62024CJ0805
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
zo 16. októbra 2025 (
*1
)
„Odvolanie – Reštriktívne opatrenia prijaté s ohľadom na situáciu na Ukrajine – Nariadenie (EÚ) č. 269/2014 – Článok 2 – Zmrazenie finančných prostriedkov a ekonomických zdrojov – Článok 9 ods. 2 – Povinnosť oznámiť finančné prostriedky a hospodárske zdroje osôb, na ktoré sa vzťahuje reštriktívne opatrenie zmrazenia – Právna kvalifikácia takejto povinnosti – Právny základ – Článok 215 ods. 2 ZFEÚ – Články 24, 26 a 29 ZEÚ – Vykonávanie spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky členskými štátmi“
Vo veci C‑805/24 P,
ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 21. novembra 2024,
Genadij Nikolajevič Timčenko, bydliskom v Ženeve (Švajčiarsko),
Jelena Petrovna Timčenko, bydliskom v Ženeve,
v zastúpení: S. Bonifassi, T. Bontinck, E. Fedorova a A. Guillerme, avocats,
odvolatelia,
ďalší účastníci konania:
Rada Európskej únie, v zastúpení: M.‑C. Cadilhac, D. Laurent a J. Rurarz, splnomocnení zástupcovia,
žalovaná v prvostupňovom konaní,
Európska komisia, v zastúpení: M. Carpus Carcea, C. Giolito, H. Krämer a L. Puccio, splnomocnení zástupcovia,
vedľajší účastník konania v prvostupňovom konaní,
SÚDNY DVOR (tretia komora),
v zložení: predseda tretej komory C. Lycourgos, sudcovia O. Spineanu‑Matei (spravodajkyňa), S. Rodin, N. Piçarra a N. Fenger,
generálna advokátka: J. Kokott,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Odvolatelia, Genadij Nikolajevič Timčenko a Jelena Petrovna Timčenko, sa svojím odvolaním domáhajú zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 11. septembra 2024, Timčenko a Timčenko/Rada (T‑644/22, ďalej len „napadnutý rozsudok“, EU:T:2024:621), ktorým Všeobecný súd zamietol ich žalobu o neplatnosť článku 1 bodu 4 nariadenia Rady (EÚ) 2022/1273 z 21. júla 2022, ktorým sa mení nariadenie (EÚ) č. 269/2014 o reštriktívnych opatreniach vzhľadom na konanie narúšajúce alebo ohrozujúce územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny (Ú. v. EÚ L 194, 2022, s. 1, ďalej len „sporné nariadenie“), v rozsahu, v akom mení článok 9 nariadenia Rady (EÚ) č. 269/2014 zo 17. marca 2014 o reštriktívnych opatreniach vzhľadom na konanie narúšajúce alebo ohrozujúce územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny (Ú. v. EÚ L 78, 2014, s. 6), tým, že do odseku 2 tohto článku 9 vkladá najmä povinnosť oznamovať finančné prostriedky a hospodárske zdroje týmito osobami, na ktoré sa vzťahuje reštriktívne opatrenie spočívajúce v zmrazení finančných prostriedkov a hospodárskych zdrojov.
Právny rámec a okolnosti predchádzajúce sporu
2
Skutkové a právne okolnosti prejednávanej veci sú uvedené v bodoch 2 až 16 napadnutého rozsudku. Na účely tohto konania môžu byť zhrnuté nasledujúcim spôsobom.
3
Prejednávaná vec patrí do kontextu reštriktívnych opatrení, ktoré Európska únia prijíma od roku 2014 v reakcii na konanie, ktorým sa narúša alebo ohrozuje územná celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny.
4
Takéto reštriktívne opatrenia boli prijaté voči odvolateľom. G. N. Timčenko je podnikateľ a J. P. Timčenko je jeho manželka. Obaja majú ruskú a fínsku štátnu príslušnosť.
Nariadenie č. 269/2014
5
Článok 2 nariadenia č. 269/2014, zmeneného nariadením Rady (EÚ) č. 476/2014 z 12. mája 2014 (Ú. v. EÚ L 137, 2014, s. 1) (ďalej len „nariadenie č. 269/2014“), ktorého znenie bolo rovnaké tak ku dňu prijatia aktov uvedených v bode 7 tohto rozsudku, ako aj ku dňu prijatia sporného nariadenia, stanovuje:
„1.   Zmrazujú sa všetky finančné prostriedky a hospodárske zdroje, ktoré patria akýmkoľvek fyzickým alebo právnickým osobám, subjektom alebo orgánom, alebo fyzickým alebo právnickým osobám, subjektom alebo orgánom, ktoré sú s nimi spojené, a ktoré sú uvedené v zozname v prílohe I, ako aj finančné prostriedky a hospodárske zdroje, ktoré sú v držbe alebo pod kontrolou takýchto fyzických osôb, právnických osôb, subjektov alebo orgánov.
