62024CJ0822
TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
2026. gada 15. janvārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Autortiesības un blakustiesības – Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošana informācijas sabiedrībā – Direktīva 2001/29/EK – 2. pants – Reproducēšanas tiesības – 5. pants – Izņēmumi un ierobežojumi – Taisnīga atlīdzība par privātu kopēšanu – Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka šādu atlīdzību maksā tādu datu nesēju ražotāji, importētāji un izplatītāji, kurus var izmantot reproducēšanai un kuri paredzēti komerciāliem galalietotājiem – Pienākums, kuru papildina atspēkojama prezumpcija par šādu datu nesēju izmantošanu privātai kopēšanai – Pieļaujamība
Lietā C‑822/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) iesniegusi ar 2024. gada 26. septembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 3. decembrī, tiesvedībā
bluechip Computer Aktiengesellschaft
pret
Zentralstelle für private Überspielungsrechte (ZPÜ),
TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei] (referente), tiesneši S. Rodins [S. Rodin] un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāts: M. Špunars [M. Szpunar],
sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
bluechip Computer Aktiengesellschaft vārdā – M. Kianfar un J. Schäfer, Rechtsanwälte,
–
Zentralstelle für private Überspielungsrechte (ZPÜ) vārdā – D. Kögel, Rechtsanwalt,
–
Vācijas valdības vārdā – J. Möller, M. Hellmann un A. Sahner, pārstāvji,
–
Francijas valdības vārdā – B. Dourthe un B. Herbaut, pārstāvji,
–
Itālijas valdības vārdā – S. Fiorentino, pārstāvis, kuram palīdz V. Pilloni, procuratore dello Stato, un D. G. Pintus, avvocato dello Stato,
–
Ungārijas valdības vārdā – D. Csoknyai un Z. Fehér, pārstāvji,
–
Nīderlandes valdības vārdā – M. K. Bulterman un J. M. Hoogveld, pārstāvji,
–
Austrijas valdības vārdā – A. Posch un J. Schmoll, pārstāvji,
–
Portugāles valdības vārdā – C. Alves, P. Barros da Costa un M. Martins da Cruz, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – G. von Rintelen un J. Samnadda, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV 2001, L 167, 10. lpp.) 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Zentralstelle für private Überspielungsrechte (turpmāk tekstā – “ZPÜ”) un bluechip Computer Aktiengesellschaft (turpmāk tekstā – “bluechip”) par tādas atlīdzības samaksu, kas paredzēta, lai finansētu taisnīgu atlīdzību par privātu kopiju izgatavošanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Direktīvas 2001/29 31., 35. un 38. apsvērums formulēts šādi:
“(31)
Jāsaglabā taisnīgs līdzsvars starp dažādu kategoriju tiesību subjektu tiesībām un interesēm un dažādu kategoriju tiesību subjektu un aizsargātu tiesību objektu izmantotāju tiesībām un interesēm. Jāpārvērtē esošie dalībvalstu noteiktie izņēmumi un ierobežojumi, ņemot vērā jauno elektronisko vidi. Esošās izņēmumu un ierobežojumu atšķirības attiecībā uz dažām noteiktām darbībām atstāj tiešu negatīvu ietekmi uz autortiesību un blakustiesību iekšējā tirgus funkcionēšanu. Minētās atšķirības varētu izpausties spēcīgāk, ņemot vērā darbu pārrobežu izmantošanas turpmāko attīstību un pārrobežu aktivitātes. Lai nodrošinātu iekšējā tirgus pienācīgu funkcionēšanu, minētie izņēmumi un ierobežojumi būtu jānosaka saskaņotāk. To saskaņošanas pakāpei būtu jābalstās uz ietekmi, kādu tie atstāj uz iekšējā tirgus vienmērīgu funkcionēšanu.
[..]
(35)
Dažos izņēmumu vai ierobežojumu gadījumos tiesību subjektiem būtu jāsaņem taisnīga atlīdzība, ar ko tiem pienācīgi atlīdzina par viņu aizsargāto darbu vai cita tiesību objekta izmantošanu. Nosakot attiecīgās taisnīgās atlīdzības veidu, sīku procedūru un iespējamo apjomu, būtu jāņem vērā īpašie apstākļi katrā gadījumā. Novērtējot attiecīgos apstākļus, noderīgs kritērijs būtu iespējamais kaitējums, ko attiecīgā darbība nodara tiesību subjektiem. Gadījumos, kad tiesību subjekti jau ir saņēmuši samaksu kādā citā veidā, piemēram, kā daļu no maksas par licenci, īpašs vai atsevišķs maksājums var arī nepienākties. Nosakot taisnīgas atlīdzības apjomu, pilnībā būtu jāņem vērā šajā direktīvā minēto tehnoloģisko aizsardzības pasākumu izmantošanas pakāpe. Dažos gadījumos, ja tiesību subjekta aizskārums ir minimāls, maksājumu saistību var nebūt.
