62006CC0306
ĢENERĀLADVOKĀTA M. POJAREŠA MADURU [M. POIARES MADURO] SECINĀJUMI
sniegti 2007. gada 18. oktobrī (
1
)
Lieta C-306/06
01051 Telecom GmbH
pret
Deutsche Telekom AG
“Direktīva 2000/35/EK — Maksājumu kavējumu novēršana komercdarījumos — 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) daļa — Maksājumu kavējums — Bankas pārskaitījums — Datums, kurā maksājums uzskatāms par veiktu”
1.
Šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Oberlandesgericht Köln [Ķelnes Augstākā tiesa] (Vācija) lūdz Tiesai sniegt Parlamenta un Padomes 2000. gada 29. jūnija Direktīvas 2000/35/EK par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos (
2
) 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) daļas interpretāciju.
2.
Būtībā Tiesai tiek jautāts, vai iepriekš minētā norma, saskaņā ar kuru dažādu valodu redakcijās, tostarp vācu valodā, kreditoram ir tiesības uz kavējuma naudu, kad “viņš nav saņēmis attiecīgo summu laikā, ja vien debitors [parādnieks] ir atbildīgs par nokavējumu”, paredz, ka gadījumā, kad maksājums notiek bankas pārskaitījuma veidā, maksājamajai summai ir jābūt laicīgi ieskaitītai kreditora kontā, vai arī, lai apturētu kavējuma naudu, pietiek ar to, ka rīkojums bankai veikt pārskaitījumu tiek iesniegts laikā.
3.
Jāprecizē, ka, kaut arī šis jautājums var pārsteigt tādu dažu valodu redakcijās (
3
), kurās nav atsauces uz attiecīgās summas saņemšanu laikā, tomēr tas nemazina šīs lietas centrālo jautājumu, kas ir — risku sadalījums starp kreditoru un parādnieku, kad parādnieks nav tieši vainojams maksājuma kavējumā.
I — Pamata prāva, atbilstošās tiesību normas un prejudiciālais jautājums
4.
Pamata lieta ir starp 01051 Telecom GmbH (turpmāk tekstā — “prasītāja”) un Deutsche Telekom AG (turpmāk tekstā — “Deutsche Telekom”) par kavējuma naudas samaksu. Abas šīs sabiedrības sniedz telekomunikāciju pakalpojumus sabiedrībai un tīkla lietotājiem. Papildus Deutsche Telekom citiem operatoriem, kā, piemēram, prasītājai, sniedz rēķinu izrakstīšanas pakalpojumus.
5.
Kopš 1998. gada abus operatorus saista starpsavienojuma līgums, saskaņā ar kuru puses viena otrai izraksta rēķinus par pakalpojumiem, kas sniegti šī līguma ietvaros, un uz tā pamata aprēķina maksājamās summas. Šis līgums ir vairākkārt grozīts. Pēdējais grozījums, kas ir pieņemts 2002. gada 26. jūnijā, 17.5. punktā par maksājumu kavējumiem paredz:
“Ja vien iepriekš nav saņemta brīdinājuma vēstule, tiek uzskatīts, ka nokavējums iestājas pēc 30 dienām pēc rēķina izrakstīšanas un saņemšanas.”
6.
Turklāt 2001. gadā puses ir noslēgušas līgumu par rēķinu izrakstīšanu un parādu iekasēšanu, kura 8. punktā ir paredzēts, ka:
“Līgumslēdzējs partneris kalendārā mēneša 15. datumā vai pēdējā mēneša dienā var pieprasīt no Deutsche Telekom neto summas, kuru rēķinus tā atzīst, un PVN par Deutsche Telekom saņemtajiem pakalpojumiem. Rēķinā minētā summa ir jāieskaita rēķinā minētajā kontā vai jākompensē vēlākais 30 dienu laikā pēc rēķina saņemšanas.”
7.
Prasītāja sabiedrība apgalvo, ka starpsavienojuma līgumam ir jāpiemēro iepriekš minētais līguma par rēķinu izrakstīšanu un parādu iekasēšanu noteikums, līdz ar ko maksājumu kavējuma novēršana vai izbeigšana starp citiem nosacījumiem ir atkarīga no rēķinā minētās summas saņemšanas un uzrādīšanās kontā. Tādējādi tā uzskatīja, ka tai ir tiesības no Deutsche Telekom pieprasīt kavējuma naudu par summas daļu, kas atlika pēc ieskaita, ko tā piemēroja, kad trīsdesmitajā dienā pēc rēķina saņemšanas tās kontā netika saņemta visa maksājamā summa.
