NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
TAMARA ĆAPETA
prednesené 25. mája 2023(1)
Vec C‑175/22
BK,
za účasti:
Specializirana prokuratura
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný trestný súd, Bulharsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v trestných veciach – Smernica 2012/13/EÚ – Právo na informácie v trestnom konaní – Článok 6 ods. 4 – Právo na informovanie o zmene kvalifikácie trestného činu vnútroštátnym súdom – Článok 47 druhý odsek Charty základných práv Európskej únie – Právo na spravodlivý proces – Nestrannosť súdov“
I.      Úvod
1.        Podľa najnovších správ čelí každoročne trestnému konaniu v rámci celej Európskej únie 9 miliónov ľudí.(2) Európska únia preto prijala niekoľko právnych nástrojov, v ktorých sa stanovujú určité spoločné procesné práva, ktoré sa uplatňujú v trestnom konaní.
2.        Jedným z týchto nástrojov je smernica 2012/13/EÚ o práve na informácie v trestnom konaní(3), v ktorej sa stanovujú pravidlá týkajúce sa práva osôb na informácie o ich procesných právach vrátane obvinenia, ktoré bolo voči nim vznesené.
3.        Prejednávaná vec vychádza z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný trestný súd, Bulharsko) a ktorý sa týka výkladu uvedenej smernice spolu s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
4.        Hlavnou otázkou, ktorá sa v tejto veci otvorila, je v zásade to, či smernica 2012/13 bráni vnútroštátnym právnym predpisom, ktoré umožňujú súdu rozhodnúť o tom, že obvinená osoba je vinná z trestného činu, v prípade ktorého daný súd zmenil kvalifikáciu bez toho, aby bola táto osoba o tom informovaná pred vynesením rozsudku. Z prejednávanej veci tiež vyplývajú otázky, či skutočnosť, že informácie o zmene kvalifikácie trestného činu pochádzajú od súdu, môže byť v rozpore so zárukami nestrannosti súdov zakotvenými v článku 47 druhom odseku Charty.
II.    Skutkový stav prejednávanej veci, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
5.        Specializirana prokuratura (Špeciálna prokuratúra, Bulharsko) podala proti obvinenému BK obžalobu zo spáchania trestného činu na Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný trestný súd, Bulharsko), ktorý je v prejednávanej veci vnútroštátnym súdom.
6.        Specializirana prokuratura (Špeciálna prokuratúra) obvinila BK zo spáchania trestného činu korupcie v rámci jeho funkcie policajného vyšetrovateľa. Podľa bulharského Trestného zákona(4) sa za tento trestný čin môže uložiť trest odňatia slobody v dĺžke od 3 do 15 rokov, peňažná pokuta vo výške 25 000 levov (BGN) (približne 12 500 eur), konfiškácia polovice majetku a strata práv.
7.        Obhajoba BK proti takejto právnej kvalifikácii namietala a tvrdila, že predmetné činy nepatria do rozsahu povinností BK ako policajného vyšetrovateľa a skôr predstavujú trestný čin podvodu. Podľa bulharského Trestného zákona(5) sa za takýto skutok môže uložiť trest odňatia slobody v dĺžke do piatich rokov.
8.        Vnútroštátny súd poukazuje na to, že jeho rozhodnutie musí byť v zásade vydané v súvislosti s trestným činom tak, ako ho formulovala prokuratúra. Ak by dospel k záveru, že nie sú splnené znaky namietanej skutkovej podstaty trestného činu, musel by vyhlásiť oslobodzujúci rozsudok. Ak by však považoval ďalšie skutočnosti uvádzané prokuratúrou za správne, musel by preskúmať, či tieto skutočnosti nenapĺňajú znaky iného trestného činu, za ktorý sa uloží rovnaká alebo prísnejšia trestná sadzba.
9.        Vnútroštátny súd vysvetľuje, že v takomto prípade sa príslušné bulharské právne predpisy(6) vykladajú podľa judikatúry v tom zmysle, že umožňujú súdu na základe vlastného podnetu zmeniť právnu kvalifikáciu trestného činu bez toho, aby predtým informoval obvinenú osobu. Je to tak len v prípade, ak nedochádza k podstatnej zmene skutočností, na základe ktorých bolo vznesené obvinenie, a nová právna kvalifikácia nevedie k uloženiu prísnejšieho trestu.(7) V praxi to znamená, že obvinená osoba sa o novej právnej kvalifikácii dozvie až pri vynesení rozsudku súdu.
10.      Vnútroštátny súd sa preto domnieva, že podľa vnútroštátneho práva by malo byť možné zmeniť právnu kvalifikáciu trestného činu, z ktorého je BK obvinený, a tým konštatovať trestný čin podvodu, ako tvrdí obhajoba BK. Vnútroštátny súd takisto uvádza ďalší možný trestný čin, a to neprípustné ovplyvňovanie, ktoré možno podľa bulharského Trestného zákona(8) potrestať odňatím slobody až na šesť rokov alebo peňažnou pokutou vo výške 5 000 BGN (približne 2 500 eur).
11.      Vnútroštátny súd má však určité pochybnosti o tom, či je vnútroštátna právna úprava tak, ako je vykladaná v judikatúre, v súlade s článkom 6 ods. 3 a 4 smernice 2012/13, keďže obvinenej osobe sa odopiera možnosť brániť sa proti novej právnej kvalifikácii a dozvie sa o nej až pri odsúdení. Vnútroštátny súd si však aj tak nie je istý, či skutočnosť, že nová právna kvalifikácia nezahŕňa prísnejšiu trestnú sadzbu, môže túto vnútroštátnu právnu úpravu odôvodniť.
12.      Vnútroštátny súd ďalej poznamenáva, že ak Súdny dvor zistí, že smernica 2012/13 bráni tejto vnútroštátnej právnej úprave, musel by BK informovať o možnosti odsúdenia na základe inej právnej kvalifikácie, než je tá, ktorú určila prokuratúra, a poskytnúť mu možnosť pripraviť si obhajobu. Vnútroštátny súd sa obáva, že v takomto prípade by mohol stratiť nestrannosť, pokiaľ by považoval určitú právnu kvalifikáciu za možnú, a potom by obvinenú osobu na základe tejto kvalifikácie odsúdil, a to aj vtedy, ak by tejto osobe umožnil, aby sa na to pripravila. Za týchto okolností si vnútroštátny súd nie je istý, či skutočnosť, že informácie o zmene kvalifikácie trestného činu prichádzajú od súdu, a nie od prokuratúry, môže viesť k pochybnostiam o nestrannosti tohto súdu, ktorá je zaručená v článku 47 druhom odseku Charty.
13.      Za týchto okolností Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný trestný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„[1.] Bráni článok 6 ods. 3 a 4 smernice [2012/13] tomu, aby ustanovenia vnútroštátnej právnej úpravy, konkrétne článok 301 ods. 1 bod 2 v spojení s článkom 287 ods. 1 [NPK], boli v judikatúre vykladané v tom zmysle, že súd sa vo svojom rozsudku môže odchýliť od právnej kvalifikácie skutku uvedenej v obžalobe – za predpokladu, že sa takýto skutok nekvalifikuje ako závažnejší trestný čin –, pričom dôvodom pre rozpor s uvedeným článkom smernice by bola skutočnosť, že obžalovaný nebol pred vyhlásením rozsudku riadne informovaný o novej, zmenenej právnej kvalifikácii a nemohol sa voči nej brániť?
[2.] V prípade kladnej odpovede na prvú prejudiciálnu otázku: Bráni článok 47 druhý odsek [Charty] tomu, aby súd informoval obvineného o tom, že môže vo veci samej rozhodnúť na základe inej právnej kvalifikácie skutku, a aby mu okrem toho umožnil pripraviť si obhajobu vo vzťahu k tejto kvalifikácii, pričom dôvodom pre rozpor s uvedeným článkom Charty by bolo to, že podnet na takúto zmenu právnej kvalifikácie nevychádzal od prokurátora?“
14.      Listom z 5. augusta 2022 Sofijski gradski săd (Krajský súd Sofia‑mesto, Bulharsko) informoval Súdny dvor o tom, že na základe legislatívnej zmeny, ktorá nadobudla účinnosť 27. júla 2022, bol Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný trestný súd) zrušený a že niektoré trestné veci prejednávané na tomto súde vrátane prejednávanej veci boli od tohto dátumu postúpené na Sofijski gradski săd (Krajský súd Sofia‑mesto).
