62003CC0336_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Šioje byloje nagrinėjamas 1997 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/7/EB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis,(2) 3 straipsnio 2 dalies aiškinimas. Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti, kiek automobilių nuomos sutartys gali būti laikomos „sutartimis dėl transporto paslaugų suteikimo“ šios direktyvos prasme.
2. Direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje nurodoma jos 4, 5, 6 straipsnių ir 7 straipsnio 1 dalies taikymo kai kuriems sektoriams išimtis, susijusi ir su 6 straipsnyje vartotojui suteikiama teise atsisakyti sutarties.
3. Pagrindinė byla susijusi su Office of Fair Trading
(toliau – OFT) ir bendrovės easyCar (UK) Limited
(toliau – easyCar ) ieškiniais, kuriuose OFT prašo, kad easyCar
būtų uždrausta atsisakyti pripažinti savo klientų teisę atsisakyti sutarties ir atgauti įmokėtas sumas, o easyCar
prašo nacionalinio teismo pripažinti, kad šios pareigos jai netaikytinos.
II – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisė
4. Remiantis Nuotolinės prekybos direktyvos 1 straipsniu, ja siekiama „suderinti valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas, reglamentuojančias nuotolinės prekybos sutartis, sudarytas tarp vartotojų ir tiekėjų“.
5. „Nuotolinės prekybos sutartimi“ 2 straipsnio 1 dalyje vadinama „bet kokia prekių arba paslaugų pardavimo sutartis, sudaryta tiekėjo ir vartotojo pagal organizuotą prekių pardavimo ar paslaugų teikimo schemą. Tam, kad sutartis būtų sudaryta, tiekėjas naudojasi išskirtinai viena arba daugiau nuotolinio ryšio priemonių iki sutarties pasirašymo ir jos pasirašymo metu“.
6. Viena pagrindinių Nuotolinės prekybos direktyvos nuostatų yra 6 straipsnio 1 dalis, kurioje sakoma, kad „kiekviena nuotolinės prekybos sutartis numato mažiausiai septynių darbo dienų terminą, per kurį vartotojas gali atsisakyti sutarties, nenurodydamas priežasties, ir jam nebūtų taikoma nuobauda“. Nuotolinės prekybos direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje nurodomos pasinaudojimo sutarties atsisakymo teise teisinės pasekmės, o 6 straipsnio 3 dalyje išvardijami atvejai, kuomet vartotojas negali pasinaudoti sutarties atsisakymo teise, jeigu šalys nėra susitarusios kitaip.
7. Remiantis Nuotolinės prekybos direktyvos 3 straipsnio 2 dalimi, jos 6 straipsnis, be kita ko, netaikomas „sutartims dėl apgyvendinimo, transporto, maitinimo ir laisvalaikio paslaugų suteikimo, kurias sudarius, tiekėjai įsipareigoja suteikti minėtas paslaugas tam tikrą dieną arba per tam tikrą laikotarpį“.
B – Nacionalinė teisė
8. Nuotolinės prekybos direktyva į Jungtinės Karalystės teisę buvo perkelta priėmus Consumer Protection (Distance Selling) Regulations 2000
(toliau – Taisyklės). Direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje numatyta išimtis sektoriui buvo perkelta Taisyklių 6 straipsnio 2 dalimi, kurioje sakoma:
„Taisyklių 7 straipsnis – 19 straipsnio 1 dalis netaikomi
< ... >
b) sutartims dėl apgyvendinimo, transporto, maitinimo ir laisvalaikio paslaugų suteikimo, kurias sudarius, tiekėjai įsipareigoja suteikti minėtas paslaugas tam tikrą dieną arba per tam tikrą laikotarpį.“
9. Pagrindinė „teisė atsisakyti sutarties“ aptariama Taisyklių 10 straipsnio 1 dalyje:
„Nepažeidžiant 13 straipsnio, jeigu vartotojas per 11 ir 12 straipsniuose nurodytą sutarties atsisakymo laikotarpį pateikia tiekėjui pranešimą dėl sutarties atsisakymo, < ... > šiuo pranešimu sutartis nutraukiama.“
10. Nuotolinės prekybos direktyvos 6 straipsnio 1 dalies nuostatos dėl terminų paslaugų sutarčių atžvilgiu buvo perkeltos Taisyklių 12 straipsniu, o tos pačios direktyvos 6 straipsnio 3 dalis perkelta Taisyklių 13 straipsnio 1 dalies a punktu, kuriuo papildomai remiasi ieškovė.
11. 14 straipsnis perkelia Nuotolinės prekybos direktyvos 6 straipsnio 2 dalį ir, be kita ko, nurodo, kad sutarties atsisakymo pagal 10 straipsnį atveju tiekėjas privalo grąžinti visas vartotojo arba jo sąskaita pagal sutartį įmokėtas sumas be jokio papildomo mokesčio, išskyrus tam tikras įstatyme numatytas išlaidas, susijusias su prekių grąžinimu.
