62010CC0493_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Obsah
I –	Úvod
II –	Právny rámec
A –	Právo Európskej únie
1.	Charta základných práv Európskej únie
2.	Sekundárne právo
a)	Nariadenie č. 343/2003
b)	Smernica 2001/55
c)	Smernica 2003/9
d)	Smernica 2004/83
e)	Smernica 2005/85
III –	Skutkový stav a návrh na začatie prejudiciálneho konania
IV –	Konanie pred Súdnym dvorom
V –	Tvrdenia účastníkov konania
VI –	Právne posúdenie
A –	Úvodné poznámky
B –	Povinnosť vykonať právo prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003, pokiaľ v prípade odovzdania žiadateľa o azyl do členského štátu, ktorý je primárne zodpovedný, vznikne vážne nebezpečenstvo porušenia základných práv
C –	Odovzdávajúci členský štát je povinný pred odovzdaním žiadateľa o azyl podľa nariadenia č. 343/2003 posúdiť, či sú v prijímajúcom členskom štáte zaručené práva tohto žiadateľa o azyl zakotvené v Charte základných práv
VII –	Návrh
I – Úvod
1. Kritériá na určenie členského štátu zodpovedného za žiadosť o azyl podanú v Únii sú stanovené v nariadení Rady (ES) č. 343/2003 z 18. februára 2003 ustanovujúcom kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov.(2) Podstatnou črtou systému rozdelenia zodpovedností v azylových veciach zavedeného týmto nariadením je, že za každú žiadosť o azyl podanú v Európskej únii je zásadne zodpovedný iba jeden členský štát. Ak štátny príslušník tretej krajiny požiadal o azyl v členskom štáte, ktorý nie je primárne zodpovedný za posúdenie tejto žiadosti podľa nariadenia č. 343/2003, toto nariadenie upravuje mechanizmy na odovzdanie žiadateľa o azyl členskému štátu, ktorý je primárne zodpovedný.
2. Vzhľadom na súčasnú krízu gréckeho azylového systému však pre ostatné členské štáty vzniká otázka, či možno žiadateľov o azyl odovzdať do Grécka podľa nariadenia č. 343/2003 na účely posúdenia ich žiadosti o azyl, ak už nemožno zaručiť, že s týmito žiadateľmi o azyl sa bude zaobchádzať a ich žiadosti budú v Grécku posúdené v súlade s požiadavkami stanovenými v práve Európskej únie. Keďže článok 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003 priznáva členským štátom právo, odchylne od všeobecných pravidiel o zodpovednosti, prevziať posúdenie žiadosti o azyl podanej na ich území namiesto členského štátu, ktorý je primárne zodpovedný, vzniká tiež otázka, či sa „právo členských štátov prevziať zodpovednosť za posúdenie“ môže zmeniť na „povinnosť prevziať zodpovednosť za posúdenie“, ak členský štát, ktorý je primárne zodpovedný, už nie je schopný zaobchádzať so žiadateľmi o azyl v súlade s požiadavkami stanovenými v práve Európskej únie.
3. Vnútroštátny súd musí rozhodnúť o týchto otázkach v konaní vo veci samej, v ktorom päť žiadateľov o azyl, ktorí protiprávne vstúpili na územie Európskej únie cez Grécko, avšak požiadali o azyl v Írsku, napádajú svoje vrátenie z Írska do Grécka.
4. Prejednávaná vec úzko súvisí s vecou N.S., C‑411/10, v ktorej prednášam svoje návrhy v ten istý deň ako v prejednávanej veci. Ústrednou otázkou vo veci N.S. je odovzdanie žiadateľov o azyl zo Spojeného kráľovstva do Grécka podľa nariadenia č. 343/2003 a uvedená vec bola uznesením predsedu Súdneho dvora spojená s prejednávanou vecou na účely písomnej časti konania a vyhlásenia rozsudku. V záujme prehľadnosti však v prejednávanej veci a vo veci N.S. prednesiem samostatné návrhy. Napriek tomu tieto návrhy obsahujú viaceré odkazy na návrhy, ktoré som predniesla vo veci N.S.
II – Právny rámec
A – Právo Európskej únie
1. Charta základných práv Európskej únie
5. Článok 1 Charty základných práv nazvaný „Ľudská dôstojnosť“ stanovuje:
„Ľudská dôstojnosť je nedotknuteľná. Musí sa rešpektovať a ochraňovať.“
6. Článok 4 Charty základných práv nazvaný „Zákaz mučenia a neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania alebo trestu“ stanovuje:
„Nikoho nemožno mučiť alebo podrobovať neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu.“
7. Článok 18 Charty základných práv nazvaný „Právo na azyl“ stanovuje:
„Právo na azyl sa zaručuje dodržiavaním pravidiel Ženevského dohovoru z 28. júla 1951 a Protokolu z 31. januára 1967 týkajúcich sa postavenia utečencov a v súlade so Zmluvou o Európskej únii a so Zmluvou o fungovaní Európskej únie.“
8. Článok 19 Charty základných práv nazvaný „Ochrana v prípade vysťahovania, vyhostenia alebo extradície“ stanovuje:
„1. Hromadné vyhostenie je zakázané.
2. Nikto nesmie byť vysťahovaný, vyhostený ani vydaný do štátu, v ktorom existuje vážne riziko, že bude vystavený trestu smrti, mučeniu alebo inému neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu.“
2. Sekundárne právo
9. Európska rada sa na svojom mimoriadnom zasadnutí v Tampere 15. a 16. októbra 1999 dohodla na postupnom vytvorení spoločného európskeho azylového systému založeného na úplnom a komplexnom uplatňovaní Ženevského dohovoru z 28. júla 1951 o právnom postavení utečencov zmeneného a doplneného Newyorským protokolom z 31. januára 1967 (ďalej len „Ženevský dohovor“), čím potvrdila zásadu zákazu vyhostenia alebo vrátenia a zabezpečila, aby nikto nebol opätovne vystavený prenasledovaniu. Na tomto mimoriadnom zasadnutí Európska rada tiež uznala potrebu dosiahnuť dohodu v otázke dočasnej ochrany vysídlencov na základe solidarity medzi členskými štátmi.
10. V rámci opatrení na vykonanie záverov z Tampere bolo prijaté toto nariadenie a tieto smernice:(3)
– nariadenie č. 343/2003,
– smernica Rady 2001/55/ES z 20. júla 2001 o minimálnych štandardoch na poskytovanie dočasnej ochrany v prípade hromadného prílevu vysídlených osôb a o opatreniach na podporu rovnováhy úsilia medzi členskými štátmi pri prijímaní takýchto osôb a znášaní z toho vyplývajúcich dôsledkov,(4)
– smernica Rady 2003/9/ES z 27. januára 2003, ktorou sa ustanovujú minimálne normy pre prijímanie žiadateľov o azyl,(5)
– smernica Rady 2004/83/ES z 29. apríla 2004 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany,(6)
– smernica Rady 2005/85/ES z 1. decembra 2005 o minimálnych štandardoch pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca.(7)
11. Toto nariadenie a tieto smernice obsahujú ďalej uvedené ustanovenia.
a) Nariadenie č. 343/2003
12. Nariadenie č. 343/2003 stanovuje v článku 1 kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov.
13. Článok 3 nariadenia č. 343/2003 stanovuje:
„1. Členské štáty posúdia žiadosť každého príslušníka tretej krajiny, ktorý podá žiadosť na hranici alebo na ich území ktorémukoľvek z nich. Žiadosť posúdi jeden členský štát, a to ten, ktorý je podľa kritérií stanovených v kapitole II[I] označený ako zodpovedný.
2. Bez ohľadu na ods. 1 môže každý členský štát posúdiť žiadosť o azyl, ktorú mu podal štátny príslušník tretej krajiny, dokonca aj keď mu podľa kritérií stanovených v tomto nariadení neprislúcha zodpovednosť za takéto posúdenie. V takomto prípade sa tento členský štát stane zodpovedným členským štátom v zmysle tohto nariadenia a prevezme záväzky súvisiace s takouto zodpovednosťou. Keď to je potrebné, informuje predtým zodpovedný členský štát, členský štát, ktorý vedie konanie na určenie zodpovedného členského štátu, alebo členský štát, ktorý bol dožiadaný, aby prevzal žiadateľa, alebo ho vrátil.
