62016CC0060
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
YVES BOT
prednesené 1. marca 2017 (
1
)
Vec C‑60/16
Mohammad Khir Amayry
proti
Migrationsverket
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Odvolací správny súd Štokholm, rozhodujúci vo veciach imigrácie, Švédsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Nariadenie (EÚ) č. 604/2013 – Určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov – Článok 28 – Zaistenie dotknutej osoby na účely jej odovzdania do zodpovedného členského štátu – Lehota, v ktorej sa odovzdanie musí vykonať – Počítanie lehoty – Vnútroštátna právna úprava umožňujúca zaistenie dotknutej osoby a predĺženie zaistenia na dobu presahujúcu dva mesiace – Prípustnosť“
I. Úvod
1.
V prejednávanej veci je Súdny dvor požiadaný o výklad ustanovení článku 28 ods. 3 nariadenia (EÚ) č. 604/2013 (
2
), s cieľom určiť lehoty vzťahujúce sa na konanie o odovzdaní žiadateľa o medzinárodnú ochranu, ktorý je zaistený po dobu, kým nedôjde k jeho odovzdaniu do členského štátu zodpovedného za posúdenie jeho žiadosti.
2.
Na účely zabezpečenia výkonu tohto odovzdania umožňuje normotvorca Únie členským štátom, aby dotknutú osobu zaistili v prípade, že sa na základe individuálneho posúdenia zdá, že existuje riziko, že sa táto osoba bude snažiť vyhnúť konaniu o odovzdaní, no to jedine za predpokladu, že je toto zaistenie primerané, a pokiaľ nie je možné uplatniť iné, miernejšie alternatívne donucovacie opatrenia.
3.
S cieľom zaručiť, aby bolo toto zaistenie čo najkratšie, stanovil normotvorca lehoty, ktoré sa vzťahujú na proces určovania zodpovedného členského štátu a praktický výkon konania o odovzdaní, v článku 28 ods. 3 nariadenia Dublin III – ktorého výklad sa v tomto konaní požaduje – pričom uplatnil zásady nevyhnutnosti a proporcionality.
4.
Svojimi prejudiciálnymi otázkami sa vnútroštátny súd pýta na spôsob počítania týchto lehôt v takom prípade, ktorý normotvorca Únie nepredvídal.
5.
Žiadateľ totiž nebol zaistený v skorom štádiu konania, tak ako s tým výslovne ráta článok 28 ods. 3 tohto nariadenia – to znamená predtým, ako žiadajúci členský štát predloží svoje dožiadanie o prevzatie, resp. prijatie späť žiadateľa členským štátom, ktorý považuje za zodpovedný –, ale v neskoršom štádiu tohto konania, keď dožiadaný štát toto dožiadanie akceptoval, a tak už ostáva len zariadiť praktický postup výkonu odovzdania.
6.
Hoci odpoveď na otázky, ktoré predkladá vnútroštátny súd, nevyplýva zo znenia článku 28 ods. 3 uvedeného nariadenia, je ju možné vyvodiť predovšetkým zo všeobecnej štruktúry tohto článku, a predovšetkým zo zásad proporcionality a nevyhnutnosti, na ktorých sú založené lehoty vzťahujúce sa na konanie o odovzdaní zaisteného žiadateľa, ďalej z cieľov sledovaných v tejto súvislosti normotvorcom Únie, a napokon z judikatúry Súdneho dvora.
7.
Na záver mojej analýzy navrhnem Súdnemu dvoru, aby rozhodol, že v situácii, o akú ide v prejednávanej veci, majú dotknuté členské štáty na výkon odovzdania tohto žiadateľa šesťtýždňovú lehotu, ktorá sa počíta od zaistenia žiadateľa.
8.
Taktiež vysvetlím, že v prípade, že žiadateľ podal odvolanie proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo požiadal o preskúmanie tohto rozhodnutia, táto lehota začína znova plynúť odvtedy, keď zanikol odkladný účinok odvolania alebo preskúmania, či už ide o faktický odklad výkonu, či o ňom rozhodli príslušné vnútroštátne súdy alebo či oň požiadala dotknutá osoba, v zmysle článku 27 ods. 3 nariadenia Dublin III.
9.
Napokon uvediem dôvody, pre ktoré sa domnievam, že vzhľadom na tento výklad článok 28 ods. 3 tohto nariadenia bráni vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide v prejednávanej veci, ktorá umožňuje zaistenie žiadateľa na účely jeho odovzdania po dobu presahujúcu šesť týždňov a pripúšťa jej predĺženie až na dobu dvanástich mesiacov z dôvodov nespĺňajúcich požiadavky jasnosti a predvídateľnosti, ktoré sú kladené na prijímanie opatrení obmedzujúcich slobodu.
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
1. Smernica 2013/33/EÚ
10.
Článok 8 ods. 3 písm. f) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/33/EÚ z 26. júna 2013, ktorou sa stanovujú normy pre prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu (
3
), stanovuje:
„Žiadateľa možno zaistiť iba:
…
f)
v súlade s článkom 28 nariadenia [Dublin III].“
11.
Pod názvom „Záruky pre zaistených žiadateľov“ článok 9 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
„Žiadateľ je zaistený iba na čo najkratší možný čas a len pokiaľ pretrvávajú dôvody stanovené v článku 8 ods. 3.
Správne konanie týkajúce sa dôvodov zaistenia stanovených v článku 8 ods. 3 sa vykoná s náležitou starostlivosťou. Oneskorenie v správnom konaní, ktoré nie je zavinené žiadateľom, nie je dôvodom na to, aby bol žiadateľ naďalej zaistený.“
2. Nariadenie Dublin III
12.
Odôvodnenie 20 tohto nariadenia stanovuje:
„Zaistenie žiadateľov by sa malo uplatňovať v súlade s hlavnou zásadou, podľa ktorej osobu nie je možné zaistiť len z toho dôvodu, že žiada o medzinárodnú ochranu. Zaistenie by malo byť na čo najkratšiu dobu a mala by sa naň vzťahovať zásada nevyhnutnosti a proporcionality. Zaistenie žiadateľov musí byť predovšetkým v súlade s článkom 31 Ženevského dohovoru [z 28. júla 1951 o právnom postavení utečencov]. Konania stanovené na základe tohto nariadenia, ktoré sa týkajú zaistenej osoby, by sa mali viesť ako prioritné a v rámci čo najkratších lehôt. …“
13.
Článok 27 uvedeného nariadenia s názvom „Opravné prostriedky“ stanovuje:
„1.   Žiadateľ… má právo na účinný opravný prostriedok vo forme odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo vo forme vecného alebo právneho preskúmania tohto rozhodnutia, a to na súde.