III – Faktinės aplinkybės ir pagrindinė byla
12. EasyCar
yra automobilių nuomos paslaugas teikianti bendrovė, sutartis su klientais sudaranti tik internetu. Automobilių nuomos kaina kinta, atsižvelgiant į pasiūlą ir paklausą; paprastai tai reiškia, kad kuo mažiau yra laisvų automobilių, tuo didesnė jų nuomos kaina. Tad nuomos kainos bus juo žemesnės, juo anksčiau pateikiamas užsakymas, o terminui artėjant jos kils, atsižvelgiant į likusių neišnuomotų automobilių kiekį. Taip klientui suteikiama galimybė išsinuomoti automobilį ir prieš pat nuomos datą, tačiau jau už didesnę kainą.
13. Bendrovės easyCar sutarčių sąlygose nurodoma, kad nuomos sutartį sudaręs klientas turi teisę jos atsisakyti, tačiau jo įmokėtas mokestis negrąžinamas, išskyrus atvejus, kai sutarties atsisakoma dėl nenumatomų ar kitų ypatingų aplinkybių, pvz., dėl sunkios ligos arba gaivalinių nelaimių.
14. Vartotojams pateikus daug skundų prieš easyCar
dėl nuomos sutarčių atitikties Didžiosios Britanijos teisei, ypač Taisyklėms, 2002 m. lapkričio 21 d. easyCar
kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, prašydama pripažinti, kad jos nuomos paslaugų teikimo sutartims „pagal Taisyklių 6 straipsnio 2 dalies b punktą ir (arba) 13 straipsnio 1 dalies a punktą netaikytinos 10 ir 12 straipsnių nuostatos dėl sutarties atsisakymo“.
15. EasyCar
laikėsi nuomonės, kad jos automobilių nuomos paslaugų teikimo sutartys, remiantis Reglamento 6 straipsnio 2 dalimi, patenka į „sutarčių dėl < ... > transporto < ... > paslaugų suteikimo“ sąvoką, kuri savo ruožtu atitinka Nuotolinės prekybos direktyvos 3 straipsnio 2 dalį.
16. O OFT savo 2003 m. vasario 7 d. negatoriniame ieškinyje nurodo, kad easyCar
nevykdo įsipareigojimų pagal 10 ir 14 straipsnius, kuriais perkeliamos Nuotolinės prekybos direktyvos 6 straipsnio 1 ir 2 dalys.
17. Nors abiejų šalių nuomonės dėl „transporto paslaugų“ sąvokos pagal Taisykles reikšmės skiriasi, jos sutaria, kad šios automobilių nuomos sutartys yra „nuotolinės prekybos sutartys“ ir jomis „teikiamos paslaugos“ Taisyklių prasme, tad ir Nuotolinės prekybos direktyvos prasme.
18. Kadangi Taisyklės, dėl kurių pažeidimo OFT pateikė ieškinį nacionaliniam teismui ir kuriomis perkelta Nuotolinės prekybos direktyva, nagrinėtinos atsižvelgiant į šią direktyvą, High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
2003 m. liepos 21 d. Sprendimu pateikė Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar į Direktyvos 97/7/EB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis, 3 straipsnio 2 dalies sąvoką „sutartys dėl < ... > transporto < ... > paslaugų suteikimo“ patenka automobilių nuomos paslaugų teikimo sutartys?“
IV – Dėl prejudicinio klausimo
A – Šalių argumentai
19. EasyCar
teigimu, automobilių nuomos sutartys yra „sutartys dėl < ... > transporto < ... > paslaugų suteikimo“. Į „transporto paslaugų“ sąvoką įtrauktinas ne tik nuosavo personalo atliekamas faktinis vežimas, bet ir vien transporto priemonių pateikimas. Teisės aktų leidėjas sąmoningai šių sąvokų neatskyręs. Tad 3 straipsnio 2 dalies nuostatos taikytinos visoms sutartims „transporto“ srityje. Todėl ir versija vokiečių kalba „in den Bereichen < ... > Beförderung“ bei italų kalba „relativi < ... > ai trasporti“ šios sąvokos siaurąja prasme aiškinti neleidžia.
20. Be to, iš kitų 3 straipsnio 2 dalyje išvardytų paslaugų galima spręsti, kad iš Nuotolinės prekybos direktyvos taikymo srities išbrauktini tik tie atvejai, kai sutarties atsisakymo teisė netaikytina, nes teikėjas dėl to galėtų patirti didelių sunkumų. Tai pasakytina apie atvejus, kai rezervacija reikalinga dėl ribotų pajėgumų. Šis rizikos veiksnys esą būdingas ir automobilių nuomos teikimo paslaugoms. Šiuo aspektu jos nesiskiria nuo sutarčių dėl apgyvendinimo, maitinimo bei laisvalaikio paslaugų.
