62016CC0306
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
prednesené 21. júna 2017 (
1
)
Vec C‑306/16
António Fernando Maio Marques da Rosa
proti
Varzim Sol– Turismo, Jogo e Animação, SA
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunal da Relação do Porto (Odvolací súd Porto, Portugalsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 2003/88 – Článok 5 – Týždenný čas odpočinku – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca aspoň jeden deň odpočinku za obdobie siedmich dní – Práca na zmeny – Obdobie viac ako šiestich po sebe idúcich pracovných dní“
I. Úvod
1.
Predmetom prejednávanej veci je návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunal da Relação do Porto (Odvolací súd Porto, Portugalsko), a ktorý sa týka výkladu článku 5 smernice 93/104/ES (
2
) a článku 5 smernice 2003/88/ES (
3
) o týždennom čase odpočinku, ako aj článku 31 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) o práve na spravodlivé a primerané pracovné podmienky. Vnútroštátny súd chce v podstate vedieť, či týždenný čas odpočinku, na ktorý má zamestnanec právo podľa týchto ustanovení, musí byť poskytnutý najneskôr siedmy deň nasledujúci po šiestich po sebe idúcich pracovných dňoch.
2.
V týchto návrhoch vysvetlím dôvody, pre ktoré sa domnievam, že na túto otázku treba odpovedať záporne a že podľa uvedených ustanovení deň týždenného odpočinku možno poskytnúť v ktorýkoľvek deň v rámci každého obdobia siedmich dní.
II. Právny rámec
A. Právo Únie
3.
Smernica 93/104 bola zrušená a nahradená smernicou 2003/88 s účinnosťou od 2. augusta 2004 (
4
). Skutkový stav sporu vo veci samej sa rationae temporis riadi čiastočne smernicou 93/104 a čiastočne smernicou 2003/88 (
5
).
4.
Článok 5 smernice 93/104 s názvom „Týždenný čas odpočinku“ stanovuje:
„Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie toho, aby za každé obdobie 7 dní mal pracovník nárok na minimálny neprerušovaný odpočinok v trvaní 24 hodín plus 11‑hodinový denný odpočinok uvedený v článku 3.
V prípade, že je to zdôvodnené objektívnymi, technickými alebo organizačnými podmienkami, môže sa uplatňovať minimálny čas odpočinku 24 hodín.“
5.
Článok 5 smernice 2003/88 identicky opakuje znenie článku 5 smernice 93/104 (
6
).
B. Portugalské právo
1. Zákonník práce z roku 2003
6.
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že smernica 93/104 bola prebratá do portugalského právneho poriadku počas prijatia Código do Trabalho 2003 (
7
) (Zákonník práce z roku 2003). Tento zákonník vo svojom článku 205 ods. 1 stanovuje (
8
):
„Zamestnanec má právo aspoň na jeden deň odpočinku za týždeň.“
7.
Článok 206 ods. 1 uvedeného zákonníka stanovuje:
„Vo všetkých alebo v niektorých týždňoch roka možno priznať pol dňa alebo jeden deň odpočinku okrem dňa týždenného odpočinku stanoveného zákonom.“
8.
Článok 207 ods. 1 uvedeného zákonníka stanovuje:
„Ku dňu povinného týždenného odpočinku sa pripája obdobie 11 hodín, ktoré zodpovedá minimálnej dobe denného odpočinku upravenej v článku 176.“
2. Zákonník práce z roku 2009
9.
Smernica 2003/88 bola prebratá do portugalského právneho poriadku počas prijatia Código do Trabalho 2009 (
9
) (Zákonník práce z roku 2009).
10.
Článok 232 uvedeného zákonníka vo svojich odsekoch 1 a 3 stanovuje:
„1.   Zamestnanec má právo aspoň na jeden deň odpočinku za týždeň.
…
3.   Kolektívnou zmluvou alebo pracovnou zmluvou možno stanoviť dodatočné obdobie týždenného odpočinku s prerušením alebo bez prerušenia vo všetkých alebo niektorých týždňoch v roku.“
11.
Článok 233 ods. 1 a 2 uvedeného zákonníka znie takto:
„1.   Povinné obdobie týždenného odpočinku a 11‑hodinové obdobie, ktoré zodpovedá dennému odpočinku, stanovené v článku 214, sa musia čerpať za sebou.
2.   11‑hodinové obdobie v zmysle predchádzajúceho odseku sa považuje za úplne alebo čiastočne zahrnuté do dodatočného týždenného odpočinku, ktorý sa čerpá po povinnom týždennom odpočinku.“
3. Podnikové dohody
12.
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že pracovnoprávny vzťah medzi účastníkmi sporu vo veci samej sa riadil aj dvomi podnikovými dohodami z rokov 2002 a 2003. (
10
) Tieto dohody najmä stanovovali, že zamestnanec zastávajúci miesto žalobcu vo veci samej má právo na dva po sebe idúce dni týždenného odpočinku.
III. Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie pred Súdnym dvorom
13.
Žalobca vo veci samej, pán Maio Marques da Rosa, bol zamestnaný od roku 1991 do roku 2014 – od roku 1999 ako pokladník – žalovanou spoločnosťou, spoločnosťou Varzim Sol– Turismo, Jogo e Animação, SA (ďalej len „Varzim Sol“), ktorá vlastní a prevádzkuje kasíno v Portugalsku. Kasíno je otvorené každý deň s výnimkou 24. a 25. decembra, počas niekoľkých hodín od popoludnia až do rána.
14.
V rozhodnom čase rozvrhy zamestnancov spoločnosti Varzim Sol plniacich úlohy v herňách stanovovali dva po sebe idúce dni odpočinku. Pokladníci, vrátane žalobcu, pracovali na zmeny podľa 4 rozvrhov existujúcich v súlade s rozvrhom práce, ktorý vopred určila a uverejnila Varzim Sol.