2.   Žiadne finančné prostriedky ani hospodárske zdroje sa priamo ani nepriamo nesprístupnia fyzickým alebo právnickým osobám, subjektom alebo orgánom, alebo fyzickým alebo právnickým osobám, subjektom alebo orgánom, ktoré sú s nimi spojené, a ktoré sú uvedené v zozname v prílohe I, ani sa neposkytnú v ich prospech.“
6
Článok 9 nariadenia č. 269/2014, zmeneného sporným nariadením, stanovuje:
„1.   Zakazuje sa vedomá a úmyselná účasť na činnostiach, ktorých cieľom alebo dôsledkom je obchádzanie opatrení uvedených v článku 2.
2.   Fyzické alebo právnické osoby, subjekty alebo orgány uvedené v prílohe I:
a)
oznámia pred 1. septembrom 2022 alebo do 6 týždňov odo dňa zaradenia do zoznamu v prílohe I, podľa toho, čo nastane neskôr, finančné prostriedky a hospodárske zdroje v rámci jurisdikcie [právomocí – neoficiálny preklad] členského štátu, ktoré im patria alebo ktoré majú v držbe alebo pod kontrolou, príslušnému orgánu členského štátu, v ktorom sa tieto finančné prostriedky alebo hospodárske zdroje nachádzajú, a
b)
spolupracujú s príslušným orgánom pri overovaní takýchto informácií.
3.   Nezabezpečenie súladu s odsekom 2 sa považuje za účasť ako sa uvádza v odseku 1 na činnostiach, ktorých cieľom alebo dôsledkom je obchádzanie opatrení uvedených v článku 2.
…“
Reštriktívne opatrenia prijaté voči odvolateľom
7
V roku 2022 Rada Európskej únie prijala reštriktívne opatrenia voči odvolateľom vrátane zmrazenia ich finančných prostriedkov a hospodárskych zdrojov, pričom ich mená doplnila do zoznamov osôb, subjektov a orgánov uvedených v prílohe k rozhodnutiu Rady 2014/145/SZBP zo 17. marca 2014 o reštriktívnych opatreniach vzhľadom na konanie, ktorým sa narúša alebo ohrozuje územná celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny (Ú. v. EÚ L 78, 2014, s. 16) a v prílohe I k nariadeniu č. 269/2014. Tieto opatrenia boli prijaté, pokiaľ ide o G. N. Timčenka, rozhodnutím Rady (SZBP) 2022/337 z 28. februára 2022, ktorým sa mení rozhodnutie 2014/145/SZBP o reštriktívnych opatreniach vzhľadom na konanie, ktorým sa narúša alebo ohrozuje územná celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny (Ú. v. EÚ L 59, 2022, s. 1), ako aj vykonávacím nariadením Rady (EÚ) 2022/336 z 28. februára 2022, ktorým sa vykonáva nariadenie (EÚ) č. 269/2014 o reštriktívnych opatreniach vzhľadom na konanie narúšajúce alebo ohrozujúce územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny (Ú. v. EÚ L 58, 2022, s. 1), a pokiaľ ide o J. P. Timčenkovú, rozhodnutím Rady (SZBP) 2022/582 z 8. apríla 2022, ktorým sa mení rozhodnutie 2014/145/SZBP o reštriktívnych opatreniach vzhľadom na konanie, ktorým sa narúša alebo ohrozuje územná celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny (Ú. v. EÚ L 110, 2022, s. 55), ako aj vykonávacím nariadením Rady (EÚ) 2022/581 z 8. apríla 2022, ktorým sa vykonáva nariadenie (EÚ) č. 269/2014 o reštriktívnych opatreniach vzhľadom na konanie narúšajúce alebo ohrozujúce územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny (Ú. v. EÚ L 110, 2022, s. 3). Rada následne predĺžila reštriktívne opatrenia prijaté voči odvolateľom.
