62023TJ0348_RES
Byla T‑348/23
Zalando SE
prieš
Europos Komisiją
2025 m. rugsėjo 3 d. Bendrojo Teismo (septintoji išplėstinė kolegija) sprendimas
„Skaitmeninės paslaugos – Reglamentas (ES) 2022/2065 – Labai didelės interneto platformos statuso suteikimas – Neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas – Reglamento 2022/2065 33 straipsnio 1 ir 4 dalys – Teisinis saugumas – Vienodas požiūris – Proporcingumas – Pareiga motyvuoti“
Teisės aktų derinimas – Bendroji skaitmeninių paslaugų rinka – Reglamentas 2022/2065 – Labai didelė interneto platforma – Statuso suteikimo kriterijai – Interneto platforma – Sąvoka – Informacijos saugojimas ir skleidimas visuomenei paslaugos gavėjo prašymu – Apimtis – Aktyvus interneto platformos paslaugos gavėjas – Sąvoka – Apimtis
(Europos Parlamento ir Tarybos reglamento 2022/2065 13, 18, 19, 41 ir 77 konstatuojamosios dalys, 2 straipsnio 1 ir 2 dalys, 3 straipsnio b, g, i ir p punktai, 7, 8 straipsniai, 24 straipsnio 2 dalis, 33 straipsnio 1 ir 4 dalys; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/31 42 konstatuojamoji dalis ir 14 straipsnis)
(žr. 25–46, 60–66 punktus)
Teisės aktų derinimas – Bendroji skaitmeninių paslaugų rinka – Reglamentas 2022/2065 – Labai didelė interneto platforma – Skirtingų metodų, pagal kuriuos apskaičiuojamas vidutinis aktyvių interneto platformos paslaugos gavėjų skaičius per mėnesį, buvimas – Aktyvus interneto platformos paslaugos gavėjas – Sąvoka – Aiškumo ir tikslumo reikalavimai – Teisinio saugumo principo pažeidimas – Nebuvimas
(Europos Parlamento ir Tarybos reglamento 2022/2065 13 ir 77 konstatuojamosios dalys, 2 straipsnio 1 dalis, 3 straipsnio p punktas, 24 straipsnio 2 dalis, 33 straipsnio 1, 3 ir 4 dalys ir 43 straipsnis; Komisijos reglamento 2023/1127 4 straipsnio 1 ir 2 dalys ir 6 straipsnio 3 dalis)
(žr. 76–80, 84–101, 103, 104, 108, 110, 111, 113, 114, 117–119 punktus)
Teisės aktų derinimas – Bendroji skaitmeninių paslaugų rinka – Reglamentas 2022/2065 – Interneto platformų paslaugos teikėjų pareigos teikti skaidrumo ataskaitas – Pareiga skelbti informaciją apie aktyvių paslaugos gavėjų vidurkį per mėnesį Sąjungoje – Papildomos pareigos, nustatytos prekyviečių, kurioms suteiktas labai didelių interneto platformų statusas, paslaugų teikėjams – Lygybės principo pažeidimas – Nebuvimas
(Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 20 ir 38 straipsniai; Europos Parlamento ir Tarybos reglamento 2022/2065 3 straipsnio h punktas, 24 straipsnio 2 ir 3 dalys, 33 straipsnio 1 dalis ir 34–43 straipsniai)
(žr. 123, 124, 126, 129, 130, 135–147 punktus)
Teisės aktų derinimas – Bendroji skaitmeninių paslaugų rinka – Reglamentas 2022/2065 – Labai didelė interneto platforma – Statuso suteikimo kriterijai – Vidutinis aktyvių interneto platformos paslaugos gavėjų skaičius per mėnesį – Proporcingumo principo pažeidimas – Nebuvimas
(Europos Parlamento ir Tarybos reglamento 2022/2065 24 straipsnio 2 dalis ir 33 straipsnio 1 dalis)
(žr. 154–164 punktus)
Teisės aktų derinimas – Bendroji skaitmeninių paslaugų rinka – Reglamentas 2022/2065 – Komisijos sprendimas, kuriuo „Zalando“ platformai suteiktas labai didelės interneto platformos statusas – Pareigos motyvuoti pažeidimas – Nebuvimas
(SESV 296 straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos reglamento 2022/2065 3 straipsnio g punkto iii papunktis ir i punktas, 24 straipsnio 2 dalis)
(žr. 173–175 punktus)
Santrauka
Atmesdamas bendrovės Zalando SE pareikštą ieškinį dėl Europos Komisijos sprendimo, kuriuo jos platformai suteiktas labai didelės interneto platformos statusas (
1
), Bendrasis Teismas pirmą kartą taikė Reglamentą 2022/2065 dėl skaitmeninių paslaugų (
2
). Šiame kontekste jis pateikė paaiškinimų dėl kriterijų, kuriais remiantis suteikiamas labai didelės interneto platformos statusas, apimties ir išaiškino sąvokas „interneto platforma“ ir „aktyvus paslaugos gavėjas“, taip pat vidutinio šių paslaugos gavėjų skaičiaus per mėnesį (VMS) vertinimo kriterijus.
