Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA [JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 22. janvārī (1)
Lieta C‑583/24 [Tagu] (i)
Kriminālprocess
pret
DZ,
piedaloties
Openbaar Ministerie
(rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Eiropas apcietināšanas orderis – Pamatlēmums 2002/584/TI – 1. panta 3. punkts – Pamatlēmums 2004/757/TI – 2. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 2. punkts – 4. panta 1. punkts un 2. punkta b) apakšpunkts – Minimuma noteikumi par noziedzīgu nodarījumu pazīmēm un piemērojamiem sodiem narkotisko vielu nelikumīgas tirdzniecības jomā – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 49. panta 3. punkts – Sodu samērīgums – Izpildes dalībvalsts tiesu iestādes veikta pārbaude
I.      Ievads
1.        Par to, kā izsniegšanas un izpildes tiesu iestādes ņem vērā samērīguma principu, īstenojot Padomes Pamatlēmumu 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (2), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI (3), jau ir daudz rakstīts, un šo parādību noteikti pastiprina tas, ka Pamatlēmumā 2002/584 par šo jautājumu nav nekādu norāžu (4).
2.        Proti, šajā pamatlēmumā nav ietverta neviena skaidra prasība dalībvalstu tiesu iestādēm tā piemērošanas jomā ievērot samērīguma principu (5). Lai kompensētu šo norāžu neesību, šī prasība ir paredzēta dažādās rokasgrāmatās par Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanu un izpildi (6), un to ir noteicis arī Eiropas Parlaments (7).
3.        Tādējādi
2023. gada rokasgrāmatā Komisija norāda, ka Eiropas apcietināšanas orderim “vienmēr ir jābūt samērīgam ar tā mērķi” (8). Šajā aspektā “tā vietā, lai izsniegtu [Eiropas apcietināšanas orderi], izsniegšanas tiesu iestādēm būtu jāapsver iespēja izmantot citus tiesu iestāžu sadarbības pasākumus”, ciktāl šādi pasākumi varētu būt “iedarbīgi, bet ne tik stingri”. Vispārīgāk – Komisija uzsver, ka “proporcionalitātes [samērīguma] pārbaude pirms [Eiropas apcietināšanas ordera] izsniegšanas var vairot dalībvalstu izsniegšanas tiesu iestāžu savstarpējo uzticēšanos” un tas būtiski sekmē “efektīvu [Eiropas apcietināšanas ordera] darbību visā [Eiropas] Savienībā” (9).
4.        Lai gan Pamatlēmumā 2002/584 samērīguma prasība nav skaidri minēta, tā ir pamatā ar šo pamatlēmumu ieviestajam nodošanas procesam. Turklāt citādi nemaz nevar būt, jo saskaņā ar LES 5. panta 4. punktu “saskaņā ar proporcionalitātes [samērīguma] principu Savienības rīcības saturs un veids ir samērīgs ar Līgumu mērķu sasniegšanai nepieciešamo”. Ņemot vērā Eiropas apcietināšanas ordera sekas uz pieprasīto personu tiesībām un lai nodrošinātu nodošanas procedūru efektivitāti un ātrumu, ir īpaši svarīgi, lai izsniegšanas tiesu iestādes katrā gadījumā rūpīgi un ar zināmu piesardzību pārbaudītu
šāda ordera nepieciešamību.
5.        Tiesa pati pēc
vairāku ģenerāladvokātu ierosinājuma (10) ir uzsvērusi nepieciešamību izsniegšanas tiesu iestādei veikt samērīguma pārbaudi. Proti, ņemot vērā to, ka pēc Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanas var tikt apcietināta persona, uz kuru attiecas šis orderis, un tādējādi var tikt apdraudēta šīs personas individuālā brīvība, Tiesas ieskatā tiesu iestādei, kura apsver
izsniegt Eiropas apcietināšanas orderi, ir jāizvērtē, vai, ņemot vērā lietas īpatnības, šī izsniegšana ir samērīga (11). Šajā ziņā šķiet, ka Tiesa nošķir situāciju, kad Eiropas apcietināšanas orderis izdots, lai veiktu kriminālvajāšanu, no situācijas, kad tas izdots, lai izpildītu sodu, jo tā ir precizējusi, ka otrajā minētajā gadījumā šī ordera samērīgums izriet no notiesājošā nolēmuma, kurā – kā izriet no Pamatlēmuma 2002/584 2. panta 1. punkta – jābūt paredzētam sodam vai drošības līdzeklim, kura ilgums ir vismaz četri mēneši (12).
6.        Attiecībā uz izpildes tiesu iestādi no Tiesas judikatūras neizriet, ka tai būtu jāpārbauda tā Eiropas apcietināšanas ordera samērīgums, kurš tai jāizpilda (13).
7.        Turklāt Komisija 2023. gada rokasgrāmatā uzsver, ka Eiropas apcietināšanas ordera samērīguma pārbaude jāveic vienīgi izsniegšanas tiesu iestādei. Šajā ziņā tā norāda, ka Pamatlēmumā 2002/584 “nav paredzēta iespēja izpildes dalībvalstij izvērtēt [Eiropas apcietināšanas ordera] proporcionalitāti [samērīgumu]”. Šī iestāde uzskata, ka “tas atbilst savstarpējas atzīšanas principam”. Tomēr, ja izpildes tiesu iestādei rastos nopietnas šaubas par Eiropas apcietināšanas ordera samērīgumu, priekšroka būtu jādod “tiešai saziņai” starp šo iestādi un izsniegšanas tiesu iestādi, lai rastu “piemērotāku risinājumu” (14). Komisija uzskata, ka šādām situācijām būtu jārodas vienīgi “izņēmuma gadījumos” (15).
8.        Ņemot vērā šos precizējumus, uzreiz jāuzsver, ka ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa tiek aicināta no konkrēta skatpunkta izvērtēt ar samērīgumu saistītu problēmjautājumu nodošanas mehānisma ietvaros, pat ja, kā skaidrošu turpmāk, juridiskajās diskusijās
būtisks ir arī jautājums par to pārbaužu sadalījumu, kuras jāveic attiecīgi izsniegšanas un izpildes tiesu iestādēm.
9.        Tādējādi šis lūgums ļaus Tiesai lemt, vai izpildes tiesu iestāde var un – attiecīgā gadījumā – ar kādiem nosacījumiem atteikties izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, kas izsniegts, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, ja tā uzskata, ka pieprasītās personas nodošana radītu risku, ka tiks pārkāpts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (16) 49. panta 3. punktā nostiprinātais sodu samērīguma princips. Šajā ziņā runa ir nevis par samērīguma principa ievērošanas pārbaudi Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanas stadijā, bet drīzāk par šī principa ievērošanas pārbaudi šī ordera izpildes stadijā, runājot par sodu, kas piespriests izsniegšanas dalībvalstī, kuras izdotais Eiropas apcietināšanas orderis ir tikai procesuāls instruments, kas tiek izmantots, lai panāktu soda izpildi (17).
10.      Precīzāk – lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punkta interpretāciju, skatot šo tiesību normu kopā ar Hartas 49. panta 3. punktu, kā arī ar Padomes Pamatlēmuma 2004/757/TI (2004. gada 25. oktobris), ar ko paredz minimuma noteikumus par noziedzīgu darbību pazīmēm un sodiem narkotisko vielu nelikumīgas tirdzniecības jomā (18), 2. panta 1. un 2. punktu, 4. panta 1. un 2. punktu un 5. pantu.
11.      Šis lūgums iesniegts saistībā ar kriminālprocesu pret DZ par Eiropas apcietināšanas orderi, kurš attiecībā uz viņu izsniegts, lai izpildītu galīgu sodu, kas paredz brīvības atņemšanu uz septiņiem gadiem par noziedzīgu nodarījumu – “riska un augsta riska” narkotisko vielu ievešanu Rumānijā.
12.      Šajā kontekstā būs jānosaka, vai un – attiecīgā gadījumā – kādā mērā un ar kādiem nosacījumiem izpildes tiesu iestāde var atteikt DZ nodošanu, ja tā uzskata, ka šāds sods nav samērīgs un ka Eiropas apcietināšanas ordera izpilde tādējādi apdraudētu Hartas 49. panta 3. punktā nostiprināto sodu samērīguma principu. It īpaši – vai šai iestādei jāveic divu posmu pārbaude, lai varētu atteikties veikt šo nodošanu, pamatojoties uz Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktu? Apstiprinošas atbildes gadījumā – kāds konkrēts saturs jāpiešķir katram no abiem šīs pārbaudes posmiem?
II.    Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
13.      2024. gada 9. janvārī Judecătoria Constanța (Konstancas pirmās instances tiesa, Rumānija) izsniedza Eiropas apcietināšanas orderi attiecībā uz DZ. Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande), kas ir iesniedzējtiesa, kā izpildes tiesu iestādei jālemj par šī ordera izpildi. Šī tiesa uzskata, ka nevar atsaukties ne uz vienu no Pamatlēmuma 2002/584 3., 4. un 4.a pantā paredzētajiem neizpildes pamatiem.
14.      Ar Eiropas apcietināšanas orderi ir paredzēts izpildīt
brīvības atņemšanas
sodu uz septiņiem gadiem, kas kļuvis galīgs pēc Curtea de Apel Constanța (Konstancas apelācijas tiesa, Rumānija) 2023. gada 20. decembra nolēmuma pēc tiesvedības, kurā DZ piedalījās personiski (19). Iesniedzējtiesa norāda – no minētā
ordera izriet, ka šis notiesājošais spriedums attiecas uz darbībām, ko DZ ir izdarījis kopā ar savu laulāto, nelikumīgi importējot Rumānijā trīs gramus marihuānas un četras metilēndioksimetamfetamīnu (MDMA) saturošas tabletes. Šī tiesa precizē, ka Rumānijā šīs darbības ir sodāmas saskaņā ar 2000. gada 26. jūlija Legea nr. 143/2000 privind prevenirea și combaterea traficului și consumului ilicit de droguri (Likums Nr. 143/2000 par narkotisko vielu nelikumīgas tirdzniecības un lietošanas novēršanu un apkarošanu) (20), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 143/2000”) (21), 3. pantu un Codul penal (Kriminālkodekss) (22) 46. panta 2. punktu. Rumānijas tiesībās tas ir viens un tas pats noziedzīgais nodarījums, proti, “riska un augsta riska narkotisko vielu ievešana valstī”.
15.      Iesniedzējtiesa arī precizē, ka, tā kā Likuma Nr. 143/2000 3. pants attiecas uz “augsta riska” narkotiskajām vielām, tā mērķis ir īstenot Pamatlēmuma 2004/757 4. panta 2. punkta b) apakšpunktu (23). Lai gan pēdējā minētajā tiesību normā dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt kriminālatbildību par nodarījumu, par kuru maksimālais piespriežamais sods ir brīvības atņemšana uz laiku vismaz no pieciem līdz desmit gadiem, no izsniegšanas tiesu iestādes un Eiropas Savienības Aģentūras tiesu iestāžu sadarbībai krimināllietās (Eurojust) Rumānijas biroja sniegtās papildu informācijas izrietot, ka nodarījuma izdarīšanas laikā minimālais sods par “riska un augsta riska narkotisko vielu ievešanas valstī” nodarījumu bija brīvības atņemšana uz septiņiem gadiem.
16.      Ņemot vērā Eiropas apcietināšanas orderī norādīto narkotisko vielu daudzumu un DZ tiesas sēdē iesniedzējtiesā sniegto paziņojumu, ka narkotiskās vielas bija paredzētas viņa laulātās personiskam patēriņam, kura tās lietoja, lai mazinātu sāpes (24), šī tiesa konstatē, ka runa bija par nelielu daudzumu “riska” un “augsta riska” narkotisko vielu personiskam patēriņam. Katrā ziņā tiesa konstatē, ka DZ un viņa laulātās rīcībā šis nelielais daudzums narkotisko vielu bija bez nodoma tās tirgot.
