62023CC0337
GENERALINIO ADVOKATO
ANTHONY MICHAEL COLLINS IŠVADA,
pateikta 2024 m. rugsėjo 12 d. (
1
)
Byla C‑337/23
APS Beta Bulgaria EOOD,
Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia AD
(Sofiyski rayonen sad (Sofijos rajono teismas, Bulgarija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Nesąžiningos sąlygos – Direktyva 93/13/EEB – Direktyva 2008/48/EB – Profesionalaus laiduotojo, kuriam pritaria kreditorius, atlygintinas laidavimas – Susietojo kredito sutartys – Laiduotojo atliekamas paskolos grąžinimas – Kreditoriaus teisių subrogacija“
I. Įvadas
1.
Šiuo Sofiyski rayonen sad (Sofijos rajono teismas, Bulgarija) pateiktu prašymu priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo prašoma pareikšti nuomonę dėl tam tikrų vartojimo kredito sutarčių sąlygų atitikties Sąjungos teisei tais atvejais, kai pagal šias sutartis paskolintas sumas iš vartojimo kredito gavėjų siekia susigrąžinti paskolų garantijų perėmėjai.
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
2.
2008 m. balandžio 23 d. Direktyvos 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB (
2
) 3 straipsnyje nustatyta:
„Šioje direktyvoje taikomos tokios sąvokų apibrėžtys:
<…>
c)
kredito sutartis – sutartis, pagal kurią kreditorius suteikia arba įsipareigoja suteikti vartotojui kreditą atidėtojo mokėjimo, paskolos forma arba kitu panašiu finansiniu būdu <…>
<…>
n)
susietojo kredito sutartis – kredito sutartis, kai:
i)
tas kreditas yra skirtas išimtinai konkrečių prekių tiekimo ar konkrečių paslaugų teikimo sutarčiai finansuoti; ir
ii)
šios dvi sutartys, objektyviai vertinant, sudaro vieną komercinį sandorį; laikoma, kad yra vienas komercinis sandoris, kai prekių tiekėjas arba paslaugų teikėjas pats finansuoja vartotojui suteikiamą kreditą arba, jei jį finansuoja trečioji šalis, – jei kreditorius, sudarant ar rengiant kredito sutartį, naudojasi prekių tiekėjo arba paslaugų teikėjo paslaugomis arba kai kredito sutartyje aiškiai nurodomos specifinės prekės arba nuostata dėl specifinių paslaugų.“
3.
Direktyvos 2008/48 15 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Kai netiekiamos prekės ar neteikiamos paslaugos, kurioms taikoma susietojo kredito sutartis, arba jos tiekiamos ar teikiamos tik iš dalies, arba jos neatitinka prekių tiekimo ar paslaugų teikimo sutarties, vartotojas turi teisę pasinaudoti teisių gynimo priemonėmis prieš kreditorių, jei vartotojas negavo iš tiekėjo to, ką jis turėjo teisę gauti pagal teisės aktus arba pagal sutartį dėl prekių tiekimo ar paslaugų teikimo. Valstybės narės nustato, kokiu mastu ir kokiomis sąlygomis gali būti naudojamasi tomis teisių gynimo priemonėmis.“
4.
Direktyvos 2008/48 17 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Jei kreditoriaus teisės pagal kredito sutartį arba pati sutartis yra perleidžiamos trečiajai šaliai, vartotojas turi teisę pasinaudoti prieš teisių perėmėją bet kokia gynybos, kuria jis galėjo naudotis prieš pirminį kreditorių, priemone, taip pat ir tarpusavio reikalavimų įskaitymo teise, kai tai leidžiama atitinkamoje valstybėje narėje.“
5.
Direktyvos 2008/48 22 straipsnyje nustatyta:
„1.   Kadangi šioje direktyvoje pateikiamos suderintos nuostatos, valstybės narės negali toliau taikyti arba priimti savo nacionalinės teisės aktų nuostatų, besiskiriančių nuo nustatytų šioje direktyvoje. <…>
2.   Valstybės narės užtikrina, kad vartotojai negalėtų atsisakyti teisių, kurias jiems suteikia šią direktyvą įgyvendinančių arba atitinkančių nacionalinės teisės aktų nuostatos.
3.   Valstybės narės taip pat užtikrina, kad nuostatų, kurias jos priima įgyvendindamos šią direktyvą, laikymosi negalėtų būti išvengiama dėl to, kaip suformuluojamos atitinkamų sutarčių nuostatos, visų pirma dėl išmokamų lėšų arba kredito sutarčių, kurioms taikoma ši direktyva, įtraukimo į kredito sutartis, kurių pobūdis arba tikslas suteiktų galimybę išvengti jos taikymo.
<…>“
B.
Bulgarijos teisė
6.