15.
V rokoch 2008 a 2009 žalobca niekedy pracoval sedem po sebe idúcich dní. Od roku 2010 Varzim Sol zmenila časové intervaly, takže zamestnanci nepracujú viac ako šesť po sebe idúcich dní.
16.
Pracovná zmluva žalobcu skončila 16. marca 2014.
17.
Žalobca podal proti spoločnosti Varzim Sol žalobu v podstate o určenie, že táto spoločnosť mu neposkytla dni povinného odpočinku, na ktoré mal podľa svojho názoru právo podľa portugalskej právnej úpravy a podnikových dohôd. V tejto súvislosti požadoval náhradu škody zodpovedajúcu príslušnej odmene za odpracovanú prácu nadčas za siedme z po sebe idúcich dní, počas ktorých musel pracovať a za neposkytnutie druhého dňa týždenného odpočinku, ako aj za neposkytnuté dni náhradného odpočinku.
18.
Keďže prvostupňový súd zamietol jeho žalobu, žalobca sa odvolal na Tribunal da Relação do Porto (Odvolací súd Porto).
19.
Pretože odvolací súd mal pochybnosti o výklade článku 5 smernice 93/104 a článku 5 smernice 2003/88, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Musí sa v prípade zamestnancov s viaczmenným pracovným režimom a so striedavými dobami odpočinku zamestnaných v prevádzke, ktorá je otvorená každý deň v týždni, ale v ktorej sa nepracuje nepretržite počas 24 hodín, vzhľadom na článok 5 [smerníc 93/104 a 2003/88], ako aj článok 31 [Charty] deň povinného odpočinku, na ktorý má zamestnanec nárok, nevyhnutne poskytnúť v rámci každého obdobia siedmich dní, teda najneskôr v siedmy deň po šiestich po sebe idúcich pracovných dňoch?
2.
Je v súlade s uvedenými smernicami a ustanoveniami výklad, podľa ktorého si zamestnávateľ v súvislosti s týmito zamestnancami môže vybrať dni, v ktorých poskytne zamestnancovi v rámci každého týždňa odpočinok, na ktorý má zamestnanec nárok, takže zamestnanca možno nútiť, aby bez odmeny za prácu nadčas odpracoval až 10 po sebe idúcich dní (okrem iného od stredy jedného týždňa po odpočinku v pondelok a utorok do piatku ďalšieho týždňa, po ktorom nasleduje odpočinok v sobotu a nedeľu)?
3.
Je v súlade s uvedenými smernicami a ustanoveniami výklad, podľa ktorého možno 24‑hodinové obdobie nepretržitého odpočinku poskytnúť v ktorýkoľvek kalendárny deň určitého obdobia siedmich kalendárnych dní a nasledujúce 24‑hodinové obdobie nepretržitého odpočinku (ku ktorému sa pripočíta 11‑hodinový denný odpočinok) tiež možno poskytnúť v ktorýkoľvek kalendárny deň obdobia siedmich kalendárnych dní, ktoré nasleduje po vyššie uvedenom období?
4.
Je v súlade s uvedenými smernicami a ustanoveniami – aj s prihliadnutím na článok 16 písm. a) smernice [2003/88] – výklad, podľa ktorého zamestnanec namiesto toho, aby čerpal 24‑hodinové obdobie nepretržitého odpočinku (ku ktorému sa pripočíta 11‑hodinový denný odpočinok) za každé obdobie siedmich dní, môže čerpať dve 24‑hodinové obdobia nepretržitého odpočinku, ktoré môžu, ale nemusia ísť po sebe, v ktoromkoľvek zo štyroch kalendárnych dní určitého referenčného obdobia 14 kalendárnych dní?“
20.
Písomné pripomienky predložili žalobca vo veci samej, Varzim Sol, portugalská, maďarská, poľská, fínska a švédska vláda, ako aj Európska komisia. Na pojednávaní, ktoré sa konalo 5. apríla 2017, Varzim Sol, portugalská vláda, ako aj Komisia predniesli svoje ústne pripomienky.
IV. Analýza
A. O predmete prejudiciálnych otázok a ustanoveniach práva Únie, ktoré treba vyložiť
1. O prvej až tretej prejudiciálnej otázke
21.
Svojou prvou až treťou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 5 smernice 93/104 a článok 5 smernice 2003/88, ako aj článok 31 Charty, majú vykladať v tom zmysle, že obdobie týždenného odpočinku, na ktoré má pracovník právo, sa musí poskytnúť najneskôr siedmy deň nasledujúci po šiestich po sebe idúcich pracovných dňoch alebo či si zamestnávateľ v každom období siedmich dní môže vybrať okamih, na ktorý pripadá obdobie týždenného odpočinku.
22.
Na úvod treba uviesť, že na skutkový stav sporu vo veci samej sa sčasti vzťahujú ustanovenia smernice 93/104, ktorá bola účinná až do 1. augusta 2004, a sčasti ustanovenia smernice 2003/88, ktorá s účinnosťou od 2. augusta 2004 pristúpila ku kodifikácii ustanovení smernice 93/104 (
11
). Keďže však články 5 uvedených smerníc majú zhodné znenie (
12
) a odpovede, ktoré treba dať na prvé tri otázky položené vnútroštátnym súdom sú z dôvodu tejto zhody rovnaké bez ohľadu na to, ktorá smernica sa uplatňuje, je namieste na účely odpovede na tieto otázky odkázať iba na ustanovenia smernice 2003/88. (
13
) Navyše z toho istého dôvodu sa treba domnievať, že výklad článku 5 smernice 93/104 poskytnutý Súdnym dvorom v celom rozsahu platí pre článok 5 smernice 2003/88. (
14
)
23.
