Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
ATHANASIOS
RANTOS
prednesené
5. marca 2026(1)
Vec C‑70/25 [Tukowiecka](i)
N.O.
proti
PKO BP S.A.
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Sąd
Rejonowy w Koszalinie (Okresný
súd
Košalin,
Poľsko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Platobné
služby
na
vnútornom
trhu – Smernica
(EÚ)
2015/2366 – Článok 73 ods. 1 a článok 74 ods. 1 – Neautorizované
platobné
transakcie – Právo
na
bezodkladné
vrátenie
finančných
prostriedkov – Hrubá
nedbanlivosť – Odmietnutie
poskytovateľa
platobných
služieb
bezodkladne
vrátiť
sumu
neautorizovanej
transakcie v prípade
straty
vyplývajúcej
zo
závažného
porušenia
povinností
stanovených v článku 69
platiteľom – Rozsah
vylúčenia
práva
na
bezodkladné
vrátenie
finančných
prostriedkov “
I.      Úvod
1.        Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Sąd
Rejonowy w Koszalinie (Okresný
súd
Košalin,
Poľsko),
sa
týka
výkladu článku 73 ods. 1 a článku 74 ods. 1
smernice
(EÚ)
2015/2366(2),
ktoré
sa
týkajú
režimu
zodpovednosti
uplatniteľného v prípade
neautorizovaných
platobných
transakcií.
Predovšetkým
sa v ňom
kladie
otázka,
za
akých
podmienok
môže
poskytovateľ
platobných
služieb
odmietnuť
bezodkladne vrátiť
finančné
prostriedky z takýchto
transakcií z dôvodu
hrubej
nedbanlivosti
platiteľa,
pokiaľ
ide o povinnosti, ktoré mu
vyplývajú z článku 69
uvedenej
smernice, a to v kontexte
tzv.
phishingových podvodov,
ktoré
sú
čoraz
častejším
javom.
2.        Prejednávaná
vec
poskytuje
Súdnemu
dvoru
príležitosť
objasniť
rovnováhu,
ktorú
treba
dosiahnuť
medzi
záujmami
platiteľa a záujmami
poskytovateľa
platobných
služieb.
Vyzýva
ho
preto,
aby
vyjadril
svoje
stanovisko k aspektom,
ktoré
by
mohli
mať
významný
vplyv
na
rozdelenie
rizík
medzi
poskytovateľov
platobných
služieb a platiteľov,
ako
aj
na
úroveň
ochrany
poskytovanej používateľom
týchto
služieb.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
3.        Podľa
odôvodnení
6 a 71
smernice
2015/2366:
„(6)      Na vyplnenie regulačných medzier a zároveň na zabezpečenie väčšej právnej istoty a jednotného uplatňovania legislatívneho rámca v celej Únii by sa mali stanoviť nové pravidlá… a zabezpečí sa vyššia úroveň ochrany spotrebiteľa pri využívaní uvedených platobných služieb v rámci celej Únie. Malo by to vytvoriť efektívnosť platobného systému ako celku a viesť k širšiemu výberu a väčšej transparentnosti platobných služieb, pričom by sa mala zároveň posilniť dôvera spotrebiteľov v harmonizovaný trh s platbami.
…
(71)      V prípade
neautorizovanej
platobnej
transakcie
by
mal
poskytovateľ
platobných
služieb
bezodkladne
vrátiť
sumu
danej
transakcie
platiteľovi.
Ak
však
existuje
veľké
podozrenie,
že
neautorizovaná
transakcia
vyplýva z podvodného
správania
používateľa
platobných
služieb a ak
toto
podozrenie
vychádza z objektívnych
dôvodov,
ktoré
sú
oznámené
príslušnému
vnútroštátnemu
orgánu,
poskytovateľ
platobných
služieb
by
mal
mať
možnosť
vykonať v primeranom
čase
vyšetrovanie
pred
vrátením
finančných
prostriedkov
platiteľovi. S cieľom
ochrániť
platiteľa
od
akéhokoľvek
znevýhodnenia
by
dátum
pripísania
vrátenej
sumy
nemal
byť
neskorší
než
dátum,
keď
sa
suma z účtu
odpísala. S cieľom
motivovať
používateľa
platobných
služieb k tomu,
aby
bez
zbytočného
odkladu
informoval
poskytovateľa
platobných
služieb o každej
krádeži
alebo
strate
platobného
nástroja, a tým
znížil
riziko
vykonania
neautorizovaných
platobných
transakcií,
by
tento
používateľ
platobných
služieb
mal
byť
zodpovedný
iba
za
veľmi
obmedzenú
sumu,
pokiaľ
nekonal
podvodným
spôsobom
alebo s hrubou
nedbalosťou. V uvedenej
súvislosti
sa
zdá
primeraná
suma
vo
výške
50 EUR,
aby
sa
zabezpečila
jednotná a vysoká
úroveň
ochrany
používateľov v rámci
Únie.
Nemala
by
existovať
žiadna
zodpovednosť v prípade,
že
platiteľ
nemohol
zistiť
stratu,
krádež
alebo
zneužitie
platobného
nástroja.
Navyše,
ak
používatelia
informovali
poskytovateľa
platobných
služieb o tom,
že
ich
platobný
nástroj
mohol
byť
zneužitý,
od
používateľov
platobných
služieb
by
sa
nemalo
žiadať,
aby
hradili
ďalšie
straty
vyplývajúce z neautorizovaného
použitia
tohto
nástroja. …“
4.        Článok 69
tejto
smernice s názvom
„Povinnosti
používateľa
platobných
služieb
vo
vzťahu k platobným
nástrojom a personalizovaným bezpečnostným
prvkom“
znie:
„1.      Používateľ
platobných
služieb
oprávnený
na
používanie
platobného
nástroja:
a)      musí
používať
platobný
nástroj v súlade s podmienkami
upravujúcimi
vydávanie a používanie
platobného
nástroja,
ktoré
musia
byť
objektívne,
nediskriminačné a primerané;
b)      bez
zbytočného
odkladu
oznámi
poskytovateľovi
platobných
služieb
alebo
ním
určenému
subjektu
zistenie
straty,
odcudzenia,
zneužitia
alebo
neautorizované
použitie
platobného
nástroja.
2.      Na
účely
odseku
1 písm. a)
používateľ
platobných
služieb,
najmä
ihneď
po
získaní
platobného
nástroja,
prijme
všetky
primerané
kroky,
aby
zabezpečil
ochranu
personalizovaných bezpečnostných
prvkov
platobného
nástroja.“
5.        Článok 71
uvedenej
smernice s názvom
„Oznamovanie a náprava
neautorizovaných
alebo
nesprávne
vykonaných
platobných
transakcií“
v
odseku
1
stanovuje:
„Používateľ
platobných
služieb
má
nárok
na
nápravu
neautorizovanej
alebo
nesprávne
vykonanej
platobnej
transakcie
zo
strany
poskytovateľa
platobných
služieb
len
vtedy,
ak
používateľ
platobných
služieb
bez
zbytočného
odkladu, a najneskôr
do
13
mesiacov
od
dátumu
odpísania
finančných
prostriedkov z účtu,
informuje o tom,
že
zistil
akúkoľvek
takúto
transakciu,
na
základe
ktorej
mu
vzniká
nárok
na
nápravu,
vrátane
transakcie
podľa
článku 89.
…“
6.        Článok 72
tejto
smernice s názvom
„Dôkaz o autentifikácii a vykonaní
platobných
transakcií“
v
odseku
2
stanovuje:
„V prípade,
že
používateľ
platobných
služieb
popiera,
že
autorizoval
vykonanú
platobnú
transakciu,
použitie
platobného
nástroja,
ktoré
zaznamenal
poskytovateľ
platobných
služieb,
vrátane,
ak
je
to
relevantné,
poskytovateľa
platobných
iniciačných
služieb,
ako
také
nie
je
nevyhnutne
dostatočným
dôkazom,
že
platiteľ
autorizoval
danú
platobnú
transakciu
alebo
že
pri
plnení
jednej
alebo
viacerých
povinností
podľa článku 69
konal
platiteľ
podvodným
spôsobom
alebo
úmyselne
konanie
opomenul
alebo
konal s hrubou
nedbanlivosťou.