3. Každý členský štát si podľa svojich vnútroštátnych právnych predpisov ponechá právo poslať žiadateľa o azyl do tretej krajiny v súlade s ustanoveniami Ženevského dohovoru.
4. Žiadateľ o azyl je písomne informovaný o uplatňovaní tohto nariadenia, jeho lehotách a účinkoch v jazyku, o ktorom sa odôvodnene predpokladá, že mu rozumie.“
14. Článok 4 ods. 1 nariadenia č. 343/2003 stanovuje:
„1. Postup určovania členského štátu zodpovedného podľa tohto nariadenia sa začne čo najskôr po tom, ako je členskému štátu prvýkrát podaná žiadosť o azyl.
2. Žiadosť o azyl sa považuje za podanú, akonáhle je príslušným orgánom dotknutého členského štátu doručené tlačivo podané žiadateľom o azyl alebo správa, ktorú vypracovali orgány. Ak žiadosť nie je podaná písomne, čas, ktorý uplynie medzi vyhlásením úmyslu a prípravou správy, by mal byť čo najkratší.
…“
15. Článok 5 nariadenia č. 343/2003 stanovuje:
„1. Kritériá na určenie zodpovedného členského štátu sa použijú v takom poradí, v akom sú ustanovené v tejto kapitole.
2. Členský štát zodpovedný podľa týchto kritérií sa určí na základe situácie existujúcej vtedy, ak [vtedy, keď – neoficiálny preklad ] žiadateľ o azyl po prvýkrát podal svoju žiadosť o azyl v členskom štáte.“
16. Článok 10 nariadenia č. 343/2003 stanovuje:
„1. Keď sa zistí na základe dôkazu alebo indície, ako sú opísané v dvoch zoznamoch uvedených v článku 18 ods. 3, vrátane údajov uvedených v kapitole III nariadenia (ES) č. 2725/2000, že žiadateľ o azyl protiprávne prekročil hranicu do členského štátu po súši, mori alebo letecky po príchode z tretej krajiny, za posúdenie žiadosti o azyl je zodpovedný členský štát, do ktorého takto vstúpil. Táto povinnosť končí po 12 mesiacoch odo dňa, kedy sa uskutočnilo takéto protiprávne prekročenie hranice.
2. Ak členský štát nemôže, alebo už ďalej nemôže byť zodpovedný podľa ods. 1 a keď sa zistí na základe dôkazu alebo indície, ako sú opísané v dvoch zoznamoch uvedených v článku 18 ods. 3, že žiadateľ o azyl – ktorý vstúpil na územia členských štátov protiprávne, alebo okolnosti vstupu ktorého nie je možné zistiť – v čase podania žiadosti už predtým nepretržite žil po dobu najmenej piatich mesiacov v členskom štáte, za posúdenie žiadosti o azyl je zodpovedný tento štát.
Ak žiadateľ o azyl žil počas obdobia najmenej piatich mesiacov v niekoľkých členských štátoch, za posúdenie žiadosti o azyl je zodpovedný ten členský štát, na ktorého území žil prevažnú časť tohto obdobia.“
17. Článok 13 nariadenia č. 343/2003 stanovuje:
„Keď nie je možné určiť žiaden členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti o azyl na základe kritérií vymenovaných v tomto nariadení, je prvý členský štát, v ktorom bola žiadosť o azyl podaná, zodpovedný za jej posúdenie.“
18. Článok 16 nariadenia č. 343/2003 stanovuje:
„1. Členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti o azyl podľa tohto nariadenia je povinný:
a) prevziať za podmienok ustanovených v článkoch 17 až 19 žiadateľa o azyl, ktorý podal žiadosť v inom členskom štáte;
b) ukončiť posúdenie žiadosti o azyl;
…
3. Povinnosti špecifikované v ods. 1 skončia, keď štátny príslušník tretej krajiny opustí územie členského štátu najmenej na tri mesiace, ak tento štátny príslušník tretej krajiny nie je držiteľom platného povolenia na pobyt vydaného zodpovedným členským štátom.
…“
19. Článok 17 nariadenia č. 343/2003 stanovuje:
„1. Ak členský štát, ktorému bola podaná žiadosť o azyl, považuje iný členský štát za zodpovedný za posúdenie tejto žiadosti, môže čo najrýchlejšie a v každom prípade do troch mesiacov od dátumu podania žiadosti v zmysle článku 4 ods. 2 vyzvať tento iný členský štát, aby prevzal žiadateľa.
Ak dožiadanie o prevzatie nie je podané v lehote do troch mesiacov, zodpovednosť za posúdenie žiadosti o azyl pripadne tomu štátu, v ktorom bola žiadosť podaná.
…“
20. Článok 18 nariadenia č. 343/2003 stanovuje:
„1. Dožiadaný členský štát vykoná potrebné kontroly a vynesie rozhodnutie o dožiadaní o prevzatie žiadateľa do dvoch mesiacov od dátumu obdržania dožiadania.
…
7. Nekonanie v dvojmesačnej lehote uvedenej v ods. 1 a v jednomesačnej lehote uvedenej v ods. 6 sa rovná akceptovaniu dožiadania a ukladá povinnosť prevziať danú osobu, ako aj zabezpečiť náležité dojednania pre jej príchod.“
21. Článok 19 nariadenia č. 343/2003 stanovuje:
„1. Keď dožiadaný členský štát akceptuje, že má prevziať žiadateľa, členský štát, v ktorom bola podaná žiadosť o azyl, oznámi žiadateľovi rozhodnutie o tom, že neposúdi žiadosť, a o povinnosti odovzdať žiadateľa do zodpovedného štátu.
2. V rozhodnutí uvedenom v ods. 1 sa uvedú dôvody, na ktorých sa zakladá. Obsahuje podrobné údaje o lehotách na uskutočnenie odovzdania, a ak to je potrebné, obsahuje informácie o mieste a čase, v ktorom sa má žiadateľ dostaviť, ak cestuje do zodpovedného členského štátu vlastnou dopravou. Voči tomuto rozhodnutiu sa je možné odvolať alebo ho je možné preskúmať. Odvolaním ani preskúmaním sa nepozastaví vykonávanie odovzdania, pokiaľ súdy alebo príslušné orgány nerozhodnú inak v každom konkrétnom prípade, ak to vnútroštátne právne predpisy umožňujú.
3. Odovzdanie žiadateľa z členského štátu, v ktorom bola podaná žiadosť o azyl, zodpovednému členskému štátu sa uskutoční v súlade s vnútroštátnym právom prvého členského štátu po porade medzi dotknutými členskými štátmi, akonáhle to je prakticky možné a najneskôr do šiestich mesiacov od akceptovania dožiadania o prevzatie alebo rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní, ak sa pripúšťa odkladný účinok.
…
4. Ak sa odovzdanie neuskutoční v lehote šiestich mesiacov, zodpovednosť pripadne členskému štátu, v ktorom bola podaná žiadosť o azyl. Táto lehota sa môže predĺžiť najviac na jeden rok, ak sa odovzdanie nemohlo uskutočniť kvôli uväzneniu, alebo najviac na osemnásť mesiacov, ak sa žiadateľ o azyl skrýva.
…“
b) Smernica 2001/55
22. Podľa článku 1 cieľom smernice 2001/55 je stanoviť minimálne štandardy pre poskytovanie dočasnej ochrany v prípade hromadného prílevu vysídlených osôb z tretích krajín, ktoré sa nemôžu vrátiť do svojej krajiny pôvodu, a podporovať rovnováhu úsilia medzi členskými štátmi pri prijímaní a znášaní dôsledkov prijatia takýchto osôb.
23. Podľa článku 2 písm. a) smernice 2001/55 „dočasná ochrana“ je postup výnimočného charakteru na to, aby v prípade hromadného prílevu alebo bezprostredne hroziaceho hromadného prílevu vysídlených osôb z tretích krajín, ktoré sa nemôžu vrátiť do svojej krajiny pôvodu, bola takýmto osobám poskytnutá okamžitá a dočasná ochrana, najmä ak existuje riziko, že azylový systém nebude schopný zvládnuť takýto prílev bez nepriaznivých účinkov na jeho efektívne fungovanie, v záujme osôb, ktorých sa to týka, a ostatných osôb, ktoré žiadajú o ochranu.
