62023CJ0156
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
zo 17. októbra 2024 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Prisťahovalecká politika – Návrat štátnych príslušníkov tretích krajín neoprávnene sa zdržiavajúcich v členskom štáte – Smernica 2008/115/ES – Článok 5 – Zásada zákazu vyhostenia alebo vrátenia – Výkon rozhodnutia o návrate prijatého v rámci konania o medzinárodnej ochrane v dôsledku neoprávneného pobytu dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny vyplývajúceho zo zamietnutia žiadosti o povolenie na pobyt upraveného vnútroštátnym právom – Povinnosť správneho orgánu posúdiť súlad výkonu takéhoto rozhodnutia so zásadou zákazu vyhostenia alebo vrátenia – Článok 13 – Prostriedky nápravy proti rozhodnutiam týkajúcim sa návratu – Povinnosť vnútroštátneho súdu prihliadnuť ex offo na porušenie zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia pri výkone rozhodnutia o návrate – Rozsah – Článok 4, článok 19 ods. 2 a článok 47 Charty základných práv Európskej únie“
Vo veci C‑156/23 [Ararat] (
i
),
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (súd v Haagu zasadajúci v Roermonde, Holandsko) z 13. marca 2023 a doručený Súdnemu dvoru 14. marca 2023, ktorý súvisí s konaním:
K,
L,
M,
N
proti
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid,
SÚDNY DVOR (tretia komora),
v zložení: predsedníčka druhej komory K. Jürimäe, vykonávajúca funkciu predsedníčky tretej komory, predseda Súdneho dvora K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu sudcu tretej komory, sudcovia, N. Jääskinen, M. Gavalec a N. Piçarra (spravodajca),
generálny advokát: J. Richard de la Tour,
tajomník: L. Carrasco Marco, referentka,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 21. marca 2024,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
K, L, M a N, v zastúpení: C. M. G. M. Raafs, advocaat,
–
holandská vláda, v zastúpení: M. K. Bulterman a A. Hanje, splnomocnené zástupkyne,
–
dánska vláda, v zastúpení: D. Elkan, splnomocnená zástupkyňa,
–
nemecká vláda, v zastúpení: J. Möller a A. Hoesch, splnomocnení zástupcovia,
–
švajčiarska vláda, v zastúpení: V. Michel, ministerka, a L. Lanzrein, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: A. Katsimerou, S. Noë a F. Wilman, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 16. mája 2024,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4, článku 19 ods. 2 a článku 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), ako aj článku 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území (Ú. v. EÚ L 348, 2008, s. 98).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi K, L, M a N, štátnymi príslušníkmi tretej krajiny na jednej strane, a Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (štátny tajomník pre spravodlivosť a bezpečnosť, Holandsko) na druhej strane vo veci zákonnosti rozhodnutia, ktorým sa zamieta ich žiadosť o povolenie na pobyt upravené holandským právom a skonštatuje sa neoprávnenosť ich pobytu na území Holandského kráľovstva, ako aj následného výkonu rozhodnutia o návrate, ktoré bolo predtým prijaté v rámci konania o medzinárodnej ochrane.
Právny rámec
Právo Únie
3
Odôvodnenia 6, 8, 15 a 23 smernice 2008/115 uvádzajú:
„(6)
Členské štáty zabezpečia, aby sa ukončenie nelegálneho pobytu štátnych príslušníkov tretích krajín uskutočnilo prostredníctvom spravodlivého a transparentného postupu. V súlade so všeobecnými zásadami práva EÚ by sa mali rozhodnutia prijaté podľa tejto smernice prijímať na individuálnom základe a na základe objektívnych kritérií, čo znamená, že by sa malo zvažovať viac, ako len samotná skutočnosť nelegálneho pobytu. …
…
(8)
Uznáva sa, že pre členské štáty je vracanie neoprávnene sa zdržiavajúcich štátnych príslušníkov tretích krajín legitímne pod podmienkou, že existujú spravodlivé a efektívne azylové systémy, v ktorých sa plne rešpektuje zásada zákazu vyhostenia alebo vrátenia (‚non‑refoulement‘).
…
(15)
Členské štáty by sa mali samy rozhodnúť, či z rozhodnutí o preskúmaní týkajúcich sa návratu vyplýva právomoc skúmajúceho orgánu alebo subjektu prijať vlastné rozhodnutie týkajúce sa návratu, ktorým sa nahradí predchádzajúce rozhodnutie.
…
(23)
Táto smernica sa uplatňuje bez toho, aby boli dotknuté záväzky vyplývajúce [z dohovoru o právnom postavení utečencov, podpísaného v Ženeve 28. júla 1951 [Zbierka zmlúv Organizácie spojených národov, zv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)], doplneného protokolom týkajúcim sa právneho postavenia utečencov, uzavretým v New Yorku 31. januára 1967 (ďalej len ‚Ženevský dohovor‘)].“
4
Podľa znenia článku 1 tejto smernice:
„Touto smernicou sa ustanovujú spoločné normy a postupy, ktoré sa majú uplatňovať v členských štátoch na návrat neoprávnene sa zdržiavajúcich štátnych príslušníkov tretích krajín [na území členského štátu] v súlade so základnými právami ako všeobecnými zásadami práva Spoločenstva a medzinárodného práva vrátane záväzkov týkajúcich sa ochrany utečencov a ľudských práv.“
5
Článok 2 ods. 1 tejto smernice stanovuje, že táto smernica sa uplatňuje na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na území členského štátu.
6
Článok 3 tej istej smernice stanovuje:
„Na účely tejto smernice sa uplatňujú tieto vymedzenia pojmov:
…
2.
