62002CC0386_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Arbeits- und Sozialgericht Wien
(Vienos socialinis teismas) nagrinėjama byla susijusi su ieškiniu, kuris, neatsižvelgiant į jo išskirtinį pobūdį, gali būti akivaizdžios neteisybės priežastimi, nes pagal nacionalinę teisę austrams, buvusiems karo belaisviams, atsisakoma skirti kompensaciją, jei tuo metu jie yra įgiję kitos valstybės pilietybę.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar tokia sąlyga yra laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje apribojimas. Be to, būtina įvertinti, ar tokio pobūdžio priemonė yra suderinama su EB 12 straipsnyje numatytu draudimu diskriminuoti dėl pilietybės.
Taikytina teisė
2. Norint atsakyti į prejudicinį klausimą iš nacionalinės teisės aktų užtenka nurodyti Austrijos įstatymą dėl kompensacijos karo belaisviams ( Kriegsgefangenenentshädigungsgesetz ; toliau – Federalinis įstatymas)(2), kurio 1 straipsnis numato, kad:
„Austrijos pilietis, kuris:
1) Pirmojo ar Antrojo pasaulinio karo metais buvo karo belaisviu; arba
2) Antrojo pasaulinio karo ar Sąjungininkių pajėgų vykdytos Austrijos okupacijos metu dėl politinių ar karinių priežasčių užsienio pajėgų buvo suimtas ir laikomas įkalintu; arba
3) dėl persekiojimo dėl politinių įsitikinimų arba dėl grėsmės būti persekiojamu dėl politinių įsitikinimų, kaip tai nustatyta Pagalbos nukentėjusiems įstatyme ( Opferfürsorgegesetz ; Bundesgesetzblatt  I, Nr. 183/1947), buvo atsidūręs už Austrijos Respublikos teritorijos ribų ir dėl 2 dalyje nurodytų priežasčių užsienio pajėgų buvo suimtas bei laikomas įkalintu po Antrojo pasaulinio karo pradžios,
turi teisę į išmoką pagal šio Federalinio įstatymo nustatytas sąlygas“.
3. Dėl Bendrijos teisės nuostatų, be laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje principą įtvirtinančio EB 39 straipsnio taip pat svarbu paminėti EB 12 straipsnį, kurio pirmoji pastraipa nustato:
„Šios Sutarties taikymo srityje, nepažeidžiant joje esančių specialių nuostatų, draudžiama bet kokia diskriminacija dėl pilietybės.“
Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės
4. Teismo nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą yra nurodyta, kad Josef Baldinger, ieškovas pagrindinėje byloje, gimė 1927 m. balandžio 19 d. Austrijoje ir įgijo šios valstybės pilietybę. Nuo 1945 m. sausio iki 1945 m. gegužės mėn. jis kaip Vokietijos ginkluotųjų pajėgų kareivis dalyvavo Antrajame pasauliniame kare. Nuo 1945 m. gegužės 8 d. iki 1947 m. gruodžio 27 d. jis buvo karo belaisvis Rusijoje.
5. Po to ieškovas dirbo Austrijoje iki 1954 m., kai išvyko ieškoti darbo į Švediją ir dirbo ten iki 1964 m. Vėliau jis vieneriems metams grįžo dirbti į savo gimtinę, o 1965 m. visam laikui emigravo į Švediją, kurioje vertėsi profesine veikla ir 1967 m. įgijo Švedijos pilietybę, dėl to netekdamas Austrijos pilietybės.
Nuo 1986 m. gegužės 1 d. ieškovas iš Austrijos socialinio draudimo fondo gauna invalidumo ir senatvės pensijas.
6. Kai 2000 m. federaliniu įstatymu buvo įteisintos kompensacijos buvusiems karo belaisviams, J. Baldinger pateikė prašymą šiai išmokai gauti, bet 2002 m. kovo 1 d. Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter, už išmokų mokėjimą atsakingos įstaigos, sprendimu prašymas buvo atmestas.