24. Kapitola II smernice 2001/55 obsahuje ustanovenia o trvaní a realizácii dočasnej ochrany. Kapitola III sa týka povinností členských štátov voči osobám požívajúcim dočasnú ochranu. Kapitola IV smernice upravuje prístup k azylovému konaniu v súvislosti s dočasnou ochranou. Kapitola V smernice sa týka návratu a opatrení po skončení dočasnej ochrany. Kapitola VI sa týka rozdelenia povinností a zodpovednosti medzi členské štáty v duchu solidarity v rámci Európskej únie.
c) Smernica 2003/9
25. Článok 1 stanovuje, že účelom smernice 2003/9 je ustanoviť minimálne normy pre prijímanie žiadateľov o azyl v členských štátoch.
26. Minimálne normy stanovené v smernici 2003/9 sa týkajú informačných povinností členských štátov voči žiadateľom o azyl (článok 5), poskytovania dokumentácie žiadateľom o azyl (článok 6), pobytu a slobody pohybu žiadateľov o azyl (článok 7), zlučovania rodín žiadateľov o azyl (článok 8), školskej dochádzky a vzdelávania maloletých osôb (článok 10), prístupu žiadateľov o azyl na trh práce (článok 11), odbornej prípravy (článok 12) a materiálnych prijímacích podmienok a zdravotnej starostlivosti o žiadateľov o azyl (článok 13 a nasl.).
27. Článok 21 smernice 2003/9 nazvaný „Odvolania“ stanovuje, že členské štáty majú zabezpečiť, aby sa voči zamietavým rozhodnutiam týkajúcich sa poskytnutia výhod podľa tejto smernice alebo rozhodnutiam prijatým podľa článku 7, ktoré individuálne ovplyvnia žiadateľov o azyl, bolo možné odvolať v rámci postupov ustanovených vo vnútroštátnom práve. Možnosť podať odvolanie alebo žiadosť o posúdenie rozhodnutia pred súdnym orgánom by sa mala zaručiť aspoň ako posledná inštancia.
28. Podľa článku 23 smernice 2003/9 členské štáty musia s náležitým ohľadom na svoje ústavné systémy zabezpečiť, aby sa zaviedlo príslušné usmerňovanie, monitorovanie a kontrola úrovne prijímacích podmienok. Podľa článku 24 ods. 2 členské štáty musia prideliť zdroje, ktoré sú potrebné v súvislosti s vnútroštátnymi právnymi predpismi prijatými na vykonávanie tejto smernice.
d) Smernica 2004/83
29. Podľa článku 1 smernice 2004/83 účelom tejto smernice je stanoviť minimálne ustanovenia pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo ako osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany.
30. Kapitoly II, III a V smernice 2004/83 obsahujú súbor pravidiel a kritérií týkajúcich sa posudzovania žiadostí o priznanie postavenia utečenca alebo o priznanie postavenia doplnkovej ochrany a oprávnenia štátnych príslušníkov tretích krajín ako utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu. Kapitola IV obsahuje po prvé ustanovenie, podľa ktorého členské štáty musia priznať postavenie utečenca štátnemu príslušníkovi tretej krajiny alebo osobe bez štátneho občianstva, ktorá je oprávnená ako utečenec v súlade s kapitolami II a III (článok 13). Po druhé táto kapitola stanovuje podrobné pravidlá o zrušení, ukončení alebo odmietnutí obnovenia postavenia utečenca (článok 14). Kapitola VI obsahuje relevantné pravidlá o priznaní postavenia doplnkovej ochrany (článok 18) a o zrušení, ukončení alebo odmietnutí obnovenia postavenia doplnkovej ochrany (článok 19). Kapitola VII stanovuje obsah medzinárodnej ochrany, vrátane ochrany pred vyhostením alebo vrátením (článok 21). Kapitola VIII upravuje otázky administratívnej spolupráce. Podľa článku 36 členské štáty musia okrem iného zaistiť, aby orgány a iné organizácie vykonávajúce túto smernicu dostali potrebné školenie.
e) Smernica 2005/85
31. Článok 1 smernice 2005/85 stanovuje, že účelom tejto smernice je stanoviť minimálne štandardy pre konanie členských štátov o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca.
32. Podľa článku 3 ods. 1 smernice 2005/85 sa táto smernica uplatňuje na všetky žiadosti o azyl podané na území členských štátov, vrátane hraníc a tranzitných zón, a na odňatie postavenia utečenca. Článok 4 ods. 1 prvý pododsek stanovuje, že členské štáty musia určiť pre všetky konania rozhodujúci orgán, ktorý bude zodpovedný za príslušné preskúmanie žiadostí v súlade s touto smernicou.
33. Základné zásady, na ktorých sú založené tieto konania, a záruky, ktoré sa musia v tejto súvislosti poskytnúť žiadateľom o azyl, sú stanovené v kapitole II smernice 2005/85. Osobitné pravidlá o konaniach o priznanie postavenia utečenca sú obsiahnuté v kapitole III smernice, ktorá tiež zavádza pojem bezpečnej tretej krajiny (článok 27) a pojem bezpečnej krajiny pôvodu (článok 31). Kapitola V zahŕňa pravidlá o práve žiadateľov o azyl na účinný opravný prostriedok (článok 39).
III – Skutkový stav a návrh na začatie prejudiciálneho konania
34. Konanie vo veci samej sa týka žalôb, ktoré podalo päť žiadateľov o azyl proti rozhodnutiam Refugee Applications Commissioner (komisár pre žiadosti utečencov, ďalej len „prvý odporca v konaní vo veci samej“) o odovzdaní týchto žiadateľov o azyl do Grécka podľa nariadenia č. 343/2003 na účely posúdenia ich žiadostí o azyl.
35. Každý z navrhovateľov, medzi ktorými neexistuje nijaké spojenie, cestoval cez Grécko a bol na jeho území zaistený z dôvodu protiprávneho vstupu. Ide o dospelých mužov, ktorí sa neodvolávajú na nijakú konkrétnu zraniteľnosť alebo postihnutie. Každý z navrhovateľov opustil územie Grécka bez podania žiadosti o azyl a odcestoval do Írska, kde požiadal o azyl.
36. Piati navrhovatelia tvrdia, že pochádzajú z Afganistanu, Iránu a Alžírska. Každý z navrhovateľov vzdoruje návratu do Grécka. Tvrdia, že žiadatelia o azyl v Grécku čelia neprimeraným postupom a podmienkam a že z tohto dôvodu je Írsko povinné uplatniť svoju diskrečnú právomoc podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003 a prevziať zodpovednosť za posúdenie a rozhodnutie o ich žiadostiach o azyl.
37. Prvý odporca v konaní vo veci samej odmietol vykonať právo prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003 a Minister for Justice, Equality and Law Reform (minister spravodlivosti, rovnosti a reformy práva, ďalej len „druhý odporca v konaní vo veci samej“) vydal v týchto piatich veciach príkazy na odovzdanie v súlade s nariadením č. 343/2003. Výkon týchto príkazov však bol odložený do skončenia súdneho konania, ktoré prebieha na vnútroštátnom súde a ktoré sa týka spochybnenia platnosti rozhodnutia prvého odporcu v konaní vo veci samej o odmietnutí vykonať právo prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2.
38. Keďže vnútroštátny súd má pochybnosti, pokiaľ ide o výklad a uplatnenie článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003 v prípade, o aký ide v konaní vo veci samej, prerušil konanie vo veci samej a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
1. Je odovzdávajúci členský štát podľa nariadenia Rady (ES) č. 343/2003 povinný posúdiť, či prijímajúci členský štát dodržiava článok 18 Charty základných práv a slobôd EÚ, smernice Rady 2003/9/ES, 2004/83/ES a 2005/85/ES a nariadenie Rady (ES) č. 343/2003?