8.
Prasītāja turpretim uzskata, ka minētā vienošanās nav jāpiemēro. Tā apgalvo, ka tā jau ir samaksājusi summas sakarā ar starpsavienojuma līgumu, laicīgi iesniedzot bankā rīkojumus veikt pārskaitījumu, ko tā bija saņēmusi.
9.
Pirmās instances tiesa un apelācijas tiesa vienprātīgi izslēdza līguma par rēķinu izrakstīšanu un parādu iekasēšanu piemērošanu starpsavienojuma līgumam. Šādos apstākļos un starpsavienojuma līgumā nepastāvot precizējumam par brīdi, no kura ir aprēķināma kavējuma nauda samaksas ar pārskaitījumu gadījumā, ir piemērojamas valsts tiesības.
10.
Vācijas Civilkodeksa (Bürgerliches Gesetzbuch, turpmāk tekstā — “BGB”) 269. pantā ir noteikts, ka:
“1.   Ja pakalpojuma izpildes vieta nav ne noteikta, ne arī nosakāma atbilstoši apstākļiem un it īpaši saistības veidam, pakalpojuma izpildei ir jānotiek vietā, kur atradās parādnieka dzīvesvieta parāda rašanās brīdī.
2.   Ja saistība ir radusies sakarā ar parādnieka tirdzniecības vai ražošanas darbību un ja tā tirdzniecības vai ražošanas uzņēmums neatrodas tā dzīvesvietā, tad šo vietu aizstāj uzņēmuma atrašanās vieta.
3.   Tikai tas, ka parādnieks ir apņēmies segt piegādes izdevumus, neļauj uzskatīt, ka piegādes vietai ir jāatbilst pakalpojuma izpildes vietai.”
11.
BGB 270. panta redakcija ir šāda:
“1.   Šaubu gadījumā parādniekam, pašam uzņemoties visu risku un sedzot izdevumus, ir jānogādā nauda kreditora dzīvesvietā.
2.   Ja saistība ir radusies sakarā ar kreditora tirdzniecības vai ražošanas darbību un ja tā tirdzniecības vai ražošanas uzņēmums neatrodas tā dzīvesvietā, tad šo vietu aizstāj uzņēmuma atrašanās vieta.
3.   Ja sakarā ar kreditora dzīvesvietas vai tā tirdzniecības vai ražošanas uzņēmuma atrašanās vietas maiņu pēc parāda rašanās brīža nosūtīšanas izmaksas un risks pieaug, kreditoram ir jāuzņemas izdevumu pieaugums pirmajā gadījumā un risks — otrajā.
4.   Noteikumi par pakalpojuma izpildes vietu netiek grozīti.”
12.
Caur judikatūru un valsts tiesību doktrīnu no šiem pantiem izriet, ka, veicot samaksu ar pārskaitījumu, kā tas ir šajā gadījumā, tiek uzskatīts, ka samaksa ir veikta laikā, ja i) parādnieks ir iesniedzis rīkojumu veikt pārskaitījumu finanšu iestādei pirms termiņa beigām, ii) parādniekam ir pietiekams naudas līdzekļu segums kontā un iii) parādnieka finanšu iestāde pieņem rīkojumu veikt pārskaitījumu. Citiem vārdiem, nav vajadzīgs, lai summa tiktu fiziski ieskaitīta kreditora kontā, lai maksājums būtu īstenots.
13.
Visbeidzot, BGB 286. pantā redakcijā, kas grozīta, lai transponētu Direktīvu 2000/35, paredzēts:
“Ja parādnieks nepilda savus pienākumus pēc kreditora atgādinājuma, kas sagatavots pēc termiņa iestāšanās, ir uzskatāms, ka tas ir saņēmis brīdinājuma vēstuli šī atgādinājuma veidā. Prasības iesniegšana, lai panāktu pakalpojuma izpildi, un rīkojuma veikt samaksu paziņošana attiecīgā procesa ietvaros ir pielīdzināma atgādinājumam.
2.   Atgādinājums nav vajadzīgs, ja
i)
pakalpojuma izpildes datums ir noteikts pēc kalendāra,
ii)
pirms pakalpojuma izpildes bija jānotiek precīzi paredzētam notikumam un pakalpojuma izpildei ir bijis paredzēts atbilstošs laika posms, līdz ar ko pakalpojuma izpildes datumu ir iespējams aprēķināt pēc kalendāra,
iii)
parādnieks nopietni un galīgi atsakās pildīt savus pienākumus,
iv)
ir uzskatāms, ka ir noticis tūlītējs brīdinājums īpašu apsvērumu dēļ un ievērojot abu pušu intereses.