7. J. Baldinger šį sprendimą apskundė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
Pateiktas prejudicinis klausimas
8. Arbeits- und Sozialgericht Wien
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar EB sutarties 48 straipsnio 2 dalis (po pakeitimo − EB 39 straipsnio 2 dalis) dėl laisvo darbuotojų judėjimo turi būti aiškinama kaip draudžianti nacionalinės teisės aktą, pagal kurį 2000 m. pirmą kartą įteisinta teisė į piniginę išmoką suteikiama asmenims, kurie:
1) Pirmojo ar Antrojo pasaulinio karo metais buvo karo belaisviais; arba
2) Antrojo pasaulinio karo arba Sąjungininkių pajėgų vykdytos Austrijos okupacijos metu dėl politinių ar karinių priežasčių užsienio pajėgų buvo suimti ir laikomi įkalintais; arba
3) dėl persekiojimo dėl politinių įsitikinimų arba dėl grėsmės būti persekiojamais dėl politinių įsitikinimų buvo atsidūrę už Austrijos teritorijos ribų ir užsienio pajėgų dėl politinių ar karinių priežasčių buvo suimti bei laikomi įkalintais po Antrojo pasaulinio karo pradžios,
prašymo pateikimo metu turi Austrijos pilietybę?“
Procesas Teisingumo Teisme
9. Nutartis su prašymu priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo sekretoriate buvo įregistruota 2002 m. spalio 28 d.
10. Austrijos vyriausybė ir Komisija pateikė rašytines ir žodines pastabas. 2003 m. lapkričio 13 d. įvyko posėdis.
Prejudicinio klausimo analizė
11. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama piniginė kompensacija nėra susijusi su jokia apmokama veikla.
12. Be to, neginčytina yra tai, kad 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims
ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje(3), šioje byloje netaikytinas, nes pagal jo 4 straipsnio 4 dalį išmokų karo aukoms ar dėl jo pasekmių sistemos nepatenka į šio reglamento materialinę taikymo sritį.
Atitinkamos valstybės pareiga mokėti išmokas pagal tokias sistemas atsiranda ne dėl aplinkybių, kylančių naudojantis laisvo judėjimo teise, o priešingai, šios išmokos aukoms skiriamos siekiant suteikti kompensaciją vadovaujantis konkrečios valstybės, kuri ją teikia, interesais.
Pagrindinė skiriamos išmokos paskirtis – suteikti buvusiems karo belaisviams, patyrusiems ilgą nelaisvę, nacionalinį pripažinimą už patirtas kančias ir atlyginti už atliktą tarnybą savo šaliai(4) .
13. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje(5) taip pat nėra taikomas, nes Teisingumo Teismas 1979 m. gegužės 31 d. Sprendime Even ir ONPTS (6) nurodė, kad iš reglamento nuostatų ir jo tikslų išplaukia, jog jame įtvirtintos socialinės ir mokesčių garantijos yra paprastai suteikiamos darbuotojams dėl jų objektyvaus darbuotojo statuso arba todėl, kad jie nuolat gyvena tos valstybės teritorijoje. Priešingai, išmoka, paremta nacionalinio pripažinimo už ginkluoto konflikto metu patirtas kančias, pavyzdžiui, karo belaisvių, sistema, neatitinka pagrindinių Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalyje išdėstytų garantijų požymių, kadangi ji nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį ratione materiae .
14. Dėl analogiškų priežasčių ginčijamą išmoką sudėtinga susieti su kuriuo nors EB 39 straipsnio 2 dalyje nurodytu aspektu, t. y. įdarbinimu, darbo užmokesčiu bei kitomis darbo ir užimtumo sąlygomis. Laisvo darbuotojų judėjimo principas neapsaugo nuo nepalankios padėties, į kurią darbuotojas gali patekti dėl skirtingų priežasčių.