[..]
(38)
Dalībvalstīm būtu jāļauj reproducēšanas tiesību izņēmumu vai ierobežojumu paredzēšana attiecībā uz audio, vizuāla un audiovizuāla materiāla reproducēšanu dažos veidos personiskai lietošanai, paredzot taisnīgu atlīdzību. Tas var ietvert atlīdzības shēmu ieviešanu vai turpināšanu, lai kompensētu tiesību subjekta aizskārumu. Kaut arī minēto atlīdzības shēmu atšķirības ietekmē iekšējā tirgus funkcionēšanu, šīm atšķirībām attiecībā uz analogu privātu reproducēšanu nevajadzētu atstāt būtisku iespaidu uz informācijas sabiedrības attīstību. Paredzams, ka aizvien vairāk izplatīsies privātā digitālā kopēšana, un tai būs aizvien lielāka ekonomiska nozīme. Tāpēc būtu jāņem vērā atšķirības starp digitālu un analogu privātu kopēšanu, un dažos aspektos tās būtu jānodala.”
4
Šīs direktīvas 2. pantā “Reproducēšanas tiesības” noteikts:
“Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji:
a)
autoriem – attiecībā uz viņu darbiem;
b)
izpildītājiem – attiecībā uz viņu sniegto priekšnesumu fiksēšanu;
c)
skaņu ierakstu producentiem – attiecībā uz viņu ierakstītajiem skaņu ierakstiem;
d)
filmu pirmo fiksāciju producentiem – attiecībā uz viņu uzņemto filmu oriģināliem un kopijām;
e)
raidorganizācijām – attiecībā uz šo organizāciju raidījumu fiksēšanu neatkarīgi no tā, vai šos raidījumus translē pa vadiem vai bez tiem, to skaitā pa kabeļiem vai ar satelīta palīdzību.”
5
Minētās direktīvas 5. panta “Izņēmumi un ierobežojumi” 2. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis var paredzēt izņēmumus vai ierobežojumus 2. pantā minētajām reproducēšanas tiesībām šādos gadījumos:
[..]
b)
reproducēšana uz jebkura materiāla, ko personiskai lietošanai veic privātpersona ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls, ar nosacījumu, ka tiesību subjekti saņem taisnīgu atlīdzību, kurā ņemta vērā 6. pantā minēto tehnoloģisko pasākumu piemērošana vai nepiemērošana attiecīgajam darbam vai tiesību objektam;
[..].”
Vācijas tiesības
6
1965. gada 9. septembraGesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz (Autortiesību un blakustiesību likums; BGBl. 1965 I, 1273. lpp.), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Autortiesību likums”), 53. pants “Reproducēšana privātai un cita veida personiskai lietošanai” bija formulēts šādi:
“(1)   “Ir atļauta individuālu kopiju izgatavošana uz jebkura materiāla, ko privātai lietošanai veic fiziska persona, ar nosacījumu, ka šīm kopijām ne tieši, ne netieši nav komerciāla mērķa un ja tās nav izgatavotas, pamatojoties uz acīmredzami prettiesiski izgatavotu vai publiskotu oriģinālu. [..]
[..]”
7
Autortiesību likuma 54. pantā “Pienākums maksāt atlīdzību” bija noteikts:
“(1)   Ja darba raksturs ir tāds, ka ir paredzams, ka tas tiks reproducēts atbilstoši 53. panta 1.–3. punktam, darba autoram ir tiesības saņemt taisnīgu atlīdzību no tādu ierīču un datu nesēju ražotājiem, kas pēc to rakstura paši par sevi vai kopā ar citām ierīcēm, datu nesējiem vai piederumiem tiek izmantoti šādu kopiju izgatavošanai.
(2)   Šī panta 1. punktā minētās tiesības izzūd, ja, ņemot vērā apstākļus, paredzams, ka ierīces vai datu nesēji netiks izmantoti reproducēšanai šī likuma piemērošanas teritorijā.”
8
Autortiesību likuma 54.b pantā “Izplatītāja vai importētāja pienākums maksāt atlīdzību” bija paredzēts:
“(1)   Jebkura persona, kura komerciāli importē vai reimportē ierīces vai datu nesējus teritorijā, kurā ir piemērojams šis likums, vai arī tās tirgo, ir solidāri atbildīga kopā ar ražotāju. [..]
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
9
ZPÜ ir apvienība, kas pārstāv tās Vācijas kolektīvā pārvaldījuma organizācijas, kuras var izvirzīt prasījumus par autortiesību atlīdzību par audio un audiovizuālu darbu reproducēšanu. Bluechip ir sabiedrība, kura ražo, importē un izplata personālos datorus, klēpjdatorus un darbstacijas ar integrētu cieto disku.