Napadnutý rozsudok
8
Návrhom zo 14. októbra 2022 podali odvolatelia na Všeobecný súd žalobu, ktorou sa v podstate domáhali zrušenia článku 1 bodu 4 sporného nariadenia v rozsahu, v akom mení článok 9 ods. 2 a 3 nariadenia č. 269/2014. Tvrdili najmä, že Rada tým, že zmenila článok 9 ods. 2 tohto nariadenia tak, že do neho okrem iného vložila povinnosť fyzických osôb uvedených v prílohe I k uvedenému nariadeniu oznamovať príslušným orgánom členských štátov finančné prostriedky a hospodárske zdroje, ktoré im patria alebo ktoré majú v držbe alebo pod kontrolou na území Európskej únie (ďalej len „sporná oznamovacia povinnosť“), prekročila právomoci, ktoré jej vyplývajú z článku 215 ods. 2 ZFEÚ, a porušila okrem iného aj článok 29 ZEÚ.
9
V bode 65 napadnutého rozsudku Všeobecný súd s odkazom na body 56 až 64 tohto rozsudku rozhodol, že vzhľadom na to, že sporná oznamovacia povinnosť patrí do právomoci, ktorú má Rada na vykonanie rozhodnutia prijatého v oblasti spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky (SZBP) na základe článku 29 ZEÚ, v tomto prípade rozhodnutia 2014/145, Rada mohla stanoviť túto povinnosť na základe nariadenia Únie prijatého na základe článku 215 ods. 2 ZFEÚ, a to bez ohľadu na skutočnosť, že ide o povinnosť konať, ktorá zaťažuje osoby, akými sú odvolatelia, a že táto povinnosť nebola stanovená samotným rozhodnutím 2014/145.
10
Konkrétne v bode 61 napadnutého rozsudku Všeobecný súd odmietol tvrdenie odvolateľov, podľa ktorého sporná oznamovacia povinnosť patrí do vykonávacej právomoci členských štátov a charakterizuje existenciu porušenia článku 24 ods. 2 ZEÚ.
11
Keďže Všeobecný súd zamietol ostatné žalobné dôvody odvolateľov, ich žalobu zamietol.
Návrhy účastníkov konania
12
Odvolatelia navrhujú, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
rozhodol vo veci samej a zrušil sporné nariadenie v rozsahu, v akom mení článok 9 ods. 2 nariadenia č. 269/2014 a zavádza spornú oznamovaciu povinnosť,
–
uložil Rade povinnosť nahradiť trovy prvostupňového a odvolacieho konania.
13
Rada navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil odvolateľom povinnosť nahradiť trovy prvostupňového a odvolacieho konania.
14
Európska komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložiť odvolateľom povinnosť nahradiť trovy konania.
O odvolaní
15
Na podporu svojho odvolania odvolatelia uvádzajú dva odvolacie dôvody, z ktorých prvý je založený na nedostatočnom odôvodnení a druhý na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa dopustil Všeobecný súd pri uplatnení a výklade článku 215 ZFEÚ a judikatúry vyplývajúcej z rozsudku z 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236).
O prvom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
16
Svojím prvým odvolacím dôvodom odvolatelia vytýkajú Všeobecnému súdu, že nedostatočne odôvodnil napadnutý rozsudok na účely odpovede na ich argumentáciu, podľa ktorej Rada prekročila svoje právomoci tým, že stanovila spornú oznamovaciu povinnosť uvedenú v článku 9 ods. 2 nariadenia č. 269/2014, zmeneného sporným nariadením. Tento odvolací dôvod pozostáva z dvoch častí.
17
V prvej časti svojho prvého odvolacieho dôvodu odvolatelia vytýkajú Všeobecnému súdu, že jasne a jednoznačne neuviedol, či sporná oznamovacia povinnosť predstavuje reštriktívne opatrenie prijaté na základe článku 29 ZEÚ a článku 215 ZFEÚ, ako vyplýva z bodov 56 a 62 napadnutého rozsudku, alebo či táto povinnosť predstavuje opatrenie, ktorým sa vykonávajú alebo zavádzajú reštriktívne opatrenia, čo vyplýva z bodu 60 tohto rozsudku. Odôvodnenie Všeobecného súdu je teda nejednoznačné, pokiaľ ide o právnu kvalifikáciu uvedenej povinnosti.