Okrem toho treba uviesť, že prvá otázka sa špecificky týka „prípad[u] zamestnancov s viaczmenným pracovným režimom a so striedavými dobami odpočinku zamestnaných v prevádzke, ktorá je otvorená každý deň v týždni, ale v ktorej sa nepracuje nepretržite počas 24 hodín“. Táto formulácia nastoľuje otázku toho, ako je v tejto veci prípadne relevantný článok 17 ods. 4 písm. a) smernice 2003/88, podľa ktorého sa možno odchýliť okrem iného od článku 5 tej istej smernice v prípade práce na zmeny. (
15
)
24.
Vnútroštátny súd však neuvádza, či sa domnieva, že žalobcu vo veci samej treba v rámci jeho zamestnania v spoločnosti Varzim Sol považovať za pracovníka na zmeny v zmysle článku 2 bodu 6 smernice 2003/88 a/alebo za zamestnanca, ktorý vykonával u tejto spoločnosti prácu na zmeny v zmysle článku 2 bodu 5 tejto smernice. (
16
) Navyše vnútroštátny súd neuvádza žiadnu skutočnosť nasvedčujúcu tomu, že portugalské právo stanovuje pre prácu na zmeny odchýlky od článku 5 smernice 2003/88, ktoré povoľuje článok 17 ods. 4 písm. a) tejto smernice (
17
). Tento súd totiž nijako neodkazuje ani na uvedený článok, ani na ustanovenia portugalského práva o pracovníkoch na zmeny, na ktoré sa odvoláva žalobca (
18
).
25.
Za týchto okolností vychádzam z predpokladu, že portugalské právo neupravuje odchýlky od článku 5 smernice 2003/88 v prípade práce na zmeny (
19
) v súlade s článkom 17 ods. 4 písm. a) tejto smernice a že toto ustanovenie preto nie je relevantné pre rozhodnutie sporu vo veci samej.
26.
Okrem toho treba konštatovať, že vnútroštátny súd neuvádza ani skutočnosti, podľa ktorých by podnikové dohody, ktorými sa riadi pracovnoprávny vzťah medzi účastníkmi sporu vo veci samej, obsahovali ustanovenia odchyľujúce sa od článku 5 smernice 2003/88 v súlade s jej článkom 18. (
20
) Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu naopak vyplýva, že tieto dohody poskytovali žalobcovi právo na jeden dodatočný deň týždenného odpočinku navyše ku dňu týždenného odpočinku stanovenému v článku 5 smernice 2003/88. (
21
) Inými slovami, tieto dohody priznávali žalobcovi širšiu ochranu ako stanovuje uvedený článok 5. (
22
)
27.
Vzhľadom na uvedené sa domnievam, že prvé tri prejudiciálne otázky sa netýkajú prípadu, keď vnútroštátne právo alebo kolektívne zmluvy povoľujú odchýlky od článku 5 smernice 2003/88 v súlade s článkom 17 ods. 4 písm. a) resp. článkom 18 uvedenej smernice, ale skôr „východiskovej situácie“, ktorá sa riadi iba článkom 5 tejto smernice. Samotný vnútroštátny súd totiž uvádza, že ustanovenia zákonníkov práce z roku 2003 a z roku 2009 a ustanovenia podnikových dohôd uplatniteľných vo veci samej treba vykladať v súlade s článkom 5 uvedenej smernice.
28.
Napokon treba uviesť, že svojou druhou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta na to, či je v súlade s článkom 5 smernice 2003/88 a článkom 31 Charty situácia, keď pracovník môže byť povinný pracovať až desať po sebe idúcich pracovných dní „bez odmeny za prácu nadčas“.
29.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že s výnimkou osobitného prípadu uvedeného v článku 7 ods. 1 smernice 2003/88 v oblasti platenej ročnej dovolenky, sa táto smernica obmedzuje na úpravu niektorých aspektov organizácie pracovného času, takže sa v zásade neuplatňuje na odmeny pracovníkov. (
23
) Otázka, či a prípadne v akom rozsahu má žalobca právo, ako to tvrdí, (
24
) na odmenu za prácu nadčas teda nezávisí od smernice 2003/88, ale prípadne od príslušných ustanovení vnútroštátneho práva, ako aj uplatniteľných podnikových dohôd.
30.
Na záver sa domnievam, že prvú až tretiu otázku treba chápať tak, že smerujú v podstate k určeniu, či sa článok 5 smernice 2003/88 a článok 31 Charty majú vykladať v tom zmysle, že sa obdobie týždenného času odpočinku musí poskytnúť najneskôr siedmy deň nasledujúci po šiestich po sebe idúcich pracovných dňoch.
2. O štvrtej prejudiciálnej otázke
31.
Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta na to, ako treba vykladať článok 16 písm. a) smernice 2003/88, podľa ktorého môžu členské štáty stanoviť pre uplatňovanie článku 5 referenčné obdobie nepresahujúce 14 dní. (
25
)
32.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd neuviedol žiadnu skutočnosť, ktorá by nasvedčovala tomu, že Portugalská republika využila možnosť uvedenú v článku 16 písm. a) smernice 2003/88 stanoviť takéto referenčné obdobie pre uplatňovanie článku 5 tejto smernice. Tak žalobca vo veci samej, ako aj portugalská vláda a Komisia uvádzajú, že portugalská právna úprava si nezvolila túto možnosť.
33.
Za týchto okolností navrhujem Súdnemu dvoru, aby v súlade s ustálenou judikatúrou vyslovil, že štvrtá otázka je neprípustná. (
26
)
B. O výklade článku 5 smernice 2003/88 a článku 31 ods. 2 Charty
34.
Podľa článku 5 smernice 2003/88 sú členské štáty povinné zabezpečiť, aby za každé obdobie siedmich dní mal pracovník nárok na minimálny neprerušovaný odpočinok v trvaní aspoň 24 hodín (ďalej len „obdobie týždenného času odpočinku“) plus jedenásťhodinový denný odpočinok uvedený v článku 3 tejto smernice.