3.   Ir uzskatāms, ka parādnieks ir ticis brīdināts pēc 30 dienām pēc termiņa iestāšanās un rēķina saņemšanas vai līdzīga samaksas lūguma, ja viņš nav maksājis iepriekš; tas attiecas uz gadījumiem, kad parādnieks ir patērētājs, tikai tad, ja rēķinā vai lūgumā veikt samaksu ir skaidra atsauce uz šādām sekām. Ja nav zināms rēķina vai lūgumā veikt samaksu datums, ir uzskatāms, ka parādnieks, ja viņš nav patērētājs, ir ticis brīdināts pēc 30 dienām pēc termiņa iestāšanās un pakalpojuma saņemšanas.
4.   Nav uzskatāms, ka parādnieks ir ticis brīdināts, tik ilgi, kamēr pakalpojuma izpilde nav notikusi sakarā ar apstākli, kas nav viņa varā.”
14.
Transponētās Direktīvas 2000/35 par maksājumu kavējumiem 3. pantā cita starpā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka:
a)
procenti saskaņā ar d) apakšpunktu ir maksājami no dienas, kas seko līgumā noteiktajai maksājumu dienai vai maksājumu laika beigu dienai;
b)
ja maksājumu diena vai maksājumu laika beigu diena līgumā nav noteikta, procenti ir maksājami automātiski bez vajadzības atgādināt:
i)
30 dienas pēc tam, kad debitors [parādnieks] saņēmis faktūrrēķinu vai līdzvērtīgu maksājuma pieprasījumu; vai
ii)
ja faktūrrēķina vai līdzvērtīga maksājuma pieprasījuma saņemšanas diena ir neskaidra — 30 dienas pēc preču vai pakalpojumu saņemšanas dienas; vai
iii)
ja debitors [parādnieks] saņem faktūrrēķinu vai līdzvērtīgu maksājuma pieprasījumu agrāk nekā preces vai pakalpojumus — 30 dienas pēc preču vai pakalpojumu saņemšanas; vai
iv)
ja pieņemšanas vai pārbaudes procedūra, ar kuru ir jāpārbauda preču vai pakalpojumu atbilstība līgumam, ir paredzēta ar likumu vai līgumā un ja debitors [parādnieks] saņem faktūrrēķinu vai līdzvērtīgu maksājuma pieprasījumu agrāk vai dienā, kad notiek šāda pieņemšana vai pārbaude — 30 dienas pēc šīs dienas;
c)
kreditoram ir tiesības uz procentiem par kavētu maksājumu tādā mērā, kā:
i)
viņš ir izpildījis savas līgumsaistības un juridiskos pienākumus; un
ii)
viņš nav saņēmis attiecīgo summu laikā, ja vien debitors [parādnieks] ir atbildīgs par nokavējumu;
[..].”
15.
Landgericht Bonn [Bonnas Apgabaltiesa] daļēji atzina sabiedrības 01051 Telecom prasību, uzskatot, ka Direktīvas 2000/35 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) daļa, atbilstoši kurai kreditoram ir tiesības par kavētu maksājumu saņemt kavējuma naudu, ja viņš nav saņēmis attiecīgo summu laikā, liek uzskatīt, ka maksājamās summas novēlota saņemšana izraisa kavējuma naudas rašanos, pat ja maksājums ir veikts laikā.
16.
Apelācijas tiesvedībā Oberlandesgericht Köln, norādot, ka Direktīva 2000/35 varētu tikt piesaukta, lai aizpildītu starpsavienojuma līguma robus šajā sakarā, uzskatīja, ka Direktīvas 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) daļa varētu arī atbilst dominējošai interpretācijai Vācijas tiesībās, ka maksājuma ar bankas pārskaitījumu gadījumā ir svarīgs maksājuma izpildes nokavējums, nevis novēlota summas saņemšana. Iepriekš minētais pants, precizējot, ka kavējuma nauda pienākas, ja “debitors [parādnieks] ir atbildīgs par nokavējumu”, pēc iesniedzējtiesas domām, pierāda, ka var uzskatīt, ka kreditors ir “saņēmis” laikā pat nokavētu maksājumu, ja parādnieks ir veicis visu nepieciešamo, lai summa tiktu pārsūtīta laikā.
17.