Poskytovateľ
platobných
služieb
vrátane,
ak
je
to
relevantné,
poskytovateľa
platobných
iniciačných
služieb,
poskytne
podporné
dôkazy
na
dokázanie
podvodu
alebo
hrubej
nedbanlivosti
používateľa
platobných
služieb.“
7.        Článok 73
smernice
2015/2366 s názvom
„Zodpovednosť
poskytovateľa
platobných
služieb
za
neautorizované
platobné
transakcie“
v
odseku
1
znie
takto:
„Členské
štáty
zabezpečia,
aby
bez
toho,
aby
bol
dotknutý článok 71, v prípade
neautorizovanej
platobnej
transakcie
poskytovateľ
platobných
služieb
platiteľa
vrátil
platiteľovi
sumu
neautorizovanej
platobnej
transakcie
bezodkladne, a v každom
prípade
najneskôr
do
konca
nasledujúceho
pracovného
dňa,
po
tom,
ako
túto
transakciu
zistil
alebo o nej
bol
informovaný, s výnimkou
prípadu,
keď
poskytovateľ
platobných
služieb
platiteľa
má
dôvodné
podozrenie,
že
došlo k podvodu, a písomne
oznámi
tieto
dôvody
príslušnému
vnútroštátnemu
orgánu. V relevantných
prípadoch
poskytovateľ
platobných
služieb
platiteľa
navráti
platobný
účet, z ktorého
sa
finančné
prostriedky
odpísali,
do
stavu, v ktorom
by
bol,
keby
sa
neautorizovaná
platobná
transakcia
neuskutočnila.
Tým
sa
tiež
zabezpečí,
aby
dátum
pripísania
finančných
prostriedkov
na
platobný
účet
platiteľa
nebol
neskorší
než
dátum,
keď
sa
suma
odpísala.“
8.        Článok 74
tejto
smernice s názvom
„Zodpovednosť
platiteľa
za
neautorizované
platobné
transakcie“
v
odseku
1
stanovuje:
„Odchylne
od článku 73
môže
byť
platiteľ
povinný
znášať
straty, a to
až
do
maximálnej
výšky
50 EUR,
súvisiace s akýmikoľvek
neautorizovanými
platobnými
transakciami
vyplývajúcimi z použitia
strateného
alebo
odcudzeného
platobného
nástroja
alebo
zo
zneužitia
platobného
nástroja.
Prvý
pododsek
sa
neuplatňuje,
ak:
a)      stratu,
odcudzenie
alebo
zneužitie
platobného
nástroja
nemohol
platiteľ
zistiť
pred
platbou,
okrem
prípadov,
keď
platiteľ
konal
podvodným
spôsobom,
alebo
b)      strata
bola
zapríčinená
konaním
alebo
opomenutím
zamestnanca,
agenta
alebo
pobočky
poskytovateľa
platobných
služieb
či
subjektu
povereného
externým
vykonávaním
činnosti
poskytovateľa
platobných
služieb.
Platiteľ
znáša
všetky
straty
súvisiace s akýmikoľvek
neautorizovanými
platobnými
transakciami,
ak
mu
vznikli
podvodným
konaním
alebo
nesplnením
jednej
či
viacerých
povinností
stanovených v článku 69,
či
už
úmyselne
alebo v dôsledku
hrubej
nedbanlivosti. V takýchto
prípadoch
sa
neuplatňuje
maximálna
suma
uvedená v prvom
pododseku.
Ak
platiteľ
nekonal
podvodným
spôsobom
ani
nemal v úmysle
nesplniť
svoje
povinnosti
podľa článku 69,
členské
štáty
môžu
znížiť
zodpovednosť
uvedenú v tomto
odseku,
pričom
zohľadnia
najmä
povahu
personalizovaných bezpečnostných
prvkov a osobitné
okolnosti,
za
ktorých
došlo k strate,
odcudzeniu
alebo
zneužitiu
platobného
nástroja.“
B.      Poľské právo
9.        Článok 46 ods. 1 a 3
ustawa o usługach płatniczych (zákon o platobných
službách) z 19. augusta
2011(3), v znení
uplatniteľnom
na
spor
vo
veci
samej, v odsekoch 1 a 3
znie
takto:
„1.      S výhradou článku 44 ods. 2, v prípade
neautorizovanej
platobnej
transakcie
poskytovateľ
[platobných
služieb]
platiteľa
bezodkladne,
najneskôr
však
do
konca
pracovného
dňa
nasledujúceho
po
dni,
keď
sa
zistilo,
že
neautorizovaná
transakcia
bola
odpísaná z účtu
platiteľa,
alebo
po
dni
prijatia
príslušného
oznámenia,
vráti
platiteľovi
sumu
neautorizovanej
platobnej
transakcie, s výnimkou
prípadu,
keď
má
poskytovateľ
[platobných
služieb]
platiteľa
dôvodné a náležite
preukázané
podozrenie z podvodu a písomne
informuje
orgány
činné v trestnom
konaní.
Ak
platiteľ
používa
platobný
účet,
poskytovateľ
[platobných
služieb]
platiteľa
navráti
platobný
účet, z ktorého
bola
platba
odpísaná,
do
stavu, v ktorom
by
bol,
keby
sa
neautorizovaná
platobná
transakcia
neuskutočnila.
Dátum
pripísania
sumy
finančných
prostriedkov
na
platobný
účet
platiteľa
nesmie
byť
neskorší
než
dátum,
ku
ktorému
sa
táto
suma
odpísala.
…
3.      Platiteľ
zodpovedá
za
neautorizované
platobné
transakcie v plnom
rozsahu,
ak
sa
ich
dopustil
úmyselne,
alebo v dôsledku
úmyselného
alebo
hrubo
nedbanlivého
porušenia
jednej
alebo
viacerých
povinností
uvedených v článku 42.“
III. Spor vo veci samej, prejudiciálna otázka a konanie na Súdnom dvore
10.      N.O. (ďalej
len
„žalobkyňa“),
fyzická
osoba,
ktorá
má
bankový
účet v PKO BP
S.A. (ďalej
len
„banka“),
sa
stala
obeťou
phishingového podvodu
po
tom,
ako
na
aukčnej
platforme
ponúkla
na
predaj
určitú
vec.
Tretia
strana,
ktorá
sa
vydávala
za
kupujúceho,
jej
poslala
podvodný
odkaz,
ktorý
imitoval
rozhranie
platformy a následne
aj
rozhranie
banky.
Oklamaná
žalobkyňa
tam
zadala
svoje
prihlasovacie
údaje,
čo
podvodníkovi
umožnilo
vykonať
neautorizovanú
platbu z jej
bankového
účtu.
Keď
na
druhý
deň
podvod
zistila,
bezodkladne
ho
oznámila
banke a polícii,
jeho
páchateľ
však
nebol
identifikovaný.
Banka
odmietla
vrátiť
sumu
spornej
transakcie,
pretože
dospela k záveru,
že
žalobkyňa v dôsledku
hrubej
nedbanlivosti
porušila
svoju
povinnosť
uchovávať
platobný
nástroj s náležitou
starostlivosťou a nesprístupniť
ho
neoprávneným
osobám.
11.      Po
tomto
zamietnutí
žalobkyňa
podala
na
Sąd
Rejonowy w Koszalinie (Okresný
súd
Košalin),
ktorý
je
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom,
žalobu
proti
banke o zaplatenie
sumy
3 000
poľských
zlotých
(PLN)
(približne
705
eur).
12.      Na
podporu
svojej
žaloby
žalobkyňa
uviedla,
že
zásada
bezodkladného
vrátenia
sumy
neautorizovanej
transakcie
by
mala
byť
vylúčená
len v situácii
opísanej v článku 73 ods. 1
smernice
2015/2366,
teda vtedy,
ak
má
poskytovateľ
služieb
dôvodné
podozrenie,
že
došlo k podvodu
zo
strany
platiteľa, a informuje o týchto
dôvodoch
príslušný
vnútroštátny
orgán.
Ak
takéto
dôvody
neexistujú,
ako
je to v prejednávanej
veci,
tento poskytovateľ
by
mal
bezodkladne,
najneskôr
do
konca
nasledujúceho
pracovného
dňa,
vrátiť
platiteľovi
sumu
neautorizovanej
transakcie.
Až
po
takomto
vrátení a vyšetrení
okolností
udalosti
by
uvedený poskytovateľ
mohol
od
platiteľa
požadovať,
aby
znášal
stratu
spôsobenú
jeho
hrubou
nedbanlivosťou. V prípade,
že
platiteľ
odmietne
vrátiť
sumu
neautorizovanej
transakcie,
dotknutá
banka
by
mala
podať
žalobu
na
súd o zaplatenie.