35.
Žalobca a portugalská vláda v podstate tvrdia, že podľa článku 5 smernice 2003/88 musí byť obdobie týždenného času odpočinku poskytnuté najneskôr siedmy deň, ktorý nasleduje po šiestich po sebe idúcich pracovných dňoch. Naopak Varzim Sol, maďarská vláda, poľská vláda, fínska vláda a švédska vláda, ako aj Komisia sa v podstate domnievajú, že toto ustanovenie vyžaduje iba to, aby obdobie odpočinku v trvaní aspoň 35 hodín (
27
) bolo poskytnuté za každé obdobie siedmich dní a teda že obdobie týždenného času odpočinku môže pripadnúť na ktorýkoľvek deň počas tohto sedemdňového obdobia.
36.
Najprv treba uviesť, že výraz „za každé obdobie siedmich dní“ nachádzajúci sa v článku 5 smernice 2003/88 neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov a že ho teda podľa judikatúry Súdneho dvora treba vykladať autonómne a jednotne v celej Únii. (
28
)
37.
Z dôvodov vysvetlených nižšie sa pripájam k výkladu, podľa ktorého článok 5 smernice 2003/88 nevyžaduje, aby obdobie týždenného času odpočinku bolo nevyhnutne poskytnuté najneskôr siedmy deň, ktorý nasleduje po šiestich po sebe idúcich pracovných dňoch, ale podľa ktorého z tohto ustanovenia vyplýva, že toto obdobie treba poskytnúť v rámci každého obdobia siedmich dní. Tento výklad znamená, že podľa uvedeného ustanovenia pracovník v zásade môže byť povinný pracovať až 12 po sebe idúcich dní, (
29
) pokiaľ sú dodržané ostatné minimálne požiadavky smernice 2003/88, najmä požiadavky týkajúce sa denného odpočinku a maximálneho týždenného pracovného času. (
30
)
38.
Po prvé si myslím, že tento záver vyplýva z doslovného chápania článku 5 smernice 2003/88. Výraz „za každé obdobie siedmich dní“ sa totiž netýka presného okamihu, v ktorom má nastať obdobie týždenného času odpočinku, ale odkazuje skôr na dobu (siedmich dní), v rámci ktorej sa tento týždenný čas odpočinku musí poskytnúť. Navyše znenie tohto ustanovenia sa nezmieňuje o „po sebe idúcich pracovných dňoch“, ale naopak vyžaduje, aby sa obdobie týždenného času odpočinku poskytlo za každé obdobie siedmich dní bez ohľadu na to, či a v akom rozsahu pracovník počas týchto siedmich dní pracoval. (
31
)
39.
Podľa môjho názoru z toho vyplýva, že pojem „obdobie siedmich dní“ nachádzajúci sa v článku 5 smernice 2003/88 neoznačuje obdobie, ktorého začiatok je variabilný v tom zmysle, že toto obdobie začína plynúť po ukončení každého obdobia týždenného času odpočinku, ako sa zrejme domnieva žalobca vo veci samej a portugalská vláda, ale skôr po sebe idúce fixné obdobia. (
32
)
40.
Po druhé treba uviesť, že v iných textoch práva Únie normotvorca Únie výslovne uložil členským štátom povinnosť zabezpečiť pracovníkom obdobie odpočinku po určitom čase. (
33
) Skutočnosť, že normotvorca Únie použil v článku 5 smernice 2003/88 flexibilnejšiu formuláciu podľa môjho názoru preukazuje, že nechcel stanoviť, aby sa obdobie týždenného času odpočinku uvedené v tomto článku poskytovalo až po určitom počte po sebe idúcich pracovných dní. (
34
) Dodávam, že výklad zastávaný žalobcom a portugalskou vládou, podľa ktorého článok 5 obmedzuje počet po sebe idúcich pracovných dní na šesť, nenachádza oporu v žiadnej z jazykových verzií smernice 2003/88. (
35
)
41.
Po tretie, práce na príprave smernice 93/104, ktorá bola nahradená smernicou 2003/88, (
36
) podľa môjho názoru potvrdzujú, že jej článok 5 má pracovníkom zabezpečiť minimálnu dobu odpočinku za týždeň, pričom ponecháva vnútroštátnym zákonodarcom a sociálnym partnerom určitú mieru voľnej úvahy pri organizácii pracovného času. (
37
) Toto chápanie je rovnako v pozadí dokumentov Komisie týkajúcich sa prebratia smerníc 93/104 a 2003/88 členskými štátmi. (
38
) Navyše, hoci pôvodná verzia článku 5 smernice 93/104 spomínala nedeľný odpočinok, toto ustanovenie sa napokon obmedzilo na to, že stanovilo, že minimálny týždenný čas odpočinku „v zásade“ zahŕňa nedeľu. (
39
)
42.
Napokon sa domnievam, že stanoviť obdobie týždenného času odpočinku v rámci každého obdobia siedmich dní je v súlade so základným cieľom smernice 2003/88, ktorý uviedol Súdny dvor, a to cieľom účinne chrániť bezpečnosť a zdravie pracovníkov. (
40
) V tejto súvislosti treba poznamenať, že článok 5 smernice 2003/88 predstavuje iba základné pravidlo, ktoré sa uplatňuje na každého pracovníka a ktoré dopĺňajú osobitné pravidlá pre sektory činnosti vyznačujúce sa určitou náročnosťou alebo osobitnými rizikami. (
41
)
43.
Pokiaľ ide o článok 31 Charty, ktorého sa tiež týkajú prejudiciálne otázky, treba uviesť, že podľa odseku 2 tohto článku má každý pracovník okrem iného právo na doby týždenného času odpočinku. Z vysvetliviek ku Charte (
42
) však vyplýva, že uvedený odsek sa zakladá na smernici 93/104, ako aj na článku 2 Európskej sociálnej charty (
43
) a na bode 8 Charty práv pracovníkov Spoločenstva. (
44
)
44.