2. Ak je odpoveď na prvú otázku kladná a ak sa zistí, že prijímajúci členský štát nedodržiava jedno alebo viaceré z týchto ustanovení, je odovzdávajúci členský štát povinný prevziať zodpovednosť za posúdenie žiadosti podľa článku 3 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 343/2003?
IV – Konanie pred Súdnym dvorom
39. Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol doručený do kancelárie Súdneho dvora 15. októbra 2010. Uznesením predsedu Súdneho dvora z 9. novembra 2010 boli veci C‑411/10 a C‑493/10 spojené na účely písomnej časti konania a uznesením predsedu Súdneho dvora zo 16. mája 2011 boli spojené na účely ústnej časti konania a vyhlásenia rozsudku.
40. V písomnej časti konania predložili pripomienky navrhovatelia v konaní vo veci samej, Amnesty International Limited a AIRE (Advice on Individual Rights in Europe) Centre ako vedľajší účastníci konania, Vysoký komisár Organizácie spojených národov pre utečencov, Írsko, Belgické kráľovstvo, Spolková republika Nemecko, Francúzska republika, Spojené kráľovstvo, Holandské kráľovstvo, Talianska republika, Fínska republika, Helénska republika, Rakúska republika, Česká republika, Poľská republika, Švajčiarska konfederácia a Európska komisia. Zástupcovia navrhovateľov v konaní vo veci samej, Amnesty International Limited a AIRE (Advice on Individual Rights in Europe) Centre, Vysokého komisára Organizácie spojených národov pre utečencov, Írska, Helénskej republiky, Slovinskej republiky, Holandského kráľovstva, Poľskej republiky, Francúzskej republiky, Spojeného kráľovstva a Komisie sa zúčastnili na pojednávaní konanom 28. júna 2011.
V – Tvrdenia účastníkov konania
41. Na prvú otázku, ktorou sa vnútroštátny súd pýta, či je odovzdávajúci členský štát podľa nariadenia č. 343/2003 povinný posúdiť, či prijímajúci členský štát dodržiava článok 18 Charty základných práv, smernice 2003/9, 2004/83 a 2005/85 a nariadenie č. 343/2003, treba odpovedať kladne podľa názoru navrhovateľov v konaní vo veci samej, Amnesty International Limited
a AIRE Centre . Amnesty International Limited
a AIRE Centre
tiež zdôrazňujú, že odovzdávajúci členský štát musí posúdiť, či prijímajúci členský štát dodržiava všetky relevantné ustanovenia Charty základných práv.
42. Belgická, nemecká a francúzska vláda, Komisia
a Vysoký komisár Organizácie spojených národov pre utečencov
v tejto súvislosti uvádzajú, že pri uplatňovaní nariadenia č. 343/2003 môže odovzdávajúci členský štát predpokladať, že členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti o azyl bude konať v súlade s právom Európskej únie, hoci táto domnienka musí byť vyvrátiteľná. Vláda Spojeného kráľovstva zdôrazňuje, že povinnosť posúdiť, či prijímajúci členský štát dodržiava článok 18 Charty základných práv a ustanovenia smerníc 2003/9, 2004/83 a 2005/85 a nariadenia č. 343/2003, môže vzniknúť len za výnimočných okolností, konkrétne keď je domnienka, že zodpovedný členský štát bude konať v súlade ľudskými právami a s právom Európskej únie, jednoznačne vyvrátená.
43. Podľa názoru írskej, talianskej, holandskej, českej, poľskej a fínskej vlády
treba na prvú otázku odpovedať záporne. Grécka a poľská vláda
v tejto súvislosti tvrdia, že podľa práva Európskej únie členský štát nesmie preskúmavať súlad konania iného členského štátu s právom Európskej únie.
44. Rakúska vláda
tvrdí, že členský štát, ktorý posudzuje zákonnosť odovzdania do členského štátu zodpovedného podľa nariadenia č. 343/2003, musí prihliadať na to, či prijímajúci členský štát v zásade dodržiava minimálne normy, ktorých dodržiavanie by odôvodňovalo predpoklad, že odovzdanie je zlučiteľné s Chartou základných práv.
45. Na druhú otázku, ktorou sa vnútroštátny súd pýta, či je odovzdávajúci členský štát povinný prevziať zodpovednosť za posúdenie žiadosti o azyl podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003 v prípade, ak prijímajúci členský štát nedodržiava článok 18 Charty základných práv alebo jedno alebo viaceré ustanovenia smerníc 2003/9, 2004/83 a 2005/85 a nariadenia č. 343/2003, treba odpovedať kladne podľa názoru Amnesty International Limited
a AIRE Centre . Amnesty International Limited
a AIRE Centre
tiež zdôrazňujú, že povinnosť vykonať právo prevziať zodpovednosť za posúdenie sa uplatňuje vo všetkých prípadoch, v ktorých hrozí, že v prijímajúcom členskom štáte nebude dodržané jedno z relevantných ustanovení Charty.
46. Podľa názoru navrhovateľov v konaní vo veci samej, belgickej a francúzskej vlády, Komisie a Vysokého komisára Organizácie spojených národov pre utečencov
je odovzdávajúci členský štát povinný vykonať svoje právo prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003, ak existuje dôkaz o vážnom nebezpečenstve porušenia práv žiadateľa o azyl zakotvených v Charte základných práv v prijímajúcom členskom štáte. Fínska vláda uvádza podobné pripomienky v tom zmysle, že povinnosť vykonať právo prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003 môže výnimočne vzniknúť v prípadoch, keď je jasné, že odovzdanie žiadateľa o azyl by vážne porušilo jeho práva zakotvené v článku 18 Charty základných práv.
47. Naproti tomu podľa názoru gréckej a holandskej vlády
odovzdávajúci členský štát nie je povinný vykonať právo prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003, ak prijímajúci členský štát nedodržiava článok 18 Charty základných práv alebo jedno alebo viaceré z ustanovení smerníc 2003/9, 2004/83 a 2005/85 a nariadenia č. 343/2003. Podľa názoru poľskej a slovinskej vlády tiež nemožno z článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003 vyvodiť povinnosť vykonať právo prevziať zodpovednosť za posúdenie. Nemecká vláda a holandská vláda
však poukazujú na to, že žiadateľa o azyl nemožno odovzdať do členského štátu, v ktorom existuje vážne nebezpečenstvo porušenia jeho práv zakotvených v Charte základných práv.
48. Keďže írska vláda a talianska vláda odpovedali na prvú otázku záporne, podľa ich názoru nie je potrebné odpovedať na druhú otázku. Vláda Spojeného kráľovstva vzhľadom na svoju odpoveď na prvú otázku tiež nepovažuje za potrebné odpovedať na druhú otázku.
49. Podľa názoru Švajčiarskej konfederácie (8) nariadenie č. 343/2003 v sebe zahŕňa vyvrátiteľnú domnienku, že zúčastnené štáty budú dodržiavať Ženevský dohovor a Európsky dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd (EDĽP). Ak je však táto domnienka v konkrétnom prípade vyvrátená a nie je zaručené, že so žiadateľom o azyl sa v zodpovednom štáte bude zaobchádzať v súlade s medzinárodným právom, odovzdanie tomuto štátu je vylúčené a právo prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003 sa výnimočne mení na povinnosť.
VI – Právne posúdenie
A – Úvodné poznámky
50. Vnútroštátny súd chce svojimi dvoma otázkami v podstate zistiť, či a ak áno, za akých okolností je členský štát povinný vykonať svoje právo prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003 a posúdiť žiadosť o azyl žiadateľa o azyl, ak by mu jeho odovzdanie do primárne zodpovedného členského štátu spôsobilo nebezpečenstvo porušenia jeho práv zakotvených v článku 18 Charty základných práv a/alebo nebezpečenstvo, že tento členský štát si nesplní svoje povinnosti podľa smerníc 2003/9, 2004/83 a 2005/85 a nariadenia č. 343/2003.
51. Vnútroštátny súd kladie tieto otázky, pretože má jednoznačné dôkazy o tom, že existuje značný rozdiel medzi pravidlami Európskej únie vzťahujúcimi sa na Grécko, pokiaľ ide o organizáciu jeho azylového systému a jeho azylové konanie, na jednej strane a skutočným zaobchádzaním so žiadateľmi o azyl v Grécku na druhej strane, pričom dokonca hrozí, že v prípade odovzdania žiadateľov o azyl do Grécka budú porušené ich základné práva.