17.      Rumānijas tiesībās esot paredzētas iespējas samazināt sodu, it īpaši, ņemot vērā atbildību mīkstinošus apstākļus. Tomēr, atbildot uz lūgumu, izsniegšanas tiesu iestāde esot darījusi zināmu, ka DZ gadījumā nav nedz atbildību pastiprinošu apstākļu, piemēram, recidīva, nedz atbildību mīkstinošu apstākļu. Pat ja DZ būtu varējis saņemt soda samazinājumu un tas būtu ticis piemērots, nebūtu iespējams soda izpildi aizstāt ar nosacītu sodu, ņemot vērā šī soda ilgumu. Šī iestāde uzskata, ka gadījumā, ja tiktu piemērots soda samazināšanas pamats, soda ilgums būtu bijis četri gadi un astoņi mēneši ‑tātad vairāk nekā trīs gadi (25).
18.      Iesniedzējtiesa no šiem elementiem secina, ka, izņemot apstākļus, kas pamato soda samazināšanu, Rumānijas tiesību aktos gadījumā, ja par “riska un augsta riska narkotisko vielu” nelikumīgu importu faktu izdarīšanas laikā tika pasludināts notiesājošs spriedums, tiesai bija noteikts pienākums piespriest minimālo sodu – brīvības atņemšanu uz septiņiem gadiem, neņemot vērā ne to, vai šī rīcība attiekusies uz nelielu daudzumu narkotisko vielu, ne arī to, vai persona, kas veikusi šo darbību, to darījusi personiska patēriņa nolūkā vai vismaz bez nodoma šīs vielas tirgot.
19.      Turpretim, ja bija piemērojama viena vai vairākas likumīgas soda samazināšanas iespējas, šie tiesību akti ļāva tiesai samazināt šo minimālo sodu par “riska un augsta riska narkotisko vielu” nelikumīgu importu nelielā daudzumā personiskam patēriņam vai vismaz bez nodoma tās tirgot vai nu uz pusi (piemērojot Likuma Nr. 143/2000 15. pantu), vai ne vairāk kā par vienu trešdaļu (piemērojot vienu vai vairākas no citām soda samazināšanas iespējām).
20.      Iesniedzējtiesa norāda, ka DZ advokāts iebildis pret viņa nodošanu, apgalvodams, ka piespriestais brīvības atņemšanas sods nav samērīgs un tādējādi ir pretrunā Hartas 49. panta 3. punktam. Šī tiesa uzskata, ka, ņemot vērā advokāta argumentāciju, minimālais sods, kas krimināltiesai šajā lietā jāpiespriež saskaņā ar Rumānijas tiesību aktiem, skatot to kopā ar ierobežotajām likumiskajām soda samazināšanas iespējām, rada jautājumus saistībā ar šajā normā minēto soda samērīguma principu.
21.      Pirmām kārtām, minētā tiesa uzskata, ka rodas jautājums, vai tad, ja pieprasītā persona atsaucas uz reālu risku, ka tiks izpildīts sods, kas nav samērīgs ar nodarījumu, kurš ir Eiropas apcietināšanas ordera pamatā, izpildes tiesu iestādei jāpārbauda, vai šis risks var izraisīt nodošanas atteikumu.
22.      Iesniedzējtiesa šajā ziņā norāda, ka nav pārliecības par to, vai no 2022. gada 14. jūlija sprieduma
Procureur général près la cour d’appel d’Angers (26) var secināt, ka neesot iespējams atsaukties uz Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktu kopsakarā ar Hartas 49. panta 3. punktu.
23.      Otrām kārtām, šī tiesa uzskata, ka rodas vairāki papildu jautājumi par to, kā izpildes tiesu iestādei būtu jāizvērtē, vai izsniegšanas dalībvalstī pastāv faktisks nesamērīga galīga soda izpildes risks.
24.      Tādējādi būtu jāizskata jautājums, kāda pārbaude šai iestādei jāpiemēro, veicot šo izvērtējumu, un kāda loma šajā pārbaudē ir pienākumam piespriest minimālu sodu, aplūkojot to kopsakarā ar izsniegšanas dalībvalsts tiesībās paredzētajām soda samazināšanas iespējām un iespējām aizstāt soda izpildi ar nosacītu sodu. Turklāt, tā kā brīvības atņemšanas sods, kas piespriests pieprasītajai personai, ir galīgs, rodoties jautājums, vai izsniegšanas dalībvalsts iestāžu iespējami sniegta garantija, kas ietver, piemēram, to, ka pieprasītā persona var tikt apžēlota vai ka tā vēl var lūgt pārskatīt notiesājošo spriedumu, varētu novērst attiecībā uz pieprasīto personu attiecīgā gadījumā konstatētu reālu Hartas 49. panta 3. punkta pārkāpuma risku.
25.      Šādos apstākļos rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [Pamatlēmuma 2002/584] 1. panta 3. punkts, skatot to kopsakarā ar [Hartas] 49. panta 3. punktu un [Pamatlēmuma 2004/757] 2. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 2. punktu, 4. panta 1. punktu un 2. punkta b) apakšpunktu, kā arī 5. pantu,
jāinterpretē tādējādi, ka
tad,
ja pieprasītā persona iebilst pret nodošanu, pamatojoties uz to, ka izsniegšanas dalībvalstī tai par narkotisko vielu ievešanu nelielā apmērā personiskam patēriņam vai vismaz par narkotisko vielu ievešanu nelielā apmērā bez nolūka tās tirgot ir galīgi piespriests nesamērīgi liels minimālais brīvības atņemšanas sods,
izpildes tiesu iestādei jāpārbauda, vai pieprasītajai personai, ja tā tiktu nodota šī soda izpildei, draudētu reāls risks, ka tiks izpildīts sods, kas nav samērīgs ar Eiropas apcietināšanas ordera pamatā esošo noziedzīgo nodarījumu?
2)      Ja atbilde [uz pirmo jautājumu] ir apstiprinoša:
a)      kādi pārbaudes kritēriji izpildes tiesu iestādei jāpiemēro, izvērtējot, vai pastāv reāls risks, ka tiks izpildīts nesamērīgs galīgais sods [pirmā jautājuma] izpratnē;
b)      kāda nozīme šajā pārbaudē ir apstāklim, ka izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktos,
ar kuriem īsteno [Pamatlēmuma 2004/757] 4. panta 2. punkta b) apakšpunktu un no tā izrietošo pienākumu paredzēt brīvības atņemšanas sodus, kuru maksimālais ilgums ir vismaz pieci līdz desmit gadi,
ir noteikts, ka valsts tiesai notiesāšanas gadījumā būtībā
par tādu narkotisko vielu ievešanu, kas tiek uzskatītas par veselībai viskaitīgākajām narkotiskajām vielām, ir pienākums piespriest minimālo brīvības atņemšanas sodu uz septiņiem gadiem, neņemot vērā to, uz kādu narkotisko vielu daudzumu šīs darbības attiecas,
un neatkarīgi no tā, vai šo darbību mērķis bijis nodrošināt personisko patēriņu vai arī šīs darbības veiktas ar nolūku nodarboties ar šo narkotisko vielu tirdzniecību, kaut gan:
–        tiesa šo paredzēto minimālo sodu var samazināt kopumā ne vairāk kā par vienu trešdaļu no šī soda, ja pastāv apstākļi, kas mazina noziedzīgā nodarījuma smagumu vai noziedzīgā nodarījuma izdarītāja radīto apdraudējumu, vai ja noziedzīgā nodarījuma izdarītājs atzīst nodarījumu, vai par pusi no šī soda, ja noziedzīgā nodarījuma izdarītājs atvieglo citu personu, kas izdarījušas ar narkotiskajām vielām saistītus noziedzīgus nodarījumus, identificēšanu un saukšanu pie atbildības, un
–        šī (attiecīgā gadījumā samazinātā) minimālā soda ilgums liedz tiesai aizstāt šī soda izpildi ar nosacītu sodu;
c)      vai iespējamo reālo risku, ka tiks izpildīts nesamērīgs galīgais sods [pirmā jautājuma] izpratnē, vēl var novērst izsniegšanas dalībvalsts sniegta garantija, un kāda šī garantija varētu būt?”
26.      DZ, Openbaar Ministerie (prokuratūra, Nīderlande), Rumānijas, Ungārijas,
Polijas un
Īrijas valdības, kā arī Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus un līdz
ar Vācijas valdību piedalījās 2025. gada 23. septembra tiesas sēdē,
kurā tās atbildēja uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem,
uz kuriem bija jāsniedz mutvārdu atbildes.
III. Juridiskā analīze
27.      Ar jautājumiem, kurus ierosinu izskatīt kopā, iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesu nospriest, vai un – attiecīgā gadījumā – ar kādiem nosacījumiem un kādā mērā Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punkts, skatot to kopsakarā ar Hartas 49. panta 3. punktu, ļauj izpildes tiesu iestādei atteikties izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, kas izsniegts, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, ja šī iestāde uzskata, ka piespriestais sods ir pārmērīgs un ka šī ordera izpilde varētu apdraudēt sodu samērīguma principu, kas nostiprināts šajā Hartas tiesību normā.
28.      Iesniedzējtiesas formulēto jautājumu pamatā galvenokārt ir atšķirības starp Nīderlandes un Rumānijas krimināltiesībām attiecībā uz tāda noziedzīga nodarījuma kā pamatlietā aplūkotais, proti, “augsta riska” narkotisko vielu ievešana Rumānijā, sodīšanas bardzības pakāpi. Proti, kaut gan saskaņā ar paskaidrojumiem, ko tiesas sēdē sniedza prokuratūra, par šajā kategorijā ietilpstošo narkotisko vielu ievešanu Rumānijā, ja to svars nepārsniedz desmit gramus, Nīderlandē esot paredzēts brīvības atņemšanas sods no vienas līdz trim nedēļām, Rumānijā minimālais brīvības atņemšanas sods ir septiņi gadi. Tādēļ šie jautājumi ir balstīti uz konstatējumu, ka Rumānijas tiesībās paredzētā brīvības atņemšanas soda zemākā robeža ir augsta salīdzinājumā ar Nīderlandes tiesībās paredzēto sodu. Turklāt jākonstatē, ka Rumānijas tiesas rīcībā esošās iespējas samazināt sodu vai atlikt tā izpildi ir ierobežotas.
29.      Lai atbildētu uz iesniedzējtiesas jautājumiem, jāatgādina, ka ar Pamatlēmumu 2002/584, ieviešot vienkāršotu un efektīvu sistēmu par krimināllikuma pārkāpumu notiesāto vai aizdomās turēto personu nodošanai, ir paredzēts atvieglot un paātrināt tiesu iestāžu sadarbību ar mērķi veicināt Savienībai paredzētā mērķa kļūt par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu īstenošanu, balstoties uz augstu uzticības līmeni, kam jāpastāv starp dalībvalstīm (27).
30.      Jomā, kas tiek regulēta ar šo pamatlēmumu, savstarpējās atzīšanas princips, kas – kā it īpaši izriet no šī pamatlēmuma 6. apsvēruma – ir uzskatāms par tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās “stūrakmeni”, rod savu izpausmi minētā pamatlēmuma 1. panta 2. punktā, kurā nostiprināts princips, ka dalībvalstīm jāizpilda ikviens Eiropas apcietināšanas orderis, pamatojoties uz savstarpējās atzīšanas principu un ievērojot šī pamatlēmuma noteikumus (28).
31.      No tā, pirmkārt, izriet, ka izpildes tiesu iestādes Eiropas apcietināšanas ordera izpildi
var atteikt
vienīgi atbilstoši Pamatlēmumā 2002/584 – kā to interpretējusi Tiesa – paredzētajiem pamatiem. Otrkārt, lai gan Eiropas apcietināšanas ordera izpilde ir princips, atteikums to izpildīt tiek saprasts kā izņēmums, kas tātad jāinterpretē šauri (29). Saistībā ar šādiem pamatiem šī pamatlēmuma 3. pantā ir paredzēti Eiropas apcietināšanas ordera obligātas neizpildes pamati un 4. un 4.a pantā – fakultatīvas neizpildes pamati (30).
32.      Pēc konstatējuma, ka neviens no šiem pamatiem neattiecas uz izsniegšanas dalībvalstī piespriestā soda nesamērīgo raksturu (A), paskaidrošu, ko
var secināt no Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punkta gadījumā, ja pastāv Hartas 49. panta 3. punktā nostiprinātā sodu samērīguma principa pārkāpuma risks (B).