…
3.   Na účely odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo jeho preskúmania členské štáty vo svojom vnútroštátnom práve stanovia, že:
a)
na základe odvolania alebo preskúmania získava dotknutá osoba právo zotrvať na území daného členského štátu až do prijatia rozhodnutia vo veci odvolania alebo preskúmania, alebo
b)
odovzdanie sa automaticky odkladá a tento odklad zanikne po určitom primeranom období, počas ktorého má súd po podrobnom a prísnom preskúmaní rozhodnúť o tom, či má odvolanie alebo preskúmanie odkladný účinok, alebo
c)
dotknutá osoba môže v primeranej lehote požiadať súd o odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní do prijatia rozhodnutia vo veci jej odvolania alebo preskúmania. Členské štáty zabezpečia, aby bol k dispozícii účinný opravný prostriedok, a to odkladom odovzdania do prijatia rozhodnutia o prvej žiadosti o odklad. Každé rozhodnutie o tom, či sa výkon rozhodnutia o odovzdaní odloží, sa prijme v primeranej lehote, ktorá zároveň umožní podrobné a prísne preskúmanie žiadosti o odklad. V rozhodnutí o tom, že výkon rozhodnutia o odovzdaní sa neodloží, sa uvedú dôvody, na ktorých sa zakladá.
4.   Členské štáty môžu stanoviť, že príslušné orgány môžu bez návrhu rozhodnúť, že výkon rozhodnutia o odovzdaní sa odloží do prijatia rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní.“
14.
Článok 28 nariadenia Dublin III, ktorý patrí do oddielu V tohto posledného uvedeného nariadenia s názvom „Zaistenie na účely odovzdania“, znie:
„1.   Členské štáty nezaistia osobu len z toho dôvodu, že v súvislosti s ňou prebieha konanie podľa tohto nariadenia.
2.   Ak existuje značné riziko úteku[ (
4
)], členské štáty môžu dotknutú osobu zaistiť na účely zabezpečenia konania o odovzdaní v súlade s týmto nariadením, a to na základe individuálneho posúdenia a len vtedy, ak je zaistenie primeraným opatrením a nie je možné účinne uplatniť iné, miernejšie alternatívne donucovacie opatrenia.
3.   Zaistenie musí byť čo najkratšie a nesmie trvať dlhšie, než je opodstatnene nevyhnutné na riadne vykonanie požadovaných administratívnych postupov až do uskutočnenia odovzdania podľa tohto nariadenia.
… Členský štát, ktorý vedie konanie podľa tohto nariadenia, požiada v takom prípade o urýchlenú odpoveď. Táto odpoveď musí byť poskytnutá do dvoch týždňov od prijatia dožiadania. Ak nedôjde k poskytnutiu odpovedi v tejto dvojtýždňovej lehote, považuje sa to za akceptovanie dožiadania a má za dôsledok povinnosť prevziať alebo prijať späť osobu, ako aj povinnosť zabezpečiť potrebné opatrenia na jej príchod.
Ak je osoba zaistená podľa tohto článku, jej odovzdanie zo žiadajúceho členského štátu do zodpovedného členského štátu sa vykoná ihneď, ako je to možné, najneskôr však do šiestich týždňov od implicitného alebo výslovného akceptovania dožiadania o prevzatie alebo prijatie späť dotknutej osoby iným členským štátom alebo odvtedy, keď zanikol odkladný účinok odvolania alebo preskúmania podľa článku 27 ods. 3.
Ak žiadajúci členský štát nedodrží lehoty na predloženie dožiadania o prevzatie alebo prijatie späť, alebo ak sa odovzdanie nevykoná v šesťtýždňovej lehote uvedenej v treťom pododseku, osoba nesmie byť dlhšie zaistená. Články 21, 23, 24 a 29 sa naďalej zodpovedajúcim spôsobom uplatňujú.
4.   Pokiaľ ide o podmienky zaistenia osôb a záruky vzťahujúce sa na zaistené osoby, na zabezpečenie postupov odovzdania do zodpovedného členského štátu sa uplatňujú články [9 až 11] smernice [2013/33].“
15.
Článok 29 ods. 1 nariadenia Dublin III, ktorý patrí do oddielu VI s názvom „Odovzdania“, stanovuje:
„Odovzdanie žiadateľa… zo žiadajúceho členského štátu do zodpovedného členského štátu sa uskutoční v súlade s vnútroštátnym právom žiadajúceho členského štátu, po porade medzi dotknutými členskými štátmi akonáhle to je prakticky možné a najneskôr do šiestich mesiacov od akceptovania dožiadania iným členským štátom o prevzatie alebo prijatie späť dotknutej osoby alebo konečného rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní, ak majú v súlade s článkom 27 ods. 3 odkladný účinok.
…“
B.
Švédske právo
16.
Utlänningslagen (zákon o cudzincoch) z 29. septembra 2005 (
5
) stanovuje vo svojej kapitole 1 § 8, že zákon sa musí uplatňovať tak, aby v jednotlivých prípadoch nedošlo k obmedzeniu slobody dotknutej osoby viac, než je nevyhnutné.
17.
Tento zákon vo svojej kapitole 1 § 9 spresňuje, že ustanovenia o povinnosti opustiť územie a o vyhostení sa mutatis mutandis uplatnia aj na rozhodnutia o odovzdaní podľa nariadenia Dublin III.
18.
Ustanovenia upravujúce zaistenie alebo monitorovanie cudzincov sú uvedené v kapitole 10 tohto zákona.
19.
§ 1 druhý odsek bod 3 tejto kapitoly umožňuje zaistenie cudzincov vo veku 18 rokov a viac na účely prípravy alebo vykonania rozhodnutia o deportácii.
20.
Podľa kapitoly 10 § 1 tretieho odseku uvedeného zákona sa o zaistení cudzinca môže rozhodnúť iba v prípade, že existuje riziko, že dotknutá osoba bude vo Švédsku páchať trestnú činnosť, bude na úteku, bude sa vyhýbať výkonu rozhodnutia o odovzdaní alebo bude jeho výkonu inak brániť.
21.
Podľa kapitoly 10 § 4 druhého odseku zákona o cudzincoch môže byť cudzinec zaistený na účely odovzdania po dobu najviac dvoch mesiacov, pokiaľ neexistujú závažné dôvody na dlhšie zaistenie. V prípade, že takéto dôvody existujú, môže zaistenie cudzinca trvať najviac tri mesiace. V prípade, že je pravdepodobné, že výkon rozhodnutia o odovzdaní potrvá dlhšie z dôvodu chýbajúcej spolupráce cudzinca, alebo v prípade, že sa čaká na získanie potrebných podkladov, môže toto zaistenie trvať najviac dvanásť mesiacov.
22.
V kapitole 12 § 13 tohto zákona sa uvádza, že Migrationsverket (Imigračný úrad, Švédsko) môže odložiť výkon rozhodnutí o vyhostení, pokiaľ sú na to osobitné dôvody.