Za týchto okolností sa treba domnievať, že pokiaľ ide o právo na týždenný čas odpočinku, pôsobnosť článku 31 ods. 2 Charty zodpovedá pôsobnosti článku 5 smernice 2003/88. Z toho vyplýva, že článok 31 ods. 2 Charty nemôže na účely požadovaného výkladu článku 5 smernice 2003/88 poskytnúť žiadne ďalšie užitočné informácie.
45.
Vzhľadom na uvedené sa domnievam, že článok 5 smernice 2003/88 a článok 31 Charty sa majú vykladať v tom zmysle, že nevyžadujú, aby obdobie odpočinku bolo poskytnuté najneskôr siedmy deň po šiestich po sebe idúcich pracovných dňoch, ale že vyžadujú, aby takéto obdobie bolo poskytnuté v rámci každého obdobia siedmich dní. Pripomínam, že tento výklad platí aj pre článok 5 smernice 93/104. (
45
) Uvedený výklad znamená, že podľa týchto ustanovení môže byť pracovník v zásade povinný pracovať až 12 po sebe idúcich dní, pokiaľ sú dodržané ostatné minimálne požiadavky smernice 2003/88, najmä požiadavky týkajúce sa denného odpočinku a maximálneho týždenného pracovného času. (
46
)
46.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že vzhľadom na minimálnu povahu harmonizácie, ktorú vykonáva smernica 2003/88, sú členské štáty naďalej oprávnené prijímať vnútroštátne ustanovenia priznávajúce pracovníkom, pokiaľ ide o týždenný čas odpočinku, širšiu ochranu než poskytuje smernica 2003/88. Ako to výslovne vyplýva z článku 15 tejto smernice, táto smernica nemá vplyv na právo členských štátov uplatňovať alebo prijímať zákony, iné právne predpisy alebo správne opatrenia, ktoré sú priaznivejšie pre ochranu bezpečnosti a zdravia pracovníkov. (
47
) Prináleží vnútroštátnemu súdu, aby určil, či a v akom rozsahu sú takéto priaznivejšie ustanovenia stanovené portugalskou právnou úpravou (
48
) a/alebo podnikovými dohodami, ktoré sa uplatňujú v spore vo veci samej. (
49
)
V. Návrh
47.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Tribunal da Relação do Porto (Odvolací súd Porto, Portugalsko), takto:
Článok 5 smernice Rady 93/104/ES z 23. novembra 1993 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času, článok 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času, a článok 31 Charty základných práv Európskej únie sa majú vykladať v tom zmysle, že tieto ustanovenia nevyžadujú, aby obdobie týždenného času odpočinku bolo poskytnuté najneskôr siedmy deň po šiestich po sebe idúcich pracovných dňoch, ale vyžadujú, aby toto obdobie bolo poskytnuté v rámci každého obdobia siedmich dní.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Smernica Rady z 23. novembra 1993 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. ES L 307, 1993, s. 18; Mim. vyd. 05/002, s. 197), zmenená a doplnená smernicou 2000/34/ES Európskeho parlamentu a Rady z 22. júna 2000 (Ú. v. ES L 195, 2000, s. 41; Mim. vyd. 05/004, s. 27).
(
3
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. ES L 299, 2003, s. 9; Mim. vyd. 05/004, s. 381).
(
4
)	Pozri články 27 a 28 smernice 2003/88.
(
5
)	Vec sama sa týka obdobia rokov 1991 až 2014. Pozri body 13 až 17 a 22 nižšie.
(
6
)	Vo svojej pôvodnej verzii článok 5 smernice 93/104 vo svojom druhom odseku stanovoval, že „minimálny čas odpočinku uvedený v prvom pododseku v zásade zahŕňa nedeľu“. Tento odsek bol však zrušený smernicou 2000/34/ES Európskeho parlamentu a Rady z 22. júna 2000, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 93/104/ES o niektorých aspektoch organizácie pracovného času, a ktorá sa vzťahuje na sektory a činnosti vylúčené z uvedenej smernice (Ú. v. ES L 195, 2000, s. 41; Mim. vyd. 05/004, s. 27), v nadväznosti na rozsudok z 12. novembra 1996, Spojené kráľovstvo/Rada (C‑84/94, EU:C:1996:431), ktorým Súdny dvor vyslovil neplatnosť uvedeného odseku.
(
7
)	Vnútroštátny súd odkazuje na článok 2 písm. f) zákona č. 99/2003 z 27. augusta 2003.
(
8
)	Portugalská vláda uvádza, že právo na týždenný odpočinok je zakotvené aj v článku 59 písm. d) ústavy Portugalskej republiky.
(
9
)	Vnútroštátny súd odkazuje na článok 2 písm. n) zákona č. 7/2009 z 12. februára 2009.
(
10
)	Podnikové dohody medzi spoločnosťou Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação, S.A., a združením Sindicato dos Profissionais de Banca de Casinos e outros (odborové združenie zamestnancov kasín a iných zamestnancov, Portugalsko), uverejnené v Boletim do Trabalho e do Emprego č. 22 z roku 2002 a v Boletim do Trabalho e do Emprego č. 29 z roku 2003 so zmenami a znením konsolidovaným v Boletim do Trabalho e do Emprego č. 31 z roku 2007.
(
11
)	Pozri odôvodnenie 1 smernice 2003/88 a bod 3 vyššie.
(
12
)	Pozri bod 5 vyššie.
(
13
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. novembra 2010, Fuß (C‑429/09, EU:C:2010:717, bod 32).
(
14
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. septembra 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, bod 22).
(
15
)	Pozri tiež článok 17 ods. 2 bod 2.3 písm. a) smernice 93/104.