Zakon za zadalzheniyata i dogovorite (
3
) (Įstatymas dėl prievolių ir sutarčių, su pakeitimais; toliau – ZZD) 147 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Laiduotojas lieka atsakingas net ir suėjus pagrindinės prievolės įvykdymo terminui, jeigu kreditorius per šešis mėnesius pareiškė ieškinį skolininkui. Ši nuostata taikoma ir tais atvejais, kai laiduotojas yra aiškiai nustatęs, kad jo laidavimas galioja ne ilgiau nei pagrindinė prievolė.
Kreditoriaus skolininkui suteiktas termino pratęsimas neturi poveikio laiduotojui, jeigu jis su tuo nesutiko.“
III. Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
7.
Pagal Bulgarijos teisę įsteigti juridiniai asmenys Easy Asset Management AD ir Credisimo AD, sudarydami atskiras vartojimo kredito sutartis, paskolino vartojimo kredito gavėjams nuo 300 Bulgarijos levų (BGN) (maždaug 150 EUR) iki 1700 BGN (maždaug 870 EUR) sumas (
4
), kurioms buvo taikoma maždaug 40–50 % palūkanų norma; jos turėjo būti grąžintos per 3–18 mėnesių laikotarpį. Pagal kiekvieną iš šių kredito sutarčių iš vartojimo kredito gavėjo buvo reikalaujama pateikti garantiją (
5
). Ją galėjo suteikti du fiziniai asmenys, atitinkantys tam tikrus kredito kriterijus (
6
), bankas arba kreditoriaus paskirta bendrovė (
7
). Kiekvienoje iš bylų, kurias nagrinėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, vartojimo kredito gavėjas pateikė kreditoriaus paskirtos bendrovės, t. y. Easy Asset Management AD patronuojamosios bendrovės Financial Bulgaria EOOD arba I Trust EOOD, garantiją. Vartojimo kredito gavėjui negrąžinus paskolos, laiduotojas sumokėjo kreditoriui pagal garantiją. Vėliau laiduotojai perleido savo atitinkamus interesus APS Beta Bulgaria EOOD (pirmoji pareiškėja, toliau – APS Beta Bulgaria) arba Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia AD (antroji pareiškėja, toliau – Agentsia).
8.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme nagrinėjamos septynios APS Beta Bulgaria ir Agentsia (
8
) bylos ex parte, jose prašoma išduoti vykdomuosius raštus, siekiant iš vartojimo kredito gavėjų išieškoti sumas, kurias laiduotojai sumokėjo kreditoriams pagal kredito sutartis (
9
). Į šias sumas buvo įskaičiuoti laidavimo mokesčiai, sudarantys daugiau kaip 75 % visos pagal kredito sutartis grąžintinos sumos.
9.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, jog Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas, Bulgarija) ZZD 147 straipsnio 1 dalį aiškina taip, kad, jeigu kreditorius per šešis mėnesius nuo pagrindinės prievolės įvykdymo termino pabaigos nepareiškė ieškinio skolininkui, bet kokia šios skolos grąžinimo garantija išnyksta pagal ex officio taikomą teisės normą (
10
). Kai kurie nacionaliniai teismai laikosi nuomonės, kad ZZD 147 straipsnio 1 dalimi gali remtis tik laiduotojas prieš kreditorių. Nors laiduotojo įsipareigojimai kreditoriui galėjo pasibaigti dėl to, kad pastarasis laiku nepateikė ieškinio skolininkui, laiduotojas gali susigrąžinti iš įsipareigojimų nevykdančio skolininko visas sumas, kurias sumokėjo pagal garantiją (
11
). Pirmoje, antroje ir trečioje bylose, kurias nagrinėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Financial Bulgaria EOOD ir I Trust EOOD sumokėjo kreditoriui praėjus daugiau nei šešiems mėnesiams nuo tos dienos, kai suėjo paskutinės dalies mokėjimo terminas, ir perleido savo teises pagal garantijas APS Beta Bulgaria. Ketvirtoje, septintoje ir aštuntoje bylose Financial Bulgaria EOOD padengė skolą praėjus daugiau nei šešiems mėnesiams po to, kai suėjo paskutinės dalies mokėjimo terminas, ir perleido savo teises pagal garantijas Agentsia. Penktoje byloje Financial Bulgaria EOOD padengė skolą per šešių mėnesių laikotarpį ir perleido savo teises pagal garantiją Agentsia.
10.
Šiomis aplinkybėmis Sofiyski rayonen sad (Sofijos rajono teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Tarybos direktyvos 93/13/EEB (
12
) dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais <…> 4 straipsnio 2 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad, kai kredito sutartyje yra numatyta vartotojo prievolė sudaryti laidavimo sutartį su kreditoriaus paskirtu laiduotoju, laidavimo sutarties turinys yra ne sutarties su šiuo trečiuoju asmeniu „pagrindinis dalykas“, o kredito sutarties turinio dalis? Ar šiuo atveju svarbu tai, ar kreditorius ir laiduotojas yra susiję asmenys?
2.
