62015TJ0624(01)
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta paplašinātā sastāvā)
2024. gada 2. oktobrī (
*1
)
Valsts atbalsts – LESD 107. un 108. pants – Divpusējs ieguldījumu līgums – Šķīrējklauzula – Rumānija – Pievienošanās Eiropas Savienībai – Fiskālo stimulu sistēmas atcelšana pirms pievienošanās – Šķīrējtiesas nolēmums, ar ko kompensācija piešķirta pēc pievienošanās – Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu un noteikts pienākums to atgūt – LESD 351. panta pirmā daļa – Pienākums norādīt pamatojumu – Jēdziens “valsts atbalsts” – Priekšrocība – Selektīvs raksturs – Valsts vainojamība – Saderība ar iekšējo tirgu – Atbalsts, kas paredzēts, lai sekmētu ekonomikas attīstību mazāk attīstītos reģionos – Atgūšana – Jēdziens ‟ekonomiska vienība” – Tiesiskā paļāvība – Tiesības tikt uzklausītam
Lietās T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV un T‑704/15 RENV
European Food SA
, Pantašešti [Păntășești] (Rumānija),
Starmill SRL
, Pantašešti,
Multipack SRL
, Pantašešti,
Scandic Distilleries SA
, Pantašešti,
ko pārstāv N. Forwood, Barrister-at-Law, G. Forwood un W. De Catelle, advokāti,
prasītāji lietā T‑624/15 RENV,
Ioan
Micula
, ar dzīvesvietu Oradjā [Oradea] (Rumānija), ko pārstāv N. Forwood, G. Forwood un W. De Catelle,
prasītājs lietā T‑694/15 RENV,
Viorel Micula
, ar dzīvesvietu Oradjā,
European Drinks SA
, Šteja [Ştei] (Rumānija),
Rieni Drinks SA
, Rieni [Rieni] (Rumānija),
Transilvania General Import‑Export SRL
, Oradja,
West Leasing SRL
, iepriekš West Leasing International SRL, Pantašešti,
ko pārstāv J. Derenne, D. Vallindas, A. Álvarez Vidal, R. Chiriţă un O. Chiriţă, advokāti,
prasītāji lietā T‑704/15 RENV,
pret
Eiropas Komisiju, ko pārstāv T. Maxian Rusche un P.‑J. Loewenthal, pārstāvji,
atbildētāja,
ko atbalsta:
Vācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv R. Kanitz, J. Möller un N. Scheffel, pārstāvji,
Spānijas Karaliste, ko pārstāv M. J. Ruiz Sánchez, pārstāve,
Latvijas Republika, ko pārstāv K. Pommere, pārstāve,
Ungārija, ko pārstāv M. Fehér un G. Koós, pārstāvji,
un
Polijas Republika, ko pārstāv D. Lutostańska, B. Majczyna un M. Rzotkiewicz, pārstāvji,
personas, kas iestājušās lietā,
VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta paplašinātā sastāvā)
šādā sastāvā: priekšsēdētāja A. Markulli [A. Marcoulli], tiesneši V. Tomljenoviča [V. Tomljenović], N. Pultoraka [N. Półtorak], R. Norkus [R. Norkus] (referents) un V. Valasidis [W. Valasidis],
sekretārs: A. Margelis [A. Marghelis], administrators,
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu,
ņemot vērā 2022. gada 25. janvāra spriedumu Komisija/European Food u.c. (C‑638/19 P, EU:C:2022:50),
pēc 2024. gada 4. un 5. marta tiesas sēdes
pasludina šo spriedumu.
Spriedums (
1
)
1
Ar prasībām, kas pamatotas ar LESD 263. pantu, prasītāji – European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL un Scandic Distilleries SA lietā T‑624/15, Ioan Micula lietā T‑694/15 un Viorel Micula, European
Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import‑Export SRL un West Leasing SRL lietā T‑704/15 – lūdz atcelt Komisijas Lēmumu (ES) 2015/1470 (2015. gada 30. marts) par valsts atbalstu SA.38517 (2014/C) (ex 2014/NN), ko īstenojusi Rumānija – Šķīrējtiesas 2013. gada 11. decembra nolēmums lietā Micula pret Rumāniju (OV 2015, L 232, 43. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
I. Tiesvedības priekšvēsture
2
Prasītāji apstrīdētajā lēmumā norādīti kā tādas zaudējumu atlīdzības saņēmēji, kas piešķirta ar Ieguldījumu strīdu izšķiršanas starptautiskā centra (ICSID) aizgādībā izveidotās šķīrējtiesas (turpmāk tekstā – “šķīrējtiesa”) 2013. gada 11. decembra nolēmumu lietā ARB/05/20 Micula u.c./Rumānija (turpmāk tekstā – “šķīrējtiesas nolēmums”).
3
Ioan un Viorel Micula, Zviedrijas pilsoņi ar dzīvesvietu Rumānijā, ir vairākuma akcionāri European Food and Drinks Group (EFDG), kuras darbība ir saistīta ar pārtikas un dzērienu ražošanu Štejas-Nučetas [Ștei-Nucet] reģionā, Bihoras [Bihor] apgabalā, Rumānijā. European Food, Starmill, Multipack, Scandic Distilleries, European Drinks, Rieni Drinks, Transilvania General Import‑Export un West Leasing ietilpst EFDG.
4
1998. gada 2. oktobrī Rumānijas iestādes pieņēma Valdības ārkārtas rīkojumu Nr. 24/1998, ar ko tādiem atsevišķiem ieguldītājiem mazāk attīstītos reģionos, kuri bija saņēmuši pastāvīga ieguldītāja sertifikātu, piešķīra virkni fiskālu stimulu, tostarp it īpaši tādus atvieglojumus kā atbrīvojums no muitas nodokļiem un no pievienotās vērtības nodokļa par mehānismiem, muitas nodokļu atmaksāšana par izejvielām vai arī atbrīvojums no uzņēmumu ienākuma nodokļa, kas piemērojami, kamēr vien ieguldījumu zona ir atzīta par “mazāk attīstītu reģionu”.
5
Ar 1999. gada 25. marta lēmumu, kas piemērojams no 1999. gada 1. aprīļa, Rumānijas valdība kā “mazāk attīstītu reģionu” uz desmit gadiem kvalificēja Štejas-Nučetas raktuvju rajonu.
6
2000. gada 1. jūlijā ar Valdības ārkārtas rīkojumu Nr. 75/2000 tika grozīts Valdības ārkārtas rīkojums Nr. 24/1998, saglabājot attiecīgos fiskālos stimulus (turpmāk tekstā kopā – “attiecīgā fiskālo stimulu sistēma”).
7
Pamatojoties uz pastāvīgu ieguldītāju sertifikātiem, ko European Food saņēma 2000. gada 1. jūnijā un Starmill un Multipack – 2002. gada 17. maijā, šīs trīs sabiedrības veica ieguldījumus Štejas-Nučetas raktuvju rajonā.
8
2000. gada februārī tika sāktas sarunas par Rumānijas pievienošanos Eiropas Savienībai. Saistībā ar šīm sarunām Savienība 2001. gada 21. novembra kopējā nostājā konstatēja, ka Rumānijā ir “vairākas jau spēkā esošas, kā arī jaunas nesaderīgas atbalsta shēmas, kas nav saskaņotas ar acquis”, tostarp “atvieglojumi, kas paredzēti saskaņā ar [attiecīgo fiskālo stimulu sistēmu]”.
9
2002. gada 29. maijā Zviedrijas un Rumānijas valdības noslēdza divpusēju ieguldījumu līgumu, lai savstarpēji veicinātu un aizsargātu ieguldījumus (turpmāk tekstā – “DIL”). Šis līgums stājās spēkā 2003. gada 1. jūlijā, un tajā attiecībā uz abu valstu ieguldītājiem (tostarp ieguldījumiem, kas noslēgti pirms DIL stāšanās spēkā) bija paredzēti daži aizsardzības pasākumi, ja vienas valsts ieguldītāji iegulda otrā valstī.
10
DIL 2. panta 3. punktā noteikts: “katra līgumslēdzēja puse pastāvīgi nodrošina taisnīgu un vienlīdzīgu attieksmi pret otras līgumslēdzējas puses ieguldītāju ieguldījumiem un ar patvaļīgiem vai diskriminējošiem pasākumiem neliek šķēršļus minēto ieguldītāju veikto ieguldījumu nodrošināšanai, pārvaldībai, uzturēšanai, izmantošanai, lietojumam attiecībā uz šiem ieguldījumiem vai to pārdošanai”. Turklāt DIL 7. pantā paredzēts, ka strīdus starp ieguldītājiem un līguma parakstītājām valstīm tostarp risina šķīrējtiesa, kas atrodas ICSID aizgādībā. Šajā ziņā saskaņā ar 1965. gada 18. martā noslēgtās Konvencijas par investīciju strīdu risināšanu starp valstīm un citu valstu pilsoņiem (turpmāk tekstā – “ICSID konvencija”) 54. panta 1. punktu katrai līgumslēdzējai valstij ir pienākums izpildīt šķīrējtiesas nolēmumus, kas taisīti, pamatojoties uz šo konvenciju, jo nolēmums ir saistošs pusēm, kurām saskaņā ar šīs pašas konvencijas 53. panta 1. punktu tas jāizpilda atbilstoši tajā noteiktajam.
11
2004. gada 26. augustā Rumānija atcēla visus pasākumus, kas bija piešķirti ar attiecīgo fiskālo stimulu sistēmu, izņemot atbrīvojumu no uzņēmumu ienākuma nodokļa, precizējot, ka, “lai izpildītu Kopienas valsts atbalsta noteikumu kritērijus un arī pabeigtu sarunas par nodaļu Nr. 6 (Konkurences politika), valsts tiesību aktos ir jāizslēdz jebkāda valsts atbalsta forma, kas neatbilst acquis communautaire šajā jomā”. Šī atcelšana stājās spēkā 2005. gada 22. februārī.
12
2005. gada 28. jūlijāIoan un Viorel Micula, European Food, Starmill un Multipack (turpmāk tekstā – “prasītāji šķīrējtiesā”) lūdza izveidot šķīrējtiesu atbilstoši DIL 7. pantam, lai panāktu, ka tiek atlīdzināti zaudējumi, kas nodarīti, atceļot attiecīgo fiskālo stimulu sistēmu.
13
2007. gada 1. janvārī Rumānija pievienojās Eiropas Savienībai.
14
Ar 2008. gada 24. septembra lēmumu šķīrējtiesa lūgumu strīdu izskatīt šķīrējtiesā atzina par pieņemamu.
15
Šķīrējtiesas nolēmumā šķīrējtiesa uzskatīja, ka, atceļot attiecīgo fiskālo stimulu sistēmu pirms 2009. gada 1. aprīļa, Rumānija ir apdraudējusi prasītāju šķīrējtiesā tiesisko paļāvību, jo tie domāja, ka šie stimuli galvenokārt tādā pašā formā būs pieejami līdz 2009. gada 31. martam ieskaitot, nav rīkojusies pārskatāmi, jo tos savlaicīgi nav brīdinājusi, un nav nodrošinājusi taisnīgu un vienlīdzīgu attieksmi pret minēto prasītāju ieguldījumiem DIL 2. panta 3. punkta izpratnē. Tādējādi tā šķīrējtiesas procedūrā piesprieda Rumānijai tiem samaksāt zaudējumu atlīdzību 791882452 Rumānijas leju (RON) (apmēram 178 miljoni EUR), un šī summa tika noteikta, ņemot vērā galvenokārt zaudējumus, kādi šiem prasītājiem, iespējams, radušies laikposmā no 2005. gada 22. februāra līdz 2009. gada 31. martam.
[..]
19
2014. gada 1. oktobrī Komisija informēja Rumāniju par savu lēmumu sākt LESD 108. panta 2. punktā paredzēto formālo izmeklēšanas procedūru saistībā ar to, ka 2014. gada sākumā Rumānija tikai daļēji ir izpildījusi šķīrējtiesas nolēmumu, kā arī jebkādu turpmāku minētā sprieduma īstenošanu vai izpildi (turpmāk tekstā – “lēmums par sākšanu”). Šajā lēmumā, kas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicēts 2014. gada 7. novembrī, tā aicināja ieinteresētās personas iesniegt savus apsvērumus.
[..]
25
2015. gada 30. martā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kura 1. pantā paredzēts, ka zaudējumu atlīdzības, ko šķīrējtiesa piespriedusi šķīrējtiesas nolēmumā (turpmāk tekstā – “strīdīgās summas”), izmaksa vienai ekonomiskai vienībai, kurā ietilpst Ioan un Viorel
Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni
Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import‑Export un West Leasing, ir “valsts atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, kas nav saderīgs ar iekšējo tirgu. Saskaņā ar šī lēmuma 2. panta 1. punktu Rumānijai ir pienākums neizmaksāt neatbilstīgu atbalstu, kas paredzēts minētā lēmuma 1. pantā, un atgūt to, kurš jau samaksāts šīs ekonomiskās vienības dalībniekiem, kā arī visu atbalstu, kas samaksāts šiem dalībniekiem un nav paziņots Komisijai atbilstoši LESD 108. panta 3. punktam, vai visu atbalstu, kurš samaksāts pēc šī paša lēmuma pieņemšanas dienas. Šī panta otrajā punktā precizēts, ka prasītāji ir solidāri atbildīgi par saņemtā valsts atbalsta atmaksāšanu. Saskaņā ar šī paša panta trešo un ceturto punktu atgūstamās summas ir tās, kas izriet no minētā nolēmuma īstenošanas vai izpildes un kas rada procentus, sākot no dienas, kad tās nodotas saņēmēju rīcībā.
II. Agrākās tiesvedības Vispārējā tiesā un Tiesā
[..]
28
Ar 2019. gada 18. jūnija spriedumu European
Food u.c./Komisija (T‑624/15, T‑694/15 un T‑704/15, turpmāk tekstā – “sākotnējais spriedums”, EU:T:2019:423) Vispārējā tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu. Tā apmierināja prasītāju prasījumus, apmierinot lietā T‑704/15 izvirzītā pirmā pamata pirmo daļu, kā arī lietās T‑624/15 un T‑694/15 izvirzītā otrā pamata pirmo daļu, ciktāl prasītāji ar to atbalstam izvirzītajiem argumentiem apstrīd Komisijas kompetenci pieņemt minēto lēmumu. Tā apmierināja arī lietās T‑624/15 un T‑694/15 izvirzītā otrā pamata otro daļu un lietā T‑704/15 izvirzītā otrā pamata pirmo daļu, kas būtībā attiecas uz kļūdu šķīrējtiesas nolēmuma juridiskajā kvalifikācijā, ņemot vērā jēdzienus “priekšrocība” un “atbalsts” LESD 107. panta izpratnē.
[..]
32
Ar 2022. gada 25. janvāra spriedumu Komisija/European
Food u.c. (C‑638/19 P, turpmāk tekstā – “apelācijas tiesvedības spriedums”, EU:C:2022:50) Tiesa atcēla sākotnējo spriedumu, atzina, ka par pretapelācijas sūdzību nav jālemj, nosūtīja lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par tajā izvirzītajiem pamatiem un argumentiem, par kuriem tā nebija lēmusi, un lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlika.
III. Lietas dalībnieku prasījumi pēc lietas nodošanas atpakaļ
33
Vācijas Federatīvā Republika, Latvijas Republika, Ungārija un Polijas Republika nav iesniegušas rakstiskus apsvērumus par sekām, kādas izriet no apelācijas tiesvedības sprieduma atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 217. pantam.
34
Prasītāju lietās T‑624/15 RENV un T‑694/15 RENV prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
pakārtoti, atcelt minēto lēmumu, ciktāl:
–
tas attiecas uz katru no tiem abās šajās lietās;
–
tas liedz Rumānijai izpildīt šķīrējtiesas nolēmumu;
–
ar to Rumānijai ir piespriests atgūt visu nesaderīgo atbalstu;
–
tiem ir piespriesta solidāra atbildība par tā valsts atbalsta atmaksu, ko saņēmusi jebkura no tā 2. panta 2. punktā paredzētajām vienībām;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas saistīti, pirmkārt, ar tiesvedībām Vispārējā tiesā un, otrkārt, apelācijas tiesvedību Tiesā.
35
Prasītāju lietā T‑704/15 RENV prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
pakārtoti, atcelt minēto lēmumu, ciktāl:
–
Viorel
Micula tajā kvalificēts kā “uzņēmums” un viņš uzskatīts par daļu no ekonomiskās vienības, kas saņēmusi atbalstu;
–
atbalsta saņēmējs tajā identificēts kā ekonomiska vienība, kuru veido Viorel un Ioan
Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni
Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania
General Import‑Export un West Leasing;
–
tā 2. panta 2. punktā noteikts, ka Viorel un Ioan Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania
General Import‑Export un West Leasing ir solidāri atbildīgi par to saņemtā valsts atbalsta atmaksāšanu;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas saistīti, pirmkārt, ar tiesvedībām Vispārējā tiesā un, otrkārt, apelācijas tiesvedību Tiesā.
36
Lietās T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV un T‑704/15 RENV Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
prasības noraidīt;
–
piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē, tostarp tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar apelācijas tiesvedību Tiesā.
37
Lietās T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV un T‑704/15 RENV Spānijas Karalistes prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
prasības noraidīt;
–
piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IV. Juridiskais pamatojums
[..]
A. Par prasību pieņemamību
42
Komisija, ko atbalsta Spānijas Karaliste, izvirza nepieņemamības pamatu, kas balstīts uz prasītāju intereses celt prasību neesamību.
43
Komisija uzskata, ka Tiesa, pamatodamās uz 2018. gada 6. marta spriedumu Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158), apelācijas tiesvedības spriedumā ir atzinusi šķīrējtiesas nolēmuma nesaderību ar Savienības tiesībām, ar ko ir pamatota attiecīgā zaudējumu atlīdzināšana. Turklāt saskaņā ar 2022. gada 21. septembra rīkojumu Romatsa u.c. (C‑333/19, nav publicēts, EU:C:2022:749) Savienības tiesām esot pienākums noraidīt minēto nolēmumu un katrā ziņā tās nevar nodrošināt tā izpildi. Šādos apstākļos prasītājiem būtībā nav “leģitīmas” intereses, ka apstrīdētais lēmums tiek atcelts.
44
Aicināta precizēt savu argumentu tiesas sēdē, Komisija būtībā norāda, ka interese celt prasību ir leģitīma, ja tā nav pretrunā Savienības sabiedriskās kārtības pamatinteresēm.
45
Papildu apsvērumos par sekām, kādas ir apelācijas tiesvedības spriedumam, prasītāji apgalvo, ka prasības ir pieņemamas.