52. V tejto súvislosti vnútroštátny súd zastáva názor, že by bolo v rozpore so zmyslom nariadenia č. 343/2003, ak by členský štát alebo vnútroštátne súdy pri uplatňovaní nariadenia č. 343/2003 posudzovali efektívnosť azylových systémov v inom členskom štáte. Pokiaľ neexistuje dôkaz o tom, že odovzdanie žiadateľa o azyl by spôsobilo nebezpečenstvo zaobchádzania v rozpore s článkom 3 EDĽP, prináleží v zásade členskému štátu, aby sa rozhodol, či má vykonať právo prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003. Nie je úlohou vnútroštátnych súdov, aby určili, kedy a ako má členský štát vykonať svoju voľnú úvahu.
53. Vnútroštátny súd zastáva názor, že tieto konštatovania potvrdzuje rozhodnutie Európskeho súdu pre ľudské práva K.R.S. v. Spojené kráľovstvo z 2. decembra 2008,(9) v ktorom mal Európsky súd pre ľudské práva rozhodnúť o sťažnosti podľa EDĽP, ktorú podal iránsky štátny príslušník, ktorý mal byť odovzdaný zo Spojeného kráľovstva do Grécka podľa nariadenia č. 343/2003. Iránsky žiadateľ o azyl najmä tvrdil, že odsun do Grécka by bol v rozpore s článkom 3 EDĽP. Svojím rozhodnutím z 2. decembra 2008 Európsky súd pre ľudské práva zamietol túto sťažnosť ako zjavne neopodstatnenú.
54. Vnútroštátny súd však má pochybnosti o tom, či a ak áno, do akej miery je ním navrhovaný výklad nariadenia č. 343/2003 zlučiteľný s právom na azyl, ktoré je od nadobudnutia účinnosti Lisabonskej zmluvy zakotvené v primárnom práve v článku 18 Charty základných práv. Za týchto okolností vnútroštátny súd žiada Súdny dvor o usmernenie týkajúce sa uplatňovania článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003 v prípadoch, keď existujú tvrdenia či dokonca odborné stanoviská, ktoré potvrdzujú nepriaznivé prijímacie podmienky a/alebo neefektívne azylové konania.
55. S osobitným zreteľom na konštatovania, ktoré uviedol vnútroštátny súd v súvislosti s judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva, je potrebné v prvom rade poukázať na to, že od podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania Európsky súd pre ľudské práva ďalej rozvinul svoje právne a skutkové posúdenie odovzdávania žiadateľov o azyl do Grécka založené na rozhodnutí K.R.S. v. Spojené kráľovstvo z 2. decembra 2008. V zásadnom rozsudku M.S.S. v. Belgicko a Grécko z 21. januára 2011(10) Európsky súd pre ľudské práva konštatoval, že podmienky pobytu v zariadení pre cudzincov a životné podmienky afganského žiadateľa o azyl v Grécku bolo potrebné považovať za porušenie článku 3 EDĽP zo strany Grécka. Európsky súd pre ľudské práva v uvedenom prípade na základe zistených nedostatkov v posúdení žiadosti žiadateľa o azyl, rizika priameho alebo nepriameho vyhostenia alebo vrátenia do jeho vlasti bez akéhokoľvek riadneho posúdenia dôvodnosti jeho žiadosti o azyl a neexistencie účinného prostriedku nápravy tiež konštatoval porušenie článku 13 v spojení s článkom 3 EDĽP zo strany Grécka. Na základe týchto konštatovaní Európsky súd pre ľudské práva tiež rozhodol, že odovzdanie žiadateľa o azyl z Belgicka do Grécka podľa nariadenia č. 343/2003 predstavovalo porušenie článku 3 EDĽP a článku 13 v spojení s článkom 3 EDĽP zo strany Belgicka.
56. Pokiaľ ide o diskusiu o vplyve tohto vývoja judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva o (ne)zlučiteľnosti odovzdávania žiadateľov o azyl do Grécka s EDĽP na súdne preskúmanie takého odovzdávania z hľadiska práva Európskej únie a najmä Charty základných práv, odkazujem na názory uvedené v návrhoch, ktoré som predniesla vo veci N.S. V uvedených návrhoch som poukázala na to, že podľa článku 52 ods. 3 Charty základných práv musí byť zabezpečené, aby ochrana zaručená Chartou v oblastiach, v ktorých sa ustanovenia Charty prekrývajú s ustanoveniami EDĽP, nebola nižšia ako ochrana poskytovaná EDĽP. Keďže miera a rozsah ochrany poskytovanej EDĽP bol objasnený v judikatúre Európskeho súdu pre ľudské práva, tejto judikatúre patrí v súvislosti s výkladom relevantných ustanovení Charty základných práv Súdnym dvorom osobitný a mimoriadne veľký význam.(11)
57. So zreteľom na tieto vysvetlenia budem ďalej skúmať dve položené prejudiciálne otázky. Najprv sa budem zaoberať druhou otázkou, ktorou sa vnútroštátny súd pýta, za akých okolností môže byť členský štát povinný posúdiť žiadosť o azyl žiadateľa o azyl, za ktorú je primárne zodpovedný iný členský štát, v rámci výkonu svojho práva prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003. V rámci zodpovedania prvej otázky následne posúdim otázku, akým spôsobom je členský štát v tejto súvislosti povinný posúdiť, či ostatné členské štáty dodržiavajú požiadavky práva Európskej únie.
B – Povinnosť vykonať právo prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003, pokiaľ v prípade odovzdania žiadateľa o azyl do členského štátu, ktorý je primárne zodpovedný, vznikne vážne nebezpečenstvo porušenia základných práv
58. Svojou druhou otázkou vnútroštátny súd žiada o objasnenie otázky, či je členský štát povinný vykonať svoje právo podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003 a tým prevziať zodpovednosť za posúdenie žiadosti o azyl podanej na svojom území, ak by sa preukázalo, že členský štát, ktorý je primárne zodpovedný za posúdenie tejto žiadosti, nemôže zaručiť dodržanie požiadaviek týkajúcich sa zaobchádzania so žiadateľmi o azyl a posúdenia ich žiadostí o azyl obsiahnutých v článku 18 Charty základných práv a v smerniciach 2003/9, 2004/83 a 2005/85 alebo v nariadení č. 343/2003.
59. Ako som už vysvetlila v návrhoch, ktoré som predniesla vo veci N.S., nariadenie č. 343/2003 osobitne neodkazuje na zaobchádzanie so žiadateľmi o azyl a posúdenie ich žiadostí v prijímajúcom členskom štáte pri stanovení kritérií na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl, ani pri určení mechanizmu odovzdávania žiadateľov o azyl medzi členskými štátmi. Treba to vnímať v súvislosti so skutočnosťou, že azylové systémy členských štátov musia spĺňať podstatné minimálne normy podľa smerníc 2003/9, 2004/83 a 2005/85 a že všetky členské štáty pristúpili k EDĽP a k Ženevskému dohovoru, v dôsledku čoho je z právneho hľadiska zaručené, že zaobchádzanie so žiadateľmi o azyl a posúdenie ich žiadostí v každom členskom štáte spĺňa požiadavky Charty základných práv, Ženevského dohovoru a EDĽP.(12)
60. Ak by však členský štát z akéhokoľvek dôvodu nebol schopný dodržiavať pravidlá stanovené v smerniciach 2003/9, 2004/83 alebo 2005/85 alebo svoje záväzky vyplývajúce zo základných práv alebo z medzinárodného práva, pokiaľ ide o zaobchádzanie so žiadateľmi o azyl alebo posúdenie ich žiadostí o azyl, de facto
hrozí, že so žiadateľmi o azyl sa bude v prípade ich odovzdania do tohto členského štátu zaobchádzať v rozpore s Chartou základných práv.
61. Úplné preťaženie azylového systému členského štátu preto môže za určitých okolností znamenať, že práva žiadateľov o azyl zakotvené v článku 18 Charty základných práv už nie sú zaručené.