15.      Písomné pripomienky Súdnemu dvoru predložili Česká republika a Európska komisia. Dňa 2. marca 2023 sa konalo pojednávanie, na ktorom títo účastníci konania predniesli ústne pripomienky.
III. Analýza
16.      Dve otázky, ktoré boli Súdnemu dvoru predložené, vyplývajú z určitých osobitostí bulharského trestného práva procesného, pokiaľ ide o možnosť súdu za určitých okolností zmeniť kvalifikáciu trestného činu bez upovedomenia obvinenej osoby. V praxi to znamená, že takáto osoba sa o novej právnej kvalifikácii trestného činu dozvie až pri vynesení rozsudku súdu, a nemá tak v rámci trestného konania možnosť obrany proti tejto novej právnej kvalifikácii. Takáto zmena kvalifikácie je však prípustná len vtedy, ak nedochádza k podstatnej zmene skutočností, na základe ktorých bolo vznesené obvinenie, a nová právna kvalifikácia nevedie k uloženiu prísnejšej trestnej sadzby. Tieto osobitosti sú dôsledkom súdneho výkladu príslušných bulharských právnych predpisov.
17.      Pochybnosti vznesené vnútroštátnym súdom o súlade týchto vnútroštátnych právnych predpisov s právom Únie si vyžadujú výklad článku 6 smernice 2012/13 a základného práva na nestranný súd zaručeného článkom 47 Charty. Týmito dvoma otázkami sa budem zaoberať postupne.
A.      Prvá otázka
18.      Prvá otázka sa týka práva obvinenej osoby na informácie o zmene kvalifikácie trestného činu. Táto otázka si podľa môjho názoru vyžaduje výklad článku 6 ods. 4 smernice 2012/13, hoci vnútroštátny súd uvádza vo svojej otázke aj článok 6 ods. 3 danej smernice.(9)
19.      Preto navrhujem, aby Súdny dvor preformuloval prvú otázku v tom zmysle, že sa ňou vnútroštátny súd v zásade pýta, či článok 6 ods. 4 smernice 2012/13 bráni vnútroštátnym právnym predpisom, ktoré súdu umožňujú informovať obvinenú osobu o tom, že zmenil kvalifikáciu trestného činu, až pri vyhlásení rozsudku.
20.      Z tejto otázky vyplýva, že súd môže právnu kvalifikáciu trestného činu zmeniť z vlastného podnetu. Na úvod by som chcela objasniť, že v prejednávanej veci sa od Súdneho dvora nežiada, aby rozhodol o tom, či je takáto právomoc vnútroštátneho súdu zlučiteľná s právom Únie.(10) Prvá otázka sa týka iba okamihu, kedy sa má zmena oznámiť obvinenej osobe.
21.      Vzhľadom na to, že odpoveď na túto otázku si vyžaduje výklad smernice 2012/13, najprv sa stručne vyjadrím k tejto smernici a jej článku 6.
1.      Smernica 2012/13 a jej článok 6
22.      Smernica 2012/13 je jednou zo šiestich smerníc o „procesných právach“ alebo smerníc „založených na pláne“, ktoré vychádzajú z uznesenia Rady o pláne na posilnenie procesných práv podozrivých alebo obvinených osôb v trestnom konaní z roku 2009.(11) To bolo prijaté v rámci Štokholmského programu Európskej rady pre priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti(12). Uvedené smernice sa zakladajú na právomoci Únie podľa článku 82 ods. 2 písm. b) ZFEÚ stanoviť minimálne pravidlá týkajúce sa práv jednotlivcov v trestnom konaní(13).
23.      Hlavným odôvodnením takýchto spoločných pravidiel je uľahčenie vzájomného uznávania súdnych rozhodnutí v trestných veciach.(14) Veľmi jasne je to premietnuté do preambuly smernice 2012/13.(15)
24.      V smernici 2012/13 sa stanovujú minimálne pravidlá týkajúce sa práva na informácie podozrivých a obvinených osôb v trestných konaniach.(16) Právo na informácie v trestných konaniach je základným prvkom práva na spravodlivý proces,(17) keďže proces môže byť spravodlivý len vtedy, ak sú si jednotlivci vedomí svojich práv.(18)
25.      Článok 6 smernice 2012/13, ktorý je relevantný pre prejednávanú vec, prispieva k zabezpečeniu spravodlivého procesu tým, že sa v ňom stanovujú pravidlá týkajúce sa jedného aspektu práva na informácie.(19) Týka sa práva podozrivých alebo obvinených osôb vedieť, z čoho sú obvinené. Toto ustanovenie znie:
„1.      Členské štáty zabezpečia, aby podozrivým alebo obvineným osobám boli poskytnuté informácie o trestnom čine, zo spáchania ktorého sú podozrivé alebo obvinené. Tieto informácie sa poskytnú bezodkladne v takom rozsahu, aký je potrebný na zaručenie spravodlivého konania a účinné uplatnenie práva na obhajobu.
2.      Členské štáty zabezpečia, aby boli podozrivé alebo obvinené osoby, ktoré sú zatknuté alebo zadržané, informované o dôvodoch zatknutia alebo zadržania vrátane trestného činu, z ktorého spáchania sú podozrivé alebo obvinené.
3.      Členské štáty zabezpečia, aby sa najneskôr pri podaní obžaloby súdu poskytli podrobné informácie o obvinení, vrátane povahy a právnej kvalifikácie predmetného trestného činu, ako aj povahy predpokladanej účasti obvinenej osoby na spáchaní tohto činu.
4.      Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby boli bezodkladne informované o akýchkoľvek zmenách, ktoré sa týkajú informácií, ktoré im boli poskytnuté v súlade s týmto článkom, ak je to potrebné na zaručenie spravodlivého konania.“
26.      V odôvodnení 27 smernice 2012/13 sa uvádza, že osobám obvineným zo spáchania trestného činu by sa mali poskytnúť všetky informácie o obvinení, ktoré sú potrebné na prípravu ich obhajoby, ako aj na zaručenie spravodlivého konania.
27.      V odôvodnení 29 smernice 2012/13 sa ďalej uvádza, že ak sa v priebehu trestného konania zmenia skutočnosti, na základe ktorých bolo voči podozrivým alebo obvineným osobám vznesené obvinenie, do takej miery, že sa tým výrazne zmení ich postavenie, malo by sa im to oznámiť, ak je to potrebné na zaručenie spravodlivého konania, a to v čase, ktorý im umožní účinné uplatnenie práva na obhajobu.
2.      O prvej otázke
28.      Je v rozpore s článkom 6 ods. 4 smernice 2012/13 informovať obvinenú osobu, že obvinenia voči nej boli zmenené, až pri vynesení rozsudku, ktorým sa osoba za tieto zmenené obvinenia odsudzuje?
29.      Zrejmou odpoveďou je „áno“, pretože obvinená osoba nedostala možnosť, aby sa obhájila proti obvineniam, za ktoré bola odsúdená. Je však odpoveď taká zrejmá aj vtedy, ak nové aj pôvodné obvinenie zahŕňajú rovnaké znaky skutkovej podstaty? Môže sa predpokladať, že v takejto situácii by sa obvinená osoba nemohla obhajovať?
30.      Česká republika sa domnieva, že článok 6 ods. 4 smernice 2012/13 takým vnútroštátnym právnym predpisom, ako sú predmetné právne predpisy, nebráni, pokiaľ nová právna kvalifikácia nie je prísnejšia alebo prekvapujúca. Svoje tvrdenie zakladá na znení tohto ustanovenia, podľa ktorého musia byť podozrivé alebo obvinené osoby o zmenách informované len vtedy, „ak je to potrebné na zaručenie spravodlivého konania“. Česká republika na pojednávaní uviedla príklad trestných činov krádeže a lúpeže. Ako vysvetlila, krádež sa zvyčajne vymedzuje ako privlastnenie majetku niekoho iného, kým lúpežou sa vo všeobecnosti označuje krádež s použitím násilia. Ak je trestný čin najprv právne kvalifikovaný ako lúpež a následne sa táto kvalifikácia zmení na krádež, obvinenú osobu o tom nie je potrebné informovať, pretože lúpež zahŕňa všetky znaky skutkovej podstaty krádeže, a tak už existovala príležitosť na predloženie obhajoby. Ak je však pôvodnou právnou kvalifikáciou trestného činu krádež, nie je možné zmeniť ju na lúpež bez toho, aby bola obvinená osoba informovaná a bola jej poskytnutá príležitosť na predloženie obhajoby, keďže krádež nezahŕňa všetky znaky skutkovej podstaty lúpeže.
