Predbežné znenie
ROZSUDOK
SÚDNEHO
DVORA
(veľká
komora)
zo
7. mája
2026(*)
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Priestor
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti – Azylová
politika – Postavenie
doplnkovej
ochrany – Smernica
2011/95/EÚ – Článok 26 – Prístup k zamestnaniu – Článok 29 – Sociálne
zabezpečenie – Rovnosť
zaobchádzania – Opatrenie
sociálneho
zabezpečenia a prístupu k zamestnaniu – Podmienka
minimálne
desaťročného
pobytu, z toho
posledné
dva
roky
nepretržite – Nepriama
diskriminácia “
Vo
veci C‑747/22,
ktorej
predmetom
je
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267 ZFEÚ,
podaný
rozhodnutím
Tribunale ordinario di
Torino (Všeobecný
súd
Bergamo,
Taliansko) z 15. novembra
2022 a doručený
Súdnemu
dvoru
7. decembra
2022,
ktorý
súvisí s konaním:
KH
proti
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
SÚDNY
DVOR
(veľká
komora),
v zložení:
predseda
K. Lenaerts,
podpredseda
T. von
Danwitz,
predsedovia
komôr
F. Biltgen,
K. Jürimäe,
I. Jarukaitis (spravodajca),
I. Ziemele,
J. Passer a O. Spineanu‑Matei,
sudcovia
S. Rodin,
E. Regan,
D. Gratsias, M. Gavalec,
Z. Csehi,
N. Fenger a R. Frendo,
generálny
advokát:
N. Emiliou,
tajomník:
C. Di Bella,
referent,
so
zreteľom
na
písomnú
časť
konania a po
pojednávaní
zo
17. júna
2025,
so
zreteľom
na
pripomienky,
ktoré
predložili:
–        KH, v zastúpení:
A. Guariso,
G. Maggi a I. Traina,
avvocati,
–        Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), v zastúpení: M. Boccia Neri, M. Sferrazza a V. Stumpo,
avvocati,
–        talianska
vláda, v zastúpení:
S. Fiorentino a G. Palmieri,
splnomocnení
zástupcovia,
za
právnej
pomoci M. Cherubini a P. Gentili,
avvocati dello Stato,
–        Európska
komisia, v zastúpení:
A. Azéma, M. Debieuvre a E. Montaguti,
splnomocnené
zástupkyne,
po
vypočutí
návrhov
generálneho
advokáta
na
pojednávaní
30. októbra
2025,
vyhlásil
tento
Rozsudok
1        Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
týka
výkladu
článkov 26 a 29
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2011/95/EÚ z 13. decembra
2011 o normách
pre
oprávnenie
štátnych
príslušníkov
tretej
krajiny
alebo
osôb
bez
štátneho
občianstva
mať
postavenie
medzinárodnej
ochrany, o jednotnom
postavení
utečencov
alebo
osôb
oprávnených
na
doplnkovú
ochranu a o obsahu
poskytovanej
ochrany
(Ú. v. EÚ L 337,
2011,
s. 9).
2        Tento
návrh
bol
podaný v rámci
sporu
medzi
KH,
osobou
oprávnenou
na
doplnkovú
ochranu v Taliansku, a Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
(Národný
inštitút
sociálneho
zabezpečenia,
Taliansko)
vo
veci
rozhodnutia
tohto
inštitútu
zrušiť
poskytnutie
„príjmu z občianstva“,
ktorý
bol
priznaný
KH.
Právny rámec
Právo Únie
3        Odôvodnenia
12,
41,
42 a 45
smernice
2011/95
stanovujú:
„(12)      Hlavným
cieľom
tejto
smernice
je
na
jednej
strane
zaistiť,
aby
členské
štáty
uplatňovali
spoločné
kritériá
pre
identifikáciu
osôb,
ktoré
skutočne
potrebujú
medzinárodnú
ochranu, a na
druhej
strane
zaistiť,
aby
bola k dispozícii
minimálna
úroveň
výhod
pre
tieto
osoby
vo
všetkých
členských
štátoch.
…
(41)      V záujme
toho,
aby
osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany
účinnejšie
využívali
práva a výhody
ustanovené v smernici,
je
nevyhnutné
zohľadniť
ich
špecifické
potreby a osobitné
problémy,
ktorým
čelia
pri
integrácii.
Takéto
zohľadnenie
by
za
normálnych
okolností
nemalo
viesť k lepšiemu
zaobchádzaniu
ako
je
zaobchádzanie
stanovené
pre
ich
vlastných
štátnych
príslušníkov,
bez
toho,
aby
bola
dotknutá
možnosť,
aby
členské
štáty
zaviedli
alebo
si
ponechali
priaznivejšie
normy.
(42)      V tejto
súvislosti
je
potrebné
vyvinúť
úsilie
najmä
na
riešenie
problémov,
ktoré
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany
bránia v účinnom
prístupe k možnostiam
vzdelávania a odbornej
prípravy
súvisiacim
so
zamestnaním,
ktoré
okrem
iného
súvisia s finančnými
obmedzeniami.
…
(45)      Najmä s cieľom
zabrániť
sociálnemu
utrpeniu
je
vhodné,
aby
sa
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany
poskytlo v súvislosti
so
sociálnou
pomocou
primerané
sociálne
zabezpečenie a prostriedky
živobytia
bez
diskriminácie…
Možnosť
obmedzenia
takejto
pomoci
pre
osoby s postavením
doplnkovej
ochrany
na
základné
výhody
treba
chápať v tom
zmysle,
že
tento
pojem
sa
vzťahuje
aspoň
na
podporu
minimálneho
príjmu,
pomoc v prípade
choroby
alebo
tehotenstva a rodičovskú
pomoc,
pokiaľ
sa
takáto
podpora
alebo
pomoc
poskytuje
štátnym
príslušníkom
podľa
vnútroštátneho
práva.“
4        Článok 1
tejto
smernice s názvom
„Účel“
stanovuje:
„Účelom
tejto
smernice
je
stanoviť
normy
pre
oprávnenie
štátnych
príslušníkov
tretej
krajiny
alebo
osôb
bez
štátneho
občianstva
byť
pod
medzinárodnou
ochranou,
pre
jednotné
postavenie
utečencov
alebo
osôb
oprávnených
na
doplnkovú
ochranu a pre
obsah
poskytovanej
ochrany.“
5        Článok 2
uvedenej
smernice,
nazvaný
„Vymedzenia
pojmov“,
stanovuje:
„Na
účely
tejto
smernice
platia
tieto
vymedzenia
pojmov:
a)      ‚medzinárodná
ochrana‘
znamená
postavenie
utečenca a doplnkovú
ochranu,
ako
sú
vymedzené v písmenách
e) a g);
b)      ‚osoba s postavením
medzinárodnej
ochrany‘
je
osoba,
ktorej
bolo
priznané
postavenie
utečenca
alebo
doplnková
ochrana,
ako
sú
vymedzené v písmenách
e) a g);
…
f)      ‚osoba
oprávnená
na
doplnkovú
ochranu‘
je
štátny
príslušník
tretej
krajiny
alebo
osoba
bez
štátneho
občianstva,
ktorá
nie
je
oprávnená
ako
utečenec,
ale
vzhľadom
ku
ktorej
boli
preukázané
podstatné
dôvody
domnievať
sa,
že
dotknutá
osoba
by v prípade,
keď
by
bola
vrátená
do
svojej
krajiny
pôvodu
alebo v prípade
osoby
bez
štátneho
občianstva
do
krajiny
svojho
doterajšieho
pobytu,
čelila
reálnemu
riziku
utrpenia
vážneho
bezprávia,
ako
je
definované v článku 15, a na
ktorú
sa
neuplatňuje
článok 17
ods. 1 a 2 a ktorá
nemôže
prijať
alebo v dôsledku
takéhoto
rizika
odmieta
ochranu
tejto
krajiny;
…
m)      ‚povolenie
na
pobyt‘
je
akékoľvek
povolenie
alebo
oprávnenie
vydané
orgánmi
členského
štátu
vo
forme
ustanovenej
podľa
práva
štátu
umožňujúce
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny
alebo
osobe
bez
štátneho
občianstva
pobyt
na
jeho
území;
…“
6        Článok 26
tejto
smernice s názvom
„Prístup k zamestnaniu“,
stanovuje:
„1.      Členské
štáty
povolia
osobám
pod
medzinárodnou
ochranou,
aby
mohli
aktívne
vykonávať
činnosti
ako
zamestnanec
alebo
samostatne
zárobkovo
činná
osoba
podľa
pravidiel
všeobecne
uplatniteľných
na
povolanie
alebo
štátnu
službu, a to
bezprostredne
po
udelení
ochrany.