Ar [Direktyvos 93/13] priedo 1 punkto i papunktis turi būti aiškinamas taip, kad, kai vartotojas pagal jau sudarytą kredito sutartį privalo nurodyti laiduotoją – viena iš galimybių yra ta, kad jis paskiria kreditoriaus pasiūlytą asmenį, – vėliau kredito sutarties sudarymo dieną sudarytoje laidavimo sutartyje nurodytos vartotojo prievolės turinys laikytinas neaiškiu, nes pats vartotojas negalėjo pasirinkti ar pasiūlyti asmens, kurį kreditorius paskirs būsimu laiduotoju?
3.
Jei atsakymas į ankstesnį klausimą yra toks, kad laidavimo sutarties dalykas yra aiškus: ar [Direktyvos 93/13] priedo 1 punkto i, j ir m papunkčiai turi būti aiškinami taip, kad tuo atveju, kai vartotojas pagal jau sudarytą kredito sutartį įsipareigojo nurodyti laiduotoją – viena iš galimybių yra ta, kad jis paskiria kreditoriaus nurodytą asmenį, – iš kredito sutarties išplaukiančios vartotojo prievolės turinys laikytinas neaiškiu ir tai gali lemti kredito sutarties ar atskirų jos sąlygų negaliojimą?
4.
Ar [Direktyvos 93/13] 4 straipsnio 1 dalis, siejama su Direktyvos 2005/29/EB (
13
) dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos 8 straipsniu, turi būti aiškinama taip, kad, kai kreditą suteikiantis asmuo reikalauja, kad vartotojas sudarytų sutartį su kredito davėjo nurodytu asmeniu, kuris užtikrina jo reikalavimą vartotojui, tai visada yra pasinaudojimas nepalankia vartotojo padėtimi, taigi agresyvi komercinė veikla?
5.
Jei atsakymas į ketvirtąjį klausimą yra neigiamas: ar [Direktyvos 93/13] 4 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnis, siejami su [Direktyvos 2005/29] 8 straipsniu, turi būti aiškinami taip, kad vienašališkoje teisminėje procedūroje, kaip antai mokėjimo įsakymo procedūroje, kur vartotojas nėra šalis, savo abejones, kad viena iš sutarties sąlygų yra nesąžininga, teismas gali pagrįsti tik įtarimu, kad sąlygą vartotojas pripažino dėl nesąžiningos komercinės veiklos, o gal tokia veikla vis dėlto turi būti nustatyta neabejotinai?
6.
Ar [Direktyvos 2008/48] 15 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ši nuostata turi būti taikoma tais atvejais, kai kredito sutartis yra susieta su papildoma paslauga, t. y. trečiojo asmens atlygintinu laidavimu, ir atveria vartotojui galimybę ne tik pareikšti pretenzijas dėl laiduotojo elgesio, kuriuo šis pažeidžia savo pareigas, pavyzdžiui, dėl mokėjimo pasibaigus įstatyme nustatytam terminui, bet ir imtis procesinių gynybos priemonių, kuriomis ginčijama prievolė laiduotojui?
7.
Ar pagal [Direktyvos 2008/48] 15 straipsnio 2 dalį, siejamą su veiksmingumo principu, arba darant prielaidą, kad kredito sutartis ir laidavimo sutartis yra susiję sandoriai, pagal [Direktyvos 93/13] 5 ir 7 straipsnius, siejamus su šios direktyvos priedo 1 punkto b ir c papunkčiais, yra leidžiama: nacionalinė jurisprudencija, pagal kurią su vartojimo kredito sutartimi susijusios sutarties laiduotojas, gavęs iš vartotojo atlygį už kredito sutarties užtikrinimą ir sumokėjęs pagrindiniam kreditoriui pagal sutarties sąlygą, nepaisant to, kad pasibaigė [ZZD] 147 straipsnyje nustatytas terminas – dėl ko pagal jurisprudenciją išnyksta visa garantija, – vis dėlto gali remtis tuo, kad jis perėmė pradinio kreditoriaus teises, ir, remdamasis prieštaringa jurisprudencija dėl įstatymo taikymo, reikalauti, kad pagrindinis skolininkas jam sumokėtų?
8.
Ar [Direktyvos 2008/48] 3 straipsnio g punktas, siejamas su [Direktyvos 93/13] 5 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad, kai kredito sutartyje yra nustatyta prievolė sudaryti susietą laidavimo sutartį, dėl kurios padidėja bendra kreditinio įsipareigojimo suma, bendros kredito kainos metinė norma taip pat turi būti apskaičiuojama pagal įmokas, padidėjusias dėl atlygio laiduotojui? Ar šiuo atveju svarbu, kas parinko laiduotoją ir ar jis yra su pagrindiniu kreditoriumi susijęs asmuo?
9.
Ar [Direktyvos 2008/48] 10 straipsnio 2 dalies g punktas turi būti aiškinamas taip, kad neteisingas bendros kredito kainos metinės normos nurodymas kredito sutartyje, sudarytoje prekybininko ir vartotojo, kaip kredito gavėjo, turi būti laikomas bendros kredito kainos metinės normos nenurodymu kredito sutartyje ir kad nacionalinis teismas turi taikyti nacionalinėje teisėje numatytas teisines pasekmes už nenurodytą bendrą kredito kainos metinę normą vartojimo kredito sutartyje? Ar reikia preziumuoti, kad šios pasekmės būtinai privalomos ir sumokėjusiam laiduotojui vartotojo atžvilgiu?