21. Direktyvos parengiamuosiuose dokumentuose taip pat patvirtintas šis aiškinimas, pavyzdžiui, 1992 m. gegužės 21 d. Komisijos pasiūlymo(3) 3 straipsnyje aiškiai kalbama apie paslaugas, kurios yra rezervuojamos.
22. Toliau easyCar
remiasi sąvokos „transportas“ aiškinimu. Jos nuomone, į „transporto“ sąvoką, remiantis Teisingumo Teismo išaiškinimu pagal 1977 m. gegužės 17 d. Šeštąją Tarybos direktyvą 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo(4), patenka viskas, kas naudojama nuvykti iš vienos vietos į kitą. Tad transporto priemonės irgi yra šios srities dalis. 1983 m. gegužės 28 d. Tarybos direktyvoje 83/182/EEB dėl tam tikrų transporto priemonių, laikinai importuojamų iš vienos valstybės narės į kitą, atleidimo nuo mokesčių Bendrijos teritorijoje(5) taip pat nurodoma, kad transporto priemonių pateikimas vadintinas transporto paslaugų teikimu.
23. Be to, neįtraukus automobilių nuomos paslaugų teikimo, būtų pažeistas Bendrijos teisės lygybės principas, nes automobilių nuomos paslaugoms netaikant išimtinės nuostatos, jos būtų diskriminuojamos tradicinių transporto paslaugų, pvz., autobusų transporto paslaugų, su kuriomis jos konkuruoja, atžvilgiu.
24. O Didžiosios Britanijos vyriausybė laikosi nuomonės, kad automobilių nuomos paslaugų teikimo sutartims netaikytina 3 straipsnio 2 dalies išimtis sektoriui, nes, pirma, ši sąvoka vartojama siaurąja prasme, o, antra, „transportas“ reiškia transporto paslaugų teikimą, neapsiribojantį vien transporto priemonių pateikimu.
25. Diskriminacija keleivių vežimo įmonių atžvilgiu esą yra pateisinama. Vežimo įmonės privalo turėti specialų leidimą vežti keleivius, o automobilių nuomos paslaugoms šis reikalavimas netaikomas. Be to, vežimo įmonės priklauso nuo tam tikrų transporto tinklų. Taip pat keleivio statusas vairuotojo pažymėjimo turėjimo ir draudimo sutarties sudarymo atžvilgiu nesulyginamas su išnuomoto automobilio vairuotojo statusu.
26. Didžiosios Britanijos vyriausybė apskritai abejoja, ar automobilių nuoma konkuruoja su keleivių vežimo įmonėmis.
27. Bet kuriuo atveju automobilių nuomos sutartį nuotoliniu būdu sudarančiam klientui reikia tokios pat apsaugos kaip ir kitais atvejais, kuriems taikoma direktyva.
28. Ispanijos vyriausybė teigia, kad automobilių nuomos paslaugų teikimo sutartis savaime nėra vežimas. Nors direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje vartojama sąvoka „suministro/fourniture/provision“ ispanų, prancūzų ir anglų kalbomis(6) nėra pakankamai tiksli ir į ją galima įtraukti ir kilnojamo turto suteikimą, išimtis sektoriui esą taikoma tik pačiam vežimui, o ne transporto priemonių suteikimui. Tai visų pirma išplaukia 3 straipsnio 2 dalies abiejų įtraukų ir joje vartojamos sąvokos „tiekimas“ palyginimo.
29. Komisija pritaria, kad 3 straipsnio 2 dalis nenumato automobilių nuomos paslaugų teikimo sutarčių. Tai išplaukia iš įprasto žodžio „transportuoti“ reikšmės aiškinimo. „Transportuoti“ reiškia gabenti asmenis arba daiktus iš vienos vietos į kitą. Tad čia kalbama apie aktyvųjį elementą, o vien išnuomojant automobilius tokio elemento nėra.
30. Toliau Komisija teigia, kad visose išimtyse kalbama apie rezervuojamas paslaugas, o teisės aktų leidėjas taip siekė iš direktyvos taikymo srities išbraukti paslaugas, kurias teikianti įmonė, atsisakius sutarties iki paslaugos suteikimo dienos likus mažai laiko, galėtų patirti didelių sunkumų. Tokio pavojaus teikiant automobilių nuomos paslaugas nėra, nes sutarties atsisakymo atveju automobilis tiesiog grąžinamas į „automobilių parką“ ir įmonė gali jį naudoti toliau.
B – Teisinis vertinimas
31. Prejudicinis klausimas susijęs su Nuotolinės prekybos direktyvos 3 straipsnio 2 dalies antrosios įtraukos aiškinimu, ypač sąvokos „transporto < ... > paslaugų suteikimas“ išaiškinimu.
32. Pagal 3 straipsnio 2 dalies antrąją įtrauką
kai kurios direktyvos nuostatos netaikomos sutartims dėl apgyvendinimo, transporto, maitinimo ir laisvalaikio paslaugų suteikimo, kurias sudarius, tiekėjai įsipareigoja suteikti minėtas paslaugas tam tikrą dieną arba per tam tikrą laikotarpį.