2.      Členské
štáty
zaistia,
aby
sa
osobám
pod
medzinárodnou
ochranou
ponúkali
činnosti,
ako
sú
možnosti
vzdelávania
týkajúce
sa
zamestnania
pre
dospelých,
odborné
školenia
vrátane
kurzov
odbornej
prípravy
na
zvýšenie
kvalifikácie,
praktické
skúsenosti
na
pracovisku a poradenské
služby
hradené
úradmi
práce, a to
za
rovnakých
podmienok
ako
vlastným
štátnym
príslušníkom.
3.      Členské
štáty
vyvinú
potrebné
úsilie,
aby
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany
uľahčili
plný
prístup k činnostiam,
ktoré
sú
uvedené v odseku
2.
…“
7        Článok 29
smernice
2011/95,
nazvaný
„Sociálne
zabezpečenie“,
znie:
„1.      Členské
štáty
zaistia,
aby
osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany
mali
prístup k zdravotnej
starostlivosti
za
rovnakých
podmienok
oprávnenosti
ako
štátni
príslušníci
členského
štátu,
ktorý
udelil
takúto
ochranu.
2.      Odchylne
od
všeobecného
pravidla
stanoveného v odseku
1
môžu
členské
štáty
obmedziť
sociálnu
pomoc
udeľovanú
osobám s postavením
utečenca
alebo
osobám s postavením
doplnkovej
ochrany
na
základné
výhody,
ktoré
sú
potom
poskytnuté
na
rovnakých
úrovniach a za
rovnakých
podmienok
oprávnenosti
ako
štátnym
príslušníkom.“
Talianske právo
8        Článok 1
decreto‑legge n. 4 – Disposizioni urgenti in
materia di
reddito di
cittadinanza e di
pensioni (zákonný
dekrét
č. 4 o naliehavých
ustanoveniach v oblasti
príjmu z občianstva a dôchodkov) z 28. januára
2019
(GURI
č. 23 z 28. januára
2019),
ktorý
bol
zmenený
na
zákon
prostredníctvom
legge n. 26
(zákon
č. 26) z 28. marca 2019
(GURI
č. 75 z 29. marca 2019)
(ďalej
len
„zákonný
dekrét
č. 4/2019“), v odseku
1
stanovuje:
„Od
apríla
2019
sa
stanovuje
príjem z občianstva…
ako
základné
opatrenie
aktívnej
politiky v oblasti
práce s cieľom
zaručiť
právo
na
prácu,
bojovať
proti
chudobe,
nerovnosti a sociálnemu
vylúčeniu,
ako
aj
na
účely
podporovania
práva
na
informácie,
vzdelávanie,
odbornú
prípravu a kultúru
prostredníctvom
politík
zameraných
na
hospodársku
podporu a sociálne
začlenenie
osôb,
ktorým
hrozí
vylúčenie
zo
spoločnosti a z trhu
práce.
[Príjem z občianstva]
predstavuje
základnú
úroveň
dávok, a to v rozsahu
dostupných
zdrojov.“
9        Článok 2
tohto
zákonného
dekrétu,
nazvaný
„Príjemcovia“,
vymedzuje
podmienky
prístupu k príjmu z občianstva.
Tieto
podmienky
sa
týkajú
jednak
štátnej
príslušnosti,
bydliska a pobytu
žiadateľa a jednak
predovšetkým
jeho
príjmov,
majetku a užívania
zariadení
dlhodobej
spotreby v jeho
domácnosti.
Pokiaľ
ide o prvé z uvedených
podmienok, v odseku
1
tohto
článku 2
sa
uvádza:
„[Príjem z občianstva]
sa
priznáva
domácnostiam,
ktoré v čase
podania
žiadosti a počas
celého
obdobia
poberania
dávky
spĺňajú
kumulatívne
tieto
podmienky:
a)      pokiaľ
ide o požiadavky
štátnej
príslušnosti,
bydliska a pobytu,
člen
domácnosti,
ktorý o dávku
žiada,
musí
kumulatívne:
(1)      mať
taliansku
štátnu
príslušnosť
alebo
štátnu
príslušnosť
členského
štátu
[Európskej
ú]nie…,
alebo
[byť]
rodinným
príslušníkom
takejto
osoby_…
ktorá
má
právo
na
pobyt
alebo
právo
na
trvalý
pobyt,
alebo
[byť]
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny,
ktorý
má
povolenie
na
pobyt v [Únii
ako
osoba] s dlhodobým
pobytom];
(2)      mať
pobyt v Taliansku v trvaní
najmenej
desať
rokov, a to
nepretržite
počas
posledných
dvoch
rokov,
ktoré
sa
posudzujú v čase
podania
žiadosti,
ako
aj
počas
celého
obdobia
vyplácania
dávky.
…“
10      Článok 3
uvedeného
zákonného
dekrétu,
nazvaný
„Ekonomická
dávka“,
stanovuje:
„1.      Ekonomická
dávka v podobe
[príjmu z občianstva]
sa
stanovuje
raz
ročne a skladá
sa z týchto
dvoch
zložiek:
a)      zložky
určenej
na
doplnenie
príjmu
rodiny…
b)      zložky
určenej
na
doplnenie
príjmu
tých
domácností,
ktorých
členovia
žijú v nájme, a to
vo
výške
rovnajúcej
sa
ročnému
nájomnému
stanovenému v nájomnej
zmluve…
až
do
výšky
3 360
eur
ročne.
…
6.      [Príjem z občianstva]
sa
poskytuje
na
obdobie,
počas
ktorého
príjemca
spĺňa
podmienky
uvedené v článku 2, a v každom
prípade
na
nepretržitú
dobu
nepresahujúcu
18
mesiacov.