10
ZPÜ cēla prasību, kurā būtībā lūdza piespriest bluechip samaksāt atlīdzību par katru iepriekš minēto ierīci, kas laista apgrozībā no 2014. gada 1. janvāra līdz 2017. gada 31. decembrim, lai atbilstoši likmēm, kas noteiktas koplīgumos, kurus tā šajā ziņā noslēgusi ar organizācijām, kas apvieno telekomunikāciju, kā arī elektrisko un elektronisko iekārtu nozares profesionāļus, finansētu Autortiesību likuma 54. pantā paredzēto taisnīgo atlīdzību.
11
Oberlandesgericht (Federālās zemes Augstākā tiesa, Vācija) 2023. gada 1. decembra starpspriedumā nosprieda – tā kā ierīces, ko bluechip pārdeva komerciāliem galalietotājiem, tehniski varēja izmantot, lai izgatavotu ar autortiesībām aizsargātu darbu privātas kopijas, atspēkojami bija jāpieņem, ka šādas kopijas tiks izgatavotas, tāpēc tādai juridiskai personai kā bluechip saskaņā ar Autortiesību likuma 54. un 54.b pantu jāmaksā atlīdzība, lai finansētu taisnīgu atlīdzību, kura maksājama autoriem par šādu kopiju izgatavošanu.
12
Konstatējot, ka bluechip nav iesniegusi pierādījumus, kas ļautu atspēkot šo prezumpciju, minētā tiesa tai par katru ierīces veidu, kas Vācijā pārdota vai laista apgrozībā no 2014. gada 1. janvāra līdz 2017. gada 31. decembrim, citstarp piesprieda samaksāt ZPÜ šādu atlīdzību, kura aprēķināta saskaņā ar iepriekš minētajos koplīgumos paredzētajām atlīdzības likmēm, ja vien bluechip tostarp nepierāda, ka attiecīgās ierīces acīmredzami ir paredzētas tādai izmantošanai, kas nav privātu kopiju izgatavošana, un ka šādas kopijas faktiski ir izgatavotas tikai nelielā apjomā un atbilstoši parastajai praksei.
13
Bluechip par šo spriedumu iesniedza revīzijas sūdzību Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija), kas ir iesniedzējtiesa.
14
Minētā tiesa atgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu, kas Vācijas tiesībās transponēts tostarp ar Autortiesību likuma 54. pantu, dalībvalstis var noteikt izņēmumus un ierobežojumus attiecībā uz šīs direktīvas 2. pantā paredzētajām ekskluzīvajām reproducēšanas tiesībām par labu autortiesību un blakustiesību īpašniekiem. It īpaši dalībvalstis varot paredzēt šādus izņēmumus un ierobežojumus gadījumos, kad fiziskas personas veic reproducēšanu personiskai lietošanai un ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls, ar nosacījumu, ka tiesību subjekti saņem taisnīgu atlīdzību.
15
Atgādinot, ka saistībā ar datu nesējiem, ko var izmantot šādu reprodukciju veikšanai – gadījumā, kad ir praktiskas grūtības, kas saistītas ar šādas personiskas lietošanas noteikšanu un galīgā lietotāja identificēšanu –, šo atlīdzību var pieprasīt no ražotājiem, importētājiem vai izplatītājiem, kuriem, kā, piemēram, bluechip, ir iespēja pārnest šo slogu uz galapircējiem, iesniedzējtiesas skatījumā šie pircēji var būt arī fiziskas un juridiskas personas, kuras šādus datu nesējus iegādājušās profesionāliem vai komerciāliem mērķiem. Proti, normālos apstākļos nevarot izslēgt, ka šie datu nesēji profesionālā vai komerciālā vidē tiek izmantoti privātu kopiju izgatavošanai vai ka šīs fiziskās vai juridiskās personas pēc fiskālās amortizācijas perioda beigām aizstāj tos ar jauniem datu nesējiem un pārdod tos lietoto ierīču tirgū, lai pircēji varētu tos izmantot privātai kopēšanai.
16
Iesniedzējtiesa piebilst – tā kā ir šādas praktiskas grūtības, tad, neuzliekot pienākumu maksāt taisnīgu atlīdzību tādiem ražotājiem, importētājiem vai izplatītājiem kā bluechip, nebūtu iespējams nodrošināt tiesību subjektiem to zaudējumu atlīdzību, ko radījusi privātu kopiju izgatavošana, un tādējādi arī šīs atlīdzības faktisku iekasēšanu. Iesniedzējtiesa sliecas uzskatīt, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka ir iespējams atspēkojami pieņemt, ka tādi datu nesēji kā bluechip pārdotie tiek izmantoti personiskai lietošanai un ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē, tāpēc no šādiem ražotājiem, importētājiem vai izplatītājiem var prasīt taisnīgu atlīdzību.