18
V druhej časti svojho prvého odvolacieho dôvodu sa odvolatelia domnievajú, že Všeobecný súd nedostatočne odôvodnil body 57 až 60 napadnutého rozsudku, keďže jeho odôvodnenie neidentifikovalo konkrétny právny základ, o ktorý sa mohla Rada oprieť pri stanovení spornej oznamovacej povinnosti. Všeobecný súd totiž nevysvetlil, ako dospel k záveru, že Rada neprekročila svoje právomoci tým, že stanovila túto povinnosť, zatiaľ čo článok 215 ods. 2 ZFEÚ jej umožňuje len prijať reštriktívne opatrenia, ktoré už boli stanovené v referenčnom rozhodnutí SZBP, a že podľa článku 24 ZEÚ prináleží vykonanie reštriktívnych opatrení vysokému predstaviteľovi Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku, ako aj členským štátom.
19
Rada a Komisia spochybňujú dôvodnosť tvrdení odvolateľov.
Posúdenie Súdnym dvorom
20
Treba pripomenúť, ako to urobil Všeobecný súd v bodoch 51 a 52 napadnutého rozsudku, že v oblasti SZBP môže Rada na základe článku 29 ZEÚ prijať rozhodnutia, ktoré vymedzujú pozíciu Únie k určitej záležitosti geografickej alebo vecnej povahy, pričom takáto pozícia môže zahŕňať reštriktívne opatrenia voči fyzickým alebo právnickým osobám, skupinám alebo subjektom (pozri v tomto zmysle rozsudky z 28. marca 2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, body 87 a 88, ako aj zo 6. októbra 2020, Bank Refah Kargaran/Rada, C‑134/19 P, EU:C:2020:793, body 41 a 44).
21
Okrem toho článok 215 ods. 2 ZFEÚ umožňuje Rade prijať reštriktívne opatrenia voči fyzickým alebo právnickým osobám, skupinám alebo neštátnym subjektom, ak je to stanovené v rozhodnutí prijatom v súlade s kapitolou 2 hlavou V Zmluvy o EÚ, ktorého súčasťou je článok 29 tejto poslednej uvedenej Zmluvy.
22
Vzhľadom na skutočnosť, že reštriktívne opatrenia môže Rada prijať tak v rámci rozhodnutia SZBP na základe článku 29 ZEÚ, ako aj v rámci aktov Únie prijatých na základe článku 215 ods. 2 ZFEÚ, Súdny dvor spresnil, ako to v podstate pripomenul Všeobecný súd v bodoch 53 až 55 napadnutého rozsudku, rozdelenie právomocí Rady vzhľadom na tieto dve ustanovenia Zmlúv.
23
Rozhodnutia prijaté v rámci SZBP na základe článku 29 ZEÚ tak stanovujú pozíciu Únie, pokiaľ ide o reštriktívne opatrenia, ktoré sa majú prijať. Vo všeobecnosti sa Rada snaží na základe jednomyseľného rozhodovania v týchto rozhodnutiach definovať, či dokonca spresniť predmet (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. marca 2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, body 88 a 90).
24
Pokiaľ ide o nariadenia prijaté na základe článku 215 ZFEÚ, tieto nariadenia sa vzhľadom na ich ciele a obsah viažu na tieto rozhodnutia a predstavujú nástroj na zabezpečenie ich účinku na úrovni Únie. Toto ustanovenie, ktoré stanovuje prepojenie medzi cieľmi Zmluvy o EÚ v oblasti SZBP a činnosťami Únie, ktoré zahŕňajú hospodárske opatrenia patriace do pôsobnosti Zmluvy o FEÚ, totiž umožňuje, aby Rada kvalifikovanou väčšinou na základe spoločného návrhu vysokého predstaviteľa Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku a Komisie prijala nariadenia na vykonanie dotknutého rozhodnutia SZBP, a teda na vykonanie reštriktívnych opatrení, ak tieto opatrenia patria do pôsobnosti Zmluvy o FEÚ, ako aj najmä na zabezpečenie jeho jednotného uplatňovania vo všetkých členských štátoch (pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. júla 2012, Parlament/Rada, C‑130/10, EU:C:2012:472, body 72 a 76, ako aj z 28. marca 2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, body 88 až 90).
25
Na základe tejto judikatúry Všeobecný súd v bodoch 56, 59 a 60 napadnutého rozsudku v spojení s jeho bodmi 63 a 65 uviedol, že sporná oznamovacia povinnosť uvedená v článku 9 ods. 2 nariadenia č. 269/2014, zmeneného sporným nariadením, bola zavedená na základe článku 215 ods. 2 ZFEÚ a jej cieľom je vykonať rozhodnutie prijaté v oblasti SZBP na základe článku 29 ZEÚ, konkrétne rozhodnutie 2014/145, s cieľom zabezpečiť jednotné uplatňovanie reštriktívnych opatrení stanovených v tomto rozhodnutí na území Únie, najmä s cieľom zabrániť stratégiám obchádzania týchto opatrení.