62. Podľa článku 18 Charty sa právo na azyl zaručuje s náležitým zreteľom na pravidlá Ženevského dohovoru, ZEÚ a ZFEÚ. Jedným z ústredných prvkov Ženevského dohovoru je zákaz priameho alebo nepriameho vyhostenia alebo vrátenia utečenca do prenasledujúceho štátu stanovený v článku 33 tohto dohovoru, ktorý sa označuje ako zásada zákazu vyhostenia alebo vrátenia. Hoci presný rozsah tohto zákazu vrátenia je sporný, treba vychádzať z toho, že priznáva utečencom(13) nielen ochranu pred priamym odsunom do prenasledujúceho štátu, ale tiež ochranu pred reťazovým odsunom, keď dôjde k odovzdaniu do štátu, v ktorom hrozí odsun do prenasledujúceho štátu.(14) Vzhľadom na toto široké vymedzenie zákazu vrátenia je zrejmé, že preťaženie azylového systému členského štátu a z neho vyplývajúce nedostatky v posudzovaní žiadosti o azyl môžu v jednotlivých prípadoch viesť k odsunom, ktoré sú nezlučiteľné s týmto zákazom vrátenia, a teda sú tiež nezlučiteľné s článkom 18 Charty základných práv.
63. Ak je azylový systém členského štátu preťažený, môžu tiež vzniknúť obavy z porušenia práva žiadateľov o azyl na rešpektovanie a ochranu ľudskej dôstojnosti zakotveného v článku 1 Charty základných práv alebo zákazu mučenia a neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania so žiadateľmi o azyl stanoveného v článku 4 Charty.(15)
64. Ak by v členskom štáte, ktorý je primárne zodpovedný za posúdenie žiadosti o azyl podľa článku 3 ods. 1 v spojení s ustanoveniami uvedenými v kapitole III nariadenia č. 343/2003, existovalo vážne nebezpečenstvo porušenia základných práv žiadateľov o azyl zakotvených v článkoch 1, 4 alebo 18 Charty základných práv, ostatné členské štáty nesmú odovzdať žiadateľov o azyl do tohto členského štátu, ale sú v zásade povinné vykonať právo prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003.
65. Táto povinnosť vykonať právo prevziať zodpovednosť za posúdenie vyplýva po prvé z povinnosti členských štátov uplatňovať nariadenie č. 343/2003 spôsobom, ktorý je v súlade so základnými právami.(16) Po druhé táto povinnosť vyplýva zo skutočnosti, že odovzdanie žiadateľov o azyl do členského štátu, v ktorom existuje vážne nebezpečenstvo porušenia ich základných práv zakotvených v článku 1, článku 4 alebo článku 18 Charty základných práv, v zásade tiež predstavuje porušenie týchto základných práv odovzdávajúcim členským štátom.(17) Ak členské štáty vykonajú svoje právo prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003, toto nebezpečenstvo porušenia Charty základných práv je úplne vylúčené.
66. Naproti tomu vážne nebezpečenstvo porušenia jednotlivých ustanovení smerníc 2003/9, 2004/83 a 2005/85 alebo nariadenia č. 343/2003 v prijímajúcom členskom štáte, ktoré zároveň nepredstavuje porušenie základných práv žiadateľa o azyl, ktorý má byť odovzdaný, zakotvených v Charte základných práv, nepostačuje na vznik povinnosti odovzdávajúceho členského štátu vykonať právo prevziať zodpovednosť za takéto posúdenie.
67. V tejto súvislosti je potrebné v prvom rade uviesť, že z výkladu nariadenia č. 343/2003 spôsobom, ktorý je v súlade so základnými právami, nemôže vyplynúť povinnosť vykonať právo prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 v prípade, ak primárne zodpovedný členský štát porušuje jednotlivé ustanovenia smerníc 2003/9, 2004/83 alebo 2005/85 alebo nariadenia č. 343/2003, avšak neporušuje základné práva žiadateľov o azyl zakotvené v Charte základných práv. Odovzdanie žiadateľa o azyl do členského štátu, v ktorom nehrozí porušenie jeho základných práv zakotvených v Charte, sa navyše spravidla bude považovať za zlučiteľné so základnými právami.
68. Okrem toho by bolo ťažko zlučiteľné s cieľmi nariadenia č. 343/2003, ak by akékoľvek nedodržanie smerníc 2003/9, 2004/83 alebo 2005/85 alebo nariadenia č. 343/2003 postačovalo na zabránenie odovzdania žiadateľa o azyl do členského štátu, ktorý je primárne zodpovedný podľa článku 3 ods. 1 v spojení s ustanoveniami uvedenými v kapitole III nariadenia č. 343/2003.(18) Nariadením č. 343/2003 sa má vytvoriť jasná a uplatniteľná metóda na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl, ktorá tiež umožní rýchlo určiť zodpovedný členský štát.(19) V záujme dosiahnutia tohto cieľa nariadenie č. 343/2003 obsahuje ustanovenie, podľa ktorého zodpovednosť za posúdenie každej žiadosti o azyl podanej v Európskej únii spočíva iba na jednom členskom štáte, ktorý sa určí na základe objektívnych kritérií. Tieto objektívne kritériá zahŕňajú napríklad existenciu vzťahu týkajúceho sa azylového a cudzineckého práva medzi žiadateľom o azyl alebo rodinným príslušníkom a členským štátom.(20) V prípade protiprávneho vstupu na územie Európskej únie je podľa článku 10 nariadenia č. 343/2003 za posúdenie žiadosti o azyl zodpovedný členský štát prvého vstupu.(21)
69. Ak by teda akékoľvek nedodržanie jednotlivých ustanovení smerníc 2003/9, 2004/83 a 2005/85 alebo nariadenia č. 343/2003 zo strany primárne zodpovedného členského štátu znamenalo, že členský štát, v ktorom žiadateľ o azyl podal žiadosť o azyl, by bol povinný vykonať svoje právo sám prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003, vytvorilo by sa tým popri objektívnych kritériách na určenie zodpovedného členského štátu stanovených v kapitole III nariadenia nové vylučovacie kritérium so širokou pôsobnosťou, podľa ktorého by aj nepatrné porušenia smerníc 2003/9, 2004/83 alebo 2005/85 alebo nariadenia č. 343/2003 v jednotlivých členských štátoch mohli znamenať, že tieto členské štáty by boli zbavené svojej zodpovednosti podľa nariadenia č. 343/2003 a povinností, ktoré sú s ňou spojené. To by mohlo viesť nielen k úplnému narušeniu pravidiel o zodpovednosti uvedených v nariadení č. 343/2003, ale tiež ohroziť cieľ týchto pravidiel, ktorým je rýchlo určiť členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti o azyl podanej v Európskej únii.
70. Vzhľadom na tieto úvahy som dospela k záveru, že porušenie ustanovení smerníc 2003/9, 2004/83 a 2005/85 alebo nariadenia č. 343/2003 v členskom štáte, ktorý je primárne zodpovedný, môže viesť k vzniku povinnosti vykonať právo prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003 iba v prípade, ak by toto porušenie sekundárneho práva tiež predstavovalo porušenie práv žiadateľa o azyl zakotvených v Charte základných práv.
71. Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné odpovedať na druhú otázku v tom zmysle, že členský štát je povinný vykonať svoje právo prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003, ak sa preukáže, že odovzdanie do členského štátu, ktorý je primárne zodpovedný podľa článku 3 ods. 1 v spojení s ustanoveniami uvedenými v kapitole III nariadenia č. 343/2003, by spôsobilo žiadateľovi o azyl vážne nebezpečenstvo porušenia jeho práv zakotvených v Charte základných práv. Naproti tomu vážne nebezpečenstvo porušenia jednotlivých ustanovení smerníc 2003/9, 2004/83 a 2005/85 alebo nariadenia č. 343/2003 v primárne zodpovednom členskom štáte, ktoré zároveň nepredstavuje porušenie základných práv žiadateľa o azyl, ktorý má byť odovzdaný, zakotvených v Charte základných práv, nepostačuje na vznik povinnosti vykonať právo prevziať zodpovednosť za toto posúdenie.
