižvelgiant į nusikaltimo pobūdį, jo padarymo būdą ir įtariamojo asmenybę, teismo procesas gali būti nutrauktas arba pagrįstai galima manyti, kad teismas skirdamas bausmę galės atsižvelgti į aktyvią atgailą. < ... >
5. Įtariamojo ir nukentėjusiojo pareiškimai per tarpininkavimo procedūrą dėl veiksmų, kuriais grindžiamas procesas, negali būti naudojami kaip įrodymai. Tarpininkavimo procedūros baigtimi negalima naudotis prieš įtariamąjį kaip jam nepalankia aplinkybe. < ... >
7. Jei tarpininkavimo procedūra baigiasi sėkmingai, ir reikia taikyti Baudžiamojo kodekso 36 straipsnio 1 dalį, prokuratūra bylą nutraukia. Jei reikia taikyti Baudžiamojo kodekso 36 straipsnio 2 dalį, ji pareiškia kaltinimą. Jei įtariamasis pradėjo vykdyti susitarimą, pasiektą per tarpininkavimo procedūrą, ir jei tai netrukdys skirti bausmę, prokuratūra gali atidėti kaltinimą nuo vienų iki dvejų metų už nusikaltimus, už kuriuos gali būti paskirta laisvės atėmimo bausmė iki trejų metų.“
7. Baudžiamojo proceso kodekso 266 straipsnio 3 dalies c punkte nustatyta, kad teismas gali sustabdyti bylos nagrinėjimą ne ilgesniam kaip šešių mėnesių laikotarpiui tarpininkavimo procedūros tikslais. Baudžiamojo proceso kodekso 307 straipsnyje nurodyta, kad bylos nagrinėjimas taip pat gali būti sustabdytas po posėdžio.
8. Baudžiamojo kodekso ( Büntető törvénykönyv ) 314 straipsnyje nustatyta:
„1. Asmuo, padaręs žalą Europos Bendrijų biudžetui, nes pateikė melagingą deklaraciją, panaudodamas melagingo turinio, padirbtą ar suklastotą dokumentą, arba vykdęs numatytą pareigą informuoti (arba jos nevykdęs), susijusią su:
a) Europos Bendrijų ar jų vardu valdomo fondo teikiama parama;
b) mokėjimais į Europos Bendrijų ar jų vardu valdomą biudžetą,
įvykdė nusikaltimą, už kurį baudžiama laisvės atėmimu iki penkerių metų.
2. Pagal 1 dalies nuostatas taip pat baudžiamas asmuo, kuris priešingais nei numatyti tikslais naudojasi:
a) 1 dalies a punkte minima parama arba
b) su 1 dalies b punkte minimais mokėjimais susijusia nauda“.
9. Baudžiamojo kodekso 318 straipsnyje numatyta:
„1. Asmuo, kuris siekdamas neteisėto pelno apgavo kitą asmenį ir dėl to padarė žalą, įvykdė sukčiavimą. < ... >
4. Už nusikaltimą baudžiama laisvės atėmimu iki trejų metų, jei:
a) sukčiavimu padaryta didelė žala;
< … > “
10. Baudžiamojo kodekso 138/A straipsnyje nustatyta:
„Taikant šį įstatymą, < ... > žala laikoma
< ... >
b) didele, jei ji yra nuo 200 000 HUF iki 2 000 000 HUF“.
11. Baudžiamojo kodekso 36 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„1. Asmuo, per tarpininkavimo procedūrą atlyginęs nukentėjusiajam žalą, patirtą dėl nusikaltimų asmeniui (Baudžiamojo kodekso XII skyriaus I ir III antraštinės dalys), transporto saugumo (Baudžiamojo kodekso XIII skyrius) arba nuosavybės (Baudžiamojo kodekso XVIII skyrius) nusikaltimų, už kuriuos gali būti paskirta laisvės atėmimo bausmė iki trejų metų, ar apsiėmęs bet kokiu kitu būdu ištaisyti nusikaltimo pasekmes, nebaudžiamas.
2. Bausmė už 1 dalyje minimus nusikaltimus gali būti neskiriama, jei nusikaltimą padaręs asmuo per tarpininkavimo procedūrą atlygina nukentėjusiajam žalą, patirtą dėl nusikaltimo, už kurį gali būti paskirta laisvės atėmimo bausmė iki penkerių metų, ar apsiima bet kokiu kitu būdu ištaisyti nusikaltimo pasekmes.“
12. Baudžiamojo kodekso 314 straipsnio 1 dalyje reglamentuojamas Europos Bendrijų finansinių interesų pažeidimas numatytas Baudžiamojo kodekso XVII skyriuje (Ekonominiai nusikaltimai).
III – Faktinės aplinkybės ir procesas pagrindinėje byloje
13. Baudžiamąjį persekiojimą vykdančios institucijos apkaltino pagrindinį kaltinamąjį byloje E. Eredics 1 200 000 HUF, skirtų pagal Europos Sąjungos programą, panaudojimu ne pagal paskirtį, pasinaudojus apgaule klastojant dokumentus, taip pat žalos padarymu Vengrijos bendrovei VÁTI, kuri prižiūrėjo šio projekto vykdymą ir buvo atsakinga už jo sąskaitų patvirtinimą, ir Europos Sąjungos biudžetui.
14. Kompetentinga prokuratūra įžvelgia šioje veikoje baudžiamą pasikėsinimą į Europos Sąjungos finansinius interesus pagal Vengrijos baudžiamojo kodekso 314 straipsnio 1 dalies a punktą.