13.      Banka
zasa
uviedla,
že
vnútroštátne
ustanovenia,
ktorými
sa
preberá článok 74 ods. 1
smernice
2015/2366,
oslobodzujú
poskytovateľa
platobných služieb
od
povinnosti
bezodkladne
vrátiť
sumu
neautorizovanej
transakcie
stanovenej v článku 73 ods. 1
uvedenej
smernice,
ak
zistí,
že
konanie
platiteľa
nieslo
znaky
hrubej
nedbanlivosti.
Banka
takisto
uviedla,
že
môže
samostatne
posúdiť
všetky
relevantné
podmienky
zodpovednosti
za
neautorizovanú
transakciu a že
je
oslobodená
od
povinnosti
bezodkladne vrátiť
peniaze,
ak
preukáže
nedbanlivosť
na
strane
platiteľa.
14.      Za
týchto
okolností, a keďže v rámci
konania
bolo
zistené,
že
sporná
operácia
nebola
autorizovaná,
predkladajúci vnútroštátny
súd
uvádza,
že
teraz
musí
preskúmať článok 46
zákona o platobných
službách,
ktorým
sa
preberajú
ustanovenia článkov 73 a 74
smernice
2015/2366,
aby
mohol
vyriešiť
ním
prejednávaný
spor
medzi
žalobkyňou a bankou,
pokiaľ
ide o rozsah
povinnosti
poskytovateľa
platobných
služieb
bezodkladne
vrátiť
sumu
neautorizovanej
transakcie.
15.      V tejto
súvislosti
sa
tento
súd
domnieva,
že
smernica
2015/2366 a vnútroštátne
ustanovenia,
ktorými
sa
preberá,
stanovujú
všeobecnú
právnu
zásadu,
podľa
ktorej
riziko v oblasti
zodpovednosti
za
neautorizované
platobné
transakcie
nesú v plnom
rozsahu
poskytovatelia
platobných
služieb.
Okrem
toho
uvedený
súd
pripomína,
že
ustanovenia
tejto
smernice a poľskej
právnej
úpravy
priznávajú
platiteľom
právo
na
vrátenie
súm z neoprávnených
transakcií,
čo
znamená
právo
na
bezodkladné
získanie
takto
stratených
finančných
prostriedkov
späť.
Toto
právo
by
bolo
vylúčené,
ak
existuje
dôvodné
podozrenie
zo
spáchania
podvodu
platiteľom a tento
podvod
je
nahlásený
príslušným
vnútroštátnym
orgánom.
16.      Okrem
toho
tento
súd
uvádza,
že
poľské
súdy
neriešia
žaloby
bánk
proti
spotrebiteľom
týkajúce
sa
povinnosti
vrátiť
sumu
neautorizovaných
transakcií z dôvodu
hrubej
nedbanlivosti,
ktorú
možno
pripísať
platiteľovi.
Naopak
spotrebitelia
podali
proti
bankám
množstvo
žalôb z dôvodu
nevrátenia
súm z neautorizovaných
transakcií.
Podľa
predkladajúceho vnútroštátneho
súdu
to
znamená,
že
uplatňovanie
výnimiek z práva
na
vrátenie
finančných
prostriedkov
zo
strany
poskytovateľov
platobných
služieb
sa
stalo v prípade
neautorizovaných
transakcií
pravidlom.
Poskytovatelia
platobných
služieb
totiž
vo
všeobecnosti
sumy
neautorizovaných
transakcií
nevracajú,
čím
sa
povinnosť
podať
žalobu
prenáša
na
platiteľov, a najmä
spotrebiteľov.
17.      Keďže
výklad
smernice
2015/2366, ktorý je
navrhovaný
bankou,
nedosahuje
cieľ
ochrany
platiteľa
stanovený
všeobecným
pravidlom o vrátení
neautorizovaných
transakcií,
uvedený
súd z toho
usudzuje,
že
ustanovenia
uvedenej
smernice
sa
musia
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
možnosti
poskytovateľa
platobných
služieb
odmietnuť
bezodkladné
vrátenie
sumy
neautorizovanej
platobnej
transakcie,
ak
platiteľovi
vznikla
ujma
spojená s touto
transakciou,
pričom v dôsledku
hrubej
nedbanlivosti
nesplnil
svoje
povinnosti.
Uvedený
súd
dodáva,
že
takýto
výklad
by
mal
za
následok
presun
bremena
spojeného s vedením
konania,
začatím
konania,
zaplatením
trov
konania,
predložením
dôkazov a vypracovaním
dokumentov z platiteľa,
ktorým
je
často
spotrebiteľ,
na
obchodníka,
teda
poskytovateľa
platobnej
služby.
18.      Za
týchto
podmienok
Sąd
Rejonowy w Koszalinie (Okresný
súd
Košalin)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
túto
prejudiciálnu
otázku:
„Majú
sa
ustanovenia článku 73
ods. 1 v spojení s článkom 74
ods. 1
smernice [2015/2366]
vykladať v tom
zmysle,
že
poskytovateľ
platobných
služieb
môže
odmietnuť
platiteľovi
okamžite
vrátiť
sumu
neautorizovanej
platobnej
transakcie,
ak
platiteľovi
vznikla
strata v súvislosti s neautorizovanou
platobnou
transakciou z dôvodu
nesplnenia
povinností
stanovených v článku 69 v dôsledku
hrubej
nedbanlivosti?“
19.      Písomné
pripomienky
Súdnemu
dvoru
predložili
banka,
poľská,
česká a talianska
vláda a Európska
komisia.
IV.    O prejudiciálnej otázke
20.      Svojou
jedinou
otázkou
sa
predkladajúci vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa článok 73 ods. 1 a článok 74 ods. 1
smernice
2015/2366
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
poskytovateľ
platobných
služieb
môže
odmietnuť
platiteľovi
bezodkladne
vrátiť
sumu
neautorizovanej
platobnej
operácie z dôvodu,
že
platiteľ v dôsledku
hrubej
nedbanlivosti
nesplnil
povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 69
tejto
smernice.
21.      S cieľom
odpovedať
na
túto
otázku
sa
Súdny
dvor
vyzýva,
aby
určil,
či článok 74 ods. 1
tretí
pododsek
uvedenej
smernice
predstavuje
výnimku z povinnosti
poskytovateľa
platobných
služieb
vrátiť
platiteľovi
finančné
prostriedky,
v dôsledku čoho
by
mohol
viesť k zániku
alebo
pozastaveniu
povinnosti
bezodkladného
vrátenia
peňazí
stanovenej v článku 73 ods. 1
tejto
smernice,
alebo
či
ide
skôr o samostatné
právo,
ktoré
si
tento poskytovateľ
môže
voči
platiteľovi
uplatniť
následne.
22.      V tejto
súvislosti v súlade s ustálenou
judikatúrou
Súdneho
dvora
treba
pri
výklade
ustanovenia
práva
Únie
zohľadniť
znenie
predmetného
ustanovenia,
kontext,
do
ktorého
patrí, a ciele
sledované
právnou
úpravou,
ktorej
je
súčasťou.(4)
23.      Pokiaľ
ide v prvom
rade o znenie
ustanovení,
ktorých
výklad
sa
požaduje,
konštatujem,
že z ich
názvov
vyplýva,
že
upravujú
zodpovednosť
poskytovateľa
platobných
služieb,
respektíve
platiteľa v prípade
neautorizovaných
platobných
transakcií. Článok 73
smernice
2015/2366
má
totiž
názov
„Zodpovednosť
poskytovateľa
platobných
služieb
za
neautorizované
platobné
transakcie“,
zatiaľ
čo článok 74
tejto
smernice
má
názov
„Zodpovednosť
platiteľa
za
neautorizované
platobné
transakcie“.
24.      Pokiaľ
ide o článok 73 ods. 1
uvedenej
smernice,
tento
článok v zásade
stanovuje
bezodkladné
vrátenie
peňazí
platiteľovi v prípade
neautorizovaných
platobných
transakcií
spolu s kogentnou
lehotou, v ktorej
musí
poskytovateľ
platobných služieb
toto
vrátenie
vykonať,(5) pričom
stanovuje
aj
výnimku z pravidla
bezodkladného
vrátenia
finančných
prostriedkov, a to v prípade,
že
tento
poskytovateľ
„má
dôvodné
podozrenie,
že
došlo k podvodu“.