Tomēr iesniedzējtiesa atzīst, ka attiecīgās normas interpretācija nav viennozīmīga. It īpaši, vācu, franču un angļu valodas redakcijās lietotie vārdi “erhalten”, “reçu” un “receveid” varētu liecināt, ka, lai izvairītos no maksājuma kavējuma Direktīvas 2000/35 izpratnē, summai ir jānonāk pie kreditora pirms attiecīgā termiņa beigām.
18.
Šādos apstākļos Oberlandesgericht Köln nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai valsts tiesību noteikums, kas nosaka, ka attiecībā uz maksājumu bankas pārskaitījuma veidā, kas novērš parādnieka nokavējuma iestāšanos vai izbeidz jau iestājušos parādnieka nokavējumu, svarīgs ir nevis summas ieskaitīšanas brīdis kreditora kontā, bet gan brīdis, kad parādnieks ar pietiekošu naudas līdzekļu segumu kontā vai atbilstošu kredīta apjomu dod rīkojumu bankai veikt pārskaitījumu un banka šo rīkojumu pieņem izpildei, ir saderīgs ar [Eiropas] Parlamenta un Padomes 2000. gada 29. jūnija Direktīvas 2000/35/EK par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) daļu?”
II — Juridiskā analīze
19.
Pirms tiek veikta analīze pēc būtības, ir jāaplūko prejudiciālā jautājuma pieņemamība.
A — Par pieņemamību
20.
Kaut arī pušu apsvērumos nav izvērstas debates par uzdotā prejudiciālā jautājuma nozīmīgumu, tam ir vērts veltīt plašāku izklāstu.
21.
Attiecībā uz strīdu starp privātpersonām ir jāņem vērā fakts, ka atbilstoši pastāvīgajai Tiesas judikatūrai direktīva pati par sevi nevar attiecībās starp privātpersonām radīt tām tiesības un pienākumus (
4
). Tiesa spriedumā lietā QDQ Media (
5
) varēja atgādināt šo principu, atbildot uz prejudiciālo jautājumu par Direktīvas 2000/35 interpretāciju.
22.
Tomēr, ievērojot atbilstošas interpretācijas principu un lojālas sadarbības pienākumu, kas minēts EKL 10. pantā, Tiesa nemainīgi atgādina, ka valsts tiesām tas ir jādara cik vien iespējams attiecīgās direktīvas teksta un mērķa kontekstā, lai sasniegtu tajā paredzēto rezultātu (
6
).
23.
Šo pienākumu pamata lietā neietekmē apstāklis, ka Direktīvas 2000/35 transponēšanas termiņš vēl nebija beidzies faktisko apstākļu norises laikā.
24.
Kopš sprieduma lietā Inter-Environnement Wallonie (
7
), balstoties uz EKL 10. panta otro daļu un EKL 249. pantu, Tiesa uzskata, ka transpozīcijas laikā dalībvalstij ir jāatturas pieņemt normas, kuras būtiski varētu apdraudēt šajā direktīvā paredzēto rezultātu. Tā tas jo īpaši ir šoreiz, kad Tiesai uzdotais jautājums neattiecas uz iespējamu valsts normas nepiemērošanu, bet gan tās interpretāciju, kad tā ir apšaubāma jau attiecīgās valsts tiesību sistēmā. Turklāt Tiesa ir precizējusi, ka:
“sākot ar direktīvas spēkā stāšanās dienu, valsts tiesām cik vien iespējams ir jāatturas interpretēt valsts tiesības tādā veidā, kas pēc transpozīcijas termiņa beigām var nopietni apdraudēt šajā direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanu” (
8
).
25.
Visbeidzot, pamata lietā valsts likumdevējs izvēlējās priekšlaicīgi transponēt Direktīvas 2000/35 noteikumus, pieņemot BGB 286. pantu. Šādos apstākļos tiesa uzskata, ka:
“Arī, piemērojot valsts tiesības, un it īpaši — tiesisko regulējumu, kas ir speciāli pieņemts, lai īstenotu direktīvas prasības, valsts tiesai ir pienākums, izmantojot visas iespējas, interpretēt valsts tiesības, ievērojot direktīvas tekstu un mērķi, lai sasniegtu tajā paredzēto rezultātu un līdz ar to — ievērotu EKL 249. panta trešo daļu.” (
9
)
26.
Šādos apstākļos, interpretējot transponēšanas noteikumus atbilstoši direktīvai (
10
), valsts tiesai ir jāņem vērā tās likumdevēja griba, kas vēlējās realizēt tās ātru transponēšanu. Tā kā BGB 269., 270. un 286. pants var tikt dažādi interpretēts, strīda atrisinājums lielā mērā ir atkarīgs no Tiesas sniegtās Direktīvas par maksājumu kavējumiem 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) daļas interpretācijas, līdz ar ko ir uzskatāms, ka ir konstatēts Tiesai uzdotā jautājuma svarīgums.