‚nelegálny pobyt‘ je prítomnosť štátneho príslušníka tretej krajiny na území členského štátu, pričom táto osoba nespĺňa alebo prestala spĺňať podmienky vstupu ustanovené v článku [6] [nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2016/399 z 9. marca 2016, ktorým sa ustanovuje kódex Spoločenstva o pravidlách upravujúcich pohyb osôb cez hranice (Kódex schengenských hraníc) (Ú. v. EÚ L 77, 2016, s. 1)] alebo iné podmienky vstupu alebo pobytu v uvedenom členskom štáte;
3.
‚návrat‘ je proces vrátenia sa štátneho príslušníka tretej krajiny – bez ohľadu na to, či ide o dobrovoľné splnenie povinnosti návratu alebo nútený návrat – do:
–
jeho krajiny pôvodu, alebo
–
krajiny tranzitu v súlade s dvojstrannými dohodami o readmisii alebo dohodami Spoločenstva o readmisii či inými dojednaniami, alebo
–
inej tretej krajiny, do ktorej sa štátny príslušník tretej krajiny dobrovoľne rozhodne vrátiť a ktorá ho prijme;
4.
‚rozhodnutie o návrate‘ je správne alebo súdne rozhodnutie, alebo akt, ktorým sa ustanovuje alebo vyhlasuje, že štátny príslušník tretej krajiny sa zdržiava na území neoprávnene a ktorým sa ukladá alebo ustanovuje povinnosť návratu;
5.
‚odsun‘ [vyhostenie – neoficiálny preklad] je vykonanie povinnosti návratu, teda fyzický transport z členského štátu;
…“
7
Článok 5 smernice 2008/115 s názvom „Zákaz vyhostenia alebo vrátenia, najlepšie záujmy dieťaťa, rodinný život a zdravotný stav“ stanovuje:
„Pri vykonávaní tejto smernice členské štáty zoberú náležite do úvahy:
a)
najlepšie záujmy dieťaťa,
b)
rodinný život,
c)
zdravotný stav dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny
a dodržiavajú zásadu zákazu vyhostenia alebo vrátenia.“
8
Článok 6 tejto smernice s názvom „Rozhodnutie o návrate“ v odsekoch 1, 4 a 6 stanovuje:
„1.   Členské štáty vydajú rozhodnutie o návrate každého štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý sa neoprávnene zdržiava na ich území[,] bez toho, aby boli dotknuté výnimky uvedené v odsekoch 2 až 5.
…
4.   Členské štáty môžu kedykoľvek rozhodnúť o udelení samostatného povolenia na pobyt alebo iného oprávnenia poskytujúceho štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, ktorý sa neoprávnene zdržiava na ich území, právo na pobyt z humanitárnych dôvodov, dôvodov hodných osobitného zreteľa alebo iných dôvodov. V tomto prípade sa nevydáva rozhodnutie o návrate. Ak sa rozhodnutie o návrate už vydalo, zruší sa alebo sa pozastaví jeho účinnosť na dobu trvania platnosti povolenia na pobyt alebo iného oprávnenia, ktorým sa udeľuje právo na pobyt.
…
6.   Táto smernica nebráni členským štátom prijať rozhodnutie o ukončení legálneho pobytu spolu s rozhodnutím o návrate a/alebo rozhodnutím o odsune [vyhostení – neoficiálny preklad] a/alebo o zákaze vstupu v jednom správnom alebo súdnom rozhodnutí alebo akte v zmysle ustanovení ich vnútroštátnych právnych predpisov, a to bez toho, aby boli dotknuté procesné záruky ustanovené v kapitole III a v iných príslušných ustanoveniach práva Spoločenstva a vnútroštátneho práva.“
9
Článok 9 uvedenej smernice s názvom „Odklad odsunu [vyhostenia – neoficiálny preklad]“ v odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty odložia odsun [vyhostenie – neoficiálny preklad]:
a)
ak by sa ním porušila zásada zákazu vyhostenia alebo vrátenia alebo
b)
počas trvania pozastavenia udeleného v súlade s článkom 13 ods. 2“
10
Podľa článku 12 ods. 1 prvého pododseku tej istej smernice „rozhodnutia o návrate, rozhodnutia o zákaze vstupu, ak sa vydali[,] a rozhodnutia o odsune [vyhostení – neoficiálny preklad] sa vydávajú písomne, pričom sa v nich uvádzajú skutkové a právne dôvody, ako aj informácie o dostupných opravných prostriedkoch“.
11
Článok 13 smernice 2008/115 s názvom „Opravné prostriedky“, v odsekoch 1 a 2 stanovuje:
„1.   Dotknutému štátnemu príslušníkovi tretej krajiny sa poskytne účinný opravný prostriedok, o ktorom rozhoduje príslušný súdny alebo správny orgán, alebo príslušný orgán zložený z členov, ktorí sú nestranní a majú zaručenú nezávislosť, na odvolanie sa proti rozhodnutiam vzťahujúcim sa na návrat uvedeným v článku 12 ods. 1 alebo na ich preskúmanie.
2.   Orgán uvedený v odseku 1 má právomoc preskúmať rozhodnutia vzťahujúce sa na návrat uvedené v článku 12 ods. 1 vrátane možnosti dočasného pozastavenia ich výkonu, pokiaľ sa dočasné pozastavenie výkonu už neuplatňuje na základe vnútroštátnych právnych predpisov.“
Holandské právo
12
V § 8:69 Algemene wet bestuursrecht (Všeobecný zákon o správnom práve) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „všeobecný zákon o správnom práve“) stanovuje:
„1.   Konajúci súd rozhodne na základe opravného prostriedku, predložených dokumentov, predbežného vyšetrovania a prejednania na pojednávaní.
