Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (devintoji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. kovo 19 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Direktyva 93/13/EEB – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Užsienio valiuta išreikšta paskolos sutartis – Sutarties sąlyga, pagal kurią valiutos keitimo rizika tenka vartotojui – Tokios sąlygos pripažinimo nesąžininga pasekmės – Ieškinys dėl sumų, sumokėtų pagal nesąžiningą sąlygą, grąžinimo – Ieškinio dėl grąžinimo senaties termino pradžia – Senaties termino atnaujinimas po jo sustabdymo “
Byloje C‑679/24
dėl Fővárosi Törvényszék (Budapešto apygardos teismas, Vengrija) 2024 m. spalio 9 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. spalio 15 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
HL
prieš
UniCredit Bank Zrt.,
Momentum Credit Zrt.
TEISINGUMO TEISMAS (devintoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Condinanzi (pranešėjas), teisėjai N. Jääskinen ir R. Frendo,
generalinis advokatas A. Rantos,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        UniCredit Bank Zrt., atstovaujamo ügyvéd Z. Lajer,
–        Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos D. Csoknyai ir M. Z. Fehér,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos P. Kienapfel ir Zs. Teleki,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) 1 ir 7 straipsnių išaiškinimo.
2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant vartotojo HL ginčą su dviem Vengrijos finansų įstaigomis
UniCredit Bank Zrt. ir Momentum Credit Zrt. dėl HL pateikto prašymo, pirma, pripažinti negaliojančia su UniCredit Bank sudarytą paskolos sutartį dėl to, kad šioje sutartyje yra nesąžininga sąlyga, ir, antra, palikti galioti minėtos sutarties teisines pasekmes, išskyrus šią sąlygą.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3        Direktyvos 93/13 dešimtoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„kadangi vartotojo apsauga būtų veiksmingesnė priėmus vienodas teisės normas nesąžiningų sąlygų atžvilgiu; <...>“
4        Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Šia direktyva siekiama suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus[,] susijusius su nesąžiningomis sąlygomis pardavėjo ar tiekėjo [verslininko] su vartotoju sudaromose sutartyse.“
5        Minėtos direktyvos 2 straipsnio b punkte numatyta:
„Šioje direktyvoje:
<...>
b) „vartotojas“ – bet kuris fizinis asmuo, kuris sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva, veikia siekdamas tikslų, nesusijusių su jo verslu, prekyba ar profesija“.
6        Tos pačios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.“
7        Direktyvos 93/13 4 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„1.      Nepažeidžiant 7 straipsnio, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas, atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį, ir sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes ir visas kitas tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas. [Nepažeidžiant 7 straipsnio, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį, sudarant sutartį buvusias visas aplinkybes ir visas kitas tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas].“
8        Šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas [verslininkas] sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui [Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos, naudojamos sutartyje, kurią verslininkas sudaro su vartotoju, pagal jų nacionalinės teisės aktus nebūtų privalomos vartotojui], ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.“
9        Minėtos direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų [verslininkų] sudaromose su vartotojais.“
Vengrijos teisė
Anksčiau galiojęs Civilinis kodeksas
10      Pagrindinės bylos aplinkybėms taikomos redakcijos Polgįri Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (1959 m. Įstatymas Nr. IV dėl Civilinio kodekso; toliau – anksčiau galiojęs Civilinis kodeksas) 209 straipsnio 1 dalyje buvo numatyta:
„Bendroji vartojimo sutarties sąlyga arba sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo ir teisingumo reikalavimus vienašališkai ir nepagrįstai nustatomos iš sutarties kylančių šalių teisės ir pareigos sutarties šalies, kuriai šią sąlygą nustatė kita šalis, nenaudai.“
11      Anksčiau galiojusio Civilinio kodekso 234 straipsnio 1 dalyje buvo numatyta:
„Išskyrus įstatyme numatytas išimtis, kiekvienas asmuo gali remtis negaliojančios sutarties negaliojimu be jokių apribojimų laiko atžvilgiu. Negaliojimas gali būti nustatytas neinicijuojant atskiro proceso.“
12      Minėto kodekso 237 straipsnis buvo suformuluotas taip:
„1. Jeigu sutartis negalioja, turi būti atkurta iki sutarties sudarymo buvusi padėtis.
2. Jei neįmanoma atkurti iki sutarties sudarymo buvusios padėties, teismas paskelbia, kad sutartis galioja iki teismo sprendimo priėmimo dienos. Negaliojanti sutartis gali būti pripažinta galiojančia, tik jeigu įmanoma pašalinti negaliojimą lėmusią priežastį, taip panaikinant be pakankamo pagrindo suteiktą naudą, be kita ko[,] tais atvejais, kai sutartis yra sudaryta prievarta, piktnaudžiaujant priklausomybe arba esant akivaizdžiam šalių pareigų neatitikimui. Tokiu atveju turi būti nurodyta grąžinti tai, kas suteikta pagal sutartį, prireikus nenustatant priešpriešinės pareigos.
<...>“
13      Minėto kodekso 321 straipsnyje buvo įtvirtinta:
„1.      Bet kuris asmuo, turintis teisę nutraukti sutartį pagal įstatymą arba sutartį, šią teisę įgyvendina pateikdamas kitai šaliai pareiškimą. Sutarties nutraukimas reiškia jos pabaigą.
2.      Jei nutraukimas neįsigalioja nedelsiant, sutartis galioja tol, kol baigiasi sutartyje arba teisės aktuose nustatytas įspėjimo laikotarpis.“
14      To paties kodekso 324 straipsnyje buvo nustatyta:
„1.      Jeigu nenustatyta kitaip, reikalavimų senaties terminas yra penkeri metai.
2.      Suėjus pagrindinio reikalavimo senaties terminui sueina papildomų reikalavimų senaties terminas. Papildomų reikalavimų senatis neturi įtakos pagrindiniam reikalavimui.
<...>“
15      Anksčiau galiojusio Civilinio kodekso 326 straipsnyje buvo numatyta:
„1.      Senaties terminas pradedamas skaičiuoti nuo tos dienos, kai reikalavimas tampa mokėtinas.
2.      Jeigu reikalavimo turėtojas negali jo pareikšti dėl pagrįstos priežasties, jis gali tęsti jo vykdymą per vienus metus (arba per tris mėnesius, jei senaties terminas yra ne ilgesnis kaip vieni metai) nuo kliūties pašalinimo, net jei senaties terminas jau yra suėjęs arba jei likęs terminas yra trumpesnis nei vieni metai (arba trumpesnis nei trys mėnesiai, jei senaties terminas yra ne ilgesnis kaip vieni metai). Ši nuostata taikoma net ir tuo atveju, jei pasibaigus terminui reikalavimo turėtojas sutinka skolininkui pratęsti terminą, per kurį jis turi patenkinti reikalavimą.“
16      Šio kodekso 327 straipsnyje buvo numatyta:
„1.      Rašytinis raginimas skolininkui įvykdyti reikalavimą, kreipimasis į teismą, reikalaujant įvykdyti reikalavimą, reikalavimo pakeitimas susitarimu (įskaitant taikos sutartį) ir, galiausiai, tai, kad skolininkas pripažįsta savo skolą, nutraukia senaties terminą.
2.      Senaties terminas vėl pradedamas skaičiuoti nuo tos dienos, kai senaties terminas buvo nutrauktas[,] arba nuo tos dienos, kai galutinai užbaigiamas jį nutraukęs procesas.