10.
Ar [Direktyvos 2008/48] 23 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad nacionalinės teisės aktų leidėjo numatyta sankcija, pasireiškianti vartojimo kredito sutarties, pagal kurią turi būti grąžinta tik pagrindinė suteikto kredito suma, pripažinimu negaliojančia, laikytina proporcinga tais atvejais, kai vartojimo kredito sutartyje netiksliai nurodyta bendros kredito kainos metinė norma, nes nenurodytos išlaidos kreditoriaus pasirinktam komerciniam laiduotojui (nors bendros kredito kainos metinė norma kredito sutarties tekste nurodyta skaitine išraiška)?
11.
Ar Direktyvos 2009/138/EB (
14
) dėl draudimo ir perdraudimo veiklos pradėjimo ir jos vykdymo (Mokumas II) <…> 2 straipsnio 2 dalis, siejama su šios direktyvos 1 priedo A dalies 14 punktu, turi būti aiškinama taip, kad profesinė laiduotojo veikla, už kurią mokamas atlygis, kai laiduojančioji bendrovė visais atvejais, kai nevykdomi įsipareigojimai, sumoka visą vartotojo, kaip pagrindinio skolininko, paimto kredito sumą, o atlygis mokamas kartu su kiekviena grąžinamo kredito įmoka, neatsižvelgiant į tai, kad vartotojas nevykdo įsipareigojimų, yra „draudimo veikla“, kaip ji suprantama pagal šią direktyvą?
12.
Jei atsakymas į vienuoliktąjį klausimą yra teigiamas: ar [Direktyvos 2009/138] 14 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad vienuoliktajame klausime nurodytą veiklą vykdantis asmuo privalo gauti nacionalinių reguliavimo institucijų, atsakingų už leidimų draudikams išdavimą, leidimą?“
11.
Rašytines pastabas Teisingumo Teismui pateikė Agentsia, Čekijos vyriausybė (
15
) ir Europos Komisija.
IV. Vertinimas
12.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo patarimo, kaip atsakyti į šeštąjį ir septintąjį prejudicinius klausimus. Agentsia ir Komisija siūlo, kad Teisingumo Teismas šiuos klausimus išnagrinėtų kartu, ir aš pritariu šiam siūlymui.
13.
Pagal SESV 267 straipsnyje numatytą procedūrą Teisingumo Teismas turi pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų šiam teismui išspręsti nagrinėjamą bylą. Tokiu atveju Teisingumo Teismui gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus (
16
). Šeštuoju ir septintuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, pirma, ar Direktyvos 2008/48 15 straipsnio 2 dalis taikoma kredito sutartims, susijusioms su trečiojo asmens laidavimu už atlygį, ir, antra, ar Direktyvos 93/13 5 ir 7 straipsniai, siejami su jos priedo 1 punkto b ir c papunkčiais, taikytini nacionalinei jurisprudencijai, pagal kurią laiduotojas, sumokėjęs vartojimo kredito sutarties pagrindiniam kreditoriui, gali reikalauti mokėjimo iš pagrindinio skolininko, nepaisant to, kad šis laidavimas nebegalioja.
A.
Dėl šeštojo ir septintojo klausimų priimtinumo
Šalių pastabos
14.
Agentsia tvirtina, kad laidavimo sutartimi kreditoriui suteikiamas papildomas paskolos laidavimas ir užtikrinamas įsipareigojimų įvykdymas laiku. Ta laidavimo sutartis yra atskira nuo kredito sutarties tarp kreditoriaus ir vartojimo kredito gavėjo, todėl šių dviejų sutarčių negalima laikyti vienu komerciniu sandoriu. Be to, laidavimo sutartimi nėra finansuojama kredito sutartis. Todėl kredito sutartis ir laidavimo sutartis nėra „susietojo kredito sutartys“, kaip jos apibrėžtos Direktyvos 2008/48 3 straipsnio n punkte. Kadangi Direktyvos 2008/48 15 straipsnio 2 dalis taikoma tik susietojo kredito sutartims, ji nereglamentuoja sandorių, su kuriais susijusi nutartis dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą. Šeštasis ir septintasis klausimai nesusiję su faktinėmis bylos aplinkybėmis, yra hipotetinio pobūdžio, todėl nepriimtini.
15.
Komisija neturi jokių prieštaravimų dėl šeštojo ir septintojo klausimų priimtinumo.
Analizė
16.
Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją SESV 267 straipsnyje numatyta procedūra yra bendradarbiavimo tarp Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų priemonė, kurią pasitelkdamas Teisingumo Teismas teikia nacionaliniams teismams Sąjungos teisės išaiškinimą, būtiną jiems priimant sprendimą dėl nagrinėjamo ginčo. Vykstant šiam bendradarbiavimui, tik nagrinėjantis bylą nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios nagrinėjamos bylos aplinkybes turi įvertinti, ar jo sprendimui būtinas prejudicinis sprendimas, ir nustatyti Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą tuo atveju, kai šie klausimai yra susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu. Nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės aiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytas faktines aplinkybes ir teisinius pagrindus, kurių Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo tik jei akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis ar dalyku, jei problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinas tam, kad naudingai atsakytų į tą klausimą (
17
).
17.
Šeštuoju ir septintuoju klausimais siekiama išsiaiškinti, ar Direktyvos 2008/48 15 straipsnio 2 dalis taikoma kredito sutartims, kurios yra susijusios su trečiųjų asmenų laidavimu, už kurį skolininkas moka mokestį, visų pirma ar šios sutartys yra „susietojo kredito sutartys“ taikant Direktyvą 2008/48. Šiais dviem klausimais Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti, ar nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą apibūdintai faktinei situacijai, kurios egzistavimo proceso šalys neginčija, gali būti taikomos tam tikros Sąjungos antrinės teisės nuostatos. Tokios aplinkybės akivaizdžiai patenka į jurisprudencijos, į kurią daroma nuoroda šios nuomonės 16 punkte, taikymo sritį. Todėl patariu Teisingumo Teismui šeštąjį ir septintąjį klausimus pripažinti priimtinais.
B.
Dėl esmės
Šalių pastabos
18.
Dėl šios nuomonės 14 punkte išdėstytų priežasčių Agentsia teigia, kad Direktyvos 2008/48 15 straipsnio 2 dalis netaikoma, kai kredito sutartis yra susijusi su papildomos paslaugos teikimu, šiuo atveju trečiojo asmens laidavimu už atlygį. Ji tvirtina, kad septintajame klausime keliami nacionalinės teisės klausimai susiję su laidavimo galiojimo pabaiga, o ne su reikalavimais kreditoriui, kylančiais iš prekių tiekimo ar paslaugų teikimo. Agentsia taip pat pažymi, jog tai, kad laiduotojas nepasinaudojo ZZD 147 straipsniu prieš kreditorių, nors nuo pagrindinės skolos grąžinimo termino pabaigos praėjo šeši mėnesiai, neturi jokių pasekmių vartojimo kredito gavėjui. Skola yra skola, neatsižvelgiant į asmens, kuriam ji mokėtina, tapatybę.
19.
Komisija pritaria nuomonei, kad kredito sutartys, kurios yra bylų, nagrinėjamų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, dalykas, neatitinka Direktyvos 2008/48 3 straipsnio n punkto reikalavimų, todėl jos nėra susietojo kredito sutartys, kurioms taikoma Direktyvos 2008/48 15 straipsnio 2 dalis. Suteiktu kreditu nebuvo išimtinai ar iš dalies finansuojama sutartis dėl konkrečių prekių tiekimo ar konkrečių paslaugų teikimo. Todėl laidavimo sutartys yra papildomos kredito sutarties atžvilgiu ir jomis nesuteikiamas kreditas prekėms ar paslaugoms įsigyti. Komisija pažymi, kad septintasis klausimas, atrodo, yra susijęs su nacionalinės teisės taikymu ir aiškinimu, o ne su vartojimo sutarties sąlyga, todėl Direktyvos 93/13 dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais nuostatos netaikomos.
20.
Vis dėlto Komisija siūlo Teisingumo Teismui atsakant į šeštąjį ir septintąjį klausimus atsižvelgti į konkrečias nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priėmimo aplinkybes. Atrodo, jog kreditoriaus ir laiduotojo santykiai yra tokie (
18
), kad neskatina pastarojo remtis ZZD 147 straipsnio 1 dalimi siekiant panaikinti laidavimą. Jei vartojimo kredito gavėjui būtų leidžiama remtis šia nuostata prieš kreditorių, jis galėtų išvengti pasiskolintos sumos grąžinimo. Šios pastabos ypač svarbios tais atvejais, kai galimybė pasinaudoti kredito sutartimi priklauso nuo to, ar vartojimo kredito gavėjas gaus kreditoriaus paskirto subjekto laidavimą.
21.
Be to, Komisija teigia, kad Direktyvos 2008/48 17 straipsnis apeinamas, kai laiduotojas gali remtis laidavimo sutartimi, kad užtikrintų vartojimo kredito gavėjo skolos grąžinimą, o ne teisės išieškoti šią skolą perleidimu. Komisijos teigimu, Direktyvos 2008/48 17 straipsnis veikia remiantis prielaida, kad skolos perėmėjas yra nuo kreditoriaus nepriklausomas trečiasis asmuo. Tame straipsnyje numatyta apsauga turėtų būti taikoma a fortiori tais atvejais, kai laiduotojas yra pradinio kreditoriaus patronuojamoji bendrovė. Susitarimas, pagal kurį kreditorius ir laiduotojas, veikiantys kaip vienas komercinis vienetas, susitaria dėl vartojimo kredito gavėjo teisių, nukreiptų į kreditorių, panaikinimo, prieštarauja Direktyvos 2008/48 22 straipsnio 3 daliai.