15. Todėl remiantis pažodiniu aiškinimu Teisingumo Teismas į pateiktą klausimą turėtų atsakyti taip: EB 39 straipsnis nedraudžia nacionalinės
teisės akto, nustatančio, jog kompensacija buvusiems karo belaisviams skiriama, jei tokie asmenys prašymo pateikimo metu turi išmoką skiriančiosios valstybės narės pilietybę.
16. Visgi tokiam formaliam aiškinimui būtų sunku pritarti, nes tai galėtų sukelti akivaizdžią neteisybę.
Posėdyje Austrijos vyriausybė nepateikė jokių argumentų, galinčių pateisinti tokį skirtingą sąlygų sudarymą. Nors Austrijos vyriausybė teigė, kad buvo siekta tariamai teisėto tikslo – skirti nagrinėjamas išmokas tik ryšius su Austrija išlaikiusiems asmenims, iš esmės ji pripažino, jog tikėtina, kad tokia anomalija atsirado dėl įstatymų leidėjo neatidumo.
17. Šioje byloje nagrinėjamo diskriminacijos atvejo būtų galima išvengti aiškinant Federalinį įstatymą teleologiniu būdu. Nesiekiu kištis į nacionalinio teismo kompetenciją aiškinti Austrijos teisę, tačiau akivaizdu, kad tokios nuostatos formuluotė nedraudžia, kad asmenys, tuo metu (t. y. būdami nelaisvėje) turėję Austrijos pilietybę, neturėtų teisės gauti kompensaciją.
Priešingai, nacionalinio teismo pasirinktas formalus nuostatos aiškinimas reikštų, kad Austrijos vyriausybė turėtų mokėti kompensacijas visiems Pirmojo ir Antrojo pasaulinio karo belaisviams, neatsižvelgiant į jų tuometinę pilietybę, jeigu jie atitinka vienintelę sąlygą: prašymo pateikimo metu turi Austrijos pilietybę.
18. Posėdyje Austrijos vyriausybės atstovas teigė, kad Federalinio įstatymo tikslas – atlyginti karo belaisviams už nelaisvėje patirtas kančias. Austrijos vyriausybės atstovas, pagrįsdamas siaurinamąjį nuostatos aiškinimą, pažymėjo, kad toks požiūris buvo būtinas, nes nagrinėjamu laikotarpiu – t. y. Vokietijos vykdytos aneksijos metu – Austrijos pilietybės nebuvo, todėl teisės aktuose siekiama to laikotarpio Austrijos piliečius apibūdinti netiesiogiai, nors Federaliniame įstatyme tokio apibrėžimo nėra.
19. Todėl būtina apsvarstyti, ar atsižvelgiant į akivaizdžią neteisybę, kurią galėtų sukelti visos šios aplinkybės, Teisingumo Teismui leidžiama tokį klausimą nagrinėti kitokiais aspektais nei siūlo nacionalinis teismas. Šioje situacijoje būtų tinkama atkreipti dėmesį į XVII amžiaus ispanų rašytojo Baltasai Garcián aforizmą, kuris apeliavo į „gerą širdį permainingos sėkmės akivaizdoje, gerą prigimtį žiaurių įstatymų akivaizdoje, gerą meną netobulybės akivaizdoje ir sveiką protą kitais atvejais“(7) .
20. Kaip teisingai pastebi Komisija, su tokios rūšies diskriminacija galima būtų kovoti remiantis EB 12 straipsniu.
Ši nuostata, nepažeidžiant sutartyje esančių specialiųjų normų, draudžia bet kokią diskriminaciją dėl pilietybės, jeigu ji atsiranda Sutarties taikymo srityje .
21. Komisija nurodė keletą Teisingumo Teismo sprendimų dėl cautio judicatum solvi
principo (pareiga įmokėti tam tikrą užstatą užtikrinti galimų proceso išlaidų padengimą) neatitikties Bendrijos teisei(8) . Komisija tvirtina, kad šiuose sprendimuose Teisingumo Teismas Sutarties taikymo apimtį išaiškino plečiamai, kad į ją patektų bet kokie pagrindinės bylos veiksmai, susiję su pagal Bendrijos teisę garantuojamų pagrindinių laisvių įgyvendinimu.