[Príjem z občianstva]
možno
obnoviť…“
11      Článok 4
ods. 1
zákonného
dekrétu
č. 4/2019
stanovuje,
že
poskytnutie
„príjmu z občianstva“
je
podmienené
najmä
účasťou
na
personalizovanom programe
podpory
profesijného
začlenenia a sociálnej
integrácie,
ktorý
zahŕňa
činnosti v oblasti
odbornej
rekvalifikácie,
vzdelávania,
ako
aj
iné
záväzky
určené
príslušnými
službami
zamerané
na
profesijné
začlenenie a sociálnu
integráciu.
12      Článok 7
tohto
zákonného
dekrétu,
nazvaný
„Sankcie“, v odseku
4
stanovuje,
že
„ak
správny
orgán,
ktorý
vypláca
dávky,
konštatuje,
že
vyhlásenia a informácie
poskytnuté
na
podporu
žiadosti
nezodpovedajú
skutočnosti…,
tento
správny
orgán
rozhodne o okamžitom
zrušení
poskytovania
dávky
pomoci
so
spätnou
účinnosťou. V dôsledku
zrušenia
je
príjemca
povinný
vrátiť
to,
čo
neoprávnene
prijal“.
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
13      Žalobca
vo
veci
samej
pricestoval
do
Talianska v roku
2011 a získal
tam
postavenie
osoby s doplnkovou
ochranou.
Z tohto
dôvodu
má
povolenie
na
pobyt a od
roku
2013
má
nepretržite
bydlisko
na
území
Talianska.
Po
vyhlásení,
že
spĺňa
podmienku
pobytu
najmenej
desať
rokov v Taliansku
(ďalej
len
„podmienka
pobytu“)
stanovenú v článku 2
ods. 1 písm. a)
bode 2
zákonného
dekrétu
č. 4/2019,
mu
bol
poskytnutý
„príjem z občianstva“
stanovený
týmto
zákonným
dekrétom.
14      Po
vykonaní
kontrol
INPS
listom z 13. októbra
2021
konštatoval,
že
táto
podmienka
nebola
splnená,
zrušil
poskytnutie
„príjmu z občianstva“,
požiadal o vrátenie
súm
neoprávnene
vyplatených
na
základe
tohto
poskytnutia a odmietol
mu
priznať
túto
dávku
do
budúcnosti.
15      Žalobca
vo
veci
samej
podal
na
Tribunale ordinario di
Bergamo (Všeobecný
súd
Bergamo,
Taliansko),
ktorý
je
vnútroštátnym
súdom
predkladajúcim
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
žalobu,
ktorou
sa
domáhal,
aby
tento
súd
konštatoval
diskriminačnú
povahu
zrušenia
„príjmu z občianstva“, o ktorom
rozhodol
INPS, a v dôsledku
toho
uznal
jeho
právo
na
„príjem z občianstva“
za
obdobie
od
decembra
2020
do
apríla
2021 a uložil
INPS
povinnosť
zaplatiť
dlžnú
sumu
na
základe
tejto
dávky
vo
výške,
ktorá
mu
bola
priznaná v čase
zrušenia,
ako
aj
za
obdobie
po
zrušení a do
skončenia
obdobia
18
mesiacov
stanoveného v článku 3
ods. 6
zákonného
dekrétu
č. 4/2019.
16      Žalobca
vo
veci
samej v tejto
súvislosti
požiadal,
aby
sa
na
neho
neuplatnila
podmienka
pobytu z dôvodu,
že
táto
podmienka
je v rozpore s článkami 26 a 29
smernice
2011/95,
ktoré
stanovujú
rovnosť
zaobchádzania s vlastnými
štátnymi
príslušníkmi a osobami s postavením
medzinárodnej
ochrany v oblasti
prístupu k zamestnaniu a dávok
sociálneho
zabezpečenia, a že
predstavuje
nepriamu
diskrimináciu
na
základe
štátnej
príslušnosti. Z tohto
dôvodu a vzhľadom
na
to,
že
formulár,
ktorý
vopred
vypracoval
INPS,
neumožňuje
požiadať o poskytnutie
„príjmu z občianstva“
bez
toho,
aby
sa
potvrdilo,
že
táto
podmienka
je
splnená,
nepravdivé
vyhlásenie
týkajúce
sa
tejto
podmienky
nemá
vplyv
na
poskytnutie
„príjmu z občianstva“.
17      INPS
spochybňuje
dôvodnosť
návrhov
žalobcu
vo
veci
samej,
pričom
tvrdí,
že
„príjem z občianstva“
nepredstavuje
dávku
sociálnej
pomoci
alebo
sociálneho
zabezpečenia,
ako
sú
uvedené v článkoch 26 a 29
smernice
2011/95,
keďže,
ako
rozhodol
Corte costituzionale (Ústavný
súd,
Taliansko),
tento
príjem
nie
je
sociálnym
opatrením,
ktorého
cieľom
je
uspokojiť
primárnu
potrebu
jednotlivca,
ale
sleduje
rôzne a konkrétnejšie
ciele
aktívnej
politiky
zamestnanosti a sociálnej
integrácie.
18      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
domnieva,
že
na
účely
vyriešenia
sporu
vo
veci
samej
je
potrebné
obrátiť
sa
na
Súdny
dvor s návrhom
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
keďže
ak
by
Súdny
dvor
konštatoval,
že
podmienka
pobytu
je v rozpore s právom
Únie,
pravidlo
stanovujúce
túto
podmienku
by
sa
malo
zrušiť a návrhom
žalobcu
vo
veci
samej
by
sa
malo
vyhovieť.
19      Tento
súd
okrem
toho
uvádza,
že
„príjmy z občianstva“
patria
do
kategórie
„sociálnej
pomoci“ v zmysle
článku 29
smernice
2011/95,
keďže
sú
financované
zo
zdrojov
pochádzajúcich
zo
všeobecných
daní,
ktoré
vypláca
INPS a ktoré
sú
pridelené v prípade
nedostatočných
prostriedkov
na
pokrytie
základných
potrieb,
ako o tom
svedčia
najmä
početné
odkazy
zákonného
dekrétu
č. 4/2019
na
„chudobu“ a „sociálne
vylúčenie“, a že
horná
hranica
príjmov
pre
nárok
na
jej
poskytnutie
je
mimoriadne
nízka.
Uvedený
súd
tiež
uvádza,
že
podľa
praxe
INPS
sú
osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany
tiež
oprávnené
na
„príjem z občianstva“,
aj
keď
nie
sú
osobitne
uvedené v článku 2 písm. a)
bode 1
zákonného
dekrétu
č. 4/2019.
20      Okrem
toho
sa
ten
istý
súd
domnieva,
že
vzhľadom
na
zložený
charakter
„príjmu z občianstva“
treba
preskúmať
aj
jeho
súlad s článkom 26
smernice
2011/95,
ktorý
sa
týka
rovnosti
zaobchádzania v oblasti
prístupu k zamestnaniu. V tejto
súvislosti
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
domnieva,
že
na
určité
činnosti
stanovené
vnútroštátnou
právnou
úpravou, o ktorú
ide
vo
veci
samej, v prospech
príjemcov
„príjmu z občianstva“,
sa
vzťahuje
pojem
„poradenské
služby“ v zmysle
tohto
článku 26.
Táto
právna
úprava
konkrétne
zavádza
personalizovaný program
podpory
profesijnej
integrácie
zahŕňajúci
činnosti
odbornej
rekvalifikácie,
vzdelávanie,
ako
aj
iné
záväzky
pre
príjemcov
tohto
príspevku.