26
Z týchto bodov vyplýva, že vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bodoch 53 až 55 napadnutého rozsudku a zhrnutú v bodoch 20 až 24 tohto rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že sporná oznamovacia povinnosť nie je reštriktívnym opatrením prijatým na základe článku 29 ZEÚ, či dokonca na základe článku 215 ods. 2 ZFEÚ, ale opatrením prijatým len na základe tohto posledného uvedeného ustanovenia, ktorého cieľom je zabezpečiť jednotné uplatňovanie reštriktívneho opatrenia zmrazenia finančných prostriedkov a hospodárskych zdrojov, stanoveného v článku 2 rozhodnutia 2014/145 a v podstate prevzatého do článku 2 nariadenia č. 269/2014.
27
Všeobecný súd tým jasne a jednoznačne identifikoval, jednak v bode 60 napadnutého rozsudku v spojení s bodom 56 tohto rozsudku, právny základ spornej oznamovacej povinnosti, konkrétne článok 215 ods. 2 ZFEÚ, a jednak v bode 60 uvedeného rozsudku právnu povahu tejto povinnosti, teda opatrenia, ktorého cieľom je vykonať rozhodnutie 2014/145 tak, aby sa zabezpečilo jednotné uplatňovanie reštriktívneho opatrenia zmrazenia finančných prostriedkov a hospodárskych zdrojov stanoveného týmto rozhodnutím.
28
Ďalej na rozdiel od toho, čo tvrdia odvolatelia, konštatovanie uvedené v bode 62 napadnutého rozsudku, že samotný odkaz v článku 215 ods. 2 ZFEÚ na „reštriktívne opatrenia“ nemá za následok obmedzenie opatrení stanovených v tomto ustanovení na povinnosti zdržať sa konania, nemožno chápať v tom zmysle, že Všeobecný súd kvalifikoval spornú oznamovaciu povinnosť ako „reštriktívne opatrenie“, a teda je v rozpore s jeho konštatovaním v bode 60 tohto rozsudku, podľa ktorého cieľom tejto oznamovacej povinnosti je vykonanie takéhoto opatrenia.
29
Je pravda, že znenie článku 215 ods. 2 ZFEÚ používa len výraz „reštriktívne opatrenia“ a v bode 56 napadnutého rozsudku, ako aj v bodoch 63 a 65 tohto rozsudku Všeobecný súd konštatuje, že sporná oznamovacia povinnosť bola zavedená len na základe tohto ustanovenia Zmluvy o FEÚ.
30
To však neznamená, že by sa táto povinnosť mala nevyhnutne kvalifikovať ako „reštriktívne opatrenie“. Ako totiž vyplýva z bodu 89 rozsudku z 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), citovaného v bode 54 napadnutého rozsudku a v podstate pripomenutého v bode 24 tohto rozsudku, cieľom opatrení prijatých Radou v nariadení prijatom na základe uvedeného ustanovenia môže byť vykonanie reštriktívnych opatrení stanovených rozhodnutím SZBP, ak takéto opatrenia spadajú do pôsobnosti Zmluvy o FEÚ, a ich jednotné uplatňovanie vo všetkých členských štátoch. Na tento účel môže Rada prebrať zásadný obsah rozhodnutia SZBP a poskytnúť v ňom definície alebo spresnenia týkajúce sa uplatnenia reštriktívnych opatrení stanovených v tomto rozhodnutí.
31
Za týchto podmienok a tiež vzhľadom na skutočnosť, že podľa článku 26 ods. 2 druhého pododseku ZEÚ musí Rada zabezpečiť jednotu, dôslednosť a účinnosť konania Únie v oblasti SZBP, môže byť táto inštitúcia vedená k tomu, aby v takomto nariadení prijala opatrenia určené na zabezpečenie jednotného, dôsledného a účinného uplatňovania reštriktívnych opatrení vymedzených v rozhodnutí o SZBP bez toho, aby tieto vykonávacie opatrenia samy osebe predstavovali reštriktívne opatrenia. Práve to je predmetom spornej oznamovacej povinnosti ako opatrenia, ktoré, ako v podstate vyplýva z bodov 59 a 60 napadnutého rozsudku, sa týka reštriktívneho opatrenia zmrazenia finančných prostriedkov a hospodárskych zdrojov stanoveného v článku 2 rozhodnutia 2014/145 a v podstate prevzatého do článku 2 nariadenia č. 269/2014.