(
16
)	Podľa uvedeného bodu 6 sa na účely smernice rozumie pracovníkom na zmeny „akýkoľvek pracovník, ktorého pracovný režim je súčasťou práce na zmeny“. Podľa uvedeného bodu 5 práca na zmeny je „akákoľvek metóda organizácie pracovného času na zmeny, pri ktorej pracovníci jeden druhého striedajú na rovnakých pracoviskách podľa určitého rozvrhnutia, vrátane rotujúceho rozvrhnutia, pričom pracovný čas môže byť nepretržitý, alebo prerušovaný a pre pracovníkov má dôsledok, že v priebehu určitej doby dní alebo týždňov pracujú v rôznom čase“. Pozri tiež článok 2 body 5 a 6, smernice 93/104.
(
17
)	Tak žalobca, ako aj Komisia tvrdia, že portugalský zákonodarca nevyužil možnosť upravenú v článku 17 ods. 4 písm. a) smernice 2003/88 odchýliť sa od článku 5 v prípade práce na zmeny, pričom toto tvrdenie nepoprel žiadny z účastníkov konania, ktorí predložili pripomienky Súdnemu dvoru. Varzim Sol a portugalská vláda všeobecnejšie tvrdia, že odchýlky predvídané v článkoch 17 a 18 smernice 2003/88 nie sú v tejto veci relevantné.
(
18
)	Žalobca sa odvoláva najmä na článok 189 ods. 5 zákonníka práce z roku 2003, a článok 221 ods. 5 zákonníka práce z roku 2009, zatiaľ čo žalovaná spoločnosť tvrdí, že tieto ustanovenia sa na žalobcu neuplatňujú, pretože sa na neho nevzťahoval režim nepretržitej práce na zmeny. Podľa písomných pripomienok žalobcu tieto ustanovenia v prípade práce na zmeny v nepretržitom pracovnom režime stanovujú právo na aspoň „jeden deň odpočinku v každom období siedmich dní“.
(
19
)	Podľa judikatúry Súdneho dvora platí, že na to, aby mohli členské štáty využiť možnosť uvedenú v článkoch 17 a 18 smernice 2003/88 odchýliť sa za určitých okolností od požiadaviek okrem iného článku 5 tejto smernice, sú tieto štáty povinné prijať rozhodnutie odvolať sa na tieto články. Pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. októbra 2010, Accardo a i. (C‑227/09, EU:C:2010:624, bod 51). Pozri tiež v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wathelet vo veci Hälvä a i. (C‑175/16, EU:C:2017:285, bod 89).
(
20
)	Podľa uvedeného článku 18 sa možno odchýliť okrem iného od článku 5 prostredníctvom kolektívnych zmlúv alebo dohôd uzavretých medzi sociálnymi partnermi na vnútroštátnej alebo regionálnej úrovni alebo v súlade s pravidlami ustanovenými týmito sociálnymi partnermi, prostredníctvom kolektívnych zmlúv alebo dohôd uzavretých medzi sociálnymi partnermi na nižšej úrovni, za podmienky, že príslušným pracovníkom sa poskytne rovnocenný náhradný čas odpočinku alebo, vo výnimočných prípadoch, kde z objektívnych dôvodov nie je možné poskytnúť taký čas odpočinku, sa im poskytne primeraná ochrana. Pozri tiež článok 17 ods. 3 smernice 93/104. Portugalská vláda uvádza, že portugalská právna úprava nestanovuje odchýlku od článku 5 smernice 2003/88 prostredníctvom dohody alebo kolektívnej zmluvy.
(
21
)	Pozri bod 12 vyššie.
(
22
)	Podľa článku 15 smernice 2003/88 táto smernica nemá vplyv okrem iného na právo členských štátov uprednostniť alebo umožniť uplatňovanie kolektívnych zmlúv alebo dohôd uzavretých medzi sociálnymi partnermi, ktoré sú priaznivejšie pre ochranu bezpečnosti a zdravia pracovníkov. Pozri v tejto súvislosti bod 46 nižšie.
(
23
)	Pozri rozsudok z 10. septembra 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, body 48 a 49 a citovaná judikatúra).
(
24
)	Pozri bod 17 vyššie.
(
25
)	Pozri tiež článok 16 bod 1 smernice 93/104.
(
26
)	V tejto súvislosti pozri rozsudok z 10. marca 2016, Safe Interenvíos (C‑235/14, EU:C:2016:154, bod 115), z ktorého okrem iného vyplýva, že vnútroštátny súd musí uviesť presné dôvody, ktoré ho viedli k tomu, že sa pýta na výklad niektorých ustanovení práva Únie a považuje za nevyhnutné položiť prejudiciálne otázky Súdnemu dvoru. Okrem toho Varzim Sol tvrdí, že formulácia štvrtej otázky, ktorá vychádza z návrhu tohto účastníka konania, obsahuje chybu v písaní spočívajúcu v tom, že číslovka „štyri“ nachádzajúca sa vo výraze „zo štyroch kalendárnych dní určitého…obdobia“ bola pridaná omylom. Pozri bod 19 vyššie. Vzhľadom na neprípustnosť otázky nepovažujem za vhodné, aby sa Súdny dvor vyjadroval k tejto záležitosti.
(
27
)	Teda 24 hodín týždenného odpočinku plus 11 hodín denného odpočinku podľa článku 3 smernice 2003/88. Podľa článku 5 druhého odseku uvedenej smernice sa môže uplatňovať minimálny čas odpočinku 24 hodín v prípade, že je to zdôvodnené objektívnymi, technickými alebo organizačnými podmienkami.