Stanovuje
tiež
povinnosť
týchto
osôb
podstúpiť
psychologické
pohovory a akékoľvek
prípadné
výberové
konania s cieľom
náboru
na
základe
pokynov
príslušných
orgánov,
ako
aj
povinnosť
prijať
ponuky
práce
zaslané
Centro per
l’impiego (Úrad
práce,
Taliansko).
21      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
uvádza,
že
podmienka
pobytu
sa
uplatňuje
bez
rozdielu
na
všetkých
žiadateľov o „príjem z občianstva“.
Je
však
neutrálna
len
na
prvý
pohľad,
keďže
pre
cudzinca
je
ťažšie
splniť
túto
podmienku v porovnaní s talianskym
štátnym
príslušníkom.
Je
to
tak
najmä v prípade
žiadateľov o medzinárodnú
ochranu,
ktorí
sú
hypoteticky
štátnymi
príslušníkmi
tretích
krajín, v ktorých
žili
aspoň
časť
ich
života.
Podiel
osôb,
ktoré v období
od
roku
2010
do
roku
2020
nemali
pobyt v Taliansku,
bol
totiž
len
0,48 % v prípade
talianskych
štátnych
príslušníkov a 56 % v prípade
osôb s postavením
medzinárodnej
ochrany v tomto
členskom
štáte.
22      Pokiaľ
ide o prípadné
odôvodnenie
podmienky
pobytu,
predkladajúci
vnútroštátny
súd
uvádza,
že
účelom
tejto
podmienky
je
„územná
väzba“.
Podľa
tohto
súdu
však
po
prvé vzhľadom
na
to,
že
účelom
„príjmu z občianstva“
je
integrácia
jeho
príjemcov,
ten
istý
účel
nemôže
byť
podmienkou
pre
jeho
získanie.
Po
druhé
túto
podmienku
možno
splniť
preukázaním
prerušovaných
období
zdržiavania
sa
príslušného
žiadateľa
na
talianskom
území,
čo
však v žiadnom
prípade
nemôže
slúžiť
na
preukázanie
jeho
„územnej
väzby“
ani
na
vážny
odhad
jeho
budúceho
zdržiavania
sa
na
tomto
území.
Okrem
toho
uvedený
súd
konštatuje,
že
na
to,
aby
mal
žiadateľ
nárok
na
„príjem z občianstva“,
musí v každom
prípade
trvalo
pobývať
na
talianskom
území
aspoň
počas
obdobia
vyplácania
tejto
dávky.
Okrem
toho
sa
vyžaduje,
aby
plnoletí
členovia
domácnosti,
ktorej
je
tento
žiadateľ
súčasťou,
boli
ihneď
pripravení
absolvovať
vzdelávania a reagovať
na
ponuky
práce a aby
sa
uvedený
žiadateľ
zúčastnil
na
personalizovanom programe
podpory
profesijného
začlenenia a sociálnej
integrácie.
23      V každom
prípade
je
uvedená
podmienka
pobytu
neprimeraná a nadmerná
najmä
vzhľadom
na
rozsudky z 27. marca 1985,
Scrivner a Cole (122/84,
EU:C:1985:145),
ako
aj z 10. novembra
1992,
Komisia/Belgicko
(C‑326/90,
EU:C:1992:419),
týkajúce
sa
podmienky
pobytu v trvaní
piatich
rokov
vyžadovanej
najmä
na
priznanie
minimálnych
existenčných
prostriedkov
(minimex).
Okrem
toho,
ako
vyplýva z judikatúry
Súdneho
dvora,
stanovenie
kritéria
založeného
na
dlhodobom
pobyte
predstavuje
nepriamu
diskrimináciu v neprospech
cudzincov,
ktorá
je
zakázaná,
ak
nie
je
založená
na
objektívnych
dôvodoch
nezávislých
od
štátnej
príslušnosti
dotknutých
osôb
alebo
ak
nie
je
primeraná
sledovanému
cieľu.
24      Okrem
toho
podmienka
pobytu
je
príliš
obmedzujúca v tom,
že
nezohľadňuje
iné
možné
faktory
väzby
žiadateľov o „príjmy z občianstva“ s Talianskou
republikou,
akými
sú
napríklad
zápis
do
registra
obyvateľov,
existencia
nájomnej
zmluvy
na
určitú
dobu
alebo
pracovného
pomeru
alebo
vzdelávania
pred
podaním
žiadosti o tento
príjem,
zápis
detí
do
školy
alebo
zlúčenie
rodiny v tomto
členskom
štáte.
25      Za
týchto
podmienok
Tribunale Ordinario di
Bergamo (Všeobecný
súd
Bergamo)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
túto
prejudiciálnu
otázku:
„Majú
sa
články
[26
a]
29
smernice
2011/95
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
takému
vnútroštátnemu
ustanoveniu,
aké
je
obsiahnuté v článku 2
ods. 1 písm. a)
zákonného
dekrétu
č. 4/2019, v ktorom
sa v záujme
prístupu k dávke v oblasti
boja
proti
chudobe a podpory
zamestnanosti a sociálnej
integrácii,
akou
je
‚príjem z občianstva‘,
stanovuje
okrem
podmienky
dvoch
rokov
nepretržitého
pobytu
pred
podaním
žiadosti
podmienka
10
rokov
pobytu v Taliansku?“
Konanie na Súdnom dvore
26      V súlade s článkom 16
tretím
odsekom
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie
Talianska
republika
navrhla,
aby
bola
prejednávaná vec
rozhodnutá
vo
veľkej
komore,
čomu
Súdny
dvor
13. mája
2025
vyhovel.
27      Rozhodnutím
predsedu
Súdneho
dvora z 10. júla
2023
bolo
konanie v tejto
veci
prerušené
až
do
vydania
rozhodnutia,
ktorým
sa
skončí
konanie v spojených
veciach C‑112/22 a C‑223/22. V konaní v prejednávanej veci
sa
pokračovalo
5. augusta
2024
po
vyhlásení
rozsudku z 29. júla
2024,
CU a ND
(Sociálna
pomoc
–
Nepriama
diskriminácia)
(C‑112/22 a C‑223/22,
EU:C:2024:636).
O právomoci Súdneho dvora
28      Talianska
vláda
tvrdí,
že
Súdny
dvor
nemá
právomoc
odpovedať
na
položenú
otázku,
keďže
vnútroštátne
ustanovenia
uplatniteľné
vo
veci
samej
sa
týkajú
dávky
stanovenej
vnútroštátnou
právnou
úpravou,
ktorá
patrí
do
výlučnej
právomoci
členských
štátov.
„Príjem z občianstva“, o ktorý
ide
vo
veci
samej,
údajne
nie
je
opatrením
sociálnej
pomoci,
na
základe
ktorého
sa
má
jednoducho
zabezpečiť
dotknutým
osobám
určitá
úroveň
príjmu,
ale
predstavuje
zložité
opatrenie,
ktorého
cieľom
je
predovšetkým
podporiť
sociálnu
integráciu a opätovné
začlenenie
týchto
osôb
na
trh
práce.