32
Všeobecný súd tým, že v bode 62 napadnutého rozsudku uviedol, že samotný odkaz v článku 215 ods. 2 ZFEÚ na „reštriktívne opatrenia“ nemá za následok obmedzenie opatrení stanovených v tomto ustanovení na povinnosť zdržať sa konania, vysvetlil, ako to navyše výslovne vyplýva z druhej vety tohto bodu 62, ako aj z bodu 63 tohto rozsudku, že opatrenie prijaté na základe článku 215 ods. 2 ZFEÚ môže, ako v prejednávanej veci, obsahovať povinnosť konať s cieľom zabezpečiť jednotné uplatňovanie reštriktívneho opatrenia stanoveného rozhodnutím SZBP.
33
Výhrady uvedené na podporu prvej časti prvého odvolacieho dôvodu a na podporu časti druhej časti tohto odvolacieho dôvodu, ktorými sa Všeobecnému súdu vytýka, že si protirečil a nedostatočne odôvodnil svoje odôvodnenie týkajúce sa právneho základu, z ktorého mohla Rada vychádzať pri stanovení spornej oznamovacej povinnosti, sú preto nedôvodné.
34
Treba tiež zamietnuť výhradu uvedenú na podporu druhej časti uvedeného odvolacieho dôvodu, podľa ktorej odôvodnenie Všeobecného súdu týkajúce sa právneho základu spornej oznamovacej povinnosti je v bodoch 57 až 60 napadnutého rozsudku nedostatočne odôvodnené z dôvodu, že tento súd nezohľadnil skutočnosť, že reštriktívne opatrenia sú podľa článku 24 ZEÚ vykonávané vysokým predstaviteľom Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku, ako aj členskými štátmi.
35
V bode 61 napadnutého rozsudku, ktorý nebol spochybnený v rámci druhej časti prvého odvolacieho dôvodu, totiž Všeobecný súd s výslovným odkazom na svoje odôvodnenie a na dôvody uvedené v bodoch 57 až 60 tohto rozsudku odmietol tvrdenie odvolateľov založené práve na porušení tohto článku Zmluvy o EÚ a na porušení vykonávacích právomocí členských štátov. Za týchto podmienok nemožno dospieť k záveru, že Všeobecný súd v tejto súvislosti nedostatočne odôvodnil napadnutý rozsudok.
36
Vzhľadom na vyššie uvedené dôvody treba prvý odvolací dôvod zamietnuť ako nedôvodný.
O druhom odvolacom dôvode
37
Svojím druhým odvolacím dôvodom odvolatelia tvrdia, že z dôvodu nesprávneho výkladu a uplatnenia článku 215 ZFEÚ a rozsudku z 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), Všeobecný súd v bode 63 napadnutého rozsudku nesprávne rozhodol, že Rada mohla stanoviť spornú oznamovaciu povinnosť uvedenú v článku 9 ods. 2 nariadenia č. 269/2014, v znení zmenenom sporným nariadením, a to bez ohľadu na to, či sa tento rozsudok chápe v tom zmysle, že kvalifikuje túto povinnosť ako reštriktívne opatrenie (prvá časť druhého odvolacieho dôvodu) alebo ako opatrenie, ktorým sa vykonáva alebo uplatňuje reštriktívne opatrenie zmrazenia finančných prostriedkov a hospodárskych zdrojov (druhá časť druhého odvolacieho dôvodu).
O prvej časti druhého odvolacieho dôvodu
– Argumentácia účastníkov konania
38
V prípade, že by Všeobecný súd rozhodol, že sporná oznamovacia povinnosť je reštriktívne opatrenie, odvolatelia sa domnievajú, že tento súd v bode 63 napadnutého rozsudku nesprávne rozhodol, že Rada ju mohla prijať na základe článku 215 ods. 2 ZFEÚ, hoci táto povinnosť nebola výslovne stanovená v rozhodnutí SZBP, ktoré s tým súvisí.
39
Na jednej strane totiž článok 215 ods. 2 ZFEÚ vylučuje možnosť prijať dodatočné reštriktívne opatrenia, ktoré sa odlišujú od opatrení stanovených v dotknutom rozhodnutí SZBP. V rozhodnutí 2014/145 nie je uvedená žiadna zmienka o spornej oznamovacej povinnosti. Na druhej strane samotná povaha tejto povinnosti, ktorá je samostatnou povinnosťou, ktorú musia dotknuté osoby dodržiavať, inak sa neoznámenie považuje za obchádzanie reštriktívnych opatrení, za čo môžu byť uložené sankcie, vyžaduje, aby bola zahrnutá nielen do nariadenia stanovujúceho uvedenú povinnosť, ale aj do referenčného rozhodnutia SZBP, ktoré bolo prijaté jednomyseľne.