C – Odovzdávajúci členský štát je povinný pred odovzdaním žiadateľa o azyl podľa nariadenia č. 343/2003 posúdiť, či sú v prijímajúcom členskom štáte zaručené práva tohto žiadateľa o azyl zakotvené v Charte základných práv
72. Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či členský štát, v ktorom žiadateľ o azyl podal žiadosť o azyl, za posúdenie ktorej je podľa článku 3 ods. 1 v spojení s ustanoveniami uvedenými v kapitole III nariadenia č. 343/2003 primárne zodpovedný iný členský štát, musí pred odovzdaním tohto žiadateľa o azyl do členského štátu, ktorý je primárne zodpovedný, posúdiť, či sú v tomto členskom štáte zaručené práva žiadateľa o azyl zakotvené v Charte základných práv a či tento členský štát spĺňa požiadavky podľa smerníc 2003/9, 2004/83 a 2005/85 a nariadenia č. 343/2003.
73. Z úvah, ktoré som uviedla vyššie, je zrejmé, že po prvé odovzdanie žiadateľov o azyl do členského štátu, v ktorom existuje vážne nebezpečenstvo porušenia práv tohto žiadateľa o azyl zakotvených v Charte základných práv, je nezlučiteľné s Chartou základných práv, v dôsledku čoho je členský štát, v ktorom žiadateľ o azyl podal svoju žiadosť o azyl, v takom prípade povinný vykonať právo prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003. Po druhé dospela som k záveru, že porušenie (vážne nebezpečenstvo porušenia) jednotlivých ustanovení smerníc 2003/9, 2004/83 a 2005/85 alebo nariadenia č. 343/2003 v prijímajúcom členskom štáte môže viesť k vzniku povinnosti odovzdávajúceho členského štátu vykonať právo prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003 iba v prípade, ak by toto porušenie sekundárneho práva tiež predstavovalo porušenie práv žiadateľa o azyl zakotvených v Charte základných práv.
74. Z týchto konštatovaní priamo vyplýva, že odovzdávajúci členský štát je pred odovzdaním žiadateľa o azyl povinný posúdiť, či existuje vážne nebezpečenstvo porušenia práv žiadateľa o azyl zakotvených v Charte základných práv v členskom štáte, ktorý je primárne zodpovedný. Iba týmto spôsobom možno zaručiť, že odovzdávajúci členský štát bude uplatňovať nariadenie č. 343/2003 spôsobom, ktorý je v súlade so základnými právami. Osobitnú povinnosť posúdiť, či prijímajúci členský štát dodržiava jednotlivé ustanovenia smerníc 2003/9, 2004/83 a 2005/85 a nariadenia č. 343/2003, však treba odmietnuť.
75. Povinnosť členského štátu posúdiť, či je odovzdanie žiadateľov o azyl do iného členského štátu v súlade so základnými právami, však neznamená, že odovzdávajúci členský štát musí pred odovzdaním každého žiadateľa o azyl aktívne zisťovať, či sú práva žiadateľa o azyl zakotvené v Charte základných práv v prijímajúcom členskom štáte skutočne zaručené. Pri posudzovaní otázky, či existuje nebezpečenstvo, že základné práva žiadateľa o azyl budú v primárne zodpovednom členskom štáte porušené, členské štáty môžu vychádzať z vyvrátiteľnej domnienky, že základné práva žiadateľa o azyl budú v členskom štáte, ktorý je primárne zodpovedný, dodržané.
76. Legitimita takejto vyvrátiteľnej domnienky podľa práva Európskej únie po prvé vyplýva z toho, že zaobchádzanie so žiadateľmi o azyl a posúdenie ich žiadostí podľa smerníc 2003/9, 2004/83 a 2005/85 musí v každom členskom štáte spĺňať podstatné minimálne normy. Okrem toho všetky členské štáty musia dodržiavať Chartu základných práv(22) a – ako zmluvné štáty – EDĽP a Ženevský dohovor, a preto musia tiež rešpektovať základné práva a ľudské práva žiadateľov o azyl, ktoré sú v nich zakotvené. Vzhľadom na vysokú úroveň ochrany, ktorá je takto (právne) zaručená, sa javí byť primerané vychádzať v súvislosti s odovzdaním žiadateľov o azyl z vyvrátiteľnej domnienky, že v členskom štáte, ktorý je primárne zodpovedný za ich žiadosť o azyl, sa s týmito žiadateľmi o azyl bude zaobchádzať spôsobom, ktorý je v súlade s ľudskými právami a základnými právami.(23) Odôvodnenie č. 2 nariadenia č. 343/2003 v tomto smere výslovne stanovuje, že členské štáty, z ktorých každý dodržiava zásadu zákazu vyhostenia alebo vrátenia, sa považujú za bezpečné krajiny pre štátnych príslušníkov tretích krajín.(24)
77. Ak sa však členské štáty rozhodnú uplatniť takúto vyvrátiteľnú domnienku, musia dodržať zásadu efektivity, podľa ktorej výkon práv priznaných právom Európskej únie nesmie byť prakticky znemožnený alebo neprimerane sťažený.(25) Ak sa teda členské štáty rozhodnú stanoviť vyvrátiteľnú domnienku, žiadateľom o azyl sa musí procesne umožniť túto domnienku skutočne vyvrátiť. Vzhľadom na zásadu procesnej autonómie členských štátov(26) je však konkrétna forma dostupných dôkazov a vymedzenie pravidiel a zásad hodnotenia dôkazov vecou vnútroštátnych právnych poriadkov jednotlivých členských štátov, pričom výkon práv zakotvených v Charte základných práv nesmie byť prakticky znemožnený alebo neprimerane sťažený.
78. Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné na prvú otázku odpovedať v tom zmysle, že členský štát, ktorý chce na základe nariadenia č. 343/2003 odovzdať žiadateľa o azyl do členského štátu, ktorý je primárne zodpovedný za posúdenie žiadosti o azyl, je povinný posúdiť, či existuje vážne nebezpečenstvo porušenia práv žiadateľa o azyl zakotvených v Charte základných práv v tomto primárne zodpovednom členskom štáte. Odovzdávajúci členský štát nemá osobitnú povinnosť posúdiť, či prijímajúci členský štát dodržiava jednotlivé ustanovenia smerníc 2003/9, 2004/83 a 2005/85 a nariadenia č. 343/2003. Pri posudzovaní otázky, či existuje nebezpečenstvo, že základné práva žiadateľa o azyl môžu byť v členskom štáte, ktorý je primárne zodpovedný, porušené, členské štáty môžu vychádzať z vyvrátiteľnej domnienky, že základné práva žiadateľa o azyl budú v členskom štáte, ktorý je primárne zodpovedný, dodržané.
VII – Návrh
79. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na predložené prejudiciálne otázky takto:
1. Členský štát je povinný vykonať svoje právo prevziať zodpovednosť za posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 343/2003 z 18. februára 2003 ustanovujúceho kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov, ak sa preukáže, že odovzdanie do členského štátu, ktorý je primárne zodpovedný podľa článku 3 ods. 1 v spojení s ustanoveniami uvedenými v kapitole III nariadenia č. 343/2003 by spôsobilo žiadateľovi o azyl vážne nebezpečenstvo porušenia jeho práv zakotvených v Charte základných práv. Naproti tomu vážne nebezpečenstvo porušenia jednotlivých ustanovení smernice Rady 2003/9/ES z 27. januára 2003, ktorou sa ustanovujú minimálne normy pre prijímanie žiadateľov o azyl, smernice Rady 2004/83/ES z 29. apríla 2004 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany, smernice Rady 2005/85/ES z 1. decembra 2005 o minimálnych štandardoch pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca alebo nariadenia č. 343/2003 v primárne zodpovednom členskom štáte, ktoré zároveň nepredstavuje porušenie základných práv žiadateľa o azyl, ktorý má byť odovzdaný, zakotvených v Charte základných práv, nepostačuje na vznik povinnosti vykonať právo prevziať zodpovednosť za toto posúdenie podľa článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003.