46
Šajā ziņā jāatgādina, ka atcelšanas prasība, ko cēlusi fiziska vai juridiska persona, ir pieņemama tikai tiktāl, ciktāl tai ir interese panākt apstrīdētā akta atcelšanu. Šāda interese nozīmē, ka pašai minētā akta atcelšanai var būt tiesiskas sekas un tādējādi prasības rezultātā var rasties priekšrocības lietas dalībniekam, kurš to ir cēlis (spriedums, 2014. gada 27. februāris, StichtingWoonpunt u.c./Komisija, C‑132/12 P, EU:C:2014:100, 67. punkts). Interese celt prasību tādējādi ir jebkuras prasības būtisks un galvenais nosacījums (spriedums, 2023. gada 15. jūnijs, Shindler u.c./Padome, C‑501/21 P, EU:C:2023:480, 63. punkts).
47
Savukārt intereses celt prasību nav, ja celtās prasības labvēlīgs iznākums prasītāju katrā ziņā nevar apmierināt (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 9. jūnijs, EvropaïkiDynamiki/ECB, C‑401/09 P, EU:C:2011:370, 49. punkts, un 2017. gada 23. novembris, Bionorica un Diapharm/Komisija, C‑596/15 P un C‑597/15 P, EU:C:2017:886, 85. punkts).
48
Turklāt prasītāja interese celt prasību nav atkarīga no prasības pamatotības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 4. jūlijs, European Dynamics Luxembourg u.c./Eiropas Savienības Dzelzceļu aģentūra, T‑392/15, EU:T:2017:462, 41. punkts).
49
Šajā gadījumā jāatgādina, ka ar apstrīdēto lēmumu Komisija strīdīgo summu samaksu kvalificējusi kā valsts atbalstu, kas nav saderīgs ar iekšējo tirgu, un uzdevusi Rumānijai atgūt summas, kuras jau izmaksātas prasītājiem, proti, prasītājiem šķīrējtiesā un piecām citām sabiedrībām, jo tie kopā veido ekonomisku vienību. Šāds lēmums ir acīmredzami nelabvēlīgs prasītājiem, jo liek Rumānijai no tiem atgūt samaksātās summas, kā arī procentus, ko šīs summas radījušas līdz to faktiskās atgūšanas dienai. Šajā ziņā jānorāda, ka Komisija uzskata, kā izriet no minētā lēmuma 42. apsvēruma, ka Rumānijas iestādes ir pilnībā izpildījušas šķīrējtiesas nolēmumu.
50
Tas, ka Tiesa uzskatīja, ka šķīrējtiesas nolēmums kopš Rumānijas iestāšanās Savienībā nav saderīgs ar Savienības tiesībām, it īpaši LESD 267. un 344. pantu, un ka tādējādi tam nevar būt nekādas iedarbības (rīkojums, 2022. gada 21. septembris, Romatsa u.c., C‑333/19, nav publicēts, EU:C:2022:749, 42. un 43. punkts), nevar prasītājiem atņemt to interesi celt prasību.
51
Pirmkārt, kā norāda prasītāji, tas, ka dalībvalsts tiesa nekādā ziņā saskaņā ar 2022. gada 21. septembra rīkojumu Romatsa u.c. (C‑333/19, nav publicēts, EU:C:2022:749, 44. punkts) nevar izpildīt šķīrējtiesas nolēmumu, nav atkarīgs no jautājuma, vai Komisijas pieņemtais apstrīdētais lēmums atbilst Savienības tiesībām un, it īpaši, vai tajā paredzētais pasākums materiāltiesiskā ziņā atbilst LESD 107. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem, lai to kvalificētu kā valsts atbalstu minētās tiesību normas izpratnē un lai šajā ziņā uz to attiektos atgūšanas pienākums, kas jāizpilda Rumānijai.
52
Otrkārt, tas, ka strīdīgo summu samaksa, kā uzskata Komisija, noveda pie “tāda sprieduma izpildes, kas ir pretrunā Savienības tiesību pamatprincipiem”, neatkarīgi no prasītāju prasības pamatotības nevar tiem atņemt tiesības apstrīdēt tiem nelabvēlīga akta likumību.
53
Turklāt jānorāda, ka Tiesa, apelācijas tiesvedības sprieduma 154. un 155. punktā uzskatīdama, ka strīds, runājot par argumentiem, daļām un pamatiem, kas saistīti ar apstrīdētā lēmuma pamatotību, nebija izskatāmā stāvoklī, lai gan tā jau bija spējīga novērtēt strīda pieņemamību, un ka tādējādi lieta bija jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par minētajiem argumentiem, daļām un pamatiem, netieši, bet noteikti uzskatīja, ka šis strīds ir pieņemams.
54
Šādos apstākļos Komisijas izvirzītais nepieņemamības pamats prasītāju intereses celt prasību neesamības dēļ ir jānoraida.
B. Par prasību pamatotību
[..]
1.
Par pirmo pamatu, kas attiecas uz pilnvaru nepareizu izmantošanu, kā arī LESD 351. panta un vispārīgo tiesību principu pārkāpumu
[..]
b)
Par otro daļu, kas attiecas uz LESD 351. panta un vispārīgo tiesību principu neievērošanu
65
Prasītāji būtībā apgalvo, ka Rumānijai bija jāizpilda pienākumi, ko tā uzņēmusies pirms pievienošanās Savienībai, pamatojoties uz DIL un ICSID konvenciju, it īpaši minētās konvencijas 53. un 54. pantu, kuros tai ir noteikts pienākums izpildīt šķīrējtiesas nolēmumu pat tad, ja strīdīgo summu samaksa ir veidojusi valsts atbalstu Savienības tiesību izpratnē.
66
Prasītāji uzskata, ka Rumānijai ICSID konvencija jāievēro attiecībā uz visām minētās konvencijas parakstītājām valstīm, tāpēc uz šo konvenciju var atsaukties ikviena trešā valsts, nepastāvot vajadzībai atsaukties uz īpašu interesi strīda atrisināšanā.
67
It īpaši prasītāji atsaucas uz Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa) 2020. gada 19. februāra spriedumu, kas pasludināts lietā Micula u.c./Rumānija, ar kuru tika atļauta šķīrējtiesas nolēmuma izpilde, atzīstot, ka “[ICSID konvencijas] līgumslēdzēju valstu pienākumi, [kas izriet no] 53., 54. un 69. panta, ir formulēti kā absolūti pienākumi bez jebkādiem ierobežojumiem attiecībā uz personām, uz kurām tie attiecas”.
68
Šādos apstākļos prasītāji uzskata – pat ja DIL neietilpst LESD 351. panta piemērošanas jomā, šis apstāklis neietekmē Rumānijas pienākumu izpildīt šķīrējtiesas nolēmumu atbilstoši ICSID konvencijai pat pēc tās pievienošanās Savienībai. Rumānijas piekrišana šķīrējtiesas procedūrai tādējādi joprojām šai valstij ir saistoša, pamatojoties uz minētās konvencijas 25. panta 1. punktu, kurā esot noteikts, ka tad, ja līgumslēdzēja valsts ir devusi piekrišanu šķīrējtiesas procedūrai, tā vairs nevar to vienpusēji atsaukt.
69
Prasītāji šajā ziņā lietās T‑624/15 RENV un T‑694/15 RENV piebilst, ka tad, ja Rumānija neizpildītu savus pienākumus, ikviena līgumslēdzēja valsts, tostarp ikviena līgumslēdzēja valsts, kas nav Savienības dalībvalsts, varētu celt prasību pret Rumāniju Starptautiskajā tiesā saskaņā ar ICSID konvencijas 64. pantu.
70
Tāpēc apstrīdētais lēmums, kurā likts atgūt attiecīgo atbalsta pasākumu, liedzot Rumānijai izpildīt šos pienākumus un tādējādi esot pretrunā LESD 351. panta pirmajai daļai, saskaņā ar kuru Līgumu noteikumi neietekmē tiesības un pienākumus, kas izriet no konvencijas, kura noslēgta starp dalībvalsti pirms tās pievienošanās un trešām valstīm.
71
Apstrīdētais lēmums esot pretrunā arī vispārējam Savienības tiesību principam pacta sunt servanda, kas paredzēts LESD 351. panta pirmajā daļā. Turklāt tas esot pretrunā Savienības un dalībvalstu lojālas sadarbības principam, kura savstarpējais raksturs ir uzsvērts LES 4. panta 3. punktā un kurš “atspoguļots” LESD 351. pantā.
72
Komisija, ko atbalsta Spānijas Karaliste, apstrīd prasītāju argumentāciju.
73
LESD 351. panta pirmajā daļā noteikts, ka “Līgumi neietekmē tiesības un pienākumus, ko uzliek nolīgumi, kurus pirms 1958. gada 1. janvāra un – attiecībā uz kandidātvalstīm – pirms to pievienošanās dienas viena vai vairākas dalībvalstis, no vienas puses, noslēgušas ar vienu vai vairākām trešām valstīm, no otras puses”.
74
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 351. panta pirmās daļas mērķis saskaņā ar starptautisko tiesību principiem, kādi tostarp izriet no 1969. gada 23. maija Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām (Recueil des traités des Nations unies, 1155. sējums, 331. lpp.) 30. panta 4. punkta b) apakšpunkta, ir precizēt, ka LESD piemērošana neietekmē attiecīgās dalībvalsts pienākumus ievērot trešo valstu tiesības, kas izriet no agrākas konvencijas, un izpildīt atbilstošos pienākumus (skat. spriedumu, 2011. gada 15. septembris, Komisija/Slovākija, C‑264/09, EU:C:2011:580, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
75
LESD 351. panta pirmā daļa ir vispārpiemērojama tādā ziņā, ka tā ir piemērojama jebkurai starptautiskai konvencijai – neatkarīgi no priekšmeta –, kura varētu ietekmēt Savienības Līgumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1993. gada 2. augusts, Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, 11. punkts).
76
Tādējādi LESD 351. panta pirmās daļas mērķis ir trešo valstu tiesību aizsardzība (spriedums, 1966. gada 13. jūlijs, Consten un Grundig/Komisija, 56/64 un 58/64, EU:C:1966:41, 500. lpp.), atļaujot attiecīgajām dalībvalstīm izpildīt savas saistības, kas izriet no kādas agrāk noslēgtas starptautiskas konvencijas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 21. decembris, Air Transport Association ofAmerica u.c., C‑366/10, EU:C:2011:864, 61. punkts).
77
Turpretī tad, kad runa ir par dalībvalstu attiecībām Savienības ietvaros, LESD 351. panta pirmā daļa liedz tām atsaukties uz tiesībām, kas izriet no šādām konvencijām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1996. gada 2. jūlijs, Komisija/Luksemburga, C‑473/93, EU:C:1996:263, 40. punkts, un 2005. gada 7. jūlijs, Komisija/Austrija, C‑147/03, EU:C:2005:427, 58. punkts).
78
No tā izriet, ka LESD 351. panta pirmajā daļā minētajā frāzē “tiesības un pienākumi” ar terminu “tiesības” ir domātas trešo valstu tiesības un ar terminu “pienākumi” ir domāti dalībvalstu pienākumi (spriedums, 1993. gada 2. augusts, Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, 12. punkts).
79
Tādējādi, lai konstatētu, vai iepriekšēja starptautiska nolīguma dēļ var neievērot Savienības tiesību normu, ir nepieciešams pārbaudīt, vai šis nolīgums uzliek attiecīgajai dalībvalstij pienākumus, kuru izpildi var prasīt trešās valstis, kas noslēgušas šo nolīgumu (spriedumi, 1993. gada 2. augusts, Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, 13. punkts, un 2011. gada 15. septembris, Komisija/Slovākija, C‑264/09, EU:C:2011:580, 42. punkts).
80
Tātad saskaņā ar LESD 351. panta pirmo daļu starptautisks nolīgums prevalē pār Savienības tiesību normu, ja ir izpildīti divi nosacījumi – runa ir par nolīgumu, kas noslēgts, pirms attiecīgajā dalībvalstī stājās spēkā Savienības Līgumi, un attiecīgajai trešai valstij no tā izriet tiesības, kuru ievērošanu tā var prasīt no šīs dalībvalsts (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1998. gada 10. marts, T. Port, C‑364/95 un C‑365/95, EU:C:1998:95, 61. punkts).
81
Tātad LESD 351. panta pirmā daļa, ciktāl tā ir norma, kas var atļaut atkāpes no Savienības tiesību, tostarp primāro tiesību, piemērošanas, jāinterpretē šauri, lai Savienības Līgumos izklāstītie vispārējie principi nezaudētu jēgu (spriedums, 2024. gada 14. marts, Komisija/Apvienotā Karaliste (Augstākās tiesas spriedums), C‑516/22, EU:C:2024:231, 78. un 81. punkts).
82
ICSID konvencijas, kas attiecībā uz Rumāniju stājās spēkā 1975. gada 12. oktobrī, 25. panta 1. punktā ir noteikts:
“Centra kompetencē ir izskatīt tādus juridiskus strīdus starp līgumslēdzēju valsti (vai tādu publisko tiesību struktūru vai no tās atkarīgu iestādi, ko tā ieceļ Centrā) un citas līgumslēdzējas valsts pilsoni, kam ir tieša saikne ar ieguldījumu un kura nodošanai izskatīšanai Centram puses ir rakstiski piekritušas. Ja puses ir devušas savu piekrišanu, neviena no tām nevar to vienpusēji atsaukt.”
83
ICSID konvencijas 53. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Nolēmums ir saistošs pusēm un nav pakļauts jebkādai pārsūdzēšanai vai jebkādiem citiem labojumiem, kā izņemot tos, ko paredz šī konvencija. Katra puse ievēro un pilda nolēmuma noteikumus [..] atbilstoši attiecīgajiem šīs konvencijas nosacījumiem.”
84
ICSID konvencijas 54. panta 1. punktā paredzēts:
“Katra līgumslēdzēja valsts atzīst pieņemto nolēmumu atbilstoši šai konvencijai kā saistošu un pilda finansiālās saistības, ko uzliek šis nolēmums tās robežās, it kā tas būtu šīs valsts tiesas galīgais spriedums. [..].”
85
ICSID konvencijas 64. pantā noteikts, ka “jebkurš strīds, kas radies starp līgumslēdzējām valstīm attiecībā uz šīs konvencijas skaidrojumu vai pielietošanu, kurš nav izšķirts, tiek nosūtīts Starptautiskajai Tiesai ar šāda strīda jebkuras puses iesniegumu, ja vien attiecīgās valstis nevienojas par citu izšķiršanas ceļu”.
86
DIL 7. pantā paredzēts, ka strīdus starp ieguldītājiem un nolīgumu noslēgušajām valstīm citastarp risina šķīrējtiesa, piemērojot ICSID konvenciju.
87
Šajā gadījumā Komisija apstrīdētā lēmuma 126. un 127. apsvērumā norādīja, ka prasītāju šķīrējtiesā norādītās tiesības un pienākumi izriet no DIL piemērošanas. Konstatējusi, ka šis Līgums bija noslēgts starp divām dalībvalstīm, nevis starp vienu vai vairākām dalībvalstīm un vienu vai vairākām trešām valstīm, Komisija no tā secināja, ka LESD 351. pants šajā gadījumā nebija piemērojams. No tā Komisija secināja, ka valsts atbalsta noteikumu īstenošana šajā lietā pastāvošajos apstākļos neietekmēja LESD 351. pantā paredzētās tiesības un pienākumus.
88
Komisija apstrīdētā lēmuma 129. apsvērumā piebilda – tā kā neviena trešā valsts, kas ir ICSID konvencijas līgumslēdzēja puse, nav šķīrējtiesā iesaistīta DIL dalībniece, LESD 351. pants uz šo lietu neattiecas.
89
Ņemot vērā prasītāju argumentāciju un apstrīdētā lēmuma pamatojumu šajā jautājumā, šīs daļas analīze liek iepriekš pārbaudīt, vai šajā gadījumā saistības, ko Rumānija uzņēmusies, pamatojoties, pirmkārt, uz DIL un, otrkārt, uz ICSID konvenciju, ietilpst LESD 351. panta piemērošanas jomā.
1) Par saistību LESD 351. panta izpratnē, ko Rumānija uzņēmusies, pamatojoties uz DIL, esamību
90
LESD 351. pants, kā izriet no šī sprieduma 74. un 78. punkta, attiecas uz trešo valstu tiesībām un atbilstošajiem dalībvalstu pienākumiem. Rumānijas pienākumi, ko tā pirms pievienošanās Savienībai uzņēmusies, pamatojoties uz DIL, atbilst Zviedrijas Karalistes tiesībām, kuras tai ir, pamatojoties uz šo pašu DIL.
91
DIL parakstīšanas dienā Zviedrijas Karaliste bija Savienības dalībvalsts, nevis trešā valsts. Tādējādi šāds divpusējs nolīgums kopš Rumānijas pievienošanās Savienībai ir uzskatāms par nolīgumu starp divām dalībvalstīm (spriedums, 2024. gada 14. marts, Komisija/Apvienotā Karaliste (Augstākās tiesas spriedums), C‑516/22, EU:C:2024:231, 72. punkts).
92
LESD 351. pants nav piemērojams divpusējam līgumam, kas noslēgts starp divām dalībvalstīm, ja neviena trešā valsts nav tā līgumslēdzēja (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 8. septembris, BudějovickýBudvar, C‑478/07, EU:C:2009:521, 99. punkts).
93
Šādos apstākļos atbalsta piešķiršanas dienā, kas ir noteicoša, lai novērtētu LESD 351. panta piemērojamību, šajā gadījumā šķīrējtiesas nolēmuma pasludināšanas dienā (skat. šī sprieduma 62. punktu), DIL nevar uzskatīt par nolīgumu, no kura minētā panta izpratnē izriet tiesības trešām valstīm un pienākumi šai dalībvalstij, kurus var ietekmēt LESD 107. un 108. panta īstenošana atbilstoši apstrīdētajam lēmumam.
94
Tas, ka kaitējumu radījušais fakts, proti, attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas atcelšana, kas, iespējams, bija pretrunā DIL un par kuru ar šķīrējtiesas nolēmumu tika piešķirta zaudējumu atlīdzība, notika pirms Rumānijas pievienošanās Savienībai, nevar atspēkot šo interpretāciju.
95
Tas pats attiecas uz apstākli, ka fakti, kas ir Rumānijas atbildības pamatā, vismaz daļēji norisinājās pirms pievienošanās Savienībai, jo šī valsts vēl bija trešā valsts LESD 351. panta izpratnē.
96
Kā Tiesa uzsvērusi apelācijas tiesvedības spriedumā, nevar, protams, izslēgt, ka saskaņā ar principiem, kas izriet no valsts tiesībām civiltiesiskās atbildības jomā, tiesības uz atlīdzību rodas attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas atcelšanas dienā, kas ir atzīta par kaitējumu radījušo faktu (apelācijas tiesvedības sprieduma 117. un 118. punkts). Turpretim šīs tiesības uz atlīdzību atšķiras no tiesībām saņemt zaudējumu atlīdzību, kas piešķirtas ar šķīrējtiesas nolēmumu, tāpēc attiecīgais atbalsta pasākums netika noteikts minētās atcelšanas dienā (apelācijas tiesvedības sprieduma 119.–127. punkts).