33. Taigi tai yra antrinės teisės akto taikymo srities išimtis, kuri pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką turi būti aiškinama siaurai(7) . Tai ypač pasakytina apie vartotojų teisių apsaugą(8), nes aiškinant šios srities teisės aktą ypač svarbu atsižvelgti į jo apsauginį poveikį.
34. Kalbant apie automobilių nuomą, neaiškumų dėl nagrinėjamos išimties sektoriui kyla dėl to, kad minimos sutartys gali būti susijusios ir su transporto paslaugų sutartimis tiek, kiek jomis suteikiamos transporto priemonės. Atsižvelgiant į nagrinėjamos išimties sektoriui formuluotę, šiuo atveju svarbiausia atsakyti klausimą, ar transporto priemonės suteikimas laikytinas transporto paslauga. Čia ypač būtina atsižvelgti į išimties sektoriui tikslą.
1. Dėl Nuotolinės prekybos direktyvos 3 straipsnio 2 dalies sąvokos „transportas“
35. Pačioje direktyvoje nėra tikslaus sąvokos „transportas“ apibrėžimo, tad iš principo ją reikia aiškinti atsižvelgiant į direktyvos struktūrą ir įprastinę šios sąvokos reikšmę(9) .
36. Bendrinėje kalboje pagrindinis sąvokos „transportas“ bruožas yra asmenų ar prekių pervežimas iš vienos vietos į kitą. Tačiau šiuo atveju nepakanka, kad vežtų pats paslaugos gavėjas (kaip būtų, pavyzdžiui, išsinuomojus automobilį), nes paprastai būtent pats pervežimas ir yra pagrindinė paslaugos teikėjo pareiga. Šią aplinkybę savo žodinėse pastabose teisingai nurodė Prancūzijos vyriausybė.
37. Kalbant apie Nuotolinės prekybos direktyvą, vien šiuo atžvilgiu galimos įvairios interpretacijos, nes versijose kai kuriomis kalbomis išimtinė nuostata gali būti taikoma ne „transportui“, o paslaugoms transporto „srityje“ bendrąja prasme. Būtent versijose vokiečių ir italų kalbomis kalbama apie paslaugas „in den Bereichen < ... > Beförderung“ arba „relativi < ... > ai transporti“, o versijose prancūzų, ispanų arba anglų kalbomis nurodomos „transporto“ paslaugos(10) . Todėl neatmestina, kaip spėja Ispanijos vyriausybė, kad įvairios kalbinės versijos šią sąvoką taip pat leidžia traktuoti plačiau.
38. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Bendrijos teisės akto versijos įvairiomis kalbomis turi būti aiškinamos vienodai; esant skirtumų tarp šių versijų, atitinkama nuostata turi būti aiškinama pagal teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, struktūrą ir tikslą(11) .
39. Viena vertus, direktyva siekiama užtikrinti didelę vartotojų interesų apsaugą iš esmės visose srityse, kurioms būdingas didesnis informacijos poreikis dėl nuotolinės komunikacijos priemonių naudojimo. Antra vertus, reikia išskirti tam tikrus sektorius, kurie, teisės akto leidėjo nuomone, dėl griežtų Nuotolinės prekybos direktyvos reikalavimų gali patirti didelių sunkumų.
40. Tačiau atsižvelgus į Nuotolinės prekybos direktyvos parengiamuosius dokumentus ir jos tekstą, kuriame sakoma, kad paslaugos turi būti suteiktos tam tikrą dieną arba per tam tikrą laikotarpį, galima teigti, kad visi 3 straipsnio 2 dalies antrojoje įtraukoje išvardyti sektoriai, kuriems taikoma išimtis, iš esmės yra susiję su paslaugomis, kurioms būdinga rezervacija. Taip siekiama apsaugoti paslaugų teikėją ypač tuo atveju, kai rezervuotų paslaugų atsisakoma likus mažai laiko iki jų suteikimo dienos(12) .
41. Įmonės priklausomybė nuo rezervuotų paslaugų sukelia jai įvairių išlaidų, kurios, nesant kompensacijos, įmonei taptų sunkia našta. Būtent paslaugos teikėjas sutarties sudarymo metu pirmiausia įsipareigoja tam tikru laikotarpiu turėti tam tikrą kiekį laisvų pajėgumų. Tačiau jei paslaugos gavėjas nepasinaudoja šia paslauga, jos teikėjas turi rasti kitą paslaugos gavėją, tuo pačiu metu pageidaujantį tokios pačios paslaugos. Turint omeny ypatingus klientų poreikius, dėl lankstumo trūkumo tai gali būti problematiška – skirtingai nei prekių ar paslaugų, kurios nėra rezervuojamos, naujo pasiūlymo parduoti atveju.