40
Rada a Komisia s tvrdeniami odvolateľov nesúhlasia.
– Posúdenie Súdnym dvorom
41
Prvá časť druhého odvolacieho dôvodu je formulovaná pre prípad, že Všeobecný súd by kvalifikoval povinnosť sporného vyhlásenia ako reštriktívne opatrenie. Z dôvodov uvedených v bodoch 26 až 32 tohto rozsudku však vyplýva, že to tak nie je. Za týchto podmienok treba túto časť zamietnuť ako nedôvodnú.
O druhej časti druhého odvolacieho dôvodu
– Argumentácia účastníkov konania
42
Za predpokladu, že by Všeobecný súd kvalifikoval spornú oznamovaciu povinnosť ako opatrenie, ktorým sa vykonáva alebo uplatňuje reštriktívne opatrenie zmrazenia finančných prostriedkov a hospodárskych zdrojov stanovené najmä v článku 2 rozhodnutia 2014/145, odvolatelia vytýkajú Všeobecnému súdu, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 63 napadnutého rozsudku rozhodol, že Rada mala právomoc stanoviť takúto povinnosť v nariadení č. 269/2014. Všeobecný súd totiž porušil článok 24 ZEÚ, podľa ktorého v prípade neuplatnenia článku 291 ods. 2 ZFEÚ prináleží každému členskému štátu, a nie Rade, prijať opatrenia potrebné na vykonanie reštriktívnych opatrení definovaných rozhodnutím SZBP.
43
Okrem toho, stále vychádzajúc z toho istého predpokladu, odvolatelia v podstate tvrdia, že Všeobecný súd v bodoch 54 až 59 napadnutého rozsudku nesprávne vyložil a uplatnil rozsudok z 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), takže sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že Rada mala právomoc stanoviť takúto povinnosť v nariadení č. 269/2014. Z tohto rozsudku totiž vyplýva, že nariadenie prijaté na základe článku 215 ZFEÚ predstavuje len nástroj, ktorého cieľom je zabezpečiť priamu účinnosť, a teda záväznosť reštriktívnych opatrení už definovaných v rozhodnutí SZBP, v prípade potreby tým, že ich spresňuje, ale bez doplnenia ďalších opatrení alebo zmeny rozsahu takto definovaných opatrení. Všeobecný súd však rozšíril pôsobnosť uvedeného rozsudku tým, že uviedol, že takéto nariadenie nielen uvádza do účinnosti takéto reštriktívne opatrenia, ale ich aj vykonáva.
44
Rada a Komisia spochybňujú tieto tvrdenia.
– Posúdenie Súdnym dvorom
45
V prvom rade, pokiaľ ide o tvrdenia odvolateľov zhrnuté v bode 42 tohto rozsudku, treba pripomenúť, že podľa článku 24 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ, článku 26 ods. 2 prvého pododseku ZEÚ a článku 26 ods. 3 ZEÚ Rada jednomyseľne prijíma rozhodnutia potrebné na vymedzenie a uskutočňovanie SZBP na základe všeobecných usmernení a strategických smerov vymedzených Európskou radou a že SZBP vykonáva vysoký predstaviteľ Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku, ako aj členské štáty, v súlade so Zmluvami, pričom používajú prostriedky členských štátov a prostriedky Únie.
46
Ako Všeobecný súd v podstate správne rozhodol v bode 61 napadnutého rozsudku v spojení s bodmi 57 až 60 tohto rozsudku, na ktoré tento bod 61 odkazuje, Rada je, ako vyplýva aj z bodov 30, 31 a 32 tohto rozsudku, oprávnená na základe ustanovení článkov 24 a 26 ZEÚ v spojení s článkom 215 ods. 2 ZFEÚ vykonávať rozhodnutia prijaté v oblasti SZBP na základe článku 29 ZEÚ najmä s cieľom zabezpečiť jednotné, dôsledné a účinné uplatňovanie reštriktívnych opatrení stanovených v takýchto rozhodnutiach vo všetkých členských štátoch, pokiaľ tieto opatrenia patria do pôsobnosti Zmluvy o FEÚ.
47
Rada tým, že na základe článku 215 ods. 2 ZFEÚ prijala nariadenie, ktorým sa vykonáva rozhodnutie SZBP, nijako nezasahuje do vykonávacej právomoci členských štátov stanovenej v článku 24 ods. 1 druhom pododseku a článku 26 ods. 3 ZEÚ.