B — Par Direktīvas 2000/35 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) daļas interpretāciju
27.
Būtībā Tiesai ir lūgts noteikt, ja ir veikts maksājums bankas pārskaitījuma veidā, tad kura darbība ir jāņem vērā, lai uzskatītu, ka maksājums komercdarījuma ietvaros ir pareizi izpildīts, un līdz ar to nerastos tiesības uz kavējuma naudas iekasēšanu Direktīvas 2000/35 izpratnē.
28.
Prasītāja un Eiropas Kopienu Komisija aizstāv stingru Direktīvas 2000/35 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) daļas interpretāciju, uzskatot, ka šī norma liek parādniekam nodrošināt, ka kreditors laikā var izmantot maksājamo summu. Citiem vārdiem sakot, tikai tas brīdis, kad nauda fiziski ir ieskaitīta kreditora kontā, izbeidz vai novērš kavējuma naudas rašanos.
29.
Ir taisnība, ka minētā panta gramatiskā interpretācija lielākajā daļā valodu redakciju apstiprina šo nostāju, precizējot, ka kreditoram ir tiesības uz kavējuma naudu, ja viņš “nav saņēmis attiecīgo summu laikā”. Kopienas likumdevēja izmantotais formulējums liek uzskatīt, ka attiecīgajai summai ir jābūt ieskaitītai kreditora kontā laikā, lai zustu tiesības uz kavējuma naudu.
30.
Atbalstot šo apgalvojumu, var konstatēt, ka šī prasība pilnībā atbilst mērķim efektīvi aizsargāt kreditoru no maksājumu kavējumiem, kas izriet no Direktīvas 2000/35 septītā, sešpadsmitā, deviņpadsmitā un divdesmitā apsvēruma, jo minētie kavējumi ir “šķērslis iekšējā tirgus pareizai darbībai” (
11
). Sākotnēji gramatiskā un teleoloģiskā interpretācija sakrīt par labu attiecīgās summas faktiskai samaksai tādējādi, ka saņēmējam ir jābūt spējīgam izmantot attiecīgo summu, kas atrodas tā kontā.
31.
Tomēr šāda interpretācija uzliek parādniekam atbildību, kas nav no tā atkarīga. Tā liek parādniekam precīzi paredzēt laiku, kas ir nepieciešams, lai bankas operāciju veiktu dažādas finanšu iestādes. Kaut arī var uzskatīt, ka rīkojuma veikt pārskaitījumu devējam būtu jāuzņemas atbildība par maksājumu kavējumiem, par kuriem ir vainojama tā finanšu iestāde, tomēr tas nav attiecināms uz kavējumiem, ko radījusi kreditora finanšu iestāde vai pat pats kreditors. Turklāt šāda interpretācija ir pretēja interpretācijai, kas paredzēta Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 27. janvāra Direktīvā 97/5/EK par pārrobežu pārskaitījumiem (
12
), atbilstoši kurai maksājuma kavējuma gadījumā kreditors, nevis parādnieks uzņemas atbildību par saņēmēja finanšu iestādi (
13
).
32.
Tomēr risinājums var būt atrodams Tiesas interpretējamā panta otrajā daļā, saskaņā ar kuru kreditoram, kurš nav saņēmis attiecīgo summu laikā, ir tiesības pieprasīt kavējuma naudu, “ja vien debitors [parādnieks] ir atbildīgs par nokavējumu”. Tiesas sēdē Komisija aizstāvēja viedokli, ka 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) daļa būtu interpretējama tādējādi, ka tā paredz principu, ka maksājuma ar bankas pārskaitījumu gadījumā rēķinā minētā summa ir laikā jāieskaita kreditora kontā, lai novērstu vai izbeigtu kavējumu, izņemot gadījumus, kas vēl ir jānosaka, kad maksājuma kavējumā nav vainojams parādnieks. Tomēr šāda interpretācija rada abu 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) daļas teikuma daļu nošķiršanu, kas atstāj neatbildētu jautājumu par apstākļiem, kādos parādnieks nav atbildīgs par kavējumu.
33.