<...>“
Įstatymas DH1
17      Pagrindinės bylos aplinkybėms taikomos redakcijos Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. Törvény (2014 m. Įstatymas Nr. XXXVIII, kuriuo reglamentuojami tam tikri aspektai, susiję su Kúria (Aukščiausiasis Teismas) sprendimu, priimtu siekiant suvienodinti civilinės teisės nuostatas, taikomas finansų įstaigų su vartotojais sudarytoms paskolos sutartims; toliau – Įstatymas DH1) 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„1.      Šis įstatymas taikomas paskolos sutartims, sudarytoms su vartotojais nuo 2004 m. gegužės 1 d. iki jo įsigaliojimo dienos. Šiame įstatyme su vartotojais sudarytomis paskolos sutartimis laikomos kredito, paskolos arba išperkamosios nuomos užsienio valiuta (užregistruotos užsienio valiuta arba suteiktos užsienio valiuta ir grąžintos Vengrijos forintais) arba Vengrijos forintais sutartys, kurias sudarė finansų įstaiga ir vartotojas, jeigu į šią sutartį įtraukta bendroji sąlyga arba sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, apimanti vieną iš 3 straipsnio 1 dalyje ir 4 straipsnio 1 dalyje nurodytų sąlygų.
<...>
6.      Kiek tai susiję su reikalavimais, kylančiais iš su vartotojais sudarytų paskolos sutarčių, [ankstesnio Civilinio kodekso] nuostatos dėl senaties turi būti aiškinamos taip, kad šiems reikalavimams taikoma senatis nesueina tol, kol sutartis galioja, o senaties terminas pradedamas skaičiuoti tik nuo sutarties pabaigos dienos.
7.      6 dalyje nurodytų reikalavimų senaties terminas sustabdomas nuo šio įstatymo įsigaliojimo dienos iki datos, nustatytos atskirame įstatyme pagal 3 straipsnio 5 dalį ir 4 straipsnio 3 dalį.
<...>“
Įstatymas DH2
18      Pagrindinės bylos aplinkybėms taikomos redakcijos Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvényben rögzített elszámolás szabályairól és egyes egyéb rendelkezésekről szóló 2014. évi XL. törvény (2014 m. Įstatymas Nr. XL dėl taisyklių, taikomų paskolos įvertinimo ataskaitai, nurodytai 2014 m. Įstatyme Nr. XXXVIII, kuriuo reglamentuojami tam tikri aspektai, susiję su Kúria (Aukščiausiasis Teismas) sprendimu, priimtu siekiant suvienodinti teisę, taikomą finansų įstaigų su vartotojais sudarytoms paskolos sutartims, ir dėl įvairių kitų priemonių; toliau – Įstatymas DH2) 9 straipsnyje nustatyta:
„Reikalavimų, kylančių iš sutarčių su vartotojais, senaties terminas, numatytas [Įstatymo DH1] 1 straipsnio 7 dalyje, sustabdomas iki to laiko, kai vartotojas informuojamas apie šiame įstatyme numatytą ataskaitą, bet ne ilgiau kaip iki 2015 m. gruodžio 31 d.“
19      Šio įstatymo 37 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta:
„Bet kuris šalies ieškinys, kuriuo siekiama, kad teismas pripažintų negaliojančia sutartį, patenkančią į šio įstatymo taikymo sritį, arba tam tikras šios sutarties sąlygas (toliau – dalinis negaliojimas), neatsižvelgiant į nurodytą negaliojimo pagrindą, turi būti pateiktas kartu su prašymu, kad teismas taikytų negaliojimo teisines pasekmes, t. y. pripažintų sutartį galiojančia arba sukeliančia pasekmes iki jo sprendimo priėmimo dienos. Jeigu šalis nepateikia tokio prašymo ir nepasinaudoja galimybe ištaisyti trūkumus, teismas negali priimti sprendimo dėl ieškinio esmės. Šalies, kuri prašo teismo padaryti teisinę išvadą dėl negaliojimo ar dalinio negaliojimo, prašyme nurodoma teisinė pasekmė, kurią prašoma taikyti. Šiuo klausimu prašymas turi būti tikslus ir įvertintas pinigine išraiška, taip pat turi apimti šalių tarpusavio atsiskaitymą.
Nacionalinė jurisprudencija
20      1/2010. (VI. 28.) PK (Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiuma) vélemény az érvénytelenség jogkövetkezményeiről (Legfelsőbb Bírósįg (Aukščiausiasis Teismas, Vengrija) jungtinio civilinių bylų skyriaus Nuomonė Nr. 1/2010 (VI.28.)) dėl negaliojimo teisinių pasekmių; toliau – Nuomonė 1/2010) nustatyta:
„<...>
2.      Bendroji teisinė negaliojimo pasekmė yra ta, kad dėl sandorio negali atsirasti teisių, t. y. negali būti pasiektos šalių numatytos teisinės pasekmės. Negaliojimo atveju tokią teisinę pasekmę teismas turi taikyti savo iniciatyva ir bet kuris asmuo ja gali remtis neribotą laiką, išskyrus įstatyme numatytas išimtis. Vis dėlto nuginčijimo atveju ši bendroji teisinė pasekmė gali būti taikoma tik tuo atveju, jei sutartį sėkmingai užginčija tokią teisę turintis asmuo.
Kitas teisines negaliojimo pasekmes ([anksčiau galiojusio civilinio kodekso] 237 straipsnis) – tiek negaliojimo, tiek nuginčijimo atveju – teismas taiko tik šalies prašymu, laikydamasis senaties ir įgyjamosios senaties termino ribų.
3.      Atkurti pradinę padėtį galima tik atlyginant natūra. Pradinė padėtis nėra atkuriama tuo atveju, kai viena iš šalių gautą daiktą gali grąžinti tik sumokėdama jo piniginį ekvivalentą.
<...>“
21      2/2014. számú PJE [Polgári jogegységi] határozat (2014 m. birželio 16 d.
Kúria (Aukščiausiasis Teismas) sprendimas Nr. 2/2014, priimtas siekiant užtikrinti vienodą civilinės teisės taikymą) numatyta:
„<...> Jeigu sutarties sąlygos ir finansų įstaigos pateikta informacija aiškiai leido konkrečiam vartotojui, kuris laikomas „vidutiniu vartotoju“, suprasti, kad jis pats be apribojimų prisiima valiutos keitimo riziką ir kad jam nepalankiems valiutos kurso pakeitimams netaikoma jokia viršutinė riba, nagrinėjamos sąlygos nesąžiningumas negali būti nustatytas remiantis anksčiau galiojusio Civilinio kodekso 209 straipsnio 5 dalimi.
Taigi aplinkybė, kad vartotojas gavo įstatyme numatytą informaciją ir pasirašė deklaraciją, kad susipažino su rizika, turi būti aiškinama, kol neįrodyta priešingai, taip, kad vartotojui buvo arba turėjo būti aišku ir suprantama, jog jam tenka valiutos keitimo rizika be apribojimų. Pareiga įrodyti, kad vartotojas buvo taip informuotas, tenka finansų įstaigai.
Vis dėlto, jei dėl finansų įstaigos kaltės vartotojas negalėjo aiškiai atskirti ar suprasti sutarties sąlygos, kurioje numatyta neribota valiutos keitimo rizika, sąlygos, leidžiančios konstatuoti sutarties nesąžiningumą, yra įvykdytos.
<...>
Būtent vartotojas turi įrodyti, kad informacija buvo netinkama, todėl sutarties sąlygos, susijusios su valiutos keitimo rizika, formuluotė jam nebuvo aiški ir suprantama.“
22      2024 m. vasario 14 d.