2.   Súd doplní právne dôvody z úradnej moci.
3.   Súd môže aj bez návrhu doplniť skutkové okolnosti.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
13
Dňa 16. marca 2011 K a L – dve sestry, a M a N – ich rodičia, všetci štátni príslušníci tretej krajiny, podali žiadosť o medzinárodnú ochranu. Dňa 9. augusta 2012 bolo vo veci tejto žiadosti vydané rozhodnutie o zamietnutí, ktoré nadobudlo právoplatnosť, spolu s rozhodnutím o návrate (ďalej len „rozhodnutie z 9. augusta 2012“). Toto druhé rozhodnutie bolo prijaté po tom, čo príslušný správny orgán na základe uplatnenia zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia posúdil prípadné riziko mučenia alebo neľudského a ponižujúceho zaobchádzania alebo trestu, ktorému by sa vystavili žalobcovia vo veci samej v prípade výkonu uvedeného rozhodnutia a vyhostenia do tejto tretej krajiny.
14
Dňa 10. mája 2016 žalobcovia vo veci samej podali žiadosť o povolenie na pobyt podľa vnútroštátneho režimu uplatniteľného na deti s dlhodobým pobytom. Táto žiadosť bola zamietnutá rozhodnutím prijatým 16. júna 2016, ktoré nadobudlo právoplatnosť po tom, čo boli 17. januára 2017 zamietnuté ich odvolania proti tomuto rozhodnutiu.
15
Dňa 18. februára 2019 žalobcovia vo veci samej podali novú žiadosť o povolenie na pobyt na základe iného vnútroštátneho režimu uplatniteľného na deti s dlhodobým pobytom. Rozhodnutím z 8. októbra 2019 štátny tajomník pre spravodlivosť a bezpečnosť túto žiadosť zamietol. V dôsledku toho skonštatoval na jednej strane, že pobyt žalobcov vo veci samej na území Holandského kráľovstva je protiprávny, a na druhej strane, že treba vykonať rozhodnutie z 9. augusta 2012.
16
Žalobcovia vo veci samej podali proti rozhodnutiu z 8. októbra 2019 sťažnosť, ktorá bola zamietnutá rozhodnutím z 12. novembra 2020, (ďalej len „rozhodnutie z 12. novembra 2020“), a proti tomuto rozhodnutiu podali odvolanie na Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (súd v Haagu zasadajúci v Roermonde, Holandsko), ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Tento súd vyhovel ich návrhu na nariadenie predbežných opatrení s cieľom umožniť im počkať na výsledok tohto odvolania na vnútroštátnom území a pozastavil výkon rozhodnutia z 9. augusta 2012.
17
Vnútroštátny súd spresňuje, že správny orgán, ktorý prijal rozhodnutie z 12. novembra 2020, ktoré je predmetom sporu vo veci samej, neposúdil, či bol výkon rozhodnutia z 9. augusta 2012, prijatého voči žalobcom vo veci samej, v súlade so zásadou zákazu vyhostenia alebo vrátenia.
18
Okrem toho tento súd na jednej strane uvádza, že žalobcovia vo veci samej svojou žiadosťou o povolenie na pobyt upravené vnútroštátnym právom z 18. februára 2019 chceli získať povolenie na to, aby mohli naďalej viesť svoj súkromný život v Holandsku. Na druhej strane uvádza, že jedným z argumentov na podporu tejto žiadosti je, že K a L „nadobudli prozápadnú orientáciu“, keďže vyrastali na území Holandského kráľovstva a osvojili si normy a hodnoty prevládajúce v tomto členskom štáte, a tak sa obávajú, že ak by sa mali vrátiť do svojej krajiny pôvodu, ocitnú sa v situácii, ktorú zásada zákazu vyhostenia alebo vrátenia uvedená v článku 5 smernice 2008/115 zakazuje.
19
Vnútroštátny súd poukazuje na to, že takéto tvrdenie nebolo uvedené na podporu žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej 16. marca 2011, ale že ho možno skúmať z hľadiska pravidiel v oblasti medzinárodnej ochrany, a teda môže viesť orgán príslušný k tomu, aby pristúpil k takémuto skúmaniu s cieľom prípadne priznať K a L postavenie utečenca v zmysle Ženevského dohovoru. V tejto súvislosti tento súd odkazuje na vec, v ktorej bol vydaný rozsudok z 11. júna 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ženy stotožňujúce sa s hodnotou rodovej rovnosti) (C‑646/21, EU:C:2024:487), v ktorej ku dňu podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania v prejednávanej veci ešte prebiehalo konanie na Súdnom dvore.
20
Dodáva, že K a L sa rozhodli nepodať novú žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorej cieľom by bolo predložiť takémuto orgánu tvrdenie založené na ich údajnom „nadobudnutí prozápadnej orientácie“, a následne na ich obave, že by boli z tohto dôvodu prenasledované, hoci im takáto možnosť bola ponúknutá, kým prebiehalo konanie o odvolaní týkajúcom sa ich žiadosti o povolenie na pobyt podľa vnútroštátneho práva. Vnútroštátny súd ďalej spresňuje, že vnútroštátne právo nevylučuje, že K a L sa mohli na takéto tvrdenie odvolávať na podporu svojej žiadosti o povolenie na pobyt podľa vnútroštátneho práva a že orgán, ktorý prijal rozhodnutie z 12. novembra 2020, im mohol na tomto základe udeliť „bežné povolenie na pobyt“.
21
V tomto kontexte si vnútroštátny súd v prvom rade kladie otázku, či sa má článok 5 smernice 2008/115, ktorý v spojení s článkom 19 ods. 2 Charty „obsahuje jasne stanovenú povinnosť bez výnimky alebo výhrady“ dodržiavať zásadu zákazu vyhostenia alebo vrátenia pri vykonávaní tejto smernice, vykladať v tom zmysle, že ak príslušný správny orgán skonštatuje, že štátny príslušník tretej krajiny sa neoprávnene zdržiava na území členského štátu, a nariadi voči nemu výkon rozhodnutia o návrate, ktoré bolo predtým prijaté v rámci konania o medzinárodnej ochrane, je tento orgán povinný opätovne preskúmať toto rozhodnutie o návrate z hľadiska zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia na základe aktualizovaného posúdenia rizika hroziaceho adresátovi tohto rozhodnutia, že bude vystavený mučeniu alebo neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu v prípade vyhostenia do tejto tretej krajiny.