48
Zatiaľ čo cieľom takéhoto nariadenia je zabezpečiť účinnosť reštriktívnych opatrení stanovených v rozhodnutí SZBP na úrovni Únie pri súčasnom zabezpečení jednotného, dôsledného a účinného uplatňovania, vykonávacia právomoc členských štátov uvedená v týchto ustanoveniach Zmluvy o EÚ sa nevzťahuje na vykonávanie rozhodnutí SZBP a uplatňovanie reštriktívnych opatrení na úrovni Únie, ale na vykonávanie týchto opatrení príslušnými orgánmi každého členského štátu na ich vnútroštátnom území.
49
To platí o to viac, že podľa samotného znenia článku 26 ods. 3 ZEÚ členské štáty uskutočňujú SZBP, pričom „používajú prostriedky… Únie“. To znamená, že členské štáty musia zaručiť vykonanie reštriktívnych opatrení na svojich príslušných územiach dodržiavaním opatrení prijatých Radou na základe článku 215 ods. 2 ZFEÚ s cieľom zabezpečiť jednotné, dôsledné a účinné uplatňovanie reštriktívnych opatrení definovaných v rámci rozhodnutí SZBP na úrovni Únie.
50
V rozsahu, v akom sa odvolatelia domnievajú, že Rada nemohla stanoviť spornú oznamovaciu povinnosť v prípade neexistencie vykonávacej právomoci, ktorá by jej bola v tomto zmysle zverená na základe článku 291 ods. 2 ZFEÚ, nariadením prijatým na základe článku 215 ods. 2 ZFEÚ, stačí uviesť, že reštriktívne opatrenia a opatrenia, ktoré, tak ako sporná oznamovacia povinnosť, majú za cieľ jednotné, dôsledné a účinné uplatňovanie reštriktívnych opatrení stanovených v rozhodnutí o SZBP v celej Únii, môžu byť samozrejme prijaté na základe článku 291 ods. 2 ZFEÚ, ak nariadenie prijaté na základe článku 215 ZFEÚ zveruje Komisii alebo Rade vykonávacie právomoci, ale môžu byť prijaté aj výlučne na základe druhého z uvedených ustanovení (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. marca 2016, National Iranian Oil Company/Rada, C‑440/14 P, EU:C:2016:128, bod 34).
51
V druhom rade, pokiaľ ide o tvrdenia odvolateľov zhrnuté v bode 43 tohto rozsudku, treba konštatovať, že Všeobecný súd v bodoch 54 až 59 napadnutého rozsudku správne pripomenul a uplatnil judikatúru vyplývajúcu z rozsudku z 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236). Ako totiž Všeobecný súd v podstate rozhodol a ako už bolo uvedené v bode 29 tohto rozsudku, z bodov 88 až 90 rozsudku z 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), vyplýva, že Rada je v rámci nariadenia prijatého na základe článku 215 ods. 2 ZFEÚ oprávnená prijať akékoľvek opatrenie, akým je sporná oznamovacia povinnosť, ktorého cieľom je vykonať rozhodnutie SZBP prijaté na základe článku 29 ZEÚ a v tomto rámci zabezpečiť jednotné uplatňovanie reštriktívnych opatrení na úrovni Únie, ktoré sú definované v takomto rozhodnutí a pripomenuté či dokonca spresnené v dotknutom nariadení. Na rozdiel od toho, čo tvrdia odvolatelia, Rada týmto nezavádza žiadne nové reštriktívne opatrenie ani nemení rozsah reštriktívnych opatrení definovaných v rozhodnutí SZBP.
52
Vzhľadom na vyššie uvedené dôvody treba zamietnuť druhú časť druhého odvolacieho dôvodu ako nedôvodnú, a teda zamietnuť odvolanie v celom rozsahu.
O trovách
53
Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne o trovách konania.
54
Článok 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľný na konanie o odvolaní na základe jeho článku 184 ods. 1 stanovuje, že účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
55
Keďže Rada a Komisia navrhli zaviazať odvolateľov na náhradu trov konania a odvolatelia nemali úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť im povinnosť nahradiť trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
1.
Odvolanie sa zamieta.
2.
Genadij Nikolajevič Timčenko a Jelena Petrovna Timčenko znášajú svoje vlastné trovy konania a sú povinní nahradiť trovy konania, ktoré vynaložili Rada Európskej únie a Európska komisia.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.