A.      Neizpildes pamata saistībā ar izsniegšanas dalībvalstī piespriestā soda nesamērīgo raksturu neesība Pamatlēmumā 2002/584
33.      Pamatlēmumā 2002/584 nav paredzēts, ka izpildes tiesu iestāde varētu atteikties izpildīt brīvības atņemšanas soda izpildes nolūkā izdotu Eiropas apcietināšanas orderi, pamatojoties tikai uz to, ka šis sods esot nesamērīgs ar noziedzīgo nodarījumu, par kuru tas ir paredzēts.
34.      Šādu konstatējumu var arī izsecināt no Tiesas judikatūras.
35.      Tādējādi lietā, kurā tika pasludināts spriedums Procureur général près la cour d’appel d’Angers, Tiesai bija jāinterpretē nodarījuma faktiskās abpusējās sodāmības nosacījums, kas paredzēts Pamatlēmuma 2002/584 2. panta 4. punktā un 4. panta 1. punktā. It īpaši Tiesa nosprieda, ka šis nosacījums ir izpildīts, ja Eiropas apcietināšanas orderis ir izsniegts, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, pat tad, ja šis sods ir piespriests – izsniegšanas dalībvalstī – par to, ka pieprasītā persona izdarījusi vienotu noziedzīgu nodarījumu, ko veido vairākas darbības, no kurām tikai daļa ir noziedzīgs nodarījums izpildes dalībvalstī (31).
36.      Pēc iesniedzējtiesas aicinājuma izvērtēt šo problēmjautājumu, ņemot vērā arī Hartas 49. panta 3. punktu, Tiesa uzsvēra, ka šāda interpretācija atbilst šajā tiesību normā paredzētajam noziedzīgu nodarījumu un sodu samērīguma principam (32).
37.      Šajā ziņā Tiesa, pirmkārt, uzsvēra, ka sistēmā, kas ieviesta ar Pamatlēmumu 2002/584, noziedzīgu nodarījumu un sodu samērīguma principa ievērošanu nodrošina izsniegšanas dalībvalsts tiesu iestādes, un vispārīgāk piebilda, ka personas, kuras nodošana tiek pieprasīta, tiesību ievērošanas nodrošināšana vispirms ir izsniegšanas dalībvalsts atbildība (33).
38.      Otrkārt, Tiesa norādīja, ka izsniegšanas dalībvalstī pasludinātā soda iespējami nesamērīgais raksturs nav minēts kā viens no Eiropas apcietināšanas ordera obligātas un fakultatīvas neizpildes pamatiem, kas ir ietverti Pamatlēmuma 2002/584 3., 4. un 4.a pantā (34).
39.      Turklāt Tiesa precizēja – faktiskās abpusējās sodāmības nosacījums nozīmē vienīgi to, ka jāpārbauda, vai noziedzīgā nodarījuma, par ko izsniegts šis Eiropas apcietināšanas orderis, faktiskie elementi paši par sevi arī veidotu noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām, ja tie būtu notikuši pēdējās minētās dalībvalsts teritorijā (35).
40.      No šiem elementiem Tiesa secināja, ka līdz ar to izpildes tiesu iestādei saistībā ar novērtējumu par šo nosacījumu nav jānovērtē sods, kurš pasludināts izsniegšanas dalībvalstī, ievērojot Hartas 49. panta 3. punktu (36).
41.      Ir taisnība, ka Tiesas atbilde spriedumā Procureur général près la cour d’appel d’Angers jāanalizē, ņemot vērā faktiskas abpusējas sodāmības nosacījumu, jo Tiesa tikai uzsver, ka tās sniegtā šī nosacījuma interpretācija ir saderīga ar noziedzīgu nodarījumu un sodu samērīguma principu, kas nostiprināts Hartas 49. panta 3. punktā.
42.      Tomēr ar minētā sprieduma 65. un 66. punkta vispārīgo formulējumu Tiesa liek noprast, ka izpildes tiesu iestādes veikts vērtējums par izsniegšanas dalībvalstī piespriestā soda iespējami nesamērīgo raksturu šķiet nesaderīgs ar sistēmu, kas ieviesta ar Pamatlēmumu 2002/584. Manā ieskatā Tiesai šajā tiesvedībā būtu skaidri jāapstiprina, ka Eiropas apcietināšanas ordera izpildes atteikumu principā nevar balstīt uz izpildes tiesu iestādes veiktu vērtējumu, atbilstoši kuram izsniegšanas dalībvalstī piespriestais sods – atkarībā no dažādiem vērtēšanas elementiem, tostarp arī
savām valsts tiesībām, –
neesot samērīgs. Proti, šāds šīs tiesu iestādes vērtējums, manuprāt, nav nedz vēlams, nedz iespējams praksē.
43.      Šis izpildes tiesu iestādes vērtējums par soda samērīgumu nav vēlams, jo tas liktu šai iestādei pēc būtības pārskatīt izsniegšanas dalībvalstī piespriesto sodu, attiecīgā gadījumā apšaubot tā pamatotību. Tādējādi šī iestāde kļūtu par apelācijas instanci, kurā pieprasītā persona varētu apstrīdēt izsniegšanas dalībvalsts tiesas tai piespriestā soda samērīgumu. Taču šāda apelācijas instance var atrasties tikai izsniegšanas dalībvalstī un nevar tikt pārcelta uz izpildes dalībvalsti, kuras tiesu iestādes nevar sev piešķirt šādu uzdevumu. Turklāt izpildes tiesu iestādei nav kompetences, kas tai ļautu piemērot izpildes dalībvalsts materiālo krimināltiesību normas nodarījumam, par kuru sodu piemērošanas uzdevums noteikts izsniegšanas dalībvalsts tiesām un par kuru viena no tām neatkarīgi ir taisījusi spriedumu, kas ir Eiropas apcietināšanas ordera, kura izpilde tiek lūgta, pamatā.
44.      Tādējādi izpildes tiesu iestādei nav jāvērtē, vai izsniegšanas dalībvalsts tiesas piespriestais sods ir piemērots, lai sasniegtu šīs dalībvalsts tiesību aktos izvirzītos mērķus, un vai tas nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šo mērķu sasniegšanai. Jāpiebilst, ka acīmredzamu tiesiskās drošības apsvērumu dēļ izpildes tiesu iestāde nevar apšaubīt izsniegšanas dalībvalstī pasludinātu galīgo spriedumu tā izpildes stadijā, jo pretējā gadījumā tiktu apdraudēts res judicata princips.
45.      Turklāt izsniegšanas dalībvalstī piespriestā soda samērīguma pārbaude, ko veic izpildes tiesu iestāde, pašos pamatos ir pretrunā savstarpējās atzīšanas principam (37). Atgādināšu, savstarpējā atzīšana nozīmē, ka starp dalībvalstīm ir savstarpēja uzticēšanās to attiecīgajām krimināltiesību sistēmām un ka visas dalībvalstis pieņem citās dalībvalstīs spēkā esošo krimināltiesību piemērošanu pat tad, ja tās pašas valsts tiesību piemērošana radītu atšķirīgu rezultātu (38). Tas nozīmē, ka izpildes tiesu iestāde nevar apšaubīt sodu samērīgumu, atsaucoties uz savas valsts krimināltiesībām (39), dodot priekšroku savam vērtējumam par sodu samērīgumu, neatkarīgi no izsniegšanas dalībvalsts materiālajās krimināltiesībās paredzētajiem noteikumiem. Jāuzsver arī, ka atšķirības dalībvalstu krimināltiesībās atspoguļo to dažādo izvēli krimināltiesību politikas jomā (40) atbilstoši valstu likumdevēju noteiktajām prioritātēm (41), tostarp materiālo krimināltiesību jomā, kura Savienībā ir saskaņota minimāli. Šajā ziņā
jāizvairās no tā, ka dažas dalībvalstis, kaitējot mērķim cīnīties pret nesodāmību un kaitējot cietušo tiesībām, kļūst par patvēruma vietu notiesātām personām, tāpēc ka tās dažiem noziedzīgiem nodarījumiem piemēro mazāk bargus sodus. Tāpat jānorāda – kā Tiesa jau ir nospriedusi –, ka, lai gan Pamatlēmuma 2002/584 2. panta 2. punktā ir uzskaitītas noziedzīgo nodarījumu kategorijas tā īstenošanas nolūkā, šo noziedzīgo nodarījumu definīcija un piemērojamie sodi izriet no izsniegšanas dalībvalsts tiesībām. Pamatlēmums neparedz saskaņot materiālās krimināltiesības, proti, attiecīgos noziedzīgos nodarījumus attiecībā uz to pazīmēm vai par tiem piemērojamajiem sodiem (42).
46.      Šie konstatējumi jāpapildina ar to, ka izpildes tiesu iestādei, šķiet, ir grūti vai pat neiespējami veikt stingru un uz informāciju balstītu vērtējumu par izsniegšanas dalībvalsts tiesas piespriestā soda samērīgumu tikai tā iemesla vien, ka tiesvedība nav norisinājusies šajā tiesu iestādē, tās rīcībā nav pilnīgu lietas materiālu un tā nezina šīs dalībvalsts krimināltiesību sistēmas īpatnības (43). Man nešķiet, ka Pamatlēmuma 2002/584 15. panta 2. un 3. punktā paredzētā informācijas apmaiņa varētu atrisināt šo problēmu, jo tās mērķis ir ļaut izpildes tiesu iestādei lemt par nodošanu, nevis sniegt tai informāciju, kas tai ļautu izvērtēt izsniegšanas dalībvalstī pasludinātā notiesājošā sprieduma pamatotību (44).
47.      Vispārīgāk – ar šādu risinājumu netiktu ņemts vērā fakts, ka šī pamatlēmuma mērķis nav saskaņot dalībvalstu materiālās krimināltiesības tādējādi, ka, dodot izpildes tiesu iestādei iespēju pārbaudīt, vai izsniegšanas dalībvalsts tiesa ir ievērojusi sodu samērīguma principu, tiesību normu dažādība šajā jomā nevar paralizēt ar minēto pamatlēmumu ieviesto nodošanas mehānismu. Lai izvairītos no šī riska, ir būtiski nodrošināt, lai sodu samērīguma principa ievērošana principā būtu tikai izsniegšanas dalībvalsts tiesu kompetencē saskaņā ar šīs dalībvalsts krimināltiesībās paredzētajiem nosacījumiem. Ja tiktu nolemts citādi, tas neizbēgami apdraudētu mērķi ieviest vienkāršotu un efektīvu sistēmu, lai atvieglotu un paātrinātu nodošanu starp dalībvalstīm.
48.      Tomēr nevar pilnībā izslēgt, ka izņēmuma apstākļos sodu samērīguma principa pārkāpuma risks var likt izpildes tiesu iestādei atteikt Eiropas apcietināšanas ordera izpildi. Turklāt jānorāda, ka spriedumā Procureur général près la cour d’appel d’Angers Tiesa nav lēmusi par to, vai Hartas 49. panta 3. punktā paredzētā sodu samērīguma principa pārkāpuma risks varētu būt autonoms Eiropas apcietināšanas ordera izpildes atteikuma pamats, balstoties uz Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktu.
B.      No Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punkta izdarāmie secinājumi, ja pastāv Hartas 49. panta 3. punktā nostiprinātā sodu samērīguma principa pārkāpuma risks
49.      No Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punkta izriet, ka tas negroza pienākumu ievērot Hartā garantētās pamattiesības.
50.      Šis pienākums dalībvalstīm jāievēro, kad tās lemj par personas nodošanu, jo lēmums par šādu nodošanu ir Savienības tiesību īstenošana Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē. Tātad dalībvalstu izpildes tiesu iestādēm, pieņemot šo lēmumu, jānodrošina Hartā atzīto pamattiesību ievērošana attiecībā uz personu, uz kuru attiecas Eiropas apcietināšanas orderis (45).
