62009CC0375_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šajā lietā Sąd Najwyższy (Polijas Augstākā tiesa) lūdz interpretēt Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2) 5. pantu. Lieta ir saistīta ar dalībvalstu procesuālās autonomijas ierobežojumiem saistībā ar Kopienas konkurences tiesību (tagad – Eiropas Savienības (ES) konkurences tiesības) piemērošanas sistēmu atbilstoši Regulai Nr. 1/2003, ar kuru ir aizstāta agrākā sistēma, kas darbojās saskaņā ar Padomes Regulu Nr. 17 (3) . Lietā ir jāizvērtē kārtība, kādā valsts konkurences iestāde (turpmāk tekstā – “VKI”) var izbeigt administratīvo procesu, kurā, piemērojot ES konkurences tiesības paralēli valsts konkurences tiesībām, tā secina, ka kāda uzņēmuma darbība nepārkāpj
LESD 102. pantā paredzēto aizliegumu ļaunprātīgi izmantot dominējošo stāvokli.
I – Atbilstošais tiesiskais regulējums
A – ES tiesiskais regulējums
2. Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 5. pantu dalībvalstu VKI ir jāpiešķir pilnvaras piemērot LESD 101. un 102. pantu konkrētās lietās. Regulas 5. pantā ir noteikts šādi:
“Šim nolūkam tās [VKI] pēc savas iniciatīvas vai uz sūdzības pamata var pieņemt lēmumus, ar kur[iem]:
– pieprasa izbeigt pārkāpumu,
– nosaka pagaidu pasākumus,
– pieņem saistības,
– uzliek soda naudas, periodiskus soda maksājumus vai jebkādu citu sodu, kas paredzēts to valstu tiesību aktos.
Ja, pamatojoties uz konkurences iestāžu rīcībā esošo informāciju, netiek izpildīti aizlieguma nosacījumi, tās līdzīgi var lemt, ka rīcībai no to puses nav pamata .” (Mans izcēlums.)
3. Regulas Nr. 1/2003 10. pantā ir noteikts – ja ES sabiedrības intereses, kas ir saistītas ar LESD 101. un 102. panta piemērošanu, paredz tādu vajadzību, Eiropas Komisija pēc savas iniciatīvas var ar lēmumu konstatēt, ka LESD 101. pants nav piemērojams attiecībā uz līgumu, uzņēmumu apvienības lēmumu vai saskaņotu darbību, jo LESD 101. panta 1. punkta nosacījumi nav izpildīti vai LESD 101. panta 3. punkta nosacījumi ir izpildīti. Komisija līdzīgi var veikt šādu konstatāciju ar atsauci uz LESD 102. pantu.
4. Komisijas Paziņojumā par sadarbību Konkurences iestāžu tīklā (4) ir noteikts, ka “Komisija ir visatbilstošākā, ja viens vai vairāki līgumi vai [saskaņotas] darbības [..] ietekmē konkurenci vairāk nekā trīs dalībvalstīs” (14. punkts), kā arī “turklāt Komisija ir visatbilstošākā, lai izskatītu lietu, ja tā ir cieši saistīta ar citām [ES] tiesību normām, kuru piemērošana ir ekskluzīvā Komisijas kompetencē vai ko Komisija var piemērot efektīvāk, kā arī, ja [ES] interesēs ir Komisijas lēmuma pieņemšana, lai attīstītu [ES] konkurences politiku, kad radies jauns konkurences jautājums, vai lai nodrošinātu efektīvu tiesību normu piemērošanu” (15. punkts).
B – Valsts tiesiskais regulējums
5. Polijas Likuma par konkurenci un patērētāju aizsardzību (5) 11. pantā, redakcijā, kas bija piemērojama lietas faktisko apstākļu rašanās brīdī, bija noteikts:
“1. [Polijas VKI] pieņem lēmumu, ar kuru tiek noteikts, ka rīcība neierobežo konkurenci, ja tā nekonstatē 5. un 8. pantā noteikto aizliegumu pārkāpumu.
2. [Polijas VKI] pieņem lēmumu atbilstoši 1. punktam pat tad, ja vienošanās atbilst 7. panta 1. punkta prasībām, bet tam nav piemērojami Ministru padomes noteikumi atbilstoši 7. pantam.
3. Pienākums pierādīt 2. punktā minētos apstākļus ir uzņēmumam vai uzņēmumu grupai.”
II – Fakti un uzdotie jautājumi
6. Telekomunikacja Polska S.A.
tika turēta aizdomās par Polijas Likuma par konkurenci un patērētāju aizsardzību 8. panta, kā arī par LESD 102. panta pārkāpumu (6) . Lietas izskatīšanas rezultātā VKI secināja, ka rīcība nav uzskatāma par ļaunprātīgu izmantošanu un atbilstoši valsts tiesību aktiem pieņēma lēmumu, ka uzņēmuma rīcība nav ierobežojusi konkurenci, savukārt attiecībā uz LESD 102. pantu Polijas VKI secināja, ka tās rīcībai nav pamata. Trešā persona – Tele2 Polska sp. zoo, tagad – Netia SA w Warszawie, cēla prasību par šo lēmumu. Sąd Okręgowy – Sąd Ochrony Konkurencji i Konsumentów (Apgabaltiesa – Konkurences un patērētāju tiesību aizsardzības tiesa) ar spriedumu, kuru vēlāk atstāja spēkā Sąd Apelacyjny w Warszawie, atcēla apstrīdēto lēmumu, nosakot, ka Polijas VKI vajadzēja pieņemt konstatējošu lēmumu, norādot, ka nav konstatēta ierobežojoša darbība LESD 102. panta izpratnē, jo tā šādu lēmumu bija pieņēmusi saskaņā ar valsts tiesību aktiem.
7. Polijas VKI iesniedza kasācijas sūdzību, apgalvojot, ka Regulas Nr. 1/2003 5. pants ir noteikums, ar kuru tiek paredzēta VKI kompetence, ierobežojot to lemšanas iespējas, un atbilstoši šim noteikumam tām nav pilnvaru šāda lēmuma pieņemšanai. Tā vietā Polijas VKI pieņēma lēmumu, izbeidzot lietu citādā veidā, nepieņemot lēmumu pēc būtības. Regulas 5. pantā ir uzskaitīti četri lēmumu pēc būtības veidi un nobeigumā ir paredzēts procesuāla rakstura lēmums: VKI “līdzīgi var lemt, ka rīcībai no to puses nav pamata”. Komisijai ir tiesības pieņemt lēmumu, nosakot, ka LESD 102. pants nav piemērojams noteiktai uzņēmuma darbībai, bet VKI šādu tiesību nav.
8. Iesniedzējtiesa uzskata, pirmkārt, ka šī lieta attiecas uz VKI procesuālās autonomijas ierobežojumiem un ka VKI nebūtu jāļauj pieņemt lēmumu, ar kuru tiktu noteikts, ka darbības nav ierobežojušas konkurenci, jo šāda veida lēmums nav uzskaitīts starp tiem lēmumu veidiem, kas ir minēti Regulas Nr. 1/2003 5. panta otrajā daļā. Otrkārt, iesniedzējtiesa uzskata, ka Regulas Nr. 1/2003 5. panta pēdējais teikums kopsakarā ar 5. panta otro daļu un citiem regulas noteikumiem tomēr varētu tikt interpretēts tādējādi, ka ar to VKI ir atļauts pieņemt attiecīgajam lēmumam atbilstošu lēmumu. Ņemot vērā minēto, iesniedzējtiesa ir pieņēmusi lēmumu apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus jautājumus:
“1) Vai [Regulas Nr. 1/2003] 5. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka [VKI] nevar pieņemt lēmumu, nosakot, ka rīcība neierobežo konkurenci [LESD 102.] panta izpratnē, ja tā, noslēdzot attiecīgo procedūru, konstatē, ka uzņēmums nav pārkāpis aizliegumu ļaunprātīgi izmantot dominējošo stāvokli šī Līguma noteikuma izpratnē?
2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai situācijā, ja atbilstoši valsts konkurences tiesībām [VKI] drīkst beigt procedūru saistībā ar aizliegtu vienošanos – ja būtu jākonstatē, ka uzņēmuma darbība nepārkāpj [LESD 102.] pantu –, tikai pieņemot lēmumu, nosakot, ka darbība neierobežo konkurenci, [Regulas Nr. 1/2003] [..] 5. panta [pēdējais] teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir tiešs juridisks pamats [VKI] pieņemt lēmumu, saskaņā ar kuru “rīcībai no [tās] puses nav pamata”?”
9. Polijas (7) un Čehijas valdība, Komisija un EBTA Uzraudzības iestāde ir iesniegušas rakstveida apsvērumus. 2010. gada 21. septembra tiesas sēdē visi šie lietas dalībnieki, izņemot Čehijas valdību, sniedza mutvārdu apsvērumus.
III – Analīze
A – Lietas dalībnieku galvenie argumenti
10. Komisija un EBTA Uzraudzības iestāde galvenokārt norāda, ka Regulas Nr. 1/2003 5. pants neļauj [VKI] pieņemt konstatējošu lēmumu par LESD 101. un 102. panta nepiemērojamību. Šādas tiesības ir tikai Komisijai. Inter alia, ja VKI tiktu ļauts atzīt, ka LESD 101. un 102. pants nav piemērojams – tiktāl, ciktāl var tikt nodrošināts, ka uzņēmuma rīcība ir likumīga –, tas ne tikai prasītu būtiskus administratīvos resursus, bet varētu arī mazināt no darbībām, kuras tās uzskata par prettiesiskām, cietušo vēlmi celt individuālas prasības pret pārkāpuma izdarītāju un tādējādi [vēlmi] nodrošināt ES konkurences tiesību civiltiesisko piemērošanu (savukārt Regulas Nr. 1/2003 mērķis ir veicināt civiltiesisko piemērošanu). Otrā jautājuma kontekstā Komisija apgalvo, ka Regulas Nr. 1/2003 5. pants ir tieši piemērojams. EBTA Uzraudzības iestāde apgalvo, ka situācijā, par kādu ir jālemj iesniedzējtiesai, kur tiek uzskatīts, ka nosacījumi, lai pieņemtu lēmumu par [darbības] aizliegumu, nav izpildīti, ar Regulas Nr. 1/2003 3. panta 1. punktu un 5. pantu VKI ir noteikts pienākums piemērot LESD 102. pantu, izbeidzot tās administratīvo procesu, konstatējot, ka rīcībai no tās puses nav pamata.
11. Polijas valdība uzskata, ka Regulas Nr. 1/2003 5. pantā ir izsmeļoši uzskaitītas VKI pilnvaras. 5. panta pēdējais teikums nav pamats konstatējoša lēmuma pieņemšanai, nosakot, ka nav notikušas [konkurenci] ierobežojošas darbības. Atbildot uz otro jautājumu, Polijas valdība norāda, ka pasākums, ar kuru VKI izbeidz procesu saistībā ar iespējamo konkurences tiesību pārkāpumu, kad tā ir konstatējusi, ka rīcībai no tās puses nav pamata, būtu pieņemams kā procesuāls lēmums, ar ko izbeidz lietu bez nepieciešamības lemt par tās būtību.