Kúria (Aukščiausiasis Teismas) sprendime Gfv.VI.30.382/2023/3 nurodyta:
„26.      Kúria teigia, kad nors pagal anksčiau galiojusio Civilinio kodekso 234 straipsnio 1 dalį, išskyrus įstatyme numatytas išimtis, bet kuris asmuo gali remtis niekinės sutarties negaliojimu be jokių apribojimų laiko atžvilgiu, o sutartis gali būti pripažįstama negaliojančia nepradedant atskiro proceso, teismas kitas negaliojimo teisines pasekmes [(ankstesnio Civilinio kodekso 237 straipsnis)] taiko tik šalies prašymu ir neperžengdamas senaties ir įgyjamosios senaties termino ribų (Nuomonės 1/2010 [2 punkto antra pastraipa]). Nuo Įstatymo DH2 37 straipsnio 1 dalies įsigaliojimo 2014 m. lapkričio 1 d. bet koks šalies ieškinys, kuriuo siekiama, kad teismas pripažintų negaliojančia sutartį, patenkančią į šios nuostatos taikymo sritį, turi būti pateiktas kartu su prašymu, kad teismas taikytų negaliojimo teisines pasekmes. Ieškinys, kuriuo siekiama, kad teismas pripažintų sutartį negaliojančia ir kartu nustatytų teisines pasekmes, yra iš jurisprudencijos kylantis vienas reikalavimas, o ne kelių reikalavimų derinys (Kúria (Aukščiausiasis Teismas) sprendimas Gfv.VII.30.758/2017/10). Tokiame procese teismas neturi priimti tarpinio sprendimo dėl ieškinio teisinio pagrindo.
27.      Pagal ginčijamai užsienio valiuta išreikštos paskolos sutarčiai taikytinus specialiuosius teisės aktus, t. y. Įstatymo DH1 1 straipsnio 6 dalį, senaties termino eigos pradžia yra sutarties pabaiga, o ne kreditoriaus galimybė toliau vykdyti iš jos kylantį banko reikalavimą. Iš tiesų pagal šią nuostatą senatį reglamentuojančios senojo Civilinio kodekso normos turi būti aiškinamos taip, kad reikalavimams, kylantiems iš su vartotojais sudarytų paskolos sutarčių, senaties terminas nesibaigia tol, kol galioja sutartis, o senaties terminas pradedamas skaičiuoti tik nuo tos dienos, kai sutartis baigiasi. Kai sutartis nutraukiama ją įvykdžius, finansų įstaiga tą dieną iš esmės nebeturi jokių reikalavimų skolininkui, tačiau jeigu sutartis nutraukiama nedelsiant (anksčiau galiojusio Civilinio kodekso 321 straipsnio 1 dalis), logiška, kad reikalavimas išlieka ir pasibaigus sutarčiai.
<...>
40.      Jeigu pareiškiamas senatimi grindžiamas prieštaravimas, šis klausimas nagrinėjamas prieš nagrinėjant reikalavimą iš esmės, nes negalima kreiptis į teismą dėl reikalavimo, kurio senaties terminas suėjo. Reikalavimų, kylančių iš su vartotojais sudarytų paskolos sutarčių, senaties terminas pagal specialią įstatymo nuostatą vienodai pradedamas skaičiuoti nuo tos dienos, kai baigiasi sutartis. Vartotojo ieškinio, kuriuo siekiama, kad teismas nustatytų sutarties negaliojimo teisines pasekmes, senatis vertinama neatsižvelgiant į finansų įstaigos reikalavimo senaties terminą.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
23      2008 m. vasario 14 d. HL su UniCredit Bank sudarė hipoteka užtikrintos paskolos, išreikštos Šveicarijos frankais (CHF), sutartį dėl 5 100 000 Vengrijos forintų (HUF) (apie 12 750 EUR) sumos, grąžintinos per 360 mėnesių laikotarpį Vengrijos forintais.
24      Šioje sutartyje buvo sąlyga, pagal kurią visa rizika dėl užsienio valiutos vertės Vengrijos forintų atžvilgiu tenka vartotojui (toliau – sąlyga dėl valiutos keitimo rizikos).
25      2012 m. gegužės 17 d.
UniCredit Bank nutraukė paskolos sutartį dėl nuo 2011 m. lapkričio 15 d.
vėluojamų mokėti mėnesinių įmokų.
26      2012 m. gruodžio 28 d.
UniCredit Bank gavo vykdomąjį dokumentą, kuriuo remdamasis pradėjo vykdymo procesą prieš HL; jis vis dar vyksta. 2017 m. kovo 17 d.
UniCredit Bank savo reikalavimą pagal paskolos sutartį
perleido Momentum Credit.
27      2023 m. balandžio 4 d. HL kreipėsi į jurisdikciją šiuo klausimu turintį pirmosios instancijos teismą, kad, pirma, būtų konstatuotas paskolos sutarties negaliojimas dėl to, kad bankas neįvykdė pareigos pateikti informaciją, kad pateikta nepakankamai informacijos apie valiutos keitimo riziką ir kad, atsižvelgiant į iš šio konstatavimo kylančias teisines pasekmes, būtų paliktos galioti šios sutarties teisinės pasekmės, išskyrus sąlygą dėl valiutos keitimo rizikos, kuri laikoma negaliojančia. Pagal Įstatymo DH2 3 straipsnį ir atsižvelgiant į 2022 m. kovo 31 d. Sprendimą Lombard Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242) HL taip pat paprašė, kad būtų atliktas šalių tarpusavio atsiskaitymas, ir įsipareigojo priėmus galutinį sprendimą grąžinti savo 2012 m. rugsėjo 5 d. egzistavusią skolą, t. y.
5 223 492 HUF (apie 13 058 EUR) su palūkanomis.
28      Papildomai HL paprašė teismo, į kurį kreiptasi, pripažinti paskolos sutartį negaliojančia ir, atsižvelgiant į jos teisines pasekmes, pripažinti, kad ši sutartis galioja tik iki teismo sprendimo, kuris bus priimtas, paskelbimo dienos pagal Įstatymo DH2 37 straipsnio 1 dalį.
29      UniCredit Bank ir Momentum Credit pateikė HK ieškinio senaties terminu grindžiamą prieštaravimą ir prašė atmesti ieškinį.
30      Pirmosios instancijos teismas atmetė HL ieškinį dėl senaties termino. Jis nepriėmė sprendimo dėl sutarties negaliojimo, teigdamas, kad bet kuriuo atveju yra suėjęs senaties terminas, kiek tai susiję su suinteresuotojo asmens teise prašyti, kad teismas nustatytų negaliojimo teisines pasekmes.
31      Dėl pirmosios instancijos teismo sprendimo HL pateikė apeliacinį skundą Fővįrosi Törvényszék (Budapešto apygardos teismas, Vengrija), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ir, be kita ko, teigė, kad ginčijama paskolos sutartis negalioja, nes bankas nepateikė pakankamai informacijos apie valiutos keitimo riziką. Be to, jis mano, kad jo skolinio reikalavimo senaties terminas nėra suėjęs, ir, remdamasis 2021 m. birželio 10 d. Sprendimu BNP Paribas Personal Finance (C‑609/19, EU:C:2021:469) ir Sprendimu BNP Paribas Personal Finance (C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470), pabrėžė, kad, siekiant susigrąžinti sumas, nepagrįstai sumokėtas remiantis nesąžininga sąlyga, negalima taikyti senaties termino vartotojui, nežinančiam, kad tokia paskolos sutartyje esanti sąlyga yra nesąžininga.
32      UniCredit Bank ir Momentum Credit prašė patvirtinti pirmosios instancijos teismo sprendimą.
33      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad turi priimti sprendimą dėl užsienio valiuta išreikštos paskolos sutarties tuo atveju, kai šios sutarties sąlyga, pagal kurią valiutos keitimo rizika tenka tik vartotojui, yra pripažinta nesąžininga dėl nepakankamos informacijos apie šios rizikos pobūdį ir jei panaikinus šią sąlygą, kurioje apibrėžiamas pagrindinis sutarties dalykas, visa sutartis taptų negaliojančia.
34      Jis patikslina, kad jam kyla abejonių dėl to, kaip apskaičiuoti ieškiniui, kuriuo vartotojas prašo teismo nustatyti paskolos sutarties negaliojimo teisines pasekmes, taikytiną senaties terminą.