51.      Šajā kontekstā jāatgādina – Hartas 49. panta 3. punktā ir noteikts, ka sodu smagums nedrīkst būt nesamērīgs ar noziedzīgā nodarījuma smagumu. Šī tiesību norma ir piemērojama, ja ar valsts tiesību normu tiek īstenotas Savienības tiesības (46). Saskaņā ar samērīguma principu valsts tiesību aktos paredzētie represīvie pasākumi nedrīkst pārsniegt šajos tiesību aktos leģitīmi paredzēto mērķu sasniegšanai nepieciešamo. Sankciju bardzībai jāatbilst to pārkāpumu smagumam, par kuriem ar tām tiek uzlikts sods, it īpaši – nodrošinot patiesi atturošu ietekmi, vienlaikus nepārsniedzot to, kas ir nepieciešams šo mērķu sasniegšanai (47).
52.      Turklāt atbilstoši samērīguma principam, nosakot sankciju, kā arī tās apmēru, jāņem vērā katras lietas individuālie apstākļi (48). Lai izvērtētu sodu samērīgumu, jāņem vērā arī tas, ka valsts tiesai ir iespēja grozīt kvalifikāciju, kas ietverta apsūdzības rakstā, un tādējādi var tikt piemērots mazāk bargs sods un sodu var atbilstoši pielāgot konstatētā pārkāpuma smagumam (49).
53.      Pamatojoties uz Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktu, Tiesa ir ieviesusi autonomu pamatu, kas, ja ir izpildīti noteikti nosacījumi, izņēmuma kārtā var pamatot izpildes tiesu iestādes atteikumu nodot pieprasīto personu
šīs personas pamattiesību pārkāpuma riska gadījumā. Līdz šim iespēja atsaukties uz šādu pamatu ir tikusi apsvērta saistībā ar Hartas 4. pantā (spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās vai sodu aizliegums), 7. pantā (tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību), 24. pantā (bērnu tiesības) un 47. pantā (tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā) garantēto pamattiesību pārkāpuma risku.
54.      Manuprāt, nepastāv iemesls, lai uzreiz un kategoriski izslēgtu iespēju, ka Hartas 49. panta 3. punktā nostiprināto pamattiesību pārkāpuma risks arī var izņēmuma kārtā pamatot atteikumu veikt nodošanu, pamatojoties uz Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktu. Turklāt jānorāda, ka spriedumā Alchaster Tiesa, lai gan interpretējot citu Savienības tiesību aktu (50), jau ir nospriedusi, ka dalībvalstu izpildes tiesu iestādēm, pieņemot lēmumu par nodošanu,
jānodrošina no Hartas 49. panta 1. punkta izrietošo pamattiesību ievērošana, kurā tostarp ir noteikts, ka nevar piemērot bargāku sodu par to, kas bijis piemērojams noziedzīgā nodarījuma izdarīšanas brīdī. Manuprāt, šis vērtējums būtu jāattiecina arī uz Hartas 49. panta 3. punktu (51).
55.      Tālab ar Hartas 49. panta 3. punktu aizsargāto pamattiesību pārkāpuma riska esība, manuprāt, var ļaut izpildes tiesu iestādei pēc atbilstošas pārbaudes atteikt
Eiropas apcietināšanas ordera izpildi.
56.      Attiecībā uz šādas pārbaudes nosacījumiem uzskatu, ka Tiesai nebūtu jāatkāpjas no savas judikatūras, kuras mērķis ir saglabāt uz Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktu balstīta nodošanas atteikuma izņēmuma raksturu, pakļaujot pamattiesību pārkāpuma riska izvērtējumu divu posmu pārbaudei.
57.      Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka Eiropas apcietināšanas ordera izpildes procedūrā vērtējums par to, vai Hartas 4., 7., 24. un 47. pantā garantēto pamattiesību pārkāpuma risks ir reāls, principā ir jāveic, pārbaudi īstenojot divos nošķirtos posmos, kurus nedrīkst sajaukt, jo tajos jāveic analīze, pamatojoties uz atšķirīgiem kritērijiem, un kuri tātad jāīsteno secīgi (52).
58.      Šajā nolūkā izpildes tiesu iestādei pirmajā posmā jānosaka, vai pastāv objektīva, ticama, precīza un pienācīgi atjaunināta informācija, kas liecina par reālu risku, ka izsniegšanas dalībvalstī tiks pārkāptas šīs pamattiesības vai nu sistēmisku vai vispārēju nepilnību dēļ, vai arī tādu nepilnību dēļ, kas konkrētāk ietekmē objektīvi identificējamu personu grupu (53).
59.      Otrajā posmā izpildes tiesu iestādei konkrēti un precīzi jāpārbauda, kādā mērā pārbaudes pirmajā posmā konstatētās nepilnības var ietekmēt personu, attiecībā uz kuru ir izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, un vai, ņemot vērā tās personisko situāciju, pastāv būtiski un pamatoti iemesli uzskatīt, ka šī persona, ja tā tiks nodota izsniegšanas dalībvalstij, būs pakļauta reālam minēto pamattiesību pārkāpuma riskam (54).
60.      Izvērtējot, vai Eiropas apcietināšanas ordera izpilde var radīt pamattiesību pārkāpuma risku, izpildes tiesu iestādei tātad ir jānorobežojas no konkrētā gadījuma, lai to ņemtu vērā tikai tad, ja tā konstatē, ka izsniegšanas dalībvalstī pastāv vai nu sistēmiskas vai vispārējas nepilnības, vai arī tādas nepilnības, kas konkrētāk ietekmē objektīvi identificējamu personu grupu. Tāpēc sistēmiska analīze principā tiek veikta pirms individuālas analīzes.
61.      Tālab ar Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktu pamatotā atteikuma pamata īstenošanu Tiesa regulē stingri, nosakot izpildes tiesu iestādei pienākumu veikt rūpīgu un stingru pārbaudi. To pamato konstatējums, ka ar Pamatlēmumu 2002/584 ieviestā vienkāršotā un efektīvā notiesāto vai aizdomās turēto personu nodošanas sistēma ir balstīta uz augstu uzticēšanās līmeni, kādam jāpastāv starp dalībvalstīm, un uz savstarpējās atzīšanas principu (55). Ar savstarpējās uzticēšanās principu katrai no šīm valstīm ir noteikts pienākums, izņemot ārkārtas apstākļus, uzskatīt, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības un it īpaši šajās tiesībās atzītās pamattiesības (56). Tas izraisa sekas, ka dalībvalstīm, kad tās īsteno Savienības tiesības, ir jāprezumē, ka pārējās dalībvalstis ievēro pamattiesības, un tas nozīmē, ka tās nevar ne tikai kādai citai dalībvalstij pieprasīt ievērot valstī noteikto pamattiesību aizsardzības līmeni, kas ir augstāks par Savienības tiesībās nodrošināto līmeni, bet arī, izņemot ārkārtas gadījumus, pārbaudīt, vai šī cita dalībvalsts konkrētā gadījumā patiešām ir ievērojusi Savienībā garantētās pamattiesības (57).
62.      Tieši šajā no savstarpējās uzticēšanās principa izrietošās prezumpcijas par to, ka izsniegšanas dalībvalsts ievēro pamattiesības, kontekstā Tiesa ir uzsvērusi, ka pienākuma konstatēt sistēmisku vai vispārēju nepilnību vai arī tādu nepilnību, kas konkrētāk ietekmē objektīvi identificējamu personu grupu, esību, pirms tiek konkrēti un precīzi pārbaudīts, vai pastāv reāls risks, ka tiks pārkāptas tās personas pamattiesības, attiecībā uz kuru ir izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, precīzs mērķis ir izvairīties no tā, ka šāda pārbaude varētu tikt veikta ne tikai izņēmuma gadījumos (58).
63.      Tiesa ir uzsvērusi, ka šī pienākuma izpilde tostarp ļauj nodrošināt atbildības dalījumu starp izsniegšanas dalībvalsti un izpildes dalībvalsti attiecībā uz pamattiesībām raksturīgo prasību ievērošanu, kas izriet no Eiropas apcietināšanas ordera mehānisma darbības pamatā esošā savstarpējās uzticēšanās principa un savstarpējās atzīšanas principa pilnīgas piemērošanas (59).
64.      Kā esmu norādījis secinājumos lietā Puig Gordi u.c. (60), šajā ziņā nav šaubu, ka izsniegšanas un izpildes tiesu iestādēm – kā iestādēm, kurām jāīsteno Pamatlēmums 2002/584, – ir jāievēro ar Hartu aizsargātās pamattiesības. Tomēr, lai ar šo pamatlēmumu ieviestā nodošanas sistēma varētu darboties, attiecīgā atbildība saskaņā ar savstarpējās uzticēšanās principu ir sadalīta starp abām šīm iestādēm. Proti, ja izsniegšanas tiesu iestādei un izpildes tiesu iestādei būtu pilnvaras veikt vienas un tās pašas pārbaudes, nodošanas efektivitāte un ātrums būtu apdraudēts. Turklāt savstarpējā uzticēšanās pēc savas būtības ir pretrunā tam, ka katra iestāde veic savstarpējas pārbaudes, lai pārbaudītu, ka dalībvalstī, kurā atrodas otra iestāde, tiek ievērotas pamattiesības. Eiropas apcietināšanas ordera izpildes atteikumam, kas balstīts uz izpildes tiesu iestādes konstatējumu, ka izsniegšanas dalībvalstī pastāv pamattiesību pārkāpuma risks, ņemot vērā minēto loģiku, var būt tikai izņēmuma raksturs (61).
65.      Lai gan Tiesa dažkārt ir varējusi izslēgt izpildes tiesu iestādes pienākumu vispirms veikt sistēmisku pārbaudi, tomēr tikai tad, ja šāda pārbaude izrādās nepiemērota, lai novērtētu norādīto pamattiesību pārkāpuma risku. Tā tas ir, ņemot vērā Hartas 4. pantu, kurā ir noteiktas absolūtas tiesības, ja pieprasītā persona cieš no smagām, hroniskām un ilgstošām patoloģijām, kas nodošanas dēļ var būtiski pasliktināties (62). Tomēr tad joprojām pastāv prasība par Eiropas apcietināšanas ordera izpildes atteikuma izņēmuma raksturu. Proti, šajā gadījumā, lai pamatotu šādu atteikumu, Tiesa nosaka minimālu smaguma pakāpi, kas pārsniedz neizbēgamo ieslodzījumam raksturīgo ciešanu līmeni, tas ir, ka pieprasītās personas, kura ir smagi slima, nodošana pakļautu to reālam riskam, ka tai būtiski samazināsies paredzamais dzīves ilgums vai strauji, būtiski un neatgriezeniski pasliktināsies veselības stāvoklis (63).
66.      Tomēr uzskatu, ka šajā lietā nav jāpievieno jauns izņēmums saistībā ar prasību veikt divu posmu pārbaudi. Tādēļ manā ieskatā, lai Eiropas apcietināšanas ordera izpildes gadījumā novērtētu Hartas 49. panta 3. punkta pārkāpuma risku, pirmajā posmā jāveic sistēmiska pārbaude.
67.      Līdz ar to izpildes tiesu iestādei, ja persona, attiecībā uz kuru ir izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, apgalvo, ka tai ir piespriests nesamērīgs sods un tādējādi nodošanas gadījumā tā ir pakļauta Hartas 49. panta 3. punkta pārkāpuma riskam,
jāizvērtē šī apgalvojuma pamatotība, veicot divu posmu pārbaudi.
68.      No tā izriet – ja šī persona apgalvo, ka tā ir pakļauta šādam riskam, bet izpildes tiesu iestāde uzskata, ka tās rīcībā esošā informācija nav objektīva, ticama, precīza un pienācīgi aktualizēta informācija, kura pierādītu, ka pastāv sistēmiskas vai vispārējas nepilnības vai arī tādas nepilnības, kas konkrētāk ietekmē objektīvi identificējamu personu grupu, saistībā ar šī principa piemērošanu izsniegšanas dalībvalstī, šī iestāde nevar atteikt Eiropas apcietināšanas ordera
izpildi šīs personas apgalvotā pamata dēļ (64). Proti, tādā gadījumā izpildes tiesu iestādei nav pamatota iemesla prezumēt, ka izsniegšanas dalībvalstī nav ticis ievērots sodu samērīguma princips, jo šai tiesu iestādei, gluži pretēji, ir pienākums balstīt savu analīzi uz šī principa ievērošanu atbilstoši savstarpējās uzticēšanās principam (65).
