62024CJ0431_RES
Lieta C‑431/24 [Multan] (
i
)
W
pret
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond
lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (piektā palāta) 2026. gada 29. janvāra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patvēruma politika – Direktīva 2013/32/ES – Kopējās procedūras starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai – 23. panta 1. punkts – Piekļuve starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja lietai pievienotajai informācijai – 46. pants – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 4. un 18. pants un 19. panta 2. punkts – Neizraidīšanas princips – 47. panta otrā daļa – Tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu – Izmeklēšana pieteikuma iesniedzēja izcelsmes valstī – Starptautiskās aizsardzības pieteikuma noraidīšana un atgriešanas lēmuma pieņemšana – Pirmās instances tiesas un pieteikuma iesniedzēja piekļuve informācijai par to, kā izmeklēšana ir veikta pieteikuma iesniedzēja izcelsmes valstī – Tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tvērums – Saistība ar neizraidīšanas principu
Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Patvēruma politika – Procedūras starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai – Direktīva 2013/32 – Prasība par lēmumu, ar kuru noraidīts starptautiskās aizsardzības pieteikums – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību – Tiesības uz aizstāvību – Tiesības piekļūt lietas materiāliem – Informācija pieteikuma iesniedzēja lietā – Jēdziens – Informācija par uzņēmējas dalībvalsts iestāžu veikto izmeklēšanu pieteikuma iesniedzēja izcelsmes valstī – Ietveršana – Apjoms – Tiesas vērtējums par neizraidīšanas principa ievērošanu
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32 23. panta 1. punkts un 30. un 46. pants)
(skat. 31.–46. punktu un rezolutīvo daļu)
Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Patvēruma politika – Procedūras starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai – Direktīva 2013/32 – Prasība par lēmumu, ar kuru noraidīts starptautiskās aizsardzības pieteikums – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību – Tiesības uz aizstāvību – Tiesības piekļūt lietas materiāliem – Izņēmums – Leģitīmi mērķi, kas pamato noteiktas informācijas neizpaušanu pieteikuma iesniedzējam – Dalībvalstu pienākums ieviest procedūras, kas nodrošina tiesību uz aizstāvību ievērošanu – Iespēja piešķirt piekļuvi šai informācijai pieteikuma iesniedzēja juridiskajam konsultantam vai citam padomdevējam, kurš izturējis drošības pārbaudi
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32 23. panta 1. punkta otrā daļa)
(skat. 49.–54. punktu)
Rezumējums
Izskatot rechtbank Den Haag (Hāgas tiesa, Nīderlande) lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa sniedz precizējumus par informāciju, kas ir jādara pieejama starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam un jāņem vērā tiesai, kurā celta prasība par lēmumu, ar kuru noraidīts viņa pieteikums, kā arī par viņa atgriešanas lēmumu.
2014. gadā prasītājs pamatlietā, Pakistānas izcelsmes kristietis, Nīderlandē iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kas tika noraidīts.
Pēc fatwa izdošanas viņa izcelsmes valstī viņš 2018. gadā iesniedza jaunu starptautiskās aizsardzības pieteikumu. Tad minister van Buitenlandse Zaken (ārlietu ministrs, Nīderlande) veica izmeklēšanu Pakistānā, lai noteiktu, vai prasītājam pamatlietā ir nepieciešama starptautiska aizsardzība. Šīs izmeklēšanas rezultāti tika fiksēti individuālā memorandā, kas tika nodots Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (tieslietu un drošības valsts sekretārs, Nīderlande; turpmāk tekstā – “valsts sekretārs”). Šis individuālais memorands, kā arī to pamatojošo dokumentu versija ar aizklājumiem, tostarp izmeklēšanas ziņojums (turpmāk tekstā – “pamatojošie dokumenti”), pēc tam tika nosūtīti prasītājam pamatlietā.
2022. gadā valsts sekretārs noraidīja prasītāja pamatlietā starptautiskās aizsardzības pieteikumu un attiecībā uz viņu pieņēma atgriešanas lēmumu.
Pamatojot savu prasību par šiem lēmumiem Hāgas tiesā, prasītājs citastarp apgalvoja, ka valsts sekretārs ir pārkāpis Savienības tiesību principu par tiesību uz aizstāvību ievērošanu, nesniedzot viņam pilnīgu piekļuvi pamatojošajiem dokumentiem.
Ārlietu ministrs iesniedza Hāgas tiesai pamatojošos dokumentus bez aizklājumiem un, pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu (
1
), iesniedza pieteikumu par to, lai noteiktas šo dokumentu daļas būtu pieejamas tikai iesniedzējtiesai, un šis lūgums tika apmierināts. Pēc tam prasītājs pamatlietā tomēr atteicās ļaut iesniedzējtiesai iepazīties ar pamatojošajiem dokumentiem bez aizklājumiem, lai tā varētu lemt par lēmumu, ar ko noraidīts viņa starptautiskās aizsardzības pieteikums, jo, viņaprāt, minētais valsts tiesiskais regulējums ir pretrunā Savienības tiesībām.