42. Atsižvelgiant į šį tikslą, t. y. į paslaugų teikėjo poreikius, svarbiausia yra ne tai, ar vykdant aptariamą veiklą kalbama būtent apie transportą, o tai, ar ši veikla priskirtina transporto paslaugų sričiai ir todėl jai gresia tokie patys pavojai, kaip 3 straipsnio 2 dalies antrojoje įtraukoje išvardytai veiklai.
43. Kadangi ši išimtis sektoriui nepriklauso nuo realaus vežimo, negalima atmesti, kad transporto priemonių suteikimas irgi yra „transporto“ srities paslauga, taigi jai gali būti taikomas Nuotolinės prekybos direktyvos išimtis sektoriui.
2. Transporto priemonių suteikimas kaip transporto srities paslauga
44. EasyCar
iš esmės teigia, kad automobilių nuoma yra transporto priemonių suteikimas, kuri, būdama paslauga, patenka į Nuotolinės prekybos direktyvos 3 straipsnio 2 dalį kaip ir vežimas. Čia EasyCar
nurodo įvairius Teisingumo Teismo sprendimus, kuriuose aiškinta transporto priemonės sąvoka.
45. Kyla abejonių, ar ir kuria dalimi šie sprendimai turi įtakos aptariamu atveju.
Sąsajos su esama teismo praktika
46. Sprendime Hamann (13) Teisingumo Teismas burines jachtas taip pat priskyrė „transportui“ Šeštosios PVM direktyvos 9 straipsnio 2 dalies d punkto prasme(14) .
47. Šeštosios PVM direktyvos 9 straipsnio 2 dalis apmokestinamos paslaugos teikimo vietos atveju praktiškumo sumetimais nurodo papildomus priskyrimo kriterijus. Pagrindinis kriterijus kilnojamo materialinio turto nuomos atveju – naudojimo vieta – transporto priemonių atveju yra nepraktiškas, nes jos gali lengvai kirsti sienas, tad labai sunku, gal net neįmanoma, nustatyti jų naudojimo vietą(15) . Todėl šis priskyrimo kriterijus netaikytinas transporto priemonėms. Tokiomis aplinkybėmis, Teisingumo Teismas burinių jachtų priskyrimą „transporto priemonėms“ argumentavo sunkumais nustatant jachtos naudojimo vietą bei siekiu išvengti, kad PVM visai nebus mokamas. Priimdamas šį sprendimą, Teisingumo Teismas atsižvelgė į veiksnius, kurie neturi reikšmės Nuotolinės prekybos direktyvos 3 straipsnio 2 dalies aiškinimui.
48. Tos pačios nuomonės laikausi ir dėl sprendimų bylose ARO Lease (16) ir Lease Plan Luxembourg (17), kuriose Teisingumo Teismas, vėlgi Šeštosios PVM direktyvos prasme ir siekdamas nustatyti paslaugų teikimo vietą, automobilių išperkamąją nuomą prilygino transporto priemonių nuomos paslaugų teikimui. Panašiai pasakytina dėl sprendimo Komisija prieš Ispaniją (18), kuriame Teisingumo Teismas dėl sumažinto PVM tarifo taikymo nustatė, kad „leidimas naudotis kelio infrastruktūra už mokestį < ... > reiškia ne transporto priemonės suteikimą, o leidimą važiuoti geresnės kokybės keliu asmenims, turintiems automobilį“.
49. Apibendrinant reikia pažymėti, kad aiškinant Šeštąją PVM direktyvą Teisingumo Teismo pateikti sprendimai kitame kontekste vartotini tik labai sąlygiškai. Be to, šiuo atveju svarbu ne klausimas, ar automobilių nuoma kvalifikuotina kaip transporto priemonės suteikimas, o ar tai yra transporto paslauga Nuotolinės prekybos direktyvos prasme.
50. Pagaliau čia negalima remtis Direktyva 83/182 ir su ja susijusiais sprendimais, nes ir šiuo atveju reglamentuojama sritis yra susijusi ne su vartotojų teisių apsauga, o su mokesčių teise.
51. Ne ką daugiau posakį „paslaugos transporto srityje“ galima paaiškinti remiantis 1980 m. gruodžio 4 d. Tarybos Pirmosios direktyvos 80/1263/EEB dėl EB vairuotojo pažymėjimo įvedimo(19) arba 1991 m. liepos 29 d. Tarybos direktyvos 91/439/EEB dėl vairuotojų pažymėjimų(20) bendraisiais teisiniais principais, nes nė viena iš jų nėra susijusi su transportu;
pagrindinis jų tikslas yra klasifikuoti atskiras vairuotojų pažymėjimų kategorijas.
52. Tiesa, remiantis Teisingumo Teismo praktika galima teigti, kad ne visos transporto sektoriaus paslaugos yra transporto paslaugos. Tai iškart paaiškėja prisiminus bylą Aéroports de Paris prieš Komisiją (21), kurioje buvo nagrinėjamos su oro uosto eksploatacija susijusios paslaugos.