97
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, jāsecina, ka uz Rumānijas pienākumiem, ko tā uzņēmusies, pamatojoties uz DIL, un kas aplūkoti šajā strīdā, neattiecas LESD 351. panta noteikumi.
98
Tādējādi prasītāji nevar apgalvot, ka ar apstrīdēto lēmumu Komisija ir pārkāpusi LESD 351. pantu, jo Rumānijai ar šo lēmumu likti šķēršļi izpildīt savus pienākumus, ko tā uzņēmusies, pamatojoties uz DIL.
2) Par pienākumu LESD 351. panta izpratnē, ko Rumānija uzņēmusies, pamatojoties uz ICSID konvenciju, esamību
99
Atbilstoši apelācijas tiesvedības spriedumam LES un LESD paredzētā tiesiskās aizsardzības līdzekļu sistēma aizstāja DIL paredzēto šķīrējtiesas procedūru, sākot no Rumānijas pievienošanās Savienībai, proti, no 2007. gada 1. janvāra (apelācijas tiesvedības sprieduma 145. punkts).
100
Ir skaidrs, ka šķīrējtiesa, kas piemēro ICSID konvenciju un kuras izskatīšanai tika nodots strīds starp prasītājiem šķīrējtiesā un Rumāniju, neietilpst Savienības tiesu sistēmā (apelācijas tiesvedības sprieduma 141. punkts).
101
Šķīrējtiesas nolēmums, ko šķīrējtiesa pasludinājusi 2013. gada 11. decembrī, proti, pēc Rumānijas pievienošanās Savienībai, nevar radīt nekādas sekas un tāpēc nevar tikt izpildīts, lai veiktu tajā piespriestās zaudējumu atlīdzības samaksu (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2022. gada 21. septembris, Romatsa u.c., C‑333/19, nav publicēts, EU:C:2022:749, 43. punkts).
102
Tādējādi dalībvalsts tiesai, kas lemj par šķīrējtiesas nolēmuma piespiedu izpildi, ir pienākums to noraidīt, un tāpēc tā nekādā gadījumā nevar veikt tā izpildi, lai personām, kurām šķīrējtiesas nolēmums ir labvēlīgs, dotu iespēju panākt, ka tām tiek samaksātas ar to piespriestās zaudējumu atlīdzinājuma un procentu summas (rīkojums, 2022. gada 21. septembris, Romatsa u.c., C‑333/19, nav publicēts, EU:C:2022:749, 44. punkts). Šis konstatējums attiecas uz Rumāniju kā uz dalībvalsti.
103
Tāpēc Rumānijai nebija nekāda pienākuma nedz izpildīt šķīrējtiesas nolēmumu, nedz a fortiori to īstenot neatkarīgi no jebkādas piespiedu izpildes.
104
Tādējādi jāsecina, ka ICSID konvencijas 53. pants, saskaņā ar kuru ikvienai pusei, kam spriedums ir saistošs, tas jāizpilda saskaņā ar tajā noteikto, kā atgādināts šī sprieduma 83. punktā, šajā gadījumā nav radījis pienākumus Rumānijai, kuri ietilptu LESD 351. panta piemērošanas jomā.
105
Tāpēc jāuzskata, ka ICSID konvencijas 54. pants, saskaņā ar kuru “katra Līgumslēdzēja valsts atzīst pieņemto lēmumu atbilstoši šai konvencijai kā saistošu un pilda finansiālās saistības, ko uzliek šis nolēmums tās robežās”, kā precizēts šī sprieduma 84. punktā, nevar būt radījis tiesības trešām valstīm, kurām atbilstu Rumānijas pienākumi, kas šajā gadījumā nepastāv.
106
Turklāt, kā atzinusi Tiesa, lai gan ICSID konvencijai ir daudzpusējs raksturs, tās mērķis ir reglamentēt divpusējas attiecības starp līgumslēdzējām pusēm līdzīgi divpusējam līgumam. Lai gan prasītāji būtībā apgalvo, ka trešās valstis, kas noslēgušas ICSID konvenciju, varētu būt ieinteresētas, lai Rumānija pilda savus pienākumus attiecībā pret citu dalībvalsti, atbilstoši šīs konvencijas noteikumiem veicot šķīrējtiesas nolēmuma, kurš ietilpst tās piemērošanas jomā, izpildi, šādu tīri faktisku interesi nevar pielīdzināt “tiesībām” LESD 351. panta pirmās daļas izpratnē, kas var pamatot šīs tiesību normas piemērošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 14. marts, Komisija/Apvienotā Karaliste (Augstākās tiesas spriedums), C‑516/22, EU:C:2024:231, 75. un 76. punkts).
107
Tāpēc ICSID konvencijas 53. un 54. pantu nevar interpretēt tādējādi, ka LESD 351. panta pirmās daļas izpratnē tie rada tādas “tiesības” trešām valstīm, kas parakstījušas šo konvenciju, kuras atbilstu Rumānijas pienākumiem izpildīt šķīrējtiesas nolēmumu.
108
Šādos apstākļos, nelemjot par prasītāju apgalvoto ICSID konvencijas 25. panta 1. punkta un 64. panta ietekmi uz Rumānijas pienākumu izpildīt šķīrējtiesas nolēmumu atbilstoši šai pašai konvencijai, apstrīdētais lēmums, kurā ir noteikts atgūt atbalstu, nevar būt liedzis šai dalībvalstij izpildīt pienākumus, kas ietilpst LESD 351. panta piemērošanas jomā. Tādējādi šāds lēmums nav pretrunā šim pēdējam minētajam pantam, saskaņā ar kuru Līgumu noteikumi neietekmē tiesības un pienākumus, kas izriet no konvencijas, kura noslēgta starp dalībvalsti pirms tās pievienošanās Savienībai un trešām valstīm.
109
Tādējādi Komisija, nepieļaujot tiesību kļūdu, varēja uzskatīt, ka “valsts atbalsta noteikumu piemērošana neietekmē ar LESD 351. pantu aizsargātās tiesības un pienākumus”.
110
Tāpēc jānoraida gan iebildums saistībā ar LESD 351. panta pirmās daļas pārkāpumu, gan arī iebildums par pacta sunt servanda principa pārkāpumu, kas ir minētā panta izpausme.
111
Tas pats attiecas uz iebildumu par lojālas sadarbības principa neievērošanu, ciktāl tas esot īstenots ar LESD 351. panta pirmo daļu.
112
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, šī daļa un pirmais pamats kopumā jānoraida.
2.
Par otro pamatu, kas attiecas uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu
113
Prasītāji apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi, ka LESD 107. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi šajā gadījumā bija izpildīti. Pamatu tie sadalījuši trīs daļās.
114
Komisija, ko atbalsta Spānijas Karaliste, apstrīd prasītāju argumentāciju.
115
Jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu, “ja vien Līgumi neparedz ko citu, ar iekšējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai”.
116
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts atbalsta kvalifikācija LESD 107. panta 1. punkta izpratnē prasa, lai būtu izpildīti visi šajā normā noteiktie nosacījumi. Tādējādi, lai pasākumu varētu kvalificēt kā valsts atbalstu, pirmkārt, tam jābūt saistītam ar valsts intervenci vai vismaz valsts līdzekļu izmantošanu, otrkārt, šai intervencei jābūt tādai, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, treškārt, šim pasākumam jābūt tādam, ar ko tiek radīta priekšrocība tā saņēmējam, un, ceturtkārt, tam jābūt tādam, ar ko tiek izkropļota konkurence vai tiek radīti draudi to izkropļot (skat. spriedumu, 2013. gada 12. novembris, MOL/Komisija, T‑499/10, EU:T:2013:592, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
a)
Par pirmo daļu, kas attiecas uz ekonomiskas priekšrocības neesamību
117
Prasītāji apgalvo, ka attiecīgais atbalsta pasākums tiem nepiešķir nekādu ekonomisku priekšrocību. Tie izvirza trīs galvenos iebildumus.
118
Pirmām kārtām, prasītāji norāda, ka pretēji tam, ko uzskatīja Komisija, šķīrējtiesas nolēmums prasītājiem šķīrējtiesā nepiešķīra atlīdzību par attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas atcelšanas sekām, bet piešķīra tiem zaudējumu atlīdzību par kaitējumu, kurš nodarīts tāpēc, ka Rumānija nebija izpildījusi savu pienākumu tiem nodrošināt taisnīgu un vienlīdzīgu attieksmi, tādējādi pārkāpdama DIL 2. panta 3. punktu. Vismaz, ja pieņem, ka Komisijas sniegtā minētā nolēmuma interpretācija ir pareiza, atlīdzību par šīs atcelšanas netiešām sekām, piemēram, zaudēto peļņu vai zaudēto iespēju iekarot jaunus tirgus, nevar kvalificēt kā priekšrocību valsts atbalsta tiesiskā regulējuma izpratnē.
119
Otrām kārtām, prasītāji apgalvo, ka atbilstoši judikatūrai, kas izriet no 1988. gada 27. septembra sprieduma Asteris u.c. (no 106/87 līdz 120/87, EU:C:1988:457, 23. un 24. punkts), ar šķīrējtiesas nolēmumu piešķirtā zaudējumu atlīdzība nav priekšrocība LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
120
Trešām kārtām un visbeidzot, ja pieņem, ka šķīrējtiesas nolēmums varēja veidot priekšrocību, apstrīdētajā lēmumā attiecīgais atbalsta pasākums būtu kļūdaini identificēts kā strīdīgo summu samaksa, nevis minētais nolēmums. Šī samaksa iekļaujas šī nolēmuma izpildes vai īstenošanas “parastajā gaitā”, tāpēc zaudējumu atlīdzības samaksa, kas piespriesta Rumānijai, nevar veidot priekšrocību, kura atšķiras no tās, kas, iespējams, piešķirta ar to pašu nolēmumu.
121
Jānorāda, ka par atbalstu tiek uzskatīta tāda iejaukšanās, kas, lai kādā formā tā nebūtu, var tieši vai netieši būt labvēlīga uzņēmumiem vai kas ir uzskatāma par ekonomisku priekšrocību, kuru tās saņēmējs uzņēmums nebūtu guvis parastos tirgus apstākļos (skat. spriedumus, 2019. gada 15. maijs, Achema u.c., C‑706/17, EU:C:2019:407, 83. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2020. gada 17. septembris, Compagnie des pêchesde Saint‑Malo, C‑212/19, EU:C:2020:726, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
122
Šajā ziņā, lai novērtētu, vai dalībvalsts ir piešķīrusi priekšrocību konkrētam uzņēmumam, uzņēmuma finansiālā situācija pēc pasākuma ieviešanas jāsalīdzina ar finansiālo situāciju, kādā tas būtu bijis, ja pasākums nebūtu ieviests. Par atbalstu uzskata iejaukšanos, kas dažādos veidos samazina izdevumus, kuri parasti tiek segti no uzņēmuma budžeta. Tādējādi priekšrocība pastāv, ja pasākuma dēļ, ko neattaisno attiecīgās sistēmas raksturs vai struktūra, saņēmēja neto finansiālā situācija uzlabojas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 17. septembris, Compagnie des pêchesde Saint‑Malo, C‑212/19, EU:C:2020:726, 40. punkts).
123
Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu vispirms pārbaudīt trešo iebildumu, kas attiecas uz kļūdainu attiecīgā atbalsta pasākuma identificēšanu, pirms analizēt pirmo un otro iebildumu, kuri balstīti uz pieņēmumu, ka zaudējumu atlīdzības noteikšana šķīrējtiesas nolēmumā veido minēto pasākumu.
1) Par trešo iebildumu, kas attiecas uz kļūdainu attiecīgā atbalsta pasākuma identificēšanu
124
Prasītāji būtībā apgalvo, kā atgādināts šī sprieduma 120. punktā, ka attiecīgais atbalsta pasākums ir nevis strīdīgo summu samaksa, bet gan šķīrējtiesas nolēmums. Komisija tādējādi apstrīdētajā lēmumā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, kļūdaini identificēdama tās pārbaudei nodoto pasākumu, tāpēc tā nevarēja, nepieļaujot kļūdu vērtējumā, minēto samaksu kvalificēt kā priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
125
Šajā gadījumā attiecīgais atbalsta pasākums apstrīdētā lēmuma 39. apsvērumā ir identificēts šādi: “novērtējamais pasākums ir [strīdīgo summu] maksājums, pamatojoties uz [šķīrējtiesas] nolēmumu vai ieviešot vai izpildot minēto nolēmumu, kā arī procenti, kas ir uzkrājušies kopš nolēmuma pieņemšanas”.
126
No apstrīdētā lēmuma 39. apsvēruma, kas attiecas uz “Pasākuma aprakstu” un ietilpst šī lēmuma 3. daļā “Pasākuma apraksts un procedūras sākšanas pamatojums”, neapšaubāmi izriet, ka minētajā lēmumā paredzētais pasākums ir strīdīgo summu samaksa, nevis šķīrējtiesas nolēmums.
127
Tas, ka Komisija attiecīgo atbalsta pasākumu identificējusi kā tādu, kas atbilst strīdīgo summu samaksai, ir apstiprināts apstrīdētā lēmuma 123. apsvērumā, kurā ir norādīts, ka “[minētā samaksa] [prasītājiem šķīrējtiesā], ja tiek īstenots vai izpildīts nolēmums, uzlabo to konkurētspēju”.
128
Šo konstatējumu nevar atspēkot ar argumentu, ko prasītāji pamatojuši ar apelācijas tiesvedības sprieduma 124. punktu, saskaņā ar kuru “tiesības uz atlīdzību, kura tika piešķirta, lai atlīdzinātu kaitējumu, kas prasītājiem šķīrējtiesā esot nodarīts, iespējams, pretēji DIL atceļot attiecīgo fiskālo stimulu sistēmu, tika piešķirtas tikai ar šķīrējtiesas nolēmumu”.
129
Jāprecizē, ka, lemjot šādi, Tiesa lēmusi tikai par Komisijas ratione temporis kompetenci pieņemt apstrīdēto lēmumu atbilstoši LESD 108. pantam. Tādējādi apelācijas tiesvedības sprieduma 124. punktā tā ir lēmusi tikai par datumu, kurā prasītājiem tika piešķirtas tiesības uz zaudējumu atlīdzību, nevis par strīdīgo summu samaksas kvalifikāciju par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, kas tika pārbaudīta minētajā lēmumā.
130
Šajā ziņā attiecīgā atbalsta pasākuma, ko veido strīdīgo summu samaksa, identifikāciju neietekmē tas, vai neatkarīgi no pārbaudītajiem maksājumiem šķīrējtiesas nolēmums pats par sevi veido priekšrocību, kuru var kvalificēt par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
131
Turklāt Tiesa apelācijas tiesvedības sprieduma 135. punktā ir skaidri konstatējusi, ka ar apstrīdēto lēmumu Komisija, ņemot vērā LESD noteikumus par valsts atbalstu, bija pārbaudījusi strīdīgo summu samaksu, izpildot šķīrējtiesas nolēmumu.
132
Komisija turklāt nevar aicināt Vispārējo tiesu uzskatīt, kā izriet no tās papildu procesuālajiem rakstiem ar apsvērumu izklāstu un no debatēm tiesas sēdē, ka pasākums, ko tā pārbaudījusi, būtu jāuzskata par vienotu pasākumu, kuru veido šķīrējtiesas nolēmums un tā izpilde. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, izskatot atcelšanas prasību, Vispārējā tiesa nevar ar savu pamatojumu aizstāt apstrīdētā akta autora pamatojumu (skat. spriedumu, 2016. gada 26. oktobris, PT MusimMas/Padome, C‑468/15 P, EU:C:2016:803, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).
133
Lai gan prasītāji arī apgalvo, ka zaudējumu atlīdzības samaksa ir tikai šķīrējtiesas nolēmuma “automātiskas sekas”, tie ar šo apgalvojumu tikai liek konstatēt, ka šis nolēmums ir strīdīgo summu samaksas, ko veica Rumānija, iemesls, un, pamatojoties uz šādu konstatējumu, nevar apgalvot, ka minētā samaksa neesot veidojusi priekšrocību, kura ir nošķirta no minētā nolēmuma.
134
LESD 107. panta 1. punktā nav paredzēts nošķīrums atkarībā no tā, kādi ir valsts iejaukšanās iemesli, bet, kā Komisija to atgādinājusi apstrīdētā lēmuma 80. apsvērumā, šie iejaukšanās pasākumi ir definēti, ņemot vērā to radītās sekas (spriedums, 2021. gada 4. marts, Komisija/Fútbol ClubBarcelona, C‑362/19 P, EU:C:2021:169, 61. punkts, un apelācijas tiesvedības spriedums, 122. punkts).
135
Pat ja pieņem, ka šķīrējtiesas nolēmums nav nošķirams no tā izpildes, tomēr jāsecina, ka strīdīgo summu samaksa, izpildot vai īstenojot minēto nolēmumu, veidoja pasākumu, ko Komisija novērtēja apstrīdētajā lēmumā.
136
Šādos apstākļos Komisija pretēji tam, ko norāda prasītāji, pamatoti varēja attiecīgo atbalsta pasākumu definēt kā strīdīgo summu samaksu, lai, vērtējot, vai pastāv valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, pārbaudītu, vai šāda samaksa veidoja ekonomisku priekšrocību, kuru prasītāji nebūtu saņēmuši parastos tirgus apstākļos.
137
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, šis iebildums jānoraida.
2) Par pirmo iebildumu, kas attiecas uz to, ka attiecīgais atbalsta pasākums nevar veidot priekšrocību, kura samaksāta kā zaudējumu atlīdzība par attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas atcelšanas sekām
138
Kā izriet no šī sprieduma 118. punkta, šis iebildums ir balstīts uz diviem galvenajiem argumentiem.
i) Par pirmo argumentu, kas attiecas uz kļūdu, kuru Komisija pieļāvusi, uzskatīdama, ka ar šķīrējtiesas nolēmumu prasītājiem šķīrējtiesā tika piešķirta zaudējumu atlīdzība par attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas atcelšanas sekām
139
No šī sprieduma 131. punkta izriet, ka Komisija, ņemot vērā LESD noteikumus par valsts atbalstu, pārbaudīja strīdīgo summu samaksu, nevis attiecīgo fiskālo stimulu sistēmu, kas turklāt apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī vairs nebija spēkā, jo tā tika atcelta pirms Rumānijas pievienošanās Savienībai (apelācijas tiesvedības sprieduma 135. punkts).