22
V tejto súvislosti vnútroštátny súd na jednej strane uvádza, že vo vnútroštátnej právnej praxi nie je vyhostenie nariadené rozhodnutím alebo aktom odlišným od rozhodnutia o návrate. Toto rozhodnutie teda ukladá nielen povinnosť návratu štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorému je určené, ale aj povinnosť príslušného správneho orgánu vykonať fyzický transport z členského štátu v prípade odmietnutia podriadiť sa tejto povinnosti návratu.
23
Tento súd na druhej strane zdôrazňuje, že hoci sa podľa vnútroštátnej praxe riziko porušenia zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia systematicky posudzuje v rámci konania o medzinárodnej ochrane, v situácii, o akú ide vo veci samej, kde došlo k zamietnutiu žiadosti o povolenie na pobyt podľa vnútroštátneho práva, to tak nie je. Dôsledkom tohto zamietnutia je totiž neoprávnenosť pobytu dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny a povinnosť návratu, ktorá mu bola uložená.
24
V druhom rade, keďže prípadné potvrdenie zákonnosti rozhodnutia z 12. novembra 2020, ktorým sa zamieta povolenie na pobyt stanovené vnútroštátnym právom, vnútroštátny súd určí neoprávnenosť pobytu žalobcov vo veci samej na území dotknutého členského štátu, a teda výkon rozhodnutia z 9. augusta 2012, ktorého pozastavenie sa z tohto dôvodu skončí, si tento súd kladie otázku, či mu článok 5 smernice 2008/115 v spojení nielen s článkom 19 ods. 2 Charty, ale aj s jej článkom 47 ukladá povinnosť skúmať dodržanie zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia správnym orgánom, ktorý určil výkon tohto rozhodnutia o návrate, a prípadne ex offo skúmať riziko porušenia tejto zásady.
25
V tejto súvislosti vnútroštátny súd vyjadruje pochybnosti v súvislosti s tým, či je v tejto oblasti uplatniteľný § 8:69 správneho kódexu, ktorý všeobecne definuje právomoci správneho súdu ex offo. Uvádza tiež, že vo vnútroštátnej praxi súdy nie sú povinné ex offo konštatovať porušenie zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia zaručenej článkom 5 smernice 2008/115.
26
Vnútroštátny súd si tak kladie otázku, či dôvody, ktoré viedli Súdny dvor k tomu, aby vo svojom rozsudku z 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Preskúmanie zaistenia ex offo) (C‑704/20 a C‑39/21, EU:C:2022:858), rozhodol, že preskúmanie dodržiavania podmienok zákonnosti zaistenia štátneho príslušníka tretej krajiny, ktoré vyplývajú z práva Únie, súdnym orgánom musí viesť tento súdny orgán k tomu, že na základe skutočností uvedených v spise, ktoré mu boli oznámené, a tak, ako boli doplnené alebo objasnené počas kontradiktórneho konania pred ním, prihliadne ex offo na prípadné nedodržanie podmienky zákonnosti, na ktoré sa dotknutá osoba neodvolala, sa analogicky uplatnia na povinnosť dodržiavať zásadu zákazu vyhostenia alebo vrátenia pri výkone rozhodnutia o návrate, o aké ide vo veci samej. Okrem toho si kladie otázku, či sa rozsah povinnosti prihliadnuť ex offo na porušenie zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia, za predpokladu, že sa preukáže, mení podľa toho, či sa vykonáva v rámci konania o medzinárodnej ochrane, alebo v rámci konania, o aké ide vo veci samej, ktoré bolo začaté na základe žiadosti o povolenie na pobyt podľa vnútroštátneho práva.
27
Vnútroštátny súd v každom prípade usudzuje, že tak zásada zákazu vyhostenia alebo vrátenia, ktorá má absolútnu povahu, ako aj základné právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom upravené v článku 47 Charty, sú v plnom rozsahu zaručené len vtedy, ak je súdny orgán povinný overiť ex offo, pričom prípadne uplatní § 8:69 správneho kódexu, či výkon rozhodnutia o návrate, o aké ide vo veci samej, nevystaví štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorým je toto rozhodnutie určené, riziku mučenia alebo neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania alebo trestu v tejto tretej krajine. Podľa neho vnútroštátna právna prax, v ktorej sa súdne preskúmanie obmedzuje na posúdenie tvrdení a dôvodov výslovne uvedených dotknutým štátnym príslušníkom tretej krajiny, nie je zlučiteľná s absolútnou povahou zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia zaručenej právom Únie.
28
Za týchto podmienok Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (súd v Haagu zasadajúci v Roermonde) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 47 [Charty] v spojení s článkom 4 [a] článkom 19 ods. 2 [Charty] a [článkom] 5 smernice [2008/115] vykladať v tom zmysle, že súd ex offo na základe informácií v spise, ktoré mu boli oznámené, tak, ako boli doplnené alebo zdôraznené v prebiehajúcom kontradiktórnom konaní, musí preskúmať možné nedodržanie zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia? Závisí rozsah tejto povinnosti od toho, či kontradiktórne konanie začalo na základe žiadosti o medzinárodnú ochranu, a je preto rozsah tejto povinnosti v prípade posúdenia rizika vyplývajúceho z vyhostenia alebo vrátenia v rámci prijatia iný ako v prípade jeho posúdenia v rámci návratu?
2.
Má sa článok 5 smernice [2008/115] v spojení s článkom 19 ods. 2 [Charty] vykladať v tom zmysle, že ak je rozhodnutie o návrate vydané v konaní, ktoré nezačalo žiadosťou o medzinárodnú ochranu, má sa pred vydaním rozhodnutia o návrate posúdiť, či zákaz vyhostenia alebo vrátenia bráni návratu a či teda zistené riziko vyhostenia alebo vrátenia bráni vydaniu rozhodnutia o návrate alebo v tejto situácii predstavuje prekážku vyhostenia?
