62024CJ0481_RES
Vec C‑481/24
E. sp.j.
proti
C. sp. z o.o.
(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie)
Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 18. decembra 2025
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2011/7/EÚ – Boj proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách – Článok 3 ods. 1 a článok 3 ods. 3 písm. a) – Úroky v prípade oneskorených platieb – Článok 6 ods. 1 a 2 – Náhrada nákladov na vymáhanie – Podmienky – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca započítanie vzájomných pohľadávok prostredníctvom vyhlásenia, ktoré má retroaktívny účinok – Súčasný zánik pohľadávok vo výške najnižšej z nich – Vplyv na záujmy a odškodnenie“
Aproximácia právnych predpisov – Boj proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách – Smernica 2011/7 – Úroky v prípade oneskorených platieb – Náhrada nákladov na vymáhanie – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca započítanie vzájomných pohľadávok prostredníctvom vyhlásenia, ktoré má retroaktívny účinok – Predloženie takého vyhlásenia po uplynutí zmluvnej lehoty splatnosti pohľadávky – Účinky – Retroaktívny zánik nároku na vymáhanie týchto úrokov a tejto náhrady škody – Prípustnosť
(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/7, článok 3 ods. 1, článok 3 ods. 3 písm. a) a článok 6 ods. 1 a 2)
(pozri body 30 – 38, 41 – 44, 46 – 50, 54 a výrok)
Zhrnutie
Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie (Okresný súd hlavného mesta Varšava, Poľsko) podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, aby Súdny dvor spresnil rozsah harmonizácie pravidiel týkajúcich sa oneskorených platieb v obchodných transakciách, ktorá bola zavedená smernicou 2011/7 (
1
), ako aj autonómiu, ktorou disponujú členské štáty v právnej úprave mechanizmov zániku pohľadávok zodpovedajúcich právam priznaným touto smernicou, akým je mechanizmus započítania pohľadávok prostredníctvom prihlásenia s retroaktívnym účinkom.
Spoločnosť E. mala viacero pohľadávok voči spoločnosti C. Tieto pohľadávky zodpovedali vykonaniu prepravných služieb, ktoré viedli k vystaveniu nezaplatených faktúr v stanovených lehotách. Z dôvodu oneskorenej platby týchto pohľadávok podala E. na vnútroštátny súd žalobu, ktorou sa domáhala zaplatenia uvedených pohľadávok zvýšených o zákonné úroky, ako aj náhrady nákladov na vymáhanie v súlade s ustanoveniami poľského zákona o neprimeraných omeškaniach.
C. tvrdila, že jej dlh zanikol najmä z dôvodu, že 2. septembra 2022 predložila vyhlásenie o započítaní založené na nároku na náhradu škody, ktorý mala voči spoločnosti E. C. tvrdila, že od 7. marca 2022, keď uplynula lehota na zaplatenie tohto nároku na náhradu škody, E. stratila na základe retroaktívneho účinku, ktorý článok 499 poľského Občianskeho zákonníka priznáva takému vyhláseniu, právo požadovať úroky a náhradu škody podľa poľského zákona o neprimeraných omeškaniach.
Vnútroštátny súd uviedol, že toto ustanovenie Občianskeho zákonníka zavádza právnu fikciu, podľa ktorej má vyhlásenie o započítaní retroaktívny účinok od okamihu, keď je započítanie možné, teda od okamihu, keď sa pohľadávka autora tohto vyhlásenia stala splatnou z dôvodu uplynutia lehoty na zaplatenie. V tejto súvislosti sa pýtal, či tento retroaktívny účinok, ktorý má za následok stratu práva druhého veriteľa požadovať tak úroky, ako aj náhradu nákladov na vymáhanie, môže porušovať článok 3 ods. 1, článok 3 ods. 3 písm. a), ako aj článok 6 ods. 1 a 2 smernice 2011/7 (ďalej len „ustanovenia, ktorých výklad sa požaduje“).