2. Členský štát, ktorý chce na základe nariadenia č. 343/2003 odovzdať žiadateľa o azyl do členského štátu, ktorý je primárne zodpovedný za posúdenie žiadosti o azyl, je povinný posúdiť, či existuje vážne nebezpečenstvo porušenia práv tohto žiadateľa o azyl zakotvených v Charte základných práv v tomto primárne zodpovednom členskom štáte. Odovzdávajúci členský štát nemá osobitnú povinnosť posúdiť, či prijímajúci členský štát dodržiava jednotlivé ustanovenia smerníc 2003/9, 2004/83 a 2005/85 alebo nariadenia č. 343/2003. Pri posudzovaní otázky, či existuje nebezpečenstvo, že základné práva žiadateľa o azyl môžu byť v členskom štáte, ktorý je primárne zodpovedný, porušené, členské štáty môžu vychádzať z vyvrátiteľnej domnienky, že základné práva žiadateľa o azyl budú v členskom štáte, ktorý je primárne zodpovedný, dodržané.
(1) .
(2)  –	Ú. v. EÚ L 50, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 109.
(3)  –	Okrem nariadenia a smerníc, ktoré sú tu spomenuté, existuje mnoho ďalších aktov sekundárneho práva, ktoré sa týkajú vytvárania spoločného azylového systému, politiky legálneho prisťahovalectva a boja proti ilegálnemu prisťahovalectvu, ako napríklad nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 439/2010 z 19. mája 2010, ktorým sa zriaďuje Európsky podporný úrad pre azyl (Ú. v. EÚ L 132, s. 11), a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území (Ú. v. EÚ L 348, s. 98).
(4)  –	Ú. v. ES L 212, s. 12; Mim. vyd. 19/004, s. 162.
(5)  –	Ú. v. EÚ L 31, s. 18; Mim. vyd. 19/006, s. 101.
(6)  –	Ú. v. EÚ L 304, s. 2; Mim. vyd. 19/007, s. 96.
(7)  –	Ú. v. EÚ L 326, s. 13.
(8)  –	Na základe Dohody medzi Európskym spoločenstvom a Švajčiarskou konfederáciou o kritériách a mechanizmoch na určenie štátu zodpovedného za preskúmanie žiadosti o azyl podanej v členskom štáte alebo vo Švajčiarsku (Ú. v. EÚ L 53, 2008, s. 5) sa Švajčiarska konfederácia podieľa na systéme Únie na určenie štátov zodpovedných za žiadosti o azyl. Podľa článku 5 ods. 2 tejto dohody má Švajčiarska konfederácia právo predložiť vyjadrenia alebo písomné pripomienky Súdnemu dvoru v prípadoch, ak sa súd členského štátu obráti na Súdny dvor s prejudiciálnou otázkou, ktorá sa týka výkladu nariadenia č. 343/2003.
(9)  –	Rozsudok z 2. decembra 2008, K.R.S. v. Spojené kráľovstvo (sťažnosť č. 32733/08).
(10)  –	Rozsudok z 21. januára 2011, M.S.S. v. Belgicko a Grécko (sťažnosť č. 30696/09).
(11)  –	Pozri bod 142 a nasl. návrhov, ktoré som predniesla 22. septembra 2011 vo veci N.S., C‑411/10, už citovaných v bode 4 vyššie.
(12)  –	Tamže, bod 95 a nasl.
(13)  –	Vzhľadom na to, že zákaz vrátenia podľa článku 33 Ženevského dohovoru sa vzťahuje na utečencov, rozsah ochrany poskytovanej článkom 18 Charty základných práv v tomto smere je ovplyvnený pojmom „utečenec“ v Ženevskom dohovore (pozri JARASS, D.: Charta der Grundrechte der Europäischen Union . München 2010, článok 18, bod 5). V kontexte zákazu vrátenia podľa článku 33 Ženevského dohovoru pojem „utečenec“ zahŕňa nielen osoby, ktorým už bolo priznané postavenie utečenca, ale aj osoby, ktoré spĺňajú podmienky na priznanie postavenia utečenca. Pozri LAUTERPACHT, E., BETHLEHEM, D.: The scope and content of the principle of non-refoulement: Opinion. In: FELLER, E., TÜRK, V., NICHOLSON, F. (ed.): Refugee Protection in International Law . Cambridge 2003, s. 87, 116 a nasl.
(14)  –	Pozri LAUTERPACHT, E., BETHLEHEM, D.: c. d., s. 122, a HAILBRONNER, K.: Asyl‑ und Ausländerrecht . 2. vydanie. Stuttgart 2008, bod 655.
(15)  –	Pozri bod 111 a nasl. návrhov, ktoré som predniesla vo veci N.S., už citovaných v bode 4 vyššie.
(16)  –	Tamže, bod 117 a nasl.
(17)  –	Pokiaľ ide o základné práva žiadateľov o azyl zakotvené v článku 1 a v článku 4 Charty základných práv, táto povinnosť vyplýva z pozitívnej ochrannej funkcie, ktorá je neoddeliteľnou súčasťou týchto základných práv. Pokiaľ ide o článok 18 Charty základných práv, táto povinnosť vyplýva zo skutočnosti, že toto základné právo poskytuje ochranu nielen pred priamym, ale aj nepriamym vrátením do prenasledujúceho štátu. Pozri bod 112 a nasl. návrhov, ktoré som predniesla vo veci N.S., už citovaných v bode 4 vyššie. Okrem toho článok 19 ods. 2 Charty v tejto súvislosti výslovne stanovuje, že nikto nesmie byť vysťahovaný, vyhostený ani vydaný do štátu, v ktorom existuje vážne riziko, že bude vystavený trestu smrti, mučeniu alebo inému neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu.
(18)  –	Podľa ustálenej judikatúry je pri výklade ustanovenia práva Európskej únie potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a cieľ sledovaný pravidlami, ktorých je súčasťou; pozri rozsudok z 29. januára 2009, Petrosian a i., C‑19/08, Zb. s. I‑495, bod 34.
(19)  –	Pozri odôvodnenie č. 3 a nasl. nariadenia č. 343/2003.
(20)  –	Pozri článok 6 ods. 1, články 7 a 8 a článok 9 ods. 1 a 2 nariadenia č. 343/2003.
(21)  –	Článok 10 nariadenia č. 343/2003. Táto povinnosť však končí po 12 mesiacoch odo dňa protiprávneho vstupu.
(22)  –	Pokiaľ ide o obsah a pôsobnosť Protokolu č. 30 o uplatňovaní Charty základných práv Európskej únie na Poľsko a Spojené kráľovstvo, pozri bod 167 a nasl. návrhov, ktoré som predniesla vo veci N.S., už citovaných v bode 4 vyššie.
(23)  –	Napríklad vo svojom rozhodnutí z 2. decembra 2008, K.R.S. v. Spojené kráľovstvo (sťažnosť č. 32733/08), Európsky súd pre ľudské práva rozhodol, že treba predpokladať, že Grécko dodrží povinnosti podľa smerníc 2005/85 a 2003/9.
(24)  –	Pozri tiež v tejto súvislosti Protokol (č. 24) o azyle pre štátnych príslušníkov členských štátov Európskej únie pripojený k Zmluve o Európskej únii a k Zmluve o fungovaní Európskej únie. Tento protokol v prvom rade stanovuje, že vzhľadom na úroveň ochrany základných práv a slobôd členskými štátmi Európskej únie sa majú členské štáty považovať za bezpečné krajiny pôvodu vo vzájomných vzťahoch pri všetkých právnych a praktických dôvodoch týkajúcich sa záležitostí azylu. Za týchto okolností tento protokol následne stanovuje, že žiadosť o azyl podanú štátnym príslušníkom členského štátu je možné v inom členskom štáte zohľadniť alebo vyhlásiť za prípustnú iba za veľmi prísnych podmienok stanovených v protokole.
(25)  –	Pozri rozsudky z 8. júla 2010, Bulicke, C‑246/09, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 25, z 2. februára 2008, Kempter, C‑2/06, Zb. s. I‑411, bod 57, zo 7. júla 2007, van der Weerd a i., C‑222/05 až C‑225/05, Zb. s. I‑4233, bod 28, a z 13. marca 2007, Unibet, C‑432/05, Zb. s. I‑2271, bod 43.
(26)  –	Pokiaľ ide o význam tejto zásady pre uplatňovanie ustanovení nariadenia č. 343/2003, pozri rozsudok Petrosian a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 18, body 47 a 52.