Su Nuotolinės prekybos direktyvos aiškinimu susijusios išvados
53. Tad jeigu remiantis esama teismų praktika negalima paaiškinti Nuotolinės prekybos direktyvos 3 straipsnio 2 dalies sąvokos „transportas“, jai turi būti pateiktas atskiras, nuo minėtų direktyvų ir teisės sričių nepriklausantis paaiškinimas. Šis aiškinimas turi remtis direktyvos kontekstu ir atitikti jos paskirties apsauginį tikslą.
54. Kalbant apie išimtį sektoriui, kaip jau minėta(22), remiantis nusistovėjusia teismų praktika, tokią išimtį reikia aiškinti siaurai. Todėl reikia atitinkamai atsižvelgti ir į „transporto priemonės“ sąvokos panašumą į „transporto“ sąvoką 3 straipsnio 2 dalies antrosios įtraukos prasme.
55. Išnuomota transporto priemone iš esmės galima gabenti ne tik vairuotoją, bet ir daiktus ar kitus asmenis. Prielaidą, kad automobilių nuoma yra transporto srities paslauga (bent jau plačiausia prasme), patvirtina tai, kad išnuomojamo automobilio tikslinė paskirtis yra jo naudojimas kaip transporto priemonės. Tiesa, automobilį išnuomojantis nuomotojas dažniausiai nežino, kaip išnuomotas automobilis bus naudojamas. Tačiau, kaip teisingai teigia easyCar, automobilis nuomojamas kaip visuomeninio transporto naudojimo alternatyva, tad galima numanyti, kad nuomos tikslas yra jį naudoti kaip transporto priemonę.
56. Todėl galima daryti išvadą, kad, nors automobilių nuomos objektas yra transporto priemonės suteikimas, ji vis dėlto yra paslauga transporto srityje. Bet ar tai, kaip šiuo atveju klausiama, yra transporto paslauga 3 straipsnio 2 dalies prasme, iš esmės priklauso nuo nagrinėjamos Nuotolinės prekybos direktyvos išimties sektoriui tikslo.
3. Dėl Nuotolines prekybos direktyvos 3 straipsnio 2 dalies išimties sektoriui
57. Šiuo atveju reikia ištirti, ar Nuotolinės prekybos direktyvos 3 straipsnio 2 dalies antrojoje įtraukoje aptariamą transporto priemonių suteikimą vartotojui galima laikyti transporto paslaugų suteikimu, atsižvelgiant į direktyvos esmę ir tikslą bei jos paskirtį apsaugoti vartotojus.
Dėl išimties sektoriui esmės ir tikslo
58. Net jeigu automobilių nuomos subjektas yra transporto priemonės suteikimas, atsižvelgus į išimties sektoriui esmę gali paaiškėti, kad ne kiekvienam
transporto priemonės suteikimo atvejui taikytina ši išimtis. Tai vėl priklauso nuo to, ar atitinkama įmonė Nuotolinės prekybos direktyvos taikymo atveju gali patirti tokias pačias, ypač finansines arba faktines, pasekmes kaip kiti 3 straipsnio 2 dalies antrojoje įtraukoje išvardyti paslaugų teikėjai. Nes tik tuo atveju, jeigu įmonė, laikydamasi Nuotolinės prekybos direktyvos nuostatų, galėtų nukentėti nuo tokių pasekmių, galima apriboti vartotojų apsaugą, taikant sektoriaus išimčiai būdingą pusiausvyrą tarp vartotojų apsaugos ir teisėtų įmonių interesų(23) .
59. Kaip minėta pirmiau(24), išimtimi sektoriui siekiama apsaugoti tam tikras paslaugas, kurioms būtina išankstinė rezervacija ir kurios, taikant Nuotolinės prekybos direktyvos nuostatas, galėtų patirti neproporcingų sunkumų. Šie sunkumai gali kilti todėl, kad rezervavus tam tikrus pajėgumus, jie negalės būti panaudoti kitur ir paslaugos teikėjui gali tekti didelės prarastų galimybių sąnaudos.
Dėl galimos neproporcingai didelės naštos automobilių nuomotojams
60. Automobilių nuomos įmonė, visas savo sutartis sudaranti internetu, yra iš esmės priklausoma nuo savo paslaugų rezervacijos, nes tik taip ji gali ekonomiškai naudoti automobilius. Kita vertus, ir „tradicinėms“ automobilių nuomos įmonėms rezervacija suteikia galimybę ekonomiškiau panaudoti savo automobilių parką. Tačiau galima teigti, kad vien ekonomijos veiksnys nėra lemiamas, nes išlieka galimybė rentabiliai išnuomoti net prieš pat nuomos datą dėl sutarties atsisakymo atsilaisvinusį automobilį, pavyzdžiui, pateikus vadinamąjį paskutinės minutės pasiūlymą. Šiuo atveju paslaugos teikėjas turi galimybių nepakankamo pajėgumų panaudojimo išvengti paskutinę minutę. Todėl Nuotolinės prekybos direktyvoje numatytos teisės atsisakyti sutarties taikymas atitinkamoms įmonėms savaime nesukelia ekonominiu požiūriu neproporcingos naštos.