Manuprāt, šāda interpretācija ir noraidāma divu galveno iemeslu dēļ. Pirmkārt un par spīti skaidrajam progresam banku operāciju ātruma un pārredzamības jomā (
14
), pašlaik parādniekam nav iespējams droši noteikt datumu, kad kreditora finanšu iestāde ieskaitīs naudas līdzekļus tā kontā. Līdz ar to prasības, kas var balstīties tikai uz aptuvenu vērtējumu, pārvēršana par principu nozīmētu apdraudēt tiesiskās drošības principu. Vēl jo vairāk, ievērojot kritērijus, kas ir paredzēti, lai noteiktu parādnieka atbildības neesamību, norādītā pieeja var radīt tiesisko nedrošību gan parādniekam, gan kreditoram. Ja parādnieks nevar noteikt brīdi, kad tas ir izpildījis savas saistības, arī kreditoram var nākties uzņemties risku, kuru tas nevar kontrolēt, ja maksājuma kavējumā būs vainojama parādnieka finanšu iestāde.
34.
Otrkārt, minētā interpretācija liek atstāt dalībvalstu vērtējumā apstākļus, kad parādnieks nav atbildīgs par maksājuma kavējumu. Kaut arī izņēmumi ir šauri interpretējami, tas var no jauna radīt atšķirības starp dalībvalstīm, kas ir tieši pretēji Direktīvā 2000/35 paredzētajam saskaņošanas mērķim un var radīt šķērsli kopējā tirgus pareizai darbībai. Kā tas ir norādīts desmitajā apsvērumā: “rastos konkurences traucējumi, ja valsts iekšējos un pārrobežu darījumos piemērotu būtiski atšķirīgus noteikumus”. Tā tas notiktu gadījumā, ja atbrīvošanas no atbildības gadījumi būtu izlemjami valsts tiesībās, kuru regulējums šajā jomā atšķirtos.
35.
Turklāt, kaut arī Direktīva regulāri atsaucas uz valstu tiesībām un tajā paredzētas tikai minimālas prasības cīņā pret maksājumu kavējumiem, 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) daļā nav paredzēta neviena šāda veida atsauce. Gan no Kopienu tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa izriet, ka atbildības jēdziens maksājumu kavējumu jomā ir autonoms Kopienu tiesību jēdziens, kas ir jāinterpretē vienveidīgi (
15
).
36.
Visbeidzot, katram gadījumam atgādināšu, ka Direktīva 2000/35 tika pieņemta, balstoties uz EKL 95. pantu. Līdz ar to galvenais tās mērķis ir dalībvalstu likumdošanu tuvināšana. Šajā sakarā tā paredz atcelt šķēršļus labai iekšējā tirgus darbībai, kas īpaši izriet no atšķirībām starp valstu tiesību sistēmām. Tomēr 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) daļas interpretācija, kas ļautu dalībvalstīm noteikt jēdziena “attiecīgo summu saņemšana laikā” saturu, kā arī gadījumus, kad parādniekam neiestājas atbildība par maksājumu kavējumiem, nozīmētu, kā tas jau tika uzsvērts, no jauna ieviest atšķirības starp valstu tiesiskajiem regulējumiem, ko Kopienu likumdevējs ir tieši vēlējies novērst.
37.
Turklāt arī uzskatīt, ka līdz ar rīkojuma veikt pārskaitījumu, ko ir pieņēmusi parādnieka finanšu iestāde, izpildi parādnieks tiktu atbrīvots no saistībām, neatbilstu Direktīvas mērķiem. Šāda interpretācija nozīmētu atņemt Direktīvai lietderīgo iedarbību. Tās mērķis ir aizliegt “ļaunprātīgi izmantot brīvību slēgt līgumus par ļaunu kreditoram” (
16
). Šādu ļaunprātīgu izmantošanu īpaši raksturo tas, ka tiek “nodrošināta debitoram [parādniekam] papildu likviditāte uz kreditora rēķina” (
17
). Uzskatīt, ka tikai kavējums, iesniedzot rīkojumu veikt pārskaitījumu, nevis kavējums summas saņemšanā rada tiesības uz kavējuma naudu, nozīmētu ļaut parādniekam iesniegt rīkojumu veikt pārskaitījumu tikai pēdējā termiņa dienā, ja tas laikā saņem savas finanšu iestādes piekrišanu. Šāda oportūnistiska rīcība atgādina Direktīvā minēto ļaunprātīgo brīvības slēgt līgumus izmantošanu, nodrošinot parādniekam papildu likviditāti uz kreditora rēķina laikā pirms rīkojuma veikt pārskaitījumu, kas iesniegts termiņa pēdējā dienā, kad atbilstoši Direktīvas redakcijai summai jau būtu jābūt saņemtai šajā dienā (
18
). Man šķiet kļūdains arī Vācijas valdības arguments, ka rīkojuma veikt pārskaitījumu uzskatīšana par samaksu nav pretrunā ar Direktīvas mērķiem. Šī tiesību akta mērķis nav palīdzēt parādniekam, sniedzot tam papildu likviditāti līdz termiņa pēdējai dienai, bet gan nodrošināt, ka kreditors saņem attiecīgo summu laikā.