17
Minētā tiesa precizē, ka tādu datu nesēju pārdevēji, kurus var izmantot reproducēšanai privātām vajadzībām, brīdī, kad tiesa izvērtē, vai atlīdzība ir maksājama, var pierādīt, ka normālos apstākļos šķiet izslēgts, ka šie datu nesēji tiks izmantoti kopiju izgatavošanai vai vismaz ir maz ticams, ka tie tiks izmantoti citādi kā tikai nelielā apjomā. Šajā nolūkā pārdevēji var, piemēram, iesniegt rakstveida apliecinājumu, kurā komerciālais galalietotājs apstiprina, ka iegādāto datu nesēju izmantos vienīgi profesionālajā darbībā.
18
Tas, ka tādiem pārdevējiem kā bluechip noteikts pienākums maksāt taisnīgu atlīdzību, ko papildina atspēkojama prezumpcija par reproducēšanai izmantojamo datu nesēju personisku lietošanu, atbilstot arī Tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība, nosakot personas, kurām jāmaksā šī atlīdzība, kā arī tās veidu, nosacījumus un apmēru, ja vien dalībvalstis nodrošina, ka šāda prezumpcija neizraisa atlīdzības piemērošanu gadījumos, kad attiecīgo datu nesēju galīgā izmantošana acīmredzami neatbilst Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētajiem gadījumiem.
19
Ņemot vērā iespējamās judikatūras atšķirības šīs tiesību normas interpretācijā Vācijā un Austrijā, iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai izspriestu tajā izskatāmo lietu, jālūdz Tiesai interpretēt minēto tiesību normu.
20
Šādos apstākļos Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu ir saderīgs valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru ražotājiem, importētājiem vai izplatītājiem, kas pārdod datu nesējus komerciāliem galalietotājiem (juridiskām vai fiziskām personām, kuras ražotājs, importētājs vai izplatītājs var identificēt kā galalietotājus, kas pasūtījumu veic komerciāliem mērķiem), ir noteikts pienākums maksāt atlīdzību, lai finansētu taisnīgu atlīdzību par reproducēšanas tiesību izņēmumu saistībā ar reproducēšanu personiskai lietošanai, ciktāl tie saskaņā ar valsts tiesību normām nepierāda, ka, izmantojot šīs iekārtas, darba reproducēšanu personiskai lietošanai uz jebkura materiāla fiziska persona faktiski ir veikusi vai, ņemot vērā parastos apstākļus, veic labākajā gadījumā nelielā apjomā?”
Par prejudiciālo jautājumu
21
Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj valsts tiesību normu, saskaņā ar ko tādu datu nesēju ražotājiem, importētājiem un izplatītājiem, kurus var izmantot reproducēšanai, jāmaksā šajā tiesību normā paredzētā taisnīgā atlīdzība, ja šie datu nesēji tiek pārdoti komerciāliem galalietotājiem, izņemot gadījumus, kad ražotāji, importētāji vai izplatītāji pierāda, ka fiziskas personas minētos datu nesējus neizmanto reproducēšanai personiskai lietošanai un ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls, vai izmanto vien tādā apjomā, kas tiesību subjektiem rada tikai minimālu kaitējumu.
22
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/29 2. pantu dalībvalstis šajā tiesību normā norādītajiem tiesību subjektiem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji attiecībā uz viņu darbiem, viņu sniegto priekšnesumu fiksēšanu, viņu skaņu ierakstiem, viņu uzņemto filmu oriģināliem un kopijām, kā arī pārraidīto raidījumu fiksēšanu.
23
Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā savukārt noteikts, ka dalībvalstis var paredzēt izņēmumus vai ierobežojumus šīs direktīvas 2. pantā minētajām ekskluzīvajām reproducēšanas tiesībām saistībā ar tādu reproducēšanu uz jebkura materiāla, ko personiskai lietošanai veic privātpersona ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls, ar nosacījumu, ka tiesību subjekti saņem taisnīgu atlīdzību, kurā ņemta vērā šīs direktīvas 6. pantā minēto tehnoloģisko pasākumu piemērošana vai nepiemērošana aizsargātajam darbam vai tiesību objektam.
24
Tāpat jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta formulējumu dalībvalstis taisnīgas atlīdzības samaksu var paredzēt vienīgi tad, ja “fiziskas personas” reproducēšanas iekārtas, ierīces vai datu nesējus izmanto kā galalietotāji, lai veiktu reproducēšanu “personiskai lietošanai ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls”. No tā izriet, ka šīs tiesību normas piemērošanas joma citstarp ir atkarīga no galalietotāja statusa, kā arī no lietošanas mērķa (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 5. marts, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 83. punkts).