61. Tačiau labai svarbus neproporcingos naštos požymis būtų su jau padaryta rezervacija susijusių organizacinių pastangų padidėjimas. Tiesiog pateikus rezervuotą automobilį vartotojui šių pastangų paprastai nereikėtų, tarkim, jei automobilio paruošimas (valymas, degalų pripildymas ir pan.) bet kuriuo atveju būtų atliekamas pagal atskirą susitarimą, kaip tai, atrodo, daroma easyCar
atveju.
62. Iš principo sutarties atsisakymo teisė automobilių nuomai turi ne visai tokį patį poveikį kaip kitoms transporto paslaugas teikiančioms įmonėms, kurioms, be abejonės, taikoma išimtis sektoriui. Tačiau ir automobilių nuomos atveju, prieš pat nuomos datą atsisakius sutarties, prekės gali likti nenaudojamos laikotarpiu, kuriam buvo rezervuotos. Transporto paslaugų įmonė, skirtingai nei automobilių nuomos įmonė, tokiu atveju dar turėtų spręsti (galimą) sutarties atsisakymo atveju nereikalingo personalo tinkamo paskirstymo klausimą. Taip pat transporto paslaugų įmonės atsakomybė už gabenamas prekes bei asmenis yra didesnė, o tai savo ruožtu didina sąnaudas. Be to, galimybės panaudoti automobilio iš automobilių parko neturėjimas, kaip yra automobilių nuomos atveju, reikalautų mažesnių išlaidų negu transporto paslaugų teikimas turint didesnius dėl sutarties atsisakymo atsilaisvinusius pajėgumus.
63. Panaši išvada darytina ir atsižvelgiant į galimą konkurenciją tarp automobilių nuomos įmonės ir asmenų vežimo bendrovių, kurioms taikoma Nuotolinės prekybos direktyvos 3 straipsnio 2 dalies išimtis sektoriui. Ar tokia konkurencija apskritai egzistuoja, nėra svarbu, nes net ir konkurencijos buvimo atveju svarbiausia būtų tai, kad Nuotolinės prekybos direktyvos išimties tokioms transporto paslaugų įmonėms netaikymas pirmiausia būtų susijęs su dideliu neigiamu poveikiu verslui ir personalui, pavyzdžiui, dėl ypatingų licencijų, priklausomybės nuo tinklų, iš dalies – dėl faktinio poreikio sudaryti sutartį, nors automobilių nuomos atveju šie veiksniai tokio masto neigiamo poveikio neturėtų.
64. Visa tai paaiškina, kad neigiamo poveikio automobilių nuomos paslaugų verslui priežastis nėra vien vartotojo teisės atsisakyti sutarties buvimas.
65. Tad automobilių nuomos įmonės apsaugos poreikį gali sąlygoti vien jos priklausomybė nuo bendros sistemos, viršesnės už atskirą įmonę. Byloje, kurioje buvo pateiktas prejudicinis klausimas, kalbama apie automobilių nuomos įmonę easyCar, kurios verslo planas suskirstytas į įvairias šakas ( easyJet, easyBus
ir t. t.). Išimtis sektoriui gali būti taikoma automobilių nuomos įmonei, taip įtrauktai į verslo planą, apimantį ir sritis, kurioms taikoma Nuotolinės prekybos direktyvos išimtis sektoriui, kad ji gali patirti sunkių pasekmių, pavyzdžiui, dėl personalo arba priemonių sutapimo mišrių pasiūlymų atvejais (skrydis + automobilio nuoma). Priešingu atveju dėl minėtų pasekmių automobilių nuomos įmonės padėtis būtų blogesnė nei jos konkurentų. Tad tokiu atveju pakankamą vartotojų apsaugą galėtų suteikti 1990 m. b irželio 13 d. Tarybos direktyva 90/314/EEB dėl kelionių, atostogų ir organizuotų išvykų paketų(25) .
66. Tačiau su prejudiciniu klausimu susijusios faktinės aplinkybės tokios priklausomybės neatskleidžia.
67. Taigi visa tai iš principo nereiškia, kad sudarius paprastą automobilių nuomos sutartį dėl Nuotolinės prekybos direktyvoje numatytos teisės atsisakyti sutarties netaikymo bus panaikinta ar apribota vartotojų apsauga, nes vartotojas visų pirma turi gauti pakankamai informacijos, kad suprastų sutarties turinį. Ypač tokia įmonė, kokia yra su prejudiciniu klausimu susijusi automobilių nuomos bendrovė easyCar, taupanti lėšas smulkaus suskirstymo dalinėmis paslaugomis principu, turi teikti išsamią informaciją, pavyzdžiui, apie tai, kokios paslaugos įeina į paketą, o kokios užsakomos atskirai.