III. Skutkový stav a prejudiciálne otázky
23.
Pán Mohammad Khir Amayry podal žiadosť o medzinárodnú ochranu vo Švédsku 19. decembra 2014. Na základe vyhľadávania v systéme „Eurodac“ sa však ukázalo, že dotknutá osoba niekoľko dní predtým, 6. decembra 2014, vstúpila na územie Talianska a že 17. decembra 2014 už požiadala o ochranu pred dánskymi orgánmi. Migračný úrad preto 15. januára 2015 na základe ustanovení článku 13 ods. 1 nariadenia Dublin III požiadal talianske orgány, aby dotknutú osobu prijali späť.
24.
Talianske orgány akceptovali toto dožiadanie 18. marca 2015.
25.
Migračný úrad tak 2. apríla 2015 zamietol žiadosť dotknutej osoby o povolenie na pobyt, vrátane jej žiadosti o medzinárodnú ochranu, a rozhodol sa túto osobu odovzdať do Talianska. Okrem toho Migračný úrad vzhľadom na to, že sa domnieval, že existuje značné riziko úteku dotknutej osoby, rozhodol o jej zaistení.
26.
Dotknutá osoba potom proti týmto rozhodnutiam podala žalobu na Förvaltningsrätten i Stockholm (správny súd v Štokholme, Švédsko). Na základe tejto žaloby Migračný úrad rozhodol v súlade s kapitolou 12 § 13 zákona o cudzincoch a s článkom 27 ods. 3 písm. c) nariadenia Dublin III odložiť výkon rozhodnutia o odovzdaní. Táto žaloba bolo 29. apríla 2015 zamietnutá, pričom Förvaltningsrätten i Stockholm (správny súd v Štokholme) okrem iného usúdil, že existuje riziko, že v prípade prepustenia pána Khira Amayryho na slobodu by tento utiekol, vyhýbal sa výkonu rozhodnutia o odovzdaní alebo by jeho výkonu inak bránil. Pán Khir Amayry proti tomuto rozsudku podal odvolanie na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
27.
Rozhodnutie o odovzdaní bolo vykonané 8. mája 2015. Dotknutá osoba sa následne vrátila do Švédska, kde 1. júna 2015 podala novú žiadosť o medzinárodnú ochranu.
28.
Dňa 30. júla 2015 vnútroštátny súd rozhodol o neprípustnosti odvolania, pokiaľ ide o časť rozsudku týkajúcu sa odovzdania, no naopak rozhodol o prípustnosti odvolania, pokiaľ ide o otázku zaistenia.
29.
Za týchto okolností Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Odvolací správny súd Štokholm, rozhodujúci vo veciach imigrácie, Švédsko) rozhodol zastaviť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Pokiaľ žiadateľ [o medzinárodnú ochranu] nie je zaistený v čase, keď zodpovedný členský štát súhlasí s jeho prevzatím, ale je zaistený neskôr – na základe toho, že až vtedy sa usúdi, že existuje značné riziko úteku dotknutej osoby – môže sa šesťtýždňová lehota podľa článku 28 ods. 3 nariadenia [Dublin III] v takej situácii počítať odo dňa zaistenia osoby alebo začína plynúť iným dňom, a ak áno, akým?
2.
Bráni článok 28 nariadenia [Dublin III] v situácii, keď žiadateľ [o medzinárodnú ochranu] nie je zaistený v čase, keď zodpovedný členský štát súhlasí s jeho prevzatím, uplatneniu vnútroštátnej právnej úpravy, podľa ktorej v Švédsku cudzinec nemôže byť pred výkonom [odovzdania] zaistený po dobu viac ako dvoch mesiacov, pokiaľ neexistujú závažné dôvody na to, aby bol zaistený dlhšie, a pokiaľ také závažné dôvody existujú, cudzinec môže byť zaistený najviac tri mesiace alebo najviac dvanásť mesiacov, ak je pravdepodobné, že výkon rozhodnutia potrvá dlhšie z dôvodu nedostatočnej spolupráce cudzinca, alebo ak sa čaká na získanie potrebných podkladov?
3.
Ak sa konanie o [odovzdaní] začne odznova, keď pominie odkladný účinok odvolania alebo preskúmania (porovnaj článok 27 ods. 3 [nariadenia Dublin III]), začína plynúť nová šesťtýždňová lehota na uskutočnenie odovzdania, alebo sa musí započítať napríklad počet dní, počas ktorých už osoba bola zaistená po tom, čo zodpovedný členský štát súhlasil s jej prevzatím alebo prijatím späť?
4.
Je relevantná skutočnosť, že žiadateľ [o medzinárodnú ochranu], ktorý podal odvolanie proti rozhodnutiu o odovzdaní, sám nepožiadal o odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní, kým sa nerozhodlo o odvolaní (porovnaj článok 27 ods. 3 písm. c) a článok 27 ods. 4 [nariadenia Dublin III])?“
IV. Analýza
30.
Postupne zanalyzujem prvú, tretiu a štvrtú prejudiciálnu otázku, ktoré sa všetky týkajú výkladu ustanovení článku 28 ods. 3 nariadenia Dublin III. Až v poslednom rade preskúmam druhú otázku, pričom zanalyzujem dosah tohto výkladu vzhľadom na znenie predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy.
A.
O prvej prejudiciálnej otázke
31.
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate Súdneho dvora pýta, či v situácii, o akú ide v prejednávanej veci, keď žiadajúci členský štát zaistil žiadateľa po tom, ako zodpovedný členský štát akceptoval dožiadanie o prevzatie, resp. prijatie späť žiadateľa, sa má článok 28 ods. 3 tohto nariadenia vykladať v tom zmysle, že lehota šiestich týždňov, ktorá sa týmto štátom poskytuje na účely výkonu odovzdania, sa začína počítať od zaistenia žiadateľa. Ak to tak nie je, vnútroštátny súd potom Súdny dvor žiada o to, aby uviedol, odkedy táto lehota začína plynúť.
32.
Inými slovami, vnútroštátny súd žiada Súdny dvor o to, aby objasnil právny režim, ktorý sa vzťahuje na dotknutú osobu, a osobitne spresnil lehoty uplatňujúce sa na konanie o odovzdaní, ktorého predmetom má byť táto osoba.
33.
Odpoveď na túto otázku nevyplýva zo znenia článku 28 ods. 3 uvedeného nariadenia, keďže normotvorca takú situáciu, o akú ide v prejednávanej veci, výslovne nepredvídal.
34.
Túto odpoveď je však možné vyvodiť jednak zo všeobecnej štruktúry tohto ustanovenia, a predovšetkým zo zásady stanovenej normotvorcom v prvom pododseku tohto ustanovenia, ako aj zo spôsobu, akým normotvorca túto zásadu uplatnil v treťom pododseku uvedeného ustanovenia, a jednak z cieľov sledovaných nariadením Dublin III.