Ieškovė yra pagal Vokietijos teisę įsteigta bendrovė, kuri valdo elektroninę parduotuvę, prieinamą, be kita ko, interneto svetainėje www.zalando.de ir atitinkamais URL adresais, kuriems suteikti aukščiausio lygio domeno vardai, kitose šalyse. Šios parduotuvės klientai gali pirkti prekes, kurias tiesiogiai parduoda ieškovė, teikdama pardavimo paslaugą „Zalando Retail“, arba tretieji pardavėjai, dalyvaujantys programoje „Partner Programm“.
2023 m. vasario 17 d. ieškovė, vadovaudamasi Reglamento 2022/2065 24 straipsnio 2 dalimi, paskelbė Zalando platformos, kurią sudaro „Zalando Retail“ ir „Partner Programm“, VMS, t. y. 83,341 milijono naudotojų. Kadangi pagal jos „Partner Programm“ parduodamų prekių bendroji vertė sudarė 37 % visų parduodamų prekių bendrosios vertės, ji vis dėlto nusprendė, kad šios platformos VMS turi sudaryti 37 % visų naudotojų, t. y. 30,836 milijono.
Ginčijamame sprendime Komisija pagal Reglamento 2022/2065 33 straipsnio 4 dalį Zalando platformai suteikė labai didelės interneto platformos statusą, nes jos VMS siekė 83,341 milijono, taigi viršijo tame straipsnyje numatytą 45 milijonų ribą. Ji konstatavo, kad iš Reglamento 2022/2065 (
3
) matyti, kad sąvoka „aktyvus interneto platformos paslaugos gavėjas“ apima visus paslaugos gavėjus, kurie faktiškai naudojasi atitinkama platforma, be kita ko, kai gauna joje skleidžiamą informaciją, ir kad ši sąvoka apima ne vien tuos paslaugos gavėjus, kurie sudaro sandorius tokioje platformoje. Nagrinėjamu atveju prekės, kuriomis ieškovė prekiauja tiesiogiai, rodomos kartu su trečiųjų pardavėjų parduodamomis prekėmis, tačiau sąsajoje jų neįmanoma atskirti. Taigi Komisija konstatavo, kad tarp paslaugos gavėjų neįmanoma nustatyti tų, kurie gauna tik su ieškovės prekėmis susijusią informaciją, ir tų, kurie gauna informaciją tik apie trečiųjų pardavėjų prekes.
Zalando SE, palaikoma profesinės asociacijos Bundesverband E-Commerce und Versandhandel Deutschland eV (bevh), Bendrajame Teisme pareiškė ieškinį dėl to sprendimo panaikinimo.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, Bendrasis Teismas pažymėjo, kad Zalando platforma yra interneto platforma tiek, kiek trečiųjų šalių pardavėjai joje prekiauja prekėmis pagal „Partner Programm“. Jis priminė, kad pagal Reglamento 2022/2065 3 straipsnio i punktą interneto platforma yra „prieglobos paslauga, kuria paslaugos gavėjo prašymu informacija saugoma ir skleidžiama visuomenei <...>“. Tai yra šio reglamento 3 straipsnio g punkte nurodytų tarpininkavimo paslaugų pakategorė.