68. Todėl galima daryti išvadą, kad automobilių nuomos įmonės vykdomam transporto priemonių suteikimui Nuotolinės prekybos direktyva netaikytina tik tais atvejais, jeigu pasinaudojusi Nuotolinės prekybos direktyvos 3 straipsnio 2 dalies nuostatose numatytomis teisėmis automobilių nuomos įmonė patirtų tokių pat sunkių ir ypatingų pasekmių kaip ir įmonė, pati vykdanti vežimą. „Įprastos“ automobilių nuomos įmonės atveju dažniausiai taip nėra.
V – Išvada
69. Remdamasi tuo, kas išdėstyta, siūlau į prejudicinį klausimą atsakyti taip:
„Gryna automobilių nuomos sutartis nėra „sutartis dėl < ... > transporto < ... > paslaugų suteikimo“ Direktyvos 97/7/EB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis, 3 straipsnio 2 dalies prasme.“
(1) .
(2)
–	OL L 144, p. 19 (toliau – Nuotolinės prekybos direktyva).
(3)
–	OL
C 156, 1992, p. 14, 16.
(4)
–	OL L 145, p. 1 (toliau – Šeštoji PVM direktyva).
(5)
–	OL L 105, p. 59.
(6)
–	Versijose šiomis kalbomis vartojama sąvoka nėra aiški, nes ji gali reikšti ne tik paslaugos teikimą, bet ir daikto suteikimą. Kadangi redakcijoje vokiečių kalba minimas „Erbringung (teikimas)“, ši versija tokios pozicijos neparemia.
(7)
–	Žr. pirmiausia 2001 m. sausio 18 d. Sprendimą Komisija prieš Ispaniją
(C‑83/99, Rink. p. I‑445, 19 punktas) ir 1999 m. rugsėjo 7 d. Sprendimą Gregg
(C‑216/97, Rink. p. I‑4947, 12 punktas).
(8)
–	Žr. pirmiausia 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Heininger
(C‑481/99, Rink. p. I‑9945, 31 punktas) ir 2001 m. gegužės 10 d. Sprendimą Veedfald
(C‑203/99, Rink. p. I‑3569, 15 punktas).
(9)
–	Žr. sprendimo Komisija prieš Ispaniją, nurodyto 7 išnašoje, 16 ir 20 punktus.
(10)
–	Žr. 6 išnašą.
(11)
–	1977 m. spalio 27 d. Sprendimas Bouchereau
(30/77, Rink. p. 1999, 14 punktas); 1995 m. gruodžio 7 d. Sprendimas Rockfon
(C‑449/93, Rink. p. I‑4291, 28 punktas); 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimas Hässle
(C‑127/00, dar nepaskelbta Rinkinyje, 70 punktas) ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimas Plato Plastik
(C‑341/01, dar nepaskelbta Rinkinyje, 64 punktas).
(12)
–	Žr. pasiūlymą dėl Tarybos direktyvos dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis (COM(92) 11 galutinis, OL C 156, 1992, p. 14). Taip pat žr. 1995 m. birželio 29 d. Tarybos priimtą bendrąją poziciją (EB) Nr. 19/95, siekiant priimti ... Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 95/.../EB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis (OL C 288, p. 1).
(13)
–	1989 m. kovo 15 d. Sprendimas Hamann (51/88, Rink. p. I‑198, 15 ir paskesni punktai).
(14)
–	Dėl transporto sąvokos Šeštojoje PVM direktyvoje dar žr. 1999 m. spalio 5 d. Sprendimą Royscot ir kt.
(C‑305/97, Rink. p. I‑6671, 20 punktas).
(15)
–	Sprendimo Hamann, nurodyto 13 išnašoje, 17 punktas.
(16)
–	1997 m. liepos 17 d. Sprendimas ARO Lease
(C‑190/95, Rink. p. I‑4383, 11–14 punktai).
(17)
–	1998 m. gegužės 7 d. Sprendimas Lease Plan Luxembourg
(C‑390/96, Rink. p. I‑2553, 22 ir 23 punktai).
(18)
–	Minėtas 7 išnašoje, 21 punktas.
(19)
–	OL
L 375, p. 1.
(20)
–	OL
L 237, p. 1.
(21)
–	2002 m. spalio 24 d. Sprendimas byloje P
(C‑82/01, Rink. p. I‑9297, 27 punktas).
(22)
–	Žr. 33 punktą.
(23)
–	Tai savo ruožtu reiškia, kad tinkamas nagrinėjamos išimties sektoriui aiškinimas nebūtinai turi būti „palankiausias vartotojui“, nes pats šios išimtinės nuostatos buvimo faktas parodo, kad išimtis sektoriui turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į tam tikrą vartotojų apsaugos ir teisėtų įmonės interesų pusiausvyrą. Nustatant šią pusiausvyrą svarbu, kad naujoviškos paslaugos ar jų pardavimo būdai galiausiai pasitarnautų vartotojams.
(24)
–	Žr. 40 ir paskesnius punktus.
(25)
–	OL L 158, p. 59.