25
Kā izriet no Direktīvas 2001/29 35. un 38. apsvēruma, 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir atspoguļota Savienības likumdevēja griba izveidot īpašu atlīdzības sistēmu, kuras īstenošana sākas, kolīdz ir konstatēts tāds kaitējums tiesību subjektiem, kura dēļ principā rodas pienākums to tiem “atlīdzināt” vai “kompensēt”. Proti, fiziskas personas, kas rīkojas šajā statusā, veikta kopijas izgatavošana, ja tā ir notikusi, iepriekš nelūdzot attiecīgo tiesību subjektu atļauju, ir uzskatāma par darbību, kas var radīt kaitējumu šim tiesību subjektam. Tomēr nekādā ziņā nav nepieciešams, lai šādas personas faktiski būtu veikušas reproducēšanu personiskai lietošanai, jo ir pamatoti pieņemt, ka šīs personas pilnībā ir izmantojušas visas to rīcībā nodoto reproducēšanas iekārtu, ierīču un datu nesēju sniegtās iespējas, un ar šo nodošanu rīcībā, ņemot vērā šo iekārtu, ierīču un datu nesēju reproducēšanas spēju, pietiek, lai pamatotu tiesību subjektiem paredzētās taisnīgās atlīdzības piemērošanu. Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka dalībvalstis var noteikt atspēkojamu prezumpciju, ka šādas iekārtas, ierīces un datu nesēji tiek nodoti fiziskām personām personiskai lietošanai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 11. jūlijs, Amazon.com International Sales u.c., C‑521/11, EU:C:2013:515, 43. punkts; 2015. gada 5. marts, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 24. un 25. punkts; 2022. gada 8. septembris, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, 35. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2023. gada 23. novembris, Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
26
Tādējādi no iedibinātās judikatūras izriet, ka taisnīgai atlīdzībai un tātad arī sistēmai, uz kuru tā balstīta, un tās apmēram jābūt saistītam ar kaitējumu, kas tiesību subjektiem radīts privāto kopiju izgatavošanas dēļ. Proti, jebkura taisnīga atlīdzība, kas nav saistīta ar tiesību subjektiem šādas izgatavošanas rezultātā nodarīto kaitējumu, nebūtu saderīga ar Direktīvas 2001/29 31. apsvērumā noteikto prasību, saskaņā ar kuru ir jāsaglabā taisnīgs līdzsvars starp tiesību subjektiem un aizsargātu objektu lietotājiem (spriedums, 2023. gada 23. novembris, Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
27
Turklāt Tiesa jau ir uzsvērusi – ja vien netiek atzīts, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktam nav lietderīgās iedarbības, jāuzskata, ka šajā tiesību normā dalībvalstīm, kas ievieš privātās kopēšanas izņēmumu, ir noteikts pienākums attiecībā uz rezultātu tādā ziņā, ka tām saskaņā ar savām pilnvarām ir jānodrošina, ka tiek faktiski iekasēta taisnīga atlīdzība, kura paredzēta kā kompensācija tiesību subjektiem (spriedums, 2016. gada 9. jūnijs, EGEDA u.c., C‑470/14, EU:C:2016:418, 21. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
28
Tā kā Direktīvas 2001/29 tiesību normās nav sīkāk precizēti dažādie taisnīgas atlīdzības sistēmas elementi, dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība to noteikšanā. Dalībvalstīm tostarp jānosaka personas, kurām jāmaksā šī atlīdzība, kā arī minētās atlīdzības veids, nosacījumi un apmērs (spriedums, 2022. gada 8. septembris, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, 36. punkts un tajā minētā judikatūra). Nosakot šādas taisnīgas atlīdzības veidu, nosacījumus un iespējamo apmēru, dalībvalstīm, kā izriet no Direktīvas 2001/29 35. apsvēruma, jāņem vērā katra gadījuma konkrētie apstākļi un it īpaši iespējamais kaitējums, kas nodarīts tiesību subjektiem (spriedums, 2023. gada 23. novembris, Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, 36. punkts).