140
Šajā nolūkā, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 93. apsvēruma, Komisija pārbaudīja elementus, uz kuriem šķīrējtiesa bija balstījusies, lai raksturotu atbalstu, ko tā bija piešķīrusi prasītājiem šķīrējtiesā, un iespējami nodarītā kaitējuma aprakstu.
141
No apstrīdētā lēmuma 94. apsvēruma izriet, ka Komisija sākumā uzskatīja, ka šķīrējtiesa bija piešķīrusi atlīdzību par kaitējumu, ko radījusi priekšlaicīga attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas atcelšana. Pēc tam tā uzskatīja, ka Rumānijas veiktā šķīrējtiesas nolēmuma īstenošana vai izpilde piešķīra prasītājiem šķīrējtiesā, kā izriet no minētā lēmuma 95. apsvēruma, summu, kas atbilst priekšrocībām, kuras pēdējiem minētajiem būtu vajadzējis saņemt atbilstoši minētajai sistēmai par laikposmu no tās atcelšanas brīža 2005. gada 22. februārī līdz plānotajai tās beigu dienai 2009. gada 1. aprīlī. Visbeidzot, Komisija konstatēja, ka kaitējuma summa galvenokārt ietvēra, pirmkārt, to muitas nodokļu summas atmaksu, kas iekasēti par cukuru un citām izejvielām un no kuriem prasītāji šķīrējtiesā būtu izvairījušies, ja minētā atcelšana nebūtu notikusi, un, otrkārt, no gatavo izstrādājumu pārdošanas šīs atcelšanas dēļ negūtos ienākumus.
142
Tāpēc Komisija apstrīdētā lēmuma 96. apsvērumā strīdīgo summu samaksu kvalificēja kā ekonomisku priekšrocību, ko prasītāji šķīrējtiesā nebūtu varējuši iegūt parastos tirgus apstākļos tāpēc, ka šis maksājums bija paredzēts, lai atlīdzinātu kaitējumu, kāds tiem nodarīts tāpēc, ka tika atcelta attiecīgā fiskālo stimulu sistēma.
143
Lai apstrīdētu Komisijas sniegto šķīrējtiesas nolēmuma interpretāciju, prasītāji apgalvo, ka šķīrējtiesa prasītājiem šķīrējtiesā ir piešķīrusi atlīdzību, lai atlīdzinātu kaitējumu, kas, kā atgādināts šī sprieduma 118. punktā, tiem nodarīts, ņemot vērā, ka Rumānija to ieguldītājiem nenodrošināja taisnīgu un vienlīdzīgu attieksmi, un tas ir pretrunā DIL 2. panta 3. punktam. Šajā ziņā tie precizē, ka Rumānija ir pārkāpusi šo pantu, jo, pirmkārt, ir atcēlusi galvenās attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas priekšrocības, saglabājot tomēr spēkā ar to saistītos pienākumus, un, otrkārt, nav nodrošinājusi pārskatāmību, prasītājus šķīrējtiesā laikus nebrīdinot par minētās sistēmas atcelšanu.
144
Prasītāji piebilst – lai gan šķīrējtiesa atsaukusies uz attiecīgo fiskālo stimulu sistēmu, lai skaitliski noteiktu nodarīto kaitējumu, šis apstāklis pats par sevi nevar nozīmēt, ka ar šķīrējtiesas nolēmumu minētā sistēma būtu atjaunota.
145
Šajā gadījumā no šķīrējtiesas nolēmuma 872. punkta, kas ir atspoguļots apelācijas tiesvedības sprieduma 27. punktā un apstrīdētā lēmuma 26. apsvērumā, izriet, ka šķīrējtiesa uzskatīja, ka, atceļot attiecīgo fiskālo stimulu sistēmu pirms 2009. gada 1. aprīļa, Rumānija, pirmkārt, ir apdraudējusi prasītāju šķīrējtiesā tiesisko paļāvību, jo tie domāja, ka šie stimuli galvenokārt tādā pašā formā būs pieejami līdz 2009. gada 31. martam ieskaitot, otrkārt, nav rīkojusies pārskatāmi, laikus nebrīdinot šos prasītājus, un, treškārt, minēto prasītāju veiktajiem ieguldījumiem DIL 2. panta 3. punkta izpratnē nav nodrošinājusi taisnīgu un vienlīdzīgu attieksmi. Tādējādi minētā šķīrējtiesa piesprieda Rumānijai tiem samaksāt zaudējumu atlīdzību, kuras summa tika noteikta, galvenokārt ņemot vērā kaitējumu, kas šiem prasītājiem iespējami nodarīts laikposmā no 2005. gada 22. februāra līdz 2009. gada 31. martam.
146
Tāpēc, pirmām kārtām, jānorāda, ka kaitējums, ko piespriests atlīdzināt šķīrējtiesas nolēmumā un kas norādīts minētā nolēmuma rezolutīvajā daļā un rezumēts apstrīdētā lēmuma 27. apsvērumā, atbilst šādiem zaudējumiem: cukura (par kura importu pēc izejvielu atvieglojuma atcelšanas prasītājiem šķīrējtiesā bija jāmaksā muitas nodevas) izmaksu palielināšanās; izejvielu, kas nav cukurs un dažu veidu polietilēnterftalāts (PET, attiecībā uz kuru prasību par zaudējumu atlīdzināšanu šķīrējtiesa noraidīja, jo prasītāji saistībā ar savu importu nekad nebija saņēmuši izejvielu atvieglojumu), izmaksu pieaugums; par zemākām cenām iegādāta cukura uzglabāšanas jaudas zudums (kura summa bija aprēķināta, pamatojoties uz muitas nodokļiem, kas iekasēti par importēto cukuru un no kuriem būtu bijis iespējams izvairīties, ja prasītāji šķīrējtiesā būtu varējuši cukuru uzglabāt līdz 2009. gada 1. aprīlim); zaudētie ienākumi, ko izraisīja gatavo izstrādājumu pārdošanas apjoma zudums (kas atbilst tirgus daļu zaudēšanai laikposmā no 2004. līdz 2008. gadam attiecībā uz atspirdzinošajiem dzērieniem un citiem izstrādājumiem, kas satur cukuru, kura cenas pieaugums izraisīja minēto izstrādājumu cenas pieaugumu, šim pieaugumam savukārt izraisot šo pašu izstrādājumu pārdošanas apjoma samazināšanos).
147
Summas, kas samaksātas, lai atlīdzinātu šādi identificēto kaitējumu, radīja procentus, kuri aprēķināti no 2007. gada 1. marta – par cukura un citu izejvielu izmaksu pieaugumu, no 2009. gada 1. novembra – par cukura uzglabāšanas jaudas zaudēšanu un no 2008. gada 1. maija – par zaudētajiem ienākumiem.
148
Otrām kārtām, jāatgādina, kā izriet no apstrīdētā lēmuma, ka attiecīgā fiskālo stimulu sistēma dažiem ieguldītājiem reģionos, ko Rumānijas valdība uzskatīja par mazāk attīstītiem, piešķīra atbrīvojumu no muitas nodokļiem par izejvielām, kuras vajadzīgas ieguldījumam, kas veikts attiecīgajā mazāk attīstītajā reģionā, atbrīvojumam no nodokļiem pēc sistēmas grozījumiem aizstājot sākotnēji paredzēto šo nodokļu atmaksu.
149
Kā norādīts šī sprieduma 7. punktā, prasītāji šķīrējtiesā kā ieguldītāji Štejas-Nučetas raktuvju reģionā, kas tiek uzskatīts par mazāk attīstītu, sākot no 2000. gadu sākuma saņēma atbrīvojumus no muitas nodokļiem par izejvielām, kas paredzēti attiecīgajā fiskālo stimulu sistēmā, līdz tās atcelšanai 2005. gada 22. februārī.
150
Trešām kārtām, jāpiebilst – lai gan prasītāji apstrīd sekas, kādas var būt šķīrējtiesas izmantotajai atlīdzības aprēķināšanas metodei, tie tomēr neapstrīd, ka atlīdzināto zaudējumu summa bija noteikta, ņemot vērā attiecīgo fiskālo stimulu sistēmu.
151
No šķīrējtiesas nolēmuma 944. un 945. punkta izriet, ka metodi, ko šķīrējtiesa izvēlējusies, lai aprēķinātu ciestos zaudējumus, bija ieteikuši prasītāji šķīrējtiesā un atbilstoši tai tika noteikts izmaksu pieaugums un ienākumi, kurus prasītāji šķīrējtiesā zaudējuši tāpēc, ka nav varējuši attīstīt savu uzņēmumu, kā to bija paredzējuši, veicot papildu ieguldījumus un pārdodot izstrādājumus, kas ražoti uz cukura bāzes.
152
Šajā ziņā šķīrējtiesa sava nolēmuma 917. punktā, kas atspoguļots apstrīdētā lēmuma 94. apsvērumā, ir norādījusi, ka zaudējumu atlīdzība bija jānosaka, pamatojoties uz principu, ka “prasītājs ir jāatjauno tādā stāvoklī, kādā tas “visticamāk” būtu bijis, ja nebūtu pārkāptas starptautiskās tiesības”. Tā arī uzskatīja, kā izriet no minētā nolēmuma 928. punkta, ka tikai tos zaudējumus, kas cēloniski saistīti ar tiesību aktu, ar kuru pārkāptas starptautiskās tiesības, varētu kompensēt ar zaudējumu atlīdzību un ka “visi prasītāju [šķīrējtiesā] norādītie divpusēja ieguldījumu līguma pārkāpumi ir radušies viena un tā paša iemesla, [proti,] – [attiecīgajā fiskālo stimulu sistēmā paredzēto] stimulu priekšlaicīgas atcelšanas – dēļ vai tiešā saistībā ar minēto priekšlaicīgo atcelšanu”.
153
Šādos apstākļos, kā Komisija norādījusi apstrīdētā lēmuma 94. apsvērumā, šķīrējtiesa, kad tā noteica prasītājiem izmaksājamās zaudējumu atlīdzības apmēru, analizēja, vai zaudējumi ir reāli un vai tie ir tieši saistīti ar attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas atcelšanu, kā tas it īpaši izriet no šķīrējtiesas nolēmuma 953. punkta, runājot par zaudējumu atlīdzības piešķiršanu par cukura cenas pieaugumu, no minētā nolēmuma 971. punkta, runājot par zaudējumu atlīdzības piešķiršanu par izejvielu, kas nav cukurs un PET, cenas pieaugumu, no šī nolēmuma 982.–985. punkta, runājot par zaudējumu atlīdzības piešķiršanu par cukura uzglabāšanas jaudas zaudēšanu, un no tā paša nolēmuma 1016.–1020. punkta, runājot par zaudējumu atlīdzības piešķiršanu par zaudētajiem ienākumiem no pabeigtu izstrādājumu pārdošanas apjoma.
154
Ceturtkārt un visbeidzot, kā Tiesa uzsvērusi apelācijas tiesvedības sprieduma 117. punktā, ar šķīrējtiesas nolēmumu piešķirtā atlīdzība, ciktāl tās mērķis bija atlīdzināt kaitējumu, kas, kā prasītāji šķīrējtiesā apgalvo, tiem esot nodarīts tādēļ, ka, iespējami pārkāpjot DIL, Rumānija atcēla attiecīgo fiskālo stimulu sistēmu, ir pamatota ar šo atcelšanu, kas veido faktu, kurš radījis zaudējumus, par kuriem šķīrējtiesa ir piešķīrusi šo atlīdzību.
155
No šī sprieduma 146.–154. punkta izriet, ka šķīrējtiesa, uzskatīdama, ka Rumānija, kā atgādināts šī sprieduma 145. punktā, nav nodrošinājusi taisnīgu un vienlīdzīgu attieksmi pret ieguldījumiem, ko veikuši prasītāji šķīrējtiesā DIL 2. panta 3. punkta izpratnē, ir paredzējusi šiem prasītājiem atlīdzināt finansiālās sekas, kuras radīja attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas atcelšana.
156
Kā Komisija uzsvēra tiesas sēdē, šķīrējtiesa turklāt nav nedz raksturojusi, nedz skaitliski noteikusi, no vienas puses, kaitējumu, ko esot radījušas attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas adresātiem uzlikto pienākumu saglabāšanas sekas, lai gan tika atceltas priekšrocības, kuras iepriekš ar to bija saistītas, no otras puses, kaitējumu, ko esot radījusi Rumānijas nepārskatāmā rīcība, jo tā ieguldītājus neesot pienācīgi brīdinājusi, ka šī sistēma tiks apstādināta pirms noteiktā beigu datuma.
157
Tādējādi prasītājiem nav pamata apgalvot, ka ar šķīrējtiesas nolēmumu prasītājiem šķīrējtiesā nevis tika atlīdzinātas attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas atcelšanas sekas, bet tika piešķirta zaudējumu atlīdzība par kaitējumu, kas radies Rumānijas rīcības dēļ, jo, pirmkārt, tā saglabāja pienākumus, kuri saistīti ar priekšrocībām, kas ieviestas ar minēto sistēmu, neraugoties uz šīs sistēmas atcelšanu, un, otrkārt, tā prasītājus laikus nebrīdināja par šo atcelšanu, pārkāpdama savu pienākumu nodrošināt taisnīgu un vienlīdzīgu attieksmi pret ieguldītāju ieguldījumiem atbilstoši DIL 2. panta 3. punktam.
ii) Par otro argumentu, kas attiecas uz to, ka atlīdzību par attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas atcelšanas netiešajām sekām nevar kvalificēt kā priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē
158
Prasītāji piebilst, kā precizēts šī sprieduma 118. punktā, ka vismaz gadījumā, kad Vispārējā tiesa uzskatītu, ka ar šķīrējtiesas nolēmumu prasītājiem šķīrējtiesā ir atlīdzinātas attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas atcelšanas sekas, kompensācija par šīs atcelšanas netiešajām sekām, piemēram, zaudētajiem ienākumiem vai zaudēto iespēju iekarot jaunus tirgus, nevar tikt kvalificēta kā priekšrocība valsts atbalsta tiesiskā regulējuma izpratnē.
159
Šajā ziņā prasītāji norāda, ka strīdīgās summas neatbilst tām, ko tie būtu saņēmuši, ja attiecīgā fiskālo stimulu sistēma nebūtu tikusi atcelta. Tie uzskata, ka šķīrējtiesas noteiktā zaudējumu atlīdzība saskaņā ar šķīrējtiesas nolēmumu sedz minētās sistēmas atcelšanas netiešās sekas, proti, izmaksu palielināšanos, ņemot vērā, ka tiem nebija iespējas uzglabāt cukuru pirms plānotā šīs sistēmas darbības beigu datuma un ka samazinājās peļņa, jo tika zaudētas tirgus daļas, kas izraisīja importēto izejvielu izmaksu palielināšanos, jo bija jāmaksā muitas nodokļi.
160
Šādos apstākļos, pat ja pieņem, ka strīdīgo summu samaksas rezultātā tika izmaksāta atlīdzība par prettiesiska vai nesaderīga atbalsta, kuru veidoja attiecīgā fiskālo stimulu sistēma, atsaukšanu, prasītāji lietā T‑704/15 RENV uzsver, ka summas, ko šķīrējtiesa piešķīrusi kā kompensāciju par zaudētajiem ienākumiem vai zaudēto iespēju pēc šīs sistēmas atcelšanas, katrā ziņā atbilstoši attiecīgajai judikatūrai nevar veidot “priekšrocības” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
161
Saskaņā ar prasītāju minēto judikatūru prettiesiska atbalsta atgūšana nolūkā atjaunot agrāko situāciju nav saistīta ar atšķirīgu agrākās situācijas atjaunošanu atkarībā no hipotētiskiem elementiem un nozīmē tikai tā saņēmējam piešķirtās priekšrocības restitūciju, nevis iespējamā ekonomiskā labuma, kuru tas guvis, izmantojot šo priekšrocību, atdošanu (spriedums, 2016. gada 21. decembris, Komisija/Aer Lingus un Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P un C‑165/15 P, EU:C:2016:990, 91. un 92. punkts).
162
Vispirms jānorāda – lai kvalificētu saskaņā ar šķīrējtiesas nolēmumu šķīrējtiesas piešķirto atlīdzību, nav nozīmes apstāklim – kas apstiprināts vai nav apstiprināts –, ka šī atlīdzība atbilda kompensācijai par prettiesiska vai nesaderīga atbalsta atņemšanu, un nozīme šajā ziņā ir vienīgi tam, vai piešķirtā atlīdzība varēja veidot valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Turklāt tas, ka prettiesiska atbalsta atgūšana atbilstoši prasītāju minētajai judikatūrai nozīmē tikai tā saņēmējam piešķirtās priekšrocības restitūciju, arī neietekmē kvalifikāciju, kāda Komisijai jāveic attiecībā uz atlīdzību, kas piešķirta ar minēto nolēmumu, ņemot vērā šo tiesību normu.
163
Pēc tam jānorāda, ka šī sprieduma 161. punktā minētā judikatūra nepieļauj, ka prettiesiska atbalsta atgūšana attiecas uz iespējama ekonomiska labuma, kas gūts, saņēmējam izmantojot prettiesisko atbalstu, restitūciju. Katrā ziņā apstrīdētajā lēmumā ir noteikts atgūt strīdīgās summas, nevis hipotētisku priekšrocību, ko tās izmantošana varētu būt radījusi tās saņēmējam.
164
Priekšrocība, ko saņēmuši prasītāji šajā lietā, faktiski ir šķīrējtiesas nolēmumā piešķirtās atlīdzības samaksa.
165
Turklāt tāda prasība par zaudējumu atlīdzību, kādu cēluši prasītāji šķīrējtiesā, nevar būt iemesls, lai apietu noteikumu valsts atbalsta jomā efektīvu piemērošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 11. novembris, Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, 42.–44. punkts). Zaudējumu atlīdzība, kas samaksāta kā kompensācija par zaudētajām tirgus daļām vai kā kompensācija par zaudētajiem izejvielu uzkrājumiem vai galu galā par jebkādu kaitējumu, ko radījusi atbalsta sistēmas atcelšana, tādējādi nevar netikt kvalificēta kā valsts atbalsts, jo šāda zaudējumu atlīdzība atbilst ekonomiskas priekšrocības definīcijai minēto noteikumu izpratnē.
166
Šajā ziņā Komisija apstrīdētā lēmuma 96. apsvērumā uzskatīja šādi:
“[..] Prasītājiem [šķīrējtiesā] piešķirtā kompensācija par zaudēto peļņu, jo viņiem pašiem bija jāsedz savi darbības izdevumi, arī ir ekonomiska priekšrocība, kas nav pieejama normālos tirgus apstākļos un bez Nolēmuma pieņemšanas; normālos tirgus apstākļos uzņēmumam pašam būtu jāsedz izmaksas, kas raksturīgas tā saimnieciskajai darbībai, un tādēļ tas varētu negūt peļņu. Treškārt, tas, ka prasītājiem [šķīrējtiesā] tiek maksāti procenti par maksājumiem, kuri viņiem it kā iepriekš pienācās, bet kuri arī paši jākvalificē par tādiem, kas rada priekšrocības, ir atsevišķa un papildu priekšrocība.”