12. Pretēji pārējiem lietas dalībniekiem, Čehijas valdība apgalvo, ka Regulas Nr. 1/2003 5. pants neļauj VKI pieņemt lēmumu, ar kuru konstatēts, ka nav notikušas [konkurenci] ierobežojošas darbības. Regulā Nr. 1/2003 nav noteikta hierarhija starp Komisiju un VKI, to attiecību pamatā ir horizontāla sadarbība. Situācija, kad VKI būtu pilnvaras pieņemt lēmumu, konstatējot LESD 102. panta pārkāpumu, bet tai nebūtu pilnvaru konstatēt, ka pārkāpums nav noticis, būtu pretrunā Regulas Nr. 1/2003 5. panta mērķim. Čehijas valdība norāda, ka attiecīgie Polijas Likuma par konkurenci un patērētāju aizsardzību noteikumi neapdraud nevienu no LESD 101. un 102. panta mērķiem.
B – Analīze
Ievada apsvērumi saistībā ar jauno piemērošanas “likumīgā izņēmuma” sistēmu
13. Ar Regulu Nr. 1/2003 (8), sauktu arī par “Modernizācijas regulu”, tika ieviestas būtiskas izmaiņas ES konkurences tiesību piemērošanā. Citu jaunievedumu starpā ir atcelts pienākums paziņot Komisijai par vienošanos, lai saņemtu atbrīvojumu atbilstoši pašreizējā LESD 101. panta 3. punkta noteikumiem (9), un tas ir aizstāts ar likumīgā izņēmuma sistēmu (10) – un šobrīd VKI tāpat kā valsts tiesas ir daudz vairāk iesaistītas ES konkurences tiesību piemērošanā (11) .
14. ES konkurences tiesību piemērošanas decentralizācija ir plašāka par vienkāršas prasības izvirzīšanu VKI un valsts tiesām piemērot LESD 101. un 102. pantu. Regulā Nr. 1/2003 ir paredzēti vismaz trīs atšķirīgi mehānismi, lai nodrošinātu decentralizācijas atbilstošu īstenošanu: i) pilnvaru piešķiršana VKI un valsts tiesām, kas attiecīgi samazina Komisijas tiešās funkcijas tiesību normu piemērošanā (12) ; ii) VKI un valsts tiesu pienākums piemērot LESD 101. un 102. pantu sistēmas, ar kuru ir noteiktas ES un valsts tiesību aktu attiecības, ietvaros; un visbeidzot – iii) noteikumi, kas paredz VKI un valsts tiesu sadarbības un darbības kontroles atvieglošanu, lai nodrošinātu vienveidīgu un viendabīgu ES konkurences tiesību piemērošanu (13) . Kā redzams no turpmāk minētā, no VKI (un valsts tiesu) būtiskās lomas jaunās sistēmas darbības nodrošināšanā izriet, ka saskaņā ar Regulu Nr. 1/2003 tām ir piemērojami stingri noteikumi gan attiecībā uz tām piešķirtajām pilnvarām, gan šo pilnvaru izlietošanu (14) .
Par pirmo jautājumu
15. Uzdodot savu pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai ar Regulas Nr. 1/2003 5. pantu VKI ir aizliegts pieņemt negatīvu lēmumu par lietas būtību, piemērojot LESD 102. pantu.
16. Kā EBTA Uzraudzības iestāde pareizi norāda, principā jautājumi, kas ir uzdoti tikai par LESD 102. pantu, vienlīdz būtu jāattiecina uz VKI kompetenci pieņemt negatīvus lēmumus pēc būtības atbilstoši LESD 101. pantam. Manuprāt, tādējādi atbildes uz iesniegtajiem jautājumiem būtu jāattiecina gan uz LESD 101. pantu, gan 102. pantu.
17. Iesniedzējtiesa uzskata, ka nav šaubu par to, ka saskaņā ar valsts konkurences tiesībām pieņemts lēmums (15), ar kuru ir konstatēts, ka attiecīgas darbības neierobežo konkurenci, neietilpst to lēmumu kategorijā, kas ir uzskaitīti Regulas Nr. 1/2003 5. panta otrajā teikumā.
18. Tomēr iesniedzējtiesa šaubās, vai Polijas VKI var pieņemt šādu lēmumu atbilstoši LESD 102. pantam, ņemot vērā, ka gadījumos, kad neizpildās pārkāpuma konstatēšanai nepieciešamie nosacījumi, Regulas Nr. 1/2003 5. pantā VKI ir piešķirtas pilnvaras lemt, ka rīcībai no to puses nav pamata.
19. Pirmkārt, ir nepieciešams izvērtēt attiecīgos Regulas Nr. 1/2003 noteikumus. Atbilstoši šīs regulas 3. pantam (16) VKI ir pienākums piemērot LESD 101. un 102. pantu, ja uzņēmuma darbība, par kuru ir aizdomas, ka ar to varētu pārkāpt valsts konkurences tiesībās paredzētus aizliegumus, var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Regulā Nr. 1/2003 ir paredzēts, ka tādā gadījumā VKI piemēro LESD 101. un 102. pantu saskaņā ar savas dalībvalsts procesuālajiem noteikumiem un valstīm vajadzības gadījumā ir pienākums papildināt valsts tiesību aktus, lai tos pielāgotu jaunajai sistēmai (17) .
20. Attiecībā uz šo vispārējo principu Tiesa spriedumā lietā Otto (18) noteica, ka “[LESD 101. un 102. panta] piemērošanu no valsts iestāžu puses principā regulē valstu procesuālie noteikumi. Līdz ar to valsts tiesību aktos ir jānosaka atbilstoši procesuālie noteikumi, lai nodrošinātu iesaistīto personu aizstāvības tiesības, tomēr ievērojot [ES] tiesības un, it īpaši, to pamatprincipus. Šādi nodrošināšanas [instrumenti] var atšķirties no tiem, kas ir piemērojami [ES] procesos”.
21. Turklāt Regulas Nr. 1/2003 5. pantā ir paredzēts, ka VKI ir pilnvaras piemērot LESD 101. un 102. pantu atsevišķos gadījumos un šim nolūkam tās pēc savas iniciatīvas vai uz sūdzības pamata “var” pieņemt lēmumus, ar kuru: i) pieprasa izbeigt pārkāpumu, ii) nosaka pagaidu pasākumus, iii) pieņem saistības, un iv) uzliek naudas sodu, periodiskus soda maksājumus vai jebkādu citu sodu, kas paredzēts to valstu tiesību aktos. Visbeidzot, tajā ir noteikts, ka, ja, pamatojoties uz to rīcībā esošo informāciju, netiek izpildīti aizlieguma nosacījumi, VKI līdzīgi var lemt, ka rīcībai no to puses nav pamata.
22. Līdz ar to rodas jautājums, vai to lēmumu uzskaitījums, ko VKI var pieņemt (norādīts Regulas Nr. 1/2003 5. pantā), ir izsmeļošs. Polijas valdība un Komisija uzskata, ka uzskaitījums patiešām ir izsmeļošs, izskatās, ka šāds viedoklis ir atbalstīts arī juridiskajā literatūrā (19) .
23. Katrā ziņā, stingri vērtējot, pietiek norādīt, ka 5. pants nav izsmeļošs kaut vai tiktāl, ciktāl tā nav vienīgā Regulas Nr. 1/2003 norma, atbilstoši kurai VKI var pieņemt lēmumus: ir arī 29. panta 2. punkts (“Atsaukšana individuālos gadījumos”), atbilstoši kuram VKI ir pilnvaras noteiktos apstākļos atsaukt labumu, kurš gūts Atsevišķu kategoriju atbrīvojuma regulas (turpmāk tekstā – “AKAR”) ietvaros (20) .
24. Kā pareizi norāda iesniedzējtiesa, ja VKI pēc tiesvedības, kuras ietvaros ES konkurences noteikumi un valsts konkurences noteikumi ir jāpiemēro paralēli, pabeigšanas konstatē, ka izmeklētā uzņēmuma darbība nepārkāpj dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas aizliegumu, VKI, ievērojot procesuālās autonomijas principu, visos gadījumos ir jāpieņem lēmums atbilstoši valsts tiesību aktiem. Polijas tiesību sistēmas ietvaros šāds atbilstošs lēmums būtu lēmums saskaņā ar Likuma par konkurenci un patērētāju aizsardzību 11. pantu, konstatējot, ka darbība neierobežo konkurenci.
25. Tomēr ir svarīgi uzsvērt, ka procesuālās autonomijas princips var tikt ierobežots kaut vai tā iemesla dēļ, lai sasniegtu vienu no Regulas Nr. 1/2003 mērķiem, tas ir, vienveidīgu LESD 101. un 102. panta piemērošanu visās dalībvalstīs (Regulas Nr. 1/2003 preambulas 1. apsvērums). Manuprāt, Regulas Nr. 1/2003 5. pants, kurā ir uzskaitīti to lēmumu veidi, ko VKI var pieņemt, ir uzskatāms par šādu ierobežojumu.
26. Lai arī ir acīmredzami, ka ar Regulu Nr. 1/2003 netiek īstenota valstu procesuālo tiesību harmonizācija (21), ir jāņem vērā fakts, ka ES līmenī ir regulēti vairāki svarīgi jautājumi, īpaši to lēmumu saturs, ko var pieņemt VKI.
27. Manuprāt, ja ES likumdevējs būtu paredzējis VKI tiesības pieņemt lēmumu, ka rīcība neierobežo konkurenci (kā tas ir paredzēts Polijas Likumā par konkurenci un patērētāju aizsardzību), Regulas Nr. 1/2003 5. pantā ietvertajā lēmumu sarakstā (vai vismaz citā regulas daļā, kā tas ir attiecībā uz 29. panta 2. punkta lēmumu) šāds lēmuma veids būtu nepārprotami un tieši uzskaitīts. Šis arguments ir vēl jo svarīgāks arī tā iemesla dēļ, ka ES likumdevējs apzinājās tieši šo problēmu un šis jautājums pat bija strīda priekšmets likumdošanas procesā, kā rezultātā tika pieņemta Regula Nr. 1/2003 (skat. tālāk 39.–41. punktu).