Posúdenie Súdnym dvorom
Na úvod Súdny dvor pripomenul, že na účely výkladu ustanovenia práva Únie je potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou.
Pokiaľ ide o znenie ustanovení, ktorých výklad sa požadoval, Súdny dvor zdôraznil, že podľa článku 3 ods. 1 smernice 2011/7 musia členské štáty zabezpečiť, aby v obchodných transakciách medzi podnikmi mal veriteľ bez potreby upozornenia nárok požadovať úrok z omeškania, a to pod podmienkou, že splnil svoje povinnosti a nedostal dlžnú sumu načas, pokiaľ dlžník nie je za omeškanie zodpovedný. Okrem toho podľa článku 3 ods. 3 písm. a) tejto smernice, ak sú tieto podmienky splnené, veriteľ má nárok na úrok z omeškania odo dňa nasledujúceho po dátume splatnosti alebo po uplynutí lehoty splatnosti stanovenej v zmluve. Ďalej článok 6 ods. 1 tejto smernice stanovuje, že členské štáty zabezpečia, aby v prípade, že sa úrok z omeškania stane splatným v rámci obchodných transakcií medzi podnikmi, bol veriteľ oprávnený získať od dlžníka minimálne paušálnu sumu vo výške 40 eur. Odsek 2 tohto článku 6 ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby táto minimálna paušálna suma bola automaticky splatná, a to aj v prípade, že dlžník nebude upozornený, a aby táto suma mala za cieľ nahradiť veriteľovi vzniknuté náklady na vymáhanie. Úroky z omeškania a nárok na minimálnu paušálnu sumu stanovenú v smernici 2011/7 sa stanú splatnými automaticky po uplynutí lehoty splatnosti stanovenej v článku 3 ods. 3 až 5 tejto smernice, pokiaľ sú splnené podmienky uvedené v odseku 1 tohto článku.
Súdny dvor však konštatoval, že zo znenia ustanovení, ktorých výklad sa požadoval, nevyplýva, že by upravovali podmienky, za ktorých môžu pohľadávky zodpovedajúce týmto úrokom a tejto paušálnej sume prípadne zaniknúť, najmä z dôvodu zániku hlavnej pohľadávky, z ktorej vyplývajú.
Tento doslovný výklad potvrdzuje aj kontext, do ktorého tieto ustanovenia patria. Je nesporné, že smernica 2011/7 stanovuje, že nárok veriteľa na tieto úroky a túto paušálnu sumu vzniká v dôsledku „oneskorenej platby“. Tento pojem je definovaný ako platba, ktorá neprebehne v rámci zmluvnej alebo zákonnej lehoty splatnosti, ak veriteľ splnil svoje zmluvné a zákonné povinnosti a nedostal splatnú sumu včas, s výnimkou prípadu, keď dlžník nie je zodpovedný za omeškanie. (
2
) Okrem toho pojem „splatná suma“ (
3
) označuje istinu, ktorá mala byť zaplatená v zmluvnej alebo zákonnej lehote splatnosti vrátane uplatniteľných daní, ciel, poplatkov alebo odvodov. Ani tieto definície, ani definícia pojmu „úroky z omeškania“ (
4
) a napokon ani žiadne iné ustanovenie smernice 2011/7 však nestanovujú podmienky, za ktorých môžu pohľadávky zodpovedajúce týmto úrokom a tejto paušálnej sume prípadne zaniknúť.
Doslovný výklad týchto ustanovení, ktorých výklad sa požadoval, potvrdzuje aj účel smernice 2011/7, ktorej cieľom je boj proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách s cieľom zabezpečiť riadne fungovanie vnútorného trhu, a tým podporiť konkurencieschopnosť podnikov. Na dosiahnutie tohto cieľa však táto smernica nevykonáva úplnú harmonizáciu všetkých pravidiel týkajúcich sa oneskorených platieb v obchodných transakciách. Táto smernica totiž stanovuje iba niektoré pravidlá v tejto oblasti, medzi ktorými sú tiež pravidlá týkajúce sa úrokov z omeškania a náhrady nákladov na vymáhanie. Cieľom smernice 2011/7 teda nie je stanoviť všeobecný právny rámec v oblasti zmluvných povinností, ale len stanoviť určité osobitné pravidlá, ktoré musia byť začlenené do vnútroštátnych občianskych a obchodných práv.