31.      Komisia tvrdí, že článok 6 ods. 4 smernice 2012/13 bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, aká je predmetom prejednávanej veci. Komisia však zastáva názor, že v situácii, v ktorej sú znaky skutkovej podstaty prekvalifikovaného trestného činu už obsiahnuté v pôvodnom trestnom čine, by nebolo nutné obvinenú osobu informovať pred vynesením rozsudku. V takomto prípade by obvinená osoba nemusela meniť stratégiu svojej obhajoby. Toto však podľa Komisie nie je prípad prejednávanej veci.
32.      Česká republika aj Komisia sa odvolávajú na judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP). Uvádzajú, že zistenie porušenia Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (ďalej len „EDĽP“) je podmienené zaručením spravodlivého konania, čo je dôvod, prečo sa musí zohľadniť, či obvinená osoba vedela v priebehu konania o možnosti novej právnej kvalifikácie. Výklad článku 6 ods. 4 smernice 2012/13, a najmä jeho formulácia „potrebné na zaručenie spravodlivého konania“, by sa mali chápať podobným spôsobom.
33.      Je preto potrebné začať preskúmaním príslušnej judikatúry Súdneho dvora v bode a) nižšie a ESĽP v bode b) nižšie.
a)      Príslušná judikatúra Súdneho dvora
34.      Rozsudok vo veci Kolev a i.(20) sa primárne týkal výkladu článku 6 ods. 3 smernice 2012/13. Súdny dvor zasadajúci vo veľkej komore rozhodol, že cieľ článku 6 smernice 2012/13, ktorým je umožniť účinný výkon práva na obhajobu a zaručiť spravodlivé konanie, si vyžaduje, že obvinená osoba musí dostať podrobné informácie o obvineniach v takom čase, ktorý jej umožní účinne si pripraviť svoju obhajobu. Pre prejednávanú vec je dôležité, že Súdny dvor ďalej rozhodol, že takáto požiadavka nebráni možnosti, že informácie týkajúce sa obvinení, ktoré boli zaslané obhajobe, môžu podliehať neskorším zmenám, najmä pokiaľ ide o právnu kvalifikáciu činov, ktoré sú predmetom obvinení, ako sa stanovuje v článku 6 ods. 4 smernice 2012/13. Súdny dvor však zdôrazňuje, že takéto zmeny musia byť oznámené obvinenej osobe alebo jej obhajcovi v čase, keď ešte stále môžu účinne reagovať, a to pred fázou porady súdu.(21)
35.      Vo svojom rozsudku vo veci Moro(22) Súdny dvor zopakoval vyššie uvedené zistenia a rozhodol, že informácie o akejkoľvek zmene v súvislosti s obvinením sa týkajú nielen zmien v činoch, z ktorých je daná osoba obvinená, ale aj zmeny právnej kvalifikácie týchto činov. To je potrebné podľa článku 6 ods. 4 smernice 2012/13, aby si obvinená osoba mohla uplatniť svoje práva na obhajobu konkrétnym a účinným spôsobom.(23)
36.      Z judikatúry Súdneho dvora tak jasne vyplýva, že v situácii zmeny kvalifikácie trestného činu sa v článku 6 ods. 4 smernice 2012/13 vyžaduje, aby bola obvinená osoba o zmene kvalifikácie informovaná v čase, ktorý jej umožní reagovať na nové obvinenie a ktorý musí nastať pred fázou porady súdu.
37.      Uvedená judikatúra teda podporuje názor, podľa ktorého sú také vnútroštátne právne predpisy, aké sú predmetom prejednávanej veci, v rozpore s článkom 6 ods. 4 smernice 2012/13. Súdny dvor však v žiadnych z uvedených predchádzajúcich vecí nerozhodol o otázke, či sa informácie o zmene kvalifikácie trestného činu musia obvinenej osobe poskytnúť aj v prípade, že sa nová právna kvalifikácia zakladá na rovnakej skutkovej podstate ako pôvodná právna kvalifikácia. Z tohto dôvodu nie je možné domnievať sa, že existujúca judikatúra poskytuje na účely prejednávanej veci konečnú odpoveď.
b)      Príslušná judikatúra ESĽP
38.      Ako som už vysvetlila (pozri bod 32 vyššie), Česká republika aj Komisia sa odvolávajú na judikatúru ESĽP týkajúcu sa článku 6 ods. 3 písm. a) EDĽP, v ktorom sa stanovuje právo dotknutého jednotlivca byť bez meškania a v jazyku, ktorému rozumie, podrobne oboznámený s povahou a dôvodom obvinenia vzneseného proti nemu.
39.      Na úvod ESĽP konštatoval, že článok 6 ods. 3 písm. a) EDĽP poskytuje jednotlivcovi právo byť oboznámený nielen s dôvodom obvinenia (to znamená s činmi, ktoré spáchal a z ktorých obvinenie vychádza), ale aj s tým, ako boli tieto činy z právneho hľadiska charakterizované. To sa považuje za dôležité na zabezpečenie spravodlivého konania.(24) Následne sa pôsobnosť článku 6 ods. 3 písm. a) EDĽP posudzuje z hľadiska všeobecnejšieho práva na spravodlivé pojednávanie zaručené v článku 6 ods. 1 EDĽP a práva jednotlivca mať primeraný čas a možnosti na prípravu svojej obhajoby podľa článku 6 ods. 3 písm. b) EDĽP.(25)
40.      Pokiaľ ide o zmeny v obvineniach, obvinená osoba musí byť o nich riadne a plne informovaná a musí mať aj čas a prostriedky potrebné na to, aby mohla na ne reagovať a pripraviť si obhajobu na základe akýchkoľvek nových informácií či tvrdení.(26) Podľa ustálenej judikatúry ESĽP v prípade, že súdy majú podľa vnútroštátneho práva právo zmeniť kvalifikáciu náležite zistených skutočností, musia zabezpečiť, aby mala obvinená osoba možnosť uplatniť svoje právo na obhajobu v tejto veci konkrétnym a účinným spôsobom. Z toho vyplýva, že osoba je podrobne a včas oboznámená nielen so skutkovým stavom, na ktorom je obvinenie založené, ale aj s tým, ako bol tento skutkový stav právne kvalifikovaný.(27)
41.      Na základe týchto úvah ESĽP zistil, že k porušeniu článku 6 ods. 3 písm. a) a b) EDĽP v spojení s článkom 6 ods. 1 EDĽP dochádza v situáciách, keď súd zmení kvalifikáciu trestného činu a obvinená osoba nedostane možnosť obhajovať sa proti novej právnej kvalifikácii praktickým a účinným spôsobom a včas.(28) ESĽP predovšetkým zdôraznil, že pokiaľ sa informácie poskytnú v čase, keď už dotknutá osoba nemá možnosť pripraviť si obhajobu proti novému obvineniu a o prekvalifikovaní sa dozvie až prostredníctvom rozsudku súdu, už je to príliš neskoro.(29)
42.      ESĽP navyše nepovažoval skutočnosť, že prekvalifikovanie zahŕňa uplatnenie menej prísnej trestnej sadzby, za relevantnú.(30)
43.      Napríklad v rozsudku vo veci Pélissier a Sassi v. Francúzsko(31) ESĽP zasadajúci vo veľkej komore usúdil, že došlo k porušeniu EDĽP, keď súd zmenil kvalifikáciu trestného činu podvodného úpadku na trestný čin napomáhania podvodnému úpadku a navádzania naň za okolností, keď o tomto neboli obvinené osoby informované. V tomto kontexte ESĽP posudzoval, či mali tieto osoby vedieť o možnosti, že by mohli byť odsúdené na základe nového obvinenia. So zreteľom na rozdiely v znakoch skutkovej podstaty, ktoré bolo potrebné preukázať, ESĽP dospel k záveru, že nové obvinenie z napomáhania a navádzania nepredstavovalo znak vlastný pôvodnému obvineniu, ktorý im bol známy od začiatku konania. Hoci mu neprislúchalo vecne posúdiť obhajobu, ktorú by mohli dané osoby uplatniť, pokiaľ by mali možnosť vyjadriť sa k novému obvineniu, ESĽP napriek tomu konštatoval, že je možné tvrdiť, že obhajoba by bola odlišná. Z toho vyplýva, že pri uplatnení práva prekvalifikovať obvinenie stanoveného vo vnútroštátnom práve mal súd poskytnúť obvineným osobám možnosť pripraviť si proti novému obvineniu obhajobu. Dozvedieť sa o prekvalifikovaní až z rozsudku bolo príliš neskoro.