Táto
výnimka
si
teda
na
jednej
strane
vyžaduje
existenciu
vážnych
podozrení
týkajúcich
sa
možného
podvodu a na
druhej
strane
to,
aby
uvedený
poskytovateľ
splnil
jednu
formálnu
podmienku, a to,
aby
svoje
podozrenia
písomne
oznámil
príslušnému
vnútroštátnemu
orgánu.(6)
25.      Je
takisto
dôležité
poznamenať,
že článok 74 ods. 1
tejto
smernice
je
koncipovaný
ako
výnimka z jej článku 73.(7) Okrem
toho článok 74 ods. 1
smernice
2015/2366 upravuje
vo
svojom
prvom a druhom
pododseku
zodpovednosť
platiteľa
bez
zavinenia,
ktorá
je
svojou
povahou
obmedzená,
zatiaľ
čo z jeho
tretieho
pododseku
vyplýva,
že
zodpovednosť
platiteľa
za
zavinenie
je v zásade
neobmedzená.
Konkrétne
sa v tomto
ustanovení
uvádza,
že
platiteľ
je
zodpovedný
do
maximálnej
výšky
50
eur,
alebo
bez
obmedzenia,
ak
konal
podvodne
alebo
ak
úmyselne
alebo v dôsledku
hrubej
nedbanlivosti
nesplnil
svoje
povinnosti v súvislosti s platobnými
nástrojmi,
ktoré
mu
boli
poskytnuté,
podľa článku 69
tejto smernice.
26.      Pokiaľ
ide
konkrétnejšie o otázku
bezodkladného
vrátenia v prípade
neautorizovaných
platobných
transakcií,
poznamenávam,
že článok 73 ods. 1
uvedenej
smernice
nestanovuje
žiadnu
inú
výnimku,
na
ktorú
by
sa
mohol
poskytovateľ
platobných
služieb
odvolávať,
ako
je napríklad
podozrenie
alebo
možnosť,
že
platiteľ
nesplnil
jednu
alebo
viacero
povinností
uvedených v článku 69
tejto smernice
vrátane
nesplnenia z nedbanlivosti.
Pokiaľ
ide o článok 74 ods. 1
tejto
smernice,
zdá
sa,
že
toto
ustanovenie
sa
netýka
bezodkladného
vrátenia
sumy
neautorizovanej
platobnej
operácie,
ale
zameriava
sa
na
rozdelenie
zodpovednosti
medzi
platiteľa a poskytovateľa
platobných
služieb s cieľom
určiť, u koho
sa
má
následne v rámci
postupu
stanoviť
zodpovednosť, a teda
kto
má
znášať
straty
spôsobené
takýmito
transakciami.
27.      Z doslovného
výkladu článku 73 ods. 1
smernice
2015/2366
teda
na
prvý
pohľad
vyplýva,
že
toto
ustanovenie
tým,
že
výslovne
stanovuje
výnimky z povinnosti
bezodkladne vrátiť
sumu
neautorizovanej
transakcie,
neumožňuje
rozšíriť
zoznam
výnimiek
na
ďalšie
prípady,
ktoré v ňom
nie
sú
uvedené,
vrátane
prípadu
„nesplnen[ia]…
povinností
stanovených
[platiteľovi] v článku 69… v dôsledku
hrubej
nedbanlivosti“,
na
ktorý
odkazuje článok 74 ods. 1
tretí
pododsek
uvedenej
smernice.
28.      Pokiaľ
však
ide o článok 74 ods. 1
tejto
smernice,
je
nutné
konštatovať,
že
len
zo
samotného
znenia
tohto
ustanovenia
nemožno s istotou
dospieť k záveru,
či
sa
„výnimka“
stanovená v tomto
ustanovení
týka
výlučne
podstaty
povinnosti
alebo
či
sa
vzťahuje
aj
na
zásadu
vyžadujúcu
bezodkladné
vrátenie.
Možno
teda
uvažovať o dvoch
odlišných
výkladoch,
ako o tom
svedčia
protichodné
stanoviská
účastníkov
konania
vo
veci
samej.(8) Podľa
prvého
uvedeného
výkladu
by
poskytovateľ
platobných
služieb
nemal v prípade
zavinenia
platiteľa
žiadnu
povinnosť
vrátiť
mu
finančné
prostriedky,
v dôsledku čoho
by s odvolaním
sa na
zodpovednosť
platiteľa
za
hrubú
nedbanlivosť
mohol
uplatniť
výnimku
stanovenú v článku 74
smernice
2015/2366 a vyhnúť
sa
svojej
povinnosti
bezodkladne
vrátiť
finančné
prostriedky
vyplývajúcej z článku 73 ods. 1
tejto
smernice.
Druhý
výklad
naopak vychádza z premisy,
že článok 73 ods. 1 a článok 74 ods. 1
uvedenej
smernice
upravujú
dve
odlišné
etapy
postupu
vrátenia
neautorizovanej
platobnej
transakcie.
Podľa
tohto
výkladu
by
„výnimka“
stanovená v článku 74 ods. 1
nemala
účinok
ab initio,
čo
by
znamenalo,
že
poskytovateľ
platobných
služieb
musí
najprv
platiteľovi
vrátiť
finančné
prostriedky, a až
následne,
po
tomto
vrátení,
môže
voči
platiteľovi
zodpovednému
za
pochybenie
uplatniť
právo
na
náhradu
škody.
29.      Z dôvodov,
ktoré
uvediem v nasledujúcich
bodoch,
sa
domnievam,
že
by
sa
mal
uplatňovať
tento
druhý
výklad článku 73 ods. 1 a článku 74 ods. 1
smernice 2015/2366.
30.      Tento
výklad
totiž v druhom
rade
podporuje
aj
kontext
ustanovení,
ktorých
sa
týka prejudiciálna
otázka
položená
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom.
31.      V tejto
súvislosti
poukazujem
na
to,
že v odôvodnení 71
smernice 2015/2366
sa
stanovuje
len
jeden
prípad, v ktorom
môže
poskytovateľ
platobných
služieb
– po
tom,
ako
mu
platiteľ
existenciu
neautorizovanej
transakcie
oznámil –
odložiť
bezodkladné
vrátenie
finančných
prostriedkov
platiteľovi, a to vtedy,
ak
„existuje
veľké
podozrenie,
že
neautorizovaná
transakcia
vyplýva z podvodného
správania
používateľa
platobných
služieb a ak
toto
podozrenie
vychádza z objektívnych
dôvodov,
ktoré
sú
oznámené
príslušnému
vnútroštátnemu
orgánu“.
Podobne
ako v článku 73 ods. 1
tejto
smernice
sa
ani v tomto
odôvodnení
71
neuvádza
žiadna
iná
výnimka,
na
ktorú
by
sa
poskytovateľ
platobných
služieb
mohol
odvolávať,
ako
je napríklad
podozrenie
alebo
zistenie,
že
používateľ
platobných
služieb
svojím
správaním
najmä z hrubej
nedbanlivosti
nesplnil
jednu
alebo
viacero
povinností
uvedených v článku 69
uvedenej
smernice.
32.      Okrem
toho
treba
zdôrazniť,
že
analýza
prípravných
prác
vedúcich k prijatiu článku 73 ods. 1
smernice
2015/2366
zrejme
tento
výklad
podporuje.
Smernica
2007/64/ES(9),
ktorá
bola
zrušená
smernicou
2015/2366, vo
svojom
predchádzajúcom
znení
nestanovovala
žiadnu
výnimku z povinnosti
bezodkladne
vrátiť
neautorizovanú
platobnú
transakciu.