35.
Normotvorca v článku 28 ods. 3 prvom pododseku tohto nariadenia stanovuje zásadu, podľa ktorej musí byť zaistenie „čo najkratšie a nesmie trvať dlhšie, než je opodstatnene nevyhnutné na riadne vykonanie požadovaných administratívnych postupov až do uskutočnenia odovzdania“ (
6
).
36.
Normotvorca tak preberá zásadu uvedenú v odôvodnení 20 uvedeného nariadenia, podľa ktorého dĺžka zaistenia žiadateľa musí spĺňať zásady nevyhnutnosti a proporcionality.
37.
Rešpektovanie týchto zásad má umožniť zaručiť to, že k obmedzeniam výkonu práva na osobnú slobodu žiadateľa bude dochádzať len v medziach toho, čo je striktne nevyhnutné, pričom sa zároveň dbá na to, aby mali orgány dotknutých členských štátov materiálne podmienky umožňujúce im vykonať odovzdanie správne.
38.
Práve na základe uplatnenia oboch uvedených zásad normotvorca následne v článku 28 ods. 3 druhom a treťom pododseku nariadenia Dublin III uvádza lehoty, o ktorých sa domnieva, že je rozumné ponechať členským štátom na uskutočnenie všetkých krokov smerujúcich predovšetkým k určeniu zodpovedného členského štátu, a následne k odovzdaniu žiadateľa v situácii, keď je tento žiadateľ už zaistený.
39.
Článok 28 ods. 3 druhý pododsek tohto nariadenia upravuje konanie pred akceptovaním prevzatia dožiadaným členským štátom. Normotvorca tak stanovuje čas, ktorý má žiadajúci členský štát na predloženie svojho dožiadania o prevzatie, resp. prijatie späť členskému štátu, ktorý považuje za zodpovedný, a čas, ktorý má dožiadaný členský štát na to, aby na toto dožiadanie odpovedal.
40.
Podľa tohto pododseku má žiadajúci členský štát maximálnu jednomesačnú lehotu, odkedy žiadateľ podal žiadosť o medzinárodnú ochranu, na predloženie svojho dožiadania o prevzatie, resp. prijatie späť členskému štátu, ktorý považuje za zodpovedný, pričom tento dožiadaný členský štát má potom šesťtýždňovú lehotu na odpoveď. Márne uplynutie tejto šesťtýždňovej lehoty má za následok prechod zodpovednosti na dožiadaný členský štát.
41.
Pokiaľ ide o článok 28 ods. 3 tretí pododsek uvedeného nariadenia, tento zase upravuje konanie po akceptovaní dožiadania o prevzatie, resp. prijatie späť žiadateľa dožiadaným členským štátom a po prijatí rozhodnutia o odovzdaní. Normotvorca totiž výslovne upravuje lehotu, ktorá sa vzťahuje na odovzdanie žiadateľa zo žiadajúceho členského štátu do „zodpovedného členského štátu“, čo predpokladá, že tento zodpovedný členský štát bol skutočne určený a implicitne alebo výslovne akceptoval prevzatie, resp. prijatie späť žiadateľa. Normotvorca navyše spresňuje, že odovzdanie sa musí vykonať „ihneď, ako je to [prakticky možné]“ (
7
), čo si vyžaduje existenciu predchádzajúceho rozhodnutia stanovujúceho zásadu odovzdania žiadateľa zo žiadajúceho členského štátu do zodpovedného členského štátu.
42.
Týmto ustanovením tak normotvorca stanovuje čas, ktorý má žiadajúci členský štát na to, aby prakticky zorganizoval a vykonal odovzdanie, na účely ktorého sa rozhodlo o zaistení žiadateľa.
43.
Normotvorca tak usudzuje, že lehotou opodstatnene potrebnou na uskutočnenie tohto odovzdania je lehota v trvaní najviac šesť týždňov od implicitného alebo výslovného akceptovania dožiadania o prevzatie, resp. prijatie späť alebo odvtedy, keď zanikol odkladný účinok odvolania alebo preskúmania. Normotvorca teda stanovuje začiatok plynutia lehoty odvtedy, kedy je dohodnuté a zabezpečené budúce uskutočnenie odovzdania, a tak už ostáva len zariadiť praktický postup výkonu tohto odovzdania.
44.
Napokon článok 28 ods. 3 štvrtý pododsek nariadenia Dublin III stanovuje dôsledky spojené s porušením vyššie uvedených lehôt. Tieto lehoty kladú na realizáciu konania o odovzdaní, na účely ktorého sa rozhodlo o zaistení, striktné obmedzenie, pretože žiadajúci členský štát bude povinný ukončiť toto zaistenie v prípade, že sa mu nepodarí predložiť svoju žiadosť alebo sa mu nepodarí odovzdať žiadateľa v stanovených lehotách, a to bez ohľadu na dôvody, ktoré by tento štát mohol uvádzať.
45.
Aké závery možno vyvodiť zo všeobecnej systematiky tohto textu?
46.
Konštatujem, že lehoty stanovené v článku 28 ods. 3 druhom a treťom pododseku tohto nariadenia sú zasadené do rámca konania, keď bol žiadateľ zaistený vo veľmi skorom štádiu tohto konania, to znamená predtým, ako žiadajúci členský štát predložil dožiadanie o prevzatie, resp. prijatie späť žiadateľa.
47.
Uvedené vyplýva nielen zo znenia druhého pododseku tohto ustanovenia, pretože normotvorca stanovuje lehotu na predloženie dožiadania, ale aj zo znenia tretieho pododseku tohto ustanovenia, pretože normotvorca stanovuje, že uvedená šesťtýždňová lehota začína plynúť od akceptovania uvedeného dožiadania. Lehota takto stanovená normotvorcom v článku 28 ods. 3 treťom pododseku uvedeného nariadenia logicky nadväzuje na ustanovenia uvedené v predchádzajúcom odseku a je založená na predpoklade, že v čase, keď žiadajúci členský štát predložil dožiadanie o prevzatie, resp. prijatie späť, je žiadateľ už zaistený.
48.
V dôsledku uvedeného nie sú lehoty, ktoré sú stanovené v článku 28 ods. 3 druhom a treťom pododseku nariadenia Dublin III, určené na uplatnenie v rámci konania, o aké ide v predmetnej veci, keď bol žiadateľ zaistený po tom, ako dožiadaný členský štát akceptoval prevzatie, resp. prijatie späť, no predtým, ako bolo odovzdanie tohto žiadateľa prakticky zorganizované.
49.