44.      Podobne ESĽP zistil porušenie EDĽP vo veci Penev v. Bulharsko(32). ESĽP zdôraznil, že obvinená osoba nemohla vedieť, že súd môže vyniesť verdikt na základe novej právnej kvalifikácie, že znaky skutkovej podstaty pôvodného a nového trestného činu boli odlišné a že o znakoch skutkovej podstaty nového trestného činu sa v rámci konania nikdy nehovorilo, keďže o tejto novej právnej kvalifikácii sa obvinená osoba dozvedela až zo súdneho rozsudku. ESĽP odmietol argumentáciu, že právna kvalifikácia trestného činu nemá veľký význam, pokiaľ je alternatívne odsúdenie založené na rovnakých skutkových okolnostiach, a zopakoval, že podľa EDĽP sa vyžaduje, aby obvinená osoba bola podrobne oboznámená nielen so skutkami, ktoré údajne spáchala, ale aj s tým, ako boli právne kvalifikované.
45.      Vec D.M.T. a D.K.I. v. Bulharsko(33) sa na prejednávanú vec podobá zrejme najviac, keďže v nej išlo o prekvalifikovanie trestného činu korupcie na trestný čin podvodu. ESĽP zistil, že došlo k porušeniu EDĽP, pretože obvinený nebol v priebehu konania o zmene kvalifikácie informovaný a o nových obvineniach, ktoré boli proti nemu vznesené, sa dozvedel až z rozsudku súdu. Podľa ESĽP obvinený nemohol toto prekvalifikovanie predpokladať, keďže znaky skutkovej podstaty daných dvoch trestných činov boli odlišné, a preto bolo možné, že by sa obhajoba líšila.
46.      Považujem za dôležité poznamenať, že v týchto veciach existovali rozdiely v znakoch skutkovej podstaty, ktoré sa mali preukázať v rámci pôvodného a prekvalifikovaného trestného činu.
47.      ESĽP naopak nezistil porušenie EDĽP v situáciách, keď sa obvinenej osobe poskytla možnosť reagovať na novú právnu kvalifikáciu trestného činu.(34) Je to tak v prípade, že bola obvinená osoba informovaná o možnosti zmeny obvinení počas skúmania veci príslušným súdom a mala možnosť predložiť argumenty proti novým obvineniam pred vynesením rozsudku.(35) Táto situácia sa však líši od situácie v prejednávanej veci, v ktorej sa obvinený o zmene kvalifikácie trestného činu dozvedel až po vynesení rozsudku.
48.      V niektorých veciach ESĽP nezistil žiadne porušenie EDĽP v prípade, že obvinená osoba sa považovala za oboznámenú s prvkami novej právnej kvalifikácie a mala možnosť sa brániť proti obvineniu z trestného činu.
49.      Vo veci Salvador Torres v. Španielsko(36) ESĽP nezistil žiadne porušenie práva obvineného podľa článku 6 ods. 3 písm. a) EDĽP, keď bol trestný čin zmenený z prostej sprenevery na prostú spreneveru s priťažujúcimi okolnosťami, pri ktorej obvinený zneužil verejnú povahu svojho postavenia. Verejná povaha postavenia obvineného bola prvkom, ktorý bol podstatnou súčasťou pôvodného obvinenia a ktorý mu tak bol známy od začiatku konania. Obvinený mal tak možnosť venovať sa tejto otázke počas konania.
50.      Podobne aj vo veci Marilena‑Carmen Popa v. Rumunsko(37) ESĽP nezistil žiadne porušenie EDĽP, keď súd zmenil právnu kvalifikáciu trestného činu z opakovaných činov falšovania a pozmeňovania na jednorazový čin falšovania a pozmeňovania. ESĽP zistil, že jednorazový čin falšovania a pozmeňovania, za ktorý bola daná osoba odsúdená, bol podstatným prvkom pôvodného obvinenia, ktoré bolo proti nej vznesené za opakované činy falšovania a pozmeňovania. Preto o ňom obvinená osoba od začiatku trestného konania vedela a mohla v priebehu konania vyjadriť svoje názory, predložiť pripomienky a dôkazy na svoju obhajobu v súvislosti s každým činom falšovania a pozmeňovania, z ktorého bola obvinená. Za týchto okolností ESĽP dospel k názoru, že obvinená osoba si musela byť plne vedomá možnosti, že ju vnútroštátne súdy môžu uznať za vinnú z prekvalifikovaného trestného činu.
51.      A napokon napríklad v rozsudku Gea Catalán v. Španielsko(38) ESĽP nezistil žiadne porušenie EDĽP, keď nezrovnalosť, v súvislosti s ktorou bola podaná sťažnosť, bola dôsledkom administratívnej chyby, ktorej sa dopustil prokurátor, ale obvinená osoba bola riadne informovaná o všetkých prvkoch obvinenia v danom konaní.
52.      Uvedenú judikatúru ESĽP tak možno zaradiť do dvoch skupín. V prvej skupine vecí sa znaky skutkovej podstaty pôvodného trestného činu a prekvalifikovaného trestného činu líšia. V takýchto veciach ESĽP dospel k záveru, že obvinená osoba nemala možnosť obhájiť sa pred vynesením rozsudku, ktorým bola odsúdená za prekvalifikovaný trestný čin. Prejednávaná vec sa podľa všetkého týka takejto situácie, ale to musí posúdiť vnútroštátny súd. Do druhej skupiny patria veci, v ktorých znaky skutkovej podstaty pôvodného trestného činu zahŕňajú znaky skutkovej podstaty prekvalifikovaného trestného činu (ako príklad uvedený Českou republikou, ktorý sa týka krádeže a lúpeže a ktorý sa uvádza v bode 30 vyššie). Judikatúra ESĽP podľa všetkého naznačuje, že v takýchto situáciách už obvinená osoba mala možnosť obhájiť sa a stratégia jej obhajoby by nebola iná. Z tohto dôvodu informovanie obvinenej osoby až pri vynesení rozsudku nepredstavuje porušenie EDĽP.
c)      Ako by mal Súdny dvor vykladať článok 6 ods. 4 smernice 2012/13?
53.      Česká republika a Komisia zdôraznili, že pri výklade článku 6 ods. 4 smernice 2012/13 by mal Súdny dvor zaujať podobný prístup ako ESĽP vo svojej judikatúre, v ktorej posudzoval údajné porušenia článku 6 ods. 3 písm. a) EDĽP.
54.      Je to skutočne tak?
55.      Je nesporné, že sekundárne právo Únie vrátane smernice 2012/13 sa musí vykladať v súlade so základnými právami, ktorými je Európska únia viazaná.(39) Podľa článku 52 ods. 3 Charty sú tieto práva zároveň právami zaručenými EDĽP a príslušnou judikatúrou ESĽP vždy, keď práva stanovené v Charte zodpovedajú právam stanoveným v EDĽP. V smernici 2012/13 sa v tejto súvislosti v odôvodnení 41 uvádza, že smernica rešpektuje základné práva a dodržiava zásady, ktoré boli uznané najmä v Charte, a konkrétnejšie, že jej cieľom je podpora práva na slobodu, práva na spravodlivý proces a práva na obhajobu. Ďalej sa v jej odôvodnení 42 uvádza, že ustanovenia smernice 2012/13, ktoré zodpovedajú právam zaručeným v EDĽP, by sa mali vykladať a vykonávať v súlade s týmito právami, ako ich vykladá judikatúra ESĽP.(40)
56.      Povinnosť vykladať smernicu 2012/13 spôsobom, ktorý je v súlade so základnými právami, však znamená, že práva, ktoré táto smernica obsahuje, nemôžu poskytovať menšiu ochranu než práva zaručené Chartou a EDĽP. To neznamená, že normotvorca Únie nemôže obvineným osobám poskytnúť práva, ktoré budú rozsiahlejšie. Ak sa navyše v sekundárnom práve Únie stanovujú takéto rozsiahlejšie práva, neznamená to automaticky, že Charta má vyšší štandard ako EDĽP. Znamená to len, že legislatívne riešenie je ešte priaznivejšie, než ako sa vyžaduje podľa štandardu základných práv Únie, pod ktorý už normotvorca Únie nemôže ísť, pričom ho ale môže prekročiť.