15. Vykdydama ikiteisminį tyrimą, prokuratūra ne vieną kartą apklausė E. Eredics, tačiau jis neprisipažino padaręs šį nusikaltimą.
16. Remdamasi ikiteisminio tyrimo rezultatais, 2008 m. rugsėjo 2 d. prokuratūra pareiškė kaltinimus Emil Eredics ir dar vienai kaltinamajai Szombathelyi
teisme ( Szombathelyi Városi Bíróság ).
17. Gavęs kaltinamąjį aktą, 2008 m. lapkričio 7 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas apie tai informavo pagrindinį kaltinamąjį. Teismui E. Eredics prisipažino padaręs jam inkriminuojamas veikas ir pateikė prašymą vykdyti tarpininkavimo procedūrą, kad būtų nutraukta baudžiamoji byla arba nepaskirta bausmė pagal Baudžiamojo proceso kodekso 221/A straipsnį.
18. VÁTI Kht.
atstovas pritarė tarpininkavimo procedūrai.
19. Prokuratūra mano, jog kaltinamajam inkriminuojamas pažeidimas nepriklauso nusikaltimų grupei, kuriai gali būti taikoma tarpininkavimo procedūra. Be to, tarpininkavimo procedūra nagrinėjamoje byloje negali būti vykdoma todėl, kad E. Eredics, priešingai nei numatyta Vengrijos teisėje, neprisipažino padaręs nusikaltimą dar vykstant ikiteisminiam tyrimui. Nėra prasmės VÁTI Kht.
kaip nukentėjusiajai dalyvauti tarpininkavimo procedūroje ir gauti kompensaciją iš kaltinamojo: tikroji nukentėjusioji yra Europos bendrija, nes Bendrijos lėšų panaudojimas ne pagal paskirtį pažeidė Bendrijos finansinius interesus ir padarė žalos Bendrijos biudžetui, todėl dėl nagrinėjamos bylos ypatumų tarpininkavimas būtų nepagrįstas.
IV – Prašymas priimti prejudicinį sprendimą ir procesas Teisingumo Teisme
20. Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, Szombathelyi Városi Bíróság
2009 m. balandžio 22 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. birželio 8 d., sustabdė bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
1. Ar „ne fizinis asmuo“ patenka į „nukentėjusiojo“ sąvoką Tarybos pagrindų sprendimo 2001/220/TVR 1 straipsnio a punkto prasme, atsižvelgiant į pareigą skatinti tarpininkavimą tarp nukentėjusiojo ir nusikaltimą padariusio asmens nagrinėjant baudžiamąsias bylas, numatytą pagrindų sprendimo 10 straipsnyje? Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiuo klausimu taip pat prašo Teisingumo Teismo patikslinti bei papildyti 2007 m. birželio 28 d. Sprendimą Dell'Orto, C‑467/05.
2. Ar „nusikaltimo“ sąvoką Pagrindų sprendimo 2001/220 10 straipsnyje reikėtų aiškinti taip, kad ji apima visus nusikaltimus, kurių įstatyme apibrėžta materialinė sudėtis iš esmės yra analogiška?
3. Ar Pagrindų sprendimo 2001/220 10 straipsnio 1 dalis gali būti aiškinama taip, kad tarpininkavimas tarp nusikaltimą padariusio asmens ir nukentėjusiojo yra galimas bent iki tol, kol bus priimtas sprendimas pirmojoje instancijoje, t. y. kad faktinių aplinkybių pripažinimas vykstant teismo procesui, pasibaigus ikiteisminiam tyrimui, neprieštarauja pareigai skatinti tarpininkavimą, jei visos kitos reikalaujamos sąlygos yra įvykdytos?
4. Ar Pagrindų sprendimo 2001/220 10 straipsnio 1 dalis užtikrina tarpininkavimo galimybę baudžiamosiose bylose, jei įstatymo numatytos išankstinės sąlygos įvykdytos, ir ar nėra kitų aiškinimo galimybių. Ar nuostata, pagal kurią, „atsižvelgiant į nusikaltimo pobūdį, jo padarymo būdą ir įtariamojo asmenybę, teismo procesas gali būti nutrauktas arba pagrįstai galima manyti, kad teismas skirdamas bausmę atsižvelgs į aktyvią atgailą“, neprieštarauja minėto 10 straipsnio nuostatoms (reikalavimams)?“
21. Vykstant procesui Teisingumo Teisme, savo poziciją išreiškė Prancūzijos, Italijos ir Vengrijos vyriausybės bei Komisija.
V – Teisinis vertinimas
A – Pirmasis prejudicinis klausimas
22. Savo pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, bent kiek tai susiję su tarpininkavimu pagal pagrindų sprendimo 10 straipsnį, ar ir juridinis asmuo gali būti nukentėjusysis pagrindų sprendimo prasme.
23. Šis klausimas dėl pagrindų sprendimo taikymo asmenims jau buvo nagrinėtas Teisingumo Teismo sprendime byloje Dell’Orto, o būtent šio sprendimo patikslinimo bei papildymo prašo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Šiame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, jog pagrindų sprendimas turi būti aiškinamas taip, kad kaltinamojo nuosprendžio vykdymo procese, vykstančiame po to, kai priimamas galutinis kaltinamasis nuosprendis, sąvoka „nukentėjusysis“ pagrindų sprendimo prasme neapima juridinių asmenų(3) .
24. Taigi nagrinėjamoje byloje kyla klausimas, ar vykdant pagrindų sprendimo 10 straipsnyje įtvirtintą tarpininkavimo procedūrą gali būti taikoma platesnė nukentėjusiojo sąvoka. Vis dėlto tokia platesnė sąvoka netaikoma.