22. Apgailestauju, bet negaliu visiškai sutikti su tokiu geranorišku Komisijos požiūriu. Data Delecta ir Forsberg
bei Hayes
bylos buvo susijusios su ieškiniais dėl sumų, mokėtinų už prekes, pristatytas pagal įprastą tarpvalstybinį sandorį, todėl nebuvo sunku nustatyti, kad ginčijamos procesinės priemonės pobūdis yra laisvo prekių judėjimo įgyvendinimo teisės principo sudėtinė dalis.
Saldanha
atveju ieškovai pagrindinėje byloje siekė, kad nacionalinis teismas imtųsi laikinųjų priemonių sustabdyti atsakovės – bendrovės, kurios akcijų jie turėjo – kapitalo restruktūrizavimą. Teisingumo Teismas priminė, kad EB sutarties 54 straipsnio 3 dalies g punktas (po pakeitimo – EB 44 straipsnio 2 dalies g punktas), viena iš priemonių užtikrinti įsisteigimo laisvę, suteikia teisę Tarybai ir Komisijai koordinuoti apsaugos priemones, kurių valstybės narės reikalauja iš bendrovių ar firmų ir kuriomis yra siekiama apsaugoti akcininkų ir trečiųjų asmenų interesus. Taip ginčijamas procesinis reikalavimas pateko į vieną iš Sutarties reguliuojamų sričių, todėl jam buvo taikomas draudimas diskriminuoti dėl pilietybės.
23. Nagrinėjamoje byloje ši teismo praktika negali būti taikoma, nes, kaip minėta, buvusiems karo belaisviams skiriama išmoka nėra į formalią laisvo darbuotojų judėjimo sąvoką patenkanti išmoka. Be to, reguliuojamų santykių požiūriu ši sąvoka yra siauresnė nei laisvo prekių judėjimo sąvoka, todėl negalima teigti, kad ji draudžia bet kokias priemones, galinčias faktiškai ar įmanomai potencialiai daryti neigiamą poveikį judėjimo Bendrijoje srautams.
24. Todėl reikia įvertinti, ar J. Baldinger, vadovaudamasis tuo, kad jis yra Sąjungos pilietis, kaip nustatyta EB 17 ir 18 straipsniuose, gali reikšti savarankiškus reikalavimus.
EB 18 straipsnio 1 dalis suteikia kiekvienam Sąjungos piliečiui teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje laikantis šioje sutartyje ir jai įgyvendinti priimtose nuostatose nustatytų apribojimų bei sąlygų.
Kai Mastrichto sutartyje buvo įtvirtinta Europos Sąjungos pilietybė – iniciatyva, kuri buvo vadinama labiau simboline(9), tapo akivaizdu, kad jos autoriai siekė
Europos Sąjungos sąrangai suteikti realią politinę ambiciją ir sukelti priklausymo bendruomenei, puoselėjančiai bendras vertybes ir idealus, jausmą. Robert Kovar prisiminė, kad Jean Monnet dar Europos integracijos apy aušryje pripažino, kad siekiama suvienyti ne valstybes, o žmones(10) .
25. Esu ir pirmiau pažymėjęs, kad Europos Sąjungos pilietybės, suteikiančios ją turintiems asmenims teisę laisvai judėti valstybių narių teritorijoje, įvedimas buvo reikšminga kokybinė pažanga, nes judėjimo laisvė buvo atskirta nuo jos funkcinių ar paskirties elementų (nebuvo siejama su ekonomine veikla arba vidaus rinkos siekiu) ir pakylėjo ją iki visiškai nepriklausomos teisės, neatskiriamos nuo Sąjungos piliečių politinio statuso, lygmens(11) . Tokią kokybinę pažangą patvirtina tai, kad teisė laisvai judėti ir apsigyventi buvo įtraukta į Europos Sąjungos Pagrindinių teisių chartijos 45 straipsnio 1 dalį kaip savarankiška teisė.