35      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pagal Vengrijos teisę, visų pirma Įstatymo DH1 1 straipsnio 6 dalį, reikalavimų, kylančių iš su vartotoju sudarytos sutarties, senaties terminas iš esmės pradedamas skaičiuoti nuo šios sutarties galiojimo pabaigos dienos.
36      Šiuo klausimu pirmosios instancijos teismas, remdamasis Nuomonės 1/2010
2 punktu ir 2024 m. vasario 14 d.
Kúria (Aukščiausiasis Teismas) sprendimu
Gfv.VI.30.382/2023/3, nustatė, pirma, kad HL pateiktam prašymui, siekiant, kad teismas nustatytų ginčijamos paskolos sutarties negaliojimo teisines pasekmes, taikomos senaties taisyklės, visų pirma anksčiau galiojusio Civilinio kodekso 324 straipsnio 1 dalis, pagal kurią skolinių reikalavimų senaties terminas yra penkeri metai.
37      Antra, kiek tai susiję su šio prašymo senaties termino pradžia, jis nusprendė, kad terminas prasidėjo paskolos sutarties sudarymo dieną, nes nurodyti negaliojimo pagrindai jau egzistavo sudarant šią sutartį. Konkrečiai kalbant, pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Įstatymo Nr. DH1 1 straipsnio 6 dalis šioje byloje netaikytina, nes negaliojanti, taigi niekinė, sutartis iš esmės bus laikoma niekuomet nesukeliančia teisinių pasekmių, todėl ji skiriasi nuo sutarties, kuri tam tikrą dieną baigiasi ar nustoja galioti.
38      Dėl senaties termino sustabdymo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pirmosios instancijos teismo sprendime nurodyta, jog jis yra sustabdytas tik Įstatymo DH1 1 straipsnio 7 dalyje ir Įstatymo DH2 9 straipsnyje apibrėžtą laikotarpį, t. y. iki Įstatyme DH2 numatyto pranešimo vartotojui apie atsiskaitymą dienos ir ne vėliau kaip iki 2015 m. gruodžio 31 d., net darant prielaidą, kad šios nuostatos taikytinos reikalavimams, kylantiems iš sutarties negaliojimo.
39      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, pirmosios instancijos teismo teigimu, senaties terminas nebuvo nutrauktas, nes jeigu Įstatymo DH1 1 straipsnio 6 dalis būtų aiškinama taip, kad senaties terminas taikomas reikalavimams, kylantiems dėl sutarties negaliojimo, ir jis pradedamas skaičiuoti tik nuo šios sutarties pabaigos, reikėtų konstatuoti, kad pasibaigė anksčiau galiojusiame Civiliniame kodekse numatytas penkerių metų terminas, nes jis tęsėsi nuo sutarties nutraukimo 2012 m. gegužės 17 d. iki ieškinio pagrindinėje byloje pareiškimo dienos, t. y. 2023 m. balandžio 4 d.
40      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pats mano, kad esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kai nesąžininga sąlyga susijusi su pagrindiniu paskolos sutarties dalyku ir dėl to visa sutartis tampa negaliojanti, šis penkerių metų terminas pradedamas skaičiuoti nuo 2008 m. vasario 14 d., t. y. nuo sutarties sudarymo dienos, be galimybės jį pratęsti galimai sustabdant įstatymuose DH1 ir DH2 numatytą senaties terminą, t. y. vėliausiai iki 2015 m. gruodžio 31 d. Toks pratęsimas prireikus leistų vartotojui nustatyti sutarties sąlygos, susijusios su valiutos keitimo rizika, nesąžiningumą.
41      Taigi jam kyla klausimas, ar, atsižvelgiant į 2014 m. birželio 16 d.
Kúria (Aukščiausiasis Teismas) sprendimą Nr. 2/2014 ir Teisingumo Teismo jurisprudenciją dėl informacijos, kurią bankas turi pateikti vartotojui, lygio, minėto senaties termino pakanka, kad vartotojas galėtų nustatyti šios sąlygos nesąžiningumą ir pasinaudoti savo teisėmis, kai terminas pradedamas skaičiuoti nuo sutarties sudarymo dienos.
42      Šiomis aplinkybėmis Fővárosi Törvényszék (Budapešto apygardos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB 1 ir 7 straipsniuose nustatytiems tikslams prieštarauja situacija, kai vartotojo, kuris pareiškė ieškinį ir pradėjo bylą, nurodydamas su juo sudarytos paskolos sutarties pagrindinio dalyko ([susijusio su] informacija apie valiutos kurso riziką) nesąžiningumą, piniginiam reikalavimui taikomas Vengrijos civiliniame kodekse nustatytas penkerių metų senaties terminas, skaičiuojamas nuo tada, kai galima jį pateikti, taip pat atsižvelgiant į įstatymų DH1 ir DH2 nuostatas, kuriose numatyta galimybė sustabdyti senaties terminą, nepaisant to, kad pagrindinio sutarties dalyko nesąžiningumas lemia visos sutarties negaliojimą ir dėl to vienašališkas šios sutarties nutraukimas negali reikšti sutarties pasibaigimo, taigi senaties terminas pradedamas skaičiuoti nuo sutarties sudarymo dienos?
2.      Ar, norint pasiekti direktyvoje nustatytus tikslus,
reikia atsižvelgti į Europos Sąjungos Teisingumo Teismo sprendimus dėl senaties, susijusius su senaties terminu vartotojų reikalavimams pareikšti, taip pat į Kúria (Aukščiausiasis Teismas, Vengrija) nutartis, priimtas paskelbus tuos Teisingumo Teismo sprendimus ir privalomas Vengrijos teismams arba bent turinčias precedento galią, dėl kurių vartotojas gali atpažinti, kad jo sudarytos sutarties pagrindinis dalykas yra nesąžiningas? Jeigu būtų atsakyta teigiamai, ar tokių sprendimų ir nutarčių [priėmimo diena] gali būti laikoma ieškinio dėl nesąžiningumo pripažinimo senaties termino pradžia, ar tik galima pripažinti, kad senaties terminas buvo sustabdytas nuo sutarties sudarymo momento iki tokių sprendimų ir nutarčių priėmimo dienos?
3.      Jeigu kaip į senaties termino pradžią turi būti atsižvelgta ne į antrajame prejudiciniame klausime nurodytų sprendimų ir nutarčių priėmimo dieną, bet į momentą, kai vartotojas sužinojo apie juos, ar šį momentą galima laikyti sudarius sutartį prasidėjusio laikotarpio, per kurį senaties terminas buvo sustabdytas, pabaiga?
4.      Tuo atveju, kai vartotojo reikalavimas grindžiamas pagrindinio sutarties dalyko nesąžiningumu, ir jeigu senaties terminas pradedamas skaičiuoti nuo sutarties sudarymo momento, ar vartotojas turėtų turėti galimybę pareikšti ieškinį, kol nesibaigė jo sudarytos vartojimo sutarties terminas, kai šis yra ilgesnis nei šiuo metu galiojantis penkerių metų senaties terminas?“
Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos
43      UniCredit Bank teigia, kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos atsakyti į prejudicinius klausimus, nes šiais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neprašo išaiškinti Sąjungos teisės nuostatos. Kadangi Direktyvoje 93/13 nėra taisyklės, susijusios su senatimi, iš tikrųjų klausimai susiję su nacionalinės civilinės teisės normų šioje srityje, kurios priklauso valstybių narių kompetencijai, aiškinimu.