Neexistujú teda osobitné ustanovenia, ktoré by sa vzťahovali na situáciu, v ktorej žiadateľ z toho dôvodu, že došlo k jeho zaisteniu, patrí sčasti do pôsobnosti článku 29 ods. 1 tohto nariadenia – ktorý stanovuje všeobecný režim a maximálnu šesťtýždňovú lehotu na uskutočnenie odovzdania žiadateľa, ktorý nie je zaistený – a sčasti do pôsobnosti článku 28 uvedeného nariadenia – ktorý stanovuje osobitné ustanovenia a konkrétne opatrenia týkajúce sa konania o odovzdaní zaistených osôb.
50.
Predsa len si však myslím, že v uvedenej situácii neexistuje právne vákuum.
51.
Ako som totiž uviedol, (
8
) odpoveď na otázku, ktorú kladie vnútroštátny súd, sa nachádza predovšetkým vo všeobecnej zásade, ktorú normotvorca Únie stanovuje v článku 28 ods. 3 prvom pododseku nariadenia Dublin III. Zaistenie tak musí byť čo najkratšie a na základe uplatnenia zásad nevyhnutnosti a proporcionality nesmie trvať dlhšie, než je opodstatnene nevyhnutné na vykonanie krokov vyžadovaných na účely výkonu odovzdania.
52.
Ďalej treba poukázať na to, akým spôsobom normotvorca Únie túto zásadu konkrétne uplatnil v článku 28 ods. 3 treťom pododseku tohto nariadenia.
53.
Právne postavenie dotknutej osoby totiž možno ľahko prirovnať k právnemu postaveniu, ktoré je upravené v rámci tohto ustanovenia, pretože v obidvoch prípadoch je osoba zaistená v čase, kedy bolo odovzdanie medzi dotknutými členskými štátmi dohodnuté, a teda je možné začať s jeho praktickým výkonom.
54.
V situácii, o akú ide v prejednávanej veci, tak nevidím nijaký dôvod na odklonenie sa od tejto šesťtýždňovej lehoty, ktorú normotvorca stanovil v uvedenom ustanovení, keďže tak ako som uviedol, (
9
) je to čas, ktorého poskytnutie dotknutým členským štátom považoval normotvorca za opodstatnene potrebné na praktické zorganizovanie odovzdania, odvtedy, kedy je budúce uskutočnenie tohto odovzdania dohodnuté a zabezpečené (buď z dôvodu akceptovania dožiadania, alebo preto, lebo zanikol odkladný účinok odvolania alebo preskúmania), a tak už ostáva len zariadiť praktický postup výkonu tohto odovzdania. V predmetnej situácii pritom dožiadaný členský štát, to znamená Talianska republika, akceptoval prijatie žiadateľa späť.
55.
Táto lehota tak má obidvom dotknutým členským štátom umožniť sa dohodnúť na účely realizácie odovzdania, a osobitne má umožniť žiadajúcemu členskému štátu zariadiť technický postup uskutočnenia tohto odovzdania, ktoré sa vykonáva podľa vnútroštátnej právnej úpravy tohto žiadajúceho členského štátu. Ide o lehotu, ktorú majú obidva dotknuté štáty plne využiť na zariadenie technického postupu uskutočnenia odovzdania. (
10
)
56.
Normotvorca Únie tak v rámci toho, ako obmedzil lehotu na výkon odovzdania na šesť týždňov odvtedy, kedy je budúce uskutočnenie tohto odovzdania v zásade dohodnuté a zabezpečené, vyvážil na jednej strane požiadavky týkajúce sa výkonu takéhoto konania, v ktorom môže dochádzať k praktickým a organizačným problémom, a na druhej strane závažnosť zásahu, ktorý predstavuje opatrenie spočívajúce v zaistení, do práva na osobnú slobodu žiadateľa, zakotveného v článku 6 Charty základných práv Európskej únie.
57.
Pokiaľ ide o začiatok plynutia tejto lehoty, môže ním byť iba deň, kedy bol žiadateľ skutočne zaistený. Je totiž zjavné, že v situácii, o akú ide v prejednávanej veci, nemôže šesťtýždňová lehota uvedená v článku 28 ods. 3 treťom pododseku nariadenia Dublin III začať plynúť od akceptácie dožiadania o prevzatie, resp. prijatie späť žiadateľa. V takejto situácii je možné, že k zaisteniu žiadateľa dôjde o niekoľko týždňov, ba až niekoľko mesiacov po tomto akceptovaní a tento čas sa zjavne nemôže zarátavať do šesťtýždňovej lehoty, ktorá sa poskytuje dotknutým členským štátom na výkon odovzdania. Hrozilo by, že by z tejto lehoty neostalo nič, a v každom prípade, že by táto lehota bola skrátená tak, že by sa žiadajúcemu členskému štátu nielenže nepodarilo uskutočniť toto odovzdanie, ale že by tiež tento členský štát bol nútený zaistenie ukončiť, čím by tak bolo konanie, ktoré je upravené v tomto ustanovení, zbavené všetkého potrebného účinku.
58.
Vzhľadom na všetky tieto skutočnosti sa domnievam, že článok 28 ods. 3 prvý pododsek tohto nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že v situácii, o akú ide v prejednávanej veci, keď žiadajúci členský štát zaistil žiadateľa o medzinárodnú ochranu po tom, ako dožiadaný členský štát akceptoval jeho prijatie späť, majú tieto členské štáty na výkon odovzdania žiadateľa šesťtýždňovú lehotu, ktorá sa počíta od zaistenia tohto žiadateľa.
B.
O tretej a štvrtej prejudiciálnej otázke
59.
Svojou treťou a štvrtou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, je Súdny dvor požiadaný o to, aby spresnil, ako treba počítať šesťtýždňovú lehotu, ktorá sa členským štátom poskytuje na uskutočnenie odovzdania zaisteného žiadateľa v prípade, že tento žiadateľ podal proti rozhodnutiu o odovzdaní odvolanie alebo požiadal o preskúmanie tohto rozhodnutia.
60.
Konkrétne sa vnútroštátny súd pýta, či sa má článok 28 ods. 3 nariadenia Dublin III vykladať v tom zmysle, že členské štáty majú na uskutočnenie odovzdania žiadateľa novú šesťtýždňovú lehotu odvtedy, keď zanikol odkladný účinok odvolania alebo preskúmania, alebo či treba započítať počet dní, počas ktorých bol žiadateľ zaistený po tom, ako zodpovedný členský štát akceptoval dožiadanie o prevzatie, resp. prijatie späť tohto žiadateľa.
61.
Vnútroštátny súd sa okrem toho zamýšľa nad tým, či na účely tohto posúdenia treba zohľadniť skutočnosť, že dotknutá osoba nepožiadala príslušný vnútroštátny súd o odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní.
62.
V prvom rade usudzujem, že výklad článku 28 ods. 3 tohto nariadenia, o ktorý sa tu žiada, vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, konkrétne z úvah, ktoré tento súd rozviedol v rozsudku z 29. januára 2009, Petrosian (
11
).