25. Šiuo atžvilgiu pabrėžtina, kad pagrindų sprendimo 1 straipsnio a punkte pateikiamas teisinis sąvokos „nukentėjusysis” apibrėžimas. Jame iš anksto numatyta, kas gali būti „nukentėjusysis“ pagrindų sprendimo prasme, t. y. išimtinai fiziniai asmenys. Pagrindų sprendimo tekste nėra jokių požymių, leidžiančių manyti, jog nukentėjusiojo sąvoka atskirose pagrindų sprendimo reguliavimo srityse gali būti aiškinama plačiau.
26. Kaip nurodžiau savo išvadoje byloje Dell’Orto, sisteminis ir teleologinis pagrindų sprendimo aiškinimas taip pat neleidžia išplėsti nukentėjusiojo sąvokos nukrypstant nuo pagrindų sprendimo teksto. Daugelis pagrindų sprendimo nuostatų pagal savo turinį tinka išimtinai fiziniams asmenims(4) . Pavyzdžiui, galima paminėti 1 straipsnio a punktą, kuriame kaip galima žala nukentėjusiajam visų pirma minimas kūno sužalojimas ar psichinė trauma, emocinis sukrėtimas. Tokią žalą gali patirti tik fiziniai asmenys. Reikia paminėti ir 2 straipsnio 1 dalį, pagal kurią turi būti gerbiamas asmeninis nukentėjusiojo orumas.
27. Pagrindas įtraukti juridinius asmenis į nukentėjusiųjų sąvoką taip pat neišplaukia iš pagrindinių teisių, kurias turi gerbti Sąjungos teisės aktų leidėjas. Teisės aktų leidėjas galėtų apsiriboti vien fizinių asmenų padėties reguliavimu remdamasis ir vienodo požiūrio principu. Nors nusikaltimais gali būti padaroma žala ir juridiniams asmenims, jau pats nukentėjusiojo apibrėžimas Pagrindų sprendimo 2001/220 1 straipsnio a punkte rodo, jog fizinių asmenų žala dažnai nėra tik materialiniai nuostoliai, bet yra žala patyrus psichinę traumą bei emocinį sukrėtimą ir ji gali įgyti visai kitokį pobūdį nei juridinių asmenų atveju. Be to, fiziniai asmenys baudžiamosiose bylose dažnai ginami daug intensyviau nei nuolat profesionaliai ginami juridiniai asmenys. Tai yra objektyvios priežastys, pateisinančios privilegijuotą fizinių asmenų, dėl nusikaltimų tapusių nukentėjusiaisiais, statusą.
28. Taigi reikia konstatuoti, jog Pagrindų sprendime 2001/220 nėra jokių požymių, leidžiančių išplėsti nukentėjusiojo sąvoką, pritaikant ją ir juridiniams asmenims, nukrypstant nuo jos apibrėžimo. Tai taikoma ir kalbant apie pagrindų sprendimo 10 straipsnyje reglamentuojamą tarpininkavimą.
29. Baigiant dar reikia aptarti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentą, kad juridinių asmenų neįtraukimas į nukentėjusiųjų sąvoką pagrindų sprendime gali lemti nukentėjusiųjų nuo nusikaltimo diskriminaciją valstybėse narėse. Iš tiesų kai kurios valstybės narės, įgyvendindamos pagrindų sprendimą, remiasi platesne nukentėjusiojo sąvoka ir į ją įtraukia juridinius asmenis. Palyginti su šiomis valstybėmis narėmis, kitose valstybėse narėse, kuriose nukentėjusiaisiais laikomi tik fiziniai asmenys, nukentėjusiųjų padėtis būtų nepalankesnė.
30. Tačiau ši diskriminacija kyla dėl to, jog pagrindų sprendimu siekta tik fizinių asmenų padėtį reguliuojančių priemonių suderinimo. Tai, kad nesuderintose srityse gali kilti diskriminacija valstybėse narėse, yra natūrali dalinio suderinimo pasekmė ir ji negali būti panaikinta plačiu pagrindų sprendimo aiškinimu, nukrypstant nuo aiškaus šio sprendimo teksto.
B – Antrasis prejudicinis klausimas
31. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar sąvoka „nusikaltimas“ pagrindų sprendimo 10 straipsnio prasme gali būti aiškinama taip, kad ji apima visus nusikaltimus, kurių įstatymo apibrėžta materialinė sudėtis iš esmės yra analogiška.
32. Šis klausimas keliamas todėl, kad Vengrijos teisėje sukčiavimo bylose tarpininkavimas galimas ir tada, kai nukentėjusysis nuo nusikaltimo yra juridinis asmuo. Tačiau kai kalbama apie Europos Bendrijų finansinių interesų pažeidimą pagal Baudžiamojo kodekso 314 straipsnį, tarpininkavimas Vengrijos teisėje nenumatomas. Baudžiamojo kodekso XVII skyrius (Ekonominiai nusikaltimai), kuriame įtvirtinta minėta norma, nepriskiriamas prie tų skyrių, kuriems Baudžiamojo proceso kodekso 221/A straipsnio pagrindu gali būti taikoma tarpininkavimo procedūra(5) .
33. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, sukčiavimo ir Europos Sąjungos finansinių interesų pažeidimo nusikaltimų sudėtys yra iš esmės identiškos. Todėl kyla klausimas, ar valstybės narės baudžiamųjų įstatymų leidėjas, esant analogiškiems pažeidimams, gali nevaržomai nuspręsti dėl tarpininkavimo procedūros taikymo tokiems pažeidimams, ar, atvirkščiai, Sąjungos teisė reikalauja vienodo šios srities reguliavimo.