Napriek
tomu
normotvorca
Únie
považoval
za
potrebné
príslušné
ustanovenie, v tomto
prípade článok 73 ods. 1
smernice
2015/2366,
zmeniť s cieľom
poskytnúť
podrobnejší
rámec
pre
postup
bezodkladného
vrátenia
finančných
prostriedkov v prípade
neautorizovaných
transakcií, a to
výslovným
stanovením
osobitnej
výnimky z povinnosti
vrátiť
finančné
prostriedky, a to vtedy,
ak
by
mal
poskytovateľ
platobných služieb odôvodnené
podozrenie
na
podvod.(10)
33.      Takisto
konštatujem,
že v článku 107 ods. 1
tejto
smernice
sa
uvádza,
že
harmonizácia
stanovená
normotvorcom
Únie v oblasti,
na
ktorú
sa
vzťahujú
ustanovenia
relevantné v prejednávanej
veci,
je
úplná a neumožňuje
prijatie
vnútroštátnych
opatrení
odlišných
od
opatrení
prijatých
týmto
normotvorcom.(11) Konkrétnejšie
povedané, články 73 a 74
uvedenej
smernice
nepatria
medzi
ustanovenia, v súvislosti s ktorými
normotvorca
Únie
zamýšľal
ponechať
členským
štátom
slobodný
rozhodovací
priestor.
Okrem
toho článok 107 ods. 3
tejto
smernice
výslovne
odkazuje
na
povinnosti
poskytovateľov
platobných
služieb a vyžaduje,
aby
členské
štáty
zabezpečili,
aby
sa
poskytovatelia
platobných
služieb
neodchyľovali
na
úkor
používateľov
platobných
služieb
od
ustanovení
vnútroštátneho
práva,
ktorými
sa
smernica
2015/2366
preberá,
alebo
ktoré
jej
zodpovedajú,
okrem
prípadov,
keď
je v nej
takáto
odchýlka
výslovne
stanovená.
34.      Takýto
výklad
je v treťom
rade v súlade s cieľmi,
ktoré
smernica 2015/2366
sleduje.
35.      V tejto
súvislosti
pripomínam,
že
cieľom
smernice
2015/2366,
ako
sa
uvádza v jej
odôvodnení
6,
je
harmonizovať
pravidlá
poskytovania
platobných
služieb
posilnením
„právnej
istoty“ s cieľom
zabezpečiť
„jednotn[é]
uplatňovani[e]
legislatívneho
rámca v celej
Únii“ a zároveň
dbať o to,
aby
sa
zabezpečila
vyššia
úroveň
ochrany
spotrebiteľa
pri
využívaní
uvedených
platobných
služieb v rámci
celej
Únie.
36.      Hoci
hlavným
cieľom
tejto
smernice
je
harmonizácia
pravidiel
platobných
služieb a riadne
fungovanie
vnútorného
trhu s týmito
službami,(12) ako o tom
svedčí
fakt,
že
uvedená
smernica
je
založená
na článku 114 ZFEÚ,
skutočnosťou
zostáva,
že
potreba
zabezpečiť
vysokú
úroveň
ochrany
spotrebiteľa
pri
využívaní
uvedených
služieb
je
takisto
jedným z cieľov
sledovaných
tou
istou
smernicou.(13)
37.      Podľa
môjho
názoru
umožňuje
vyššie
uvedené
dospieť k záveru,
že
hoci článok 73 ods. 1 a článok 74 ods. 1
smernice
2015/2366
spolu
úzko
súvisia,
tieto
ustanovenia
upravujú
odlišné
aspekty
postupu
vrátenia
súm
neautorizovaných
platobných
transakcií v tom
zmysle,
že
prvý z nich
stanovuje
bezodkladné
vrátenie v prípade
neautorizovanej
transakcie,
zatiaľ
čo
druhý
stanovuje
rámec
pre
rozdelenie
zodpovednosti
medzi
poskytovateľa a platiteľa v neskoršom
štádiu.
38.      V súlade s článkom 73 ods. 1
smernice
2015/2366
je
pritom
poskytovateľ
platobných
služieb
povinný v prvom
kroku
sumu
neautorizovanej
platobnej
transakcie
bezodkladne
vrátiť, a to
okrem
prípadov,
keď
existuje
vážne
podozrenie,
že
táto
transakcia
je
výsledkom
podvodného
konania
používateľa
platobných
služieb.
Toto
vrátenie
finančných
prostriedkov
však
nie
je
konečné.
Ak
totiž
poskytovateľ
platobných
služieb v druhom
kroku a po
poskytnutí
predbežného
vrátenia
finančných
prostriedkov
zistí,
že
platiteľ
úmyselne
alebo z hrubej
nedbanlivosti
nesplnil
jednu
zo
svojich
povinností
podľa článku 69
tejto
smernice,
môže
od
neho
požadovať,
aby
straty
spôsobené
svojou
hrubou
nedbanlivosťou
znášal tento platiteľ.
Ak
by
platiteľ
odmietol
sumu
neoprávnenej
transakcie
vrátiť,
bude
potom
na
danom poskytovateľovi
služieb,
aby
uplatnil
prostriedok
nápravy
voči
platiteľovi,
ktorý
je
zodpovedný
podľa článku 74 ods. 1
tretieho pododseku
uvedenej
smernice.
39.      Opačný
výklad,
ktorý
by
poskytovateľa
platobných
služieb
oprávňoval k tomu, aby odmietol
alebo
odložil
vrátenie
finančných
prostriedkov,
ak
existuje
len
podozrenie,
že
platiteľ z hrubej
nedbanlivosti
porušil
povinnosti
uvedené v článku 69
smernice,
by
tomuto
poskytovateľovi
umožnil
obísť
povinnosť
neautorizovanú
transakciu
bezodkladne
vrátiť, ako je
stanovená v jej článku 73 ods. 1.
Takýto
výklad
by
viedol k neprimeranému rozšíreniu
pôsobnosti
prípadov, kedy uvedený poskytovateľ môže byť oslobodený od tejto povinnosti, nad
rámec
prípadov
výslovne
stanovených v tomto
ustanovení a bol
by v rozpore
so
zásadou
reštriktívneho
výkladu
výnimiek z aktu
práva
Únie.
Tým
by
sa
priamo
narušilo
právo
spotrebiteľa
na
získanie
tohto
vrátenia
finančných
prostriedkov, a v dôsledku
toho
by
uvedené
ustanovenie
stratilo
obsah a potrebný
účinok.
40.      V tejto
súvislosti
rozhodnutie
normotvorcu
Únie
spojiť s pozastavením
povinnosti
bezodkladne
vrátiť
finančné
prostriedky
prísne
podmienky
má
za
cieľ
zabezpečiť,
aby
takéto
vrátenie
zostalo
pravidlom a nestalo
sa
výnimkou.
Takýto
mechanizmus
by
však
stratil
akúkoľvek
efektívnosť,
ak
by
samotné
mimosúdne
podozrenie
poskytovateľa
platobných
služieb z porušenia
povinností
vyplývajúcich z článku 69
smernice
2015/2366
stačilo
na
pozastavenie
jeho
povinnosti
bezodkladne
vrátiť
finančné
prostriedky.
Okrem
toho
by
bolo
prinajmenšom
paradoxné
vyžadovať
existenciu
vážnych
podozrení a začatie
formálneho
konania s príslušným
vnútroštátnym
orgánom
na
pozastavenie
povinnosti
bezodkladného
vrátenia v prípade
podvodu, a súčasne
pripustiť,
že v prípade
konania
alebo
opomenutia z hrubej
nedbanlivosti
môže
byť
táto
povinnosť
pozastavená s rovnakými
účinkami
bez
akejkoľvek
inej
formálnej
požiadavky.
41.      Záver,
že
poskytovateľ
platobných
služieb
môže
odmietnuť
alebo
odložiť
bezodkladné
vrátenie
sumy
neautorizovanej
transakcie s odkazom
na
existenciu
hrubej
nedbanlivosti,
ktorú
možno
pripísať
platiteľovi,
by
zároveň
mohol
ohroziť
cieľ
zabezpečiť
vysokú
úroveň
ochrany
spotrebiteľa sledovaný
smernicou
2015/2366.
Okrem
toho,
že v takomto
prípade
by
platiteľ
prišiel o bezodkladné
vrátenie
príslušnej
sumy,
bol
by
takisto
povinný
začať
súdne
konanie
proti
poskytovateľovi
platobných
služieb,
ak
by
tento
vrátenie
odmietol s odkazom
na
porušenie
povinností
stanovených v článku 69
tejto
smernice z hrubej
nedbanlivosti.