57.      Ak by sa aj teda judikatúra ESĽP mala vykladať v tom zmysle, že za určitých okolností umožňuje zmenu kvalifikácie trestného činu bez toho, aby sa obvinenej osobe poskytla možnosť reagovať na takúto zmenu, neznamená to nevyhnutne, že by sa tak mal vykladať aj článok 6 ods. 4 smernice 2012/13.
58.      Pri výklade práva Únie musí Súdny dvor okrem zohľadňovania ochrany základných práv ako minimálnej hranice zohľadňovať aj účel právneho aktu, ktorý sa má vykladať.
59.      Ako sa uvádza v jej preambule,(41) cieľom smernice 2012/13 je zosúladenie vnútroštátnych právnych predpisov s cieľom zlepšiť vzájomnú dôveru v oblasti justičnej spolupráce v trestných veciach.
60.      Tento dôležitý základný účel smernice 2012/13 nevyhnutne ovplyvňuje spôsob jej výkladu rovnako, ako ovplyvňuje výklad ďalších smerníc prijatých na základe článku 82 ods. 2 ZFEÚ. Vo veci Covaci, prvej veci, v rámci ktorej bol Súdny dvor požiadaný o výklad smernice 2012/13, generálny advokát Bot navrhol, že „by sa pravidlá prijaté na základe článku 82 ods. 2 ZFEÚ mali vykladať podľa vlastného významu slov, aby sa zabezpečila ich plná účinnosť, pretože výkladom, ktorý posilní ochranu práv, sa súčasne posilní aj vzájomná dôvera, čím sa uľahčí vzájomné uznávanie rozsudkov a iných súdnych rozhodnutí“(42). Domnieval sa ďalej, že „zúženie rozsahu týchto pravidiel doslovným výkladom ustanovení môže viesť k narušeniu vzájomného uznávania, a teda aj budovania priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti“(43).
61.      S týmto stanoviskom generálneho advokáta Bota súhlasím. Spoločné pravidlá stanovené v smernici 2012/13 sa majú vykladať takým spôsobom, aby sa čo najlepšie dosiahol účel zlepšenia vzájomnej dôvery. Na takýto cieľ sú najlepšie jednoduché riešenia. Súdny dvor je však viazaný hranicami prijateľného výkladu stanovenými znením článku 6 ods. 4 smernice 2012/13.
62.      V tomto smere je potrebné posúdiť, aké sú možné spôsoby výkladu formulácie „potrebné na zaručenie spravodlivého konania“ v článku 6 ods. 4 smernice 2012/13. Ak existuje viac ako jedna možnosť, domnievam sa, že Súdny dvor by si mal zvoliť možnosť, ktorou sa najlepšie dosiahne zlepšenie vzájomnej dôvery.
63.      Podľa môjho názoru znenie článku 6 ods. 4 smernice 2012/13 necháva otvorené (prinajmenšom) dve možnosti.
64.      Podľa prvej možnosti výkladu sa spravodlivé konanie zaručí v situáciách, keď sa znaky skutkovej podstaty pôvodného a prekvalifikovaného trestného činu zhodujú, a to aj v prípade, že obvinená osoba nie je o zmene kvalifikácie trestného činu informovaná pred vynesením rozsudku. Táto možnosť odráža judikatúru ESĽP. Vychádza z predpokladu, že v takýchto situáciách súd môže dospieť k záveru, že obvinená osoba už mala možnosť obhájiť sa a stratégia obhajoby by nebola iná.
65.      Je pochopiteľné, že takýto individualizovaný prístup sa môže v judikatúre ESĽP javiť ako prijateľný. ESĽP je poverený úlohou posudzovať a posteriori, či spôsob, akým sa viedlo konkrétne trestné konanie, bol v rozpore s právami založenými na EDĽP. ESĽP preto môže spätne posúdiť, pričom zohľadní všetky okolnosti konkrétnej veci, či súd, ktorý neposkytol obvinenej osobe možnosť predložiť obhajobu proti prekvalifikovaným obvineniam, porušil alebo neporušil EDĽP.
66.      Ak má však smernica 2012/13 zlepšiť vzájomnú dôveru, má táto možnosť výkladu nevýhody. Takýto individualizovaný prístup je založený na (subjektívnom) posúdení súdom, že obvinená osoba (alebo jej právnik) by nemohli využiť inú stratégiu obhajoby. Podľa môjho názoru je takáto požiadavka, ktorou sa ukladá súdu, aby posúdil možné stratégie obhajoby v jednotlivých veciach, problematická a mohla by byť v rozpore s nestrannosťou súdov dokonca ešte s väčšou pravdepodobnosťou než to, na čo poukázal vnútroštátny súd v druhej predloženej otázke (pozri body 77 až 84 nižšie).
67.      Za okolností prejednávanej veci sa zdá, že znaky skutkovej podstaty pôvodného a prekvalifikovaného trestného činu sa líšia, a tak skutočnosť, že vnútroštátne právo umožňuje súdu informovať obvinenú osobu o zmene kvalifikácie trestného činu až pri vynesení rozsudku, by nebola v súlade s článkom 6 ods. 4 smernice 2012/13 ani podľa prvej možnosti výkladu. Keby sa však znaky skutkovej podstaty oboch trestných činov zhodovali, prvá možnosť výkladu by nebránila vnútroštátnym právnym predpisom, ktoré dovoľujú, aby bola obvinená osoba o zmene kvalifikácie informovaná až pri vynesení rozsudku. To znamená, že v českom príklade krádeže a lúpeže (pozri bod 30 vyššie) by súd musel dospieť k názoru, že stratégia obhajoby by nebola iná. Predstavte si však, že by osoba obvinená z lúpeže zamerala svoju obhajobu na vyvrátenie použitia sily, pretože ak by tento znak chýbal, bola by v súvislosti s týmto trestným činom oslobodená. Obvinená osoba by sa nemusela zamerať na prvok privlastnenia majetku niekoho iného. Ak by obvinená osoba vedela, že trestným činom bola krádež, mohla by klásť väčší dôraz na vyvrátenie tejto časti obvinenia. Mohol by súd s určitou istotou dospieť k záveru, že iná stratégia obhajoby by obvinenej osobe nepomohla? Vzhľadom na neistotu súvisiacu s touto možnosťou výkladu nebude táto možnosť účinne prispievať k budovaniu dôvery, ktorú majú súdy v jednom členskom štáte k praxi súdov v iných členských štátoch.
68.      Mohlo by sa dokonca tvrdiť, že článok 6 ods. 4 smernice 2012/13 je nadbytočný, pokiaľ sa v ňom len opakuje právo vyplývajúce z Charty a EDĽP. Členské štáty a ich súdy sú už viazané pravidlami podľa prvej možnosti výkladu. Uznávam, že nemožno poprieť, že niekedy obyčajné vyjadrenie pravidiel prijatých súdmi pri výklade základných práv uvedené v sekundárnom práve Únie môže prispieť k viditeľnosti týchto pravidiel.(44) Druhá možnosť výkladu však vedie k ešte jasnejšiemu pravidlu, a preto je účinnejšia na zlepšenie vzájomnej dôvery.
69.      Podľa druhej možnosti výkladu je na účely článku 6 ods. 4 smernice 2012/13 včasné informovanie obvinenej osoby o tom, že trestný čin bol (alebo by mohol byť) prekvalifikovaný, ktoré umožňuje reagovať na nový trestný čin, vždy „potrebné na zaručenie spravodlivého procesu“. Je to tak bez ohľadu na to, že si obvinená osoba mohla byť vedomá toho, že prekvalifikovanie bolo možné,(45) a skutočnosť, že všetky znaky skutkovej podstaty nového trestného činu sú zahrnuté v pôvodnom trestnom čine.
70.      Ak by sa takýto výklad prijal, znamenalo by to, že súd, ktorý sa domnieva, že by sa mal trestný čin prekvalifikovať, musí poskytnúť obvinenej osobe možnosť predložiť novú obhajobu. Takéto predĺženie konania by nemalo byť dôvodom zamietnutia navrhovaného výkladu, najmä pokiaľ ho posudzujeme z hľadiska zaručenia spravodlivého konania.
71.      Takýto výklad článku 6 ods. 4 smernice 2012/13 je aj napriek tomu, že môže predĺžiť konanie, oveľa jednoduchší v tom, že si nevyžaduje subjektívne posúdenia súdom. Stanovuje sa ním skôr jasné pravidlo: ak súd považuje za potrebné zmeniť kvalifikáciu trestného činu, musí obvinenú osobu o novom obvinení informovať a umožniť jej na toto prekvalifikované obvinenie reagovať predložením novej obhajoby.