34. Visų pirma šiuo atveju reikia nurodyti, jog Vengrijos vyriausybė, išreikšdama savo poziciją, įtikinamais argumentais parodė, jog šių abiejų Vengrijos nusikaltimų sudėtys viena nuo kitos akivaizdžiai skiriasi. Tačiau galiausiai pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų išspręsti nusikaltimų sudėčių sulyginamumo klausimą.
35. Vengrijos ir Italijos vyriausybės mano, jog antrasis klausimas, atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį prejudicinį klausimą, yra akivaizdžiai hipotetinis ir į jį atsakyti nereikia, nes jis susijęs su pagrindų sprendime nereglamentuojamu nusikaltimu juridinio asmens atžvilgiu.
36. Vis dėlto Vengrijos įstatymų leidėjas, kiek tai susiję su nusikaltimų sudėtimis, kurių atžvilgiu jis numatė tarpininkavimo procedūros galimybę(6), leidžia šią procedūrą taikyti tiek tada, kai nukentėjusysis yra fizinis asmuo, tiek ir tada, kai jis – juridinis asmuo. Šiuo atveju jis galėjo nuspręsti remtis „pernelyg plačiu“ pagrindų sprendimo įgyvendinimu ir todėl numatyti tarpininkavimo procedūrą pagrindų sprendimo prasme ir juridiniams asmenims.
37. Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, tokiu pernelyg plataus įgyvendinimo atveju Sąjungos teisės aiškinimo klausimas yra priimtinas. Bendrijos teisinės sistemos interesas yra tai, kad, siekiant išvengti aiškinimo skirtumų, visos Sąjungos teisės nuostatos būtų aiškinamos vienodai, nesvarbu, kokiomis aplinkybėmis jos taikytinos(7) .
38. Jeigu Teisingumo Teismas konstatuotų pernelyg platų pagrindų sprendimo įgyvendinimą, jis turėtų išaiškinti, ar pagrindų sprendimo taikymo srityje, t. y. fizinių asmenų
atžvilgiu, valstybė narė įpareigota vienodai numatyti tarpininkavimo procedūrą visiems analogiškiems pažeidimams.
39. Vis dėlto pagrindų sprendimu jau vien pagal jo tekstą valstybėms narėms suteikiama nemaža diskrecija dėl tarpininkavimo baudžiamosiose bylose. Viena vertus, šiame sprendime labai atsargiai tik nurodoma, jog valstybės narės siekia skatinti tarpininkavimą. Šį tarpininkavimą valstybės narės turi skatinti tik tokių nusikaltimų, kuriuos jos laiko „tinkamais“, atžvilgiu. Šis tinkamumo kriterijus leidžia valstybėms narėms išlaikyti plačią diskreciją nustatant pažeidimus, kuriems taikytinas tarpininkavimas. Tačiau galima svarstyti, ar Sąjungos teisėje įtvirtintas vienodo požiūrio principas, kurio turi laikytis valstybės narės įgyvendindamos pagrindų sprendimą, įpareigoja jas, numačius tarpininkavimą tam tikrų pažeidimų atžvilgiu, tokį tarpininkavimą vienodai įvesti ir visų analogiškų pažeidimų atžvilgiu. Priešingu atveju gali būti diskriminuojami tie asmenys, kurie yra nukentėję nuo iš esmės analogiško nusikaltimo. Nuo tam tikro nusikaltimo nukentėjęs asmuo turėtų tarpininkavimo galimybę, tačiau nuo iš esmės analogiško nusikaltimo nukentėjęs asmuo tokiu tarpininkavimu negalėtų pasinaudoti. Šiuo klausimu dar reikia išsiaiškinti, ar tokia diskriminacija gali būti pateisinama, pavyzdžiui, prevenciniu požiūriu.
40. Vis dėlto nenoriu pateikti savo galutinės pozicijos šiais klausimais, nes, mano nuomone, nagrinėjamu atveju negalima kalbėti apie pernelyg platų pagrindų sprendimo įgyvendinimą. Vengrijos įstatymų leidėjas sąmoningai nusprendė nenumatyti tarpininkavimo nagrinėjamu atveju konkrečiai taikomai Europos Bendrijų finansinių interesų pažeidimo sudėčiai, kuri neapima fizinio asmens kaip nukentėjusiojo. Šis nusikaltimas nepriklauso nusikaltimų sudėčių grupei, kuriai taikoma tarpininkavimo procedūra pagal Vengrijos baudžiamojo proceso kodekso 221/A straipsnio 1 dalį. Todėl ir negalėjo būti siekta pernelyg plataus pagrindų sprendimo įgyvendinimo. Vengrijos vyriausybė net nurodo, jog tarpininkavimo procedūros vykdymas nagrinėjamu atveju būtų contra legem . Numatydamas tarpininkavimo procedūrą ir juridiniams asmenims kaip nukentėjusiesiems kitų pažeidimų atveju, Vengrijos įstatymų leidėjas tik iš dalies pasirinko pernelyg platų įgyvendinimą. Šioje byloje aptariamo pažeidimo ir pažeidimų kategorijos, prie kurios jis priskiriamas, atžvilgiu nebuvo vykdomas pernelyg platus įgyvendinimas.
41. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentai dėl antrojo prejudicinio klausimo taip pat neleidžia manyti, jog šis teismas minėtą klausimą nagrinėjo remdamasis pernelyg plačiu pagrindų sprendimo įgyvendinimo kontekstu. Atvirkščiai, antrąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą suprantu kaip bandymą išsiaiškinti, ar Sąjungos teisė įpareigoja
valstybę narę numatyti tarpininkavimą juridiniams asmenims, kai nacionalinėje teisėje tokia procedūra analogiško pažeidimo atveju numatoma juridiniams asmenims kaip nukentėjusiesiems.