167
Jākonstatē, ka prasītāji nav izvirzījuši nevienu argumentu, kas varētu likt apšaubīt Komisijas secinājumus, kuri ietverti apstrīdētā lēmuma 96. apsvērumā un saskaņā ar kuriem šķīrējtiesas piešķirtā atlīdzība veidoja ekonomisku priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, un kurus tā izdarījusi pēc tam, kad bija analizējusi priekšrocības, kas prasītājiem esot tikušas piešķirtas atbilstoši attiecīgajai fiskālo stimulu sistēmai attiecībā uz laikposmu no tās atcelšanas brīža līdz plānotajam tās darbības beigu datumam.
168
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, prasītāji nav pierādījuši, ka Komisija nepamatoti uzskatījusi, ka attiecīgais atbalsta pasākums veidoja ekonomisku priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, kas prasītājiem šķīrējtiesā izmaksāta kā kompensācija par attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas atcelšanas sekām.
169
Tādējādi šis iebildums jānoraida kopumā.
3) Par otro iebildumu, kas attiecas uz 1988. gada 27. septembra sprieduma Asteris u.c. (no 106/87 līdz 120/87) neievērošanu
170
Šis iebildums, kā izriet no šī sprieduma 119. punkta, ir balstīts uz pieņēmumu, ka šķīrējtiesas nolēmums prasītājiem radīja tiesiskas sekas, piešķirot tiem zaudējumu atlīdzību par kaitējumu, kurš radies iespējama DIL pārkāpuma dēļ, kas esot par pamatu to tiesībām uz zaudējumu atlīdzību, kura piešķirta ar minēto nolēmumu. Tāpēc zaudējumu atlīdzības samaksa saskaņā ar minēto nolēmumu neesot kvalificējama kā valsts atbalsts atbilstoši 1988. gada 27. septembra spriedumam Asteris u.c. (no 106/87 līdz 120/87, EU:C:1988:457, 23. un 24. punkts).
171
Jāatgādina, ka valsts atbalsts, ko veido valsts iestādes pasākumi, kuri ir labvēlīgāki dažiem uzņēmumiem vai ražojumiem, no juridiskā viedokļa būtiski atšķiras no kompensācijas, ko valsts iestādēm nākas izmaksāt privātpersonām kā atlīdzību par kaitējumu, kuru šīs iestādes ir radījušas. Tāpēc zaudējumu atlīdzība nav valsts atbalsts Savienības tiesību izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1988. gada 27. septembris, Asteris u.c., no 106/87 līdz 120/87, EU:C:1988:457, 23. un 24. punkts).
172
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jānošķir turklāt prasības atlīdzināt zaudējumus, ko radījis prettiesiskums, un prasība samaksāt summas, kuras jāmaksā saskaņā ar tiesisko regulējumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1988. gada 27. septembris, Asteris u.c., no 106/87 līdz 120/87, EU:C:1988:457, 25. un 26. punkts un tajos minētā judikatūra).
173
Tad, ja tiesā pieprasītās summas, pat ja formāli tas notiek no zaudējumu atlīdzības viedokļa, atbilst priekšrocības samaksai, ko prasītājs prasa atbilstoši tiesiskajam regulējumam, prasības mērķis nav atlīdzināt kaitējumu, kurš nav tas, ko veido tās priekšrocības pilnīga nesamaksāšana, uz kuru, kā uzskata prasītājs, tam bija tiesības atbilstoši šim pašam tiesiskajam regulējumam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 12. janvāris, DOBELES HES, C‑702/20 un C‑17/21, EU:C:2023:1, 61. un 62. punkts).
174
Tādējādi, ja ar valsts tiesisko regulējumu ir ieviests “valsts atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, tiesā pieprasītās summas samaksa atbilstoši šim tiesiskajam regulējumam arī ir šāds atbalsts (spriedums, 2023. gada 12. janvāris, DOBELES HES, C‑702/20 un C‑17/21, EU:C:2023:1, 65. punkts).
175
Tāpēc atbalsta saņēmējs, kā atgādināts šī sprieduma 165. punktā, nevar apiet noteikumu valsts atbalsta jomā efektīvu piemērošanu, bez atsauces uz Savienības tiesībām valsts atbalsta jomā panākot spriedumu par zaudējumu atlīdzināšanu, kura sekas tam galīgi ļautu turpināt attiecīgā atbalsta īstenošanu vairāku gadu garumā (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 11. novembris, Klausner HolzNiedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, 42.–44. punkts).
176
Šajā gadījumā, kā izriet no šī sprieduma 99.–101. punkta, Savienības tiesu sistēma, kurā šķīrējtiesa neietilpst (apelācijas tiesvedības sprieduma 141. punkts), aizstāja DIL paredzēto šķīrējtiesas procedūru, sākot no Rumānijas pievienošanās Savienībai, proti, no 2007. gada 1. janvāra, tādējādi šķīrējtiesas nolēmums, ko minētā šķīrējtiesa pieņēmusi pēc minētās pievienošanās, nevar būt radījis sekas attiecībā uz prasītājiem (rīkojums, 2022. gada 21. septembris, Romatsa u.c.C‑333/19, nav publicēts, EU:C:2022:749, 40.–43. punkts).
177
Šādos apstākļos katrā ziņā šķīrējtiesas nolēmumā izdarītā kvalifikācija nav noteicoša, lai analizētu jautājumu par valsts atbalsta esamību. Strīdīgo summu samaksu, kas veikta, izpildot minēto nolēmumu, tāpēc juridiski nevar kvalificēt kā zaudējumu atlīdzināšanu Savienības tiesību izpratnē tikai tāpēc vien, ka šāda kvalifikācija izriet no šī nolēmuma.
178
Šajā ziņā Komisijai, kā tā darījusi apstrīdētajā lēmumā, bija tiesības analizēt valsts atbalsta esamību neatkarīgi no šķīrējtiesas izdarītās juridiskās kvalifikācijas.
179
Kā izriet no otrā pamata pirmās daļas pirmā iebilduma analīzes, Komisija secināja – un prasītājiem neizdevās šo vērtējumu apšaubīt –, ka attiecīgais atbalsta pasākums veidoja ekonomisku priekšrocību, kas samaksāta prasītājiem šķīrējtiesā kā kompensācija par attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas atcelšanas sekām, nevis par zaudējumiem, kas tiem esot nodarīti, ņemot vērā Rumānijas rīcību, jo tā, pirmkārt, saglabājusi spēkā pienākumus, kas saistīti ar priekšrocībām, kuras ieviestas ar minēto sistēmu, neraugoties uz tās atcelšanu, un, otrkārt, tos laikus nav brīdinājusi par šo atcelšanu.
180
Tā kā nav pierādīts, ka strīdīgo summu samaksas rezultātā tika atlīdzināts kaitējums, kas radies tādas Rumānijas iespējami nelikumīgas rīcības dēļ, kāda izklāstīta šī sprieduma 157. punktā, prasītājiem nav pamata apgalvot, ka attiecīgais atbalsta pasākums nav kvalificējams kā valsts atbalsts atbilstoši 1988. gada 27. septembra spriedumam Asteris u.c. (no 106/87 līdz 120/87, EU:C:1988:457, 23. un 24. punkts).
181
Prasītāji tomēr piebilst, ka ar šķīrējtiesas nolēmumu tiem nevar arī būt piešķirta zaudējumu atlīdzība par prettiesiska vai nesaderīga atbalsta, kādu veidoja attiecīgās fiskālo stimulu sistēma, atsaukšanu. Tādējādi tas būtībā esot tāpēc, ka šī sistēma, kas ieviesta pirms Rumānijas pievienošanās Savienībai, nekad nav bijusi pakļauta nedz Savienības tiesiskajam regulējumam valsts atbalsta jomā, nedz arī Komisijas kompetencei.
182
Vispirms jāatgādina, ka judikatūra, kas izriet no 1988. gada 27. septembra sprieduma Asteris u.c. (no 106/87 līdz 120/87, EU:C:1988:457, 23. un 24. punkts), uz kura neievērošanu atsaucas prasītāji, attiecas tikai uz valsts atbalsta kvalifikāciju, jo tajā tikai ir noteikts, ka valsts atbalsts no juridiskā viedokļa būtiski atšķiras no zaudējumu atlīdzības.
183
Kā izriet no šī sprieduma 139.–157. punkta, Komisija ir pamatoti secinājusi, ka prasītāju šķīrējtiesā iegūtā priekšrocība nebija atlīdzība par kaitējumu, ko radījis pārkāpums 1988. gada 27. septembra sprieduma Asteris u.c. (no 106/87 līdz 120/87, EU:C:1988:457, 23. un 24. punkts) izpratnē. Tādējādi prasītāju argumenti, kuru mērķis ir apšaubīt apstrīdētā lēmuma papildu pamatojumu par atbalsta prettiesiskumu, ko Komisija izvirzījusi, lai izslēgtu 1988. gada 27. septembra sprieduma Asteris u.c. (no 106/87 līdz 120/87, EU:C:1988:457) piemērošanu, nevar atspēkot minētā lēmuma pamatotību šajā ziņā.
184
Katrā ziņā pakārtoti jāatgādina, ka atbilstoši 64. panta 1. punkta iii) apakšpunktam Eiropas Nolīgumā par asociācijas izveidi starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Rumāniju, no otras puses, kas Kopienas vārdā noslēgts un apstiprināts ar Padomes un Komisijas Lēmumu 94/907/EOTK/EK, Euratom (1994. gada 19. decembris) (OV 1994, L 357, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “Eiropas nolīgums”), jebkurš valsts atbalsts, kas izkropļo vai draud izkropļot konkurenci, dodot priekšroku atsevišķiem uzņēmumiem vai atsevišķu preču ražošanai, ciktāl tas var ietekmēt tirdzniecību starp Eiropas Kopienām un Rumāniju, nav saderīgs ar minētā nolīguma pienācīgu darbību. Saskaņā ar šī nolīguma 64. panta 2. punktu visas darbības, kas ir pretrunā šim pantam, jānovērtē “uz kritēriju pamata, kas izriet no [EKL] 85., 86. un 92. panta [tagad LESD 101., 102. un 107. pants] noteikumu piemērošanas”.
185
Lai izpildītu savu Eiropas nolīgumā paredzēto saskaņošanas pienākumu, Rumānija 1999. gadā pieņēma lege nr. 143/1999 privind ajutorul de stat (Likums Nr. 143/1999 par valsts atbalstu), kas ietvēra tādu pašu valsta atbalsta definīciju kā minētā nolīguma 64. pantā un Savienības tiesībās paredzētā. Šajā likumā Consiliul
Concurenţei (Konkurences padome, Rumānija) un Oficiul
Concurenței (Konkurences birojs, Rumānija) bija izraudzīti par valsts iestādēm, kas ir atbildīgas par valsts atbalsta uzraudzību un ir kompetentas izvērtēt tāda valsts atbalsta saderību, kuru Rumānija piešķir uzņēmumiem.
186
Šajā gadījumā Komisija precizēja, ka uz šo strīdu neattiecas judikatūra, kas izriet no 1988. gada 27. septembra sprieduma Asteris u.c. (no 106/87 līdz 120/87, EU:C:1988:457, 23. un 24. punkts), jo, kā būtībā izriet no apstrīdētā lēmuma 103. apsvēruma, tā kā attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas sekas bija nelikumīga valsts atbalsta piešķiršana, prasītājiem šķīrējtiesā piešķirtā zaudējumu atlīdzība, kuras summa esot atbildusi fiskālajiem stimuliem, kas pēc minētās sistēmas atcelšanas tiem tika atņemti, pati par sevi veidoja nelikumīgu valsts atbalstu.
187
Šajā ziņā no lietas materiāliem izriet, ka Rumānijas Konkurences padome 2000. gada 15. maija lēmumā uzskatīja, ka “atbrīvojumi no muitas nodokļiem par izejvielām [bija] jāuzskata par operatīvo valsts atbalstu”, un šis lēmums netika nedz apstrīdēts, nedz atcelts.
188
Šādos apstākļos tas – uz ko sava šī sprieduma 181. punktā atgādinātā argumenta pamatojumam atsaukušies prasītāji – ka attiecīgā fiskālo stimulu sistēma tika ieviesta pirms Rumānijas pievienošanās Savienībai, nenozīmē, ka šī sistēma netika pārbaudīta, ņemot vērā Savienībā piemērojamos noteikumus valsts atbalsta jomā. Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka Komisijai nebija kompetences veikt šādu vērtējumu, jo šo vērtējumu veica iestāde, kuras kompetence šajā lietā nav apšaubīta.
189
Tādējādi prasītāji nevar šī iemesla dēļ vien pamatoti apgalvot, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jo, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 103. apsvēruma, tā uzskatīja, ka ar šķīrējtiesas nolēmumu piešķirtās zaudējumu atlīdzības rezultātā prasītājiem šķīrējtiesā tika atlīdzināta prettiesiskā vai nesaderīgā atbalsta, ko esot veidojusi attiecīgā fiskālo stimulu sistēma, atsaukšana atbilstoši judikatūrā izstrādātajiem principiem, kas atgādināti šī sprieduma 172.–174. punktā.
190
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, šis iebildums jānoraida un tādējādi jānoraida visa šī daļa kopumā.
[..]
c)
Par trešo daļu, kas attiecas uz Rumānijas vainojamības attiecīgajā atbalsta pasākumā neesamību
201
Prasītāji būtībā apgalvo, ka saskaņā ar ICSID konvencijas 53. un 54. pantu šķīrējtiesas nolēmuma īstenošana vai izpilde, ko veikusi Rumānija, ir neplānotas un automātiskas sekas tās likumiskajiem pienākumiem pret pārējām šīs konvencijas līgumslēdzējām valstīm. Tā kā Rumānijai bija pienākums īstenot vai izpildīt minēto nolēmumu, strīdīgo summu samaksa neesot vienpusējs un autonoms šīs dalībvalsts lēmums. Tāpēc apgalvoto atbalstu nevar uz to attiecināt, lai uzskatītu, ka tas veidoja valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
202
Savas argumentācijas atbalstam prasītāji atsaucas uz judikatūru, kas izriet no 2006. gada 5. aprīļa sprieduma Deutsche Bahn/Komisija (T‑351/02, EU:T:2006:104, 100.–102. punkts), saskaņā ar kuru tās nevar vainot pasākumos, kurus dalībvalstīm esot pienākums veikt saskaņā ar Savienības tiesībām un attiecībā uz kuriem tām nav nekādas rīcības brīvības. Prasītāji norāda, ka tam pašam būtu jāattiecas uz starptautiskajās tiesībās paredzētajiem pasākumiem.
203
Turklāt šķīrējtiesas nolēmums saskaņā ar ICSID konvenciju esot izpildāms visās līgumslēdzējās valstīs, tostarp ārpus Savienības. Tā kā prasītājiem šķīrējtiesā tādējādi ir tiesības prasīt minētā nolēmuma piespiedu izpildi attiecībā uz Rumānijai ārvalstīs piederošajiem aktīviem, par tā izpildi ne vienmēr būs jālemj Rumānijas tiesai, tāpēc arī šī iemesla dēļ apgalvoto atbalstu nevar attiecināt uz Rumāniju.
204
Rakstveida apsvērumos par secinājumiem, kas izdarīti no apelācijas tiesvedības sprieduma, prasītāji piebilst, ka šķīrējtiesas nolēmums katrā ziņā pats par sevi nav attiecināms uz Rumāniju. Minēto nolēmumu esot taisījusi neatkarīga tiesa, jo Rumānija neveic nekādu kontroli pār tās lēmumiem, kurus nevar pārsūdzēt Rumānijas tiesās. Šī iemesla dēļ šis nolēmums nevar būt attiecināms uz šo dalībvalsti.
205
Komisija, ko atbalsta Spānijas Karaliste, apstrīd prasītāju argumentāciju.
206
No judikatūras izriet – lai priekšrocības varētu kvalificēt kā “atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, tām jābūt attiecināmām uz valsti (skat. spriedumu, 2017. gada 13. septembris, ENEA, C‑329/15, EU:C:2017:671, 20. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā jānorāda – kad valsts iestāde piešķir priekšrocību, tā pēc definīcijas ir attiecināma uz valsti (skat. spriedumu, 2021. gada 15. decembris, Oltchim/Komisija, T‑565/19, EU:T:2021:904, 160. punkts un tajā minētā judikatūra).
207
Šajā gadījumā Komisija apstrīdētā lēmuma 43. apsvēruma piektajā ievilkumā atgādina, ka lēmumā par sākšanu tā uzskatīja, ka lēmums piešķirt priekšrocību bija attiecināms uz Rumāniju un ka tā šķīrējtiesas nolēmumu izpildījusi brīvprātīgi vai pēc tiesas rīkojuma.
208
Apstrīdētā lēmuma 118.–120. apsvērumā Komisija vispirms norāda, ka Rumānijas brīvprātīgais lēmums slēgt DIL radīja labvēlīgus apstākļus selektīvai priekšrocībai.
209
Pēc tam Komisija precizē, ka zaudējumu atlīdzības, kas prasītājiem šķīrējtiesā piešķirta ar šķīrējtiesas nolēmumu, daļas samaksa, kompensējot nodokļus un nodevas, kas prasītājiem jāmaksā Rumānijas iestādēm, kā arī starpības samaksa, kuru veikušas šīs pašas iestādes, bija attiecināmas uz šo dalībvalsti, jo šīs darbības tika veiktas brīvprātīgi, īstenojot minēto nolēmumu.
210
Komisija turklāt uzskata, ka zaudējumu atlīdzības daļas samaksa, ko Rumānija veikusi pēc darbībām, kuras pēc prasītāju šķīrējtiesā lūgumiem veikušas valsts tiesas un to ieceltie tiesu izpildītāji, arī ir attiecināma uz šo dalībvalsti, jo šādas darbības ir attiecināmas uz Rumānijas valsts iestādēm.
211
Norādīdama, ka Rumānijai Savienības tiesībās nebija uzlikts pienākums izpildīt šķīrējtiesas nolēmumu, Komisija secina, ka “tādējādi jebkurš lēmums īstenot vai izpildīt [šo] nolēmumu neatkarīgi no tā, vai to pieņem Rumānijas valdība vai Rumānijas valsts tiesas, [bija] attiecināms uz Rumānijas valsti”.
212
Lai apstrīdētu Komisijas vērtējumu par attiecīgā atbalsta pasākuma attiecināmību uz Rumāniju, prasītāji galvenokārt balstās uz pieņēmumu, ka Rumānijas veiktā šķīrējtiesas nolēmumu īstenošana vai izpilde bija šīs dalībvalsts pienākums pret pārējām ICSID konvencijas līgumslēdzējām valstīm.