3.
Obnoví sa rozhodnutie o návrate opäť vtedy, ak bolo pozastavené z dôvodu nového konania, ktoré nezačalo prostredníctvom žiadosti o medzinárodnú ochranu, alebo sa článok 5 smernice [2008/115] v spojení s článkom 19 ods. 2 [Charty] má vykladať v tom zmysle, že pri neposúdení rizika vyplývajúceho z vyhostenia alebo vrátenia v konaní, ktoré vedie k opätovnému určeniu neoprávneného pobytu, sa toto riziko musí aktuálne posúdiť a potom sa má vydať nové rozhodnutie o návrate? Je odpoveď na túto otázku iná, ak neexistuje žiadne pozastavené rozhodnutie o návrate, ale len rozhodnutie o návrate, ktoré nebolo vykonané dlhší čas ani príslušníkom tretej krajiny, ani úradmi?“
O prejudiciálnych otázkach
O tretej otázke
29
Svojou treťou otázkou, ktorú treba skúmať ako prvú, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 5 smernice 2008/115 v spojení s článkom 19 ods. 2 Charty vykladať v tom zmysle, že ukladá správnemu orgánu, ktorý zamietne žiadosť o povolenie na pobyt upravené vnútroštátnym právom, a v dôsledku toho skonštatuje, že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny je v situácii nelegálneho pobytu na území predmetného členského štátu, povinnosť ubezpečiť sa o dodržaní zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia tým, že z hľadiska tejto zásady preskúma rozhodnutie o návrate prijaté predtým voči tomuto štátnemu príslušníkovi v rámci konania o medzinárodnej ochrane, ktorého pozastavenie sa skončilo po takomto zamietnutí.
30
Na úvod treba pripomenúť, že hlavným cieľom smernice 2008/115, ako vyplýva z jej odôvodnení 2 a 4, je zavedenie účinnej politiky vyhostenia a repatriácie pri úplnom rešpektovaní základných práv a dôstojnosti dotknutých osôb [rozsudky z 19. júna 2018, Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, bod 48, a z 22. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vyhostenie – Liečebná konopa), C‑69/21, EU:C:2022:913, bod 88].
31
Podľa článku 2 ods. 1 smernice 2008/115 a s výhradou výnimiek stanovených v článku 2 ods. 2 tejto smernice sa táto smernica uplatňuje na každého štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý sa neoprávnene zdržiava na území členského štátu. Okrem toho z článku 3 bodu 2 uvedenej smernice v spojení najmä s jej článkom 1 vyplýva, že každý štátny príslušník tretej krajiny, ktorý sa nachádza na území členského štátu bez toho, aby spĺňal podmienky vstupu, pobytu alebo bydliska na tomto území, sa na základe tejto samotnej skutočnosti nachádza v situácii nelegálneho pobytu a patrí do pôsobnosti uvedenej smernice [pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. júna 2018, Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, bod 39; z 3. júna 2021, Westerwaldkreis, C‑546/19, EU:C:2021:432, body 43 a 44, ako aj z 9. novembra 2023, Odbor azylové a migrační politiky MV (Pôsobnosť smernice o návrate), C‑257/22, EU:C:2023:852, bod 36].
32
Z uvedeného vyplýva, že pôsobnosť smernice 2008/115 je definovaná len odkazom na situáciu nelegálneho pobytu, v ktorej sa nachádza štátny príslušník tretej krajiny, nezávisle od dôvodov tejto situácie alebo opatrení, ktoré môžu byť voči tomuto štátnemu príslušníkovi prijaté (rozsudok z 3. júna 2021, Westerwaldkreis, C‑546/19, EU:C:2021:432, bod 45).
33
Okrem toho, pokiaľ sa na štátneho príslušníka tretej krajiny podobne ako na žalobcov vo veci samej vzťahuje pôsobnosť tejto smernice, tento štátny príslušník v zásade musí podliehať spoločným normám a postupom stanoveným touto smernicou na účely jeho návratu, a to až do okamihu prípadnej legalizácie jeho pobytu [pozri v tomto zmysle rozsudky z 24. februára 2021, M a i. (Presun do členského štátu), C‑673/19, EU:C:2021:127, bod 31, ako aj z 22. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vyhostenie – Liečebná konopa), C‑69/21, EU:C:2022:913, bod 52].
34
Z tohto hľadiska z článku 6 ods. 1 smernice 2008/115 vyplýva, že ak sa preukáže neoprávnenosť pobytu, každý štátny príslušník tretej krajiny musí byť bez toho, aby boli dotknuté výnimky stanovené v odsekoch 2 až 5 uvedeného článku a pri prísnom dodržaní požiadaviek stanovených v článku 5 tejto smernice, predmetom rozhodnutia o návrate, ktoré musí medzi tretími krajinami uvedenými v článku 3 bode 3 uvedenej smernice identifikovať tú krajinu, do ktorej má byť vyhostený [rozsudky z 22. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vyhostenie – Liečebná konopa), C‑69/21, EU:C:2022:913, bod 53, a zo 6. júla 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Utečenec, ktorý sa dopustil závažného trestného činu), C‑663/21, EU:C:2023:540, bod 46].