69.      Šajā ziņā jāatgādina, ka par pamattiesību garantēšanu saistībā ar Eiropas apcietināšanas ordera procedūru vispirmām kārtām ir atbildīga izsniegšanas dalībvalsts (66). No tā izriet, ka izpildes tiesu iestādei ir jāizrāda uzticēšanās izsniegšanas dalībvalsts tiesām (67). Ja šādas uzticēšanās nebūtu, izpildes tiesu iestādei, tiklīdz tai ir izteikti tādi apgalvojumi kā pamatlietā aplūkotie, būtu jāveic pārbaude par to, kā izsniegšanas dalībvalsts tiesas piemēro šīs dalībvalsts materiālās krimināltiesības konkrētā lietā, taču tas būtu pretrunā Pamatlēmuma 2002/584 pamatā esošajam savstarpējās atzīšanas principam. No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka šo pamatlēmumu, lasot to Hartas noteikumu gaismā, nevar interpretēt tādējādi, ka tiktu apdraudēta tiesu iestāžu sadarbības starp dalībvalstīm sistēmas efektivitāte (68).
70.      Runājot par tās divu posmu pārbaudes saturu, kas jāveic izpildes tiesu iestādei, ja tiek norādīts uz Hartas 49. panta 3. punktā nostiprinātā sodu samērīguma principa pārkāpuma risku, abus šīs pārbaudes posmus var aprakstīt šādi.
71.      Attiecībā uz pirmo posmu izpildes tiesu iestādei, lai noteiktu, vai šādas nepilnības ir pierādītas, būtu visaptveroši jāizvērtē izsniegšanas dalībvalstī spēkā esošie noteikumi, lai noteiktu, vai ar tiem valsts tiesām – attiecībā uz noteiktām noziedzīgu nodarījumu kategorijām – tiek liegtas to pilnvaras ņemt vērā konkrētās lietas individuālos apstākļus, individualizējot sodu. Manuprāt, izpildes tiesu iestāde varētu uzskatīt, ka šīs nepilnības ir pierādītas, ja no šī visaptverošā vērtējuma izriet, ka personām, kas ir notiesātas par šajās kategorijās ietilpstošu noziedzīgu nodarījumu izdarīšanu, šajā dalībvalstī parasti ir liegta iespēja saņemt individualizētu sodu (69).
72.      Proti, kā secinājumos lietās Aranyosi un Căldăraru (70) norādījis ģenerāladvokāts Ī. Bots, “soda piespriešanas posmā sodu individualizācijas princips izslēdz automātiska un pilnībā noteikta soda principu. Tātad tiesa noteiks sodu, ņemot vērā likumpārkāpēja personību, kā tas it īpaši izriet no izdarītā pārkāpuma veida, tā izdarīšanas apstākļiem, personiskā izvērtējuma, liecībām, psihologu un psihiatru ekspertīzēm un šai personai sniegtās reintegrēšanās iespējas”. Tādējādi soda individualizācijas princips ļauj ņemt vērā notiesātās personas rīcību, personību, kā arī materiālo, ģimenes un sociālo situāciju (71). Līdz ar to soda individualizācija veicina samērīga soda piespriešanu.
73.      Tādējādi, ja izsniegšanas dalībvalsts tiesību sistēmā ir paredzēti noteikumi, kas ļauj valsts tiesai individualizēt sodu atkarībā no noziedzīgā nodarījuma rakstura un smaguma, kā arī apsūdzētā personiskās situācijas, risku, ka viņam tiks piespriests nesamērīgs sods, principā var novērst. Tas tā ir vēl jo vairāk, ja to, vai šī tiesa ievēro šo principu, var pārbaudīt, izmantojot tiesību aizsardzības līdzekli, kā tas ir pamatlietā.
74.      Vēl jāprecizē, ka manā ieskatā konstatējums, saskaņā ar kuru valsts tiesas pilnvaras individualizēt sodu jāīsteno noteiktās robežās atbilstoši izsniegšanas dalībvalsts tiesībām, piemēram, Rumānijas tiesībās – paredzot noteikt soda samazināšanas koeficientu atbildību mīkstinošu apstākļu gadījumā vai ieviešot minimālos sodus, nav pietiekams, lai pierādītu, ka šajā dalībvalstī pastāv sistēmiskas, vispārējas vai ar [nodarījumu] kategorijām saistītas nepilnības. Šādas nepilnības var konstatēt tikai tad, ja valsts tiesības liedz valsts tiesai individualizēt sodu, nevis tad, ja tā var izmantot šīs pilnvaras tikai noteiktās robežās.
75.      Otrajā posmā, ja pieprasītās personas apgalvotais risks izriet no tā, ka nodošanas gadījumā tai būs jāizcieš nesamērīgs sods, šāda riska esība būtu jākonstatē tikai tad, ja, ņemot vērā izsniegšanas dalībvalstī piemērojamos noteikumus, šī principa pārkāpuma risks ir acīmredzams (72). Tā tas būtu tad, ja piespriestais sods acīmredzami un ar pārmērīgu bardzības pakāpi pārsniedz to, kas nepieciešams, lai sodītu par attiecīgo noziedzīgo nodarījumu.
76.      Šajā ziņā atziņa, ka attiecībā uz vienu un to pašu noziedzīgo nodarījumu pastāv būtiska atšķirība starp izsniegšanas dalībvalstī un izpildes dalībvalstī paredzēto sodu, nav pietiekama, lai pamatotu šādu konstatējumu. Proti, izsniegšanas dalībvalsts tiesības nevar kalpot par atbilstošu salīdzinājuma punktu, jo ar Hartas 49. panta 3. punktu garantētais aizsardzības līmenis jānosaka Savienības, nevis vienas dalībvalsts līmenī (73). No tā izriet, ka izpildes tiesu iestāde sodu samērīguma principa ievērošanas ziņā nevar piemērot augstāku standartu nekā minētajā normā paredzētais (74). Turklāt atšķirību dažādās dalībvalstīs var izskaidrot ar atšķirībām krimināltiesību politikā, kas ir neizbēgamas, jo materiālo krimināltiesību normas dalībvalstīs nav pilnībā saskaņotas.
77.      Ja saskaņā ar LESD 83. panta 1. punktu Savienības līmenī tiek pieņemti minimālie noteikumi par noziedzīgu nodarījumu un sankciju definēšanu kādā no šīs tiesību normas otrajā daļā uzskaitītajām īpaši smagas noziedzības ar pārrobežu aspektu jomām, šie noteikumi izpildes tiesu iestādei var arī sniegt lietderīgas norādes, ja situācija, kas izraisījusi notiesājošu spriedumu, ietilpst tāda Savienības tiesību akta piemērošanas jomā, kurā paredzēti minētie noteikumi. Šajā gadījumā šis salīdzinājuma punkts man nešķiet noteicošs, jo, pirmkārt, saskaņā ar Pamatlēmuma 2004/757 (75) 2. panta 2. punktu minētais pamatlēmums neattiecas uz tādām darbībām kā narkotisko vielu imports, “ja personas, kas veic attiecīgās darbības, to dara vienīgi savam personiskam patēriņam, kā tas definēts attiecīgās valsts tiesību aktos”, un šķiet, ka atbilstoši DZ teiktajam šajā gadījumā tā tas ir. Otrkārt, dalībvalstu rīcības brīvība šādā kontekstā skaidri izriet no Pamatlēmuma 2004/757 4. apsvēruma, kurā paredzēts – “tas, ka attiecībā uz personisko patēriņu dažu veidu uzvedība nav ietverta šā pamatlēmuma piemērošanas jomā, nav Padomes pamatnostādne par to, kā dalībvalstīm šie pārējie gadījumi jāreglamentē savos tiesību aktos” (76).
78.      Jāpiebilst, prasība, ka sodu samērīguma principa pārkāpuma riskam jābūt acīmredzamam, manuprāt, nenozīmē, ka piespriestajam sodam noteikti būtu jābūt necilvēcīgam un pazemojošam Hartas 4. panta izpratnē. Protams, no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka “acīmredzamu nesamērību” starp noziedzīgo nodarījumu un sodu var izvērtēt, ņemot vērā Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (77) 3. pantu. Tomēr uzskatu, ka izpildes tiesu iestādei varētu nākties konstatēt, ka izsniegšanas dalībvalstī piespriestais sods acīmredzami un ar pārmērīgu bardzības pakāpi pārsniedz to, kas nepieciešams, lai sodītu par attiecīgo noziedzīgo nodarījumu, lai arī šim sodam nav noteikti
jābūt necilvēcīgam vai pazemojošam
Hartas 4. panta izpratnē.
79.      Šajā gadījumā Tiesā veiktais Rumānijas tiesību izklāsts, manuprāt, neatklāj, ka, piemērojot sodu samērīguma principu, pastāv vai nu sistēmiskas vai vispārējas nepilnības, vai arī tādas nepilnības, kas ietekmē objektīvi identificējamu personu grupu, pie kuras pieder DZ. Proti, ja minimālais soda slieksnis ir noteikts līmenī, kas var šķist augsts, proti, septiņi gadi, vairāki apstākļi ļauj tiesai individualizēt sodu, un tas var izraisīt to, ka tā samazina piespriesto sodu līdz apmēram, kas ir zem šī minimālā sliekšņa.
80.      Vispirms – saskaņā ar Kriminālkodeksa 75. panta 2. punkta b) apakšpunktu (78), lasot to kopsakarā ar šī kodeksa 76. panta 1. punktu, īpašie sodu apmēri (minimālais un maksimālais apmērs) var tikt samazināti par vienu trešdaļu, ja ir atbildību mīkstinoši apstākļi. Rumānijas valdība rakstveida apsvērumos norāda, ka, piemērojot šīs tiesību normas, soda ilgums tiek var tikt samazināts
no septiņiem gadiem līdz četriem gadiem un astoņiem mēnešiem (79).
81.      Turpinājumā – saskaņā ar Codul de Procedură Penală (Kriminālprocesa kodekss) 375. pantu “Izlīguma procedūra kriminālprocesā”, lasot to kopsakarā ar 396. panta 10. punktu, īpašie sodu apmēri (minimālais un maksimālais apmērs) var tikt samazināti par vienu trešdaļu, ja attiecīgā persona atzīst savu vainu un ja tiesa ņem vērā to pašu faktisko situāciju, kādu ir atzinusi šī persona. Rumānijas valdība rakstveida apsvērumos norāda, ka, piemērojot šīs tiesību normas, soda ilgums var tikt samazināts no četriem gadiem un astoņiem mēnešiem līdz 1120 dienām, proti, trim gadiem, vienam mēnesim un desmit dienām (80).
82.      Visbeidzot – saskaņā ar Likuma Nr. 143/2000 15. pantu, ja apsūdzētais kriminālprocesā ziņo par citām personām, kuras ir izdarījušas noziedzīgus nodarījumus saistībā ar narkotiskajām vielām, un palīdz iestādēm tās identificēt un saukt pie atbildības, tai piemērojamais likumā paredzēto sodu apmērs
tiek samazināts uz pusi. Rumānijas valdība rakstveida apsvērumos norāda, ka šīs tiesību normas piemērošana var izraisīt to, ka soda ilgums var tikt samazināts no 1120 dienām, proti, trim gadiem, viena mēneša un desmit dienām, līdz 560 dienām, proti, vienam gadam, sešiem mēnešiem un 20 dienām (81).
83.      Šīs soda samazināšanas iespējas ir jāpapildina ar Rumānijas tiesām noteikto iespēju piespriest nosacītu sodu atbilstoši Kriminālkodeksa 91. pantam, ja maksimālais soda ilgums ir trīs gadi (82). Turklāt šķiet, ka Rumānijas tiesībās valsts tiesai nav liegta iespēja grozīt noziedzīgā nodarījuma kvalifikāciju, kas ietverta apsūdzības rakstā, un šī iespēja var izraisīt mazāk barga soda piemērošanu (83).