213
Šajā ziņā jāatgādina, ka kopš Rumānijas pievienošanās Savienībai LES un LESD paredzētā tiesiskās aizsardzības sistēma ir aizstājusi DIL paredzēto šķīrējtiesas procedūru (apelācijas tiesvedības sprieduma 145. punkts), tāpēc šķīrējtiesas nolēmumam, kas taisīts pēc šīs pievienošanās, nav nekādu seku attiecībā uz Rumāniju un to nevar izpildīt (rīkojums, 2022. gada 21. septembris, Romatsa u.c., C‑333/19, nav publicēts, EU:C:2022:749, 43. punkts).
214
Šādos apstākļos Rumānijai bija pienākums neņemt vērā šķīrējtiesas nolēmumu (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2022. gada 21. septembris, Romatsa u.c., C‑333/19, nav publicēts, EU:C:2022:749, 44. punkts). Tādējādi a fortiori prasītājiem nav pamata apgalvot, ka Rumānijai bija pienākums īstenot vai izpildīt šo nolēmumu (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2022. gada 21. septembris, Romatsa u.c., C‑333/19, nav publicēts, EU:C:2022:749, 43. punkts).
215
Katrā ziņā ICSID konvencija šajā gadījumā saistībā ar šķīrējtiesas nolēmuma izpildi nevar uzlikt Rumānijai pienākumus, kas tai būtu attiecībā pret trešām valstīm un uz kuriem tām būtu tiesības atsaukties attiecībā uz Rumāniju. Kā precizēts šī sprieduma 106. punktā, trešās valsts, kas noslēgusi ICSID konvenciju, tīri faktiskas intereses, lai šāds nolēmums tiktu izpildīts, nevar pielīdzināt “tiesībām” attiecībā uz šo trešo valsti, kuras Rumānijai rada pienākumu veikt minēto izpildi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 14. marts, Komisija/Apvienotā Karaliste (Augstākās tiesas spriedums), C‑516/22, EU:C:2024:231, 76. punkts).
216
Tā kā pieņēmums, uz kuru prasītāji balstās, lai pamatotu šo pamata daļu, ir kļūdains, argumenti, ar kuriem pieņēmums pamatots, neietekmē apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.
217
Turklāt, atsaucoties tikai uz judikatūru par Savienības tiesībām, prasītāji nav snieguši nevienu pierādījumu, kas varētu pierādīt, kā tie apgalvo, ka aktu, kas izriet no dalībvalsts iekšējās tiesību sistēmas ārējām saistībām, nevar uzskatīt par lēmumu, kurš attiecināms uz šo valsti, lai piemērotu LESD 107. panta 1. punktu. Kā norāda Komisija, ja piekristu prasītāju argumentācijai, faktiski visām dalībvalstīm būtu ļauts izvairīties no valsts atbalsta kontroles, uzņemoties starptautiskas saistības, kas tām liek piešķirt konkrēto valsts atbalsta pasākumu.
218
Turklāt apstākļi, ka Rumānija centās iebilst pret šķīrējtiesas nolēmuma izpildi vai ka Komisija nevarēja savu vērtējumu par pasākuma attiecināmību balstīt uz Rumānijas pievienošanās DIL brīvprātīgo raksturu, kā apgalvo prasītāji, nevar nozīmēt, ka minētā nolēmuma īstenošana vai izpilde nebija attiecināma uz Rumāniju citu iemeslu dēļ, ko Komisija norādījusi apstrīdētajā lēmumā. Faktiski ir skaidrs, kā izriet no minētā lēmuma 120. apsvēruma, kas atspoguļots šī sprieduma 210. punktā, ka šīs dalībvalsts publiskās iestādes veica faktisku zaudējumu atlīdzības samaksu, tādējādi tās bija iesaistītas tā īstenošanā vai izpildē (šajā nozīmē skat. spriedumu 2019. gada 15. maijs, Achema u.c., C‑706/17, EU:C:2019:407, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
219
Turklāt, runājot par prasītāju minēto apstākli, ka šķīrējtiesas nolēmuma, kas pieņemts pēc trešās valsts tiesas pieņemta lēmuma, piespiedu izpilde izpaudās kā Rumānijas aktīvu apķīlāšana ārvalstīs, pietiek konstatēt, ka šāda izpilde nenotika apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī, tāpēc šāds arguments šajā lietā nav nozīmīgs.
220
Visbeidzot tas, ka šķīrējtiesas nolēmumu ir pieņēmusi neatkarīga tiesa, neietekmē attiecīgā atbalsta pasākuma attiecināmības vērtējumu. Kā izriet no šī sprieduma 125.–136. punkta, pasākums, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, ir nevis minētais nolēmums, bet strīdīgo summu samaksa, izpildot vai īstenojot šo nolēmumu.
221
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, šī daļa un tāpēc arī otrais pamats kopumā jānoraida.
[..]
5.
Par piekto pamatu, kas attiecas uz kļūdainu attiecīgā atbalsta pasākuma adresātu noteikšanu un pamatojuma nenorādīšanu
284
Prasītāji apgalvo, ka Komisija savā vērtējumā par attiecīgā atbalsta pasākuma adresātiem esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu un neesot norādījusi pamatojumu, secinādama, ka, pirmkārt, Ioan un Viorel
Micula kā fiziskas personas ietilpst vienotā ekonomiskā vienībā ar pārējiem prasītājiem, nepierādot, ka Ioan un Viorel
Micula paši veic saimniecisku darbību, lai viņus uzskatītu par uzņēmumiem LESD 107. panta 1. punkta izpratnē; otrkārt, tie visi veido vienotu ekonomisku vienību; un, treškārt, prasītāji uzņēmumi, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, bija attiecīgā atbalsta pasākuma adresāti.
285
Komisija apstrīd prasītāju argumentāciju.
286
Lai nodrošinātu pareizu tiesvedību, pirms tiek izskatīta šī pamata pirmā daļa, kas attiecas uz minētā lēmuma pamatotību, ir jāizskata šī pamata otrā daļa, kura attiecas uz pamatojuma nenorādīšanu apstrīdētajā lēmumā.
287
Ņemot vērā šī pamata pamatojumam izvirzītos argumentus, lietderīgi arī novērtēt katru šī pamata daļu, pirmkārt, saistībā ar Ioan un Viorel Micula un, otrkārt, saistībā ar uzņēmumiem prasītājiem, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā.
a)
Par otro daļu, kas attiecas uz pamatojuma nenorādīšanu
288
Jāatgādina, ka pamatojums, kas prasīts LESD 296. pantā, kurā noteikts, ka tiesību aktos tiek sniegts to pieņemšanas pamatojums, ir būtiska formas prasība (spriedums, 2015. gada 18. jūnijs, Ipatau/Padome, C‑535/14 P, EU:C:2015:407, 37. punkts) un tam jābūt pielāgotam attiecīgā akta būtībai, un tam nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot pieņemtā akta pamatojumu un kompetentajai tiesai – veikt pārbaudi. Tādējādi prasība norādīt pamatojumu jāizvērtē, ņemot vērā attiecīgās lietas apstākļus, it īpaši tiesību akta saturu, norādītā pamatojuma iedabu un tiesību akta adresātu vai citu ar šo tiesību aktu skarto personu LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē intereses saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi atbilstošie faktiskie un juridiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums atbilst LESD 296. panta prasībām, jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šā tiesību akta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visu attiecīgo jomu regulējošo tiesību normu kopumu (spriedumi, 1998. gada 2. aprīlis, Komisija/Sytraval un Brink’sFrance, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 63. punkts, un 2008. gada 15. aprīlis, Nuova Agricast, C‑390/06, EU:C:2008:224, 79. punkts).
289
Šajā ziņā iesākumā jāatgādina, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, Komisija, negrozot apstrīdētā lēmuma pamatojumu, varēja atsaukties uz elementiem šķīrējtiesas nolēmumā, kurus prasītāji paši iekļāvuši prasības pieteikuma pielikumā, bet kuri netika pārņemti minētā lēmuma pamatojumā, lai atbildētu uz argumentiem, ko tie pauduši tiesvedībā Vispārējā tiesā.
290
Kā atgādināts šī sprieduma 288. punktā, akta pamatojums jāvērtē, ne vien ņemot vērā paša apstrīdētā akta saturu, bet arī kontekstu, kādā tas iekļaujas un ko šajā gadījumā veido tiesvedība šķīrējtiesā un tās rezultātā pieņemtais šķīrējtiesas nolēmums.
291
Turklāt šādi elementi bija zināmi prasītājiem šķīrējtiesā, kuriem šķīrējtiesas nolēmums bija paredzēts. Tāpat arī jāuzskata, ka prasītāji uzņēmumi, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, netieši varēja uzzināt šādus elementus ar Ioan un Viorel Micula, proti, to vairākuma akcionāru, starpniecību (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2007. gada 12. septembris, Olympiaki AeroporiaYpiresies/Komisija, T‑68/03, EU:T:2007:253, 45. punkts).
292
Šādos apstākļos prasītāji nevar apgalvot, ka Komisija, atbildēdama uz argumentiem, ko tie bija pauduši prasības pieteikumā un replikā, papildināja apstrīdētā lēmuma pamatojumu, atsaucoties uz šķīrējtiesas nolēmuma saturu.
293
Šajā gadījumā Komisija, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 91. apsvēruma, secināja:
“Brāļi Micula un trīs [uzņēmumi] prasītāji [šķīrējtiesā] kopā veido vienu ekonomisku vienību, kas ir uzņēmums [LESD] 107. panta 1. punkta izpratnē. Pārējie EFDG uzņēmumi, par kuru iespējamiem zaudējumiem brāļiem Micula, pamatojoties uz Nolēmumu, piešķīra kompensāciju (European Drinks S.A., Rieni Drinks S.A., Scandic Distilleries S.A., Transilvania General Import-Export S.R.L., West Leasing S.R.L), tāpat ietilpst šajā vienā ekonomiskajā vienībā Šā atbalsta pasākuma galīgais saņēmējs ir šī viena ekonomiskā vienība, ko veido pieci prasītāji [šķīrējtiesā] un minētie EFDG uzņēmumi”.
1) Par apstrīdētā lēmuma pamatojumu, ciktāl Ioan un Viorel Micula tajā norādīti kā attiecīgā atbalsta pasākuma saņēmēji
294
Apstrīdētā lēmuma 85. apsvērumā norādījusi, ka trīs uzņēmumi prasītāji šķīrējtiesā un Ioan un Viorel
Micula kopā veido vienu ekonomisku vienību nolūkā piemērot noteikumus par valsts atbalstu, Komisija no tā secināja, ka šī vienotā ekonomiskā vienība jāuzskata par attiecīgo uzņēmumu, un šī lēmuma 85.–89. apsvērumā izklāstīja iemeslus, kuru dēļ tā uzskatīja, ka pieci prasītāji šķīrējtiesā veido vienu ekonomisku vienību. It īpaši tā norādīja, ka Ioan un Viorel
Micula tieši vai netieši piederēja gandrīz viss prasītāju uzņēmumu kapitāls, tādējādi viņi atbilstoši savām “gandrīz ekskluzīvajām”“īpašumtiesībām” īsteno “pilnīgu kontroli” pār šiem uzņēmumiem. Minētā lēmuma 88. apsvērumā tā piebilda, ka uzņēmumi prasītāji šķīrējtiesā bija lūguši, lai strīdīgās summas tiktu samaksātas Ioan un Viorel
Micula, un no tā secināja, ka šāda rīcība pierāda uzņēmumu prasītāju šķīrējtiesā autonomijas no Ioan un Viorel
Micula neesamību.
295
Visbeidzot, atbildot uz prasītāju argumentiem, Komisija šajā tiesvedībā ir atsaukusies uz šķīrējtiesas nolēmumu, izklāstot savas liecības, no kurām izriet, ka prasītāji kopā ar uzņēmumiem prasītājiem šķīrējtiesā veido vienu un to pašu uzņēmumu. Tādējādi tā uzsvēra, ka tiesvedībā šķīrējtiesā prasītāji šķīrējtiesā savu uzņēmējdarbības organizāciju bija kvalificējuši kā “integrēta uzņēmuma modeli”, “ģimenes uzņēmumu, kura lēmumi tiek pieņemti vārdiski un kuram nav paraduma darboties, pamatojoties uz rakstiskiem plāniem”, vai arī kā “ražošanas uzņēmumu integrētu sistēmu”.
296
Šādos apstākļos apstrīdētais lēmums ir pietiekami pamatots, lai Ioan un Viorel Micula varētu uzzināt iemeslus, kuru dēļ Komisija uzskatīja, ka viņi jāuzskata par tādiem, kas kopā ar uzņēmumiem prasītājiem šķīrējtiesā veido vienu ekonomisku vienību nolūkā piemērot tiesisko regulējumu par valsts atbalstu, tāpēc viņi jāuzskata par attiecīgā atbalsta pasākuma saņēmējiem. Minētā lēmuma pamatojums bija vēl jo vairāk pietiekams tāpēc, ka tas bija pieņemts pēdējiem minētajiem ļoti labi zināmā kontekstā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 13. decembris, Grieķija/Komisija, T‑314/15, nav publicēts, EU:T:2017:903, 110. punkts un tajā minētā judikatūra).
297
Tādējādi šīs daļas pirmais iebildums jānoraida.
2) Par apstrīdētā lēmuma pamatojumu, ciktāl uzņēmumi prasītāji, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, tajā noteikti kā attiecīgā atbalsta pasākuma saņēmēji
298
Kā izriet no apstrīdētā lēmuma, Komisija, apstrīdētā lēmuma 81. un 82. apsvērumā atgādinājusi uzņēmuma definīciju judikatūras izpratnē un apstākļus, kas ļauj uzskatīt, ka fiziskas vai juridiskas vienības kopā var veidot vienu ekonomisku vienību nolūkā piemērot noteikumus par valsts atbalstu, norādīja iemeslus, kuru dēļ tā uzskatīja, ka visi prasītāji, tostarp uzņēmumi prasītāji, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, veidoja vienu ekonomisku vienību.
299
Runājot par to uzņēmumu prasītāju piederību vienai ekonomiskai vienībai, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, Komisija, norādījusi, ka tie ietilpst lielākā uzņēmumu grupā, proti, EFDG grupā, apstrīdētā lēmuma 87. apsvērumā uzsvēra, ka prasītāji šķīrējtiesā tiesvedības laikā bija lūguši atlīdzināt zaudējumus uzņēmumiem prasītājiem, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, un noteica to zaudējumu atlīdzības apmēru, kas iespējami nodarīti minētajai grupai kopumā. Tajā pašā apsvērumā Komisija arī norādīja, ka šķīrējtiesa bija konstatējusi, ka Ioan un Viorel
Micula pieder vismaz 99,96 % no minēto uzņēmumu kapitāla, un uzsvēra, ka prasītāju šķīrējtiesā rīcība un minētās tiesas veiktie zaudējumu atlīdzības vērtējumi pierāda, “ka brāļi Micula un trīs sabiedrības prasītājas [šķīrējtiesā], kā arī sabiedrības [..], kas ietilpst EFDG [grupā], [kas nebija lietas dalībnieces tiesvedībā šķīrējtiesā], veido vienu ekonomisku vienību ar vienotām ekonomiskām interesēm”. Minētā lēmuma 89. apsvērumā tā precizēja, ka faktiski saskaņā ar to īpašumtiesībām Ioan un Viorel
Micula īsteno “pilnīgu kontroli” pār uzņēmumiem, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā. Šādos apstākļos, kā precizēts šī sprieduma 293. punktā, Komisija secināja, ka “atbalsta pasākuma galīgais saņēmējs ir šī viena ekonomiskā vienība, ko veido pieci prasītāji [šķīrējtiesā] un [minētās grupas] uzņēmumi”.
300
Atbildot uz prasītāju šajā tiesvedībā argumentiem, Komisija, atsaukdamās uz prasītāju liecībām, kas sniegtas tiesvedības laikā šķīrējtiesā, turklāt uzskatīja, ka EFDG grupas attīstība notika atbilstoši integrēta un vienota uzņēmuma plānam, “jo jauni uzņēmumi un jauni ieguldījumi [tika] integrēti esošajos uzņēmumos un ieguldījumos, tāpēc visi uzņēmumi sadarbojās, lai izstrādājumus radītu, ražotu, iepakotu un izplatītu efektīvi”.
301
No apstrīdētā lēmuma pamatojuma un no konteksta, kādā tas pieņemts, izriet, ka uzņēmumi prasītāji, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, bija spējīgi saprast iemeslus, kuru dēļ Komisija uzskatīja, ka arī tie jāuzskata par attiecīgā atbalsta pasākuma saņēmējiem.
302
Šajā ziņā prasītāju arguments, ka apstrīdētajā lēmumā nav sniegts nekāds pamatojums par iespējamo attiecīgā atbalsta pasākuma “efektīvu izmantošanu”, ko īstenojuši uzņēmumi, kuri nav prasītāji tiesvedībā šķīrējtiesā, turklāt ir neefektīvs, jo Komisija, lai identificētu šī pasākuma adresātus, minētajā lēmumā nevienā brīdī nav pamatojusies uz jēdzienu “efektīva izmantošana”.
303
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, šīs daļas otrais iebildums un minētā daļa kopumā jānoraida.
b)
Par pirmo daļu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā
304
Prasītāji apgalvo, ka Komisija nav juridiski pietiekami un pēc būtības pierādījusi, ka Ioan un Viorel
Micula, ņemot vērā viņiem piederošās kapitāldaļas EFDG grupas uzņēmumos, kā arī ņemot vērā saiknes, kas viņus vieno ar minētajiem uzņēmumiem, esot bijuši spējīgi papildus savu tiesību īstenošanai šo uzņēmumu akcionāru statusā efektīvi iejaukties šīs grupas uzņēmumu konkrētā pārvaldībā un tādējādi ar šādiem uzņēmumiem veidot vienu ekonomisku vienību.
305
Prasītāji it īpaši norāda, ka ar apstrīdētā lēmuma pamatojumu, kas attiecas uz vairākuma līdzdalības – kura turklāt nav pierādīta – to uzņēmumu prasītāju kapitālā esamību, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, uz to, ka Ioan un Viorel
Micula tiesvedības šķīrējtiesā laikā bija ļauts prasīt atlīdzināt zaudējumus, kuri viņiem radušies saistībā ar šiem uzņēmumiem, un uz apstākli, ka šķīrējtiesa piešķīra “kolektīvu” zaudējumu atlīdzību pieciem prasītājiem šķīrējtiesā, nepietiek, lai pierādītu, ka pastāv Ioan un Viorel
Micula kontrole pār iespējamo ekonomisko vienību, ko tie veido kopā ar EFDG grupas uzņēmumiem.