Pritom
tým,
že
vyhradil
právo
takéhoto
poskytovateľa
nevykonať
bezodkladné
vrátenie
neautorizovanej
platobnej
transakcie
výlučne
na
prípady
podvodu,
chcel
normotvorca
Únie
napraviť
prax, v rámci
ktorej
poskytovatelia
platobných
služieb
odmietali
toto
vrátenie
finančných
prostriedkov s odkazom
na
zavinené
konanie
platiteľa,
čo
bola
prax,
ktorá
platiteľa
nútila
podnikať
na
dosiahnutie
vrátenia
súm
neautorizovaných
transakcií
právne
kroky.(14) Zo
zmeny
zavedenej
do článku 73 ods. 1
uvedenej
smernice
totiž
vyplýva,
že
je
vecou
poskytovateľa
platobných
služieb, a nie
platiteľa,
aby
uplatnil
zodpovednosť
za
straty
vyplývajúce z neautorizovanej
platobnej
transakcie
vykonanej z hrubej
nedbanlivosti
platiteľa, a v prípade
potreby
podal
žalobu
na
súd s cieľom
dosiahnuť
vrátenie
príslušných
súm.
Takýto
prístup
je
okrem
toho v súlade s článkom 72 ods. 2
tejto
smernice,
podľa
ktorého
dôkazné
bremeno
pri
preukazovaní
toho,
že
sa
platiteľ
dopustil
hrubej
nedbanlivosti,
nesie
poskytovateľ
platobných
služieb.
42.      Na
doplnenie
považujem
za
vhodné
objasniť
niektoré
aspekty
príslušných
ustanovení
smernice
2015/2366,
ktoré
súvisia s predchádzajúcou
analýzou,
so
zreteľom
na
prejednávanú
vec.
43.      Po
prvé
chcem
zdôrazniť,
že
prejednávaná
vec
sa
odlišuje
od
série
vecí
Súdnym
dvorom
už
prejednaných,
ktoré
sa
týkali
formulácií
rôznych
ustanovení
upravujúcich
rozdelenie
zodpovednosti v prípade
neautorizovaných
transakcií
medzi
platiteľom a poskytovateľom
služieb,
ako
to
stanovujú
predchádzajúce
verzie
smernice
2015/2366,(15) a najmä
vec, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok Veracash(16).
44.      V tejto
súvislosti
zdôrazňujem,
že
na
rozdiel
od
prejednávanej
veci, v ktorej
nie
je
sporné,
že
platiteľ
poskytovateľa
platobných
služieb o výskyte
neautorizovanej
platobnej
operácie
bezodkladne
informoval,
sa
vec, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok
Veracash,
týkala
dôsledkov
nesplnenia
povinnosti
platiteľa
bezodkladne
informovať
poskytovateľa
platobných
služieb o zistení
takejto
operácie.
45.      Iste,
Súdny
dvor v tomto
rozsudku
rozhodol,
že z povinnosti
poskytovateľa
platobných
služieb
sumu
neautorizovanej
transakcie
bezodkladne
vrátiť v súlade s článkom 60
ods. 1
smernice 2007/64
existujú
výnimky
stanovené v článku 61
ods. 2
tejto
smernice,
v dôsledku čoho
platiteľ
musí v zásade
zodpovedať
za
všetky
straty
spôsobené
neautorizovanými
platobnými
transakciami,
ak
vyplývajú z jeho
podvodného
konania
alebo z toho,
že
platiteľ
si
úmyselne
alebo v dôsledku
hrubej
nedbanlivosti
nesplnil
jednu
alebo
viaceré
povinnosti,
ktoré
mu
vyplývajú z článku 56
uvedenej
smernice.(17) Takýto
výklad
by
mohol
skutočne
naznačovať,
že
článok 61
ods. 2
tejto
smernice
predstavuje
výnimku z povinnosti
poskytovateľa
platobných
služieb
podľa
jej
článku 60
ods. 1
bezodkladne
vrátiť
platiteľovi
sumu neautorizovanej
transakcie,
čo
tomuto poskytovateľovi
umožňuje
vyhnúť
sa
tejto
povinnosti
odkazom
na
zodpovednosť
platiteľa
za
podvod
alebo
hrubú
nedbanlivosť.
46.      Je
však
nutné
konštatovať,
že
takýto
výklad
nemožno
prijať
vo
vzťahu k článku 73
ods. 1 a článku 74
ods. 1
smernice
2015/2366,
ktoré
nahradili článok 60 ods. 1 a článok 61
ods. 2
smernice
2007/64.
Ako
sa
totiž
uvádza v bode 32 vyššie,
zatiaľ
čo článok 60 ods. 1
smernice
2007/64
nestanovoval
žiadnu
výnimku z povinnosti
neautorizovanú
platobnú
operáciu
bezodkladne
vrátiť,
normotvorca
Únie
považoval
za
potrebné
toto
ustanovenie
zmeniť
tým,
že
do článku 73 ods. 1
smernice
2015/2366
vložil
výslovnú
výnimku z povinnosti
bezodkladne
vrátiť
finančné
prostriedky,
obmedzenú
na
situáciu,
keď
má
poskytovateľ
platobných
služieb
dôvodné
podozrenie
na
podvod.
Takouto
zmenou
pritom
chcel
normotvorca
Únie
jasne
stanoviť,
že článok 73 ods. 1 a článok 74 ods. 1
tejto
smernice
upravujú
dve
odlišné
etapy
postupu
vrátenia
neautorizovanej
platobnej
operácie v tom
zmysle,
že
prvý z nich
zakotvuje
zásadu
bezodkladného
vrátenia v prípade
neautorizovanej
operácie,
zatiaľ
čo
druhý
stanovuje
rámec
pre
neskoršie
rozdelenie
zodpovednosti
medzi
poskytovateľa a platiteľa.(18)
47.      Po
druhé
konštatujem,
že
talianska
vláda
vo
svojich
písomných
pripomienkach
podporila
výklad článku 73 ods. 1
smernice
2015/2366,
podľa
ktorého
toto
ustanovenie
síce
ukladá
povinnosť
finančné
prostriedky
bezodkladne
vrátiť,
ale
umožňuje
poskytovateľovi
platobných
služieb
vymáhať
sumu
vrátenú
klientovi z titulu
neautorizovanej
platobnej
transakcie
následne a priamo
bez
toho,
aby
musel
nevyhnutne
podať
žalobu, a to vtedy,
ak
by
mu
preskúmanie
všetkých
relevantných
okolností
poskytlo
dobrý
dôvod
domnievať
sa,
že
neautorizovaná
transakcia
bola
výsledkom
úmyselného
konania
alebo
závažného
pochybenia
zo
strany
platiteľa.(19)
48.      Výklad,
ktorý
zastáva
talianska
vláda,
sa
síce
snaží
vyvážiť
záujmy
dotknutých
strán,
vedie
však k tomu,
že
vrátenie
finančných
prostriedkov
stanovené v článku 73 ods. 1
smernice
2015/2366
podlieha
ďalším
obmedzeniam a podmienkam,
ktoré
nemajú
žiadnu
oporu v znení
tohto
ustanovenia,
čím
vybočuje z prísneho
rámca
stanoveného
touto
smernicou.
Okrem
toho
by
sa
platiteľ z praktického
hľadiska
dostal
do
rovnakej
situácie, v akej
by
sa
nachádzal,
ak
by k žiadnemu
vráteniu
nedošlo, a bol
by
tak
nútený
podať
proti
poskytovateľovi
platobných
služieb
žalobu s cieľom
získať
predmetnú
sumu
späť.
Ako
sa
však
uvádza v bodoch 37 a 38 vyššie,
takýto
výklad
by
umožnil
obchádzanie
tohto
ustanovenia a pravdepodobne
by
ho
zbavil
jeho
potrebného
účinku a zároveň
by
znížil
rozsah
ochrany
poskytovanej
spotrebiteľom.
49.      Okrem
toho
konštatujem,
ako
sa
uvádza
už v bode 33 vyššie,
že článok 73 ods. 1
uvedenej
smernice
patrí
medzi
ustanovenia,
ktoré
boli
harmonizované
úplne. Z toho
vyplýva,
že
zodpovednosť
poskytovateľa
platobných
služieb
za
neautorizované
platobné
transakcie
nemožno
zmierniť
uplatnením
vnútroštátnych
ustanovení,
ktoré
stanovujú
obmedzenejší
režim
zodpovednosti.
Členské
štáty
sa
preto
nemôžu
odchýliť
od
režimu
stanoveného
smernicou
2015/2366,
pokiaľ
ide o povinnosť
poskytovateľov
platobných
služieb
bezodkladne
vrátiť
sumu
neautorizovanej
transakcie,
zavedením
iných
výnimiek,
než
sú
tie,
ktoré
sú
výslovne
stanovené v článku 73 ods. 1
tejto
smernice.