Analizė
– Direktyvos 2008/48 15 straipsnio 2 dalis
22.
Pagal Direktyvos 2008/48 3 straipsnio n punktą „susietojo kredito sutartis“ turi atitikti dvi kumuliacines sąlygas: tas kreditas turi būti skirtas išimtinai prekių tiekimo ar paslaugų teikimo sutarčiai finansuoti ir tos dvi sutartys objektyviai turi sudaryti vieną komercinį sandorį (
19
). Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą akivaizdu, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamose bylose nagrinėjamomis kredito sutartimis nėra finansuojamas konkrečių prekių ar paslaugų pirkimas. Laidavimo sutartimis taip pat neteikiamos paslaugos, už kurias mokama pagal kredito sutartis. Kaip teisingai pažymi Komisija, laidavimo sutartis yra papildoma kredito sutarties atžvilgiu. Taigi šios dvi sutartys neatitinka pirmosios iš kumuliacinių sąlygų, kurios turi būti įvykdytos, kad jos būtų „susietojo kredito sutartys“, kaip apibrėžta Direktyvoje 2004/48. Kadangi 15 straipsnio 2 dalis taikoma taip apibrėžtoms „susietojo kredito sutartims“, ši nuostata negali būti taikoma sutartims, kurios nepatenka į šios apibrėžties taikymo sritį.
– Direktyvos 93/13 5 ir 7 straipsniai
23.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo tvirtinimu, nacionalinėje jurisprudencijoje ZZD 147 straipsnis aiškinamas taip, kad laiduotojas, sumokėjęs pagrindiniam kreditoriui, gali reikalauti iš skolininko sumokėti, nepaisant to, kad laidavimas laikomas nebegaliojančiu pagal įstatymą (
20
). Direktyva 93/13 siekiama suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus, susijusius su nesąžiningomis sąlygomis pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudaromose sutartyse. Direktyvos 93/13 5 straipsnyje nustatytas reikalavimas, kad rašytinės sutarčių sąlygos būtų išdėstytos aiškia, suprantama kalba ir kad kilus abejonių dėl sąlygos reikšmės turi būti aiškinama vartotojo naudai. Direktyvos 93/13 7 straipsnyje reglamentuojamas pakartotinis nesąžiningų sąlygų naudojimas vartojimo sutartyse. Kaip pažymėjo Komisija, septintajame klausime, kuriame daroma nuoroda į Direktyvos 93/13 5 ir 7 straipsnius, siejamus su jos priedo 1 punkto b ir c papunkčiais, kalbama apie nacionalinės teisės aktų taikymą, o ne apie vartojimo sutarties sąlygos aiškinimą. Kadangi šios Sąjungos nuostatos apibūdinamos kaip taikytinos aiškinant ir naudojant nesąžiningas vartojimo sutarčių sąlygas, jomis nereglamentuojamas nacionalinės teisės nuostatų, kaip antai ZZD 147 straipsnio, taikymas (
21
).
– Direktyvos 2008/48 nuostatų apėjimas
24.
Pagal SESV 267 straipsnį Teisingumo Teismui suteikiama kompetencija aiškinti Sąjungos teisę atsakant į nacionalinio teismo jam pateiktus klausimus (
22
). Nors siekdamas pateikti naudingą atsakymą Teisingumo Teismas gali atsižvelgti į Sąjungos teisės normas, su kuriomis nacionalinio teismo klausimai nesusiję (
23
), jo kompetenciją tai daryti riboja aiškus jo ir nacionalinių teismų funkcijų atskyrimas, numatytas SESV 267 straipsnyje (
24
), pagal kurį nacionaliniai teismai sprendžia Sąjungos teisės klausimus, kuriuos jie prašo išaiškinti (
25
). Atitinkamai nacionaliniai teismai turi nuspręsti dėl klausimų, kuriuos jie nori pateikti, formos ir turinio, o pagrindinės bylos šalys negali jų keisti (
26
). Tokia padėtis atitinka jurisprudenciją, pagal kurią Teisingumo Teismas privalo užtikrinti, kad valstybių narių vyriausybėms ir šalims būtų suteikta galimybė pateikti pastabas dėl Teisingumo Teismui pateiktų klausimų, kaip tai numatyta Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje (
27
).
25.