38.
Turklāt šāda Direktīvas 2000/35 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) daļas izpratne rada kreditoram tiesiskās nedrošības situāciju attiecībā uz tiesību uz kavējuma naudas rašanos. Ja kavējuma nauda automātiski pienākas tad, ja rīkojums veikt pārskaitījumu ir novēloti iesniegts, ir arī vajadzīgs, lai kreditors zinātu datumu, kad rīkojums ir iesniegts maksātāja finanšu iestādei. Lai iegūtu šādas ziņas, kreditoram būtu jāveic nepieciešamie pasākumi, lai tam tiktu izsniegta kopija līgumam, sakarā ar kuru tika pieņemts rīkojums veikt pārskaitījumu, lai pārbaudītu samaksas precīzo datumu. Bez apstākļa, ka šāds apstāklis nedaudz ietekmē kavējuma naudas automātisko raksturu, nav noliedzams, ka tas rada papildu administratīvos izdevumus kreditoram vai arī parādniekam, ja pastāv vienošanās, ka parādnieks nodrošina šādu informāciju, kaut arī Direktīvas 2000/35 mērķis ir novērst administratīvas un finanšu grūtības (
19
).
39.
Tādēļ es aicinu Tiesu meklēt vidusceļu, kas varētu nodrošināt taisnīgu riska sadali starp kreditoru un parādnieku.
40.
Sakarā ar relatīvo pastāvīgumu, ar kuru izteiciens “saņēmis summu” ir izmantots lielākajā daļā Direktīvas 2000/35 valodu redakciju, un tās mērķi, liekas grūti nesaprast šādu prasību tādējādi, ka naudas summai ir jātiek norakstītai no parādnieka konta, lai nonāktu pie kreditora. Tomēr, tā kā Tiesa atbilstoši Direktīvai par pārrobežu pārskaitījumiem un starptautisko privāttiesību praksei pieļauj, ka parādnieks nevar būt atbildīgs par pastāvošajām līgumattiecībām starp kreditoru un tā finanšu iestādi, šķiet pamatoti uzskatīt, ka šis pienākums ir izpildīts, līdzko attiecīgā summa ir nonākusi saņēmēja finanšu iestādē, obligāti nepieprasot, lai tā tiktu ieskaitīta saņēmēja kontā.
41.
Direktīvas 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) daļas otrā daļa atbalsta šādu interpretāciju, paredzot, ka attiecīgās summas nesaņemšanas laikā gadījumā nerodas tiesības uz kavējuma naudu, ja parādnieks nav atbildīgs par termiņa kavējumu. Kaut arī savu līgumattiecību ar finanšu iestādi ietvaros parādnieks var precīzi noteikt datumu, kad maksājums nonāks saņēmēja finanšu iestādē, viņš nevar paredzēt termiņus, kuros finanšu iestāde ieskaitīs summu kreditora kontā.
42.
Šī Direktīvas 2000/35 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) daļas pirmās daļas interpretācija, ievērojot šīs normas otro daļu, ļauj nodrošināt relatīvu tiesisko drošību attiecībās starp kreditoru un parādnieku, parādniekam pastāvot pierādījumiem par datumu, kad tas ir izpildījis savu pienākumu, ievērojot tā līgumu ar savu finanšu iestādi, un kreditoram pastāvot tādam pašam nodrošinājumam no savas finanšu iestādes puses attiecībā uz naudas summas saņemšanu kontā, to attiecībām ar savām attiecīgajām finanšu iestādēm netraucējot attiecībām starp abām pusēm. Manuprāt, piedāvātā interpretācija nodrošina taisnīgu risku sadali atbilstoši kritērijam, kas ņem vērā to līgumslēdzēju pusi, kura var labāk paredzēt un kontrolēt riska iestāšanos.
III — Secinājumi
43.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es iesaku Tiesai atbildēt uz Oberlandesgericht Köln uzdoto prejudiciālo jautājumu šādi:
2000. gada 29. jūnija Direktīvas 2000/35/EK par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) daļa paredz, ka, lai maksājums bankas pārskaitījuma veidā novērstu vai izbeigtu tiesības uz kavējuma naudu, attiecīgajai summai ir laikā jānonāk kreditora finanšu iestādē.