84.      Pieņemot visus šos precizējumus un aprēķinus ar nepieciešamo piesardzību, jo runa ir par Rumānijas tiesību piemērošanu, jānorāda, ka Tiesas rīcībā esošā informācija liecina par to, ka tiesai, kas piesprieda DZ brīvības atņemšanu uz septiņiem gadiem, saskaņā ar tās valsts tiesību normām nebija liegts individualizēt sodu, ņemot vērā visus konkrētās lietas individuālos apstākļus. Tādējādi šī tiesa varēja pielāgot sodu atkarībā no konstatētā nodarījuma smaguma, attiecīgā gadījumā to samazinot, lai tas būtu mazāks par minimālo septiņu gadu slieksni. Līdz ar to, lai samazinātu sodu Rumānijas tiesībās noteiktajā apmērā, minētajai tiesai atbilstoši Rumānijas tiesībām bija iespēja kā atbildību mīkstinošus apstākļus ņemt vērā tādus elementus kā nelielais attiecīgo narkotisko vielu daudzums un to, ka šo narkotisko vielu imports, šķiet, bija paredzēts DZ un viņa laulātās personiskam patēriņam (84). Jautājums, vai šajā lietā bija vai nebija jāņem vērā atbildību mīkstinošie apstākļi, bija jāizvērtē vienīgi Rumānijas tiesai, it īpaši atkarībā no tās rīcībā esošajiem pierādījumiem un DZ rīcības. Jāatgādina arī, ka par pirmās instances tiesas spriedumu tika iesniegta apelācijas sūdzība, kuras ietvaros DZ piespriestā soda samērīgumu pārbaudīja Curtea de Apel Constanța (Konstancas apelācijas tiesa).
85.      Vēl jāprecizē, ka Pamatlēmuma 2002/584 15. panta 2. punktā izpildes tiesu iestādei, ja tā uzskata, ka informācija, ko paziņojusi izsniegšanas dalībvalsts, nav pietiekama, lai varētu pieņemt lēmumu par nodošanu, ir skaidri atļauts steidzami lūgt sniegt nepieciešamo papildu informāciju. Turklāt saskaņā ar šī pamatlēmuma 15. panta 3. punktu izsniegšanas tiesu iestāde ikvienā brīdī var pārsūtīt ikvienu papildu derīgu informāciju izpildes tiesu iestādei (85). No Tiesas judikatūras var secināt, ka, pārbaudot izsniegšanas dalībvalstī piemērojamos noteikumus, izpildes tiesu iestāde nevar atteikt
Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, pamatojoties uz tādu informāciju par šiem noteikumiem, kuru tā pati ir ievākusi un attiecībā uz kuru tā nav prasījusi izsniegšanas tiesu iestādei papildu informāciju (86). Papildus noteikumiem par soda noteikšanu vajadzības gadījumā no izsniegšanas tiesu iestādes varētu pieprasīt tādu informāciju, kas attiecas uz soda izpildes kārtību (87), iespējamu pārskatīšanas prasību un noteikumiem, kas reglamentē apžēlošanu.
IV.    Secinājumi
86.      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI, 1. panta 3. punkts, skatot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 3. punktu,
jāinterpretē tādējādi, ka
izpildes tiesu iestāde, kurai jālemj par tādas personas nodošanu, attiecībā uz kuru ir izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, nevar atteikt šī ordera izpildi, pamatojoties uz to, ka pastāv risks, ka šai personai pēc tās nodošanas izsniegšanas dalībvalstij būs jāizpilda sods, kas ir pretrunā šajā Pamattiesību hartas normā nostiprinātajam sodu samērīguma principam, izņemot, ja:
–        pirmkārt, šīs tiesu iestādes rīcībā ir objektīva, ticama, precīza un pienācīgi aktualizēta informācija, kas liecina par to, ka, piemērojot minētajā Pamattiesību hartas normā nostiprināto sodu samērīguma principu, pastāv vai nu sistēmiskas vai vispārējas nepilnības, vai arī tādas nepilnības, kas ietekmē objektīvi identificējamu personu grupu, pie kuras pieder attiecīgā persona, un kas nozīmē, ka ar izsniegšanas dalībvalstī spēkā esošajiem noteikumiem valsts tiesām attiecībā uz noteiktām noziedzīgu nodarījumu kategorijām tiek liegtas pilnvaras ņemt vērā konkrētās lietas individuālos apstākļus, individualizējot sodu, un
–        otrkārt, minētā tiesu iestāde konstatē, ka attiecīgās lietas īpašajos apstākļos pastāv nopietni un pamatoti iemesli uzskatīt, ka šī persona, ņemot vērā konstatējumu, ka izsniegšanas dalībvalstī piespriestais sods acīmredzami un ar pārmērīgu bardzības pakāpi pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sodītu par attiecīgo noziedzīgo nodarījumu, būs acīmredzami pakļauta šādam riskam, ja tiks nodota šai dalībvalstij.
1      Oriģinālvaloda – franču.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      OV 2002, L 190, 1. lpp.
3      OV 2009, L 81, 24. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2002/584”.
4      Skat. it īpaši Carrera, S., Guild, E., un Hernanz, N., “Europe’s most wanted? Recalibrating Trust in the European Arrest Warrant System”, CEPS Papers in Liberty and Security in Europe, Centre for European Policy Studies, Brisele, Nr. 55, 2013, it īpaši 3.1. punkts “Proportionality”; Helenius, D., “Mutual Recognition in Criminal Matters and the Principle of Proportionality: Effective Proportionality or Proportionate Effectiveness?”, New Journal of European Criminal Law, 5. sēj., Nr. 3, Intersentia, Mortsele, 2014, 349.–369. lpp.; Glerum, V., un Kijlstra,
H., “EAW: Next steps, Will Pandora’s Box Be Opened?”, Review of European and Comparative Law, 54. sēj., Nr. 3, Ļubļinas Jāņa Pāvila II katoļu universitāte, Ļubļina, 2023, 125.–145. lpp.; Klaus, W., Włodarczyk-Madejska, J., un Wzorek, D., “In the Pursuit of Justice: (Ab)Use of the European Arrest Warrant in the Polish Criminal Justice System”, Central and Eastern European Migration Review, 10. sēj., Nr. 1, Varšavas Universitātes Migrācijas pētniecības centrs, Varšava, 2021, 95.–117. lpp.; Klip, A., “Transposition and Implementation of the Framework Decision”, Report and recommendations, ImprovEAW Research Project, pieejams tīmekļvietnē: https://improveaw.eu/media/90, it īpaši 2.5.4. punkts “Proportionality of issuing an EAW”, 2.5.6. punkts “Proportionality revisited” un 2.6.3. punkts “Proportionality of executing an EAW”; Mitsilegas, V., EU Criminal Law after Lisbon: Rights, Trust and the Transformation of Justice in Europe, Hart Publishing, Oksforda, 2016, it īpaši 142.–146. lpp.; Shabbir, A., “Proportionality”, The European Arrest Warrant: Trust, Fundamental Rights, and the Rule of Law – A Comparative Report of 14 EU Member States, STREAM Project, pieejams tīmekļvietnē: https://stream-eaw.eu/wp-content/uploads/2023/09/final-STREAM-Comparative-Report.pdf, 34.–38. punkts, kā arī Xanthopoulou, E., “The Quest for Proportionality for the European Arrest Warrant: Fundamental Rights Protection in a Mutual Recognition Environment”, New Journal of European Criminal Law, 6. sēj., Nr. 1, Intersentia, Mortsele, 2015, 32.–52. lpp.
5      Atšķirībā no citiem instrumentiem, ar kuriem veic atzīšanu krimināllietās. Skat. it īpaši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/41/ES (2014. gada 3. aprīlis) par Eiropas izmeklēšanas rīkojumu krimināllietās (OV 2014, L 130, 1. lpp.) 6. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kurā noteikts, ka “izdevējiestāde Eiropas izmeklēšanas rīkojumu var izdot tikai tad, ja [..] Eiropas izmeklēšanas rīkojuma izdošana ir vajadzīga un samērīga ar 4. pantā minētās tiesvedības nolūku, ievērojot aizdomās turētā vai apsūdzētā tiesības” (mans izcēlums).
6      Skat. Eiropas Savienības Padomes 2008. gada 18. jūnijā publicēto rokasgrāmatu par to, kā izsniegt un izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi (8216/2/08 REV 2), un tās 2010. gada 17. decembrī pārskatīto redakciju (17195/1/10 REV 1). Šo rokasgrāmatu 2017. gadā pārskatīja Eiropas Komisija: skat. Komisijas paziņojumu – Rokasgrāmata par to, kā izsniegt un izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, 2017. gada 28. septembris (C(2017) 6389 (OV 2017, C 335, 1. lpp.)). 2023. gadā pēdējā minētā rokasgrāmata tika pārskatīta (C(2023) 7782 (OV C, C/2023/1270); turpmāk tekstā – “2023. gada rokasgrāmata”).
7      Skat. Eiropas Parlamenta 2014. gada 27. februāra Rezolūciju par ieteikumiem Komisijai attiecībā uz Eiropas apcietināšanas ordera pārskatīšanu (2013/2109(INL) (OV 2017, C 285, 18. lpp.)), kuru vidū ir “samērīguma pārbaud[e] savstarpējās atzīšanas lēmumu izsniegšanā, kuras pamatā ir svarīgi faktori un apstākļi, piemēram, nodarījuma smagums, vai lieta ir pietiekami sagatavota izskatīšanai tiesā, ietekme uz attiecīgās personas tiesībām, tostarp privāto un ģimenes dzīvi, radušās izmaksas un iespēja izmantot atbilstošu neitrālāku alternatīvu pasākumu” (7. punkta b) apakšpunkts) un pielikums).
8      Skat. 2023. gada rokasgrāmatu (2.4. punkts “Proporcionalitāte [Samērīgums]”, it īpaši 18. lpp.).
9      Skat. 2023. gada rokasgrāmatu (2.4. punkts “Proporcionalitāte [Samērīgums]”, it īpaši 19. lpp.).
10      Skat. it īpaši ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumus lietās Aranyosi un Căldăraru (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, 145.–155. punkts), kā arī ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa-Bordonas [M. Campos Sánchez-Bordona] secinājumus lietā Poltorak (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:782, 38. punkts).
11      Skat. it īpaši spriedumu, 2023. gada 31. janvāris, Puig Gordi u.c. (C‑158/21, turpmāk tekstā – “spriedums Puig Gordi u.c.”, EU:C:2023:57, 144. punkts un tajā minētā judikatūra). Samērīguma pārbaudē, kas jāveic izsniegšanas tiesu iestādei, tiek ņemts vērā ne tikai attiecīgās personas tiesību uz brīvību apdraudējums, bet arī šīs personas nodošanas procedūras ietekme uz sociālajām un ģimenes attiecībām, ja tā paliek dalībvalstī, kas nav izsniegšanas dalībvalsts: skat. spriedumu, 2019. gada 9. oktobris, NJ (Vīnes prokuratūra) (C‑489/19 PPU, EU:C:2019:849, 44. punkts).
12      Skat. spriedumu, 2019. gada 12. decembris, Openbaar Ministerie (Karaļa prokurors Briselē) (C‑627/19 PPU, EU:C:2019:1079, 38. punkts). Šajā ziņā ir tikuši izteikti iebildumi – skat. it īpaši Glerum, V., un Kijlstra, H., minēts iepriekš, 129. un 130. lpp.
