62023TJ1093_RES
Vec T‑1093/23
AH
proti
Európskej komisii
Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá rozšírená komora) z 22. januára 2025
„Verejná služba – Zmluvní zamestnanci – Odmena – Príspevok na expatriáciu – Zamietnutie priznania príspevku na expatriáciu – Výpočet päťročného referenčného obdobia – Článok 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII k služobnému poriadku – Zodpovednosť“
Úradníci – Odmena – Príspevok na expatriáciu – Podmienky priznania – Zvyčajné bydlisko mimo členského štátu miesta výkonu práce počas rozhodujúceho obdobia – Uplatnenie v prípade opakovane uzatvorených zmlúv medzi dotknutou osobou a rôznymi inštitúciami so sídlom v tom istom mieste výkonu práce – Zachovanie priznania príspevku na expatriáciu
[Služobný poriadok úradníkov, príloha VII, článok 4 ods. 1 písm. a)]
(pozri body 32 – 34, 36 – 42, 44 – 47)
Žaloby úradníkov – Neobmedzená právomoc – Spory peňažného charakteru v zmysle článku 91 ods. 1 služobného poriadku – Pojem – Žaloba s cieľom spätného vyplatenia príspevku na expatriáciu – Začlenenie
(Služobný poriadok úradníkov, článok 91 ods. 1)
(pozri body 50 – 53)
Zhrnutie
Všeobecný súd, rozhodujúci v rozšírenej komore, po podaní žaloby zmluvného zamestnanca AH zrušil rozhodnutie Úradu Európskej komisie pre správu a úhradu individuálnych nárokov (PMO) o odmietnutí priznať AH nárok na príspevok na expatriáciu (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). Všeobecný súd pritom spresnil okolnosti, za ktorých musí byť zmluvným zamestnancom priznaný nárok na príspevok na expatriáciu.
Žalobca, taliansky štátny príslušník s bydliskom v Bruseli od mája 2017, bol prijatý do zamestnania ako zmluvný zamestnanec Výboru regiónov na obdobie od 1. októbra 2022 do 30. septembra 2023. Výbor regiónov mu pri stanovení jeho peňažných nárokov pri nástupe do služby v tomto výbore priznal príspevok na expatriáciu uvedený v článku 69 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“), vypočítaný v súlade s článkom 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII k tomuto služobnému poriadku.
Keďže žalobca bol prijatý na pracovné miesto zmluvného zamestnanca na Generálnom sekretariáte Rady (GSR), 31. januára 2023 ukončil svoje zamestnanie vo Výbore regiónov. Nasledujúci deň nastúpil do služby v GSR.
Pri tomto poslednom uvedenom nástupe do služby mu PMO oznámil napadnuté rozhodnutie, podľa ktorého nemal nárok na príspevok na expatriáciu, pretože na jednej strane jeho zamestnanie v GSR malo predstavovať nový nástup do služby. Na druhej strane mal pracovať a bývať v Belgicku počas celého referenčného obdobia piatich rokov, ktoré bolo rozhodujúce pre tento nárok, uvedeného v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážke prílohy VII k služobnému poriadku, ktoré bolo stanovené ako obdobie od 1. augusta 2017 do 31. júla 2022, teda päť rokov, ktoré sa skončili šesť mesiacov pred 1. februárom 2023, čo je dátum prijatia žalobcu do zamestnania v GSR.
Posúdenie Všeobecným súdom
V prvom rade Všeobecný súd uviedol, že cieľom príspevku na expatriáciu je kompenzovať osobitné náklady a nevýhody vyplývajúce z nástupu do služby v Únii pre úradníkov a zamestnancov, ktorí sú z tohto dôvodu nútení zmeniť si pobyt zo štátu svojho bydliska do štátu miesta výkonu práce a začleniť sa do nového prostredia.
V prejednávanej veci sa situácia žalobcu, ako bola konštatovaná v čase jeho nástupu do služby vo Výbore regiónov, v čase jeho nástupu do služby v GSR nezmenila. To isté platí, pokiaľ ide o náklady a nevýhody, ktoré má príspevok na expatriáciu kompenzovať. Nedošlo teda k časovému prerušeniu medzi zmluvou uzavretou s Výborom regiónov a zmluvou uzavretou s GSR. Okrem toho, keďže Výbor regiónov a GSR sa nachádzajú v Belgicku, zmena zamestnania neviedla k zmene štátu miesta výkonu práce.
V tejto súvislosti chýbajúce časové prerušenie medzi zmluvami, ktoré žalobca postupne uzavrel s Výborom regiónov a GSR, ako aj skutočnosť, že nezmenil štát miesta výkonu práce, umožňujú dospieť k záveru, že napriek zmene zamestnávateľa existovala v prejednávanej veci kontinuita medzi zmluvami žalobcu odôvodňujúca obnovenie jeho nároku na príspevok na expatriáciu stanovený pri jeho nástupe do služby vo Výbore regiónov.
V dôsledku toho Všeobecný súd dospel k záveru, že PMO vychádzal zo zjavne nesprávneho posúdenia a nesprávneho právneho posúdenia, pokiaľ ide o výklad článku 4 ods. 1 prílohy VII k služobnému poriadku, keď zamietol žalobcovi nárok na príspevok na expatriáciu pri jeho prijatí do zamestnania v GSR.
V druhom rade Všeobecný súd pripomenul, že v sporoch finančného charakteru má neobmedzenú právomoc v súlade s článkom 91 ods. 1 služobného poriadku, ktorý mu ukladá povinnosť rozhodnúť spor, ktorý mu bol predložený, v celom rozsahu, to znamená rozhodnúť o všetkých právach a povinnostiach zamestnancov, ak nerozhodne, že uvedenú časť rozsudku vykoná pod jeho dohľadom príslušná inštitúcia za presných podmienok, ktoré určí.
„Spory finančného charakteru“ v zmysle uvedeného ustanovenia predstavujú nielen žaloby o určenie zodpovednosti podané zamestnancami proti inštitúcii, ale aj všetky žaloby, na základe ktorých má inštitúcia vyplatiť zamestnancovi určitú sumu, na ktorú má podľa svojho názoru nárok podľa služobného poriadku alebo iného aktu, ktorý upravuje ich pracovný pomer. Súdu Únie teda prislúcha, aby prípadne uložil inštitúcii povinnosť zaplatiť určitú sumu, na ktorú má žalobca nárok podľa služobného poriadku alebo iného právneho aktu.
Všeobecný súd preto dospel k záveru, že žalobca mal nárok na príspevok na expatriáciu od 1. februára 2023, teda odo dňa jeho prijatia do zamestnania v GSR.