Súdny dvor preto konštatoval, že členské štáty majú naďalej možnosť upraviť mechanizmy zániku pohľadávok zodpovedajúce úrokom z omeškania a paušálnej sume stanoveným v smernici 2011/7, ako je mechanizmus započítania, avšak pod podmienkou, že nebudú v rozpore s cieľmi sledovanými touto smernicou a nezbavia ju potrebného účinku.
Vzhľadom na to, že recipročné pohľadávky nezanikajú v deň podania vyhlásenia o započítaní, ale skôr, konkrétne v deň, keď sa započítanie stalo možným, Súdny dvor zastával názor, že tieto pohľadávky nemôžu zakladať žiadne právo na úroky z omeškania od dátumu ich zániku. Okrem toho, keďže vyhlásenie o započítaní s retroaktívnym účinkom nevedie k strate nároku na tieto úroky, ale má za následok, že toto právo sa považuje za také, ktoré nikdy neexistovalo, nie je dôležité, že započítané pohľadávky mohli v prípade oneskorenej platby viesť k úrokom vypočítaným na základe rôznych sadzieb v závislosti od toho, či majú dotknuté pohľadávky zmluvnú alebo kompenzačnú povahu.
Pokiaľ ide o skutočnosť, že v nadväznosti na vyhlásenie o započítaní s retroaktívnym účinkom nemá veriteľ, ktorému je určené takéto vyhlásenie, nárok na náhradu nákladov na vymáhanie, Súdny dvor uviedol, že z článku 6 ods. 1 smernice 2011/7 vyplýva, že nárok na minimálnu paušálnu sumu, ktorú toto ustanovenie stanovuje, vzniká za rovnakých podmienok, ako sú podmienky stanovené na vznik povinnosti platiť úroky z omeškania. Nárok na takúto paušálnu sumu preto nemôže vzniknúť, ak neexistuje nárok na takéto úroky. Je nesporné, že ak sa veriteľovi neuhradí platba v stanovenej lehote, môže prijať opatrenia na vymáhanie svojej pohľadávky a znášať tak určité náklady, ktoré nebude môcť získať späť v dôsledku retroaktívneho účinku vyhlásenia o započítaní. Každý riadne obozretný podnik v postavení veriteľa však musí zvážiť možnosť takého započítania, ak sa stane súčasne dlžníkom a veriteľom iného podniku.
Súdny dvor preto rozhodol, že článok 3 ods. 1 a článok 3 ods. 3 písm. a), ako aj článok 6 ods. 1 a 2 smernice 2011/7 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že veriteľovi nevznikol nárok na zákonné úroky z omeškania a náhradu nákladov na vymáhanie, ak dlžník uhradil veriteľovi dlžnú sumu prostredníctvom vyhlásenia o započítaní, predloženého po uplynutí zmluvnej lehoty na zaplatenie, z dôvodu retroaktívneho účinku, ktorý sa viaže k tomuto vyhláseniu, od okamihu, keď sa toto započítanie stalo možným.
(
1
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/7/EÚ zo 16. februára 2011 o boji proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách (Ú. v. EÚ L 48, 2011, s. 1).
(
2
)	Definícia tohto pojmu vyplýva z článku 2 bodu 4 smernice 2011/7 v spojení s jej článkom 3 ods. 1.
(
3
)	Definícia tohto pojmu je uvedená v článku 2 bode 8 smernice 2011/7.
(
4
)	Definícia tohto pojmu je uvedená v článku 2 bode 5 smernice 2011/7.