63.
V tejto veci bol Súdny dvor požiadaný o výklad ustanovení článku 20 ods. 1 písm. d) nariadenia ES č. 343/2003 (
12
), ktorý stanovoval, že odovzdanie žiadateľa o azyl do zodpovedného členského štátu sa musí uskutočniť, akonáhle to je prakticky možné, a najneskôr do šiestich mesiacov od akceptovania dožiadania o prevzatie, resp. prijatie späť alebo rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní, ak sa pripúšťa odkladný účinok.
64.
Súdny dvor bol požiadaný o odpoveď na otázku, či lehota na výkon odovzdania, uvedená v tomto ustanovení, plynie už od dočasného súdneho rozhodnutia prerušujúceho výkon konania o odovzdaní, alebo až od súdneho rozhodnutia, ktoré rozhoduje o dôvodnosti konania.
65.
Súdny dvor svoju odpoveď na túto otázku založil predovšetkým na teleologickom výklade predmetného ustanovenia, pričom zdôraznil cieľ sledovaný tým, že sa pre členské štáty stanovuje lehota na výkon odovzdania.
66.
Súdny dvor tak uviedol, že cieľom šesťmesačnej lehoty uvedenej v článku 20 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 343/2003 je vzhľadom na praktickú zložitosť a organizačné ťažkosti súvisiace s výkonom odovzdania umožniť dvom dotknutým členským štátom dohodnúť sa vo veci jeho uskutočnenia, a konkrétnejšie žiadajúcemu členskému štátu umožniť zariadiť postup uskutočnenia odovzdania. (
13
) Vzhľadom na tento cieľ tak Súdny dvor usúdil, že začiatok lehoty na výkon odovzdania musí byť určený tak, aby členské štáty mohli mať k dispozícii šesťmesačnú lehotu na zariadenie technického postupu uskutočnenia odovzdania. Za týchto okolností môže táto lehota začať plynúť až vtedy, keď je budúce uskutočnenie odovzdania v zásade dohodnuté a zabezpečené, takže už ostáva len zariadiť jeho postup, z čoho vyplýva, že táto lehota plynie od súdneho rozhodnutia, ktoré rozhoduje o dôvodnosti konania.
67.
Podľa môjho názoru je v prejednávanej veci možné túto analýzu uplatniť analogicky.
68.
Hoci článok 28 ods. 3 nariadenia Dublin III stanovuje lehotu na výkon odovzdania zaistenej osoby, cieľ sledovaný normotvorcom v tejto súvislosti je totožný s cieľom uvedeným v rámci článku 20 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 343/2003. Ako som už uviedol, táto šesťtýždňová lehota, ktorá sa poskytuje členským štátom od akceptácie dožiadania o prevzatie, resp. prijatie späť, alebo odvtedy, keď zanikol odkladný účinok odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo odkladný účinok preskúmania, má členským štátom umožniť prakticky zorganizovať odovzdanie zaistenej osoby.
69.
Nejde teda o to, aby sa táto lehota, ktorá je už beztak krátka, oklieštila o dobu, počas ktorej bol žiadateľ o medzinárodnú ochranu zaistený.
70.
Jednak treba mať na pamäti, že zaistenie žiadateľa na účely výkonu jej odovzdania treba odlišovať od opatrenia spočívajúceho v uväznení. Logika tohto opatrenia je odlišná od logiky trestu, od ktorého treba odpočítať počet dní už strávených vo väzbe. Ide tu o opatrenie administratívneho zaistenia, ktorého doba, ktorá má byť čo najkratšia, má orgánom umožniť zabezpečiť odovzdanie dotknutej osoby.
71.
Ďalej ide o to, aby sa zaručil potrebný účinok ustanovení uvedených v článku 28 ods. 3 tohto nariadenia. Lehota na výkon odovzdania tak nemôže byť oklieštená o počet dní, počas ktorých bol žiadateľ zaistený po tom, ako zodpovedný členský štát akceptoval jeho prevzatie, resp. prijatie späť. Ak by to totiž tak bolo, hrozilo by, že nastane situácia, v ktorej by lehota, ktorú majú členské štáty na uskutočnenie odovzdania žiadateľa, bola skrátená o čas, ktorý vnútroštátne súdy potrebujú na to, aby rozhodli o dôvodnosti rozhodnutia o odovzdaní. V takomto prípade by pritom bolo možné, že dôjde k skráteniu tejto lehoty tak, že by hrozilo, že sa dotknutým členským štátom v tejto extrémne krátkej lehote nepodarí zorganizovať odovzdanie žiadateľa, a teda by na základe článku 28 ods. 3 štvrtého pododseku uvedeného nariadenia boli povinné ukončiť zaistenie dotknutej osoby.
72.
Preto treba začiatok plynutia tejto lehoty určiť tak, aby mali členské štáty skutočne šesťtýždňovú lehotu na zariadenie praktického postupu výkonu tohto odovzdania, pričom táto lehota musí podľa môjho názoru začať plynúť odvtedy, keď zanikol odkladný účinok odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo odkladný účinok preskúmania, tak ako to stanovuje článok 28 ods. 3 treťom pododseku nariadenia Dublin III.
73.
V druhom rade sa domnievam, že tento výklad právnej normy nemôže závisieť od toho, či ide o faktický odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní, či o ňom rozhodli príslušné vnútroštátne súdy alebo či oň požiadala dotknutá osoba.
74.
Pripomínam, že podľa článku 27 ods. 3 tohto nariadenia s cieľom zabezpečiť právo žiadateľa na účinný opravný prostriedok proti rozhodnutiu o odovzdaní sú členské štáty povinné vo svojom vnútroštátnom práve stanoviť, že na základe odvolania alebo preskúmania získava dotknutá osoba právo zotrvať na území žiadajúceho členského štátu až do prijatia rozhodnutia vo veci odvolania alebo preskúmania [písmeno a) tohto ustanovenia], „alebo“ že odovzdanie sa automaticky odkladá, pričom súd potom v primeranej lehote preskúmava, či má toto odvolanie alebo toto preskúmanie odkladný účinok [písmeno b) uvedeného ustanovenia], „alebo“ že dotknutá osoba môže požiadať o odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní do prijatia rozhodnutia vo veci jej odvolania alebo preskúmania [písmeno c) tohto ustanovenia].
75.
Ako vyplýva zo slov, ktoré normotvorca Únie použil v článku 27 ods. 3 uvedeného nariadenia, osobitne z priraďovacej spojky „alebo“, ktorú normotvorca použil v písmenách a) a b) tohto ustanovenia, ide o alternatívne opatrenia.
76.