(
28
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. apríla 2012, DR a TV2 Danmark (C‑510/10, EU:C:2012:244, bod 33 a citovaná judikatúra). Chcem upozorniť, že výraz „za každé obdobie siedmich dní“ obsiahnutý v článku 5 smernice 2003/88 a v článku 5 smernice 93/104 sa nachádza v dohovoroch Medzinárodnej organizácie práce č. 14 a č. 106 o týždennom odpočinku (pre priemysel v prvom z nich a pre obchod a úradnícke povolania v druhom z nich), ktoré boli prijaté v Ženeve 17. novembra 1921 a 4. marca 1957. Pozri článok 2 ods. 1 dohovoru z roku 1921 a článok 6 ods. 1 dohovoru z roku 1957. Pozri tiež deviate odôvodnenie smernice 93/104 a odôvodnenie č. 6 smernice 2003/88 odkazujúce na zásady Medzinárodnej organizácie práce v oblasti organizácie pracovného času. Okrem toho pozri bod 10 dôvodovej správy k návrhu, ktorý viedol k prijatiu smernice 93/104, predloženému Komisiou 20. septembra 1990 [KOM(90) 317 v konečnom znení].
(
29
)	Napríklad od utorka daného týždňa, ktorý nasleduje po jednom dni odpočinku v pondelok, až do soboty nasledujúceho týždňa, po ktorej nasleduje jeden deň odpočinku v nedeľu. V takej situácii, ako je tá vo veci samej, keď vnútroštátna právna úprava alebo kolektívne zmluvy upravujú právo na dva po sebe idúce dni týždenného odpočinku, uvedený výklad znamená, že pracovník môže byť povinný pracovať až 10 po sebe idúcich dní. Pozri body 7, 10 a 12 vyššie.
(
30
)	Pozri články 3 a 6 uvedenej smernice.
(
31
)	K pojmom „pracovný čas“ a „čas odpočinku“ pozri článok 2 body 1 a 2 smernice 2003/88 a článok 2 body 1 a 2 smernice 93/104 a rozsudky z 3. októbra 2000, Simap (C‑303/98, EU:C:2000:528, bod 47), ako aj z 10. septembra 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, body 25 až 28 a citovaná judikatúra).
(
32
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 12. novembra 1996, Spojené kráľovstvo/Rada (C‑84/94, EU:C:1996:431, bod 62), v ktorom sa spomína „referenčné obdobie siedmich dní“. Chcem upozorniť, že pokiaľ ide o denný odpočinok upravený v článku 8 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 3820/85 z 20. decembra 1985 o zosúlaďovaní niektorých právnych predpisov v sociálnej oblasti, ktoré sa týkajú cestnej dopravy (Ú. v. ES L 370. 1985, s. 1; Mim. vyd. 05/001. s. 319), Súdny dvor rozhodol, že výraz „každých 24 hodín “, nachádzajúci sa v tomto článku, sa týka každého intervalu tohto trvania, ktorý začína v okamihu, keď vodič po období týždenného alebo denného odpočinku zapne tachograf. Pozri rozsudok z 2. júna 1994, Van Swieten (C‑313/92, EU:C:1994:219, body 22 až 27). Domnievam sa však, že tento výklad nemožno preniesť na článok 5 smernice 2003/88. Súdny dvor totiž v uvedenom rozsudku zdôraznil osobitný cieľ zabezpečiť bezpečnosť na cestách, ktorý nie je relevantný v kontexte smernice 2003/88.
(
33
)	Pozri najmä článok 8 ods. 6 druhý pododsek nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 561/2006 z 15. marca 2006 o harmonizácii niektorých právnych predpisov v sociálnej oblasti, ktoré sa týkajú cestnej dopravy, ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia Rady (EHS) č. 3821/85 a (ES) č. 2135/98 a zrušuje nariadenie Rady (EHS) č. 3820/85 (Ú. v. EÚ L 102, 2006, s. 1), ktorý stanovuje, že „týždenná doba odpočinku sa začne najneskôr na konci šiestich 24‑hodinových období od ukončenia predchádzajúcej doby týždenného odpočinku“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Pozri tiež článok 7 prvý odsek tohto nariadenia.
(
34
)	Pozri v tejto súvislosti odôvodnenie č. 15 smernice 2003/88, podľa ktorého vzhľadom na otázky, ktoré môžu vzniknúť pri organizovaní pracovného času sa zdá, že je žiaduce zabezpečiť pružnosť pri uplatňovaní určitých ustanovení tejto smernice a súčasne zabezpečiť dodržiavanie zásad ochrany zdravia a bezpečnosti pracovníkov.
(
35
)	S výnimkou verzie v maďarskom jazyku sa jednotlivé jazykové verzie smernice 2003/88 podľa môjho názoru delia do dvoch skupín. Väčšina verzií uvádza, že obdobie týždenného času odpočinku sa musí poskytnúť za každé obdobie siedmich dní. Pozri najmä verzie v anglickom jazyku („per each seven-day period“) a nemeckom jazyku („pro Siebentageszeitraum“). Pozri tiež verzie v portugalskom, bulharskom, španielskom, českom, dánskom, estónskom, gréckom, talianskom, holandskom, slovenskom a fínskom jazyku. Ostatné jazykové verzie odrážajú verziu vo francúzskom jazyku, ktorá uvádza, že obdobie týždenného času odpočinku sa musí poskytnúť počas každého obdobia siedmich dní. Význam v maďarskom jazyku je nejasnejší, pretože výraz „hétnaponként“ môže znamenať buď na koniec obdobia siedmich dní, alebo počas obdobia siedmich dní.
(
36
)	Pozri bod 3 vyššie.