35
Článok 5 smernice 2008/115, ktorý predstavuje všeobecné pravidlo záväzné pre členské štáty hneď po implementácii tejto smernice, ukladá príslušnému vnútroštátnemu orgánu povinnosť, aby vo všetkých štádiách konania o návrate dodržiaval zásadu zákazu vyhostenia alebo vrátenia, zaručenú ako základné právo v článku 18 Charty v spojení s článkom 33 Ženevského dohovoru, ako aj v článku 19 ods. 2 Charty [rozsudky z 22. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vyhostenie – Liečebná konopa), C‑69/21, EU:C:2022:913, bod 55, a zo 6. júla 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Utečenec, ktorý sa dopustil závažného trestného činu), C‑663/21, EU:C:2023:540, bod 49]. V dôsledku toho tento článok 5 nemožno vzhľadom na cieľ, ktorý sleduje, vykladať reštriktívne [pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. marca 2021, État belge (Návrat rodiča maloletej osoby), C‑112/20, EU:C:2021:197, bod 35). Uvedený článok 5 má napokon priamy účinok, a teda sa naň môže odvolávať jednotlivec a správne orgány, ako aj súdy členských štátov ho môžu uplatňovať [rozsudok z 27. apríla 2023, M.D. (Zákaz vstupu do Maďarska), C‑528/21, EU:C:2023:341, bod 97].
36
Článok 19 ods. 2 Charty v spojení s jej článkom 4 pritom absolútnym spôsobom zakazuje vyhostenie, vysťahovanie alebo extradíciu do štátu, v ktorom existuje vážne riziko, že dotknutá osoba bude bez ohľadu na svoje konanie vystavená trestu smrti, mučeniu alebo inému neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu. Preto členské štáty nemôžu nariadiť vyhostenie, vysťahovanie alebo extradíciu cudzinca, keď existujú závažné a preukázané dôvody domnievať sa, že bude v cieľovej krajine vystavený skutočnému riziku zaobchádzania zakázaného týmito dvoma ustanoveniami Charty [pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. júla 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Utečenec, ktorý sa dopustil závažného trestného činu), C‑663/21, EU:C:2023:540, bod 36, a z 18. júna 2024, Generalstaatsanwaltschaft Hamm (Žiadosť o vydanie utečenca do Turecka), C‑352/22, EU:C:2024:521, bod 61]. Tento zákaz odráža jednu zo základných hodnôt Únie a jej členských štátov, ako sú zakotvené v článku 2 ZEÚ, a jeho absolútna povaha je úzko spojená s rešpektovaním ľudskej dôstojnosti upraveným v tomto článku 2 a v článku 1 Charty (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru, C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, body 85 a 87).
37
Okrem toho sú členské štáty povinné umožniť dotknutým osobám odvolať sa na všetky zmeny okolností, ktoré nastali po prijatí rozhodnutia o návrate a ktoré by mohli mať významný vplyv na posúdenie situácie dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny so zreteľom najmä na článok 5 smernice 2008/115 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. júna 2018, Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, bod 64).
38
Z vyššie uvedeného vyplýva, že v situácii, o akú ide vo veci samej, článok 5 smernice 2008/115 v spojení s článkom 4 a článkom 19 ods. 2 Charty ukladá vnútroštátnemu orgánu povinnosť pristúpiť pred výkonom rozhodnutia o návrate k aktualizovanému posúdeniu rizík, že štátny príslušník tretej krajiny bude vystavený zaobchádzaniu, ktoré tieto dve ustanovenia Charty absolútnym spôsobom zakazujú. Toto posúdenie, ktoré musí byť odlišné a nezávislé od posúdenia vykonaného v čase prijatia uvedeného rozhodnutia o návrate, musí vnútroštátnemu orgánu umožniť, aby sa s prihliadnutím na akúkoľvek zmenu okolností, ku ktorej došlo, ako aj všetky nové skutočnosti prípadne uvedené týmto štátnym príslušníkom tretej krajiny, ubezpečil, že neexistujú závažné a preukázané dôvody domnievať sa, že uvedený štátny príslušník tretej krajiny by bol v prípade návratu do tretej krajiny vystavený skutočnému riziku, že v tejto tretej krajine bude vystavený trestu smrti, mučeniu alebo neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu. Takéto aktualizované posúdenie totiž ako jediné tomuto orgánu umožňuje uistiť sa, že vyhostenie je v súlade s požadovanými zákonnými podmienkami, najmä s požiadavkami stanovenými v článku 5 smernice 2008/115.
39
Za predpokladu, že by príslušný vnútroštátny orgán po uvedenom posúdení dospel k záveru, že vyhostenie dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny ho vystavuje vážnemu riziku, že bude vystavený trestu smrti, mučeniu alebo neľudskému a ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu, musí v súlade s článkom 9 ods. 1 písm. a) tejto smernice odložiť toto vyhostenie, pokiaľ takéto riziko pretrváva [pozri v tomto zmysle rozsudky z 3. júna 2021, Westerwaldkreis, C‑546/19, EU:C:2021:432, bod 59, ako aj z 22. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vyhostenie – Liečebná konopa), C‑69/21, EU:C:2022:913, body 58 a 59].
40
Z vyššie uvedeného tiež vyplýva, že vnútroštátne pravidlo alebo prax, podľa ktorých možno dodržanie zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia skúmať len v rámci konania o medzinárodnej ochrane, by bolo v rozpore s článkom 5 smernice 2008/115 v spojení s článkom 19 ods. 2 Charty. Ako totiž vyplýva z bodov 30 až 34 tohto rozsudku, táto smernica sa vrátane svojho článku 5 uplatňuje na všetkých štátnych príslušníkov tretích krajín v situácii nelegálneho pobytu nezávisle od dôvodov, ktoré viedli k tejto situácii. Navyše proti takémuto vnútroštátnemu pravidlu alebo praxi svedčí aj cieľ účinnosti politiky vyhostenia za predpokladu rešpektovania základných práv, pripomenutý v bode 30 tohto rozsudku.
41
Ako v podstate uvádza generálny advokát v bodoch 52 a 57 svojich návrhov, od K a L teda nemožno na to, aby sa im zabezpečilo úplné dodržiavanie zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia upravenej v článku 5 smernice 2008/115 v spojení s článkom 19 ods. 2 Charty, vyžadovať, aby podali žiadosť o medzinárodnú ochranu podľa smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9), a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60).