44      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad UniCredit Bank argumentas grindžiamas klaidinga prielaida, jog valstybių narių naudojimasis teise nustatyti tvarką, pagal kurią konstatuojamas sutartyje įtvirtintos sąlygos nesąžiningumas ir sukonkretinami tokio konstatavimo teisiniai padariniai, nepatenka į Sąjungos teisės taikymo sritį (2023 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Getin Noble Bank (Ieškinių dėl restitucijos senaties terminas), C‑28/22, EU:C:2023:992, 50 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
45      Iš tiesų Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad nacionalinis teisinis Direktyvoje 93/13 vartotojams garantuojamos apsaugos reglamentavimas negali pakeisti šios apsaugos apimties, taigi ir jos turinio, ir taip sumenkinti šios apsaugos veiksmingumo, kurio Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė priimdamas vienodas teisės normas dėl nesąžiningų sąlygų, kaip nurodyta šios direktyvos dešimtoje konstatuojamojoje dalyje (2023 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Getin Noble Bank (Ieškinių dėl restitucijos senaties terminas), C‑28/22, EU:C:2023:992, 51 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
46      Esant šioms aplinkybėms primintina, kad SESV 267 straipsnyje numatyta procedūra yra Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimo priemonė, suteikianti Teisingumo Teismui galimybę pateikti nacionaliniams teismams Sąjungos teisės išaiškinimą, būtiną priimti sprendimams pastarųjų teismų nagrinėjamose bylose. Šitaip teismams bendradarbiaujant, pagrindinę bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, kuris vienintelis tiksliai žino ginčą sukėlusias faktines aplinkybes ir kuris turi prisiimti atsakomybę už būsimą teismo sprendimą, privalo įvertinti tiek prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimui priimti, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Taigi, jeigu pateikti klausimai susiję su Sąjungos teisės aiškinimu, Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą (2023 m. gruodžio 7 d. Sprendimo mBank (Vartotojo pareiškimas), C‑140/22, EU:C:2023:965, 47 punktas)
47      Be to, vykstant SESV 267 straipsnyje numatytai procedūrai Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos nei aiškinti nacionalinių įstatymų ar kitų teisės aktų nuostatų, nei spręsti dėl tokių nuostatų atitikties Sąjungos teisei. Iš tiesų iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad nagrinėdamas pagal SESV 267 straipsnį pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gali Sąjungos teisę aiškinti tik neviršydamas Europos Sąjungai suteiktų įgaliojimų (2023 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Getin Noble Bank (Ieškinių dėl restitucijos senaties terminas), C‑28/22, EU:C:2023:992, 53 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
48      Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl to, kaip reikia apskaičiuoti penkerių metų senaties terminą, taikomą ieškiniui, kuriuo vartotojas prašo nacionalinio teismo nustatyti paskolos sutarties negaliojimo teisines pasekmes.
49      Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės klausia, ar Direktyva 93/13 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamas nacionalinės teisės aiškinimas, pagal kurį šis anksčiau galiojusiame civiliniame kodekse numatytas penkerių metų senaties terminas pradedamas skaičiuoti nuo su vartotoju sudarytos paskolos sutarties sudarymo dienos, jeigu šios sutarties sąlyga būtų pripažinta nesąžininga, o panaikinus šią sąlygą, kurioje apibrėžiamas pagrindinis sutarties dalykas, visa sutartis taptų negaliojanti. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismui pateikia papildomų klausimų dėl minėto senaties termino pradžios nustatymo tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nelaikytų, kad skaičiavimas nuo nagrinėjamos sutarties sudarymo dienos yra suderinamas su Direktyvos 93/13 tikslais ir paskirtimi.
50      Taigi negalima pripažinti, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su Vengrijos teisės išaiškinimu, todėl UniCredit Bank argumentas dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos nebuvimo turi būti atmestas.
51      Darytina išvada, kad Teisingumo Teismas turi jurisdikciją nagrinėti šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
52      UniCredit Bank taip pat ginčija prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą, motyvuodamas tuo, kad, pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neįrodė Vengrijos teisės ir Sąjungos teisės ryšio. Antra, teisiniai klausimai, susiję su iškeltais prejudiciniais klausimais, yra hipotetiniai, nes nebūtina atsakyti į šiuos klausimus, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų priimti sprendimą pagrindinėje byloje. Šiuo klausimu UniCredit Bank teigia, kad niekas netrukdo tam teismui laikytis Kúria (Aukščiausiasis Teismas) jurisprudencijos, kuri, be kita ko, šiame prašyme nėra pristatyta teisingai.
53      Remiantis suformuota jurisprudencija, per procedūrą pagal SESV 267 straipsnį tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos ypatumus, turi įvertinti ir prejudicinio sprendimo būtinumą savo sprendimui, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą (2023 m. liepos 24 d. Sprendimo Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 61 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
54      Tuo remiantis reikia daryti išvadą, kad klausimams dėl Sąjungos teisės taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinas tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (2023 m. liepos 24 d. Sprendimo Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 62 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
55      Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas atrodo būtinas sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti.
56      Iš tiesų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja dėl senaties termino apskaičiavimo, be kita ko, atsižvelgdamas į Teisingumo Teismo jurisprudenciją, susijusią su Direktyva 93/13, ir, konkrečiau kalbant, į informacijos, kurią bankas turi suteikti vartotojui apie valiutos keitimo riziką, lygį.
57      Be to, kiek tai susiję su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuorodomis į Kúria (Aukščiausiasis Teismas) jurisprudenciją, vykstant SESV 267 straipsnyje numatytai teismų bendradarbiavimo procedūrai, Teisingumo Teismas visų pirma neprivalo tikrinti nacionalinio teismo pateikto nacionalinės teisės išaiškinimo tikslumo ar juo abejoti, nes toks aiškinimas priklauso išimtinei nacionalinio teismo kompetencijai. Teisingumo Teismas, kai nacionalinis teismas jam pateikia prašymą priimti prejudicinį sprendimą, turi laikytis to teismo pateikto nacionalinės teisės aiškinimo (2024 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Volvo Group Belgium, C‑436/23, EU:C:2024:1023, 18 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
58      Vadinasi, prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
59      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13
1 ir 7 straipsniai, siejami su veiksmingumo principu, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamas jurisprudencijoje pateiktas nacionalinės teisės aiškinimas, pagal kurį tuo atveju, kai paskolos sutartis negali išlikti be nesąžiningos sąlygos dėl to, kad ši susijusi su pagrindiniu sutarties dalyku, vartotojas gali teisme remtis sutarties pripažinimo negaliojančia teisinėmis pasekmėmis tik per penkerių metų senaties terminą, skaičiuojamą nuo šios sutarties sudarymo dienos.
60      Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Direktyvos 93/13
1 straipsnio 1 dalį šia direktyva siekiama suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus, susijusius su nesąžiningomis sąlygomis verslininko su vartotoju sudaromose sutartyse.
61      Pagal šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalį valstybės narės įpareigojamos numatyti pakankamas ir veiksmingas priemones, užkertančias kelią nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, verslininkų sudaromose su vartotojais.