Bendrasis Teismas konstatavo, kad pagal „Partner Programm“Zalando SE naudoja trečiųjų pardavėjų informaciją, kad prekiautų jų prekėmis, visų pirma jų nuotraukas ir aprašymus. Nors ieškovė gali pakeisti jų pateikimą ar juos papildyti, tokia aplinkybė nepaneigia to, kad bent dalis šios informacijos gaunama iš minėtų pardavėjų. Nei iš Reglamento 2022/2065, nei iš juo iš dalies pakeistos Direktyvos 2000/31 (
4
) nematyti, kad informacijos saugojimas ir skleidimas, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 3 straipsnio i punktą, neapima informacijos, kurios pateikimą pakeitė ar papildė interneto platformos paslaugos teikėjas, saugojimo ir skleidimo.
Šiuo klausimu Bendrasis Teismas pažymėjo, kad sąvoka „informacija“ turi būti suprantama plačiai, kiek tai susiję su prieglobos paslaugomis, kaip jos suprantamos pagal Direktyvą 2000/31. Taigi ieškovė gali pateikti iš trečiųjų pardavėjų gautą informaciją ir kartu pakeisti jos tekstą, kad ši informacija atitiktų jos komercinius reikalavimus, kurių tikslas yra tik „užtikrinti išskirtinę pirkimo patirtį, kuri skirtųsi nuo galimos įgyti apsiperkant pas konkurentus“.
Be to, Bendrasis Teismas priminė, kad duomenys, susiję su trečiųjų pardavėjų parduodamų prekių pasiūlymais, yra „informacija“ – tai matyti visų pirma iš Reglamente 2022/2065 pateiktos sąvokos „neteisėtas turinys“ apibrėžties. Iš šio reglamento (
5
) matyti, kad ši sąvoka apima „informaciją“ apie neteisėtų produktų pardavimą ar neteisėtų paslaugų teikimą, nesvarbu, ar tai būtų, be kita ko, reikalavimų neatitinkančių ar suklastotų prekių pardavimas, ar prekių pardavimas arba paslaugų teikimas pažeidžiant vartotojų apsaugos teisę. Taigi vien nuorodos į prekę siekiant ja prekiauti gali būti laikomos neteisėtu turiniu, ypač kai ši prekė yra neteisėta, todėl turi būti laikomos informacija, kaip ji suprantama pagal minėtą reglamentą. Darytina išvada, kad trečiųjų pardavėjų pasiūlymai pirkti prekes pagal „Partner Programm“ turi būti laikomi paslaugos gavėjų pateikta informacija, kaip tai suprantama pagal to paties reglamento 3 straipsnio i punktą.
Bendrasis Teismas pridūrė, kad, priešingai, nei teigia ieškovė, Teisingumo Teismo jurisprudencija, susijusi su Direktyvos 2000/31 14 straipsnyje nurodytų prieglobos paslaugų teikėjų galimu atleidimu nuo atsakomybės, neleidžia paaiškinti sąvokos „tarpininkavimo paslauga“, kaip ji suprantama pagal Reglamento 2022/2065 3 straipsnio g punktą.
Direktyvos 2000/31 14 straipsnyje numatyta, kad prieglobos paslaugų teikėjas gali nebūti atsakingas už paslaugos gavėjo prašymu saugomą informaciją, be kita ko, kai jam faktiškai nėra žinoma apie „neteisėtą veiklą arba informaciją“.