29
Ņemot vērā praktiskās grūtības identificēt privātos lietotājus, kā arī noteikt tiem pienākumu atlīdzināt ekskluzīvo reproducēšanas tiesību subjektiem nodarīto kaitējumu, dalībvalstis taisnīgas atlīdzības finansēšanai drīkst noteikt “atlīdzību par privātu kopēšanu”, kas pirms privātas kopēšanas īstenošanas jāmaksā nevis attiecīgajām privātpersonām, bet gan tām personām – to vidū arī juridiskajām personām –, kurām ir reproducēšanas iekārtas, ierīces un datu nesēji un kuras šādā statusā tos juridiski vai faktiski nodod privātpersonu rīcībā. Šādā sistēmā pienākums maksāt atlīdzību par privātu kopēšanu ir personām, kurām ir šīs iekārtas, ierīces un datu nesēji. Tādējādi dalībvalstis ar noteiktiem nosacījumiem var atlīdzību par privātu kopēšanu bez atšķirībām piemērot visiem datu nesējiem, ko var izmantot reproducēšanai, tostarp gadījumā, ja to galīgā lietošana neietilpst Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētajos gadījumos (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 9. jūnijs, EGEDA u.c., C‑470/14, EU:C:2016:418, 32. un 33. punkts, kā arī 2022. gada 8. septembris, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
30
Tā kā šāda sistēma ļauj maksātājiem atlīdzības par privātu kopēšanu summu iekļaut cenā par minēto reproducēšanas iekārtu, ierīču un datu nesēju nodošanu, beigās visu maksas slogu uzņemas privātais lietotājs, kas maksā šo cenu, un tas atbilst Direktīvas 2001/29 31. apsvērumā minētajam “taisnīgajam līdzsvaram”, kāds jārod starp ekskluzīvo reproducēšanas tiesību subjektu un aizsargāto darbu lietotāju interesēm (spriedums, 2022. gada 8. septembris, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
31
Tomēr jāatgādina – ja dalībvalstis izvēlas šāda veida finansējumu, ko pamato tādas praktiskas grūtības kā neiespējamība identificēt privātos galalietotājus, tām jāparedz, ka personas, kurām faktiski jāmaksā atlīdzība, neatkarīgi no tā, vai tās ir reproducēšanas iekārtu, ierīču vai datu nesēju ražotāji, importētāji vai izplatītāji vai galalietotāji, var izmantot atbrīvojuma sistēmu vai, ja tādas nav, tiesības uz atmaksu, ja atlīdzība nav jāmaksā, kā tas ir, piemēram, gadījumā, kad šādas iekārtas, ierīces vai datu nesēji tiek piegādāti personām, kas nav fiziskas personas, un ar mērķi, kurš acīmredzami nav privātu kopiju izgatavošana (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 11. jūlijs, Amazon.com International Sales u.c., C‑521/11, EU:C:2013:515, 31. punkts; 2015. gada 5. marts, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 45., 47., 50. un 53. punkts; 2016. gada 9. jūnijs, EGEDA u.c., C‑470/14, EU:C:2016:418, 36. un 40. punkts; 2016. gada 22. septembris, Microsoft Mobile Sales International u.c., C‑110/15, EU:C:2016:717, 34. un 36. punkts, kā arī 2022. gada 8. septembris, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, 39. punkts).
32
Tādējādi paredzētajām tiesībām uz atmaksu jābūt efektīvām un tās nedrīkst pārmērīgi apgrūtināt samaksātās atlīdzības atgūšanu. Šajā ziņā tiesību uz atmaksu apjomam, efektivitātei, pieejamībai, reklāmai un lietošanas vienkāršībai jāļauj mazināt iespējamo līdzsvara trūkumu, kas radīts ar atlīdzības par privātu kopēšanu sistēmu, lai novērstu konstatētās praktiskās grūtības (spriedumi, 2016. gada 22. septembris, Microsoft Mobile Sales International u.c., C‑110/15, EU:C:2016:717, 37. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2022. gada 8. septembris, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
33
Visbeidzot – Tiesa jau ir nospriedusi, ka dalībvalstis noteiktos gadījumos, kas ietilpst tā izņēmuma piemērošanas jomā, kuru tās izvēlējušās ieviest saskaņā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu, un ievērojot vienlīdzīgas attieksmes principu, var paredzēt atbrīvojumu no taisnīgas atlīdzības samaksas, ja tiesību subjektiem nodarītais kaitējums ir minimāls, un tās robežvērtības noteikšana, kuru nesasniedzot kaitējums var tikt kvalificēts kā minimāls, ietilpst dalībvalstu rīcības brīvībā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 23. novembris, Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, 38.–40. punkts un tajos minētā judikatūra).
34
Iesniedzējtiesas uzdotais jautājums jāizvērtē, ņemot vērā visu šo judikatūru.
35
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas paskaidrojumiem izriet, ka pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā, kā to interpretējušas valsts tiesas, paredzēts, ka taisnīga atlīdzība jāmaksā ražotājiem, importētājiem vai izplatītājiem, kuri – tāpat kā bluechip – pārdod datu nesējus, ko var izmantot reproducēšanai (turpmāk tekstā – “datu nesēji”), komerciāliem galalietotājiem, kuri ir juridiskas vai fiziskas personas. No minētās tiesas skaidrojumiem arī izriet, ka būtībā nav izslēgts, ka šādi datu nesēji, ko iegādājušies minētie komerciālie galalietotāji, var tikt izmantoti arī gadījumos, kas nav minēti Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā, proti, tie var netikt izmantoti “personiskai lietošanai ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls”, vai arī var tikt izmantoti šādām vajadzībām un mērķiem tikai ierobežotā apjomā.