Šios bylos yra geras pavyzdys, kuris bent iš dalies pagrindžia, kodėl pagal SESV 267 straipsnį nustatomi Teisingumo Teismo kompetencijos įgyvendinimo apribojimai. Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neprašė išaiškinti Direktyvos 2008/48 17 straipsnio 2 dalies, nebuvo diskutuojama dėl teisinio pagrindo, kuriuo remdamasi Komisija teigia, jog ši nuostata grindžiama prielaida, kad atitinkamas teisių perėmėjas turi būti trečiasis asmuo, nepriklausomas nuo pradinio kreditoriaus. Be to, iš Direktyvos 2008/48 22 straipsnio 3 dalies teksto matyti, kad valstybės narės privalo užtikrinti, kad nebūtų apeinamos nuostatos, kurias jos priima šiai direktyvai įgyvendinti (
28
). Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neprašė Teisingumo Teismo išaiškinti Direktyvos 2008/48 22 straipsnio 3 dalies, negalima priekaištauti, kad jis nenustatė, ar nuostatos, kurias, Komisijos teigimu, galėjo būti apeitos, buvo priimtos šiuo tikslu. Taigi Teisingumo Teismas neturi informacijos, reikalingos, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui galėtų pateikti Direktyvos 2008/48 22 straipsnio 3 dalies išaiškinimą, kuriuo jis galėtų pasinaudoti spręsdamas nagrinėjamą ginčą. Tokia situacija yra nesuderinama su tinkamu SESV 267 straipsnyje numatytos procedūros vykdymu.
V. Išvada
26.
Taigi siūlau Teisingumo Teismui į Sofiyski rayonen sad (Sofijos rajono teismas, Bulgarija) pateiktus šeštąjį ir septintąjį prejudicinius klausimus atsakyti taip:
1.
2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB 15 straipsnio 2 dalis netaikoma kredito sutartims, susijusioms su papildoma paslauga, t. y. trečiojo asmens atlygintinu laidavimu, kai šios kredito sutartys nėra skirtos išimtinai sutarčiai dėl konkrečių prekių tiekimo ar konkrečios paslaugos teikimo finansuoti.
2.
1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų vartojimo sutartyse 5 ir 7 straipsniai, siejami su jos priedo 1 punkto b ir c papunkčiais, netaikomi nacionalinei jurisprudencijai, pagal kurią laiduotojas, sumokėjęs vartojimo kredito sutarties kreditoriui, gali reikalauti iš skolininko sumokėti skolą, nepaisant to, kad šis laidavimas nebegalioja.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	OL L 133, 2008, p. 66, su pakeitimais, padarytais 2011 m. lapkričio 14 d. Komisijos direktyva 2011/90/ES (OL L 296, 2011, p. 35), 2014 m. vasario 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2014/17/ES (OL L 60, 2014, p. 34), 2016 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2016/1011 (OL L 171, 2016, p. 1), 2019 m. birželio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2019/1243 (OL L 198, 2019, p. 241) ir 2021 m. lapkričio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2021/2167 (OL L 438, 2021, p. 1).
(
3
)	1950 m. lapkričio 22 d. Oficialusis leidinys Nr. 275, įsigaliojo nuo 1951 m. sausio 1 d., su pakeitimais, paskelbtais 2021 m. balandžio 27 d. Oficialiajame leidinyje Nr. 35.
(
4
)	Direktyva 2008/48/EB netaikoma mažesnės nei 200 EUR vertės paskolos sutartims; žr. 2 straipsnio 2 dalies c punktą.
(
5
)	Vienu atveju laidavimo nereikėjo; tačiau, nesant laidavimo, paskolos gavėjas paskolos patvirtinimo turėjo laukti 14 dienų. Jeigu vartojimo kredito gavėjas per 48 valandas nuo kredito sutarties sudarymo sudarydavo laidavimo sutartį su kreditoriaus pasirinktu asmeniu arba per 10 dienų nuo jos sudarymo pateikdavo besąlyginę banko garantiją, jis kredito patvirtinimą gaudavo per 24 valandas. Komisija atkreipė dėmesį, kad tokiomis sąlygomis vartojimo kredito gavėjui buvo daromas spaudimas sutikti su kreditoriaus parinktu laiduotoju.
(
6
)	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad ši galimybė buvo numatyta kai kuriose bylose, dėl kurių pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą.
(
7
)	Antroji pareiškėja Agentsia teigia, kad nepasirinko ir nepaskyrė siūlomo profesionalaus laiduotojo, bet dėl jo sutiko.
(
8
)	2023 m. spalio 26 d. nutartimi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas informavo Teisingumo Teismą, kad nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą dalykas dėl šešto iš aštuonių prašymų buvo panaikintas.
(
9
)	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad vartojimo kredito gavėjai, kurie nėra bylos šalys, gali užginčyti jo apibūdintas faktines aplinkybes.
(
10
)	2014 m. birželio 18 d.Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas) Generalinės civilinių ir komercinių bylų kolegijų asamblėjos aiškinamasis sprendimas Nr. 4/2013.
(
11
)	Žr., pavyzdžiui, 2019 m. kovo 1 d.Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas) II-b apeliacinių bylų kolegijos nutartį Nr. 5389 civilinėje apeliacinėje byloje Nr. 2165/2019.
(
12
)	OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288; su pakeitimais, padarytais 2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/83/ES (OL L 304, 2011, p. 64) ir 2019 m. lapkričio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2019/2161 (OL L 328, 2019, p. 7).
(
13
)	2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičianti Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 (Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva) (OL L 149, 2005, p. 22).