Tā kā Hāgas tiesa pauda šaubas par šāda tiesiskā regulējuma, kas ierobežo piekļuvi pamatojošajiem dokumentiem, saderību ar Direktīvu 2013/32 (
2
), tā nolēma vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tā jautā Tiesai, vai informācija par veidu, kādā saistībā ar starptautiskās aizsardzības pieteikumu ir veikta izmeklēšana, ietilpst jēdzienā “informācija pieteikuma iesniedzēja lietā, uz kuras pamata ir pieņemts lēmums vai tiks pieņemts lēmums” Direktīvas 2013/32 23. panta 1. punkta izpratnē (
3
), tādējādi starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam un kompetentajai tiesai ir jābūt iespējai piekļūt šai informācijai šīs direktīvas 23. panta 1. punkta otrās daļas a) un b) apakšpunktā paredzētajā kārtībā.
Tiesas vērtējums
Tiesa vispirms norāda, ka Direktīvas 2013/32 galvenais mērķis ir turpināt izstrādāt standartus attiecībā uz starptautiskās aizsardzības piešķiršanas un atņemšanas procedūrām, it īpaši – ievērojot neizraidīšanas principu, kurš kā pamattiesības ir garantēts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 18. pantā, lasot to kopsakarā ar Ženēvas konvencijas par bēgļu statusu (
4
) 33. pantu, kā arī Hartas 19. panta 2. punktu.
Kā apstiprināts Direktīvas 2013/32 30. pantā (
5
), šī principa pārkāpuma risks tomēr var izrietēt no veida, kādā valsts iestāde veic izmeklēšanu starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja izcelsmes valstī.
Starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam ir jābūt iespējai atsaukties uz savām tiesībām uz aizsardzību pret to, ka dalībvalstis iespējamam vajātājam vai apdraudētājam atklāj informāciju saistībā ar viņa pieteikumu, pamatojoties uz atbilstošu informāciju par veidu, kādā izmeklēšana veikta viņa izcelsmes valstī. Tāpat valsts tiesai, kas izskata prasību par lēmumu, ar kuru noraidīts starptautiskās aizsardzības pieteikums, ir jābūt iespējai pārbaudīt, vai dalībvalstis ir izpildījušas savus pienākumus, kā noteikts Direktīvas 2013/32 30. panta a) punktā.
Līdz ar to informācija par veidu, kādā uzņēmējas dalībvalsts iestādes ir veikušas izmeklēšanu šī valstspiederīgā izcelsmes valstī, lai pārbaudītu viņa pieteikuma pamatotību, piemēram, pamatojoši dokumenti, tostarp pamatlietā aplūkotais izmeklēšanas ziņojums, ietilpst jēdzienā “informācija pieteikuma iesniedzēja lietā, uz kuras pamata ir pieņemts lēmums vai tiks pieņemts lēmums” Direktīvas 2013/32 23. panta 1. punkta izpratnē, ja šai informācijai var būt nozīme šīs tiesas vērtējumā par neizraidīšanas principa piemērošanu.
Tiesa piebilst, ka šajā gadījumā tas, ka iestādei, kas ir atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, nav pilnīgas un tiešas piekļuves pamatojošajiem dokumentiem, neietekmē šīs informācijas atbilstību, lai nodrošinātu tās pārsūdzības efektivitāti, kas celta par lēmumu, ar kuru noraidīts šis pieteikums, un ļautu iesniedzējtiesai izvērtēt, vai ir ievērots neizraidīšanas princips.
Šo interpretāciju apstiprina, pirmkārt, Direktīvas 2013/32 46. panta 3. punkts, kurā ir precizēts, ka tiesa, kurā tiek apstrīdēts lēmums par starptautiskās aizsardzības pieteikumu, veic gan faktu, gan tiesību sistēmas aspektu pilnīgu un ex nunc pārbaudi. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru īpašības vārds “pilnīgs” apstiprina, ka tiesai tostarp ir jāpārbauda elementi, kurus kompetentā iestāde ir ņēmusi vērā vai tai būtu bijis jāņem vērā.
Otrkārt, Hartas 47. panta otrajā daļā garantēto tiesību uz aizstāvību efektīvas īstenošanas neatņemamas sekas ir tiesības piekļūt lietas materiāliem. Tiesa ir nospriedusi, ka personai, uz kuru attiecas tai nelabvēlīgs akts, ir tiesības pārbaudīt visus izmeklēšanas lietas materiālos esošos dokumentus, kas var būt nozīmīgi tās aizstāvībai, un ka tikai tā iestāde vien, kas ir pieņēmusi šo aktu, nevar noteikt, kuri dokumenti šim nolūkam būs noderīgi (
6
).
No tā izriet, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam un kompetentajai tiesai ir jābūt iespējai piekļūt šai informācijai saskaņā ar Direktīvas 2013/32 23. panta 1. punkta otrās daļas a) un b) apakšpunktā paredzēto kārtību. No šī panta formulējuma izriet, ka tiesai ir jābūt piekļuvei visai informācijai, kas var būt būtiska tās nolēmuma pieņemšanai, savukārt noteiktas šīs informācijas atklāšana pieteikuma iesniedzēja gadījumā var tikt ierobežota.