28. To, ka VKI nav pilnvaru pieņemt šādu lēmumu, apliecina arī Komisijas priekšlikuma Paskaidrojošais paziņojums. Šajā dokumentā Komisija uzsver, ka “priekšlikums paredz, ka [VKI] piemēros [LESD 101. un 102. pantu] atbilstoši attiecīgajiem valsts procesuālajiem noteikumiem. Reformas īstenošanai nav nepieciešams uzsākt pilnīgu valstu procesuālās likumdošanas harmonizāciju [(22) ]. Tajā pašā laikā [ES] līmenī ir nepieciešams regulēt ierobežotu skaitu aspektu, kas tieši ietekmē piedāvātās sistēmas atbilstošu funkcionēšanu”. Komisija piebilst, ka, “lai nodrošinātu pilnīgu un efektīvu tieši piemērojamās atbrīvojuma sistēmas īstenošanu, ir nepieciešams noteikt to lēmumu saturu, ko [VKI] var pieņemt, piemērojot [LESD 101. un 102. pantu] (skat. Regulas projekta 5. pantu). Nevienai konkurences iestādei, kas darbojas EKT ietvaros, nevar tikt piešķirtas pilnvaras pieņemt lēmumu pēc būtības par atbrīvojumu, piemērojot [ES] konkurences noteikumus”.
29. Kā pareizi norādījusi EBTA Uzraudzības iestāde, lai arī Regula Nr. 1/2003 piešķir VKI pilnvaras pieņemt “pozitīvus” lēmumus pēc būtības (23), tā tajā pašā laikā acīmredzami nelīdzsvaro šo kompetenci pārtraukt pārkāpumu, piemērojot (arī) LESD 102. pantu, piešķirot VKI pilnvaras pieņemt “negatīvus” lēmumus pēc būtības. Ne 5. pants, ne arī kāds cits Regulas Nr. 1/2003 noteikums nepiešķir VKI tiešu kompetenci formāli lemt par to, ka konkrētajā lietā nav noticis LESD 102. panta pārkāpums. Tā vietā ir skaidrs, ka VKI ir tiesības tikai pieņemt lēmumu, ka “rīcībai no to puses nav pamata” (skat. Regulas Nr. 1/2003 5. panta pēdējo teikumu).
30. Uzskatu (līdzīgi kā Polijas valdība, Komisija un EBTA Uzraudzības iestāde), ka jebkuras citas interpretācijas rezultātā pastāvētu risks nonākt situācijās, kurās, piemērojot ne bis in idem
principu, negatīvs VKI lēmums varētu atturēt Komisiju vai citas VKI vēlāk konstatēt LESD 101. panta pārkāpumu (24) .
31. Var norādīt, ka šādu VKI kompetences ierobežojumu esamība attiecībā uz negatīviem lēmumiem visdrīzāk arī atbilst Komisijas lēmumu pieņemšanas praksei. Ja atsevišķos konkurences noteikumu pārkāpumu gadījumos Komisijas izmeklēšana nav sniegusi pietiekamus pierādījumus, lai atbilstoši pierādītu, ka ir noticis ES konkurences tiesību pārkāpums, Komisija lietu slēdz, nepieņemot ne nelabvēlīgu lēmumu pēc būtības, ne arī izdodot lietas dalībniekiem, kuri tiek turēti aizdomās par iespējamu pārkāpuma izdarīšanu, adresētu pamatotu lēmumu (25) .
32. Turklāt iesniedzējtiesa pareizi atsaucas uz sistēmisku Regulas Nr. 1/2003 interpretāciju. 5. pants ir ietverts šīs regulas II nodaļā, kuras nosaukums ir “Pilnvaras”. Šīs nodaļas 4. pants attiecas uz Komisijas pilnvarām, 5. pants – uz VKI pilnvarām un 6. pants – uz valsts tiesu pilnvarām. Ar 4. un 6. pantu vienkārši vispārējā veidā ir apstiprinātas Komisijas un valsts tiesu pilnvaras saskaņā ar LESD 101. un 102. pantu, savukārt ar 5. pantu ir ierobežota VKI kompetence LESD 101. un 102. panta piemērošanā un tieši noteikts, kā VKI ir jāpiemēro LESD 101. un 102. pants atsevišķiem gadījumiem (tas ir, kāda veida lēmumi tām ir jāpieņem) (26) .
33. Manuprāt, iepriekšējos punktos ierosinātā Regulas Nr. 1/2003 5. panta gramatiskā interpretācija ne tikai ir samērā skaidra, bet to arī atbalsta citi šīs regulas noteikumi. Ir svarīgi 5. panta tekstu salīdzināt ar 10. panta tekstu.
34. Saskaņā ar 10. pantu, kura nosaukums ir “Nepiemērojamības konstatācija”, ja ES sabiedriskās intereses, kas saistītas ar LESD 101. un 102. panta piemērošanu, nosaka tādu vajadzību, Komisija pēc savas iniciatīvas var ar lēmumu konstatēt, ka LESD 101. pants nav piemērojams attiecībā uz [no]līgumu, uzņēmumu apvienības lēmumu vai saskaņotu darbību, jo LESD 101. panta 1. punkta nosacījumi nav izpildīti vai LESD 101. panta 3. punkta nosacījumi ir izpildīti. Komisija līdzīgi var veikt šādu konstatāciju ar atsauci uz LESD 102. pantu (27) . Lēmumi, kas pieņemti atbilstoši 10. pantam, ir būtiski, lai varētu tikt nodrošināta vienveidīga ES konkurences tiesību piemērošana, seku dēļ, kādas tie rada citām [konkurences tiesību] piemērošanas institūcijām (28) .
35. Jāsecina, ka ar Regulu Nr. 1/2003 ES likumdevējs Komisijai ir piešķīris ekskluzīvu kompetenci pieņemt nelabvēlīgus lēmumus pēc būtības (lēmumus par nepiemērojamību).
36. Šāda interpretācija ir atbalstīta arī Regulas Nr. 1/2003 preambulas 14. apsvērumā, kur ir noteikts, ka izņēmuma gadījumos, ja Eiropas Savienības [sabiedrības] intereses to pieprasa, var būt arī lietderīgi Komisijai pieņemt konstatējoša rakstura lēmumu, ar ko konstatē, ka aizliegums LESD 101. vai 102. pantā, lai precizētu tiesību aktus un nodrošinātu vienotu to piemērošanu visā Kopienā, [it] īpaši neattiecas uz jauniem līgumu vai darbību veidiem, kas nav atrunāti pastāvošajā tiesu praksē un administratīvajā praksē. Prasību, lai šis lēmums tiktu izmantots tikai izņēmuma gadījumos, visdrīzāk pamato viens no Regulas Nr. 1/2003 mērķiem – nodrošināt pāreju uz pašnovērtējuma veikšanu (29) .
37. Turklāt Regulā Nr. 1/2003 Komisijai tika noteikts pienākums sagatavot ziņojumu par Regulas Nr. 1/2003 piemērošanu līdz 2009. gada 1. maijam, tas ir, piecus gadus pēc tās stāšanās spēkā. Šim ziņojumam pievienotajā darba dokumentā (30) Komisija norāda, ka tā vēl nav pieņēmusi nevienu lēmumu atbilstoši 10. pantam, un to apstiprina arī tiesas sēde 2010. gada septembrī. Turklāt termina “[ES] sabiedriskās intereses” lietošana šajā pantā izslēdz iespēju, ka šādus lēmumus varētu likumīgi pieņemt atsevišķu uzņēmumu interesēs, un tas ir darīts ar mērķi, lai novērstu, ka šis instruments tiek izmantots iepriekšējā sistēmā paredzētā lēmuma par atbrīvojumu aizstāšanai. 10. pants ir paredzēts izņēmuma gadījumiem un ir domāts, lai to varētu izmantot tiesību normu izskaidrošanai un to vienveidīgas piemērošanas visā Eiropas Savienībā nodrošināšanai (31), un konkrēti: i) lai “labotu” VKI pieeju vai ii) dotu mājienu EKT par pieeju atsevišķu lietu izskatīšanā. Interesanti, ka Komisija ziņojumā skaidro, ka praksē šādas ex ante
metodes vienveidības nodrošināšanai lielā mērā ir aizstājuši EKT tālejošie centieni nodrošināt vienveidīgu ES konkurences noteikumu piemērošanu. Laikā, kad tika pieņemta Regula Nr. 1/2003, acīmredzot nebija iespējams paredzēt, ka EKT kļūs pat tik veiksmīgu forumu vispārējās politikas jautājumu apspriešanai. Līdz ar to Komisijai nav bijis iemesla izmantot 10. pantu, jo tā izmantošana līdz šim nav bijusi nepieciešama.
38. Manuprāt, ES likumdevējs ar nodomu un tieši ir norādījis, ka lēmumus, kas nosaka, ka darbības ir likumīgas, var pieņemt: i) tikai Komisija, ii) ja to prasa ES sabiedriskā interese un tikai saistībā ar LESD 101. un 102. panta piemērošanu, iii) kad Komisija darbojas ex officio un iv) tikai izņēmuma gadījumos (32) .
39. Šajā saistībā būtu interesanti apskatīt Komisijas 1999. gada 28. aprīļa Balto grāmatu par [EKL] 81. un 82. panta piemērošanas modernizāciju, kas bija pirmsākums Regulā Nr. 1/2003 paredzētās modernizācijas uzsākšanai (33) . Baltajā grāmatā, kas tapa Komisijas iekšējo diskusiju rezultātā, kuras tika uzsāktas 1997. gadā nelielas darba grupas ietvaros, kas aplūkoja problēmas saistībā ar Regulā Nr. 17 paredzēto paziņošanas sistēmu, pirmo reizi tika ierosināta “nepiemērojamības konstatācija” (34) . Komisija saņēma daudz ierosinājumus saistībā ar Balto grāmatu un visbeidzot 2000. gadā iesniedza savu priekšlikumu.
40. Baltajā grāmatā bija ietverts ieteikums, ka Komisijai vairs nevajadzētu būt tiesībām pieņemt lēmumus par atbrīvojumu atbilstoši EK līguma 81. panta 3. punktam, tomēr vienlaicīgi tika ierosināts, ka Komisijai ir jābūt tiesībām pieņemt “lēmumus konkrētās lietās, ar kuriem netiek konstatēts pārkāpums”, ar pamatojumu, ka, “ja darījums rada jaunu problēmjautājumu, var pastāvēt nepieciešamība nodrošināt tirgu ar vadlīnijām par Komisijas pieeju noteiktiem tirgus ierobežojumiem. Šāda veida pozitīvus lēmumus tādējādi varētu pieņemt izņēmuma gadījumos, sabiedriskās intereses vārdā [..], tiem būtu konstatējošs raksturs un tādas pašas tiesiskās sekas, kādas šobrīd ir negatīva apstiprinājuma lēmumiem”. Daļa no dalībvalstīm izteica bažas, ka pastāv risks, ka šādi pozitīvi lēmumi pavērs ceļu paziņošanas sistēmas atkārtotai ieviešanai, jo tos ir grūti saskaņot ar likumīgā izņēmuma sistēmu. Cita dalībvalstu grupa ierosināja, ka arī VKI vajadzētu piešķirt pilnvaras pieņemt šādus pozitīvus lēmumus (35) .