42. Taigi reikia konstatuoti, jog valstybės narės neturi pareigos
numatyti tarpininkavimo procedūros, kai nuo nusikaltimo nukenčia juridinis asmuo. Sąjungos teisėje įtvirtintas vienodo požiūrio principas galioja tik Sąjungos teisės taikymo srityje, o ši sritis nagrinėjamu atveju nustatoma pagrindų sprendimu. Pagrindų sprendime numatomos taisyklės tik fizinių asmenų, kaip nukentėjusiųjų nuo nusikaltimų, atžvilgiu. Juridiniai asmenys, kaip nukentėjusieji, nepatenka į pagrindų sprendimo, todėl ir į Sąjungos teisės taikymo sritį. Dėl šios priežasties iš Sąjungos teisėje įtvirtinto vienodo požiūrio principo neišplaukia pareiga numatyti tarpininkavimą baudžiamosiose bylose, kai nukentėjusysis nuo nusikaltimo yra juridinis asmuo ir kai nacionalinėje teisėje iš esmės analogiško nusikaltimo atveju numatomas tarpininkavimas ir tada, kai nukentėjusysis yra juridinis asmuo.
C – Išankstinės pastabos dėl trečiojo ir ketvirtojo prejudicinių klausimų
43. Savo trečiuoju ir ketvirtuoju prejudiciniais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas norėtų daugiau sužinoti apie pagrindų sprendimo 10 straipsnyje reglamentuojamos tarpininkavimo procedūros konkrečias įgyvendinimo sąlygas. Kai kurie proceso dalyviai mano, jog šie klausimai yra akivaizdžiai hipotetinio pobūdžio, todėl Teisingumo Teismas į juos neturi atsakyti. Kadangi atsakymai į pirmus du prejudicinius klausimus jau parodė, kad pagrindinė byla nėra susijusi su nukentėjusiuoju pagrindų sprendimo prasme ir kad iš vienodo požiūrio principo neišplaukia pareiga šioje byloje aptariamo pažeidimo atveju numatyti tarpininkavimo procedūrą, nors nukentėjusysis yra juridinis asmuo, aš taip pat manau, jog nėra būtina atsakyti į šiuos klausimus.
44. Tačiau jei Teisingumo Teismas, vadovaudamasis šios išvados 36 punkte išdėstytomis mintimis dėl „pernelyg plataus“ pagrindų sprendimo įgyvendinimo, vis dėlto norėtų atsakyti ir į šiuos du klausimus, toliau reikia alternatyviai aptarti ir juos.
D – Trečiasis prejudicinis klausimas
45. Dėl tarpininkavimo procedūros įgyvendinimo sąlygų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia klausia, ar pagrindų sprendimo 10 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad tarpininkavimas tarp nusikaltimą padariusio asmens ir nukentėjusiojo turi būti galimas bent iki tol, kol bus priimtas sprendimas pirmojoje instancijoje.
46. Savo pastabose šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, jog, jo nuomone, tarpininkavimo procedūros vykdymo siejimas su išankstiniu prisipažinimu per ikiteisminį tyrimą pažeidžia įtariamojo teisę į gynybą. Remiantis Vengrijos baudžiamojo proceso teise, norint vykdyti tarpininkavimo procedūrą, be kita ko, būtina sąlyga, kad „įtariamasis per ikiteisminį tyrimą prisipažintų padaręs nusikaltimą, sutiktų ir galėtų atlyginti nukentėjusiajam patirtą žalą ar bet kokiu kitu būdu ištaisytų nusikaltimo pasekmes“ (8) .
47. Taigi trečiasis prejudicinis klausimas susijęs su dviem aspektais. Pirma, reikia išsiaiškinti, iki kokio momento turi būti galimas tarpininkavimas. Antra, kyla klausimas, ar tai, kad norint vykdyti tarpininkavimo procedūrą reikalaujama prisipažinimo dar per ikiteisminį tyrimą, neprieštarauja pagrindų sprendimui.
1. Dėl tarpininkavimo procedūros vykdymo momento
48. Pagrindų sprendimo 10 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog valstybės narės siekia skatinti tarpininkavimą baudžiamosiose bylose.
49. Todėl galima svarstyti, kad ši nuostata pažeidžiama, jei valstybė narė tarpininkavimą numato tik vykstant ikiteisminiam tyrimui, t. y. skatina tarpininkavimą išimtinai ankstyvoje proceso stadijoje.
50. „Tarpininkavimas baudžiamosiose bylose“ pagrindų sprendimo 1 straipsnio e punkte aiškiai apibrėžiamas kaip nukentėjusiojo ir nusikaltimo vykdytojo sutariamo sprendimo paieška prieš baudžiamosios bylos nagrinėjimą arba jo metu
tarpininkaujant kompetentingam asmeniui. Akivaizdu, jog tarpininkavimas intensyviai skatinamas dar iki baudžiamosios bylos nagrinėjimo. Tačiau pagrindų sprendime neįpareigojama vykdyti tokį intensyvų tarpininkavimo skatinimą. Pagrindų sprendime tarpininkavimas aiškiai apibrėžiamas kaip prieš baudžiamosios bylos nagrinėjimą arba
jo metu vykdoma sutarimo paieška, todėl pagal jį pakanka, jog apskritai bet kurioje proceso stadijoje egzistuotų tarpininkavimo galimybė. Šia alternatyvą numatančia formuluote pagrindų sprendime aiškiai nustatoma, jog tarpininkavimas galimas tiek per ikiteisminį tyrimą, tiek ir per teisminį bylos nagrinėjimą, tačiau nebūtinai turi būti įmanomas abiejose stadijose. Todėl valstybėms narėms pagrindų sprendimu suteikiama plati diskrecija nustatyti, ar jos tarpininkavimo galimybę numatys tik vienoje proceso stadijoje.