29      V tejto
súvislosti
treba
konštatovať,
že v prejednávanej veci
sa
tento
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
týka
výkladu
práva
Únie,
najmä
článkov 26 a 29
smernice
2011/95,
čo
zjavne
patrí
do
právomoci
Súdneho
dvora
[pozri
analogicky
rozsudok z 29. júla
2024,
CU a ND
(Sociálna
pomoc
–
Nepriama
diskriminácia), C‑112/19 a C‑223/22,
EU:C:2024:636,
bod 26,
ako
aj
citovanú
judikatúru].
30      Okrem
toho v rozsahu, v akom
talianska
vláda
touto
námietkou
nedostatku
právomoci
tvrdí,
že
„príjem z občianstva“, o ktorý
ide
vo
veci
samej,
nepatrí
do
pôsobnosti
uvedených
článkov 26 a 29,
treba
konštatovať,
že
takáto
výhrada
nemôže
spochybniť
právomoc
Súdneho
dvora
odpovedať
na
položenú
otázku.
Uplatniteľnosť a pôsobnosť
článkov 26 a 29
smernice
2011/95
sa
totiž
musia
určiť v rámci
preskúmania
tejto
otázky z hmotnoprávneho
hľadiska
[pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 29. júla
2024,
CU a ND
(Sociálna
pomoc
–
Nepriama
diskriminácia), C‑112/22 a C‑223/22,
EU:C:2024:636,
bod 27,
ako
aj
citovanú
judikatúru].
31      Súdny
dvor
má
teda
právomoc
rozhodnúť o návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
O prejudiciálnej otázke
32      Svojou
otázkou
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
články 26 a 29
smernice
2011/95
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
právnej
úprave
členského
štátu,
ktorá
podmieňuje
uplatnenie
vnútroštátneho
opatrenia
na
boj
proti
chudobe a podporu
pri
prístupe k práci a sociálnej
integrácii
na
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
sú
osobami s postavením
doplnkovej
ochrany,
podmienke,
ktorá
sa
vzťahuje
aj
voči
štátnym
príslušníkom
tohto
členského
štátu, a to
mať
pobyt v uvedenom
členskom
štáte
aspoň
desať
rokov, z toho
posledné
dva
roky
nepretržite.
O pôsobnosti článkov 26 a 29 smernice 2011/95
33      INPS a talianska
vláda
tvrdia,
že
opatrenie,
akým
je
„príjem z občianstva“,
nespadá
do
pôsobnosti
článkov 26 a 29
smernice
2011/95.
Tvrdia,
že
„príjem z občianstva“
nie
je
len
dávkou
sociálnej
pomoci
určenou
na
nápravu
stavu
finančnej
núdze,
ale
je
to
širšie
personalizované opatrenie,
ktoré
je
súčasťou
rozsiahlejšieho
rámca
zahŕňajúceho
podporu
domácností v chudobe a záväzky
týchto
domácností
dosiahnuť
konkrétne
ciele v snahe
pomôcť
im,
aby
sa
stali
sebestačnými.
Uvádzajú
najmä,
že
táto
dávka
je
podmienená
vyhlásením
dospelých
členov
domácnosti o okamžitej
pripravenosti
pracovať,
ako
aj
podpísať
„dohodu o zamestnávaní“
uzatvorenú s úradom
práce. Z toho
usudzujú,
že
„príjem z občianstva“
je
predovšetkým
opatrením
profesijnej
reintegrácie a sociálneho
začlenenia,
ktorého
zmiešanú
povahu
navyše
konštatoval
Corte costituzionale (Ústavný
súd,
Taliansko).
34      V tejto
súvislosti,
pokiaľ
ide v prvom
rade o článok 26
smernice
2011/95,
nazvaný
„Prístup k zamestnaniu“,
tento
článok v odseku
2
stanovuje,
že
členské
štáty
zaistia,
aby
sa
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany,
medzi
ktoré
patria v súlade s článkom 2 písm. f)
tejto
smernice
osoby s postavením
doplnkovej
ochrany,
za
podmienok
rovnocenných s tými,
ktoré
sa
uplatňujú
na
ich
štátnych
príslušníkov,
poskytovali
činnosti,
ako
sú
možnosti
vzdelávania
týkajúce
sa
zamestnávania
pre
dospelých,
odborné
školenia
vrátane
kurzov
odbornej
prípravy
na
zvýšenie
kvalifikácie,
praktické
skúsenosti
na
pracovisku a poradenské
služby
hradené
úradmi
práce.
Ako
vyplýva z použitia
pojmu
„ako
sú“
vo
väčšine
jazykových
verzií
tohto
článku 26
ods. 2,
výpočet
týchto
činností
nie
je
taxatívny,
ale
má
demonštratívny
charakter,
pričom
sa
toto
ustanovenie
vzťahuje
aj
na
iné
poradenské a vzdelávacie
činnosti
súvisiace
so
zamestnaním a profesijnou
integráciou.
Okrem
toho
odsek
3
uvedeného
článku 26
spresňuje,
že
členské
štáty
vyvinú
potrebné
úsilie,
aby
týmto
príjemcom
uľahčili
plný
prístup k uvedeným
činnostiam.
35      Povinnosti
stanovené v odsekoch
2 a 3
článku 26
smernice
2011/95
tak
majú
zabezpečiť
potrebný
účinok
zásady
uvedenej v odseku
1
tohto
článku,
podľa
ktorej
členské
štáty
povolia
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany
vykonávať
činnosť
ako
zamestnanec
alebo
samostatne
zárobkovo
činná
osoba
bezprostredne
po
udelení
tejto
ochrany.
Na
tento
účel
sú
členské
štáty
podľa
týchto
odsekov
2 a 3
povinné
nielen
poskytovať
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany
také
poradenské a vzdelávacie
činnosti
súvisiace
so
zamestnaním a profesijnou
integráciou,
aké
sú
stanovené v uvedenom
odseku
2,
za
rovnakých
podmienok,
ako
sú
podmienky
uplatniteľné
na
ich
štátnych
príslušníkov,
ale
musia
sa
tiež
snažiť
uľahčiť
im
plný
prístup k týmto
činnostiam,
čo
môže
zahŕňať
najmä
prijatie
iniciatív
na
odstránenie
prekážok,
ktoré
by
mohli
tomuto
prístupu
brániť.
36      Ako
totiž
vyplýva
najmä z odôvodnení
41 a 42
smernice
2011/95,
je
potrebné
zohľadniť
špecifické
potreby a osobitné
problémy s integráciou
osôb,
ktorým
sa
poskytla
medzinárodná
ochrana, a v dôsledku
toho
vyvinúť
úsilie
na
riešenie
problémov,
ktoré
im
bránia v účinnom
prístupe k možnostiam
vzdelávania a odbornej
prípravy
súvisiacim
so
zamestnaním.
37      V prejednávanej veci,
ako
uviedol
predkladajúci
vnútroštátny
súd,
článok 4
ods. 1
zákonného
dekrétu
č. 4/2019 stanovuje,
že
poskytnutie
„príjmu z občianstva“
je
podmienené
najmä
účasťou
na
personalizovanom programe
podpory
profesijného
začlenenia a sociálnej
integrácie,
ktorý
zahŕňa
činnosti
odbornej
rekvalifikácie,
vzdelávanie,
ako
aj
iné
záväzky
stanovené
príslušnými
službami.