(
37
)	Pozri najmä body 1, 2, 16 a 35 dôvodovej správy k návrhu, ktorý viedol k prijatiu smernice 93/104 (už citovaný, poznámka pod čiarou 28 týchto návrhov), kde sa niekoľkokrát nachádza výraz „minimálny odpočinok za týždeň“ a kde Komisia okrem iného zdôrazňuje „význam flexibility práce, ktorá umožňuje podnikom, aby sa prispôsobili podmienkam hospodárskej súťaže a zlepšili svoju konkurencieschopnosť“. Pozri tiež bod 2.10 stanoviska hospodárskeho a sociálneho výboru z 18. decembra 1990 k návrhu smernice Rady o niektorých aspektoch organizácie pracovného času [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 60, 1991, s. 26), z ktorého vyplýva, že „obdobie odpočinku sa má vypočítať za týždeň“ [neoficiálny preklad]. Pokiaľ ide o prijatie smernice 2003/88, pozri tiež oznámenie Komisie Rade, Európskemu parlamentu, Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru a Výboru regiónov, ako aj sociálnym partnerom na úrovni Spoločenstva z 15. januára 2004 o preskúmaní smernice 93/104 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času [KOM(2003) 843 v konečnom znení/2, s. 3], z ktorého vyplýva, že smernica 93/104 upravuje „minimálnu dobu odpočinku jeden deň za týždeň“.
(
38
)	Pozri správu Komisie z 1. decembra 2000 Stav implementácie smernice Rady 93/104/ES z 23. novembra 1993 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času („smernica o pracovnom čase“) [KOM(2000) 787 v konečnom znení, bod 6, s. 14] a pracovný dokument služieb Komisie z 21. decembra 2010 Detailed report on the implementation by the Member States of Directive 2003/88/EC concerning certain asepcts of the organisation of working time („The Working Time Directive“) [SEC(2010) 1611 v konečnom znení, bod 6.1.5, s. 102]. V tomto poslednom uvedenom dokument Komisia okrem iného uvádza, že „The Working Time Directive does not require the weekly rest to be taken on any particular day of the week… These factors would suggest that in general, the weekly rest should be provided within each 7 day period“.
(
39
)	Pozri poznámku pod čiarou 6. Pozri tiež desiate odôvodnenie smernice 93/104 v jej pôvodnom znení, podľa ktorého „je najmä potrebné členským štátom ponechať konečné rozhodnutie, či má byť nedeľa zahrnutá do týždenného odpočinku“. Počas prijímania smernice 93/104 Európsky parlament navrhol uložiť členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby mal každý pracovník „v zásade právo na víkendový odpočinok a zákonné sviatky…“. Tento návrh však nezískal podporu Rady a Komisie. Pozri najmä stanovisko Európskeho parlamentu v prvom čítaní z 20. februára 1991(pozmeňujúci návrh č. 14) (Ú. v. ES C 72, 1991, s. 86), pozíciu Komisie k pozmeňujúcim návrhom Parlamentu v prvom čítaní predloženú 23. apríla 1991 [KOM(91) 130 v konečnom znení] a spoločnú pozíciu Rady z 30. júna 1993 (doc 7253/2/93 SOC 196).
(
40
)	Pozri najmä rozsudky z 9. septembra 2003, Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, bod 92), a zo 14. októbra 2010, Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, bod 37), z ktorých tiež vyplýva, že každému pracovníkovi treba okrem iného poskytnúť primerané doby odpočinku, ktoré majú byť nielen účinné tým, že umožnia dotknutým osobám zotaviť sa z únavy spôsobenej prácou, ale tiež pôsobiť preventívne, aby sa čo najviac znížilo riziko porušenia bezpečnosti a zdravia pracovníkov, ktoré môže spôsobiť nahromadenie období práce bez nevyhnutného odpočinku.
(
41
)	Pokiaľ ide o oblasť cestnej dopravy, pozri najmä články 6 až 8 nariadenia č. 561/2006.
(
42
)	Ú. v. EÚ C 303, 2007, s. 17.
(
43
)	Európska sociálna charta podpísaná v Turíne 18. októbra 1961 a revidovaná v Štrasburgu 3. mája 1996. článok 2 okrem iného vo svojom bode 5 stanovuje, že „zmluvné strany [sa] zaväzujú… zabezpečiť odpočinok v týždni, ak je to možné, zhodný s dňom uznaným tradíciou alebo obyčajami, za deň odpočinku v príslušnej krajine alebo regióne“.
(
44
)	Charta základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva prijatá na zasadaní Rady konanom v Štrasburgu 9. decembra 1989. Bod 8 stanovuje, že „každý pracovník Európskeho spoločenstva má právo na týždenný odpočinok a na každoročnú platenú dovolenku, ktorých trvanie musí byť postupne zosúladené v súlade s vnútroštátnou praxou“. Pozri tiež rozsudok z 19. septembra 2013, Preskúmanie Komisia/Strack (C‑579/12 RX-II, EU:C:2013:570, bod 27).
(
45
)	Pozri bod 22 vyššie.
(
46
)	Pozri bod 37 a poznámku pod čiarou 30 vyššie.
(
47
)	Podľa uvedeného ustanovenia môžu členské štáty tiež umožniť uplatňovanie kolektívnych zmlúv alebo dohôd uzavretých medzi sociálnymi partnermi, ktoré sú priaznivejšie pre ochranu bezpečnosti a zdravia pracovníkov. K minimálnej povahe harmonizácie zavedenej smernicami 93/104 a 2003/88, pozri rozsudky z 12. novembra 1996, Spojené kráľovstvo/Rada (C‑84/94, EU:C:1996:431, bod 42), a z 26. júna 2001, BECTU (C‑173/99, EU:C:2001:356, bod 55).
(
48
)	Myslím si, že portugalská vláda uvádza, že vyššia ochrana by mohla vyplývať z ustanovení o zmene rozvrhu pracovníka pracujúceho na zmeny uvedených v článku 221 ods. 4 portugalského zákonníka práce, ktoré zakazujú prechod medzi dvomi rozvrhmi, ktorému nepredchádzal deň týždenného odpočinku.
(
49
)	Pozri v tejto súvislosti body 12 a 26 vyššie.