306
Prasītāji uzskata – tā kā valsts atbalstu nevar piešķirt fiziskām personām, kas pašas nav uzņēmumi, Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, noteikdama, ka Ioan un Viorel
Micula, kuri neveic nekādu saimniecisko darbību, ir attiecīgā atbalsta pasākuma saņēmēji.
307
Prasītāji piebilst – tā kā Ioan un Viorel Micula ar šķīrējtiesas nolēmumu tika piešķirta atlīdzība par kaitējumu, kas viņiem nodarīts tikai kā tādu uzņēmumu prasītāju akcionāriem, kuri nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, šie uzņēmumi, kas nesaņēma nekādas summas, nevar tikt uzskatīti par attiecīgā atbalsta pasākuma saņēmējiem.
308
Turklāt analīze, ko šķīrējtiesa veikusi šķīrējtiesas nolēmumā, attiecas uz laikposmu no 2000. līdz 2009. gadam, nevis uz apstrīdētajā lēmumā vērā ņemto laikposmu.
309
Jāatgādina, ka Savienības konkurences tiesības, it īpaši LESD 107. panta 1. punktā noteiktais aizliegums, attiecas uz uzņēmumu darbībām (sprieduma, 2018. gada 25. jūlijs, Komisija/Spānija u.c., C‑128/16 P, EU:C:2018:591, 34. punkts).
310
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdziens “uzņēmums” konkurences tiesību kontekstā ietver jebkuru subjektu, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šā subjekta juridiskā statusa un veida, kādā tas tiek finansēts (skat. spriedumu, 2006. gada 10. janvāris, Cassa di Risparmiodi Firenze u.c., C‑222/04, EU:C:2006:8, 107. punkts un tajā minētā judikatūra).
311
Ikviena darbība, kas ietver preču vai pakalpojumu piedāvāšanu konkrētā tirgū, ir saimnieciskā darbība (skat. spriedumu, 2017. gada 27. jūnijs, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
312
Šādi rīkojoties, Savienības konkurences tiesībās, kas attiecas uz uzņēmumu darbību, par noteicošo kritēriju ir atzīta vienota rīcība tirgū, un formāla dažādu sabiedrību nošķiršana, kura izriet no to atšķirīgā juridiskā statusa, nevar būt šķērslis šādai vienotībai konkurences tiesību normu piemērošanas nolūkā (spriedums, 2024. gada 27. jūnijs, UnichemLaboratories/Komisija, C‑166/19 P, nav publicēts, EU:C:2024:548, 52. punkts).
313
Tādējādi tad, ja juridiski nošķirtas fiziskas vai juridiskas personas veido vienu ekonomisku vienību, tās jāuzskata par vienu uzņēmumu saistībā ar Savienības konkurences tiesību normu piemērošanu. Valsts atbalsta jomā jautājums par vienas ekonomiskas vienības pastāvēšanu rodas, kad jānosaka atbalsta saņēmējs (skat. spriedumu, 2021. gada 19. maijs, Ryanair/Komisija (KLM; Covid‑19), T‑643/20, EU:T:2021:286, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
314
Starp elementiem, kas judikatūrā ņemti vērā, lai noteiktu ekonomiskas vienības esamību vai neesamību valsts atbalsta jomā, ir attiecīgā uzņēmuma dalība sabiedrību grupā, kuras kontroli tieši vai netieši īsteno viena no tām, identiskas vai paralēlas saimnieciskās darbības veikšana un attiecīgo sabiedrību saimnieciskās autonomijas neesamība, vienota grupa, ko kontrolē viens no subjektiem, iespēja, ka viena vienība, kurai pieder otras vienības kontrolpakete, var veikt kontroles pasākumus, sniegt pamudinājumus un finansiālu atbalstu šai sabiedrībai, kā arī iespēja, ka starp tām pastāv organizatoriskas un funkcionālas saiknes (skat. spriedumu, 2021. gada 19. maijs, Ryanair/Komisija (KLM; Covid‑19), T‑643/20, EU:T:2021:286, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
315
Kaut arī visbiežāk saimnieciskā darbība tiek veikta tieši tirgū, tomēr nav izslēgts, ka tas tajā pašā laikā faktiski ir tirgus dalībnieks ar tiešu kontaktu tirgū un netieši – cita vienība, kas šo tirgus dalībnieku kontrolē saimnieciskas vienības, ko tie abi veido, ietvaros (spriedums, 2006. gada 10. janvāris, Cassa di Risparmio di Firenze u.c., C‑222/04, EU:C:2006:8, 109. un 110. punkts).
316
Tomēr jāuzsver, ka vienkārša kapitāldaļu turēšana, pat ja tā ir kontrolpakete, nav pietiekama, lai par saimniecisku atzītu tādu darbību, ko veic vienība, kura ir šo daļu turētāja, ja tā dod tikai iespējas izmantot ar akcionāra vai kopīpašnieka statusu saistītās tiesības, kā arī, attiecīgā gadījumā, saņemt dividendes – ierastos labumus no īpašuma (spriedums, 2006. gada 10. janvāris, Cassa di Risparmio di Firenze u.c., C‑222/04, EU:C:2006:8, 111. punkts).
317
Turpretim, ja struktūra, kurai pieder kapitāldaļu kontrolpakete kādā sabiedrībā, šo kontroli īsteno, tieši vai netieši ietekmējot sabiedrības pārvaldību, tad ir uzskatāms, ka šī struktūra piedalās kontrolētā uzņēmuma veiktajā saimnieciskajā darbībā, un tādējādi tā ir uzskatāma par uzņēmumu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (spriedums, 2006. gada 10. janvāris, Cassa di Risparmio di Firenze u.c., C‑222/04, EU:C:2006:8, 112. un 113. punkts).
318
Nolūkā piemērot valsts atbalsta sistēmas noteikumus Komisijai ir plaša rīcības brīvība noteikt, vai uzņēmumi, kas veido daļu no grupas, jāuzskata par ekonomisku vienību vai arī par juridiski un finansiāli neatkarīgiem uzņēmumiem (spriedums, 2000. gada 29. jūnijs, DSG/Komisija, T‑234/95, EU:T:2000:174, 124. punkts).
319
Savienības tiesas pārbaudei jāaprobežojas ar to, vai ir ievērotas procesuālās normas un izpildīts pienākums norādīt pamatojumu, vai fakti ir atbilstīgi, kā arī vai nepastāv acīmredzama kļūda vērtējumā un vai nav nepareizi izmantotas pilnvaras. Šajā nolūkā Savienības tiesai ir ne tikai jāpārbauda izvirzīto pierādījumu faktiskā pareizība, to ticamība un saskanīgums, bet arī tas, vai šie pierādījumi ir uzskatāmi par visu atbilstošo informāciju, kas jāņem vērā, lai novērtētu sarežģītu situāciju, un vai tie var pamatot izdarītos secinājumus (skat. spriedumu, 2021. gada 19. maijs, Ryanair/Komisija (KLM; Covid‑19), T‑643/20, EU:T:2021:286, 69. un 70. punkts un tajā minētā judikatūra).
320
Šajā ziņā Savienības tiesai lēmuma valsts atbalsta jomā tiesiskums jāvērtē, pamatojoties uz informāciju, kāda varēja būt Komisijas rīcībā lēmuma pieņemšanas brīdī, pie kuras pieder tā informācija, kam šķietami ir nozīme veicamajā vērtējumā un ko tā, iesniedzot lūgumu, varēja iegūt administratīvā procesa gaitā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 20. septembris, Komisija/FruconaKošice, C‑300/16 P, EU:C:2017:706, 70. un 71. punkts).
1) Par pirmo iebildumu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā par Ioan un Viorel Micula noteikšanu par attiecīgā atbalsta pasākuma saņēmējiem
321
Šajā gadījumā ir skaidrs, ka visi prasītāji šķīrējtiesā bija strīdīgo summu saņēmēji. Ioan un Viorel
Micula atbildēs uz rakstveida jautājumiem, ko Vispārējā tiesa viņiem uzdeva 2023. gada 30. maijā atbilstoši procesa organizatoriskajam pasākumam, kurš veikts, pamatojoties uz Reglamenta 89. pantu (turpmāk tekstā – “2023. gada 30. maija procesa organizatoriskais pasākums”), skaidri atzīst, ka bija minēto summu saņēmēji.
322
Apstāklis, ka daļa summu bija “bloķēta” kontā, kas atvērts piecu prasītāju šķīrējtiesā vārdā, nevar atspēkot šo konstatējumu. Faktiska valsts līdzekļu nodošana nav prasīta, jo tiesības ir piešķirtas saņēmējiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. decembris, ArrivaItalia u.c., C‑385/18, EU:C:2019:1121, 36. punkts).
323
Ioan un Viorel
Micula tomēr apgalvo, ka strīdīgās summas būtībā tiem var būt sniegušas labumu tikai kā EFDG grupas uzņēmumu akcionāriem, nevis kā vienībām, kas veic saimniecisku darbību. Tas it īpaši izriet no argumentācijas, ko šķīrējtiesa paudusi sava nolēmuma pamatojumam.
324
Pirmām kārtām, prasītājiem neapstrīdot faktiskos konstatējumus, ko izdarījusi šķīrējtiesa un kas pārņemti apstrīdētā lēmuma pamatojumā, no lietas materiāliem izriet, ka tiesvedībā šķīrējtiesā, kā to apstiprina apsvērumi un liecības, kurus snieguši prasītāji šķīrējtiesā 2009. gada 22. decembrī un kuri pārņemti šķīrējtiesas nolēmuma pamatojumā, Ioan un Viorel
Micula pēc veiksmīgiem sākotnējiem ieguldījumiem, kā izriet no minētā nolēmuma 160. punkta, paplašināja savu dzērienu ražošanas darbību, uzbūvējot struktūru, kas kļuva par integrētu ražošanas sistēmu. Šajā ziņā prasītāji šķīrējtiesā, kā izriet no šī nolēmuma 161. punkta, norādīja, ka viņu ražošanas darbības paplašināšana, izveidojot jaunus uzņēmumus, bija paredzēta, lai tā sakristu ar iepriekšējiem uzņēmumiem paredzēto fiskālo stimulu izbeigšanos. Jauni uzņēmumi un jauni ieguldījumi tādējādi tika integrēti esošajos uzņēmumos un ieguldījumos, tāpēc visi uzņēmumi sadarbojās, “lai izstrādājumus radītu, ražotu, iepakotu un izplatītu efektīvi”. No viņu 2009. gada 22. decembra replikas, kas atspoguļota tā paša nolēmuma 164. punktā, it īpaši izriet, ka prasītāji šķīrējtiesā savu spirta dedzinātavu, kas vēlāk kļuva par sabiedrību Scandic Distilleries, pārcēla uz Bihoras apgabalu, lai gūtu labumu no attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas.
325
Lai gan sākotnēji Ioan un Viorel
Micula bija paredzējuši savu darbību no Štejas-Nučetas raktuvju rajona pārorientēt uz Bukaresti (Rumānija), viņi nolēma, kā precizēts šķīrējtiesas nolēmuma 554. punktā, palikt Bihoras apgabalā, lai gūtu labumu no attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas. Šajā ziņā viņi paziņoja, ka uzņēmumi prasītāji European
Food, Starmill un Multipack tika izveidoti, pirmais no tiem – lai importētu lielāko daļu izejvielu, otrais – lai izveidotu iekšā uzstādītas graudu dzirnavas, un trešais – lai sagatavotu iepakojumu un marķējumu gandrīz visiem grupas uzņēmumu izstrādājumiem. Viņi arī norādīja, kā izriet no viņu liecībām, kas sniegtas 2009. gada 22. decembrī, ka viņu komercstratēģijas modelis, pateicoties vertikālai viņu iekārtu integrācijai, bija vērsts uz to, lai sasniegtu ilgtermiņa rentabilitāti, gūstot labumu no minētās sistēmas. Prasītājiem šķīrējtiesā tādējādi bija jāveic sākotnējais ieguldījums, lai izmantotu stimulus un ilgtermiņā attīstītu integrētu, konkurētspējīgu un efektīvu darbību.
326
No apsvērumiem, ko prasītāji šķīrējtiesā iesnieguši 2011. gada 13. maijā un kas pārņemti šķīrējtiesas nolēmuma 555. punktā, arī izriet, ka viņi sevi definē kā “ģimenes uzņēmumus” un ka Ioan un Viorel
Micula rūpīgi bija pārbaudījuši attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas ietekmi, veidu, kādā viņi varēja no tās gūt labumu, un pirms lēmuma pieņemšanas par ieguldījumu veikšanu bija salīdzinājuši trūkumus, kādi pastāv darbības veikšanai mazāk attīstītā reģionā, kurā trūkst infrastruktūras un kvalificēta darbaspēka, un šīs sistēmas radītās priekšrocības.
327
Prasītāji šķīrējtiesā tajā notiekošajā tiesvedībā, kā izriet no šķīrējtiesas nolēmuma 1067. punkta, norādīja arī uz savu “vispārējo ekonomisko modeli”, kas izpaužas kā ilgtspējīgas “ražošanas platformas” izveide līdz attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas darbības beigām.
328
No liecībām, ko sniegusi viena no personām, kuras iestājušās lietā, un uz ko izdarīta atsauce šķīrējtiesas nolēmuma 1072. punktā, kurš minēts aizstāvībai, un kas pārņemta minētā nolēmuma 1071. punktā, izriet, ka savā pirmajā paziņojumā šī persona iekļāvusi diagrammas, kuras pierāda “dažādu iekārtu integrāciju”, un tas ļāva būtībā uzsvērt, ka sākotnējais EFDG grupas plāns par dalīšanos ar šo infrastruktūru ļāva panākt lielus ietaupījumus, kas tika tālāk ieguldīti “uzņēmuma paplašināšanā un integrācijā”.
329
No liecībām un apsvērumiem, ko prasītāji šķīrējtiesā iesnieguši tajā notiekošajā tiesvedībā, izriet, ka Ioan un Viorel
Micula iesaistījās uzņēmumu prasītāju, kuri bija lietas dalībnieki minētajā tiesvedībā, saimnieciskajā darbībā, tieši vai netieši iejaucoties to pārvaldībā.
330
Otrām kārtām, jāpiebilst, ka ar šķīrējtiesas nolēmumu piešķirtā kolektīvā zaudējumu atlīdzība un tas, ka uzņēmumi prasītāji šķīrējtiesā tajā notiekošajā tiesvedībā bija lūguši strīdīgās summas samaksāt Ioan un Viorel
Micula, ko pēdējie minētie neapstrīd, apstiprina, ka uzņēmumiem prasītājiem šķīrējtiesā nav nedz funkcionālas, nedz organizatoriskas autonomijas no Ioan un Viorel
Micula.
331
Trešām un pēdējām kārtām, no šķīrējtiesas nolēmuma 1245. punkta, uz ko atsaukusies Komisija, izriet, ka šķīrējtiesai nebija “nodoma aplūkot jautājumu, vai akcionāru zaudējumu atlīdzība [bija] līdzvērtīga attiecīgā uzņēmuma ciestajam kaitējumam”, un tā piebilda, ka bija pārliecināta, ka, “ņemot vērā viņiem uzņēmumos, [kas ietilpst EFDG grupā], piederošo kapitāldaļu apmēru, [Ioan un Viorel
Micula] [..] netieši [bija] radusies vismaz liela daļa vai pat gandrīz viss kaitējums, kas tieši nodarīts uzņēmumiem prasītājiem”. Šādos apstākļos prasītāji nevar apgalvot, ka Ioan un Viorel
Micula zaudējumi tika atlīdzināti tikai attiecīgo uzņēmumu akcionāru statusā.
332
Arī ar pārējiem prasītāju argumentiem nevar lietderīgi pamatot to apgalvojumus.
333
Tas, ka nedz Ioan Micula, nedz Viorel Micula vienam pašam nepieder lielākā daļa kapitāla nevienā EFDG grupas uzņēmumā, neietekmē vienas ekonomiskas vienības esamību, ko viņi veido kopā ar minētajiem uzņēmumiem, jo pēdējie minētie kopā ir to pašu uzņēmumu vairākuma akcionāri.
334
Pēc tam prasītāji norāda, ka elementi, kas izriet no šķīrējtiesas nolēmuma, attiecas tikai uz laikposmu no 2000. līdz 2009. gadam un tādējādi nav nozīmīgi, lai novērtētu, vai tad, kad tika pieņemts apstrīdētais lēmums, pastāvēja viena ekonomiska vienība.
335
Šajā ziņā jānorāda, ka savās atbildēs uz rakstveida jautājumiem, kas Komisijai tika uzdoti atbilstoši 2023. gada 30. maija procesa organizatoriskajam pasākumam, tā norādīja, ka “prasītāji nekad formālās izmeklēšanas procedūras laikā [nebija] apgalvojuši, ka Ioan un Viorel Micula [kontrole] pār EFDG [grupas] uzņēmumiem, kuriem tika piespriesta zaudējumu atlīdzība, bija mainījusies pēc laikposma, uz kuru [attiecās zaudējumu atlīdzība]”. Komisija piebilda, ka, lai gan jautājums par vienas ekonomiskas vienības esamību bija uzdots formālās izmeklēšanas procedūrā, “prasītāji šķīrējtiesā ne[bija] iesnieguši nevienu faktu vai pierādījumu, kas atspēkotu Komisijas pagaidu secinājumu, ka Ioan un Viorel
Micula kontrolē uzņēmumus, kuriem šķīrējtiesa bija piešķīrusi zaudējumu atlīdzību, un nebija arī norādījuši iemeslus, kuru dēļ [minētā šķīrējtiesa] tos [būtu] piešķīrusi arī šīm fiziskajām personām”.
336
Prasītāji, kas nav apstrīdējuši šos apgalvojumus, nedz pierāda, nedz arī apgalvo, ka to kapitāla struktūra vai iekšējās darbības veids attīstījās laikā no tā laikposma beigām, attiecībā uz kuru tie saņēma zaudējumu atlīdzību, līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai.
337
Visbeidzot, lai gan Komisija, kā tā turklāt pati atzīst, apstrīdētajā lēmumā neuzskatīja, ka arī Ioan un Viorel
Micula katrs atsevišķi kā fiziskas personas bija jāuzskata par uzņēmumiem, lai piemērotu tiesisko regulējumu par valsts atbalstu, šāds apstāklis neietekmē attiecīgā atbalsta pasākuma saņēmēju kvalifikāciju, jo minētā lēmuma 85. apsvērumā tā uzskatīja, ka tie kopā ar uzņēmumiem prasītājiem šķīrējtiesā veido vienu ekonomisku vienību, kas bija attiecīgais uzņēmums minētā tiesiskā regulējuma piemērošanai.