13      Par iemesliem, kas liecina pret to, lai tiktu ieviesta izpildes tiesu iestādes veikta samērīguma pārbaude, skat. it īpaši Weyembergh, A., Armada, I., un Brière, C., “Annex I – Critical Assessment of the Existing European Arrest Warrant Framework Decision”, Revising the European Arrest Warrant, Euroean Added Value Assessment accompanying the European Parliament’s Legislative own‑Initiative Report, European Parliamentary Reasearch Service, pieejams tīmekļvietnē: https://www.europarl.europa.eu/thinktank/lv/document/IPOL-JOIN_ET(2013)510979, it īpaši 37. lpp. Autores norāda, ka mērķis vienkāršot un paātrināt nodošanas procedūras nozīmē, ka lielākā daļa pārbaužu, it īpaši tā, kas attiecas uz Eiropas apcietināšanas ordera samērīgumu, tiek veiktas izsniegšanas dalībvalstī un ka izpildes tiesu iestāde tām uzticas. Turklāt šīs iestādes veiktu samērīguma pārbaudi būtu grūti pieņemt, jo runa ir par daļēji subjektīvu vērtējumu, kas lielā mērā ir atkarīgs no lietas faktiem un apstākļiem, kā arī no izsniegšanas dalībvalsts krimināltiesību politikas. Šāda pārbaude nozīmētu, ka izpildes tiesu iestādei ir jābūt noteiktām zināšanām par šīs dalībvalsts krimināltiesību sistēmu. Ņemot to vērā, jāuzsver, ka rīcības brīvība, kas ir izpildes tiesu iestādei saistībā ar fakultatīvas neizpildes pamatiem, ļauj tai zināmā mērā ņemt vērā samērīguma principu.
14      Skat. 2023. gada rokasgrāmatu (5.8. punkts “Proporcionalitāte [Samērīgums] – izpildes dalībvalsts funkcija”, 57. lpp.). Šajā pašā nozīmē skat. arī Parlamenta rezolūciju, kura minēta šo secinājumu 7. zemsvītras piezīmē un kuras pielikumā ir šāds priekšlikums: “Ja izpildiestādei ir iemesls uzskatīt, ka pasākums ir nesamērīgs, izpildiestāde var apspriesties ar izdevējiestādi [par] lēmuma par savstarpēju atzīšanu izpildes nozīmīgumu. Pēc šādas apspriešanās izdevējiestāde var izlemt atsaukt lēmumu par savstarpēju atzīšanu.”
15      Skat. 2023. gada rokasgrāmatu (5.8. punkts “Proporcionalitāte [Samērīgums] – izpildes dalībvalsts funkcija”, 57. lpp.).
16      Turpmāk tekstā – “Harta”.
17      Lai kvalificētu šo gadījumu, ir ticis izmantots termins “retrospective proportionality”: skat. Haggenmüller, S., “The Principle of Proportionality and the European Arrest Warrant”, Oñati Socio‑Legal Series, 3. sēj., Nr. 1, Oñati International Institute for the Sociology of Law (tiešsaistē), 2013, 95.–106. lpp., it īpaši 100. un 101. lpp.
18      OV 2004, L 335, 8. lpp.
19      Tiesas sēdē Rumānijas valdība norādīja, ka DZ bija iesniedzis kasācijas sūdzību un tā tika noraidīta kā nepieņemama.
20      2000. gada 3. augusta Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 362; atkārtoti publicēts 2014. gada 6. marta Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 163.
21      Atbilstoši šī likuma 3. panta 1. punktam “par riska narkotisko vielu ievešanu valstī vai izvešanu no valsts, kā arī par to importu vai eksportu bez tiesībām to darīt soda ar brīvības atņemšanu uz laiku no 3 līdz 10 gadiem un ar aizliegumu”. Šī panta 2. punktā noteikts, ka tad, “ja 1. punktā minētās darbības attiecas uz augsta riska narkotiskajām vielām, soda ar brīvības atņemšanu uz laiku no 7 līdz 15 gadiem un ar aizliegumu”.
22      Saskaņā ar šo tiesību normu “līdzizdarītāji ir personas, kas tieši izdara to pašu krimināllikumā paredzēto nodarījumu”.
23      Atbilstoši šai tiesību normai “ikviena dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka ikvienā no turpmāk norādītajiem gadījumiem par 2. panta 1. punkta a), b) un c) apakšpunktā minētajiem likumpārkāpumiem (piemēram, narkotisko vielu imports) ir paredzēts kriminālsods, kas paredz brīvības atņemšanu, kuras maksimālais termiņš ir vismaz 5 līdz 10 gadi: [..] likumpārkāpums ir vai nu saistīts ar tādām narkotiskajām vielām, kas nodara vislielāko kaitējumu veselībai, vai arī tā sekas ir būtisks kaitējums vairāku personu veselībai”.
24      Rakstveida apsvērumu 9. punktā Rumānijas valdība tomēr norāda, ka “apgalvojumus par narkotisko vielu medicīnisko mērķi ir pārbaudījusi pirmās instances tiesa, kura, izvērtējusi [DZ] laulātās medicīnisko vēsturi un viņai izrakstīto zāļu sastāvu, secināja, ka tie ir nepatiesi”.
25      Iesniedzējtiesa precizē, ka saskaņā ar Likumu Nr. 143/2000 tiesa brīvības atņemšanas sodu izpildi var aizstāt ar nosacītu sodu tikai attiecībā uz sodiem, kas nepārsniedz trīs gadus.
26      C‑168/21, turpmāk tekstā – “spriedums Procureur général près la cour d’appel d’Angers”, EU:C:2022:558.
27      Skat. it īpaši spriedumu, 2025. gada 4. septembris, C.J. (Soda izpilde saskaņā ar EAO) (C‑305/22, turpmāk tekstā – “spriedums C.J.”, EU:C:2025:665, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
28      Skat. it īpaši spriedumu
C.J. (40. punkts un tajā minētā judikatūra).
29      Skat. it īpaši spriedumu C.J.(41. punkts un tajā minētā judikatūra).
30      Skat. spriedumu C.J.(42. punkts).
31      Skat. spriedumu Procureur général près la cour d’appel d’Angers (63. punkts un rezolutīvās daļas 2. punkts).
32      Skat. spriedumu Procureur général près la cour d’appel d’Angers (64. punkts).
33      Skat. spriedumu Procureur général près la cour d’appel d’Angers (65. punkts).
34      Skat. spriedumu Procureur général près la cour d’appel d’Angers (66. punkts).
35      Skat. spriedumu Procureur général près la cour d’appel d’Angers (67. punkts).
36      Skat. spriedumu Procureur général près la cour d’appel d’Angers (68. punkts).
37      Kā norāda Helenius, D., minēts iepriekš, “savstarpējās atzīšanas princips [..] nozīmē, ka izpildes dalībvalstij jāpieņem [..] atšķirības sodu līmeņos” (368. lpp.) (brīvs tulkojums).
38      Šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 2003. gada 11. februāris, Gözütok un Brügge (C‑187/01 un C‑385/01, EU:C:2003:87, 33. punkts), un 2018. gada 23. janvāris, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, 52. punkts). Pēdējā minētajā spriedumā Tiesa nosprieda, ka izpildes tiesu iestādes vērtējums par to, vai ir izpildīti papildu nosacījumi, kas izpildes dalībvalsts tiesībās ir konkrēti izvirzīti nepilngadīgas personas kriminālvajāšanai vai iespējamai notiesāšanai, patiesībā varētu izraisīt to, ka faktiski
tiek pārskatīts pēc būtības tas vērtējums, kas jau ir veikts saistībā ar izsniegšanas dalībvalstī pieņemto tiesas nolēmumu, kurš ir Eiropas apcietināšanas ordera pamatā. Šāda pārskatīšana pārkāptu savstarpējās atzīšanas principu un liegtu tam jebkādu lietderīgo iedarbību. Tālab šis princips neļauj izpildes tiesu iestādei ar savu vērtējumu par tās nepilngadīgās personas kriminālatbildību, uz kuru attiecas Eiropas apcietināšanas orderis, aizstāt vērtējumu, kas izsniegšanas dalībvalstī jau ir ticis veikts saistībā ar tiesas nolēmumu, uz kuru balstīts šis orderis (52. punkts).
39      Skat. Lenaerts, K., “The Principle of Mutual recognition in the Area of Freedom, Security and Justice”, runa, kas teikta Fourth Annual Sir Jeremy Lever Lecture Oksfordas Universitātē 2015. gada 30. janvārī, it īpaši 12. lpp.
40      Skat. Haggenmüller, S., minēts iepriekš, it īpaši 100. un 101. lpp. Autore citē High Court of Justice (England & Wales) (Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Apvienotā Karaliste) 2009. gada 28. oktobra nolēmumu Nr. 2879 Sandru pret Rumānijas valdību par izdošanu, kas bija balstīta uz to, ka apsūdzētajam Rumānijā bija piespriests brīvības atņemšanas sods uz trim gadiem par desmit cāļu zādzību un nogalināšanu. Šajā nolēmumā Lord Justice Elias norāda, ka “atbilstošais sods daļēji ir atkarīgs no kultūras [..]. Piemēram, šajā lietā var būt tā, ka Rumānijas tiesas pret lopu zādzību un to vēlāku nogalināšanu izturas daudz bargāk, nekā to parasti darītu Anglijas tiesas. Ja sods tiek uzskatīts par pārāk bargu, risinājums ir tā apstrīdēšana Rumānijā” (14. un 15. punkts).
41      Kā piemēru tam, ka Tiesa ņem vērā nozīmi, kāda dalībvalstī var būt cīņai pret konkrētu noziedzīgu nodarījumu kategoriju, skat. 2023. gada 4. maija spriedumu Agenția Națională de Integritate (C‑40/21, EU:C:2023:367, 60.–66. punkts). Rakstveida apsvērumu 80. punktā Rumānijas valdība skaidro, ka, “ņemot vērā narkotisko vielu nelikumīgās tirdzniecības apjomu un narkotisko vielu lietošanas postošo ietekmi it īpaši jauniešu un pusaudžu vidū, par noziedzīgo nodarījumu – “augsta riska” narkotisko vielu ievešanu valstī – brīvības atņemšanas sodu apmēri tika paaugstināti 2023. gadā. Iepriekš tie
bija no 7 līdz 15 gadiem, savukārt tagad no 10 līdz 20 gadiem”. Šai krimināltiesību politikai, kas balstīta uz konstatējumu par narkotisko vielu tirgoņu un narkotisko vielu lietotāju skaita pieaugumu, ir mērķis stingri apkarot “ārkārtīgi augsto sociālo apdraudējumu”, ko rada narkotisko vielu lietošana (piemēram, smagi ceļu satiksmes negadījumi), lai novērstu šo apdraudējumu un aizsargātu cilvēku dzīvību un veselību (81. punkts).
42      Skat. spriedumu, 2007. gada 3. maijs, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, 52., 53. un 59. punkts).
43      Šo secinājumu 40. zemsvītras piezīmē minētajā High Court of Justice (England & Wales) (Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Apvienotā Karaliste) nolēmumā Lord Justice Elias norāda, ka, “ciktāl tas liek mūsu tiesām apšaubīt vai pārbaudīt ārvalsts tiesas piespriestā soda pamatotību, tas nozīmē, ka tām tiek prasīts pildīt funkcijas, kurām tās nav gatavas. [..] Mūsu tiesām ir ierobežota informācija par faktoriem, kuri ārvalsts tiesai ir likuši piespriest konkrēto sodu” (14. punkts).
44      Tāpat jāpiemin fakts, ka Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanas tiesu iestādei nav tiesību piedalīties kā dalībniecei izpildes tiesu iestādes vadītā procedūrā saistībā ar šī apcietināšanas ordera izpildi: skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Breian (C‑318/24 PPU, turpmāk tekstā – “spriedums Breian”, EU:C:2024:658, 96. punkts).
45      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Alchaster (C‑202/24, turpmāk tekstā – “spriedums Alchaster”, EU:C:2024:649, 49. punkts). Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka situācija, kurā DZ tika piespriests sods, neietilpst Pamatlēmuma 2004/757 piemērošanas jomā. Šajā ziņā atgādināšu, ka atbilstoši šī pamatlēmuma 2. panta 2. punktam “šis pamatlēmums neattiecas uz” tādām darbībām kā narkotisko vielu imports, “ja personas, kas veic attiecīgās darbības, to dara vienīgi savam personiskam patēriņam, kā tas definēts attiecīgās valsts tiesību aktos”. Tomēr attiecībā uz šo aspektu skat. 2020. gada 11. jūnija spriedumu Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), kurā Tiesa atzina savu kompetenci atbildēt uz prejudiciālajiem jautājumiem par Pamatlēmuma 2004/757 4. panta 2. punkta a) apakšpunktu kopsakarā ar 2. panta 1. punkta c) apakšpunktu, kā arī Hartas 20., 21. un 49. pantu, jo valsts likumdevējs bija izvēlējies piemērot atbildību pastiprinošu apstākli “liela daudzuma narkotisko vielu” Pamatlēmuma 2004/757 4. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē glabāšanas gadījumā rīcībai, kas neietilpst šī pamatlēmuma piemērošanas jomā, proti, narkotisko vielu glabāšanai tikai personiskam patēriņam.