42
V prejednávanej veci teda okolnosť, že K a L sa odvolávali na to, že „nadobudli prozápadnú orientáciu“, mala viesť príslušný orgán k tomu, aby na základe článku 5 smernice 2008/115 v spojení s článkom 19 ods. 2 Charty skúmal, či zásada zákazu vyhostenia alebo vrátenia bráni výkonu rozhodnutia o návrate, ktoré sa ich týka, a prípadne odložil vyhostenie v súlade s článkom 9 ods. 1 písm. a) tejto smernice.
43
Vzhľadom na vyššie uvedené dôvody treba na tretiu otázku odpovedať tak, že článok 5 smernice 2008/115 v spojení s článkom 19 ods. 2 Charty sa má vykladať v tom zmysle, že ukladá správnemu orgánu, ktorý zamietne žiadosť o povolenie na pobyt založené na vnútroštátnom práve, a v dôsledku toho skonštatuje, že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny je v situácii nelegálneho pobytu na území predmetného členského štátu, povinnosť ubezpečiť sa o dodržaní zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia tým, že z hľadiska tejto zásady preskúma rozhodnutie o návrate prijaté predtým voči tomuto štátnemu príslušníkovi v rámci konania o medzinárodnej ochrane, ktorého pozastavenie sa skončilo po takomto zamietnutí.
O prvej otázke
44
Svojou prvou otázkou, ktorú treba skúmať v druhom rade, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 13 ods. 1 a 2 smernice 2008/115 v spojení s jej článkom 5, ako aj s článkom 19 ods. 2, a článok 47 Charty vykladať v tom zmysle, že ukladá vnútroštátnemu súdu rozhodujúcemu o preskúmaní zákonnosti aktu, ktorým príslušný vnútroštátny orgán zamietol žiadosť o povolenie na pobyt upravené vnútroštátnym právom, a tým ukončil odklad výkonu rozhodnutia o návrate, ktoré bolo predtým prijaté v rámci konania o medzinárodnej ochrane, povinnosť, aby ex offo prihliadol na prípadné porušenie zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia vyplývajúce z výkonu uvedeného rozhodnutia o návrate na základe skutočností uvedených v spise, ktoré mu boli oznámené, a tak, ako boli doplnené alebo objasnené po skončení kontradiktórneho konania.
45
Podľa článku 13 ods. 1 smernice 2008/115 sa dotknutému štátnemu príslušníkovi tretej krajiny musí poskytnúť účinný opravný prostriedok, o ktorom rozhoduje príslušný súdny alebo správny orgán alebo príslušný orgán zložený z členov, ktorí sú nestranní a majú zaručenú nezávislosť, na odvolanie sa proti rozhodnutiam vzťahujúcim sa na návrat uvedeným v článku 12 ods. 1 tejto smernice.
46
Vlastnosti tohto opravného prostriedku musia byť určené v súlade s článkom 47 Charty, podľa ktorého každý, koho práva a slobody zaručené právom Únie boli porušené, má za podmienok stanovených v uvedenom článku právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom, a v súlade so zásadou zákazu vyhostenia alebo vrátenia zaručenou najmä v článku 19 ods. 2 Charty a v článku 5 smernice 2008/115 (rozsudok z 30. septembra 2020, CPAS de Liège, C‑233/19, EU:C:2020:757, bod 45). Ako sa uvádza v bode 35 tohto rozsudku, tieto ustanovenia ukladajú vnútroštátnym orgánom povinnosť zohľadňovať túto zásadu vo všetkých štádiách konania od okamihu prijatia rozhodnutia o návrate až do okamihu súdneho preskúmania výkonu tohto rozhodnutia.
47
Na tento účel z článku 13 ods. 2 tejto smernice vyplýva, že tak vnútroštátne správne orgány, ako aj súdne orgány, pred ktorými sa napáda zákonnosť rozhodnutia súvisiaceho s návratom, musia mať možnosť preskúmať toto rozhodnutie a prípadne odložiť vyhostenie [pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. apríla 2023, M.D. (Zákaz vstupu do Maďarska), C‑528/21, EU:C:2023:341, bod 108]. V tejto súvislosti, ako sa uvádza v odôvodnení 15 uvedenej smernice, majú členské štáty možnosť rozhodnúť, či z takéhoto preskúmania týkajúceho sa návratu vyplýva právomoc týchto orgánov prijať vlastné rozhodnutie o návrate, ktorým sa nahradí predchádzajúce rozhodnutie.
48
Okrem toho na to, aby bola súdna ochrana zaručená v článku 47 Charty a konkretizovaná v článku 13 ods. 1 a 2 smernice 2008/115 účinná, musí mať opravný prostriedok nutne odkladný účinok, ak sa podáva proti rozhodnutiu o návrate, ktorého výkon môže dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny vystaviť skutočnému riziku neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania [pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. júna 2018, Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, bod 56; z 30. septembra 2020, CPAS de Liège, C‑233/19, EU:C:2020:757, bod 46, a z 27 apríla 2023, M.D. (Zákaz vstupu do Maďarska), C‑528/21, EU:C:2023:341, bod 109].
49
Z uvedeného vyplýva, ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 50 svojich návrhov, že cieľom procesných pravidiel definovaných v článku 13 ods. 1 a 2 smernice 2008/115 je zabezpečiť, aby štátny príslušník tretej krajiny, voči ktorému bolo prijaté rozhodnutie o návrate, nebol vyhostený za podmienok, ktoré sú v rozpore s článkom 5 tejto smernice. Ich cieľom je teda zabezpečiť dodržiavanie zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia, ktorá má, ako bolo konštatované v bode 36 tohto rozsudku, absolútnu povahu. Je pritom úlohou príslušných vnútroštátnych súdov, aby dbali na dodržiavanie tejto zásady, a to v prípade potreby aj ex offo, ak skutočnosti uvedené v spise, ktoré im boli oznámené, umožňujú domnievať sa, že by mohlo dôjsť k porušeniu tejto zásady.