51. Be to, Vengrijos vyriausybė nurodo, jog Vengrijos teisėje tarpininkavimas galimas ir pasibaigus ikiteisminiam tyrimui, t. y. vykstant teisminiam bylos nagrinėjimui, o tai patvirtina ir Baudžiamojo proceso kodekso 266 straipsnio 3 dalies formuluotė. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo trečiuoju prejudiciniu klausimu siekia sužinoti, kiek tai įmanoma, iki kurio momento leidžiamas prisipažinimas kaip tarpininkavimo sąlyga. To paties klausiama ir antroje trečiojo prejudicinio klausimo dalyje.
2. Dėl įtariamojo prisipažinimo padarius nusikaltimą
52. Vengrijos teisėje pagal Baudžiamojo proceso kodekso 221/A straipsnio 3 dalies b punktą tarpininkavimo procedūros vykdymas siejamas su faktinių aplinkybių pripažinimu per ikiteisminį tyrimą. Toliau reikia išsiaiškinti, ar šia nuostata pakankamai atsižvelgiama į pagrindų sprendimo 10 straipsnyje įtvirtintą tarpininkavimo skatinimą.
53. Pagrindų sprendime nedetalizuojama, kaip konkrečiai valstybės narės turi įgyvendinti tarpininkavimo procedūrą. 10 straipsnio 1 dalyje valstybės narės tik įpareigojamos bendrai siekti, kad būtų skatinamas tarpininkavimas baudžiamosiose bylose. Pagal šio straipsnio 2 dalį valstybės narės siekia, kad į kiekvieną vykdant tarpininkavimą pasiektą susitarimą tarp nukentėjusiojo ir nusikaltimą padariusio asmens būtų atsižvelgta nagrinėjant baudžiamąją bylą.
54. Todėl pagrindų sprendimu nacionaliniams teisės aktų leidėjams suteikiama plati diskrecija nuspręsti, kaip konkrečiai bus įgyvendinama tarpininkavimo procedūra(9) . Tačiau pagrindų sprendimas konkrečiai negali būti įgyvendinamas taip, kad netektų didžiosios dalies veiksmingumo ir būtų pažeistas jo 2 straipsnio 1 dalyje numatytas įpareigojimas, pagal kurį valstybės narės siekia, jog jų baudžiamojoje teisėje būtų iš tikrųjų ir tinkamai atsižvelgiama į nukentėjusiuosius(10) .
55. Čia taip pat reikia paminėti, jog kaltinamojo požiūriu patrauklesnė atrodytų tokia tarpininkavimo procedūra, dėl kurios nereikėtų apsispręsti dar vykstant ikiteisminiam tyrimui, bet ją būtų galima pasirinkti ir pareiškus kaltinimą. Tokiu atveju kaltinamasis turėtų galimybę pirmiausia sužinoti, kokie apskritai bus ikiteisminio tyrimo rezultatai. Kuo geresnės tarpininkavimo procedūros įgyvendinimo sąlygos sudaromos kaltinamajam, tuo didesnė tikimybė, jog tarpininkavimas bus naudingas ir nukentėjusiajam, ko ir siekiama.
56. Šiuo atveju nėra peržengiamos plačios diskrecijos ribos, kurios, siekiant įgyvendinti pagrindų sprendimą, suteikiamos valstybėms narėms, nes tokios įgyvendinimo sąlygos, kokios numatytos Vengrijos teisėje, nepanaikina didžiosios šio sprendimo veiksmingumo dalies. Viena vertus, išlieka plati esminė tarpininkavimo procedūros taikymo sritis, kita vertus, galima rasti priežasčių, sukuriančių paskatą pasinaudoti tarpininkavimu kuo anksčiau, dar vykstant ikiteisminiam tyrimui. Nukentėjusysis, pavyzdžiui, tokiu atveju gali nuo pat pradžių išvengti kartais jam nepalankaus teismo proceso. Vengrijos teisėje numatytas bausmę švelninančias ar bylos nutraukimą lemiančias tarpininkavimo pasekmes galima tuo labiau pateisinti, kuo anksčiau kaltinamasis prisipažins padaręs jam inkriminuojamą nusikalstamą veiką ir sieks susitaikymo su nukentėjusiuoju. Vengrijos vyriausybė šiuo aspektu nurodė, jog ankstyvo prisipažinimo reikalavimas buvo įtvirtintas tam, kad būtų išvengta įtariamojo taktinių veiksmų ir piktnaudžiavimo.
57. Kiek tai susiję su reikalavimu prisipažinti per ikiteisminį tyrimą, kad būtų galima vykdyti tarpininkavimo procedūrą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat įžvelgia kaltinamojo laisvės neteikti parodymų prieš save pažeidimą (lot. nemo tenetur se ipsum accusare ). Minėtas teismas mato grėsmę, jog įtariamasis gali būti neteisėtai verčiamas prisipažinti, todėl ir teikti parodymus prieš save.
58.