Sprendime L’Oréal ir kt. (
6
) Teisingumo Teismas konstatavo, jog tam, kad paslaugos internetu teikėjas galėtų patekti į Direktyvos 2000/31 14 straipsnio taikymo sritį, „svarbiausia, kad jis būtų „tarpinis teikėjas“, kaip šią sąvoką šios direktyvos II skyriaus 4 skirsnyje norėjo apibrėžti teisės aktų leidėjas“. Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad paslaugos internetu teikėjas nėra toks tarpinis paslaugų teikėjas, jeigu jis, užuot neutraliai teikdamas paslaugą tik techniškai ir automatiškai apdorodamas klientų pateiktus duomenis, atlieka aktyvų vaidmenį, leidžiantį jam turėti žinių apie šiuos duomenis ar juos kontroliuoti. Vis dėlto taip apribodamas sąvokos „tarpinis paslaugų teikėjas“ apimtį Teisingumo Teismas siekė apriboti atleidimo nuo atsakomybės, kuriuo gali pasinaudoti nagrinėjamų paslaugų teikėjai, apimtį. Be to, apibrėždamas sąvoką „tarpinis paslaugų teikėjas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2000/31 II skyriaus 4 skirsnį, Teisingumo Teismas rėmėsi Sprendimu Google France ir Google (
7
). Iš to sprendimo matyti, kad ši sąvoka aiškinama remiantis šios direktyvos 42 konstatuojamąja dalimi, pagal kurią „[be kita ko, šios direktyvos 14 straipsnyje] nustatytos atsakomybės išimtys taikomos tik tada, kai informacinės visuomenės paslaugų teikėjo veikla apsiriboja eksploatavimo techniniu procesu“, o „ši veikla yra tik techninio, automatinio ir pasyvaus pobūdžio“.
Darytina išvada, kad Teisingumo Teismo pateiktas sąvokos „tarpinis paslaugų teikėjas“ aiškinimas apsiriboja tik tuo, „kaip šią sąvoką [Direktyvos 2000/31] II skyriaus 4 skirsnyje norėjo apibrėžti teisės aktų leidėjas“ (
8
), ir kad šis aiškinimas negali būti naudojamas taikant Reglamentą 2022/2065, kuriame numatyta savita atsakomybės sistema. Juo labiau kad minėto reglamento 89 straipsnio 1 dalimi buvo panaikintas Direktyvos 2000/31 II skyriaus 4 skirsnis, kurį išaiškino Teisingumo Teismas.
Be to, priešingai, nei tvirtina ieškovė, teisės aktų leidėjas nenurodė, kad sąvoka „tarpinės paslaugos“, kurią Teisingumo Teismas apibrėžė remdamasis Direktyvos 2000/31 42 konstatuojamąja dalimi, turėtų būti toliau pasitelkiama taikant Reglamentą 2022/2065.
Antra, Bendrasis Teismas konstatavo, kad iš Reglamento 2022/2065 3 straipsnio p punkto matyti, jog tam, kad paslaugos gavėjas būtų laikomas aktyviu interneto platformos paslaugos gavėju, pakanka to, kad jis būtų sąveikavęs su šia platforma, be kita ko, kai gavo interneto platformos priglobtą ir per jos elektroninę sąsają paskleistą informaciją. Jis pažymėjo, kad ir ieškovės, ir trečiųjų pardavėjų parduodamos prekės gali būti rodomos tame pačiame interneto puslapyje. Jis taip pat konstatavo, kad vartotojai su informacija apie prekes, kuriomis prekiauja tik tretieji pardavėjai, gali susipažinti prieš galiausiai pasirinkdami pirkti kitą tiesiogiai ieškovės parduodamą prekę. Dėl ieškovės teiginio, kad ji negalėjo iš 83,341 milijono asmenų, į kuriuos atsižvelgta apskaičiuojant VMS, išskirti tų, kurie iš tikrųjų gavo trečiųjų pardavėjų pateiktą informaciją, ir tų, kurie tokios informacijos negavo, Bendrasis Teismas konstatavo, kad Komisija pagrįstai preziumavo, jog visi minėti asmenys buvo faktiškai gavę minėtą informaciją.