50
Ako totiž zdôraznil generálny advokát v bode 51 svojich návrhov, súdna ochrana zaručená článkom 47 Charty a konkretizovaná v článku 13 ods. 1 a 2 smernice 2008/115 by nebola ani účinná, ani úplná, ak by vnútroštátny súd nemal povinnosť ex offo konštatovať porušenie zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia, pokiaľ na základe skutočností uvedených v spise, ktoré mu boli oznámené, a tak ako boli doplnené alebo objasnené počas kontradiktórneho konania pred ním, smerujú k preukázaniu toho, že rozhodnutie o návrate sa zakladá na obsolétnom posúdení rizika zaobchádzania zakázaného touto zásadou, ktorému by čelil dotknutý štátny príslušník tretej krajiny, ak by sa mal vrátiť do predmetnej tretej krajiny, a vyvodiť z toho všetky dôsledky, pokiaľ ide o výkon tohto rozhodnutia. Obmedzenie úradnej povinnosti vnútroštátneho súdu by mohlo mať za následok výkon takéhoto rozhodnutia, hoci takéto skutočnosti naznačujú, že dotknutej osobe by hrozilo, že bude v tejto tretej krajine vystavená takémuto zaobchádzaniu, ktoré je absolútnym spôsobom zakázané článkom 4 Charty [pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Preskúmanie zaistenia ex offo) (C‑704/20 a C‑39/21, EU:C:2022:858, bod 94].
51
Existencia tejto povinnosti vnútroštátneho súdu dbať, prípadne aj ex offo, na dodržiavanie zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia je rovnako stanovená tak v rámci konania o medzinárodnej ochrane, ako aj v konaní, o aké ide vo veci samej, ktoré sa začalo na základe žiadosti o povolenie na pobyt upravené vnútroštátnym právom. Ako totiž vyplýva z bodov 31 až 34 tohto rozsudku, smernica 2008/115, ktorej článok 13 ods. 1 a 2 zakladá uvedenú povinnosť, sa uplatňuje na každého štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý sa neoprávnene zdržiava na území členského štátu.
52
Vzhľadom na vyššie uvedené dôvody treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 13 ods. 1 a 2 smernice 2008/115 v spojení s jej článkom 5, ako aj s článkom 19 ods. 2, a článok 47 Charty sa má vykladať v tom zmysle, že ukladá vnútroštátnemu súdu rozhodujúcemu o preskúmaní zákonnosti aktu, ktorým príslušný vnútroštátny orgán zamietol žiadosť o povolenie na pobyt upravené vnútroštátnym právom, a tým ukončil odklad výkonu rozhodnutia o návrate, ktoré bolo predtým prijaté v rámci konania o medzinárodnej ochrane, povinnosť, aby ex offo prihliadol na prípadné porušenie zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia vyplývajúce z výkonu uvedeného rozhodnutia o návrate na základe skutočností uvedených v spise, ktoré mu boli oznámené, a tak, ako boli doplnené alebo objasnené po skončení kontradiktórneho konania.
O druhej otázke
53
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 5 smernice 2008/115 v spojení s článkom 19 ods. 2 Charty vykladať v tom zmysle, že správnemu orgánu, ktorý v rámci konania, ktoré sa nezačalo žiadosťou o medzinárodnú ochranu, zamietne žiadosť o povolenie na pobyt upravené vnútroštátnym právom, a v dôsledku toho skonštatuje neoprávnený pobyt štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý podal túto žiadosť, na území dotknutého členského štátu, ukladá povinnosť nevydať voči nemu rozhodnutie o návrate bez toho, aby predtým posúdil dodržanie zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia.
54
Ako výslovne uznáva vnútroštátny súd, táto otázka „sa týka situácie, v ktorej predtým nebolo prijaté žiadne rozhodnutie o návrate“. Keďže vo veci samej bolo voči žalobcom vo veci samej prijaté rozhodnutie 9. augusta 2012, uvedená otázka je hypotetická a vyzýva Súdny dvor, aby vyjadril poradný názor v rozpore so svojou úlohou v rámci súdnej spolupráce zavedenej článkom 267 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. decembra 1981, Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, bod 18, ako aj z 22. februára 2022, Stichting Rookpreventie Jeugd a i., C‑160/20, EU:C:2022:101, bod 84).
55
Druhá otázka je teda neprípustná.
O trovách
56
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol:
1.
Článok 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území, v spojení s článkom 19 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie
sa má vykladať v tom zmysle, že:
ukladá správnemu orgánu, ktorý zamietne žiadosť o povolenie na pobyt založené na vnútroštátnom práve, a v dôsledku toho skonštatuje, že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny je v situácii nelegálneho pobytu na území predmetného členského štátu, povinnosť ubezpečiť sa o dodržaní zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia tým, že z hľadiska tejto zásady preskúma rozhodnutie o návrate prijaté predtým voči tomuto štátnemu príslušníkovi v rámci konania o medzinárodnej ochrane, ktorého pozastavenie sa skončilo po takomto zamietnutí.
2.
Článok 13 ods. 1 a 2 smernice 2008/115 v spojení s jej článkom 5, ako aj s článkom 19 ods. 2, a článok 47 Charty základných práv
sa má vykladať v tom zmysle, že:
ukladá vnútroštátnemu súdu rozhodujúcemu o preskúmaní zákonnosti aktu, ktorým príslušný vnútroštátny orgán zamietol žiadosť o povolenie na pobyt upravené vnútroštátnym právom, a tým ukončil odklad výkonu rozhodnutia o návrate, ktoré bolo predtým prijaté v rámci konania o medzinárodnej ochrane, povinnosť, aby ex offo prihliadol na prípadné porušenie zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia vyplývajúce z výkonu uvedeného rozhodnutia o návrate na základe skutočností uvedených v spise, ktoré mu boli oznámené, a tak, ako boli doplnené alebo objasnené po skončení kontradiktórneho konania.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.