36
Saskaņā ar šī sprieduma 29. un 31.–33. punktā atgādināto judikatūru šādā gadījumā taisnīgu atlīdzību datu nesēju pārdevējiem var piemērot tikai tad, ja ir izpildīti divi kumulatīvi nosacījumi. Pirmkārt, šādai sistēmai jābūt pamatotai ar praktiskām grūtībām, piemēram, grūtībām identificēt galalietotājus un to, kādam nolūkam tiek izmantotas ar šiem datu nesējiem izgatavotās reprodukcijas. Otrkārt, ja ir pierādīts, ka galalietotāji minētos datu nesējus izmanto mērķiem, kas acīmredzami nav kopiju izgatavošana personiskai lietošanai, vai, izmantojot šos pašus datu nesējus personiskai lietošanai un ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls, tiesību subjektiem katrā ziņā tiek radīts tikai minimāls kaitējums, šiem pārdevējiem ir tiesības saņemt atbrīvojumu no taisnīgas atlīdzības vai, ja tas nav iespējams, tiesības saņemt faktisku atmaksu, kura nedrīkst būt organizēta tā, ka šīs atlīdzības atmaksāšana ir pārmērīgi sarežģīta.
37
Iesniedzējtiesai attiecīgi būs jāizvērtē, vai pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums atbilst abiem šiem nosacījumiem, lai arī Tiesa, lemjot par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, var sniegt precizējumus, lai palīdzētu valsts tiesai pieņemt nolēmumu (spriedums, 2022. gada 5. maijs, Victorinox, C‑179/21, EU:C:2022:353, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
38
Pirmām kārtām, par praktiskām grūtībām identificēt galalietotājus un reproducējumu, kas izgatavoti, izmantojot tādus datu nesējus kā pamatlietā, izmantošanas mērķi, jākonstatē, ka šādas praktiskas identificēšanas grūtības pastāv gadījumos, kad šie datu nesēji tiek pārdoti komerciāliem galalietotājiem.
39
Proti, tikai no “komerciālā galalietotāja” statusa vien nevar secināt, ka fiziskās personas datu nesējus nekad neizmantos personiskai lietošanai ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē, un ka tādējādi tiesību subjektiem vienmēr tiks radīts vien minimāls kaitējums.
40
Pirmkārt, jānorāda, ka šajā lietā komerciālie galalietotāji ir gan fiziskas, gan juridiskas personas, kuras veic datu nesēju pasūtījumu komerciālos vai profesionālos nolūkos. Tomēr pat tad, ja šādus datu nesējus iegādājas juridiskas personas, tos principā var izmantot vienīgi fiziskas personas, kuru rīcībā šie datu nesēji tiek nodoti. Tādējādi komerciālo galalietotāju iegādāto datu nesēju galalietotāji katrā ziņā var būt tikai fiziskas personas, un, nosakot, vai ir maksājama taisnīgā atlīdzība, nav nozīmes tam, ka fiziskās personas, kas izmanto šādus datu nesējus, tos nav iegādājušās pašas vai nav to īpašnieces. Proti, taisnīga atlīdzība ir jāmaksā arī tad, ja fiziskas personas var veikt aizsargāto darbu reproducēšanu no trešai personai piederošas ierīces vai ar tās palīdzību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 5. marts, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 91. punkts).
41
Otrkārt, saskaņā ar šī sprieduma 25. punktā atgādināto judikatūru attiecīgās fiziskās personas – neatkarīgi no tā, vai tās vienlaikus ir gan pircēji, gan galalietotāji, vai tikai galalietotāji, jo komerciālais galalietotājs ir nodevis tām datu nesējus, – pamatoti tiek uzskatītas par tādām, kas pilnībā izmanto šos datu nesējus, tostarp, lai veiktu reproducēšanu personiskai lietošanai ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls. Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēta šāda prezumpcija, ja vien tā ir atspēkojama (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Amazon.com International Sales u.c., C‑521/11, EU:C:2013:515, 43. un 45. punkts).
42
Šādos apstākļos datu nesēju pārdošanas komerciālajiem galalietotājiem brīdī var būt grūti noteikt, vai fiziskā persona, kuras rīcībā būs šie datu nesēji – vai nu tāpēc, ka tā pati ir tos iegādājusies komerciāliem vai profesionāliem mērķiem, vai arī tāpēc, ka šos datu nesējus tai profesionālās darbības ietvaros ir nodevis komerciālais galalietotājs –, tos izmantos tikai tādiem mērķiem, kas acīmredzami nav kopiju izgatavošana personiskai lietošanai, vai arī tā tos izmantos arī personiskai lietošanai ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls, un tādā apjomā, kas nav uzskatāms par tādu, kurš tiesību subjektiem rada tikai minimālu kaitējumu.