338
Tādējādi Ioan un Viorel
Micula nevar apgalvot, ka neveic saimniecisku darbību, lai apstrīdētu, ka viņi bija valsts atbalsta pasākuma saņēmēji, saņemot strīdīgo summu samaksu.
339
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto un Komisijai atzīto plašo rīcības brīvību, šīs daļas pirmais iebildums jānoraida.
2) Par otro iebildumu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar uzņēmumu prasītāju, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, noteikšanu par attiecīgā atbalsta pasākuma saņēmējiem
340
Šajā gadījumā, pirmām kārtām, no diagrammas, kurā attēlota EFDG grupas struktūra un ko tiesvedībā šķīrējtiesā iesniedza viens no ekspertiem, kurus bija pieaicinājuši prasītāji šķīrējtiesā, un kas atspoguļota šķīrējtiesas nolēmuma 937. punktā, kuru Komisija minējusi savai aizstāvībai, izriet, ka Ioan un Viorel Micula pieder 95 % no kapitāla uzņēmumā Transilvania General
Import‑Export, kam pieder, pirmkārt, 20 % no European
Drinks kapitāla, un atlikušie 80 % tieši pieder brāļiem Micula, kā arī, otrkārt, 58 % no kapitāla uzņēmumā West
Leasing, un atlikušie 42 % arī tieši pieder brāļiem Micula.
341
Turklāt EFDG grupas uzņēmumu kapitāla struktūras diagramma apliecina, ka Ioan un Viorel Micula pieder 99 % no kapitāla uzņēmumā Rieni Drinks un 96 % no kapitāla uzņēmumā Scandic Distilleries.
342
Tiesvedībā šķīrējtiesā, kā izriet no šķīrējtiesas nolēmuma 156. punkta, prasītājiem neapstrīdot tā pareizību, Ioan un Viorel Micula skaidri apstiprināja, ka ir EFDG grupas uzņēmumu vairākuma akcionāri.
343
Ioan un Viorel Micula, kas nedz pierāda, nedz arī apgalvo, ka viņu dalība EFDG grupas uzņēmumu kapitālā kopš šķīrējtiesas nolēmuma pieņemšanas ir attīstījusies, kā izriet no šī sprieduma 336. punkta, tieši vai netieši pieder gandrīz visi uzņēmumi prasītāji, kuri nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā. Turklāt nav apstrīdēts, no vienas puses, ka šie prasītāji ir uzņēmumi, ciktāl tie faktiski veic saimniecisku darbību, un, no otras puses, ka šādi uzņēmumi ietilpst minētajā grupā, kas piedalās pārtikas produktu, maltu produktu vai plastmasas iepakojuma industriāla apjoma ražošanā.
344
Šādos apstākļos jāuzskata, ka, ņemot vērā īpašuma tiesības uz visiem uzņēmumiem prasītājiem, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, Ioan un Viorel Micula, kuriem pieder viss vai gandrīz viss minēto uzņēmumu kapitāls, veic virzošas un finanšu atbalsta funkcijas visos minētajos uzņēmumos, tādējādi nodrošinot to ekskluzīvu vai gandrīz ekskluzīvu kontroli.
345
Turklāt, veicot identisku vai paralēlu saimniecisko darbību, Ioan un Viorel Micula kontrolētie uzņēmumi veido vienotu veselumu gan no finansiālā, gan ražošanas viedokļa, tādējādi veidojot vienu grupu, ko kontrolē Ioan un Viorel Micula.
346
Otrām kārtām, no pašu prasītāju šķīrējtiesā liecībām, kas iesniegtas tiesvedībā šķīrējtiesā, izriet, ka to komercstratēģijas modelis bija vērsts uz to iekārtu vertikālu integrāciju, kuras tie definē kā “ģimenes uzņēmumu”, kura lēmumi tiek pieņemti vārdiski, un ka tiem nebija paraduma darboties, pamatojoties uz rakstiskiem plāniem”, un, visbeidzot, ka to “vispārējais ekonomiskais modelis” izpaudās kā ilgtspējīgas ražošanas platformas izveide līdz attiecīgās fiskālo stimulu sistēmas darbības beigām, Ioan un Viorel
Micula tieši iesaistoties lēmumā ieguldīt jaunās iekārtās un pārbaudot minētās sistēmas ietekmi, tās priekšrocības un trūkumus, kā precizēts attiecīgi šī sprieduma 325.–327. punktā.
347
Prasītāji šķīrējtiesā it īpaši norādīja, ka, paplašinot to ražošanas darbību, kā precizēts šī sprieduma 324. punktā, jauni uzņēmumi un jauni ieguldījumi tika integrēti esošajos uzņēmumos un ieguldījumos, tāpēc visi uzņēmumi sadarbojas, lai “izstrādājumus radītu, ražotu, iepakotu un izplatītu efektīvi”. Šajā ziņā, kā norādīts šī sprieduma 328. punktā, sākotnējais EFDG grupas plāns par dalīšanos ar dažādām iekārtām ļāva panākt lielus ietaupījumus, kas tika tālāk ieguldīti “uzņēmuma paplašināšanā un integrācijā”.
348
Tādējādi no šīs daļas pirmā iebilduma analīzes izriet, ka lietas materiālu elementi, kas norādīti šī sprieduma 324.–328. punktā, ļauj apstiprināt, ka pastāv ekonomiskas un organizatoriskas saites, kuras vieno prasītājus, tostarp uzņēmumus prasītājus, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, tajā pašā tirgū un ar to pašu integrēto darbību, lai ilgtermiņā nodrošinātu konkurētspēju un efektivitāti.
349
Lai gan prasītāji tomēr apgalvo, ka Ioan un Viorel
Micula neiejaucas EFDG grupas uzņēmumu tiešā pārvaldībā, tie šajā ziņā tikai norāda, ka rīkojas “neatkarīgi”, nosakot paši savu darbības virzienu tirgū, bet tie nav iesnieguši nekādus konkrētus un dokumentētus pierādījumus šī apgalvojuma pamatojumam.
350
Trešām un pēdējām kārtām, var norādīt, ka uzņēmumu prasītāju, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, ekonomiskās autonomijas neesamību, pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, apstiprina apstāklis, ka šīs tiesvedības laikā prasītāji šķīrējtiesā lūdza, lai tiem nodarītā kaitējuma vērtējumā tiktu ņemts vērā arī šiem uzņēmumiem nodarītais kaitējums.
351
Šādos apstākļos un saskaņā ar šī sprieduma 314. punktā atgādinātajiem judikatūras principiem jāsecina, ka Ioan un Viorel Micula kopā ar uzņēmumiem prasītājiem, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, ietilpst vienā un tajā pašā uzņēmumā, lai piemērotu tiesisko regulējumu par valsts atbalstu.
352
Prasītāji tomēr piebilst, ka uzņēmumus prasītājus, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, nevar uzskatīt par attiecīgā atbalsta pasākuma saņēmējiem, jo šķīrējtiesa tiem nav piešķīrusi nekādu zaudējumu atlīdzību.
353
Šajā sakarā katrā ziņā pietiek norādīt, ka Komisija neuzskatīja, ka uzņēmumi, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, bija attiecīgā atbalsta pasākuma saņēmēji tāpēc, ka tie faktiski bija saņēmuši strīdīgo summu samaksu. Tā uzskatīja, ka šie uzņēmumi bija tā saņēmēji tikai tāpēc vien, ka tie kopā ar pārējiem prasītājiem veidoja vienu ekonomisku vienību, kura veido attiecīgo uzņēmumu, lai piemērotu noteikumus par valsts atbalstu, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 85.–91. apsvēruma.
354
No šī sprieduma 340.–351. punkta izriet, ka Komisija pamatoti varēja uzskatīt, ka uzņēmumi, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, kopā ar pārējiem prasītājiem veido vienu un to pašu uzņēmumu, lai piemērotu tiesisko regulējumu par valsts atbalstu.
355
Tātad summas, kas samaksātas prasītājiem šķīrējtiesā, izpildot vai īstenojot šķīrējtiesas nolēmumu, tieši vai netieši varēja sniegt labumu uzņēmumiem, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā. Tā tas ir it īpaši šajā gadījumā, jo Ioan un Viorel Micula, kas šajos pašos uzņēmumos veic virzošas un finanšu atbalsta funkcijas, lai ilgtermiņā sasniegtu EFDG grupas uzņēmumiem izvirzīto ekonomisko mērķi, var uzskatīt par vajadzīgu visas šīs summas vai daļu no tām ieguldīt minēto uzņēmumu finanšu konsolidācijā vai ekonomiskajā attīstībā.
356
Tādējādi uzņēmumu prasītāju, kas nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, noteikšanu par attiecīgā atbalsta pasākuma saņēmējiem neietekmē tas, ka tie nebija norādīti kā tās zaudējumu atlīdzības saņēmēji, kuru šķīrējtiesa piešķīrusi saskaņā ar šķīrējtiesas nolēmumu.
357
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, šīs daļas otrais iebildums un šī daļa, kā arī piektais pamats kopumā jānoraida.
6.
Par sesto pamatu, kas attiecas uz tiesību kļūdu atbalsta atgūšanā
[..]
360
Ar otro daļu prasītāji norāda, ka strīdīgās summas nevar atgūt no dažām apstrīdētajā lēmumā paredzētajām vienībām, proti, lietā T‑704/15 – no Viorel Micula, ko nevar uzskatīt par uzņēmumu, un trīs apvienotajās lietās – no uzņēmumiem prasītājiem, kuri nebija lietas dalībnieki tiesvedībā šķīrējtiesā, jo tie šķīrējtiesas nolēmumā nav norādīti kā saņēmēji.
361
Šajā ziņā prasītāji piebilst, ka strīdīgās summas var atgūt tikai no tiem, kas tās faktiski saņēmuši, proti, tikai no visiem prasītājiem šķīrējtiesā vai daļas no tiem.
362
Prasītāji uzskata, ka Komisijai nebija jāsecina, ka visi prasītāji bija solidāri atbildīgi par atmaksu, bet tai bija jāpierāda, kuri no tiem faktiski bija saņēmuši atbalstu.
363
Komisija apstrīd prasītāju argumentāciju.
364
Jāatgādina, ka saskaņā ar Savienības tiesībām, ja Komisija konstatē, ka atbalsts nav saderīgs ar iekšējo tirgu, tā var pieprasīt dalībvalstij atgūt šo atbalstu no saņēmējiem (spriedums, 2003. gada 8. maijs, Itālija un SIM 2 Multimedia/Komisija, C‑328/99 un C‑399/00, EU:C:2003:252, 65. punkts).
365
Nelikumīga atbalsta atcelšana, to atgūstot, ir tā nelikumības konstatēšanas loģiskas sekas un ar to tiecas atjaunot agrāko situāciju. Šis mērķis ir sasniegts tad, kad attiecīgo atbalstu, kam vajadzības gadījumā ir pieskaitīti nokavējuma procenti, tā saņēmējs vai, citiem vārdiem, uzņēmumi, kuri to faktiski ir izmantojuši, ir atmaksājuši (spriedumi, 2016. gada 21. decembris, Komisija/Aer Lingus un RyanairDesignated Activity, C‑164/15 P un C‑165/15 P, EU:C:2016:990, 89. un 90. punkts, un 2018. gada 13. decembris, TransaviaAirlines/Komisija, T‑591/15, EU:T:2018:946, 299. punkts). Ar šo atbalsta atmaksu tā saņēmējs faktiski zaudē priekšrocību, kas tam bija tirgū salīdzinājumā ar tā konkurentiem, un tādējādi tiek atjaunota situācija, kāda pastāvēja pirms atbalsta izmaksāšanas (spriedums, 2015. gada 1. oktobris, Electrabel un DunamentiErőmű/Komisija, C‑357/14 P, EU:C:2015:642, 110. punkts un tajā minētā judikatūra).
366
Šajā ziņā jāatgādina, ka saimnieciskas vienības esamība ļauj identificēt uzņēmumu, pat ja juridiskā izpratnē šī saimnieciskā vienība sastāv no vairākām fiziskām vai juridiskām personām, kas ir attiecīgā atbalsta saņēmējas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 17. marts, Pollmeier Massivholz/Komisija, T‑89/09, EU:T:2015:153, 122. un 123. punkts (nav publicēti)).
367
Atbalsta atgūšana, lai atjaunotu agrāko situāciju, principā nevar tikt uzskatīta par nesamērīgu pasākumu attiecībā pret LESD noteikumu valsts atbalsta jomā mērķiem (skat. spriedumus, 2010. gada 11. marts, CELF un ministre de la Culture et de laCommunication, C‑1/09, EU:C:2010:136, 54. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2016. gada 21. decembris, Komisija/AerLingus un RyanairDesignatedActivity, C‑164/15 P un C‑165/15 P, EU:C:2016:990, 116. punkts un tajā minētā judikatūra).
368
Vispārējā tiesa uzskata, ka ir lietderīgi analizēt, pirmkārt, šī pamata otro daļu, kas attiecas uz atbalsta saņēmējiem, un, otrkārt, šī pamata pirmo daļu, kas attiecas uz atbalsta summu.
a)
Par otro daļu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, kura esot pieļauta apstrīdētajā lēmumā, ciktāl attiecīgo atbalsta pasākumu tajā uzdots atgūt no dažiem prasītājiem
369
Komisija apstrīdētā lēmuma 160. apsvērumā ir norādījusi, ka “Rumānijai [bija] jāatgūst visi kompensācijas maksājumi, ko [šķīrējtiesa] piesprieda prasītājiem, jo minētie maksājumi ir nelikumīgs un nesaderīgs valsts atbalsts”, un ir atzinusi, ka, “tā kā šie pieci prasītāji [šķīrējtiesā] kopā ar citiem attiecīgajiem EFDG uzņēmumiem veido vienu ekonomisku vienību [..], tad viņi ir kopīgi atbildīgi par to, lai Rumānijas valstij tiktu atmaksāts valsts atbalsts, kuru katrs no viņiem saņēmis”.
370
Tā kā piektā pamata pirmās daļas pirmā iebilduma analīzes atbalstam tika secināts, ka Ioan un Viorel
Micula ietilpst vienā ekonomiskā vienībā, jānoraida arguments, ka attiecīgo atbalsta pasākumu nevarēja atgūt, kā prasītāji to apgalvoja lietā T‑704/15, no Viorel
Micula, jo viņu nevarēja uzskatīt par uzņēmumu, lai piemērotu tiesisko regulējumu par valsts atbalstu.
371
Turklāt, lai gan, ja attiecīgajā jomā nav Savienības tiesiskā regulējuma, nelikumīgā atbalsta atgūšana ir jāveic saskaņā ar piemērojamajos valsts tiesību aktos paredzēto īstenošanas kārtību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 5. marts, EestiPagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, 108. punkts), prasītāji lietās T‑624/15 RENV un T‑694/15 RENV savukārt, lai apstrīdētu apstrīdētā lēmuma likumību, nevar lietderīgi apgalvot, ka “[uzņēmumu prasītāju] parādu atgūšana no Ioan Micula prettiesiski aizskar to juridiskas personas statusu un pārkāpj Rumānijas tiesību aktus par uzņēmumiem, kas atspoguļoti dažādās direktīvās par akcionāru tiesībām”.
372
Tādējādi, lai apšaubītu Komisijas vērtējumu, prasītāji galvenokārt apgalvo, ka strīdīgās summas varēja atgūt tikai no uzņēmumiem, kas tās bija “faktiski izmantojuši”, proti, tikai no prasītājiem šķīrējtiesā, kuri šķīrējtiesas nolēmumā bija norādīti kā saņēmēji. Tie norāda, ka apstāklim – ja pieņem, ka tas ir pamatots –, ka visi uzņēmumi prasītāji ietilpa vienā ekonomiskā vienībā, nav nozīmes.
373
Prasītāji savu argumentāciju pamato ar 2005. gada 11. maija spriedumu Saxonia Edelmetalle un ZEMAG/Komisija (T‑111/01 un T‑133/01, EU:T:2005:166, 113. punkts), kā arī ar 2005. gada 19. oktobra spriedumu Freistaat Thüringen/Komisija (T‑318/00, EU:T:2005:363, 324. punkts), kuros ir pārņemta Tiesas judikatūra, kas atgādināta šī sprieduma 365. punktā.
374
Tomēr pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, šī sprieduma 373. punktā minētie spriedumi nevar būt šķērslis atbalsta pasākuma atgūšanai no visām vienībām, kuras veido vienu ekonomisku vienību.
375
Pirmkārt, lietas, kurās ir taisīti šī sprieduma 373. punktā minētie spriedumi, kā tas ir šajā gadījumā, neattiecas uz ekonomiskām vienībām, kas veido vienu un to pašu uzņēmumu vienas ekonomiskas vienības ietvaros.
376
Otrkārt, kā atgādināts šī sprieduma 312. punktā, Savienības konkurences tiesībās, kas attiecas uz uzņēmumu darbību, par noteicošo kritēriju ir atzīta vienota rīcība tirgū, un formāla dažādu sabiedrību nošķiršana, kas izriet no to atšķirīgā juridiskā statusa, nevar būt šķērslis šādai vienībai konkurences tiesību normu piemērošanas nolūkā.
377
Šajā gadījumā, kā izriet no piektā pamata analīzes un it īpaši no šī sprieduma 344. un 355. punkta, Ioan un Viorel
Micula, veicot virzošas un finanšu atbalsta funkcijas visos EFDG grupas uzņēmumos, var likt šiem uzņēmumiem tieši vai netieši gūt labumu no attiecīgā atbalsta pasākuma, pat ja nav nekāda autonoma šo pašu uzņēmumu lēmuma. Atmaksājot attiecīgo atbalstu, vienota ekonomiska vienība, ko veido visi prasītāji, zaudē priekšrocību, kuru tā bija saņēmusi tirgū salīdzinājumā ar saviem konkurentiem, un tiek atjaunota situācija, kāda bija pirms atbalsta izmaksas.
378
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, šī daļa ir jānoraida.
[..]
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
Lietas T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV un T‑704/15 RENV apvienot sprieduma taisīšanai.
2)
Prasības noraidīt.
3)
European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL, Scandic
Distilleries SA, Ioan un Viorel
Micula, European
Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import‑Export SRL un West Leasing SRL, iepriekš West Leasing
International SRL, sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus lietās T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV un C‑638/19 P.
4)
Vācijas Federatīvā Republika lietās T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV un C‑638/19 P savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
5)
Spānijas Karaliste lietās T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV un C‑638/19 P savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
6)
Latvijas Republika lietās T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV un C‑638/19 P savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
7)
Ungārija lietās T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV un C‑638/19 P savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
8)
Polijas Republika lietās T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV un C‑638/19 P savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Marcoulli
Tomljenović
Półtorak
Norkus
Valasidis
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2024. gada 2. oktobrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.
(
1
)	Ietverti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.