62      Iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad jei nėra konkrečią sritį reglamentuojančių Sąjungos nuostatų, pagal procesinės autonomijos principą kiekvienos valstybės narės vidaus teisės sistemoje turi būti reglamentuotos ieškinių ir skundų, skirtų teisės subjektų iš Sąjungos teisės kildinamoms teisėms užtikrinti, procesinės taisyklės su sąlyga, kad jos nėra mažiau palankios nei taisyklės, reglamentuojančios panašias situacijas, kurioms taikoma vidaus teisė (lygiavertiškumo principas), ir kad dėl jų netampa praktiškai neįmanoma ar pernelyg sudėtinga pasinaudoti Sąjungos teisės suteiktomis teisėmis (veiksmingumo principas) (šiuo klausimu žr. 2022 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo D.B.P. ir kt. (Užsienio valiuta išreikšta ir hipoteka užtikrinta paskola), C‑80/21–C‑82/21, EU:C:2022:646, 86 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
63      Dėl veiksmingumo principo (šioje byloje nagrinėjamas tik jis) reikia priminti, kad kiekvienas atvejis, kai kyla klausimas, ar dėl nacionalinės procesinės taisyklės yra neįmanoma arba pernelyg sudėtinga taikyti Sąjungos teisę, turi būti vertinamas atsižvelgiant į šios nuostatos vietą visame įvairiose nacionalinėse institucijose vykstančiame procese, pačią proceso eigą ir jo ypatumus. Turint tai omenyje, prireikus reikia atsižvelgti į pagrindinius nacionalinės teismų sistemos principus, kaip antai teisės į gynybą apsaugą, teisinio saugumo principą ir tinkamą proceso eigą (2024 m. balandžio 25 d. Sprendimo Caixabank (Senaties terminas), C‑484/21, EU:C:2024:360, 23 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
64      Be to, Teisingumo Teismas patikslino, kad valstybių narių pareiga užtikrinti iš Sąjungos teisės kylančių asmenų teisių veiksmingumą reiškia, be kita ko, kiek tai susiję su iš Direktyvos 93/13 kylančiomis teisėmis, veiksmingos teisminės gynybos reikalavimą, taip pat įtvirtintą Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje, kuris taikomas ir apibrėžiant procesines taisykles, susijusias su tokiomis teisėmis grindžiamais ieškiniais (2021 m. birželio 10 d. Sprendimo BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, 29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
65      Dėl senaties termino taikymo ieškiniui, kurį dėl nesąžiningos sutarties sąlygos, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 93/13, pareiškia vartotojas, siekdamas susigrąžinti nepagrįstai sumokėtas sumas, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog pagal šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalį ir 7 straipsnio 1 dalį nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias nėra nustatytas senaties terminas ieškiniui dėl verslininko su vartotoju sudarytoje sutartyje naudojamos nesąžiningos sąlygos pripažinimo negaliojančia pareikšti, tačiau yra taikomas senaties terminas ieškiniui dėl šio konstatavimo restitucinių pasekmių pareikšti, jei laikomasi visų pirma veiksmingumo principo (2024 m. sausio 25 d. Sprendimo Caixabank (Senaties terminas su hipoteka susijusioms išlaidoms grąžinti), C‑810/21–C‑813/21, EU:C:2024:81, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
66      Taigi darytina išvada, kad senaties termino taikymas ieškiniams dėl sumų grąžinimo, vartotojų pareikštiems siekiant apginti iš Direktyvos 93/13 kylančias savo teises, savaime neprieštarauja veiksmingumo principui, jeigu dėl jo taikymo šioje direktyvoje suteiktų teisių įgyvendinimas netampa praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (2024 m. balandžio 25 d. Sprendimo Caixabank (Senaties terminas), C‑484/21, EU:C:2024:360, 27 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
67      Dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo senaties termino ypatybių analizės Teisingumo Teismas pažymėjo, kad ji turi būti susijusi su tokio termino trukme ir jo taikymo tvarka,
įskaitant tvarką, pagal kurią pradedamas skaičiuoti šis terminas (2021 m. birželio 10 d. Sprendimo BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
68      Dėl senaties termino eigos pradžios iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti: kadangi penkerių metų senaties termino, kuris pradedamas skaičiuoti nuo sutarties sudarymo, taikymas reiškia, kad vartotojas gali prašyti sugrąžinti sumas, sumokėtas vykdant nesąžininga pripažintą sutarties sąlygą, tik per pirmus penkerius metus nuo sutarties pasirašymo, neatsižvelgiant į tai, ar jis žinojo arba galėjo žinoti apie šios sąlygos nesąžiningumą, dėl tokio senaties termino taikymo šiam vartotojui yra pernelyg sudėtinga naudotis Direktyvos 93/13 suteikiamomis teisėmis, pažeidžiant veiksmingumo principą, siejamą su teisinio saugumo principu (2020 m. liepos 16 d. Sprendimo Caixabank ir Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 ir C‑259/19, EU:C:2020:578, 91 punktas).
69      Taigi pati sutarties, kurioje yra nesąžininga sąlyga, sudarymo diena negali būti senaties termino pradžia (2024 m. balandžio 25 d. Sprendimo Caixabank (Senaties terminas), C‑484/21, EU:C:2024:360, 31 punktas).
70      Šiuo klausimu reikia atsižvelgti į tai, kad vartotojas yra silpnesnė sutarties šalis nei verslininkas tiek dėl galimybių derėtis, tiek dėl turimos informacijos lygio, dėl to jis priverstas sutikti su verslininko iš anksto nustatytomis sąlygomis ir negali daryti įtakos jų turiniui. Be to, reikia priminti, kad vartotojai gali nežinoti apie hipoteka užtikrintoje paskolos sutartyje esančios sąlygos nesąžiningumą arba nesuvokti savo teisių, kylančių iš Direktyvos 93/13, apimties (2021 m. birželio 10 d. Sprendimo BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
71      Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad tokios paskolos sutartys, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, paprastai vykdomos ilgą laikotarpį, todėl neatmetama galimybė, kad bent dėl dalies atliktų mokėjimų senatis bus suėjusi prieš įvykdant šią sutartį, todėl pagal tokį senaties režimą vartotojams gali būti sistemingai nesuteikiama galimybė reikalauti grąžinti mokėjimus, atliktus pagal Direktyvai 93/13 prieštaraujančias sutarties sąlygas (šiuo klausimu žr. 2022 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo D.B.P. ir kt. (Užsienio valiuta išreikšta ir hipoteka užtikrinta paskola), C‑80/21–C‑82/21, EU:C:2022:646, 95 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
72      Taigi, kalbant apie pagrindinėje byloje nagrinėjamo senaties termino eigos pradžią, yra nemaža rizika, kad, atsižvelgiant į tai, kaip šis terminas nustatytas nacionalinėje jurisprudencijoje, vartotojas gali nesugebėti veiksmingai pasinaudoti pagal Direktyvą 93/13 suteiktomis savo teisėmis.
73      Iš tiesų, kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, jeigu būtų patvirtintas jurisprudencijoje pateiktas nacionalinės teisės aiškinimas, dėl kurio pirmosios instancijos teismas nustatė senaties termino dies a quo tą dieną, kai buvo sudaryta UniCredit Bank ir HL paskolos sutartis, t. y. 2008 m. vasario 14 d., šis terminas būtų pradėtas skaičiuoti neatsižvelgiant į tai, kad HL žinojo arba galėjo žinoti apie sąlygos, susijusios su valiutos keitimo rizika, nesąžiningumą ir galėjo remtis pagal Direktyvą 93/13 suteikiamomis teisėmis. Šiuo klausimu nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra nieko, kas rodytų, kad sutarties sudarymo momentu vartotojas žinojo arba galėjo žinoti apie nagrinėjamos sąlygos nesąžiningumą ar kad jis galėjo remtis jam pagal šią direktyvą suteikiamomis teisėmis, o tai bet kuriuo atveju turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
74      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 93/13 1 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis, siejamos su veiksmingumo principu, turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiamas jurisprudencijoje pateiktas nacionalinės teisės aiškinimas, pagal kurį tuo atveju, kai paskolos sutartis negali išlikti be nesąžiningos sąlygos, nes ši susijusi su pagrindiniu sutarties dalyku, vartotojas gali teisme remtis sutarties pripažinimo negaliojančia teisinėmis pasekmėmis tik per penkerių metų senaties terminą, skaičiuojamą nuo šios sutarties sudarymo dienos, jeigu tą dieną vartotojas nežinojo arba negalėjo žinoti apie nagrinėjamos sąlygos nesąžiningą pobūdį ir dėl šios priežasties negalėjo pasinaudoti jam pagal Direktyvą 93/13 suteikiamomis teisėmis.