26. Šiuo metu nėra pakankamai teismo praktikos Europos Sąjungos pilietybės, skirtos nustatyti pagrindinį valstybių narių piliečių statusą, klausimais(12) .
Visgi 2000 m. liepos 11 d. Sprendimas D’Hoop (13) ir 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimas Boumbast ir R (14) bylose patvirtina, kad EB 18 straipsnyje minimos sąlygos ir apribojimai grindžiami idėja, jog Europos Sąjungos piliečių teisės apsigyventi įgyvendinimas priklauso nuo valstybių narių teisėtų interesų. Tos sąlygos ar apribojimai turi būti taikomi nepažeidžiant Bendrijos teisės nustatytų apribojimų bei vadovaujantis šios teisinės sistemos bendraisiais principais, ypač proporcingumo principu. Tai reiškia, kad šiuo tikslu priimtos nacionalinės priemonės turi būti reikalingos ir tinkamos pasiekti nustatytus tikslus(15) .
27. D’Hoop
byloje buvo nagrinėjama Belgijoje teikiama laukimo išmoka, padedanti išgyventi jauniems žmonėms, baigusiems savo studijas ir siekiantiems įsidarbinti pirmą kartą. Belgijos pilietei buvo atsisakyta suteikti šią išmoką dėl to, kad jos vidurinis išsilavinimas buvo įgytas kitoje valstybėje narėje.
Teisingumo Teismas nustatė, kad tokia diskriminacija, kuri nedaro įtakos laisvam darbuotojų judėjimui, apibrėžtam EB 39 straipsnyje, ir jokiai kitai tradiciškai Sutartyje reglamentuojamai sričiai, visgi prieštarauja principams, kuriais grindžiamas Europos Sąjungos piliečio statusas, t. y. naudotis tokiu pačiu teisiniu statusu įgyvendinant piliečio teisę apsigyventi valstybių narių teritorijoje(16) .
Teisingumo Teismas iš pradžių nagrinėjo pačios priemonės proporcingumą, pripažindamas, kad nacionalinių įstatymų leidėjų siekis užtikrinti realų ieškovo ir atitinkamai geografiškai apibrėžtos įdarbinimo rinkos ryšį yra teisėtas, tačiau nusprendė, kad vienintelė sąlyga dėl vidurinio ugdymo baigimo diplomo išdavimo vietos buvo pernelyg bendro ir išimtinio pobūdžio ir viršijo tai, kas būtina pasiekti tikslą(17) .
28. Baumbast ir R
byloje Teisingumo Teismas vertino, ar Vokietijos pilietis, kuris nebeturėjo teisės remtis laisvo darbuotojų judėjimo nuostatomis, turėjo teisę apsigyventi Jungtinėje Karalystėje.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad EB 18 straipsnio 1 dalyje nustatytos teisės apsigyventi priimančioje valstybėje narėje įgyvendinimas būtų neproporcingai apribotas, jei Bendrijos piliečiui nebūtų leista pasilikti toje valstybėje narėje, kai toks asmuo turi pakankamai lėšų, kartu su savo šeima šioje valstybėje narėje teisėtai dirbo ir gyveno keletą metų, niekada nesikreipė į viešuosius fondus paskirti pašalpą, buvo apsidraudęs pats bei visiškai apdraudęs savo šeimą sveikatos draudimu kitoje valstybėje narėje(18) .
29. Iš šių dviejų minėtų bylų išplaukia, kad Teisingumo Teismas pripažįsta Europos Sąjungos piliečių savarankišką teisę apsigyventi ir kiekvienu atveju vertina, ar šios teisės apribojimai yra pateisinami.
30. Neseniai Teisingumo Teismas 2003 m. spalio 2 d. Sprendime Garcia Avello (19) pritaikė panašų kriterijų Belgijos civilinės teisės nuostatai, pagal kurią Ispanijos piliečio vaikus, turinčius dvigubą – Belgijos ir Ispanijos – pilietybę, buvo atsisakyta įregistruoti pagal Ispanijos tradicijas, t. y. sujungiant pirmąją tėvo ir motinos pavardę.