Trečia, dėl argumentų, grindžiamų teisinio saugumo principo pažeidimu dėl Reglamento 2022/2065 netikslumo, Bendrasis Teismas, viena vertus, pažymėjo, kad Zalando SE remiasi Reglamento 2022/2065 2 straipsnio 1 dalies versija vokiečių kalba, iš kurios matyti, kad apskaičiuojant VMS turėjo būti atsižvelgiama tik į aktyvius paslaugos gavėjus, kurių „Sitz“ (nuolatinė gyvenamoji vieta) yra Sąjungoje. Šiuo klausimu jis priminė, kad vienoje iš Sąjungos teisės nuostatos kalbinių versijų vartojama formuluotė negali būti vienintelis šios nuostatos aiškinimo pagrindas ar įgyti prioriteto. Jis konstatavo, kad iš Reglamento 2022/2065 2 straipsnio 1 dalies kitų kalbinių versijų matyti, jog yra reikšminga tik vieta, kurioje yra aptariamos paslaugos gavėjai, kai jie gauna interneto platformos priglobtą informaciją, neatsižvelgiant į jų nuolatinę ar įprastą gyvenamąją vietą. Taigi iš to jis padarė išvadą, kad teisės aktų leidėjas neturėjo apibrėžti sąvokos „nuolatinė gyvenamoji vieta“, kad būtų taikoma ši nuostata. Be to, Bendrasis Teismas konstatavo, kad pati Zalando SE teisingai aiškino minėtą nuostatą apskaičiuodama savo platformos VMS, nes atsižvelgė tik į vietą, iš kurios buvo lankytasi su šia platforma susijusiose interneto svetainėse ir naudojamos su šia platforma susijusios taikomosios programos.
Kita vertus, Bendrasis Teismas atmetė Zalando SE argumentą, kuriuo siekiama įrodyti, kad Reglamentas 2022/2065 leidžia nuvertinti interneto platformos VMS, be kita ko, kai naudotojai atsisako naudoti prisijungimo liudytojus (slapukus) arba kai konsultacijas generuoja robotai. Jis manė, kad iš Reglamento 2022/2065 77 konstatuojamosios dalies matyti, kad interneto platformų paslaugų teikėjai gali būti priversti, viena vertus, įskaičiuoti robotus, jeigu jie negali jų neįskaičiuoti be jokio kito asmens duomenų tvarkymo ar sekimo, kita vertus, tą patį aktyvų paslaugų gavėją įskaičiuoti kelis kartus, nors tikslas yra „kai įmanoma“ juos įskaičiuoti tik vieną kartą. Tačiau jis manė, kad iš šios konstatuojamosios dalies negalima daryti išvados, kad šie interneto platformos paslaugų teikėjai, apskaičiuodami VMS, gali neatsižvelgti į tam tikrus aktyvius paslaugų gavėjus dėl to, kad šie atsisako naudoti slapukus, ir kad robotai neturėtų būti įskaičiuojami. Taigi, nors šie paslaugų teikėjai tam tikromis aplinkybėmis gali būti priversti pervertinti savo interneto platformos VMS pagal šį reglamentą, pagal jį jiems neleidžiama nuvertinti minėto skaičiaus. Minėti paslaugų teikėjai, be kita ko, turi pasirinkti patikimą metodą, kuriuo būtų galima užtikrinti šio reikalavimo laikymąsi. Aplinkybė, kad minėto reglamento 33 straipsnio 1 dalyje daroma nuoroda į VMS, o ne į vidutinį apsilankymų atitinkamoje interneto platformoje skaičių per mėnesį, negali paneigti šios išvados. Ši nuostata, aiškinama atsižvelgiant į šio reglamento 77 konstatuojamąją dalį, nereiškia, kad turi būti įskaičiuojami visi šie apsilankymai, nors dėl jos aktyvių atitinkamos interneto platformos paslaugos gavėjų skaičius ir gali būti pervertintas.
Ketvirta, Bendrasis Teismas atmetė ieškovės argumentus, kad Reglamento 2022/2065 33 straipsnio 1 dalimi pažeidžiami vienodo požiūrio ir proporcingumo principai, nes suteikiant labai didelės interneto platformos statusą joje atsižvelgiama tik į NMM, o ne į atitinkamų interneto platformų pobūdį ar riziką visuomenei, kurią jos gali kelti.