Ako
uviedol
generálny
advokát v bodoch 34
až
36
svojich
návrhov,
na
jednej
strane
sa
teda
činnosti,
ktoré
sú
vymenované v tomto
ustanovení,
vo
veľkej
miere
zhodujú s činnosťami
uvedenými v článku 26
ods. 2
smernice
2011/95.
Na
druhej
strane s výhradou
overenia
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom,
článok 4
ods. 1
zákonného
dekrétu
č. 4/2019
sleduje
rovnaký
cieľ
ako
článok 26
ods. 2
smernice
2011/95, a to
uľahčiť
integráciou
dotknutých
osôb
na
trhu
práce.
38      V tejto
súvislosti,
hoci
odôvodnenie
42
smernice
2011/95
výslovne
zdôrazňuje,
že
je
potrebné
vyvinúť
úsilie
na
riešenie
okrem
iného
problémov
finančnej
povahy,
ktoré
bránia
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany v účinnom
prístupe k možnostiam
vzdelávania a odbornej
prípravy
súvisiacim
so
zamestnaním,
článok 1
ods. 1
zákonného
dekrétu
č. 4/2019
stanovuje,
že
„príjem z občianstva“
je
základným
opatrením
aktívnej
politiky
zamestnanosti,
ktorej
cieľom
je
najmä
zaručiť
právo
na
zamestnanie
prostredníctvom
politík
zameraných
na
hospodársku
podporu
osôb,
ktorým
hrozí
vylúčenie
zo
spoločnosti a z trhu
práce. Z toho
vyplýva, s výhradou
overenia
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom,
že
tento
zákonný
dekrét
uznáva
potrebu,
ktorú
identifikuje
táto
smernica,
poskytnúť
dotknutým
osobám
konkrétnu
formu
finančnej
pomoci,
bez
ktorej
by
sa
nemohli
zúčastňovať
na
vzdelávacích a poradenských
činnostiach,
ktoré
sú
im
určené.
39      Pokiaľ
ide v druhom
rade o článok 29
smernice
2011/95,
ten
stanovuje,
že
členské
štáty
zaistia,
aby
osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany
získali v členskom
štáte,
ktorý
im
túto
ochranu
udelil,
potrebnú
sociálnu
pomoc,
aká
je
poskytovaná
štátnym
príslušníkom
tohto
členského
štátu.
40      V tejto
súvislosti
Súdny
dvor
už
rozhodol,
že
pojem
dávky
„sociálnej
pomoci“
odkazuje
na
všetky
systémy
pomoci
zriadené
verejnými
orgánmi,
či
už
na
vnútroštátnej,
regionálnej
alebo
miestnej
úrovni,
ktoré
môže
využívať
jednotlivec,
ktorý
nemá
dostatočné
prostriedky
na
uspokojenie
svojich
základných
potrieb,
ako
aj
potrieb
svojej
rodiny
(rozsudok z 28. októbra
2021,
ASGI a i., C‑462/20,
EU:C:2021:894,
bod 34).
41      Treba
však
poznamenať,
že
podľa
článku 1
ods. 1
zákonného
dekrétu
č. 4/2019
„príjem z občianstva“
predstavuje
práve
základnú
úroveň
dávok v rámci
dostupných
zdrojov, a to
najmä s cieľom
bojovať
proti
chudobe a sociálnemu
vylúčeniu.
Ako
konštatoval
predkladajúci
vnútroštátny
súd,
táto
dávka
predstavuje
opatrenie
pomoci,
ktorého
jedným z hlavných
cieľov
je
„boj
proti
chudobe“ a to
najmä
doplnením
príjmu
jej
poberateľov,
aby
mohli
uspokojovať
svoje
základné
potreby.
Okrem
toho,
ako
uviedol
aj
predkladajúci
vnútroštátny
súd,
toto
opatrenie
je
financované
zo
zdrojov
všeobecného
daňového
systému,
vypláca
ho
INPS a poskytuje
sa
žiadateľom,
ktorí
nemajú,
pokiaľ
ide o príjem a majetok,
dostatočné
zdroje.
42      Talianska
vláda
však
tvrdí,
že
„príjem z občianstva“
nepredstavuje
„základnú
výhodu“ v zmysle
článku 29
ods. 2
smernice
2011/95,
takže v podstate
nie
je
dôvod,
aby
sa s osobami s postavením
doplnkovej
ochrany,
zaobchádzalo,
pokiaľ
ide o toto
vnútroštátne
opatrenie,
rovnako
ako s talianskymi
štátnymi
príslušníkmi.
43      V tejto
súvislosti
je
pravda,
že v súlade s odsekom
2
článku 29
smernice
2011/95 môžu
členské
štáty
obmedziť
sociálnu
pomoc
udeľovanú
osobám s postavením
doplnkovej
ochrany
na
základné
výhody.
Na
jednej
strane
však
treba
poznamenať,
že
tento
odsek
2
predstavuje
výnimku
zo
všeobecného
pravidla
stanoveného v odseku
1
tohto
článku, a preto
sa
má
vykladať
striktne
(rozsudok z 29. apríla
2004,
Kapper, C‑476/01,
EU:C:2004:261,
bod 72).
Okrem
toho
tieto
základné
výhody
podľa
odôvodnenia
45
tejto
smernice
zahŕňajú
minimálne
poskytovanie
podpory, a to
najmä
vo
forme
minimálneho
príjmu.
Ako
však
poznamenal
generálny
advokát v bode 53
svojich
návrhov a s výhradou
overenia
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom, z preambuly
zákonného
dekrétu
č. 4/2019
vyplýva,
že
cieľom
sporného
opatrenia
je
zabezpečiť
minimálnu
životnú
úroveň.
44      Na
druhej
strane a v každom
prípade
zo
spisu,
ktorý
má
Súdny
dvor k dispozícii,
nevyplýva,
že
Talianska
republika
vyjadrila
svoj
úmysel
uplatniť
výnimku
zo
zásady
rovnosti
zaobchádzania
stanovenú v uvedenom
odseku
2 a obmedziť
rovnosť
zaobchádzania s osobami s postavením
doplnkovej
ochrany
len
na
základné
výhody
[pozri
analogicky
rozsudky z 24. apríla
2012,
Kamberaj, C‑571/10,
EU:C:2012:233,
body 87 a 88,
ako
aj z 29. júla
2024,
CU a ND
(Sociálna
pomoc
–
Nepriama
diskriminácia), C‑112/22 a C‑223/22,
EU:C:2024:636,
bod 42].
45      Z uvedeného
vyplýva,
že
„príjem z občianstva“
stanovený v príslušnej
talianskej
právnej
úprave, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
ktorý
je
dávkou
zloženého
charakteru,
keďže
na
jednej
strane
ide o opatrenie
zahŕňajúce
činnosti a služby
uvedené v článku 26
smernice
2011/95
a na
strane
druhej
sociálnu
pomoc v zmysle
článku 29
tejto
smernice,
spadá
do
pôsobnosti
týchto
článkov,
čo
však
musí
overiť
predkladajúci
vnútroštátny
súd s prihliadnutím
na
úvahy
uvedené v bodoch
34
až
44
tohto
rozsudku.