Mano nuomone, šio Teisingumo Teismo sprendimo požiūriu gali būti remiamasi nagrinėjant ir šią bylą.
31. Akivaizdu, kad Bendrijos teisė nereglamentuoja pavardės kilmės iš tėvo pusės suteikimo taisyklių, nes tai priklauso valstybių narių kompetencijai. Tačiau įgyvendindamos šią kompetenciją, valstybės narės privalo laikytis Sutarties nuostatų, ypač kiekvieno Europos Sąjungos piliečio laisvės apsigyventi bet kurios valstybės narės teritorijoje nuostatų(20) .
32. Garcia Avello
atveju pagrindinėje byloje nustatyta, kad egzistuoja ryšys su Bendrijos teise, nes ieškovo vaikai turėjo vienos valstybės narės pilietybę ir teisėtai gyveno kitoje valstybėje narėje. Todėl ieškovo vaikai galėjo teisėtai remtis EB 12 straipsniu, draudžiančiu bet kokią diskriminaciją dėl pilietybės(21) .
33. Siekdamas išsiaiškinti, ar jo nagrinėjamoje byloje diskriminacija buvo pagrįsta objektyviais ir proporcingais veiksniais siekiamo teisėto tikslo atžvilgiu, Teisingumo Teismas rėmėsi tradicine nevienodo požiūrio sąvoka(22) .
34. Mano nuomone, tokia teismų praktika mutatis mutandis
taikytina ir šioje byloje.
35. Remiantis Garcia Avello
bylos pavyzdžiu dėl pavardžių skyrimo sistemos, kompensacijų skyrimą reglamentuojančios Federalinio įstatymo nuostatos, nors ir nėra susijusios su Bendrijos teise, turi neprieštarauti pagrindiniams Bendrijos teisės principams.
36. J. Baldinger yra Švedijos pilietis, ir todėl jis neginčijamai turi Europos Sąjungos piliečio statusą. Tačiau šis statusas nepraplečia Sutarties taikymo ratione materiae
apimties vidaus ir su Bendrijos teise nesusijusioms situacijoms(23) .
37. Ieškovas pagrindinėje byloje pasinaudojo teise įsikurti užsienyje daug anksčiau nei Austrija ir Švedija įstojo į Europos Bendrijas. Be to, tuo metu, t. y. 1995 m. sausio 1 d., griežtąja prasme J. Baldinger nebuvo migrantas, nes jis įgijo priimančiosios valstybės narės, kurioje gyveno, pilietybę.
38. Ši aplinkybė visgi neturi lemiamos reikšmės šioje Teisingumo Teismo nagrinėjamoje byloje, nes tarpvalstybinis elementas pasireiškia tuo, kad buvęs vienos valstybės narės pilietis šiuo metu gyvena kitoje valstybėje narėje. Todėl jo padėtis negali prilygti priimančiosios valstybės narės piliečiams, visada turėjusiems tą pačią pilietybę. Iš tikrųjų iš nagrinėjamos bylos aišku, kad šis buvęs pilietybės ryšys net praėjus tam tikram laikui gali turėti įtakos galimybei įgyti tam tikras teises. Akivaizdu, kad tokia situacija nėra tik vidaus situacija.
39. J. Baldinger reikalavimas turėtų būti tinkamai apsaugotas. Bendrijos teisė, integracijos projekto priemonė, negali jam suteikti mažiau palankių sąlygų vien dėl to, kad jis pasirinko valstybės, kurioje nusprendė nuolat gyventi, pilietybę. Piliečių ir Bendrijos migrantų padėties sulyginimo pagal Sutartį(24) ribotas ir sąlyginis pobūdis pateisina sprendimą ilgesnio apsigyvenimo atvejais įgyti priimančiosios valstybės narės pilietybę.