Prancūzijos vyriausybė neigia laisvės neteikti parodymų prieš save pažeidimą nurodydama Vengrijos baudžiamojo proceso kodekso 221/A straipsnio 5 dalį. Joje numatyta, jog įtariamojo ir nukentėjusiojo pareiškimai per tarpininkavimo procedūrą dėl veiksmų, kuriais grindžiamas procesas, negali būti naudojami kaip įrodymai. Tačiau nagrinėjamu atveju įtariamasis prisipažįsta per ikiteisminį tyrimą prieš
vykdant tarpininkavimo procedūrą. Todėl toks prisipažinimas dėl jo pareiškimo momento nepatenka į minėtos normos taikymo sritį. Prejudicinis klausimas jau vien dėl to nėra hipotetinis.
59. Pagrindų sprendimą reikia aiškinti atsižvelgiant į pagrindines teises(11) . Šiuo atveju visų pirma paminėtina Europos žmogaus teisių konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnyje ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio 2 dalyje(12) įtvirtinta teisė į teisingą bylos nagrinėjimą.
60. Pagal Europos Žmogaus Teisių Teismo praktiką laisvės neteikti parodymų prieš save principas yra esminė EŽTK 6 straipsnyje įtvirtintos teisės į teisingą bylos nagrinėjimą dalis(13) . Jo tikslas pagal šią praktiką visų pirma yra kaltinamojo apsauga nuo valdžios institucijų piktnaudžiaujamojo pobūdžio spaudimo. Remiantis nusistovėjusia Žmogaus Teisių Teismo praktika, teisė neteikti parodymų prieš save pirmiausia susijusi su pagarba kaltinamojo valiai tylėti. Laisvė neteikti parodymų prieš save taip pat apima reikalavimą, jog valstybinis kaltintojas savo išvadų baudžiamojoje byloje negrįstų įrodymais, kurie iš kaltinamojo buvo išgauti prieš jo valią prievarta ar spaudimu(14) .
61. Aišku, kaltinamasis jaučia tam tikrą spaudimą prisipažinti ankstyvoje stadijoje, kai jis žino, jog neprisipažinęs arba prisipažinęs tik vėliau jis negalės pasinaudoti tarpininkavimo privalumais. Tačiau tai, kad įstatymų leidėjas, ypač bausmių nustatymo srityje, sukuria teigiamų paskatų, kuriomis siekiama, kad kaltinamasis kuo anksčiau prisipažintų padaręs nusikalstamą veiką, nelaikytina draudžiamu spaudimu ar prievarta. Todėl ir skiriant bausmę į prisipažinimą paprastai atsižvelgiama kaip į bausmę švelninančią aplinkybę. Kaip visi proceso dalyviai teisingai konstatavo, įgyvendinant tarpininkavimo procedūrą Vengrijos pasirinktu būdu teisė į teisingą bylos nagrinėjimą nepažeidžiama.
E – Ketvirtasis prejudicinis klausimas
62. Savo ketvirtuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar pagrindų sprendimo 10 straipsnio 1 dalyje reikalaujama, kad tais atvejais, kai įvykdytos įstatymo numatytos sąlygos, turi būti be išimties suteikta bendra galimybė pasinaudoti tarpininkavimo procedūra ir kad tokia galimybė negali priklausyti nuo kompetentingos institucijos diskrecijos. Šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo Vengrijos baudžiamojo proceso kodekso 221/A straipsnio 3 dalies d punktą. Pagal šią nuostatą prokuratūra sprendžia dėl tarpininkavimo procedūros vykdymo, kai, atsižvelgiant į nusikaltimo pobūdį, jo padarymo būdą ir įtariamojo asmenybę, teismo procesas gali būti nutrauktas arba pagrįstai galima manyti, kad teismas skirdamas bausmę galės atsižvelgti į aktyvią atgailą.
63. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog dėl Vengrijos teisės nuostatos lieka subjektyvaus baudžiamąjį persekiojimą vykdančių institucijų vertinimo galimybė, kai jos priima sprendimą dėl to, ar egzistuoja sąlygos vykdyti tarpininkavimo procedūrą, o tai gali kliudyti ją įvykdyti. Tai neprisidėtų prie tarpininkavimo skatinimo ir būtų nenaudinga nukentėjusiajam.
64. Atsakant į prejudicinį klausimą reikia dar kartą nurodyti, jog pagrindų sprendimo 10 straipsnio 1 dalyje nenumatytos jokios konkrečios tarpininkavimo procedūros įgyvendinimo sąlygos. Iš jos taip pat tiesiogiai neišplaukia, ar galimybė pasinaudoti tarpininkavimu gali priklausyti nuo kompetentingos institucijos valios. Pagrindų sprendimu valstybės narės įpareigojamos tik bendrai skatinti tarpininkavimą. Todėl valstybėms narėms paliekama plati diskrecija tarpininkavimo procedūros ir jos įgyvendinimo sąlygų atžvilgiu(15) .
65. Tačiau konkretus pagrindų sprendimo įgyvendinimas negali būti vykdomas taip, kad šis sprendimas netektų didžiosios dalies praktinio veiksmingumo(16) . Pagrindų sprendimo 10 straipsnio 1 dalyje numatyta pareiga skatinti tarpininkavimą turi būti aiškinama kaip reikalaujanti sprendimą įgyvendinti taip, kad praktikoje būtų išsaugota esminė jo taikymo sritis.