41. Vērtējot šos jautājumus, Paskaidrojošajā ziņojumā, kas pievienots priekšlikumam, lēmumi par nepiemērojamību tika pamatoti tādējādi, ka “tieši piemērojamā izņēmuma sistēmā Komisijas galvenās funkcijas būs pieņemt lēmumus par pārkāpumiem un attīstīt konkurences politiku, kā arī nodrošināt vienveidīgu noteikumu piemērošanu, izmantojot tādus vispārīgus līdzekļus kā kategoriju atbrīvojumu regulas un vadlīnijas”. Dokumentā tika norādīts, ka lēmumi par nepiemērojamību “var tikt pieņemti tikai pēc Komisijas pašas iniciatīvas un [ES] sabiedrisko interešu vārdā. Šie nosacījumi nodrošina, ka lēmumi par nepiemērojamības konstatāciju nevar tikt pieņemti pēc uzņēmumu pieprasījuma. Tāda iespējamība būtiski apdraudētu reformas galveno mērķi, [(36) ] kas paredz koncentrēt visu konkurences iestāžu darbības uz aizliegtu darbību pārtraukšanu. Decentralizētajā sistēmā Komisijai kā Līguma ievērošanas nodrošinātājai un centrālajai iestādei ir īpaša loma konkurences politikas izveidošanā un [LESD 101. un 102. panta] vienveidīgas piemērošanas nodrošināšanā visā iekšējā tirgū. Šī mērķa īstenošanai ir nepieciešams piešķirt Komisijai pilnvaras pieņemt pozitīvus lēmumus, ja [ES] sabiedriskās intereses to prasa. Šī kompetence atļauj Komisijai pieņemt lēmumu par nepiemērojamības konstatāciju, it īpaši attiecībā uz jauniem līgumu veidiem vai darbībām, vai jautājumiem, kas nav izskaidroti esošajā tiesu judikatūrā un administratīvajā praksē”.
42. Manis piedāvāto attiecīgo normu interpretāciju atbalsta arī apsvērumi, kas izteikti nesenos ģenerāladvokātu secinājumos, kā arī ES judikatūrā.
43. Pirmkārt, savos secinājumos lietā T‑Mobile Netherlands u.c. (37) ģenerāladvokāte Kokote [ Kokott ] uzsvēra, cik pēc Regulas Nr. 1/2003 pieņemšanas ir būtiski nodrošināt vienveidīgu ES konkurences noteikumu piemērošanu: “Kopš 2004. gada 1. maija [(38) ] [LESD 101. un 102. panta] konkurences noteikumi tiek piemēroti decentralizētā sistēmā, kas lielā mērā balstīta uz [VKI] un tiesu līdzdarbību [(39) ]. [Šādos apstākļos] izšķirošā nozīme ir tam, ka konkurences noteikumu vienotā piemērošana [Eiropas Savienībā] paliek nodrošināta. Ja, īstenojot konkurences noteikumus atbilstoši [LESD 101. un 102. pantam], rastos pārāk lielas novirzes [VKI] un tiesu starpā, tas būtu pretrunā ne vien fundamentālajam mērķim nodrošināt vienādus konkurences nosacījumus uzņēmumiem Eiropas iekšējā tirgū, bet arī rūpēm par patērētāju interešu vienotu aizsardzību visā [Eiropas Savienībā]. Tāpēc [LESD 101. un 102. panta] vienveidīgās piemērošanas mērķis [ir galvenais Regulas Nr. 1/2003 mērķis].”
44. Otrkārt, ģenerāladvokāts Mengoci lietā X (40) norādīja, ka “saskaņotības jēdziens vai, precīzāk, izteiciens “saskaņota piemērošana” [šķiet] ir pietiekami elastīgs, lai Regulas Nr. 1/2003 15. panta 3. punkta pirmās daļas trešajā teikumā paredzētā mehānisma piemērošanas jomā varētu iekļaut situācijas, kurās dalībvalsts tiesa traucētu vai varētu traucēt [LESD 101. vai 102. panta] vienādai vai pat [efektīvai] piemērošanai [..]. Šāda pieeja varētu būt vēl jo atbilstošāka tādēļ, ka Regulas Nr. 1/2003 mērķi ir nodrošināt LESD 101. un 102. panta vienādu un efektīvu piemērošanu, [..] šo mērķu kontekstā Komisijai, ņemot vērā tai ar [ES] tiesībām uzticēto pārraudzības uzdevumu [(41) ], ir svarīga loma [(42) ]. [..] pārejai no EKL 81. un 82. panta ļoti centralizētas piemērošanas, kas pastāvēja saskaņā ar [Regulu Nr. 17], uz [ES] konkurences normu decentralizētu īstenošanu, kas ieviesta ar Regulu Nr. 1/2003, ir jāievieš attiecīgi mehānismi, kuri var nodrošināt [LESD 101. un 102. panta] [“patiesu”], “efektīvu”, “vienādu” un/vai “saskaņotu” piemērošanu atkarībā no dažādajiem [terminiem], kas izmantoti Regulā Nr. 1/2003 [..]. Ir arī skaidrs, ka šo mehānismu vidū ir arī tie, kas attiecas uz sadarbību starp dalībvalstu tiesām, no vienas puses, un Komisiju un dalībvalstu konkurences iestādēm, no otras puses, un kas paredzēti Regulas Nr. 1/2003 15. pantā”.
45. Treškārt, līdzīgi argumenti jau ir uzsvērti ES judikatūrā (43) .
46. Jānorāda, ka īpašais Regulas Nr. 1/2003 10. panta statuss pastāv arī tā iemesla dēļ, ka, atšķirībā no šīs regulas 5. panta, 10. panta mērķis nav aplūkot atsevišķas lietas izskatīšanas procesa pabeigšanu. Tā vietā šī panta mērķis ir ļaut Komisijai koncentrēties uz jauniem ES konkurences tiesību jautājumiem, kas nav saistīti ar kādas konkrētas lietas izskatīšanu.
47. No Regulas Nr. 1/2003 teksta ir skaidrs, ka, lai arī pamata doma ir tāda, ka Komisijai un VKI ir paralēla (44) kompetence un tām kopīgi ir jāveido sadarbības tīkls ES konkurences noteikumu piemērošanai, cieši sadarbojoties, Komisijas stāvoklis joprojām ir nošķirts no VKI, piešķirot Komisijai pilnvaras pieņemt lēmumus par nepiemērojamību saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 10. pantu (45), turklāt šīs regulas 11. panta 6. punktā ietvertais noteikums, saskaņā ar kuru lietas izskatīšanas uzsākšana, ko veic Komisija, atbrīvo VKI no to kompetences izskatīt to pašu lietu, kā arī šīs regulas 16. panta 2. punkta noteikums, saskaņā ar kuru VKI nav tiesīgas pieņemt lēmumu, kas ir pretrunā agrākam Komisijas lēmumam par to pašu nolīgumu vai darbību. Visas šīs trīs atšķirības norāda uz Komisijas īpašo lomu tiesību aktu izskaidrošanā un to vienveidīgas piemērošanas nodrošināšanā visā ES, kā tas ir paredzēts LESD 105. panta 1. punktā (agrāk – EKL 85. panta 1. punkts) (46) .
48. Es (tāpat kā Polijas valdība un Komisija) uzskatu, ka arguments, ka VKI nav pilnvaru pieņemt lēmumus par nepiemērojamību, atbilst mērķim nodrošināt vienveidīgu ES konkurences tiesību piemērošanu, un to apstiprina arī fakts, ka nepiemērojamības konstatācija nav ietverta lēmumu veidos, kas ir uzskaitīti Regulas Nr. 1/2003 11. panta 4. punktā, ar ko ir noteikts, ka pirms lēmuma pieņemšanas VKI ir jāinformē Komisija (nav šaubu, ka informēšanas pienākums attiecas tikai uz tiem 11. panta 4. punktā minētajiem lēmumiem, kas var ietekmēt vienveidīgu ES konkurences tiesību piemērošanu) (47) . Pretējā gadījumā Komisijai nebūtu nekādu iespēju nodrošināt vienveidīgu ES konkurences tiesību piemērošanu un/vai procesa uzsākšanu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punktu (48) gadījumā, ja pastāv risks par nevienveidīgu ES konkurences tiesību piemērošanu.
49. Manuprāt, no iepriekš minētā izriet, ka Regulas Nr. 1/2003 5. pants ir uzskatāms par kompromisu, kam ES likumdevējs piekritis pēc ilgstoša likumdošanas procesa.
50. Manis veiktā analīze skaidri parāda, ka VKI nav tiesību pieņemt lēmumus par nepiemērojamību LESD 101. un 102. panta izpratnē (49) . Nav nozīmes faktam, ka valstu procesuālajos tiesību aktos ir atļauta negatīvu lēmumu pieņemšana par valsts konkurences tiesību pārkāpumiem. Procesuālās autonomijas princips nepadara tiesisku valsts konkurences iestāžu pilnvaru paplašināšanu attiecībā uz lēmumiem, ko tās var pieņemt atbilstoši Regulai Nr. 1/2003.
51. Es piekrītu iesniedzējtiesai, ka Regulas Nr. 1/2003 5. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka vārdi “lemt, ka rīcībai no to puses nav pamata” skaidri norāda uz tāda lēmuma pieņemšanu, kas atšķiras no lēmuma, ar kuru ir konstatēts, ka nav noticis LESD 102. panta pārkāpums. Kā redzējām, ES likumdevējs ar nodomu nav nodrošinājis iespēju VKI pieņemt lēmumus, konstatējot, ka nav noticis LESD 102. panta pārkāpums. Arī Paskaidrojošajā ziņojumā, ar kuru ir papildināts priekšlikums Regulai Nr. 1/2003, attiecībā uz VKI kompetenci ir skaidri norādīts, ka tādās lietās kā šī, kurā VKI ir konstatējusi, ka uzņēmuma darbības nepārkāpj LESD 102. pantu, tā var “izbeigt lietas izskatīšanu” vai “noraidīt sūdzību” ar lēmumu, ka tās rīcībai nav pamata (priekšlikuma 16. lpp.) un ka “nevienai [VKI], kas darbojas tīkla ietvaros, piemērojot ES konkurences noteikumus, nav pilnvaru pieņemt saistošus lēmumus par nepiemērojamību” (12. lpp.).
52. No iepriekš minētā izriet, ka Regulas Nr. 1/2003 5. pants ir interpretējams tādējādi, ka VKI nav pilnvaru pieņemt lēmumu par to, ka uzņēmuma darbība neierobežo konkurenci atbilstoši LESD 102. pantam lietā, kur tā, pabeidzot lietas izskatīšanu, ir konstatējusi, ka uzņēmums nav pārkāpis dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas aizliegumu atbilstoši šim Līguma noteikumam.
Par otro jautājumu
53. Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Regulas Nr. 1/2003 5. panta pēdējais teikums var būt tiesisks pamats, lai VKI pārtrauktu lietas izskatīšanu ar lēmumu, ka nav pamata tās rīcībai situācijā, par kādu ir jālemj iesniedzējtiesai, kad negatīva lēmuma pieņemšana pēc būtības ir paredzēta tikai valsts tiesību aktos.