72.      Proti druhej možnosti výkladu vidím len jeden argument. Tento argument je založený na legislatívnej histórii článku 6 ods. 4 smernice 2012/13.(46) Jeden z inštitucionálnych dokumentov Rady Európskej únie(47) podľa všetkého naznačuje, že zámerom Rady bolo riadiť sa prístupom prijatým v judikatúre ESĽP. Rada preto navrhla odôvodnenie, súčasné odôvodnenie 29, v ktorom sa používajú výrazy „výrazne zmení“ a „potrebné na zaručenie spravodlivého konania“, prevzaté priamo z jazyka judikatúry ESĽP.
73.      Keďže však nie je isté, či sa slová „potrebné na zaručenie spravodlivého konania“ uvedené v článku 6 ods. 4 smernice 2012/13 zachovali v konečnej verzii tejto smernice ako odraz zámeru normotvorcu Únie iba opakovane pripomenúť právo na informácie o obvinení, ako sa vyvinulo v judikatúre ESĽP, myslím si, že nie je dôvod prisudzovať tomuto argumentu väčšiu váhu než argumentu založenému na účele smernice 2012/13 zlepšiť vzájomnú dôveru.
74.      A napokon sa nedomnievam, že je možné z odôvodnenia 40 smernice 2012/13, v ktorom sa vysvetľuje, že v smernici sa len stanovujú minimálne pravidlá, vyvodiť to, že zámerom bolo iba preformulovať úroveň ochrany zaručenú v EDĽP. Je užitočné citovať toto odôvodnenie v plnom znení:
„Táto smernica ustanovuje minimálne pravidlá. Členské štáty môžu rozšíriť práva upravené v tejto smernici, aby sa vyššia úroveň ochrany poskytla aj v situáciách, ktorými sa táto smernica výslovne nezaoberá. Úroveň ochrany by nemala byť nikdy nižšia, ako sú štandardy stanovené v EDĽP, ako ich v judikatúre vykladá Európsky súd pre ľudské práva.“
75.      Ako jasne vyplýva z tohto odôvodnenia, výraz „minimálne pravidlá“ znamená, že členské štáty môžu stanoviť vyššiu úroveň ochrany, než sa stanovuje v smernici 2012/13. Neznamená to, že pravidlá stanovené v tejto smernici musia byť najnižším možným minimom. V jeho tretej vete sa jasne vysvetľuje, že EDĽP, ako ho vykladá ESĽP, nastavuje minimálne štandardy, a to aj v situáciách, ktoré nie sú zahrnuté v smernici 2012/13. Toto odôvodnenie neobsahuje nič, čo by naznačovalo, že práva zaručené smernicou 2012/13 by nemohli byť rozsiahlejšie než práva zaručené EDĽP.
76.      Na základe vyššie uvedených dôvodov navrhujem Súdnemu dvoru, aby si pri výklade článku 6 ods. 4 smernice 2012/13 zvolil druhú možnosť výkladu. Dané ustanovenie by sa tak malo vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá neumožňuje obvinenej osobe predložiť svoju obhajobu proti prekvalifikovanému trestnému činu po tom, čo bola o zmene kvalifikácie informovaná. Skutočnosť, že nová právna kvalifikácia neznamená prísnejší trest, nemá vplyv na tento výklad.
B.      Druhá otázka
77.      Ak Súdny dvor odpovie na prvú otázku kladne, čo navrhujem, svojou druhou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či záruky nestrannosti súdov, ktorá je zakotvená v článku 47 ods. 2 Charty, bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, ktorá súdu umožňuje informovať obvinenú osobu o možnej zmene kvalifikácie trestného činu, pokiaľ podnet na takúto zmenu kvalifikácie nepochádza od prokurátora.
78.      Ako som už vysvetlila (pozri bod 20 vyššie), prejednávaná vec sa netýka možnosti, že súdy, a nie prokurátori, prekvalifikujú trestný čin v trestnom konaní. Ako vysvetlil jeden autor, skôr „je celkom možné, že podľa vnútroštátneho práva nie je súd viazaný právnou kvalifikáciou, ktorú inkriminovanému správaniu priradil prokurátor, ale tým sa len presúva povinnosť informovať z prokurátora na súd – pokiaľ sa stanoví nejaká zmena, súd musí informovať obhajobu a odročiť pojednávanie, aby umožnil prispôsobiť obhajobu novým obvineniam“(48).
79.      Druhú otázku je preto potrebné chápať tak, že sa ňou vnútroštátny súd pýta na to, či je povinnosť informovať obvinenú osobu o zmene kvalifikácie trestného činu, ktorá je uložená vnútroštátnemu súdu, v rozpore s nestrannosťou súdov.
80.      Požiadavka na nestrannosť súdov má ako jedna zo stránok nezávislosti súdov(49) dva aspekty. Po prvé členovia súdu musia byť sami subjektívne nestranní, teda žiadny z jeho členov nesmie prejavovať osobnú zaujatosť, pričom osobná nestrannosť sa predpokladá, pokiaľ sa nepreukáže opak. Po druhé súd musí byť okrem toho objektívne nestranný, to znamená, že musí poskytnúť dostatočné záruky na vylúčenie akýchkoľvek oprávnených pochybností v tomto ohľade.(50)
81.      Vnútroštátny súd je podľa všetkého znepokojený v súvislosti s obidvoma aspektmi nestrannosti.
82.      Podľa môjho názoru skutočnosť, že súd informuje obvinenú osobu o tom, že sa rozhodol zmeniť kvalifikáciu trestného činu alebo že o takejto zmene kvalifikácie uvažuje, do jeho nestrannosti nezasahuje. A to najmä v prípade, ak súd po oznámení (možnosti) zmeny kvalifikácie trestného činu umožní obvinenej osobe predložiť novú obhajobu.
83.      Záver, že nestrannosť súdu neovplyvňuje samotná skutočnosť, že súd informuje obvinenú osobu o zmene kvalifikácie trestného činu, možno podporiť rozsudkom ESĽP Bäckström a Andersson v. Švédsko(51).  V tomto rozsudku ESĽP dospel k záveru, že zásah súdu s cieľom informovať účastníkov konania o možnosti zmeny právnej kvalifikácie trestného činu nevyvolával pochybnosti o nestrannosti súdu na účely práva na spravodlivý proces podľa článku 6 ods. 1 EDĽP.
84.      Nepovažujem za nutné ďalej túto otázku rozoberať a domnievam sa, že odpoveď na druhú otázku je, že záruky nestrannosti súdov zakotvenej v článku 47 ods. 2 Charty nebránia takej vnútroštátnej právnej úprave, ktorá súdu umožňuje informovať obvinenú osobu o možnej zmene kvalifikácie trestného činu, a to ani v prípade, že podnet na takúto zmenu kvalifikácie nepochádza od prokurátora, ale od súdu.
IV.    Návrh
85.      Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby na otázky, ktoré mu položil Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný trestný súd, Bulharsko), odpovedal takto:
1.      Článok 6 ods. 4 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá neumožňuje obvinenej osobe predložiť svoju obhajobu proti prekvalifikovanému trestnému činu po tom, čo bola o tejto zmene kvalifikácie informovaná. Skutočnosť, že nová právna kvalifikácia neznamená prísnejší trest, nemá vplyv na tento výklad.
2.      Článok 47 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá súdu umožňuje informovať obvinenú osobu o možnej zmene kvalifikácie trestného činu, a to ani v prípade, že podnet na takúto zmenu kvalifikácie nepochádza od prokurátora, ale od súdu.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
2      Pozri Európska komisia, Factsheet – Your rights if accused or suspected of criminal offences in the EU, 2018, dostupné na: https://commission.europa.eu/strategy‑and‑policy/policies/justice‑and‑fundamental‑rights/criminal‑justice/rights‑suspects‑and‑accused_en#documents.
3      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 22. mája 2012 (Ú. v. EÚ L 142, 2012, s. 1).
4      Podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania boli predmetné skutky po právnej stránke kvalifikované ako trestný čin podľa článku 302 bodu 1 a bodu 2 písm. b) v spojení s článkom 301 ods. 3 a 1 Nakazatelen kodex (Trestný zákon, ďalej len „NK“) ako korupcia policajného vyšetrovateľa formou vydierania, ktorá predstavuje zneužitie právomoci.