46      Skat. it īpaši spriedumu, 2023. gada 19. oktobris, G. ST. T. (Soda samērīgums pārkāpuma gadījumā) (C‑655/21, turpmāk tekstā – “spriedums G. ST. T.”,
EU:C:2023:791, 62. punkts).
47      Skat. it īpaši spriedumus G. ST. T. (65. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2025. gada 3. jūlijs, Beach and bar management (C‑733/23, turpmāk tekstā – “spriedums Beach and bar management”, EU:C:2025:515, 48. punkts).
48      Šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus G. ST. T. (67. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī Beach and bar management (49. punkts).
49      Skat. it īpaši spriedumus G. ST. T. (68. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī Beach and bar management (50. punkts).
50      Runa bija par Tirdzniecības un sadarbības nolīgumu starp Eiropas Savienību un Eiropas Atomenerģijas kopienu, no vienas puses, un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti, no otras puses (OV 2021, L 149, 10. lpp.).
51      Skat. spriedumu Alchaster (49.–51. punkts).
52      Skat. it īpaši spriedumu Alchaster (52. punkts un tajā minētā judikatūra).
53      Skat. it īpaši spriedumu Alchaster (53. punkts un tajā minētā judikatūra).
54      Skat. it īpaši spriedumu Alchaster (54. punkts un tajā minētā judikatūra).
55      Skat. it īpaši spriedumu Alchaster (56. punkts un tajā minētā judikatūra).
56      Skat. it īpaši spriedumu Alchaster (57. punkts un tajā minētā judikatūra).
57      Skat. it īpaši spriedumu Alchaster (58. punkts un tajā minētā judikatūra).
58      Skat. it īpaši spriedumu Alchaster (59. punkts un tajā minētā judikatūra).
59      Skat. it īpaši spriedumu Alchaster (60. punkts un tajā minētā judikatūra).
60      C‑158/21, EU:C:2022:573.
61      Skat. manus secinājumus lietā Puig Gordi u.c. (C‑158/21, EU:C:2022:573, 85. punkts).
62      Skat. spriedumu, 2023. gada 18. aprīlis, E. D. L. (Uz slimību balstīts atteikuma pamats) (C‑699/21, EU:C:2023:295).
63      Skat. spriedumu, 2023. gada 18. aprīlis, E. D. L. (Uz slimību balstīts atteikuma pamats) (C‑699/21, EU:C:2023:295, 40., 42. un 50. punkts).
64      Pēc analoģijas skat. spriedumu Puig Gordi u.c. (111. punkts).
65      Pēc analoģijas skat. spriedumu Puig Gordi u.c. (114. punkts).
66      Skat. it īpaši spriedumu Breian (32. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 52. punkts).
67      Skat. spriedumu Puig Gordi u.c. (115. punkts).
68      Skat. it īpaši spriedumu Puig Gordi u.c. (116. punkts un tajā minētā judikatūra).
69      Jānorāda, ka, runājot par noziedzīgu nodarījumu, kurš ietilpst Pamatlēmuma 2004/757 piemērošanas jomā, nepieciešamā soda individualizācija izriet no paša pamatlēmuma teksta. Proti, šī pamatlēmuma 5. apsvērumā norādīts, ka, “nosakot sodu barguma pakāpi, būtu jāņem vērā tādi fakti kā tirgoto narkotiku daudzums un veids un tas, vai likumpārkāpums izdarīts, darbojoties noziedzīgā organizācijā”.
70      C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, 139. punkts.
71      Skat. manus secinājumus lietā AV (Spriedums, ar ko nosaka kumulatīvu sodu) (C‑221/19, EU:C:2020:815, 35. punkts). Skat. arī. Pradel, J., “Du Principe de Proportionnalité en Droit Pénal”, Cahiers de Droit, 60. sēj., Nr. 4, Université Laval, Kvebeka, 2019, 1129.–1150. lpp., kurš norāda, ka “samērīguma pārbaudi veic, pamatojoties uz pamatojuma pārbaudi”, un ka “samērīgums, smagums, pamatojums un individualizācija veido nedalāmu un pamatotu ansambli” (1149. lpp.). Turklāt ir ticis norādīts, ka “mūsdienās tiesas uzdevums personalizēt un norādīt pamatojumu, pildot savus pienākumus, turpina attīstīties. Tiesai samērīgums noteikti ir viens no efektīvākajiem veidiem, lai rastu savu vietu [..] “starp likumu un taisnīgumu””: skat. Saenko, L., “De la proportionnalité de la peine encourue”, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Isīlemulino, 2017. gada 24. oktobris, Nr. 36, 73.–76. lpp., it īpaši 73. lpp. Skat. arī Daubigney, M.‑C., un Lavielle, B., “La motivation de la proportionnalité de l’infraction et de la peine dans le jugement pénal”, Revue Justice Actualités, Nr. 24, École Nationale de la Magistrature, Bordo, 2020, 117.–127. lpp.
72      Pēc analoģijas skat. spriedumu Puig Gordi u.c. (107. un 133. punkts).
73      Pamattiesību pārkāpuma risks
jānovērtē izpildes tiesu iestādei, ņemot vērā Savienības tiesībās garantēto šo tiesību aizsardzības standartu: skat. it īpaši spriedumu, 2023. gada 21. decembris, GN (Uz bērna labākajām interesēm balstīts atteikuma pamats) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
74      Pēc analoģijas skat. spriedumu Breian (122. punkts).
75      Šis pamatlēmums tika pieņemts, it īpaši pamatojoties uz LES 31. panta 1. punkta e) apakšpunktu, kurā it īpaši bija paredzēts, ka kopīga rīcība attiecībā uz tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās pakāpeniski paredz pasākumus, kas nosaka minimālus standartus attiecībā uz noziedzīgu darbību elementiem un sodiem, ko piemēro tādās jomās kā nelikumīga narkotisko vielu tirdzniecība.
76      Skat. spriedumu, 2020. gada 11. jūnijs, Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), atbilstoši kuram no šīm tiesību normām izriet, ka dalībvalstis var brīvi noteikt, ka liela daudzuma narkotisko vielu glabāšana personiskam patēriņam ir smagāks noziedzīgs nodarījums (37. punkts). Rumānijas valdība rakstveida apsvērumu 76. punktā norāda, ka Rumānijas tiesībās noziedzīga nodarījuma atbildību pastiprinošo raksturu nosaka narkotisko vielu veida (“augsta riska”) kritērijs. Šajā gadījumā krimināltiesību sistēma, kura izraisīja to, ka DZ tika piespriests brīvības atņemšanas sods uz septiņiem gadiem, manuprāt, ir tādas krimināltiesību politikas izpausme, kuras mērķis ir ļoti bargi sodīt Rumānijā par noziedzīgu nodarījumu, kas izpaužas kā “riska un augsta riska” narkotisko vielu ievešana šajā dalībvalstī, un to pašu par sevi manā ieskatā nevar apstrīdēt, īstenojot nodošanas mehānismu.
77      Parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī. Šajā ziņā skat. Simon, A., “La disproportion de la répression pénale devant la Cour européenne des droits de l’Homme”, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Isīlemulino, Nr. 36, 2017. gada 24. oktobris, 64.–67. lpp. Skat. it īpaši ECT spriedumus, 2008. gada 12. februāris, Kafkaris pret Kipru (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604); 2013. gada 9. jūlijs, Vinter u.c. pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:2013:0709JUD006606909); 2014. gada 4. septembris, Trabelsi pret Beļģiju (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010), un 2023. gada 29. jūnijs, Bijan Balahan pret Zviedriju (CE:ECHR:2023:0629JUD000983922). Kā Eiropas Cilvēktiesību tiesa norādījusi 2014. gada 4. septembra spriedumā
Trabelsi
pret Beļģiju (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010), ar Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 3. pantu ir tostarp aizliegts, ka mūža ieslodzījums de iure vai de facto nav mīkstināms (113. punkts). Šī Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra atspoguļojas Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 2. punktā, kurā paredzēts, ka tad, ja par nodarījumu, uz kura pamata Eiropas apcietināšanas orderis ir izsniegts, ir paredzēts brīvības atņemšanas sods vai piespiedu līdzeklis uz mūžu, minētā apcietināšanas ordera izpildi var pakļaut nosacījumam, ka izsniegšanas dalībvalsts tiesību sistēma paredz noteikumus, kas ļauj pārskatīt noteikto sodu vai līdzekli pēc pieprasījuma vai vēlākais pēc 20 gadiem vai kas ļauj piemērot apžēlošanas pasākumus, kurus saskaņā ar izsniegšanas dalībvalsts tiesībām vai praksi personai ir tiesības lūgt ar mērķi neizpildīt šādu sodu vai līdzekli.
78      Atbilstoši šai tiesību normai tiesiski atbildību mīkstinoši apstākļi var būt šādas situācijas: nodarījuma izdarītāja centieni novērst vai mazināt nodarījuma sekas (šī punkta a) apakšpunkts) un ar izdarīto nodarījumu saistīti apstākļi, kas mazina tā smagumu vai mazina pārkāpuma izdarītāja radīto apdraudējumu (šī punkta b) apakšpunkts).
79      Skat. Rumānijas valdības rakstveida apsvērumu 85. punktu.
80      Turpat. Rakstveida apsvērumu 11. punktā Rumānijas valdība norāda, ka pirmās instances tiesa DZ laulātajai piesprieda mazāku sodu, jo viņa atzina izdarītos nodarījumus.
81      Skat. Rumānijas valdības rakstveida apsvērumu 85. punktu.
82      Kā norāda Rumānijas valdība rakstveida apsvērumu 86. punktā, atbilstoši Kriminālkodeksa 91. panta d) punktam lēmumu par nosacītu sodu pieņem tiesa, kurai jāizvērtē, “ņemot vērā likumpārkāpēja personu, viņa rīcību pirms noziedzīgā nodarījuma izdarīšanas, likumpārkāpēja centienus likvidēt vai mīkstināt noziedzīgā nodarījuma sekas, kā arī viņa iespējas laboties [..], vai soda piespriešana ir pietiekama un pat bez tā izpildes notiesātais vairs neizdarīs citus noziedzīgus nodarījumus”.
83      Šajā ziņā skat. it īpaši spriedumu Beach and bar management (50. punkts un tajā minētā judikatūra).
84      Šķiet, ka šī iespēja neaprobežojas ar gadījumiem, kad ir ārkārtēji vai vairāki atbildību mīkstinoši apstākļi, pretēji tam, kā tas bija lietā, kurā tika pasludināts spriedums G. ST. T. (85. punkts).
85      Skat. it īpaši spriedumu Breian (109. punkts).
86      Pēc analoģijas skat. spriedumu Breian (122. punkts). Turklāt informācija, ko izpildes tiesu iestāde ir tiesīga lūgt, var attiekties gan uz tās pārbaudes pirmo, gan otro posmu, kas šai iestādei
jāveic. Tomēr minētā iestāde nevar lūgt izsniegšanas tiesu iestādei informāciju tikai par šīs pārbaudes otro posmu, ja tā uzskata, ka nav pierādīts, ka pastāvētu sistēmiskas vai vispārējas nepilnības vai tādas nepilnības, kas ietekmē objektīvi identificējamu personu grupu, pie kuras pieder attiecīgā persona: skat. it īpaši spriedumu, 2023. gada 21. decembris, GN (Uz bērna labākajām interesēm balstīts atteikuma pamats) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
87      It īpaši ir domāti noteikumi par pirmstermiņa atbrīvošanu, kas zināmā mērā var atsvērt piespriestā soda bardzību.