43
It īpaši, kā norādījusi iesniedzējtiesa, nevar izslēgt nedz to, ka profesionālajā vidē fiziskas personas izmanto datu nesējus šādai lietošanai un šādiem mērķiem apjomā, kas nav niecīgs, nedz arī to, ka pirms to vidējā kalpošanas laika beigām, piemēram, pēc to fiskālās amortizācijas perioda beigām, tie tiks nodoti fiziskām personām, kuras tos vēlāk izmantos personiskām vajadzībām ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls. Turklāt pašnodarbinātās personas kā fiziskas personas, kas veic pasūtījumus komerciāliem vai profesionāliem mērķiem, var izmantot tādus datu nesējus kā pamatlietā aplūkotie gan profesionālā, gan privātā nolūkā.
44
Iesniedzējtiesai būs jāpārbauda, vai, ņemot vērā iepriekš minēto, šajā lietā ir praktiskas grūtības, kas saistītas ar tā mērķa identificēšanu, kādam fiziskās personas izmanto tām paredzētos datu nesējus.
45
Otrām kārtām, iesniedzējtiesai saskaņā ar šī sprieduma 31. punktā atgādināto judikatūru būs jāizvērtē, vai tādu datu nesēju ražotājus, importētājus un izplatītājus, kas var tikt izmantoti reproducēšanai, kā bluechip var atbrīvot no taisnīgas atlīdzības samaksas, ja tie pierāda, ka fiziskas personas šos datu nesējus izmantos gadījumos, kas nav paredzēti Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā, vai ka tie vismaz var saņemt nepamatoti samaksātās atlīdzības atmaksu, ja šādu pierādījumu var sniegt tikai pēc pārdošanas darījuma un atlīdzības samaksas.
46
Šajā ziņā šai tiesību normai nav pretrunā tāda atlīdzības par privātu kopēšanu iekasēšanas sistēma, kādu aprakstījusi iesniedzējtiesa un kurā citstarp paredzēts, ka ražotājs, importētājs vai izplatītājs var iesniegt komerciālā galalietotāja rakstveida apliecinājumu, kurā būtībā apstiprināts, ka datu nesēji tiks izmantoti mērķiem, kas acīmredzami nav saistīti ar kopiju izgatavošanu personiskai lietošanai, vai ka tie tiks izmantoti tādā apjomā, kas tiesību subjektiem var radīt tikai minimālu kaitējumu, personiskai lietošanai ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls. Tādēļ tāds pārdevējs kā bluechip, šķiet, varētu bez jebkādām problēmām tikt atbrīvots no taisnīgas atlīdzības samaksas.
47
Tiesa ir arī apstiprinājusi, ka šādas vienpusējas deklarācijas var tikt izmantotas šāda atbrīvojuma saņemšanai, ja attiecīgajā dalībvalstī subjektam, kas atbildīgs par taisnīgās atlīdzības administrēšanu, ir iespēja pārbaudīt attiecīgo deklarāciju patiesumu, lai nodrošinātu šīs atlīdzības faktisku iekasēšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 8. septembris, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, 42. un 70. punkts).
48
Tāpat valsts tiesiskajā regulējumā, kurā paredzēta atbrīvojuma no taisnīgas atlīdzības samaksas sistēma, izmantojot šādas deklarācijas, saskaņā ar šī sprieduma 32. punktā atgādināto judikatūru katrā ziņā jābūt paredzētām tiesībām saņemt nepamatoti samaksātās atlīdzības atmaksu, šīm tiesībām ir jābūt efektīvām un tās nedrīkst būt organizētas tā, ka samaksātās atlīdzības atgūšana ir pārmērīgi sarežģīta.
49
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto pamatojumu, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj valsts tiesību normu, saskaņā ar ko tādu datu nesēju ražotājiem, importētājiem un izplatītājiem, kurus var izmantot reproducēšanai, jāmaksā šajā tiesību normā paredzētā taisnīgā atlīdzība, ja šie datu nesēji tiek pārdoti komerciāliem galalietotājiem, izņemot gadījumus, kad ražotāji, importētāji vai izplatītāji pierāda, ka fiziskas personas minētos datu nesējus neizmanto reproducēšanai personiskai lietošanai un ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls, vai izmanto vien tādā apjomā, kas tiesību subjektiem rada tikai minimālu kaitējumu.
Par tiesāšanās izdevumiem
50
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tas pieļauj valsts tiesību normu, saskaņā ar ko tādu datu nesēju ražotājiem, importētājiem un izplatītājiem, kurus var izmantot reproducēšanai, jāmaksā šajā tiesību normā paredzētā taisnīgā atlīdzība, ja šie datu nesēji tiek pārdoti komerciāliem galalietotājiem, izņemot gadījumus, kad ražotāji, importētāji vai izplatītāji pierāda, ka fiziskas personas minētos datu nesējus neizmanto reproducēšanai personiskai lietošanai un ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls, vai izmanto vien tādā apjomā, kas tiesību subjektiem rada tikai minimālu kaitējumu.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.