66. Atsižvelgiant į tai, diskrecijos, leidžiančios nuspręsti dėl tarpininkavimo procedūros pradėjimo, kompetentingoms institucijoms suteikimas, kaip pabrėžė ir Italijos bei Prancūzijos vyriausybės, iš esmės neprieštarauja pagrindų sprendimui. 10 straipsnio 1 dalies nereikia suprasti taip, kad nukentėjusiajam suteikiama bendra ir besąlyginė teisė pasinaudoti tarpininkavimu. Atsižvelgiant į tai, kad baudžiamąjį persekiojimą vykdančios institucijos itin išsamiai išnagrinėjo visas ypatingas nagrinėjamos bylos aplinkybes, kurios, be nukentėjusiojo noro vykdyti tarpininkavimą, gali apimti ir kitus svarbius argumentus bei prognozes, individualus šių institucijų sprendimas atrodo tinkamas. Toks sprendimas taip pat nepanaikina praktinio tarpininkavimo procedūros veiksmingumo.
67. Tačiau institucijoms suteikta diskrecija turi būti grindžiama objektyviais kriterijais, ji turi nepažeisti pagrindinių teisių ir faktiškai neužkirsti kelio tarpininkavimui. Tais atvejais, kai nukentėjusysis tarpininkavimui pritaria, šis dažnai ir paskiriamas.
68. Tai, kad valstybės teise nubausti ne tik norima atsižvelgti į nukentėjusiojo apsaugos argumentus, bet skiriant bausmę siekiama ir nusikaltėlio resocializacijos bei prevencinių tikslų, leidžia pateisinti atvejus, kai net ir esant nukentėjusiojo pritarimui pradėti tarpininkavimą šis neskiriamas.
VI – Išvada
69. Remdamasi pirmiau išdėstytais argumentais, siūlau į Szombathelyi Városi Bíróság pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti šitaip:
1. Nukentėjusieji 2001 m. kovo 15 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2001/220/TVR dėl nukentėjusiųjų padėties baudžiamosiose bylose prasme ir pagrindų sprendimo 10 straipsnyje reguliuojamo tarpininkavimo baudžiamosiose bylose atveju yra išimtinai fiziniai asmenys.
2. Iš Sąjungos teisės neišplaukia pareiga numatyti tarpininkavimą baudžiamosiose bylose, kai nukentėjusysis nuo nusikaltimo yra juridinis asmuo ir kai nacionalinė teisė iš esmės analogiško nusikaltimo atveju numato tarpininkavimą ir tada, kai nukentėjusysis yra juridinis asmuo.
(1) .
(2)  –	2001 m. kovo 15 d. Tarybos pagrindų sprendimas 2001/220/TVR dėl nukentėjusiųjų padėties baudžiamosiose bylose (OL L 82, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 72; toliau – Pagrindų sprendimas 2001/220).
(3)  –	2007 m. birželio 28 d. Sprendimas Dell'Orto (C‑467/05, Rink. p. I‑5557, 60 punktas).
(4)  –	Žr. mano 2007 m. kovo 8 d. išvadą byloje Dell'Orto (C‑467/05, Rink. p. I‑5557, 52 ir paskesni punktai).
(5)
Tačiau sukčiavimas priskiriamas XVIII skyriui (Nuosavybės nusikaltimai), kuriam Vengrijos baudžiamojo proceso kodekso 221/A straipsnis numato tarpininkavimo procedūrą.
(6)  –	Šios nusikaltimų sudėtys išvardytos Vengrijos baudžiamojo proceso kodekso 221/A straipsnio 1 dalyje.
(7)  –	Žr. nusistovėjusią teismų praktiką, prasidedančią 1990 m. spalio 18 d. Sprendimu Dzodzi
(C‑297/88 ir C‑197/89, Rink. p. I‑3763, 36 ir 37 punktai); dėl Direktyvos 90/434 žr. 1997 m. liepos 17 d. Sprendimą Leur‑Bloem
(C‑28/95, Rink. p. I‑4161, 32 ir 34 punktai) ir 2002 m. sausio 15 d. Sprendimą Andersen og Jensen
(C‑43/00, Rink. p. I‑379, 18 ir 19 punktai); taip pat žr. 2007 m. gruodžio 11 d. Sprendimą ETI ir kt. (C‑280/06, Rink. p. I‑10893, 21 ir 22 punktai).
(8)  –	Vengrijos baudžiamojo proceso kodekso 221/A straipsnio 3 dalies b punktas.
(9)  –	2008 m. spalio 9 d. Sprendimas Katz
(C‑404/07, Rink. p. I‑7607, 46 punktas).
(10)  –	Sprendimas Katz
(minėtas 9 išnašoje, 47 punktas).
(11)  –	Sprendimas Katz
(minėtas 9 išnašoje, 48 punktas) ir 2005 m. birželio 16 d. Sprendimas Pupino
(C‑105/03, Rink. p. I‑5285, 59 punktas).
(12)  –	Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija, paskelbta Nicoje 2000 m. gruodžio 7 d. (OL C 364, p. 1); žr. 2007 m. gruodžio 12 d. Strasbūre patvirtintą jos redakciją (OL C 303, p. 1).
(13)  –	Žr. 2006 m. liepos 11 d. Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) sprendimo Jalloh prieš Vokietiją, 54810/00, Recueil des arrêts et décisions 2006-IX, 97 ir paskesnius punktus. Neoficialų šio sprendimo vertimą iš prancūzų į vokiečių kalbą atliko Federalinė teisingumo ministerija (Berlynas): http://www.coe.int/t/d/menschenrechtsgerichtshof/dokumente_auf_deutsch/volltext/urteile/20060711-Jalloh.asp.
(14)  –	EŽTT sprendimas Jalloh prieš Vokietiją
(minėtas 13 punkte, 100 punktas).
(15)  –	Šiuo klausimu žr. Sprendimą Katz
(minėtas 9 išnašoje, 46 punktas).
(16)  –	Šiuo klausimu žr. Sprendimą Katz
(minėtas 9 išnašoje, 47 punktas).