Dėl antrojo ir trečiojo klausimų
75      Antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyva 93/13 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama atsižvelgti į datą, kai Teisingumo Teismas priėmė sprendimą dėl šios direktyvos išaiškinimo, arba į datą, kai nacionalinis aukščiausiasis teismas priėmė sprendimą dėl į sutartis su vartotojais įtrauktų sąlygų nesąžiningumo, siekiant nustatyti senaties termino, taikomo vartotojo ieškiniui dėl sumokėtų sumų grąžinimo, pareikštam remiantis sąlyga, panašia į tą, dėl kurios Teisingumo Teismas pateikė minėtos direktyvos išaiškinimą, arba į tą, dėl kurios nacionalinis teismas priėmė sprendimą, eigos pradžią arba šio termino atnaujinimo po jo sustabdymo
tikslais.
76      Siekiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti naudingą atsakymą į pateiktus klausimus ir atsižvelgiant į nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aprašytas ginčo aplinkybes, analizę reikia apriboti tik tuo atveju, kai vartotojas pareiškia ieškinį, siekdamas, kad, konstatavus sutarties sąlygos nesąžiningumą, būtų taikomas grąžinimas.
77      Reikia priminti, kad, visų pirma siekiant užtikrinti veiksmingą iš Direktyvos 93/13 kylančių vartotojų teisių apsaugą, vartotojui būtina suteikti galimybę bet kuriuo metu remtis sutarties sąlygos nesąžiningumu (t. y. ne tik kaip gynybos priemonę, bet ir tam, kad teismas pripažintų tokią sutarties sąlygą nesąžininga), todėl vartotojo pareikštam ieškiniui, kuriuo siekiama pripažinti verslininko su vartotoju sudarytos sutarties sąlygą nesąžininga, joks senaties terminas negali būti taikomas (2021 m. birželio 10 d. Sprendimas BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, 38 punktas).
78      Atsižvelgdamas į tai Teisingumo Teismas konstatavo, kad nustačius, jog ieškinio, kuriuo vartotojas reikalauja grąžinti sumas pagal nesąžiningą sutarties sąlygą, senaties terminas prasidėjo tą dieną, kai nacionalinis aukščiausiosios instancijos teismas paskelbė sprendimus, kuriais ginčijamoje sutartyje įtvirtintą sąlygą atitinkančios standartinės sąlygos pripažintos nesąžiningomis, daugeliu atvejų tai leistų verslininkui negrąžinti vartotojo nenaudai nepagrįstai pagal nesąžiningą sąlygą įgytų sumų, o tai būtų nesuderinama su iš šio sprendimo 68 punkte primintos jurisprudencijos išplaukiančiu reikalavimu, kad to senaties termino eigos pradžia negali būti nustatyta neatsižvelgiant į tai, ar tas vartotojas žinojo arba pagrįstai galėjo žinoti apie šios sąlygos nesąžiningumą, pagrindžiantį teisę į restituciją, ir netaikant verslininkui pareigos elgtis rūpestingai, taip pat informuoti vartotoją, nes dėl to vartotojo padėtis tampa nepalankesnė, o Direktyva 93/13 siekiama, kad to nebūtų (2024 m. balandžio 25 d. Sprendimo Banco Santander (Senaties termino pradžia), C‑561/21, EU:C:2024:362, 47 punktas).
79      Be to, nesant verslininko pareigos pateikti informaciją šiuo klausimu, negalima preziumuoti, kad vartotojas gali pagrįstai žinoti, kad jo sutartyje esanti sąlyga sutampa su sąlyga, kurią nacionalinis aukščiausiosios instancijos teismas pripažino nesąžininga. Žinoma, tokia jurisprudencija, jeigu ji pakankamai viešinama, gali leisti vidutiniam vartotojui sužinoti, kad jo su verslininku sudarytoje sutartyje esanti standartinė sąlyga yra nesąžininga. Vis dėlto negalima tikėtis, kad šis vartotojas, kurį pagal Direktyvą 93/13 siekiama apsaugoti kaip silpnesniąją šalį, palyginti su verslininku, imsis veiksmų, apimančių teisinius
tyrimus (2024 m. balandžio 25 d. Sprendimo Banco Santander (Senaties termino pradžia), C‑561/21, EU:C:2024:362, 48 ir 49 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
80      Šiuo klausimu reikia priminti, kad iš Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punkto formuluotės matyti, jog šia direktyva suteikiama apsauga priklauso nuo tikslų, dėl kurių veikia fizinis asmuo, t. y. tikslų, kurie nepatenka į šio asmens profesinės veiklos sritį. Nors iš verslininkų galima reikalauti būti informuotiems apie teisinius aspektus, susijusius su sąlygomis, kurias jie imasi iniciatyvos įtraukti į sutartis, sudaromas su vartotojais vykdant įprastą komercinę veiklą, ypač atsižvelgiant į nacionalinę jurisprudenciją, susijusią su tokiomis sąlygomis, negalima tikėtis, kad vartotojai elgtųsi panašiai, atsižvelgiant į tai, kad sutartis, kurioje yra tokia sąlyga, sudaroma retkarčiais ar net išimtiniais atvejais (2024 m. sausio 25 d. Sprendimo
Caixabank (Senaties terminas su hipoteka susijusioms išlaidoms grąžinti), C‑810/21–C‑813/21, EU:C:2024:81, 60 punktas).
81      Be to, reikia pažymėti, kad tokia nacionalinė jurisprudencija nebūtinai gali leisti ipso facto pripažinti nesąžiningomis visas tokio tipo sąlygas, numatytas visose verslininkų ir vartotojų šios valstybės narės teisės sistemoje sudarytose sutartyse. Jei standartinę sąlygą nacionalinis aukščiausiosios instancijos teismas pripažįsta nesąžininga, dar iš principo ir remiantis Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalimi bei 4 straipsnio 1 dalimi reikia kiekvienu atveju nustatyti, kiek konkrečioje sutartyje numatyta sąlyga sutampa su šia standartine sąlyga ir kiek ji, kaip ir pastaroji, turi būti pripažinta nesąžininga (šiuo klausimu žr. 2024 m. balandžio 25 d. Sprendimo Banco Santander (Senaties termino pradžia), C‑561/21, EU:C:2024:362, 50 ir 51 punktus).
82      Tuo remiantis darytina išvada, kad iš protingai pastabaus bei nuovokaus vartotojo negalima reikalauti, kad jis savo iniciatyva ne tik nuolat domėtųsi nacionalinio aukščiausiosios instancijos teismo sprendimais dėl tokiose sutartyse, kokias jis galėjo sudaryti su verslininkais, esančių standartinių sąlygų, bet ir remdamasis nacionalinio aukščiausiosios instancijos teismo sprendimu nustatytų, ar tam tikroje sutartyje numatyta sąlyga yra nesąžininga (2024 m. balandžio 25 d. Sprendimo Banco Santander (Senaties termino pradžia), C‑561/21, EU:C:2024:362, 52 punktas).
83      Vis dėlto pagal Direktyvą 93/13 draudžiama, kad, siekiant nustatyti vartotojo ieškinio dėl vykdant nesąžiningą sutarties sąlygą nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimo senaties termino eigos pradžią, suformuota nacionalinė jurisprudencija dėl panašių sąlygų negaliojimo būtų laikoma įrodančia, kad yra tenkinama sąlyga, susijusi su atitinkamo vartotojo žinojimu apie minėtos sąlygos nesąžiningumą ir dėl to kylančias teisines pasekmes (šiuo klausimu žr. 2024 m. sausio 25 d. Sprendimo Caixabank (Senaties terminas su hipoteka susijusioms išlaidoms grąžinti), C‑810/21–C‑813/21, EU:C:2024:81, 61 punktą).