5      Podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania o podvod podľa článku 209 ods. 2 NK (ustanovenie, ktoré uvádza obhajoba BK) ide vtedy, keď páchateľ spôsobí majetkovú ujmu tým, že zneužije omyl, neskúsenosť alebo chýbajúce poznatky obete, ktorá uskutoční dispozičný úkon s majetkom.
6      Vnútroštátny súd sa v tomto smere odvoláva na článok 301 ods. 1 bod 2 v spojení s článkom 287 ods. 1 Nakazatelno procesualen kodex (Trestný poriadok, ďalej len „NPK“). V článku 301 ods. 1 bode 2 NPK sa uvádza: „Pri rozhodovaní o rozsudku súd skúma a rozhoduje o týchto otázkach: … či je skutok trestným činom a aká je jeho právna kvalifikácia“. V článku 287 ods. 1 NPK sa uvádza: „Prokurátor podá novú obžalobu, ak v priebehu vyšetrovania trestného činu zistí dôvody, ktoré opodstatňujú rozsiahlu zmenu skutkovej časti obžaloby alebo uplatnenie prísnejšej trestnej sadzby.“
7      V návrhu na začatie prejudiciálneho konania vnútroštátny súd vysvetľuje odôvodnenie takejto judikatúry podrobnejšie. Zdá sa, že keďže môže prokuratúra zo zákona meniť právnu kvalifikáciu trestného činu, ak nová kvalifikácia zahŕňa prísnejšiu trestnú sadzbu, nebráni to súdu uznať obvinenú osobu za vinnú na základe inej právnej kvalifikácie, o ktorej sa súd z vlastného podnetu domnieva, že je správna, za predpokladu, že: 1. nedochádza k podstatnej zmene skutočností, na základe ktorých bolo vznesené obvinenie, a 2. nová právna kvalifikácia sa netýka trestného činu, na ktorý sa vzťahuje prísnejšia trestná sadzba.
8      Podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania dochádza podľa článku 304b ods. 1 NK k neprípustnému ovplyvňovaniu vtedy, ak páchateľ požaduje alebo dostáva výhodu, na ktorú nemá nárok, za to, že ovplyvní rozhodnutie verejného činiteľa v súvislosti s jeho úradnými povinnosťami.
9      Pozri analogicky rozsudok z 13. júna 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, body 44 až 47), v ktorom Súdny dvor posúdil situáciu zahŕňajúcu zmenu právnej kvalifikácie činov, na ktorých sa zakladalo obvinenie v súvislosti so žiadosťou o uloženie dohodnutého (nižšieho) trestu v súlade s vnútroštátnym právom, ako relevantnú na účel výkladu článku 6 ods. 4, ale nie článku 6 ods. 1 až 3 smernice 2012/13.
10      Európsky súd pre ľudské práva vo svojej judikatúre nepriamo súhlasil s tým, že súd má možnosť zmeniť kvalifikáciu trestného činu, ak to vnútroštátne právo dovoľuje. Pozri napríklad rozsudok ESĽP, 25. marca 1999, Pélissier a Sassi v. Francúzsko (CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, bod 62); rozsudok ESĽP, 11. decembra 2007, Drassich v. Taliansko (CE:ECHR:2007:1211JUD002557504, bod 34), a rozsudok ESĽP, 24. júla 2012, D.M.T a D.K.I. v. Bulharsko (CE:ECHR:2012:0724JUD002947606, bod 75). Súdny dvor sa svojom rozsudku z 13. júna 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, bod 55), na túto judikatúru odvolával.
11      Uznesenie Rady z 30. novembra 2009 o pláne na posilnenie procesných práv podozrivých alebo obvinených osôb v trestnom konaní (Ú. v. EÚ C 295, 2009, s. 1). Pozri odôvodnenia 11 a 14 smernice 2012/13. Pozri podrobnejší rozbor napríklad v MITSILEGAS, V.: EU Criminal Law. Second edition. Hart, 2022, najmä s. 254 až 295.
12      Európska rada, Štokholmský program – Otvorená a bezpečná Európa, ktorá slúži občanom a chráni ich, bod 2.4 (Ú. v. EÚ C 115, 2010, s. 1). Pozri odôvodnenie 12 smernice 2012/13.
13      Pozri odôvodnenie 9 smernice 2012/13.
14      Pozri napríklad správu Komisie Európskemu parlamentu a Rade o vykonávaní [smernice 2012/13], Brusel, COM(2018) 858 final, 18.12.2018, bod 1.1.
15      Pozri v tejto súvislosti odôvodnenia 3, 4 a 10 smernice 2012/13.
16      Pozri článok 1 smernice 2012/13.
17      Pozri rozsudok z 13. júna 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, bod 43).
18      Pozri napríklad SAYERS, D.: Article 48 (Criminal Law) – Presumption of Innocence and Right of Defence. In: PEERS, S., HERVEY, T., KENNER, J., WARD, A. (eds.): The EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary. 2. vyd., Hart, 2021, s. 1413, najmä s. 1444.
19      Pozri rozsudok z 13. júna 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, bod 43), alebo nedávny rozsudok z 21. októbra 2021, ZX (Odstránenie nedostatkov obžaloby) (C‑282/20, EU:C:2021:874, bod 25).
20      Pozri rozsudok z 5. júna 2018 (C‑612/15, EU:C:2018:392).
21      Pozri rozsudok z 5. júna 2018, Kolev a i. (C‑612/15, EU:C:2018:392, najmä body 95 a 96). Pozri tiež rozsudok z 21. októbra 2021, ZX (Odstránenie nedostatkov obžaloby) (C‑282/20, EU:C:2021:874, bod 29).
22      Pozri rozsudok z 13. júna 2019 (C‑646/17, EU:C:2019:489).
23      Pozri rozsudok z 13. júna 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, najmä body 52, 53, 56 a 70).
24      Pozri rozsudok ESĽP, 25. marca 1999, Pélissier a Sassi v. Francúzsko (CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, body 51 a 52). Súdny dvor túto judikatúru ESĽP uznal vo svojich rozsudkoch z 13. júna 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, bod 55), zo 6. októbra 2021, Prokuratura Rejonowa Łódź‑Bałuty (C‑338/20, EU:C:2021:805, bod 36), a z 23. novembra 2021, IS (Nezákonnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania) (C‑564/19, EU:C:2021:949, bod 122).
25      Pozri napríklad rozsudok ESĽP, 25. marca 1999, Pélissier a Sassi v. Francúzsko (CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, body 52 a 54); rozsudok ESĽP, 7. januára 2010, Penev v. Bulharsko (CE:ECHR:2010:0107JUD002049404, body 33 až 35), a rozsudok ESĽP, 24. júla 2012, D.M.T a D.K.I. v. Bulharsko (CE:ECHR:2012:0724JUD002947606, body 73 až 75).
26      Pozri napríklad rozsudok ESĽP, 25. júla 2000, Mattoccia v. Taliansko (CE:ECHR:2000:0725JUD002396994, bod 61), a rozsudok ESĽP, 26. júna 2018, Pereira Cruz a i. v. Portugalsko (CE:ECHR:2018:0626JUD005639612, bod 198).
27      Pozri napríklad rozsudok ESĽP, 11. decembra 2007, Mattoccia v. Taliansko (CE:ECHR:2007:1211JUD002557504, bod 34), a rozsudok ESĽP, 24. júla 2012, D.M.T. a D.K.I. v. Bulharsko (CE:ECHR:2012:0724JUD002947606, bod 75).