Atsižvelgiant į tai, kad ieškovo ir tos valstybės narės piliečių teisinė padėtis nėra visiškai vienoda, ieškovas faktiškai yra panašioje padėtyje kaip ir bet kuris pilietis, kuris naudojasi teise į laisvą judėjimą besinaudojantis asmuo, ir todėl turi teisę į apsaugą.
40. Todėl manau, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama ieškovo padėtis patenka į Bendrijos teisės taikymo sritį.
Todėl J. Baldinger turi teisę pagal EB 18 straipsnį, skaitomą kartu su EB 12 straipsniu, laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje nebijodamas nukentėti nuo nepateisinamos diskriminacijos dėl jo pilietybės.
41. Nediskriminacijos principas reikalauja, kad panašūs atvejai nebūtų vertinami skirtingai, o skirtingi atvejai nebūtų vertinami vienodai. Nevienodas požiūris galėtų būti pateisinamas tik tuomet, jeigu jis būtų pagrįstas objektyviais veiksniais, nepriklausančiais nuo suinteresuotų asmenų pilietybės ir proporcingais nacionalinės teisės siekiamam teisėtam tikslui(25) .
42. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nutartyje nurodyta, kad J. Baldinger atitinka visas būtinas sąlygas gauti ginčijamą išmoką, išskyrus reikalavimą
prašymo pateikimo metu turėti Austrijos pilietybę . Siekiant įvertinti, ar buvo nevienodas požiūris, reikia įvertinti dviejų minėtas sąlygas atitinkančių asmenų, kurių vienas turi Austrijos pilietybę, o kitas jos neteko įgydamas kitos valstybės pilietybę, padėtį. Pirmajam asmeniui kompensacija bus suteikta, o antrajam bus atsisakyta ją suteikti.
43. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra jokios informacijos, pagrindžiančios tokį nevienodą požiūrį; to nepaaiškina ir nagrinėjamos kompensacijos skyrimo tikslas.
44. Kaip buvo minėta pirmiau, posėdyje Austrijos vyriausybės atstovas pastebėjo, kad tokių išmokų skyrimas tik asmenims, išlaikiusiems ryšius su gimtine, buvo teisėtas, nors ir pripažino, kad tokia diskriminacija greičiausiai atsirado dėl įstatymų leidėjo neatidumo.
45. Galima preziumuoti, kad piniginės kompensacijos buvusiems karo belaisviams skyrimu siekta įrodyti pripažinimą už patirtas kančias. Nepaisant to pagal Teisingumo Teismo praktiką(26) laisvą darbuotojų judėjimą Bendrijoje reglamentuojantys principai šiai išmokų kategorijai nėra taikomi.
Atsižvelgiant į šį konkretų tikslą reikia įvertinti, ar nagrinėjamas apribojimas yra adekvatus ir proporcingas. Neabejotina, kad išmokos, kuria siekiama išreikšti nacionalinę pagarbą, skyrimas tik buvusiems karo belaisviams, kurie vis dar yra
Austrijos piliečiai, nėra objektyvus, nuo pilietybės nepriklausantis, reikalavimas, kaip nustato EB 12 straipsnis. Dėl ribojančios Federalinio įstatymo nuostatos kyla pasekmės, kurių siekiama išvengti draudimu diskriminuoti dėl pilietybės.
Išreiškiant nusipelnytą pripažinimą, negalima daryti skirtumo tarp karo belaisviais buvusių asmenų dėl to, kad kai kurie jų išlaikė savo pilietybę, o kiti, pavyzdžiui, ieškovas pagrindinėje byloje, įsikūrė kitoje valstybėje ir nusprendė įgyti kitos valstybės narės pilietybę. Priešingai, be kitos pagrįstos priežasties
uždraudus asmenims, neturintiems Austrijos pilietybės, gauti kompensaciją, būtų užgautas tokioje pat padėtyje esančių asmenų, pavyzdžiui, J. Baldinger, orumas.
46. Atsižvelgiant į tai, kad galimas nevienodo požiūrio pagrindimas yra neadekvatus, nėra reikalo vertinti, ar jis yra proporcingas.