84      Šio sprendimo 78 ir 81 punktuose išdėstyti motyvai, dėl kurių reikia pripažinti, kad nacionalinio aukščiausiosios instancijos teismo sprendimai, kuriais tam tikros standartinės sąlygos pripažįstamos nesąžiningomis, savaime nereiškia, kad vartotojas žinojo arba pagrįstai galėjo žinoti apie panašios kaip jo su verslininku sudarytos sutarties sąlygos nesąžiningumą, mutatis mutandis taikomi ir Teisingumo Teismo sprendimams dėl prašymų priimti prejudicinį sprendimą, kuriais siekta Direktyvos 93/13 išaiškinimo.
85      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nors Teisingumo Teismo prejudiciniai sprendimai dėl Sąjungos teisės išaiškinimo skelbiami taip, kad palengvinamas susipažinimas su jais, įskaitant vartotojus, Teisingumo Teismas juose nesprendžia dėl konkrečių sąlygų nesąžiningumo ir jų konkretų vertinimą palieka nacionaliniam teismui, nes toks nagrinėjimas iš esmės nepriklauso Teisingumo Teismo jurisdikcijai. Tuo remiantis, darytina išvada, kad vartotojas, net tiesiogiai susijęs su pagrindine byla, remdamasis tokiu Teisingumo Teismo sprendimu negali būti tikras dėl jo su verslininku sudarytoje sutartyje esančios sąlygos nesąžiningumo, todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyti Teisingumo Teismo sprendimai negali būti laikomi informacijos apie konkrečios sutarties sąlygos nesąžiningumą šaltiniu vidutiniam vartotojui (2024 m. balandžio 25 d. Sprendimo Banco Santander (Senaties termino pradžia), C‑561/21, EU:C:2024:362, 58 ir 59 punktai).
86      Vis dėlto res judicata galią turintis teismo sprendimas, kuriuo konstatuojamas sutarties sąlygos nesąžiningumas ir apie kurį pagal taikytinas nacionalinės teisės normas tinkamai pranešta atitinkamam vartotojui, kaip antai šio sprendimo adresatui, gali būti laikomas senaties termino eigos pradžia. Kai toks sprendimas tampa galutinis, laikoma, kad vartotojas puikiai žinojo apie sąlygos neteisėtumą, todėl gali pats įvertinti galimybę per nacionalinėje teisėje nustatytą terminą pareikšti ieškinį dėl sumų, sumokėtų pagal nesąžiningą sąlygą, grąžinimo (šiuo klausimu žr. 2024 m. balandžio 25 d. Sprendimo Banco Santander (Senaties termino pradžia), C‑561/21, EU:C:2024:362, 36 ir 37 punktus).
87      Vis dėlto reikia pažymėti, kad nors pagal Direktyvą 93/13 draudžiama, kad ieškinio dėl sumų, kurias atitinkamas vartotojas sumokėjo pagal nesąžiningą sutarties sąlygą, grąžinimo senaties terminas galėtų prasidėti neatsižvelgiant į tai, ar šis vartotojas žinojo arba pagrįstai galėjo žinoti apie šios sąlygos nesąžiningumą, pagal šią direktyvą nedraudžiama, kad verslininkas turėtų galimybę įrodyti, jog šis vartotojas žinojo arba pagrįstai galėjo žinoti apie šį nesąžiningumą prieš sprendimo, kuriuo ši sąlyga pripažįstama negaliojančia, priėmimą (2024 m. balandžio 25 d. Sprendimo Caixabank (Senaties terminas), C‑484/21, EU:C:2024:360, 35 punktas).
88      Nagrinėjamu atveju iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad nėra jokio galutinio teismo sprendimo, kuriuo būtų konstatuotas sąlygos, susijusios su valiutos keitimo rizika, nesąžiningumas ir negaliojimas.
89      Šiomis aplinkybėmis, net darant prielaidą, kad HL žinojo apie reikšmingus Kúria (Aukščiausiasis Teismas) ar Teisingumo Teismo sprendimus, nei šių sprendimų priėmimo data, nei diena, kai HL iš tikrųjų apie juos sužinojo, negali būti laikoma senaties termino eigos pradžia.
90      Prireikus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar UniCredit Bank ir Momentum Credit pateikė įrodymų, kad HL žinojo arba pagrįstai galėjo žinoti apie sąlygos, susijusios su valiutos keitimo rizika, nesąžiningumą (šiuo klausimu žr. 2024 m. balandžio 25 d. Sprendimo Banco Santander (Senaties termino pradžia), C‑561/21, EU:C:2024:362, 38 punktą).
91      Galiausiai dėl klausimo, susijusio su senaties termino atnaujinimu po jo sustabdymo, reikia pažymėti, kad senaties termino sustabdymu siekiama užtikrinti, kad šis sustabdymas, kurio pagrindas yra būtent sankcija už teisės turėtojo neveikimą, nesukeltų pasekmių situacijai, pateisinančiai šį neveikimą. Taigi sustabdymu siekiama suteikti apsaugą susiklosčius situacijoms, kai dėl įstatyme numatytų objektyvių priežasčių teisės turėtojas patiria objektyvių sunkumų, dėl kurių jis negali pasinaudoti teise pareikšti ieškinį, ir išvengti, kad praėjus tam tikram laikui ši teisė nesibaigtų.
92      Iš to matyti, kad senaties termino atnaujinimas po jo sustabdymo turi būti siejamas su tomis pačiomis garantijomis, kurios numatytos nustatant šio termino dies a quo.
93      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti, kad Direktyva 93/13 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama atsižvelgti į datą, kai Teisingumo Teismas priėmė sprendimą dėl šios direktyvos išaiškinimo, arba į datą, kai nacionalinis aukščiausiasis teismas priėmė sprendimą dėl į sutartis su vartotojais įtrauktų sąlygų nesąžiningumo, siekiant nustatyti senaties termino, taikomo vartotojo ieškiniui, pareikštam remiantis sąlyga, panašia į tą, dėl kurios Teisingumo Teismas pateikė minėtos direktyvos išaiškinimą, arba į tą, dėl kurios nacionalinis teismas priėmė sprendimą, eigos pradžią arba senaties termino atnaujinimą po jo sustabdymo.
Dėl ketvirtojo klausimo
94      Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į pirmąjį klausimą, nereikia atsakyti į ketvirtąjį klausimą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
95      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti tas teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (devintoji kolegija) nusprendžia:
1.      1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 1 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis, siejamos su veiksmingumo principu,
turi būti aiškinamos taip:
pagal jas draudžiamas jurisprudencijoje pateiktas nacionalinės teisės aiškinimas, pagal kurį tuo atveju, kai paskolos sutartis negali išlikti be nesąžiningos sąlygos, nes ši susijusi su pagrindiniu sutarties dalyku, vartotojas gali teisme remtis sutarties pripažinimo negaliojančia teisinėmis pasekmėmis tik per penkerių metų senaties terminą, skaičiuojamą nuo šios sutarties sudarymo dienos, jeigu tą dieną vartotojas nežinojo arba negalėjo žinoti apie nagrinėjamos sąlygos nesąžiningą pobūdį ir dėl šios priežasties negalėjo pasinaudoti jam pagal Direktyvą 93/13 suteikiamomis teisėmis.
2.      Direktyva 93/13 turi būti aiškinama taip:
pagal ją draudžiama atsižvelgti į datą, kai Teisingumo Teismas priėmė sprendimą dėl šios direktyvos išaiškinimo, arba į datą, kai nacionalinis aukščiausiasis teismas priėmė sprendimą dėl į sutartis su vartotojais įtrauktų sąlygų nesąžiningumo, siekiant nustatyti senaties termino, taikomo vartotojo ieškiniui, pareikštam remiantis sąlyga, panašia į tą, dėl kurios Teisingumo Teismas pateikė minėtos direktyvos išaiškinimą, arba į tą, dėl kurios nacionalinis teismas priėmė sprendimą, eigos pradžią arba sutarties termino atnaujinimą po jo sustabdymo.
Parašai.
*      Proceso kalba: vengrų.