Viena vertus, šiuo klausimu Bendrasis Teismas pažymėjo, kad Reglamento 2022/2065 34 straipsnio 1 dalyje pateiktas sisteminės rizikos, kurią gali kelti labai didelės interneto platformos, rūšių sąrašas. Nagrinėjamu atveju ieškovė neginčija, kad prekyvietės, visų pirma tos, kuriose pardavėjai nebuvo atrenkami, gali palengvinti prekybą pavojingomis ar nelegaliomis prekėmis. Be to, tai, kad prekyviečių paslaugų tiekėjai, kaip antai ieškovė, iki šiol atidžiai atrinkdavo savo prekyvietėse veikiančius pardavėjus, nereiškia, kad šios prekyvietės ateityje negali leisti pardavinėti tokių prekių didelei Sąjungos gyventojų daliai, jeigu jų VMS išliks 45 milijonai ar didesnis.
Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas konstatavo, kad parduodamos prekes visos prekyvietės gali platinti neteisėtą turinį ir daryti neigiamą poveikį Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 38 straipsnyje įtvirtintai pagrindinei teisei į aukštą vartotojų apsaugos lygį. Darytina išvada, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos, kai nusprendė, kad prekyvietės gali kelti sisteminę riziką, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2022/2065 34 straipsnio 1 dalį. Be to, aplinkybė (darant prielaidą, kad ji įrodyta), jog ši nuostata taip pat apima riziką, kurios prekyvietės negali kelti, neįrodo, kad jos nekelia jokios minėtoje nuostatoje nurodytos rizikos.
Kita vertus, jeigu Komisija atsižvelgtų į interneto platformų pobūdį ir riziką, kurią jos gali kelti suteikiant joms labai didelės interneto platformos statusą, toks procesas taptų ilgas ir brangus. Taigi Bendrasis Teismas pažymėjo, kad dėl ieškovės nurodytų „kokybinių“ kriterijų būtų vėluojama įgyvendinti Reglamento 2022/2065 33 straipsnio 1 dalyje nurodytas pareigas ir Komisija netektų dalies savo išteklių, būtinų šiuo reglamentu jai pavestoms užduotims vykdyti. Todėl tokie kriterijai neleidžia pasiekti minėtų tikslų taip pat veiksmingai kaip VMS kriterijus.
Taigi VMS kriterijus, kurį taikant suteikiamas labai didelės interneto platformos statusas, neatrodo akivaizdžiai neadekvatus ar netinkamas Reglamento 2022/2065 tikslams pasiekti.
(
1
)	2023 m. balandžio 25 d. Komisijos sprendimas C(2023) 2727 final (toliau – ginčijamas sprendimas).
(
2
)	2022 m. spalio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) 2022/2065 dėl bendrosios skaitmeninių paslaugų rinkos, kuriuo iš dalies keičiama Direktyva 2000/31/EB (Skaitmeninių paslaugų aktas) (OL L 277, 2022, p. 1).
(
3
)	Šio reglamento 77 konstatuojamoji dalis ir 3 straipsnio b ir p punktai.
(
4
)	2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (EB) 2000/31 dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (OL L 178, 2000, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 25 t., p. 399).
(
5
)	Reglamento 2022/2065 3 straipsnio h punktas, aiškinamas atsižvelgiant į šio reglamento 12 konstatuojamąją dalį.
(
6
)	2011 m. liepos 12 d. Sprendimas L’Oréal ir kt. (C‑324/09, EU:C:2011:474, 112 ir 113 punktai).
(
7
)	2010 m. kovo 23 d. Sprendimas Google France ir Google, C‑236/08–C‑238/08, EU:C:2010:159, 112–116 punktai).
(
8
)	2011 m. liepos 12 d. Sprendimas L’Oréal ir kt. (C‑324/09, EU:C:2011:474, 112 punktas).