28      Pozri okrem iného rozsudok ESĽP, 25. marca 1999, Pélissier a Sassi v. Francúzsko (CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, body 55 až 63) (súd prekvalifikoval trestný čin podvodného úpadku na trestný čin napomáhania podvodnému úpadku alebo navádzania k nemu); rozsudok ESĽP, 20. apríla 2006, I.H. a i. v. Rakúsko (CE:ECHR:2006:0420JUD004278098, body 32 až 39) (súd prekvalifikoval trestný čin znásilnenia podľa § 201 ods. 2 rakúskeho Trestného zákona na trestný čin znásilnenia podľa § 201 ods. 1 tohto zákona); rozsudok ESĽP, 25. septembra 2008, Seliverstov v. Rusko (CE:ECHR:2008:0925JUD001969202, body 16 až 24) (súd prekvalifikoval trestný čin pokusu o prijatie úplatku na trestný čin pokusu o rozsiahly podvod); rozsudok ESĽP, 7. januára 2010, Penev v. Bulharsko (CE:ECHR:2010:0107JUD002049404, body 37 až 45) (súd prekvalifikoval trestný čin prekročenia právomocí na trestný čin úmyselného uzatvorenia nevýhodnej zmluvy); rozsudok ESĽP, 25. januára 2011, Block v. Maďarsko (CE:ECHR:2011:0125JUD005628209, body 22 až 25) (zahŕňa „dvojnásobné“ prekvalifikovanie, v rámci ktorého odvolací súd prekvalifikoval trestný čin prípravy na falšovanie peňazí na trestný čin falšovania a pozmeňovania úradných dokumentov s upozornením na možné prekvalifikovanie na trestný čin pokusu o podvod s priťažujúcimi okolnosťami a súd vyššieho stupňa uznal obvinenú osobu za vinnú z pokusu o podvod a falšovanie a pozmeňovanie); rozsudok ESĽP, 24. júla 2012, D.M.T. a D.K.I. v. Bulharsko (CE:ECHR:2012:0724JUD002947606, body 76 až 84) (súd prekvalifikoval trestný čin pasívnej korupcie na trestný čin podvodu), a rozsudok ESĽP, 7. novembra 2019, Gelenidze v. Gruzínsko (CE:ECHR:2019:1107JUD007291610, body 35 až 38) (súd prekvalifikoval trestný čin vynesenia nezákonného súdneho rozhodnutia na trestný čin zneužitia úradnej právomoci, ktorý navrhla obžaloba počas odvolacieho konania, pričom sa tiež zistilo, že porušuje zásadu rovnosti zbraní).
29      Pozri rozsudok ESĽP, 25. marca 1999, Pélissier a Sassi v. Francúzsko (CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, bod 62); rozsudok ESĽP, 12. apríla 2011, Constantin v. Rumunsko (CE:ECHR:2011:0412JUD002117503, bod 22), a rozsudok ESĽP, 5. marca 2013, Varela Geis v. Španielsko (CE:ECHR:2013:0305JUD006100509, bod 54); pozri tiež rozsudok ESĽP, 17. júla 2001, Sadak a i. v. Turecko (č. 1) (CE:ECHR:2001:0717JUD002990096, bod 57) (zistilo sa, že obvinené osoby boli o novom obvinení informované až v posledný deň procesu, tesne pred vynesením rozsudku, čo bolo zjavne príliš neskoro).
30      Pozri v tejto súvislosti rozsudok ESĽP, 25. septembra 2008, Seliverstov v. Rusko (CE:ECHR:2008:0925JUD001969202, bod 19): „Navyše, hoci vláda tvrdila, že sa uplatnilo menej prísne ustanovenie, súd sa domnieva, že táto skutočnosť nie je pre predmetnú vec relevantná, keďže podstatou sťažovateľovej sťažnosti nie je prísnosť trestu, ale údajné porušenie jeho práva na informácie o obvineniach, ktoré boli proti nemu vznesené, a jeho možnosti pripraviť si obhajobu, pričom odvolací súd aj tak sťažovateľov trest odňatia slobody potvrdil.“
31      Pozri rozsudok ESĽP, 25. marca 1999 (CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, body 55 až 63).
32      Pozri rozsudok ESĽP, 7. januára 2010 (CE:ECHR:2010:0107JUD002049404, body 37 až 45).
33      Pozri rozsudok ESĽP, 24. júla 2012 (CE:ECHR:2012:0724JUD002947606, body 76 až 84).
34      Porovnaj predovšetkým rozsudok ESĽP, 11. decembra 2007, Drassich v. Taliansko (CE:ECHR:2007:1211JUD002557504, body 36 až 43) (zistenie porušenia EDPĽ založeného na zmene kvalifikácie trestného činu prostej korupcie na trestný čin korupcie v súdnych aktoch, o ktorej daná osoba nebola informovaná v žiadnej fáze konania a nemala možnosť sa proti novému obvineniu obhájiť), s rozsudkom ESĽP, 22. februára 2018, Drassich v. Taliansko (č. 2) (CE:ECHR:2018:0222JUD006517309, body 67 až 74) (nezistilo sa porušenie EDĽP, keď sa znovu otvorilo konanie s cieľom dať obvinenej osobe možnosť brániť sa proti zmene kvalifikácie trestného činu).
35      Pozri napríklad rozhodnutie ESĽP, 5. septembra 2006, Bäckström a Andersson v. Švédsko, s. 8 až 11 (uznané v rozsudku ESĽP, 24. júla 2012, D.M.T. a D.K.I. v. Bulharsko (CE:ECHR:2012:0724JUD002947606, bod 81)]; rozsudok ESĽP, 26. júna 2018, Pereira Cruz a i. v. Portugalsko (CE:ECHR:2018:0626JUD005639612, body 204 až 209); rozhodnutie ESĽP, 26. februára 2019, Ujlaki a Piskóti v. Maďarsko (CE:ECHR:2019:0226DEC000666814, body 19 až 21), a rozhodnutie ESĽP, 23. júna 2020, Filimon v. Rumunsko (CE:ECHR:2020:0623DEC005460014, body 34 až 43).
36      Pozri rozsudok ESĽP, 24. októbra 1996 (CE:ECHR:1996:1024JUD002152593, body 30 až 33).
37      Pozri rozsudok ESĽP, 18. februára 2020 (CE:ECHR:2020:0218JUD000181411, body 36 až 49).
38      Pozri rozsudok ESĽP, 10. februára 1995 (CE:ECHR:1995:0210JUD001916091, body 28 až 30).
39      Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora ustanovenia práva Únie sa majú vykladať s prihliadnutím na základné práva, ktoré tvoria neoddeliteľnú súčasť všeobecných právnych zásad, ktorých dodržiavanie Súdny dvor zabezpečuje a ktoré sú v súčasnosti zakotvené v Charte. Pozri napríklad rozsudok z 21. decembra 2021, Bank Melli Iran (C‑124/20, EU:C:2021:1035, bod 70).
40      V odôvodnení 14 smernice 2012/13 sa podobne vysvetľuje: „Táto smernica vychádza z práv ustanovených v charte, a najmä v jej článkoch 6, 47 a 48, pričom sa vychádza aj z článkov 5 a 6 EDĽP v zmysle ich výkladu Európskym súdom pre ľudské práva.“
41      Pozri odôvodnenia 1, 3 a 4 smernice 2012/13.
42      Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:305, bod 33).
43      Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:305, bod 33).
44      Odôvodnenie 7 smernice 2012/13 možno vykladať v tomto zmysle. V tomto odôvodnení sa uvádza: „Aj keď sú všetky členské štáty stranami EDĽP, skúsenosti ukazujú, že táto skutočnosť sama osebe nezabezpečuje vždy dostatočný stupeň dôvery v systémy trestného súdnictva ostatných členských štátov.“
45      V prejednávanej veci si mohol obvinený skutočne byť vedomý toho, že sa trestný čin môže prekvalifikovať ako podvod, keďže túto možnosť navrhol on sám.
46      V pôvodnom návrhu Komisie nebolo žiadne ustanovenie, ktoré by zodpovedalo článku 6 ods. 4 smernice 2012/13. Pozri Európska komisia, Návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o práve na informácie v trestnom konaní KOM(2010) 392 v konečnom znení, 20. júla 2010, navrhovaný článok 6, s. 18. Toto ustanovenie bolo výsledkom pozmeňujúceho návrhu Európskeho parlamentu. Pozri Európsky parlament, Správa o návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady o práve na informácie v trestnom konaní A7‑0408/2011, 25. novembra 2011, navrhovaný článok 6 ods. 3a; dokument Rady 10114/1/11 REV 1, Brusel, 17. mája 2011, s. 5 až 7.
47      Pozri dokument Rady 14631/11, Brusel, 26. septembra 2011, s. 4 a 5.
48      TRECHSEL, S.: Human Rights in Criminal Proceedings. Oxford University Press, 2005, s. 195.
49      Pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. septembra 2006, Wilson (C‑506/04, EU:C:2006:587, body 49 a 52), a z 19. novembra 2019, A. K. a i. (Nezávislosť disciplinárneho senátu Najvyššieho súdu) (C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18, EU:C:2019:982, body 121 a 122).
50      Pozri napríklad rozsudky zo 4. decembra 2019, H/Rada (C‑413/18 P, neuverejnený, EU:C:2019:1044, bod 55), a z 24. marca 2022, Wagenknecht/Komisia (C‑130/21 P, EU:C:2022:226, bod 16).
51      Pozri rozhodnutie ESĽP, 5. septembra 2006, s. 6 až 11.