54. Iepriekš es norādīju, ka gan lietā Otto (50), gan lietā GT‑Link (51) Tiesa nolēma, ka “[LESD 102. panta] piemērošanu no valsts konkurences iestāžu puses principa regulē valsts procesuālie noteikumi”. Tomēr lietā Otto
Tiesa papildus norādīja, ka, “ ievērojot [ES] tiesības
un it īpaši to pamatprincipus, valsts tiesībās ir jānosaka piemēroti procesuālie noteikumi, kas nodrošina [..] iesaistīto personu tiesības uz aizstāvību. Šādas garantijas var atšķirties no tām, kuras ir piemērotas [ES] procedūrās (52) ”.
55. Tātad Komisija un EBTA Uzraudzības iestāde pareizi argumentē, ka situācijā, par kādu ir jālemj iesniedzējtiesai, kur nosacījumi, lai pieņemtu lēmumu par pārkāpumu, nav izpildīti, Regulas Nr. 1/2003 3. panta 1. punktā un 5. pantā VKI ir noteikts pienākums piemērot LESD 102. pantu, pārtraucot administratīvo procesu, konstatējot, ka rīcībai no to puses nav pamata. Ņemot vērā pirmā jautājuma apsvērumus, ka, ievērojot nepieciešamību nodrošināt vienveidīgu ES konkurences noteikumu piemērošanu visā Savienībā, fakts, ka valstu konkurences tiesībās VKI (vēl) nav tieši pilnvarotas pieņemt šādu lēmumu, nemaina dalībvalstu pienākumus atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 3. panta 1. punktam un 5. pantam (53) .
56. Pirmkārt, Regula Nr. 1/2003 tāpat kā citas regulas ir tieši piemērojama visu dalībvalstu tiesību sistēmās (54) . Otrkārt, pārākuma princips (55) uzliek iesniedzējtiesai pienākumu nepiemērot valsts tiesību aktus, kas ir pretrunā ES tiesību aktiem, un tai vietā piemērot ES tiesību aktus. Judikatūrā ir norādīts, ka valsts tiesai, kuras uzdevums ir saskaņā ar savu kompetenci piemērot Kopienas tiesību normas, ir pienākums nodrošināt šo normu pilnīgu iedarbību, vajadzības gadījumā pēc savas iniciatīvas nepiemērojot pretrunīgu valsts tiesību normu, pat ja tā ir pieņemta vēlāk, un tiesai nav jāprasa vai jāgaida, lai pirms tam šāda norma tiktu atcelta ar likumdošanas vai citiem konstitucionāliem līdzekļiem (56) . Kā EBTA Uzraudzības iestāde ir pareizi norādījusi, tas pats pienākums mutatis mutandis
attiecas uz VKI, kurām arī ir pienākums nepiemērot valsts noteikumus, kas ir pretrunā ES tiesību aktiem.
57. Turklāt ir loģiski, ka Regulas Nr. 1/2003 5. pantam ir jābūt tieši piemērojamam, jo tas kopš 2004. gada 1. maija piešķir visām attiecīgajām VKI tiesības pieņemt lēmumus bez nepieciešamības sagaidīt 5. panta ieviešanu valsts tiesību aktos (57) .
58. Visbeidzot, norādot uz dažiem konkrētiem piemēriem, varu minēt, ka Vācijas, Itālijas un Beļģijas VKI jau tieši piemēro Regulu Nr. 1/2003. Pirmkārt, Bundeskartellamt
[Federālais karteļu birojs], pamatojās uz Regulas Nr. 1/2003 5. pantu, jau pirms stājās spēkā 7. grozījumi Vācijas Konkurences likumā (58) . Otrkārt, Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato
[Konkurences un tirgus uzraudzības iestāde] tieši piemēroja regulas 5. pantu un pieņēma lēmumu, nosakot pagaidu noregulējumu, kas lēmuma pieņemšanas laikā Itālijas likumdošanā nebija paredzēts (59) . Šo lēmumu 2005. gada 6. decembrī apstiprināja TAR del Lazio
[Lacio Administratīvā tiesa]. Visbeidzot, Conseil de la concurrence
[Konkurences padome] uzskatīja, ka tai ir jābūt tiesībām izmantot piemērošanas pilnvaras pat tādu valsts noteikumu neesamības gadījumā, ar kuriem tai tiktu piešķirtas šīs pilnvaras, un neņemot vērā valsts noteikumus par pretējo. Tāda nostāja bija attiecībā uz tiesībām uzņemties saistības, kas ir viens no lēmuma veidiem, kas uzskaitīts 5. pantā, bet nav noteikts Beļģijas tiesību aktos. Ņemot vērā Regulas Nr. 1/2003 tiešo efektu, Conseil de la concurrence
secināja, ka tai piemīt “9. panta” pilnvaras (60) .
59. No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Regulas Nr. 1/2003 5. pants ir tieši piemērojams un ka VKI var pārtraukt lietas izskatīšanu, pieņemot procesuālu lēmumu, ka rīcībai no tās puses nav pamata.
IV – Secinājumi
60. Tādējādi es uzskatu, ka Tiesai uz Sąd Najwyższy
uzdotajiem jautājumiem ir jāsniedz šādas atbildes:
1) Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (tagad – LESD 101. un 102. pants), 5. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts konkurences iestādei nav pilnvaru pieņemt lēmumu, ka rīcība neierobežo konkurenci LESD 102. panta izpratnē, ja tā, noslēdzot attiecīgo procedūru, uzskata, ka uzņēmums nav pārkāpis aizliegumu ļaunprātīgi izmantot dominējošo atbilstoši šim Līguma noteikumam;
2) situācijā, kad, ņemot vērā dalībvalsts konkurences iestādes rīcībā esošo informāciju, nav izpildīti nosacījumi, lai pieņemtu lēmumu par pārkāpuma konstatēšanu Regulas Nr. 1/2003 5. panta pirmā teikuma izpratnē, šī konkurences iestāde var izbeigt tās administratīvo procedūru ar lēmumu, ka rīcībai no tās puses nav pamata.
(1) .
(2)  –	Jautājumi ir uzdoti saistībā ar apelāciju, ko ir iesniedzis Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów
(Polijas Valsts konkurences iestāde, turpmāk tekstā – “Polijas VKI”) priekšsēdētājs par Sąd Apelacyjny w Warszawie
(Varšavas apelācijas tiesas) spriedumu. 2002. gada 16. decembra Regula par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (jaunajā redakcijā – LESD 101. un 102. pants) (OV 2003, L 1, 1. lpp.).
(3)  –	1962. gada 6. februāra regula, Pirmā regula par [EKL] 81. un 82. panta īstenošanu (OV Īpašais izdevums latviešu valodā 08/1. sēj., 3. lpp.).
(4)  –	OV 2004, C 101, 43. lpp.
(5)  –	Ustawa z dnia 15 grudnia 2000 r. o ochronie konkurencji i konsumentów
([2000. gada 15. decembra Likums par konkurenci un patērētāju aizsardzību]; konsolidētā redakcija Dziennik Ustaw 2005, Nr. 244, item 2080).
(6)  –	Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmu ir tikai norādīts, ka tas attiecas uz ekskluzivitātes klauzulu par Telekomunikacja Polska publiski pieejamo telefona pakalpojumu lietošanu valsts tirgū attiecībā uz piekļuvi telefona savienojumu telefonu tīklā pakalpojumiem, kas sniegti atbilstoši piekļuves un iepriekšējas operatora izvēles principiem.
(7)  –	Polijas valdības apsvērumi acīmredzot atspoguļo Polijas VKI viedokli.
(8)  –	Saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 interpretāciju skat. 2009. gada 11. jūnija spriedumu lietā C‑429/07 X
(Krājums, I‑4833. lpp.) un šādas lietas, kuras pašlaik tiek izskatītas: lietu C‑439/08 VEBIC
(ģenerāladvokāta P. Mengoci [P. Mengozzi ] secinājumi sniegti 2010. gada 25. martā, sprieduma pasludināšana paredzama 2010. gada 7. decembrī) un lietu C‑360/09 Pfleiderer (savus secinājumus sniegšu 2010. gada 16. decembrī). Attiecībā uz Vispārējās tiesas spriedumiem saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punktu skat. 2007. gada 8. marta spriedumus lietā T‑339/04 France Télécom /Komisija (Krājums, II‑521. lpp.) un lietā T‑340/04 France Télécom /Komisija (Krājums, II‑573. lpp.; spriedums atstāts spēkā apelācijas tiesvedībā ar 2009. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑202/07 P France Télécom /Komisija, Krājums, I‑2369. lpp.).
(9)  –	Interesanti, ka, lai gan divi galvenie ES konkurences tiesību piemērošanas decentralizācijas mērķi – Komisijas darba apjoma samazināšana un VKI un valstu tiesu iesaistīšana [noteikumu] piemērošanā – ir nemainīgi, šīs politikas sastāvdaļas, kas ir noteiktas Regulā Nr. 1/2003, atšķiras no tām, kas parādījās Komisijas 2000. gada priekšlikumā, kurā tika noteikts, ka “[Regulas priekšlikuma 3.] pantā ir noteikts, ka gadījumā, kad nolīgums vai darbības var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, ir piemērojamas tikai
[ES] konkurences tiesības” (mans izcēlums) (Priekšlikums Padomes Regulai par EKL 81. un 82. panta konkurences noteikumu īstenošanu, kas groza Regulas (EEK) Nr. 1017/68, (EEK) Nr. 2988/74, (EEK) Nr. 4056/86 un (EEK) Nr. 3975/87; COM(2000) 582, galīgā redakcija, 12. lpp.). Sal. ar Tosato, G. L. un Bellodi, L. (red.), EU Competition Law, I sējums, Procedure, Claeys & Casteels, 2006, 218. lpp.
(10)  –	Agrākās sistēmas ietvaros EKL 81. pantu raksturoja aizlieguma formulējums (81. panta 1. punkts) un tā sekas (spēkā neesamība – 81. panta 2. punkts), ko papildināja Komisijas pilnvaras piešķirt atbrīvojumu no noteikuma (81. panta 3. punkts). Saskaņā ar Regulu Nr. 1/2 003 individuālas vienošanās atbrīvojuma saņemšana no LESD 101. panta 1. punktā noteiktā aizlieguma vairs nav atkarīga no tās paziņošanas Komisijai. Tagad vienošanās, kurām ir jāpiemēro LESD 101. panta 1. punkts un kuras atbilst 101. panta 3. punkta nosacījumiem, nav aizliegtas un to konstatēšanai nav nepieciešams iepriekšējs lēmums – 101. panta 3. punkts tiek uzskatīts par tieši piemērojamu likumīgu izņēmumu. Sal. ar Kerse, C. S. un Khan, N., EC Antitrust Procedure, piektais izdevums, Londona: Sweet & Maxwell, 2005, 15. lpp.