Po prvé zdôrazňujem, že v článku 28 ods. 3 treťom pododseku nariadenia Dublin III normotvorca stanovil, že šesťtýždňová lehota začína plynúť odvtedy, keď zanikol odkladný účinok odvolania alebo preskúmania „podľa článku 27 ods. 3“ tohto nariadenia. Normotvorca tak počíta túto lehotu rovnakým spôsobom, či už ide o faktický odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní v zmysle článku 27 ods. 3 písm. a) uvedeného nariadenia, či o ňom rozhodol príslušný vnútroštátny súd, v rámci článku 27 ods. 3 písm. b) nariadenia Dublin III, alebo či oň požiadala dotknutá osoba na základe možnosti, ktorú jej poskytuje článok 27 ods. 3 písm. c) tohto nariadenia.
77.
Po druhé si myslím, že vzhľadom na mieru voľnej úvahy, ktorú majú členské štáty na základe článku 27 ods. 3 uvedeného nariadenia, pokiaľ ide o formu a spôsoby odloženia výkonu rozhodnutia o odovzdaní, šesťtýždňová lehota uvedená v článku 28 ods. 3 nariadenia Dublin III tak môže byť len objektívnou lehotou, ktorá začína plynúť, od momentu, kedy zanikne odkladný účinok odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo odkladný účinok preskúmania, bez ohľadu na spôsob právnej úpravy zvolený členskými štátmi.
78.
V predmetnom prípade zo skutkového stavu, tak ako je uvedený vnútroštátnym súdom v jeho dožiadaní, vyplýva, že o takomto odklade výkonu rozhodol na základe kapitoly 12 § 13 zákona o cudzincoch migračný úrad.
79.
Vzhľadom na tieto úvahy tak Súdnemu dvoru navrhujem, aby rozhodol, že článok 28 ods. 3 tretí pododsek nariadenia Dublin III sa má vykladať v tom zmysle, že v prípade, že žiadateľ podal odvolanie proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo požiadal o preskúmanie tohto rozhodnutia, majú dotknuté členské štáty šesťtýždňovú lehotu na uskutočnenie odovzdania tohto žiadateľa po tom, ako zanikol odkladný účinok odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo odkladný účinok preskúmania tohto rozhodnutia, či už ide o faktický odklad výkonu v zmysle článku 27 ods. 3 písm. a) tohto nariadenia, či o ňom rozhodli príslušné vnútroštátne súdy v rámci článku 27 ods. 3 písm. b) uvedeného nariadenia, alebo či oň požiadala dotknutá osoba na základe článku 27 ods. 3 písm. c) tohto nariadenia.
C.
O druhej prejudiciálnej otázke
80.
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate Súdneho dvora pýta, či sa má článok 28 nariadenia Dublin III vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide v prejednávanej veci, ktorá na účely odovzdania žiadateľa o medzinárodnú ochranu zo žiadajúceho členského štátu do zodpovedného členského štátu umožňuje zaistenie po dobu najviac dvoch mesiacov, pokiaľ neexistujú závažné dôvody na dlhšie trvajúce zaistenie, po dobu najviac troch mesiacov, ak takéto dôvody existujú, a napokon najviac dvanástich mesiacov v prípade, že je pravdepodobné, že si výkon tohto odovzdania bude vyžadovať viac času z dôvodu chýbajúcej spolupráce žiadateľa alebo chýbajúcich dokumentov potrebných na účely uskutočnenia konania.
81.
Odpoveď na túto otázku vyplýva v prvom rade z výkladu znenia článku 28 ods. 3 tohto nariadenia, ktorý som uplatnil v rámci preskúmania prvej prejudiciálnej otázky.
82.
Z dôvodov, ktoré som uviedol vyššie, sa domnievam, že článok 28 ods. 3 uvedeného nariadenia sa v situácii, o akú ide v predmetnej veci, má vykladať v tom zmysle, že členské štáty majú maximálnu šesťtýždňovú lehotu od zaistenia žiadateľa na to, aby uskutočnili jeho odovzdanie do zodpovedného členského štátu.
83.
Vnútroštátna právna úprava, o akú ide v predmetnej veci, ktorá umožňuje zaistenie žiadateľa o medzinárodnú ochranu na dobu presahujúcu šesť týždňov a pripúšťa jej predĺženie až na maximálnu dobu dvanástich mesiacov, je pritom podľa môjho názoru v absolútnom rozpore s výkladom, ktorý sa má uplatniť, pokiaľ ide o znenie záväzného a priamo uplatniteľného ustanovenia, akým je článok 28 ods. 3 nariadenia Dublin III, a so záväznosťou, ktorá je tak spojená s nariadeniami Únie.
84.
V druhom rade ustanovenia tejto vnútroštátnej právnej úpravy, ktoré umožňujú predĺženie tohto zaistenia z vágnych dôvodov, a to až na maximálnu dobu dvanástich mesiacov „v prípade, že je pravdepodobné, že výkon rozhodnutia o odovzdaní potrvá dlhšie z dôvodu chýbajúcej spolupráce cudzinca, alebo v prípade, že sa čaká na získanie potrebných podkladov“ (
14
), podľa môjho názoru nielenže sú v rozpore so zásadami nevyhnutnosti a proporcionality, na ktorých má byť založené zaistenie žiadateľa o medzinárodnú ochranu, ale ani nespĺňajú požiadavky jasnosti a predvídateľnosti, ktoré sú kladené na prijímanie opatrení obmedzujúcich slobodu.
85.
Pripomínam, že v článku 28 tohto nariadenia je zámerom normotvorcu Únie zabezpečiť, aby k obmedzeniam výkonu práva na osobnú slobodu žiadateľa dochádzalo iba v medziach toho, čo je striktne nevyhnutné, s cieľom umožniť dotknutým členským štátom uskutočniť odovzdanie tohto žiadateľa.
86.
Jednak je na základe článku 28 ods. 2 uvedeného nariadenia zaistenie žiadateľa o medzinárodnú ochranu povolené iba z jedného jediného dôvodu, ktorý je založený na správaní tohto žiadateľa, pričom orgány musia preukázať, že predstavuje nezanedbateľné riziko úteku.
87.
Po druhé toto zaistenie sa nemôže predĺžiť nad rámec lehôt, ktoré sú výslovne stanovené v článku 28 ods. 3 druhom a treťom odseku nariadenia Dublin III. Tieto lehoty kladú striktné obmedzenie na realizáciu tohto konania. Normotvorca Únie nestanovuje žiaden dôvod, na základe ktorého by predĺženie týchto lehôt mohlo byť odôvodnené, a žiadajúci členský štát nebude mať napokon žiadnu inú možnosť, než ukončiť zaistenie žiadateľa, pokiaľ sa mu v stanovených lehotách nepodarí predložiť jeho dožiadanie o prevzatie, resp. prijatie späť alebo odovzdať tohto žiadateľa.
88.
Vnútroštátna právna úprava sa však od týchto zásad zjavne odkláňa.