(
14
)	2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/138/EB dėl draudimo ir perdraudimo veiklos pradėjimo ir jos vykdymo (Mokumas II) (OL L 335, 2009, p. 1).
(
15
)	Čekijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose apsiribojo atsakymu į vienuoliktąjį prejudicinį klausimą.
(
16
)	Šiuo klausimu žr. 2022 m. vasario 10 d. Sprendimą Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Senaties terminas) (C‑219/20, EU:C:2022:89, 33 punktas).
(
17
)	Šiuo klausimu žr. 2016 m. gruodžio 8 d. Sprendimą Eurosaneamientos ir kt. (C‑532/15 ir C‑538/15, EU:C:2016:932, 26–28 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
18
)	Komisija nurodo, kad Financial Bulgaria EOOD yra Easy Asset Management AD patronuojamoji bendrovė. Dėl Credisimo AD ir I Trust EOOD santykių ji pirmiausia pažymi, kad kreditorius pasirinko vartojimo kredito sutarties laiduotoją. Antra, laiduotojas nesikreipė į kreditorių dėl laidavimo panaikinimo, nors šiaip laiduotojas, žinodamas, kad vartojimo kredito gavėjas gali turėti finansinių sunkumų, būtų linkęs tai padaryti, užuot rizikavęs, kad vartojimo kredito gavėjas neįvykdys įsipareigojimų.
(
19
)	Žr., pavyzdžiui, 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą BMW Bank ir kt. (C‑38/21, C‑47/21 ir C‑232/21, EU:C:2023:1014, 301 punktas) dėl variklinių transporto priemonių tiekimo kredito sutarčių.
(
20
)	Kai taikoma SESV 267 straipsnyje numatyta procedūra, Teisingumo Teismas neturi spręsti dėl nacionalinės teisės nuostatų aiškinimo arba to, ar jas teisingai aiškina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas: žr., pavyzdžiui, 2016 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, 15 punktas) ir 2018 m. birželio 5 d. Sprendimą Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2018:390, 32 punktas).
(
21
)	Prašymo priimti prejudicinį sprendimą 104 ir 157 punktuose pažymima, kad vienoje iš kredito sutarčių yra sąlyga, kurioje numatyta, kad laiduotojas pagal laidavimo sutarties sąlygas atsako ir po to, kai sueina vartotojo prievolių pagal vartojimo kredito sutartį įvykdymo terminas, neatsižvelgiant į tai, ar kreditorius per šešis mėnesius nuo prievolės įvykdymo termino suėjimo dienos inicijavo bylą vartojimo kredito gavėjui ir (arba) laiduotojui. Agentsia tvirtina, kad tokia sąlyga naudinga vartotojams, nes už jų prievoles laiduoja kitas skolininkas, iš kurio kreditorius gali reikalauti grąžinti skolą.
(
22
)	Žr., pavyzdžiui, 2014 m. kovo 27 d. Sprendimą Torralbo Marcos (C‑265/13, EU:C:2014:187, 27 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
23
)	Žr., pavyzdžiui, 2019 m. spalio 17 d. Sprendimą Comida paralela 12 (C‑579/18, EU:C:2019:875, 22 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
24
)	Žr., pavyzdžiui, 2024 m. birželio 20 d. Sprendimą Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Trečiųjų šalių darbuotojų komandiravimas) (C‑540/22, EU:C:2024:530, 105 punktas) ir 2024 m. birželio 27 d. Sprendimą Ministero della Giustizia (C‑41/23, EU:C:2024:554, 33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
25
)	Žr., pavyzdžiui, 2020 m. liepos 9 d. Sprendimą Raiffeisen Bank ir BRD Groupe Societé Générale (C‑698/18 ir C‑699/18, EU:C:2020:537, 46 punktas). Be to, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai nurodo nemanantis, kad reikia užduoti klausimą, arba jei netiesiogiai atsisako pateikti Teisingumo Teismui vienos iš šalių iškeltą klausimą, Teisingumo Teismas negali atsakyti į tą klausimą ar atsižvelgti į jį pateikdamas atsakymą: žr., pavyzdžiui, 2018 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Touring Tours und Travel ir Sociedad de Transportes (C‑412/17 ir C‑474/17, EU:C:2018:1005, 41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
26
)	Žr., pavyzdžiui, 2013 m. liepos 18 d. Sprendimą Consiglio Nazionale dei Geologi (C‑136/12, EU:C:2013:489, 29 ir 30 punktai) ir 2022 m. gruodžio 22 d. Sprendimą Airbnb Ireland ir Airbnb Payments UK (C‑83/21, EU:C:2022:1018, 82–84 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
27
)	Žr., pavyzdžiui, 2014 m. spalio 16 d. Sprendimą Welmory (C‑605/12, EU:C:2014:2298, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimą BAKATI PLUS (C‑656/19, EU:C:2020:1045, 33 punktas).
(
28
)	Žr. 2024 m. kovo 21 d. Sprendimą Profi Credit Bulgaria (Su kredito sutartimi susijusios papildomos sąlygos) (C‑714/22, EU:C:2024:263, 41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).