(11)  –	Tostarp skat. Regulas Nr. 1/2003 preambulas 6., 7. un 15. apsvērumu un šīs regulas 5. un 6. pantu. Saskaņā ar Regulu Nr. 17 VKI ļoti reti izskatīja lietas par EKL 81. un 82. panta pārkāpumiem, daļēji tāpēc, ka ar valstu tiesību aktiem VKI tika pilnvarotas piemērot EKL 81. panta 1. punktu un 82. pantu tikai apmēram pusē no dalībvalstīm un pat tajās valstīs, kur VKI šādas pilnvaras bija, Komisijas pilnvaras piešķirt atbrīvojumu atturēja VKI no lietu izskatīšanas par EKL 81. panta 1. punktu. Ja VKI uzsāka EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma izmeklēšanu, uzņēmumi varēja izlemt paziņot par savu nolīgumu vai darbībām Komisijai, kura, ņemot vērā savu tiesību aktā noteikto pienākumu izvērtēt ziņojumu, tādējādi varēja būt spiesta uzsākt procedūru, atņemot VKI kompetenci. Sal. ar Wils, W. P. J., “Community report”, no: Cahill, D. un Cooke, J. D., The Modernisation of EU Competition Law Enforcement in the EU, Kembridža, FIDE 2004, 679. un nākamās lpp. Skat. arī Gippini Fournier, E., “Community report”, no: Koeck, H. F. un Karollus, M. M. (red.), The Modernisation of European Competition Law, Nomos, FIDE 2008.
(12)  –	Tā rezultātā Komisijai ir bijusi iespēja vairāk koncentrēties uz tādām galvenajām prioritātēm kā karteļi un tirgus uzraudzība (kuru ietvaros Komisija cenšas identificēt nozares, kurās konkurences noteikumi nedarbojas pilnībā).
(13)  –	Šī mērķa vitālo nozīmi pastiprina fakts, ka kopš Regulas Nr. 1/2003 stāšanās spēkā ES konkurences noteikumu piemērošana ir būtiski pastiprinājusies: līdz 2009. gada marta beigām Eiropas Konkurences tīkla (EKT) dalībnieces ir izskatījušas 1000 lietas
dažādos sektoros, piemērojot ES konkurences noteikumus. Sal. ar Komisijas paziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei – Ziņojums par Regulas Nr. 1/2003 darbību, COM(2009) 206, galīgā redakcija, 2009. gada 29. aprīlis, 7. lpp.
(14)  –	Skat. Tosato, G. L. un Bellodi, L. (minēta 9. zemsvītras piezīmē, 219. lpp.).
(15)  –	Proti, atbilstoši Polijas Likuma par konkurenci un patērētāju aizsardzību 11. pantam.
(16)  –	Sal., piemēram, ar Lucey, C., Unforeseen consequences of Article 3 of EU Regulation 1/2003, ECLR, 2006, 27(10), 558.–563. lpp.
(17)  –	Regulas Nr. 1/2003 35. pants. Tosato, G. L. un Bellodi, L. (minēts 9. zemsvītras piezīmē, 32. lpp.) norāda (101. zemsvītras piezīme), ka Itālijā 1996. gada 6. februāra Likuma Nr. 52 54. panta 5. punktā Itālijas VKI jau bija piešķirtas pilnvaras piemērot EKL 81. panta 1. punktu un 82. pantu. Turklāt ir interesanti, ka Apvienotās Karalistes VKI pirms ES konkurences tiesību piemērošanas reformas šādas kompetences nebija.
(18)  –	1993. gada 10. novembra spriedums lietā C‑60/92 ( Recueil, I‑5683. lpp., 14. punkts). Skat. arī 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑242/95 GT‑Link ( Recueil, I‑4449. lpp., 23.–26. punkts).
(19)  –	Skat., inter alia, Faull, J. un Nikpay, A., The EC law of competition, Oxford University Press, 2007, 113. lpp.: 5. pantā ir ietverts izsmeļošs uzskaitījums, jo, piemērojot LESD 101. un 102. pantu, VKI nevar pieņemt nevienu lēmumu, kas nav minēts šajā pantā; konkrētāk, VKI nevar pieņemt lēmumus par nepiemērojamību, to var darīt tikai Komisija. Skat. arī Langen, E. un Bunte, H.‑J. (red.), Kommentar zum deutschen und europäischen Kartellrecht – Band 2, 11. izdevums, Luchterhand, 2010, 752. un nākamās lpp.; Loewenheim, U., Meessen, K. M. un Riesenkampff, A., Kartellrecht – Band 1 Europäisches Recht – Kommentar, C. H. Beck Verlag, Minhene, 2005, 740. lpp.; Hirsch, G., Montag, F. un Säcker, F. J., Competition Law: European Community Practice and Procedure, Londona: Sweet & Maxwell, 2008, 1579. un nākamās lpp.; un Kerse, C. S. un Khan, N. (iepriekš minēts 10. zemsvītras piezīmē, 261. lpp.): nav skaidrs, i) vai uzskaitījums ir paredzēts kā izsmeļošs un ii) kāda ir 5. panta pēdējā teikuma jēga; attiecībā uz pēdējo ir izteikti viedokļi, ka tas nozīmē, ka VKI nav pilnvaru pieņemt lēmumus par nepiemērojamību; nodoms acīmredzot ir neļaut VKI pieņemt šādus lēmumus, it īpaši lēmumus par LESD 101. panta 1. punkta nepiemērojamību.
(20)  –	Pēc būtības, ja dalībvalsts teritorijā, kurai ir visas noteikta ģeogrāfiska tirgus pazīmes, [no]līgumi, uzņēmumu apvienību lēmumi vai saskaņotas darbības, uz kurām attiecas AKAR, rada ietekmi, kura nav saderīga ar LESD 101. panta 3. punktu, attiecīgā VKI var atsaukt [atsevišķu kategoriju atbrīvojumu] labumus, kuri gūti attiecībā uz minēto teritoriju.
(21)  –	Esteva Mosso, C., Regulation 1/2003 – Five years on, 16th St. Gallen International Competition Law Forum 2009
(2010), 247. lpp.: Regula Nr. 1/2003 labi pieņem institucionālās un procesuālās ES tiesību vides daudzveidību. Tomēr ir novērota arī spontāna konverģence regulas modeļa virzienā. Liels skaits dalībvalstu ir atcēlušas paziņošanas sistēmu, dažas ir ieviesušas līdzīgus piemērošanas noteikumus vai jaunus lēmumu veidus. Tomēr pastāv būtiskas atšķirības starp: naudas sodiem, kriminālsodiem, uzņēmumu asociāciju atbildību, noilguma periodiem, piemērojamiem pierādījumiem un saistību noteikšanas nosacījumiem. Lemaire, Ch., Premier bilan de l’application du règlement n° 1/2003, Petites affiches, 2009. gada 17. decembris, Nr. 251, 38. un nākamās lpp., norāda, ka papildus materiālajiem noteikumiem, kur konverģenci izraisa galvenokārt pienākums piemērot ES tiesību normas un konverģences noteikums, visinteresantākā un būtiskākā attīstība noteikti ir notikusi procesuālo noteikumu un sodu jomā. Risinot sarunas par Regulu Nr. 1/2003, šāda attīstība netika prognozēta, jo dalībvalstis atteicās regulēt atbrīvojuma no naudas soda vai citus procesuālus noteikumus. Institucionālās un procesuālās autonomijas principam vajadzēja darboties pilnībā. Un tomēr šķiet, ka notiek konverģence. Sal. ar Jones, A. un Sufrin, B., EC Competition Law, Oksforda, 2004, 1161. lpp.: attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 5. pantu pastāv iespēja, ka pieredze decentralizētās sistēmas ietvaros rādīs, ka ir nepieciešama zināma harmonizācijas pakāpe, lai EKT varētu pilnībā darboties (Komisijas Paziņojums par sadarbību konkurences tīklā ar nodomu tika gatavots elastīgi un ir ļoti iespējams, ka būs nepieciešams to pārskatīt). Brokelmann, H., Enforcement of Articles 81 and 82 EC under Regulation 1/2003: The case of Spain and Portugal, World Competition, 29(4): 535‑554, 2006, 553. lpp., norāda, ka jaunā piemērošanas sistēma, it īpaši Regulas Nr. 1/2003 3. panta 2. punkts un 16. panta 2. punkts, atstāj spēcīgu harmonizācijas ietekmi uz valsts konkurences tiesību interpretāciju.
(22)  –	Neapšaubāmi Komisija neplānoja pilnu valstu procesuālo tiesību harmonizāciju, viens no iemesliem, kāpēc Komisija to negatavojās darīt, bija nevēlēšanās apdraudēt Modernizācijas reformu per se, tādēļ tā vietā tā tikai vienādoja materiālās tiesības. Salīdzinājumam Regulas Nr. 1/2003 preambulas 35. apsvērumā ir noteikts: “šī regula atzīst lielo dažādību, kas pastāv dalībvalstu sabiedrības interešu aizsardzības sistēmās”. Savukārt Padomes un Komisijas kopīgā paziņojuma par valsts konkurences iestāžu tīkla darbību, kas minēts Padomes protokolā (2002. gada 10. decembra dokuments Nr. 15435/02 ADD 1), 6.–8. punktā ir noteikts, ka “dalībvalstis pieņem, ka to piemērošanas sistēmas ir atšķirīgas, tomēr savstarpēji otras sistēmas standartus atzīst par pamatu sadarbībai”.
(23)  –	Konkrēti, rīkojumi par noteiktu darbību pārtraukšanu, saistību pieņemšanu un naudas sodu noteikšanu, ko paredz valstu tiesību akti.
(24)  –	Par šī principa piemērošanu ES konkurences tiesībās inter alia skat. 2002. gada 15. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija ( Recueil, I‑8375. lpp.), 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija ( Recueil, I‑123. lpp.), 2006. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑308/04 P SGL Carbon /Komisija (Krājums, I‑5977. lpp.) un 2007. gada 10. maija spriedumu lietā C‑328/05 P SGL Carbon /Komisija (Krājums, I‑3921. lpp.). Attiecībā uz Vispārējo tiesu skat. 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑223/00 Kyowa Hakko Kogyo un Kyowa Hakko Europe /Komisija ( Recueil, II‑2553. lpp.). Par jēdziena “tās pašas darbības” nozīmi saistībā ar šo principu skat. 2006. gada 9. marta spriedumu lietā C‑436/04 Van Esbroeck
(Krājums, I‑2333. lpp.). Par šo principu un konkrēti Regulu Nr. 1/2003 skat. lietu, kas pašreiz tiek izskatīta, C‑17/10 Toshiba Corporation u.c.
(25)  –	Neskatoties uz lēmumiem par sūdzību noraidīšanu saskaņā ar Komisijas 2004. gada 7. aprīļa Regulas (EK) Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu saskaņā ar [LESD 101. un 102. pantu], ko vada Komisija, 7. panta 2. punktu (OV L 123, 18. lpp.).