50.      Po
tretie
poznamenávam,
že v rozpore s tvrdeniami
českej a talianskej
vlády
navrhovaný
výklad
nevedie k obchádzaniu
mechanizmu
alternatívneho
riešenia
sporov
zakotveného v článku 102
smernice
2015/2366.(20)
51.      V tejto
súvislosti
pripomínam,
že článok 102
tejto
smernice
stanovuje
postup
alternatívneho
riešenia
sporov, v rámci
ktorého
sa
používateľ
platobných služieb môže
obrátiť
na
orgán
alternatívneho
riešenia
sporov
so
sťažnosťami
proti
poskytovateľom
platobných
služieb.
Hoci
teda
takto
vytvorený
mechanizmus
má
uľahčiť
urovnávanie
sporov
medzi
používateľmi a poskytovateľmi
platobných
služieb,
jeho
pôsobnosť
sa
neobmedzuje
len
na
bezodkladné
vrátenie
stanovené v článku 73
uvedenej
smernice,
ale
pokrýva
všetky
druhy
sporov
týkajúcich
sa
práv a povinností
vyplývajúcich z hláv
III a IV
tejto
smernice.
52.      Napokon,
hoci
prijaté
riešenie
môže
vyvolávať
určité
výhrady a nie
je
bez
praktických
ťažkostí,(21) faktom
zostáva,
že
opačný
výklad
prináša
výraznejšie
nevýhody
najmä
pre
používateľov
platobných
služieb.(22) Zdá
sa,
že
práve
tieto
nevýhody
boli
jadrom
obáv,
ktoré
normotvorcu
Únie
viedli k zmene článku 73 ods. 1
smernice
2015/2366. V každom
prípade,
ak
by
súčasné
znenie
tohto
ustanovenia
vykazovalo určité nedostatky,
bolo
by
povinnosťou
samotného normotvorcu Únie,
aby
ho
zmenil.
53.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
navrhujem
odpovedať
na
položenú
otázku
tak,
že článok 73 ods. 1 a článok 74 ods. 1
smernice
2015/2366
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
tomu,
aby
poskytovateľ
platobných
služieb
mohol
platiteľovi
odmietnuť
bezodkladné
vrátenie
sumy
neautorizovanej
platobnej
transakcie s odkazom
na
to,
že
platiteľ v súvislosti s touto
platobnou
transakciou
utrpel
stratu v dôsledku
toho,
že z hrubej
nedbanlivosti
nesplnil
povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 69
tejto
smernice.
V.      Návrh
54.      Vzhľadom
na
všetky vyššie
uvedené
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálnu
otázku,
ktorú
mu
položil
Sąd
Rejonowy w Koszalinie (Okresný
súd
Košalin),
takto:
Článok 73 ods. 1 a článok 74 ods. 1
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2015/2366 z 25. novembra
2015 o platobných
službách
na
vnútornom
trhu,
ktorou
sa
menia
smernice
2002/65/ES,
2009/110/ES a 2013/36/EÚ a nariadenie (EÚ) č. 1093/2010, a ktorou
sa
zrušuje
smernica
2007/64/ES,
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že:
bránia
tomu,
aby
poskytovateľ
platobných
služieb
mohol
platiteľovi
odmietnuť
bezodkladné
vrátenie
sumy
neautorizovanej
platobnej
transakcie s odkazom
na
to,
že
platiteľ v súvislosti s touto
platobnou
transakciou
utrpel
stratu v dôsledku
toho,
že z hrubej
nedbanlivosti
nesplnil
povinnosti,
ktoré mu vyplývajú z článku 69
tejto
smernice.
1      Jazyk
prednesu:
francúzština.
i      Názov
tejto
veci
je
fiktívny.
Nezodpovedá
skutočnému
menu
ani
názvu
žiadneho z účastníkov
konania.
2      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady z 25. novembra
2015 o platobných
službách
na
vnútornom
trhu,
ktorou
sa
menia
smernice
2002/65/ES,
2009/110/ES a 2013/36/EÚ a nariadenie
(EÚ)
č. 1093/2010 a ktorou
sa
zrušuje
smernica
2007/64/ES
(Ú. v. EÚ L 337,
2015,
s. 35).
3      Dz.
U. z roku
2024,
položka 30.
4      Rozsudok z 1. augusta
2025,
Veracash (C‑665/23,
EU:C:2025:598,
bod 34 a citovaná
judikatúra).
5      V článku 73
ods. 1
smernice
2015/2366
sa v tejto
súvislosti
uvádza,
že
toto
vrátenie
sa
musí
uskutočniť
„najneskôr
do
konca
nasledujúceho
pracovného
dňa“.
6      Hoci
tento
aspekt
je v prejednávanej
veci
irelevantný,
upozorňujem,
že
existuje
druhá
situácia, v ktorej
poskytovateľ
platobných
služieb
nemusí
bezodkladne
vrátiť
platiteľovi
sumu
neautorizovanej
transakcie, a to v prípade,
že
ho o nej
platiteľ
neinformuje
alebo
ho o nej
informuje
neskoro.
Konkrétnejšie
povedané,
článok 71
smernice
2015/2366,
na
ktorý
odkazuje
jej
článok 73
ods. 1,
stanovuje
lehotu
na
oznámenie
neautorizovanej
transakcie,
pričom
stanovuje,
že
používateľ
platobných
služieb
má
nárok
na
nápravu
neautorizovanej
alebo
nesprávne
vykonanej
platobnej
transakcie
zo
strany
poskytovateľa
platobných
služieb
len
vtedy,
ak
používateľ
platobných
služieb
bez
zbytočného
odkladu, a najneskôr
do
13
mesiacov
od
dátumu
odpísania
finančných
prostriedkov z účtu,
informuje o tom,
že
zistil
akúkoľvek
takúto
transakciu,
na
základe
ktorej
mu
vzniká
nárok
na
nápravu.
Pozri v tejto
súvislosti
rozsudok z 1. augusta
2025,
Veracash (C‑665/23,
EU:C:2025:598,
bod 48).
7      Článok 74
smernice
2015/2366
totiž
obsahuje
túto
vsuvku:
„odchylne
od
článku 73“.
8      Pozri
body 12 a 13
vyššie.
9      Článok 73
ods. 1
smernice
2015/2366
nahradil
článok 60
ods. 1
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2007/64/ES z 13. novembra
2007 o platobných
službách
na
vnútornom
trhu,
ktorou
sa
menia a dopĺňajú
smernice
97/7/ES,
2002/65/ES,
2005/60/ES a 2006/48/ES a ktorou
sa
zrušuje
smernica
97/5/ES
(Ú. v. EÚ L 319,
2007,
s. 1).
Toto
posledné
uvedené
ustanovenie
znelo
takto:
„Členské
štáty
zabezpečia
bez
toho,
aby
bol
dotknutý
článok 58,
aby v prípade
neautorizovanej
platobnej
transakcie
poskytovateľ
platobných
služieb
platiteľa
okamžite
platiteľovi
vrátil
sumu
neautorizovanej
platobnej
transakcie a ak
je
to
možné,
docielil
stav
na
platobnom
účte,
ktorý
by
zodpovedal
stavu,
keby
sa
neautorizovaná
platobná
transakcia
vôbec
nevykonala.“
10      Z týchto
prípravných
prác
teda
vyplýva,
že
pôvodný
návrh
Komisie
neobsahoval
výnimku z povinnosti
bezodkladného
vrátenia
finančných
prostriedkov v prípade,
že
poskytovateľ
má
dôvodné
podozrenie
na
podvod, a táto
zmena
bola
zavedená
počas
medziinštitucionálnych rokovaní a následne
bola
začlenená
do
konečného
znenia
smernice
2015/2366. V tejto
súvislosti
pozri
návrh
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady o platobných
službách
na
vnútornom
trhu,
ktorou
sa
menia
smernice
2002/65/ES,
2013/36/EÚ a 2009/110/ES a ktorou
sa
zrušuje
smernica 2007/64/ES
[COM (2013) 0547
final],
najmä
s. 13;
Európsky
parlament,
text
dohodnutý
počas
medziinštitucionálnych rokovaní,
PE
604.827
[dokumentácia
riadneho
legislatívneho
postupu
2013/0264
(COD),
schválený
16. júna
2015],
najmä
článok 65,
ako
aj
doplňujúca
správa o návrhu
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady o platobných
službách
na
vnútornom
trhu,
ktorou
sa
menia
smernice
2002/65/ES,
2013/36/EÚ a 2009/110/ES a ktorou
sa
zrušuje
smernica
2007/64/ES,
A8‑0266/2015
(prijatý
28. septembra
2015),
najmä
článok 73.