(
1
)	Oriģinālvaloda — franču.
(
2
)	OV L 200, 35. lpp.
(
3
)	Skat. it īpaši portugāļu valodas redakciju, kurā Direktīvas 2000/35 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) daļā ir tikai teikts: “O atraso seja imputável ao devedor”.
(
4
)	Skat. it īpaši 1986. gada 26. februāra spriedumu lietā 152/84 Marshall (Recueil, 723. lpp.), 1990. gada 13. novembra spriedumu lietā C-106/89 Marleasing (Recueil, I-4135. lpp.) un 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C-397/01 līdz C-403/01 Pfeiffer u.c. (Krājums, I-8835. lpp.).
(
5
)	2005. gada 10. marta spriedums lietā C-235/03 (Krājums, I-1937. lpp.).
(
6
)	1984. gada 10. aprīļa spriedums lietā 14/83 von Colson un Kamann (Recueil, 1891. lpp., 26. punkts), iepriekš minētais spriedums lietā Marleasing, 8. punkts; iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Pfeiffer u.c., 113. punkts, un 2006. gada 4. jūlija spriedums lietā C-212/04 Adeneler u.c. (Krājums, I-6057. lpp., 108. punkts).
(
7
)	1997. gada 18. decembra spriedums lietā C-129/96 (Recueil, I-7411. lpp., 50. punkts), ko cita starpā apstiprina 2003. gada 8. maija spriedums lietā C-14/02 ATRAL (Recueil, I-4431. lpp., 58. punkts).
(
8
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Adeneler u.c., 123. punkts.
(
9
)	Iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Pfeiffer u.c., 113. punkts.
(
10
)	Iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās Pfeiffer u.c. un lietā Adeneler u.c.
(
11
)	Skat. it īpaši Direktīvas 2000/35 devīto un desmito apsvērumu, kas parādās jau Komisijas 1995. gada 12. maija Rekomendācijā 95/198/EK par maksājumu kavējumiem komercdarījumos (OV L 127, 19. lpp.).
(
12
)	OV L 43, 25. lpp.
(
13
)	Skat. it īpaši Direktīvas 97/5 6. panta 2. un 3. punktu, kā arī 7. panta 3. punktu.
(
14
)	Šajā jautājumā var atsaukties uz Komisijas ziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei par Direktīvas 97/5 piemērošanu (COM/2002/663, galīgā redakcija). Šajā ziņojumā ir teikts, ka aptuveni 90 % pārskaitījumu ir nonākuši laikā norādītajā laikā, 8 % trīs dienu laikā pēc norādītā datuma (3.7.2.1. punkts). Turklāt ir konstatēts, ka šie pārskaitījumi vidēji ir ilguši 2,97 dienas; 95,4 % ir saņemti sešu darba dienu laikā, kā tas ir paredzēts Direktīvā 97/5 (3.8.2. punkts). Skat. arī Direktīvas par maksājumu pakalpojumiem priekšlikumu [COM(2005) 603, galīgā redakcija], it īpaši šīs direktīvas 26., 28. un 60. pantu, kas paredz pakalpojumu sniedzējiem pienākumu sniegt precīzu informāciju klientiem par “maksājuma pakalpojuma izpildes ilgumu” (26. pants, 1. punkts, a) apakšpunkts, ii) daļa). Projekts paredz arī pieprasīt maksātāja pakalpojumu sniedzējam ieskaitīt maksājuma saņēmēja kontā rīkojumā veikt pārskaitījumu norādīto summu vēlākais līdz nākamās darba dienas beigām pēc rīkojuma pieņemšanas (60. pants).
(
15
)	Skat. it īpaši 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā C-287/98 Linster (Recueil, I-6917. lpp., 43. punkts), 2003. gada 11. marta spriedumu lietā C-40/01 Ansul (Recueil, I-2439. lpp., 26. punkts) un 2007. gada 14. jūnija spriedumu lietā C-246/05 Häupl (Krājums, I-4673. lpp., 43. punkts).
(
16
)	Direktīvas 2000/35 deviņpadsmitais apsvērums.
(
17
)	Turpat.
(
18
)	Šajā sakarā skat. arī Mengozzi, P., I ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali: L’interpretazione delle norme nazionali di attuazione delle direttive comunitarie, Padova: CEDAM, 2007, 15. lpp.
(
19
)	Direktīvas 2000/35 septītais apsvērums.