(26)  –	5. panta noteikumi ir būtiski, jo ar tiem zināmā mērā tiek harmonizētas VKI pilnvaras piemērot LESD 101. un 102. pantu. Tādējādi gadījumā, ja Komisija izbeidz lietas izpēti saistībā ar sūdzību vai neuzsāk procesu saistībā ar atsevišķa gadījuma izmeklēšanu, nav šaubu, ka VKI ir pietiekamas pilnvaras efektīvi piemērot ES konkurences tiesības. Skat. Tosato, G. L. un Bellodi, L. (minēts 9. zemsvītras piezīmē, 220. lpp.). Autori apgalvo, ka ar Regulu Nr. 1/2003 VKI tiek dota zināma rīcības brīvība saistībā ar darbību uzsākšanas prasību. Tomēr 5. pantā ir paredzēts, ka VKI ir pienākums uzsākt izmeklēšanu, ja, pārfrāzējot šo noteikumu tekstu, “pamatojoties uz konkurences iestāžu rīcībā esošo informāciju, tiek izpildīti aizlieguma nosacījumi”. Šis noteikums ir nepieciešams, ņemot vērā rīcības brīvību, kas dota Komisijai un VKI, lai izlemtu, vai uzsākt oficiālo [izmeklēšanas] procedūru un pieņemt lēmumu konkrētā lietā. Tas varētu ierobežot LESD 101. panta 1. punktā un 102. pantā paredzēto personu tiesību aizsardzību, it īpaši gadījumos, kad, lai arī ES konkurences tiesību pārkāpums ir acīmredzams, lieta nav pietiekami materiāli nozīmīga no lietderības viedokļa, lai persona uzsāktu tiesvedību. Lai samazinātu šo risku, ar 5. panta pēdējo teikumu VKI ir noteikts pienākums rīkoties, ja ir izpildīti atsevišķi nosacījumi.
(27)  –	Kerse, C. S. un Khan, N. (iepriekš minēts 10. zemsvītras piezīmē, 108. un 109. lpp.) norāda, ka, neskatoties uz to, ka Komisija ir publicējusi detalizētu Paziņojumu par neformāliem ieteikumiem, nav līdzīgu skaidrojumu par nepiemērojamību, lai arī šīs procedūras rezultātā tiek pieņemts oficiāls lēmums (Komisijas Paziņojums par neformāliem ieteikumiem attiecībā uz jauniem jautājumiem, kas rodas atsevišķos gadījumos par [EKL] 81. un 82. pantu (ieteikumu vēstules) (OV, C 101, 78. lpp.)). Turklāt lēmums, kas pieņemts saskaņā ar 10. pantu, atbilst bijušajam “negatīvajam apstiprinājumam” un “atbrīvojumam”, lai gan konstatējošs lēmums, kas pieņemts saskaņā ar 10. pantu, drīzāk būtu uzskatāms par pirmo, nevis pēdējo. Lēmumā par nepiemērojamību var ietvert konstatējumu, vai LESD 101. panta 3. punkta nosacījumi ir izpildīti (kā tas nav “negatīvu lēmumu” gadījumā), bet tā piemērošana nav ierobežota noteiktā laika periodā (kā tas nav atbrīvojuma gadījumā). Schwarze, J. un Weitbrecht, A., Grundzüge des europäischen Kartellverfahrensrechts – Die Verordnung (EG) Nr. 1/2003, Nomos, 2004, 133. lpp., apgalvo, Regulas Nr. 1/2003 10. pants ir iepriekšējās sistēmas “relikts” un tādēļ likumīgā izņēmuma sistēma nav pilnībā ieviesta. Langen, E. un Bunte, H.‑J. (minēts 19. zemsvītras piezīmē, 799. lpp.) norāda, ka pozitīvi lēmumi ir grūti saprotami un tiem nav vietas likumīgā izņēmuma sistēmā ( ein schwer fassbarer Fremdkörper ). Sal. arī ar Klees, A., Europäisches Kartellverfahrensrecht, Carl Heymanns Verlag, 2005, 184. lpp.
(28)  –	Gauer, C., Dalheimer, D., Kjolbye, L. un De Smijter, E., Regulation No 1/2003: a modernised application of EC competition rules, Competition Policy Newsletter, 1. numurs – 2003. gada pavasaris, 3. un nākamās lpp. Tomēr lēmumi, ko var pieņemt atbilstoši 10. pantam, nav domāti kā iepriekšējās sistēmas atbrīvojumu lēmumu aizstājēji vai arī kā instrumenti, lai “svētītu” konkrētus līgumus, ja nepastāv problēma par vienveidīgu normu piemērošanu vai politikas īstenošanu. Ortiz Blanco, L. (red.), European Community Competition Procedure, 2. izdevums, Oksforda, 2006, norāda, ka lēmumu par nepiemērojamību tiesiskā daba ir diskutabla. Nav vienkārši tos nošķirt no lēmumiem par sūdzības noraidīšanu, un abi šo lēmumi veidi pēc savas dabas ir konstatējoši un saistoši (VKI un valsts tiesām). Lēmumi ir konstatējoši tāpēc, ka tie atšķirībā no agrākajiem lēmumiem par atbrīvojumu atbilstoši EKL 81. panta 3. punktam “nerada” tiesības. Sal. arī ar Montag, F. un Rosenfeld, A., A solution to the problems? Regulation 1/2003 and the Modernisation of Competition Procedure, ZWeR, 2/2003, 115. un nākamās lpp.
(29)  –	Hirsch, G., Montag, F. un Säcker, F. J. (iepriekš minēts 19. zemsvītras piezīmē, 1614. lpp.) apgalvo, ka, ņemot vērā to, ka jaunajai sistēmai noteikti ir raksturīga lielāka tiesiskā nedrošība, Komisijai vajadzētu brīvāk interpretēt nosacījumus pozitīvu lēmumu pieņemšanai.
(30)  –	Komisijas dienestu darba dokuments, kas papildina Ziņojumu par Regulas Nr. 1/2003 darbību (iepriekš minēts 13. zemsvītras piezīmē). Ziņojumā tika noskaidrota faktiskā situācija, lai izvērtētu, kā Modernizācijas reforma darbojās šajā laikposmā, un tā sagatavošanai notika plašas konsultācijas ar sabiedrību.
(31)  –	Pieņemot Regulu Nr. 1/2003, vienas no būtiskākajām bažām bija tādas, ka VKI un valsts tiesu pilnvarošana pilnībā piemērot ES konkurences tiesības apdraudēs šo noteikumu vienveidīgu piemērošanu.
(32)  –	Var pamatoti uzskatīt, ka Komisija pieņemtu lēmumu saskaņā ar 10. pantu tikai gadījumos, kad tā vēlētos izdot kvazi-likumdošanas paziņojumu par LESD 101. un 102. panta piemērošanu. Komisija drīzāk ir gatava izdot ieteikumu vēstules, lai gan pat šajā gadījumā Paziņojumā par neformāliem ieteikumiem ir norādīts, ka šādas vēstules drīzāk ir izmantojamas izņēmuma gadījumos, nevis regulāri. Sal. ar Kerse, C. S. un Khan, N. (iepriekš minēts 10. zemsvītras piezīmē, 109. lpp.).
(33)  –	Ehlermann, C. D., The Modernisation of EC Antitrust Policy: a Legal and Cultural Revolution, CMLR, 37: 537.–590. lpp., 2000, nosauca to “par vissvarīgāko politikas dokumentu, ko Komisija ir publicējusi vairāk nekā 40 gadu ilgās EK konkurences politikas laikā”.
(34)  –	Laikā, kad pieņēma Regulu Nr. 17, ierobežojošu nolīgumu aizliegums Eiropā bija revolucionārs. Centralizētā paziņošanas un [atbrīvojuma] piešķiršanas sistēma nodrošināja, ka jauno noteikumu interpretēs un piemēros Komisija, kas bija ļoti uzticīga savai “jaunajai reliģijai”. Paziņošanas sistēmai bija arī audzinoša funkcija, jo Komisija uzņēmumus un to juristus [atbrīvojuma] piešķiršanas procesa laikā izglītoja. Skat. Geradin, D. (red.), Modernisation and enlargement: Two major challenges for EC competition law, Intersentia, 2004, 14. un 15. lpp.
(35)  –	Sal. ar Ortiz Blanco, L. (iepriekš minēts 28. zemsvītras piezīmē, 211. lpp.).
(36)  –	Komisija bija nelokāma, ka Regulas Nr. 1/2003 10. pants nedrīkst kļūt par paziņošanas aizstājēju, jo tas apdraudētu galveno regulas mērķi.
(37)  –	2009. gada 19. februāra secinājumi lietā C‑8/08 (Krājums, I‑4529. lpp., 85. un 86. punkts).
(38)  –	Šajā datumā notika pāreja uz modernizēto sistēmu, lai regulētu procedūru, kas piemērojama konkurenci ierobežojošām darbībām, ko paredz Regula Nr. 1/2003 (skat. 45. panta otro daļu).
(39)  –	Šajā jautājumā it īpaši skat. Regulas Nr. 1/2003 preambulas 4., 6., 7., 8., 21. un 22. apsvērumu. Pat laikposmā pirms 2004. gada 1. maija Tiesa jau uzsvēra, ka valstu tiesām konkurences tiesību piemērošanā ir pienākums sadarboties labā ticībā. Skat. 2000. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑344/98 Masterfoods / HB ( Recueil, I‑11369. lpp., 49. punkts). (No Tiesas judikatūras arī izriet, ka dalībvalstu pienākums atbilstoši EKL 5. pantam veikt visas nepieciešamās vispārīgās vai konkrētās darbības, lai nodrošinātu no ES tiesībām izrietošo pienākumu izpildi un atturētos no jebkādām darbībām, kas varētu apdraudēt Līguma mērķu sasniegšanu, ir saistošs arī visām dalībvalstu iestādēm, tai skaitā arī tiesām to kompetences ietvaros (šajā ziņā skat. 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā C‑2/97 IP / Borsana, Recueil, I‑8597. lpp., 26. punkts)).
(40)  –	Spriedums lietā C‑429/07 (iepriekš minēts 8. zemsvītras piezīmē, 34. un 41. punkts).
(41)  –	1983. gada 7. jūnija spriedumi apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française u.c./Komisija ( Recueil, 1825. lpp., 105. punkts) un 2007. gada 7. jūnija spriedums lietā C‑76/06 P Britannia Alloys & Chemicals /Komisija (Krājums, I‑4405. lpp., 22. punkts).
(42)  –	Regulas Nr. 1/2003 sistēmas ietvaros VKI ir atbildīgas par ES konkurences tiesību piemērošanu, tomēr Komisijas stratēģiskās vadības un uzraudzības loma nav nekādā veidā samazināta. Sal. ar Rizzuto, F., Parallel Competence and the Power of the EC Commission under Regulation No 1/2003 according to the Court of First Instance, ECLR, 2008, 29(5), 286.–297. lpp. Sistēmu vislabāk var aprakstīt kā asimetrisku, nevis sfērisku centralizāciju (Komisijai nav piešķirtas formālas tiesības dot norādes VKI) vai decentralizāciju (VKI pilnvaras nav piešķirtas, samazinot Komisijas pilnvaras). Tā ir asimetriska un nosacīta, jo tikai Komisijai ir piešķirtas tiesības pieņemt lēmumu par [lietas] izmeklēšanas un lēmuma [pieņemšanas] pārņemšanu [Komisijas kompetencē], ja tā to uzskata par nepieciešamu.