Dalībvalstis var atkāpties no pieteikuma iesniedzēja tiesībām piekļūt lietas materiāliem, ja informācijas vai tās avotu izpaušana citastarp apdraudētu valsts drošību vai avotu drošību. Ja viens vai vairāki leģitīmi mērķi pamato informācijas neizpaušanu pieteikuma iesniedzējam – un tas jāpārbauda iesniedzējtiesai –, dalībvalstis nodrošina piekļuvi šai informācijai vai avotiem tiesām, kurās celta šāda prasība, un garantē, lai tiktu ievērotas attiecīgās personas tiesības uz aizstāvību.
Tā kā Direktīvā 2013/32 nav noteikts, kādā veidā dalībvalstīm tas ir jānodrošina, tām jāparedz konkrēti šim nolūkam nepieciešamo procedūru noteikumi, tomēr ar nosacījumu, ka it īpaši tiek ievērotas Hartas 47. pantā nostiprinātās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību. Saskaņā ar Direktīvas 2013/32 23. panta 1. punktu dalībvalstis citastarp var piešķirt piekļuvi attiecīgajai informācijai pieteikuma iesniedzēja juridiskajam konsultantam vai citam padomdevējam, kurš izturējis drošības pārbaudi.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka patiesajam vārdam vai nosaukumam.
(
1
)	Algemene wet bestuursrecht (Vispārējais administratīvo tiesību likums), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 8:29. panta 1. punktā paredzēts, ka “puses, kurām ir pienākums sniegt informāciju vai materiālus, ja tām ir nopietni iemesli to darīt, var atteikties sniegt informāciju vai iesniegt dokumentus vai arī var norādīt administratīvajai tiesai, ka tikai tā varēs iepazīties ar šo informāciju vai dokumentiem [..]”.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013., L 180., 60. lpp.).
(
3
)	Direktīvas 2013/32 23. panta 1. punktā noteikts: “Dalībvalstis nodrošina, ka juridiskais konsultants vai cits padomdevējs, kuru kā tādu pieļauj vai atļauj valsts tiesību akti un kurš sniedz palīdzību vai pārstāv pieteikuma iesniedzēju saskaņā ar valsts tiesību aktu noteikumiem, var piekļūt informācijai pieteikuma iesniedzēja lietā, uz kuras pamata ir pieņemts lēmums vai tiks pieņemts lēmums. Dalībvalstis var izdarīt izņēmumu gadījumā, ja šādas informācijas vai avotu atklāšana varētu kaitēt valsts drošībai, to organizāciju vai personu drošībai, kas sniedz informāciju, vai to personu drošībai, uz ko informācija attiecas, vai ja varētu tikt kompromitētas izmeklēšanas intereses saistībā ar starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, ko veic dalībvalstu kompetentās iestādes, vai dalībvalstu starptautiskās attiecības. Šādā gadījumā dalībvalstis: a) V nodaļā minētajām iestādēm nodrošina piekļuvi šādai informācijai vai avotiem; un b) valsts tiesību aktos paredz procedūras, ar ko garantē, ka tiek ievērotas pieteikuma iesniedzēja tiesības uz aizstāvību. Attiecībā uz b) apakšpunktu piekļuvi šādai informācijai vai avotiem dalībvalstis var jo īpaši piešķirt juridiskajam konsultantam vai citam padomdevējam, kas ir izgājis drošības pārbaudi, ciktāl informācija ir saistīta ar pieteikuma izskatīšanu vai lēmuma pieņemšanu par starptautiskās aizsardzības atņemšanu.”
(
4
)	Konvencija par bēgļa statusu, kas parakstīta 1951. gada 28. jūlijā Ženēvā, Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954), un grozīta ar 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā noslēgto Protokolu par bēgļa statusu.
(
5
)	Direktīvas 2013/32 30. panta b)punktā noteikts, ka, vācot informāciju, dalībvalstis “neiegūst informāciju no iespējamiem vajātājiem vai personām, kas nodarījušas smagu kaitējumu tādā veidā, lai šādas personas tiktu tieši informētas par faktu, ka konkrētais pieteikuma iesniedzējs ir sagatavojis pieteikumu, kā arī, ja šādi tiktu kaitēts pieteikuma iesniedzēja vai viņa apgādājamo fiziskajai veselībai vai to viņa ģimenes locekļu brīvībai un drošībai, kas joprojām dzīvo izcelsmes valstī”. Šajā pašā nolūkā šī panta a) punktā noteikts – lai vāktu informāciju par konkrētiem gadījumiem, dalībvalstis “neatklāj informāciju par individuāliem starptautiskās aizsardzības pieteikumiem vai faktu, ka pieteikums ir ticis sagatavots, iespējamiem vajātājiem vai personām, kas nodarījušas smagu kaitējumu”.
(
6
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 1. decembris, Bundesrepublik Deutschland (Piekļuve patvēruma lietai) (C‑564/21, EU:C:2022:951, 38. un 39. punkts).