46      Toto
konštatovanie
nie
je
spochybnené
argumentáciou
INPS a talianskej
vlády
uvedenou v bode
33
tohto
rozsudku,
ktorá
je v podstate
založená
na
tejto
zloženej
povahe a komplexnosti
„príjmu z občianstva“.
47      Ako
uviedol
aj
generálny
advokát v bodoch 56
až
80
svojich
návrhov,
zložená
povaha a zložitá
štruktúra
„príjmu z občianstva“
totiž
nemôžu
mať
za
následok,
že
sa
tento
príjem
vyjme z pôsobnosti
článkov 26 a 29
smernice
2011/95.
Na
jednej
strane
nič v znení
týchto
článkov
ani v celkovom
kontexte
tejto
smernice
nenaznačuje,
že
uvedené
články
sa
nevzťahujú
na
opatrenia,
ktoré
sledujú
dvojitý
cieľ,
zodpovedajúci
príslušným
cieľom
týchto
dvoch
článkov.
Na
druhej
strane, a čo
je
najdôležitejšie,
vylúčenie
vnútroštátneho
opatrenia,
akým
je
„príjem z občianstva“, z pôsobnosti
smernice
2011/95 z dôvodu,
že
toto
opatrenie
sleduje
takýto
dvojitý
cieľ,
by
bolo
zjavne v rozpore s účelom
článkov 26 a 29
uvedenej
smernice.
O zlučiteľnosti podmienky pobytu, o akú ide vo veci samej, s článkami 26 a 29 smernice 2011/95
48      Pokiaľ
ide o zlučiteľnosť
podmienky
pobytu,
akou
je
podmienka
požadovaná
podľa
článku 2
ods. 1 písm. a)
bodu 2
zákonného
dekrétu
č. 4/2019
na
účely
poskytnutia
„príjmu z občianstva“, s článkami 26 a 29
smernice
2011/95,
treba
pripomenúť,
že
tieto
posledné
uvedené
články
stanovujú
rovnosť
zaobchádzania
medzi
osobami s postavením
medzinárodnej
ochrany a štátnymi
príslušníkmi
členského
štátu,
ktorý
poskytol
túto
ochranu.
49      Uvedené
články 26 a 29
sú
teda
vyjadrením
zásady
rovnosti
zaobchádzania
uvedenej v článku 20
Charty
základných
práv
Európskej
únie,
ktorá
je
všeobecnou
zásadou
práva
Únie.
Tato
zásada
vyžaduje,
aby
sa s porovnateľnými
situáciami
nezaobchádzalo
rozdielne a aby
sa s rozdielnymi
situáciami
nezaobchádzalo
rovnako, s výnimkou
toho,
že
by
takéto
zaobchádzanie
bolo
objektívne
odôvodnené
[rozsudok z 8. marca 2022,
Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Priamy
účinok), C‑205/20,
EU:C:2022:168,
bod 54].
50      Uvedená
zásada
zakazuje
nielen
zjavnú
diskrimináciu,
ale
aj
všetky
jej
skryté
formy,
ktoré
sa
síce
opierajú o zdanlivo
neutrálne
rozlišovacie
kritériá,
ale v konečnom
dôsledku
majú
rovnaké
diskriminačné
účinky
[pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 29. júla
2024,
CU a ND
(Sociálna
pomoc
–
Nepriama
diskriminácia), C‑112/22 a C‑223/22,
EU:C:2024:636,
bod 48]. V tejto
súvislosti
Súdny
dvor
už
rozhodol,
že
treba
za
nepriamo
diskriminačné
považovať
podmienky
vnútroštátneho
práva,
ktoré
sa
síce
uplatňujú
bez
ohľadu
na
štátnu
príslušnosť,
no
dotýkajú
sa
predovšetkým
alebo
vo
veľkej
väčšine
prípadov
cudzích
štátnych
príslušníkov,
ako
aj
podmienky,
ktoré
sa
uplatňujú
bez
rozdielu,
no
ktoré
môžu
štátni
príslušníci
splniť
ľahšie
ako
cudzí
štátni
príslušníci,
alebo
ktoré
môžu
pôsobiť
najmä v neprospech
týchto
cudzích
štátnych
príslušníkov
(pozri
analogicky
rozsudok z 5. decembra
2019,
Bocero Torrico a Bode, C‑398/18 a C‑428/18,
EU:C:2019:1050,
bod 41,
ako
aj
citovanú
judikatúru).
51      V prejednávanej veci
je
nesporné,
že
podmienka
pobytu, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
sa
uplatňuje
rovnako
na
osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany,
ako
aj
na
talianskych
štátnych
príslušníkov.
52      V kontexte
veci
týkajúcej
sa
vnútroštátnej
právnej
úpravy, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
však
Súdny
dvor
už
rozhodol,
že
jednak
takáto
podmienka
pobytu
sa
týka
predovšetkým
cudzích
štátnych
príslušníkov,
medzi
ktorými
sa
nachádzajú
najmä
osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany, a jednak,
že
rozdielne
zaobchádzanie s osobami s postavením
medzinárodnej
ochrany a s vlastnými
štátnymi
príslušníkmi,
ktoré
vyplýva
zo
skutočnosti,
že
vnútroštátna
právna
úprava
stanovuje
takúto
podmienku,
predstavuje
nepriamu
diskrimináciu
[pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 29. júla
2024,
CU a ND
(Sociálna
pomoc
–
Nepriama
diskriminácia), C‑112/22 a C‑223/22,
EU:C:2024:636,
body 50 a 52].
53      Je
však
irelevantné,
že
opatrenie, o ktoré
ide
vo
veci
samej,
prípadne
znevýhodňuje
tak
vlastných
štátnych
príslušníkov,
ktorí
nie
sú
schopní
splniť
takúto
podmienku,
ako
aj osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany.
Opatrenie
totiž
možno
považovať
za
predstavujúce
nepriamu
diskrimináciu
bez
toho,
aby
bolo
potrebné,
aby
malo
za
následok
zvýhodnenie
všetkých
štátnych
príslušníkov
alebo
znevýhodnenie
len
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín
[pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 29. júla
2024,
CU a ND
(Sociálna
pomoc
–
Nepriama
diskriminácia), C‑112/22 a C‑223/22,
EU:C:2024:636,
bod 51].
54      Takáto
diskriminácia
je v zásade
zakázaná,
pokiaľ
nie
je
objektívne
odôvodnená.
Na
to,
aby
bola
odôvodnená,
musí
byť
vhodná
na
zabezpečenie
dosiahnutia
legitímneho
cieľa a nesmie
presahovať
rámec
toho,
čo
je
na
dosiahnutie
tohto
cieľa
nevyhnutné
[rozsudok z 29. júla
2024,
CU a ND
(Sociálna
pomoc
–
Nepriama
diskriminácia), C‑112/22 a C‑223/22,
EU:C:2024:636,
bod 53].
55      Talianska
vláda
vo
svojich
písomných
pripomienkach
uvádza,
že
vzhľadom
na
to,
že
„príjem z občianstva“
je
ekonomická
výhoda,
ktorej
poskytnutie
je
podmienené
účasťou
dospelých
členov
príslušnej
domácnosti
na
personalizovanom programe
podpory
zamestnanosti a sociálneho
začlenenia,
realizovanom
na
základe
osobitných
dohôd,
toto
poskytnutie
si
vyžaduje
realizáciu
veľmi
zložitej
operácie
sociálneho a profesijného
začlenenia, a to
tak z administratívneho,
ako
aj z ekonomického
hľadiska.