(43)  –	Skat. spriedumu lietā T‑339/04 France Télécom /Komisija (iepriekš minēts 8. zemsvītras piezīmē, 79. un 84. punkts). (Saistībā ar pilnvaru dalījumu starp Komisiju un VKI ir jānorāda, ka ar Regulu Nr. 1/2003 ir izbeigta agrākā centralizētā sistēma un atbilstoši subsidiaritātes principam paplašināta to sadarbība, piešķirot VKI pilnvaras piemērot ES konkurences tiesības. Tomēr regulas shēmas pamatā ir cieša sadarbība, kas ir jāizveido Komisijai un VKI, darbojoties vienotā tīklā, turklāt Komisija ir atbildīga par niansētu šādas sadarbības noteikumu izstrādi. Ar regulu nav apstrīdētas Komisijas vispārējās pilnvaras, kas ir atzītas Tiesas judikatūrā. Ar Regulu Nr. 1/2003 Komisijai ir piešķirtas ļoti plašas izmeklēšanas pilnvaras un tai ir galvenā loma attiecībā uz pārkāpumu izmeklēšanu.) Skat. arī spriedumu lietā T‑340/04 France Télécom /Komisija (iepriekš minēts 8. zemsvītras piezīmē, 128., 129. un 132. punkts) (apstiprināts ar apelācijas spriedumu lietā C‑202/07 P France Télécom /Komisija, iepriekš minēts 8. zemsvītras piezīmē).
(44)  –	Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ES tiesības un valsts tiesības jautājumā par konkurenci ir piemērojamas paralēli, ņemot vērā, ka tajās aizliegtās darbības tiek apskatītas no dažādiem aspektiem. LESD 101. un 102. pantā tās tiek apskatītas no to šķēršļu perspektīvas, kas var rasties tirdzniecībai starp dalībvalstīm, savukārt valsts tiesiskajā regulējumā tās apskata, pamatojoties uz šim regulējumam piemītošajiem specifiskajiem apsvērumiem, un izvērtē aizliegtās darbības tikai no šāda aspekta (skat., inter alia, 1969. gada 13. februāra spriedumu lietā 14/68 Wilhelm u.c., Recueil, 1. lpp., 3. punkts; 1980. gada 10. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 253/78 un no 1/79 līdz 3/79 Giry un Guerlain u.c., Recueil, 2327. lpp., 15. punkts; 2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑137/00 Milk Marque un National Farmers’ Union, Recueil, I‑7975. lpp., 61. punkts, un 2006. gada 13. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no C‑295/04 līdz C‑298/04 Manfredi u.c., Krājums, I‑6619. lpp., 38. punkts). Var norādīt, ka šī judikatūra attiecas uz tiesisko situāciju pirms Regulas Nr. 1/2003 stāšanās spēkā.
(45)  –	Var uzskatīt, ka šīs pilnvaras zināmā mērā ir līdzīgas tām, kas ar Regulas Nr. 17 2. un 6. pantu ir piešķirtas “negatīva apstiprinājuma” un individuāla atbrīvojuma lēmumu pieņemšanai. Tomēr ir būtiskas atšķirības. Atbilstoši Regulai Nr. 1/2003 Komisija darbojas pēc savas iniciatīvas un ES sabiedrisko interešu īstenošanai un līdz ar to tai nav pienākuma uzsākt rīcību pēc pieprasījuma. Turklāt šādi lēmumi pēc savas būtības ir konstatējoši un atšķirībā no individuālajiem atbrīvojumiem nerada tiesības. Visbeidzot, Regulas Nr. 1/2003 16. pantā kopsakarā ar šīs regulas 1. panta 3. punktu VKI un valstu tiesām ir aizliegts pieņemt lēmumus, kas ir pretrunā saskaņā ar 10. pantu pieņemtajiem lēmumiem. “Negatīvā apstiprinājuma” regulējums šādus ierobežojumus neparedzēja. Konstatējot, ka Kopienas (tagad – ES) tiesības nav piemērojamas konkrētajā lietā, ar negatīvo apstiprinājumu VKI un tiesām tika ļauts brīvi piemērot valstu konkurences tiesības ( Giry un Guerlain u.c., iepriekš minēts 44. zemsvītras piezīmē). Sal. ar Tosato, G. L. un Bellodi, L. (iepriekš minēts 9. zemsvītras piezīm ē, 40. lpp.). No otras puses, Loewenheim, U., Meessen, K. M. un Riesenkampff, A. (iepriekš minēts 19. zemsvītras piezīmē, 740. lpp.) uzskata, ka Regulā Nr. 17 nav 5. panta ekvivalenta. Autori arī norāda, ka Regulā Nr. 1/2003 nav ietverts obligāts lēmumu, ko var pieņemt VKI, saraksts ( Entscheidungskatalog ), atstājot šo jautājumu valsts likumdevēja ziņā.
(46)  –	Sal. ar Wils, W. P. J. (iepriekš minēts 11. zemsvītras piezīmē, 682. lpp.).
(47)  –	Tas, ka atsevišķa VKI ir konstatējusi, ka tās rīcībai nav pamata, neierobežo citas VKI vai valsts tiesas konstatēt pretējo un aizliegt nolīgumu vai darbību. Tādējādi fakts, ka 11. panta 4. punkts attiecas tikai uz negatīviem lēmumiem, nav uzskatāms par norādi, ka pārāk aktīva konkurences tiesību piemērošana būtu uzskatāma par lielāku problēmu nekā bezdarbība attiecībā uz konkurences tiesību piemērošanu. Tādējādi vienkārši tiek atzīts, ka Regulas Nr. 1/2003 radītās sistēmas ietvaros negatīviem lēmumiem vienmēr ir būtiskāka nozīme (kas tā nebūtu, ja VKI būtu piešķirtas tiesības pieņemt lēmumus par atbrīvojumu pēc būtības). Vienīgais izņēmums ir lēmumi, kurus Komisija ir pieņēmusi saskaņā ar 10. pantu, līdz ar to ir nepieciešama vienīgi sistēma, ar kuru VKI netiek ļauts pieņemt nepamatotus negatīvus lēmumus, jo, tiklīdz tie ir pieņemti un īstenoti, negatīvus lēmumus atcelt un vērst situāciju par labu ir sarežģīti. Skat. Faull, J. un Nikpay, A. (iepriekš minēts 19. zemsvītras piezīmē, 158. lpp.).
(48)  –	Procesa uzsākšana, ko veic Komisija, lai pieņemtu lēmumu atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 III nodaļai (“Komisijas lēmumi”), atbrīvo VKI no kompetences piemērot LESD 101. un 102. pantu. Ja VKI jau darbojas lietā, Komisija uzsāk lietas izskatīšanu vienīgi pēc konsultācijas ar šo VKI.
(49)  –	Par šo pašu skaidrojumu skat., inter alia, Oliver, P., “Le règlement 1/2003 et les principes d’efficacité et d’équivalence”, no: Cahiers de droit européen, 41. sēj., Nr. 3?4, 2005, 366. lpp., Loewenheim, U., Meessen, K. M. un Riesenkampff, A. (iepriekš minēts 19. zemsvītras piezīmē, 738. lpp.). Par citiem skaidrojumiem skat. Kerse, C. S. un Khan, N. (iepriekš minēts 10. zemsvītras piezīmē, 261. lpp.).
(50)  –	Iepriekš minēts 18. zemsvītras piezīmē, 14. punkts.
(51)  –	Turpat, 23. punkts.
(52)  –	Turpat (mans izcēlums).
(53)  –	Jebkurai iestādei, kas piemēro valsts konkurences tiesības konkrētā lietā, ir pienākums piemērot LESD 101. un 102. pantu, ja ir izpildīti Regulas Nr. 1/2003 3. panta 1. punktā ietvertie nosacījumi. Saprātīga pienākuma piemērot LESD 101. un 102. pantu interpretācija nozīmē 5. pantā ietverto izpildes pilnvaru ievērošanu. Iestāde, kurai ar oficiālu pilnvarojumu vai savādāk ir piešķirtas pilnvaras piemērot valsts konkurences tiesības konkrētās lietās, ir pakļauta 3. panta 1. punktam un tādējādi tai ir jābūt iespējai īstenot piemērošanas pilnvaras arī tad, ja valsts tiesību akti šādas pilnvaras tai tieši nepiešķir, un arī tad, ja valsts tiesību aktos ir noteikts pretējais. Skat. iepriekš minēto piemēru par Beļģijas VKI. Skat. Gippini Fournier, E. (iepriekš minēts 11. zemsvītras piezīmē, 103. lpp.).
(54)  –	1963. gada 5. februāra spriedums lietā 26/62 van Gend & Loos
( Recueil, 3. lpp.).
(55)  –	1964. gada 15. jūlija spriedums lietā 6/64 Costa
( Recueil, 585. lpp.).
(56)  –	1978. gada 9. marta spriedums lietā 106/77 Simmenthal
( Recueil, 629. lpp.). Sal. arī ar 2010. gada 12. janvāra spriedumu lietā C‑341/08 Petersen
(Krājums, I‑47. lpp., 80. lpp.).
(57)  –	Par šo skaidrojumu skat., inter alia, Langen, E. un Bunte, H.‑J. (iepriekš minēts 19. zemsvītras piezīmē, 753. lpp.), Klees, A. (iepriekš minēts 27. zemsvītras piezīmē, 7. punkts, 37. apakšpunkts), de Bronett, G.‑K., Kommentar zum europäischen Kartellverfahrensrecht: VO 1/2003, Luchterhand, 2005, 5. punkts, 1. apakšpunkts; Schwarze, J. un Weitbrecht, A. (iepriekš minēts 27. zemsvītras piezīmē, 8. punkts, 11. un nākamie apakšpunkti).
(58)  –	BkartA, B 9 – 55/03, 22. lpp. – “Deutsche Post AG”. Sal. ar Langen, E. un Bunte, H.‑J. (iepriekš minēts 19. zemsvītras piezīmē, 753. lpp.).
(59)  –	Autorità Garante Provvedimento n. 14 078 “Merck” 2005. gada 23. februārī. Sal. ar Immenga, U. un Mestmäcker, E.‑J., Wettbewerbsrecht – Band 1. EG / Teil 2, Beck, 2007, 938. lpp.
(60)  –	Skat. Cook, C., Commitment Decisions: The Law and Practice under Article 9, 29(2) World Competition 209 (2006), 14. zemsvītras piezīme. Sal. ar Gippini Fournier, E. (iepriekš minēts 11. zemsvītras piezīmē, 104. lpp.).