89.
Po prvé táto právna úprava umožňuje predĺženie zaistenia.
90.
Po druhé táto právna úprava zakladá predĺženie tohto opatrenia pozbavujúceho osobnej slobody na existencii rizika alebo možnosti („v prípade, že je pravdepodobné“ (
15
)), čo je v zjavnom rozpore s požiadavkou predvídateľnosti a nezaisťuje potrebnú právnu istotu zaistenej osoby.
91.
Po tretie táto právna úprava umožňuje predĺženie zaistenia žiadateľa o medzinárodnú ochranu zo „závažných dôvodov“, ktoré nie sú spresnené, alebo z iných dôvodov, ktoré podľa môjho názoru nie sú presvedčivé.
92.
Táto právna úprava sa totiž tým, že umožňuje predĺženie tohto zaistenia až na maximálne dvanásť mesiacov z dôvodu, že je „pravdepodobné, že výkon rozhodnutia o odovzdaní potrvá dlhšie z dôvodu chýbajúcej spolupráce cudzinca, alebo v prípade, že sa čaká na získanie potrebných podkladov“ (
16
), dostáva do rozporu s dôvodmi, pre ktoré môže byť toto zaistenie nariadené podľa článku 28 ods. 2 nariadenia Dublin III.
93.
Pripomínam, že cieľom zaistenia žiadateľa o medzinárodnú ochranu je uľahčiť administratívne a praktické kroky smerujúce k odovzdaniu tohto žiadateľa, pričom sa zabezpečuje najmä to, aby bol k dispozícii príslušným orgánom a neohrozil uskutočnenie konania o odovzdaní. Domnievam sa, že od momentu, kedy je teda žiadateľ zaistený s cieľom zabezpečiť riadny výkon tohto odovzdania, je ťažké odôvodniť predĺženie takéhoto opatrenia tvrdením o chýbajúcej spolupráci tohto žiadateľa, ktorý je pritom pozbavený svojej osobnej slobody.
94.
Navyše, pokiaľ ide o dôvod založený na chýbajúcich dokumentoch potrebných na účely odovzdania, treba pripomenúť, že normotvorca Únie v článku 9 ods. 1 smernice 2013/33 výslovne uviedol, že „oneskorenie v správnom konaní, ktoré nie je zavinené žiadateľom, nie je dôvodom na to, aby bol žiadateľ naďalej zaistený“.
95.
Vzhľadom na tieto skutočnosti tak Súdnemu dvoru navrhujem, aby rozhodol, že článok 28 ods. 3 nariadenia Dublin III sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide v prejednávanej veci, ktorá na účely odovzdania žiadateľa o medzinárodnú ochranu zo žiadajúceho členského štátu do zodpovedného členského štátu umožňuje zaistenie maximálne po dobu dvoch mesiacov, pokiaľ neexistujú závažné dôvody na dlhšie trvajúce zaistenie, po dobu troch mesiacov, ak takéto dôvody existujú, a napokon po dobu dvanástich mesiacov v prípade, že je pravdepodobné, že si výkon tohto odovzdania bude vyžadovať viac času z dôvodu chýbajúcej spolupráce žiadateľa alebo chýbajúcich dokumentov potrebných na účely uskutočnenia konania.
V. Návrh
96.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby na otázky, ktoré mu položil Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Odvolací správny súd Štokholm, rozhodujúci vo veciach imigrácie, Švédsko) odpovedal takto:
1.
Článok 28 ods. 3 prvý pododsek nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov, sa má vykladať v tom zmysle, že v situácii, o akú ide v prejednávanej veci, keď žiadajúci členský štát zaistil žiadateľa o medzinárodnú ochranu po tom, ako dožiadaný členský štát akceptoval jeho prijatie späť, majú tieto členské štáty na výkon odovzdania žiadateľa šesťtýždňovú lehotu, ktorá sa počíta od zaistenia tohto žiadateľa.
2.
Článok 28 ods. 3 tretí pododsek nariadenia č. 604/2013 sa má vykladať v tom zmysle, že v prípade, že žiadateľ podal odvolanie proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo požiadal o preskúmanie tohto rozhodnutia, majú dotknuté členské štáty šesťtýždňovú lehotu na uskutočnenie odovzdania tohto žiadateľa po tom, ako zanikol odkladný účinok odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo odkladný účinok preskúmania tohto rozhodnutia, či už ide o faktický odklad výkonu v zmysle článku 27 ods. 3 písm. a) tohto nariadenia, či o ňom rozhodli príslušné vnútroštátne súdy v rámci článku 27 ods. 3 písm. b) uvedeného nariadenia, alebo či oň požiadala dotknutá osoba na základe článku 27 ods. 3 písm. c) tohto nariadenia.
3.
Článok 28 ods. 3 nariadenia č. 604/2013 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide v prejednávanej veci, ktorá na účely odovzdania žiadateľa o medzinárodnú ochranu zo žiadajúceho členského štátu do zodpovedného členského štátu umožňuje zaistenie maximálne po dobu dvoch mesiacov, pokiaľ neexistujú závažné dôvody na dlhšie trvajúce zaistenie, po dobu troch mesiacov, ak takéto dôvody existujú, a napokon po dobu dvanástich mesiacov v prípade, že je pravdepodobné, že si výkon tohto odovzdania bude vyžadovať viac času z dôvodu chýbajúcej spolupráce žiadateľa alebo chýbajúcich dokumentov potrebných na účely uskutočnenia konania.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 31), ďalej len „nariadenie Dublin III“.
(
3
)	Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 96.
(
4
)	Článok 2 písm. n) uvedeného nariadenia definuje „riziko úteku“ ako „existenci[u] dôvodov v konkrétnom prípade, ktoré sa zakladajú na objektívnych kritériách vymedzených právom, pre ktoré sa možno domnievať, že žiadateľ alebo štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátnej príslušnosti, na ktorých sa vzťahuje konanie o odovzdaní, môžu utiecť“.
(
5
)	SFS 2005, č. 716, ďalej len „zákon o cudzincoch“.
(
6
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
7
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
8
)	Pozri bod 34 týchto návrhov.
(
9
)	Pozri bod 43 týchto návrhov.
(
10
)	Pozri rozsudok z 29. januára 2009, Petrosian (C‑19/08, EU:C:2009:41, body 40 a 44).
(
11
)	C‑19/08, EU:C:2009:41.
(
12
)	Nariadenie Rady z 18. februára 2003 ustanovujúce kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov, ktoré bolo zrušené nariadením Dublin III.
(
13
)	Pozri rozsudok z 29. januára 2009, Petrosian (C‑19/08, EU:C:2009:41, bod 40).
(
14
)	Pozri kapitolu 10 § 4 druhý odsek zákona o cudzincoch. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
15
)	Tamže. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
16
)	Tamže. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.