47. Nors vien Europos Sąjungos pilietybė negali suteikti visų teisių, kurios yra tradiciškai suteikiamos dėl narystės politinėje bendrijoje, ji bent jau turėtų užtikrinti, kad pakeitus pilietybę Europos Sąjungoje nebūtų atsiduriama nepalankioje teisinėje padėtyje.
Išvada
48. Remdamasis tuo, kas pirmiau išdėstyta, siūlau į Arbeits- und Sozialgericht Wien
klausimą atsakyti taip: EB 12 ir 17 straipsniai draudžia valstybių narių nuostatą, pagal kurią kompensacija buvusiems karo belaisviams pripažįstant jų patirtas kančias skiriama tik tada, jei prašymo pateikimo metu jie yra tos valstybės narės piliečiai.
(1) .
(2)
– Bundesgesetzblatt
I, Nr. 142/2000, redakcija, paskelbta Bundesgesetzblatt  I, Nr. 40/2002.
(3)
– 	OL L 149, p. 2; OL 2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba 05/1 t., p. 35.
(4)
– 1978 m. liepos 6 d. Sprendimo Gillard ir Caisse régionale d' assurance maladie du Nord-Est, 9/78, Rink ., p. 1661, 13 punktas.
(5)
– 	1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentas (OL L 257, p. 2; OL 2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba 05/1 t., p. 15).
(6)
– 	Byla 207/78, Rink. p. 2019.
(7)
– 	B. Gracián, „El Criticón“, Pirmoji dalis, VIII skyrius, Turner (leid.), Biblioteca Castro, Madridas, 1993, p. 106.
(8)
– 	1996 m. rugsėjo 26 d. Sprendimas Data Delecta ir Forsberg, C-43/95, Rink. p. I-4661, 1997 m. kovo 20 d. Sprendimas Hayes, C‑323/95, Rink. p. I‑1711, ir 1997 m. spalio 2 d. Sprendimas Saldanha ir MTS, C‑122/96, Rink. p. I‑5325 (toliau – Data Delecta, Hayes ir Saldanha ).
(9)
– R. Kovar ir D. Simon: „La citoyenneté européenne“, Cahiers de droit européen, 1993 m., p. 290.
(10)
– R. Kovar „L’émergence et l’affirmation du concept de citoyenneté européenne dans le processus d’intégration européenne“, La citoyenneté européenne, Ch. Philip ir P. Soldatos (red.), Monrealio universiteto Jean Monnet katedra, Monrealis, 2000 m., p. 81.
(11)
– 	1996 m. lapkričio 26 d. Išvados sujungtose bylose Shingara ir Radiom
(1997 m. birželio 17 d. sprendimas, C‑65/95 ir C‑111/95, Rink. p. I‑3343), 34 punktas.
(12)
– 	2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Grzelczyk, C‑184/99, Rink. p. I‑6193, 31 punktas.
(13)
– Sprendimas C-224/98, Rink. p. I‑6191.
(14)
– Sprendimas C-413/99, Rink. p. I‑7091.
(15)
– Sprendimo Baumbast ir R
90 ir 91punktai.
(16)
– Sprendimo D’Hoop
35 punktas.
(17)
– Ten pat, 38 ir 39 punktai.
(18)
– Sprendimo Baumbast ir R
92 ir 93 punktai.
(19)
– 	Sprendimas C-148/02, Rink. p. I-11613.
(20)
– 	Ten pat, 25 punktas.
(21)
– 	Ten pat, 27 ir 29 punktai.
(22)
– 	Ten pat, 31 punktas.
(23)
– 	1997 m. birželio 5 d. Sprendimo Uecker ir Jacquet,
sujungtos bylos C‑64/96 ir C‑65/96, Rink. p. I‑3171, 23 punktas.
(24)
– 	Žr., pvz., EB 39 straipsnio 3 dalies ar 55 straipsnio turinį ir formuluotes.
(25)
– 	Sprendimo D’Hoop
36 punktas.
(26)
– 	Žr. šios išvados 12 ir 13 punktus.