Komisia
zaujala
rovnaký
prístup
vo
svojom
návrhu
nariadenia o platobných
službách
na
vnútornom
trhu. V ustanovení,
ktoré
sa
týka
zodpovednosti
poskytovateľa
služieb v prípade
neautorizovaných
platobných
transakcií,
sa
uvádza,
že
odmietnutie
vrátenia
finančných
prostriedkov
zo
strany
poskytovateľa
služieb
môže
byť
odôvodnené
len
dôvodným
podozrením
na
podvod
zo
strany
platiteľa. V tomto
prípade
musí
poskytovateľ
služieb
svoje
odmietnutie
vrátiť
finančné
prostriedky
odôvodniť a uviesť
orgány,
na
ktoré
sa
môže
platiteľ
obrátiť.  V tejto
súvislosti
pozri  návrh
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady o platobných
službách
na
vnútornom
trhu a o zmene
nariadenia
(EÚ)
č. 1093/2010,
COM(2023)
367
final – 2023/0210(COD), z 28. júna
2023,
najmä
s. 11,
článok 56
ods. 1 a 2.
11      Pozri,
pokiaľ
ide o smernicu
2007/64,
rozsudok z 2. septembra
2021,
CRCAM
(C‑337/20,
EU:C:2021:671,
bod 42).
12      Pozri,
pokiaľ
ide o smernicu
2007/64,
rozsudok z 2. septembra
2021,
CRCAM
(C‑337/20,
EU:C:2021:671,
bod 44).
13      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 11. novembra
2020,
DenizBank (C‑287/19,
EU:C:2020:897,
body 56 a 102).
Pozri
tiež,
pokiaľ
ide o smernicu
2007/64,
rozsudok z 11. júla
2024,
Eurobank Bulgaria (C‑409/22,
EU:C:2024:600,
bod 79 a citovaná
judikatúra).
14      Pozri v tejto
súvislosti
GUIMARÃES, M. R.,
STEENNOT,
R.:
Allocation of
Liability in
Case of
Payment Fraud:
Who Bears the Risk
of
Innovation?
A
Comparison of
Belgian and
Portuguese Law in
the Context of
PSD2.
In:
European
Review of
Private Law.
Kluwer Law International,
vol.
30,
no 1,
2022,
s. 29 až 72,
najmä
s. 47.
15      Pozri
napríklad
rozsudok z 2. septembra
2021,
CRCAM
(C‑337/20,
EU:C:2021:671).
16      Rozsudok z 1. augusta
2025,
Veracash (C‑665/23,
EU:C:2025:598).
17      Rozsudok z 1. augusta
2025,
Veracash (C‑665/23,
EU:C:2025:598,
bod 63).
18      Pozri
body 37 a 38
vyššie.
19      Podľa
tejto
vlády
výklad,
ktorý
by
neoprávňoval
poskytovateľa
platobných
služieb
na
vykonanie
odúčtovania,
čím
by
mu
ukladal
povinnosť
podať
žalobu o uhradenie
vrátených
súm v prípade
hrubej
nedbanlivosti
zo
strany
klienta,
nemá
oporu v znení
smernice
2015/2366 a viedol
by v platobnom
systéme k nerozumnej
nerovnováhe.
Konkrétne
tvrdí,
že
pokiaľ
žiadne
ustanovenie
tejto
smernice
poskytovateľom
platobných
služieb
nezakazuje
získať
sumu
vrátenú z titulu
neautorizovanej
platobnej
transakcie,
ktorá
je
výsledkom
úmyselného
konania
alebo
hrubej
nedbanlivosti
klienta
priamo z jeho
platobného
účtu,
otázka,
či
takéto
priame
inkaso
povoliť
alebo
nepovoliť
by
mala
byť
ponechaná
na
posúdenie
vnútroštátnym
zákonodarcom.
20      Podľa
týchto
vlád
by
takýto
postup
umožnil
používateľom
platobných
služieb
získať
vrátenie
sumy
neautorizovanej
platobnej
transakcie
efektívnejšie,
rýchlejšie a s nižšími
nákladmi
než
prostredníctvom
tradičného
súdneho
systému.
Tvrdia,
že
tento
mechanizmus
by
stratil
akýkoľvek
význam,
ak
by
bol
poskytovateľ
platobných
služieb
povinný
vrátiť
sumu
neautorizovanej
platobnej
transakcie
aj v prípade
hrubej
nedbanlivosti
používateľa
platobných
služieb.
21      Vzhľadom
na
povinnosť
poskytovateľa
platobných
služieb
vykonať
vrátenie
finančných
prostriedkov
„najneskôr
do
konca
nasledujúceho
pracovného
dňa“
po
tom,
ako
bol
platiteľom
informovaný o neautorizovanej
platobnej
transakcii,
je
legitímne
pýtať
sa,
či
je
možné,
aby
poskytovateľ v takej
krátkej
lehote
zhromaždil
všetky
okolnosti,
ktoré
môžu
predstavovať
vážne
podozrenie z podvodu.
Je
takisto
dôležité
konštatovať,
že
zatiaľ
čo v teoretickej
rovine
rozdiel
medzi
podvodným
konaním a nedbanlivým
správaním
nespôsobuje
žiadne
ťažkosti, v praxi
sa
tento
rozdiel
ukazuje
ako
menej
zrejmý, a to
tým
skôr,
ak
sa
od
poskytovateľa
vyžaduje,
aby s cieľom
získať
možnosť
výnimky z povinnosti
finančné
prostriedky
bezodkladne
vrátiť
podvodné
konanie
(alebo
aspoň
podozrenie z podvodného
konania)
identifikoval v extrémne
obmedzenom
čase.
Je
takisto
otázne,
či
by
poskytovatelia
platobných
služieb
čeliaci
riziku,
že
budú
musieť
takéto
vrátenia
finančných
prostriedkov
realizovať,
neboli v pokušení
obmedziť
dostupnosť
určitých
platobných
prostriedkov
alebo
podmieniť
ich
používanie
prísnejšími a náročnejšími
podmienkami
pre
používateľov,
čo
by
bolo v rozpore
so
všeobecným
cieľom
rozvoja
integrovaného
trhu
elektronických
platieb,
ktorý
sleduje
smernica
2015/2366.
Ako
uvádza
talianska
vláda,
takýto
systém
by
takisto
mohol
odradiť
platiteľa
od
dodržiavania
povinností v oblasti
náležitej
starostlivosti,
ktoré
ukladá článok 69
tejto
smernice.
22      Zdá
sa
totiž,
že v niektorých
členských
štátoch
poskytovatelia
platobných
služieb
štandardne
prijali
prax
odmietania
bezodkladného
vrátenia
finančných
prostriedkov
platiteľom z dôvodu,
že
títo
svojím
protiprávnym
konaním
prispeli k výskytu
neautorizovaných
platobných
transakcií.
Práve s cieľom
zabrániť
takýmto
praktikám
však
normotvorca
Únie
zmenou
článku 73
ods. 1
smernice
2015/2366
zamýšľal
posilniť
ochranu
spotrebiteľa
tým,
že
zabezpečil,
aby
povinnosť
bezodkladne
vrátiť
finančné
prostriedky,
ktorú
majú
poskytovatelia
platobných
služieb v prípade
neautorizovaných
transakcií,
mohla
byť
obmedzená
len
výslovnými a presne
vymedzenými
výnimkami.
Pozri v tejto
súvislosti
konštatovanie
vnútroštátneho
súdu
uvedené v bode 16
vyššie.
Pozri
tiež, v právnej
vede,
GUIMARÃES, M. R.,
STEENNOT,
R.:
Allocation of
Liability in
Case of
Payment Fraud:
Who Bears the Risk
of
Innovation?
A
Comparison of
Belgian and
Portuguese Law in
the Context of
PSD2.
In:
European
Review of
Private Law.
Kluwer Law International,
vol.
30,
no 1,
2022,
s. 29 až 72,
najmä
s. 47.