56      V tejto
súvislosti
táto
vláda
tvrdí,
že
opatrenie,
akým
je
opatrenie, o ktoré
ide
vo
veci
samej,
si
vyžaduje
mobilizáciu
značných
ekonomických
zdrojov.
Takéto
opatrenie
presahuje
rámec
jednoduchého
finančného
príspevku
priznaného
domácnostiam v núdzi,
keďže
so
sebou
prináša
dodatočné
náklady.
Je
preto
primerané,
že
vnútroštátny
zákonodarca
obmedzil
uplatňovanie
uvedeného
opatrenia
výlučne
na
osoby,
ktoré
sú
pevne
zakorenené v národnej
komunite a ktoré
možno
považovať
za
jej
stálych
členov.
Podľa
uvedenej
vlády
teda
vnútroštátny
zákonodarca
odôvodnene
obmedzil
prístup k tomuto
príjmu
na
osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany,
ktoré
sa v Taliansku
zdržujú
trvalo a sú
tam
dobre
integrované.
57      Treba
však
pripomenúť,
že
poskytnutie
sociálnych
dávok
osobe
znamená
pre
inštitúciu,
ktorá
má
tieto
dávky
poskytovať,
náklady, a to
bez
ohľadu
na
to,
či
je
táto
osoba
osobou s postavením
medzinárodnej
ochrany
alebo
štátnym
príslušníkom
dotknutého
členského
štátu. V tejto
súvislosti
nemožno
konštatovať
rozdielnosť
situácie
medzi
týmito
dvomi
kategóriami
osôb
(pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 1. marca 2016,
Alo a Osso, C‑443/14 a C‑444/14,
EU:C:2016:127,
bod 55,
ako
aj z 21. novembra
2018,
Ayubi, C‑713/17,
EU:C:2018:929,
bod 34).
58      Okrem
toho,
ako v podstate
uviedol
generálny
advokát v bode 92
svojich
návrhov,
akceptovanie
tvrdenia,
že
vnútroštátny
zákonodarca
má
právo,
vzhľadom
na
administratívne a ekonomické
náklady
príslušného
opatrenia,
obmedziť
prístup k tomuto
opatreniu
výlučne
na
osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany,
ktoré
sú
trvalo
usadené a dobre
integrované v príslušnom
členskom
štáte,
by
znamenalo
zavedenie
výnimky z pravidiel
stanovených v článkoch 26 a 29
smernice
2011/95,
ktorú
normotvorca
Únie
nemal v úmysle.
59      Súdny
dvor
však
už
rozhodol,
že
práva
priznané
kapitolou VII
smernice
2011/95,
do
ktorej
patria
jej
články 26 a 29,
ktoré
sú
dôsledkom
priznania
postavenia
utečenca a nie
vydania
povolania
na
pobyt,
môžu
byť
obmedzené
iba
pri
dodržaní
podmienok
stanovených v tejto
kapitole,
takže
členské
štáty
nemajú
právo
pridať
obmedzenia,
ktoré
sa v nej
neuvádzajú.
Keďže
tieto
články 26 a 29
sa
týkajú
všetkých
osôb s postavením
medzinárodnej
ochrany, a teda
aj
osôb s postavením
doplnkovej
ochrany,
nepodmieňujú
práva,
ktoré
im
boli
priznané,
dĺžkou
ich
pobytu v dotknutom
členskom
štáte
alebo
dĺžkou
povolenia
na
pobyt,
ktoré
im
bolo
vydané
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 21. novembra
2018,
Ayubi, C‑713/17,
EU:C:2018:929,
body 27 a 28).
60      Ako v podstate
uviedol
generálny
advokát v bodoch 101 a 102
svojich
návrhov,
postavenie
osôb s postavením
medzinárodnej
ochrany
nie
je
trvalé,
keďže
príslušný
členský
štát v prípade,
ak
osoba
prestane
byť
utečencom
alebo
osobou
oprávnenou
na
doplnkovú
ochranu,
musí
jej
zrušiť,
ukončiť
alebo
odmietnuť
obnoviť
jej
postavenie,
čo
môže
mať
za
následok
zrušenie
povolenia
na
pobyt a návrat
dotknutej
osoby
do
jej
krajiny
pôvodu. Z toho
vyplýva,
že
požadovať
od
osôb s postavením
medzinárodnej
ochrany,
aby
preukázali,
že
sú v príslušnom
členskom
štáte
pevne
usadené,
alebo
aby
preukázali
existenciu
skutočnej a dostatočne
úzkej
väzby s právnym
poriadkom
tohto
členského
štátu,
ako
podmienku
na
uplatnenie
článkov 26 a 29
smernice
2011/95,
je v rozpore s cieľmi
tejto
smernice,
medzi
ktoré
patrí
aj
zaistenie
minimálnej
úrovne
výhod
pre
tieto
osoby
vo
všetkých
členských
štátoch v súlade s jej
odôvodnením
12.
61      Z toho
vyplýva,
že
podmienka
pobytu
najmenej
desať
rokov, z toho
posledné
dva
roky
nepretržite,
aká
je
podmienkou
na
poskytnutie
„príjmu z občianstva“,
predstavuje
nepriamu
diskrimináciu
na
úkor
osôb s postavením
doplnkovej
ochrany,
ktorá
sa
nejaví
ako
objektívne
odôvodnená.
62      Vzhľadom
na
všetky
uvedené
dôvody
treba
na
položenú
otázku
odpovedať
tak,
že
články 26 a 29
smernice
2011/95
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
právnej
úprave
členského
štátu,
ktorá
podmieňuje
uplatnenie
vnútroštátneho
opatrenia
na
boj
proti
chudobe a podporu
zamestnanosti a sociálnej
integrácii
na
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
sú
osobami s postavením
doplnkovej
ochrany,
podmienke,
ktorú
možno
uplatniť
aj
voči
štátnym
príslušníkom
tohto
členského
štátu,
aby v uvedenom
členkom
štáte
mali
pobyt
aspoň
desať
rokov, z toho
posledné
dva
roky
nepretržite.
O trovách
63      Vzhľadom
na
to,
že
konanie
pred
Súdnym
dvorom
má
vo
vzťahu k účastníkom
konania
vo
veci
samej
incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou
postupu v konaní
pred
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom, o trovách
konania
rozhodne
tento
vnútroštátny
súd.
Iné
trovy
konania,
ktoré
vznikli v súvislosti s predložením
pripomienok
Súdnemu
dvoru a nie
sú
trovami
uvedených
účastníkov
konania,
nemôžu
byť
nahradené.
Z týchto
dôvodov
Súdny
dvor
(veľká
komora)
rozhodol
takto:
Články 26 a 29 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
bránia právnej úprave členského štátu, ktorá podmieňuje uplatnenie vnútroštátneho opatrenia na boj proti chudobe a podporu zamestnanosti a sociálnej integrácii na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú osobami s postavením doplnkovej ochrany, podmienke, ktorú možno uplatniť aj voči štátnym príslušníkom tohto členského štátu, aby v uvedenom členkom štáte mali pobyt aspoň desať rokov, z toho posledné dva roky nepretržite.
Podpisy
*      Jazyk
konania:
taliančina.