62021CJ0137_RES
Lieta C‑137/21
Eiropas Parlaments
pret
Eiropas Komisiju
Tiesas (virspalāta) 2023. gada 5. septembra spriedums
Prasība sakarā ar bezdarbību – Regula (EK) 2018/1806 – 7. panta pirmās daļas f) punkts – To trešo valstu saraksts, kuru valstspiederīgajiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ir jābūt vīzām – To trešo valstu saraksts, uz kuru valstspiederīgajiem minētā prasība neattiecas – Savstarpības princips – Aicinājums pieņemt deleģēto aktu, ar kuru Amerikas Savienoto Valstu valstspiederīgajiem uz laiku – divpadsmit mēnešiem – aptur atbrīvojumu no vīzas prasības
Prasība sakarā ar bezdarbību – Iestādes brīdinājums – Aicinājums pieņemt lēmumu – Termiņi – Nosacījumi – Prasība sakarā ar bezdarbību, kas celta pēc otrā aicinājuma pieņemt lēmumu, kas tika izteikts trīs gadus pēc pirmā aicinājuma pieņemt lēmumu, kurš tika atstāts bez turpinājuma – Novēlota prasības celšana – Neesamība – Pieņemamība
(LESD 265. panta otrā daļa)
(skat. 27.–35. punktu)
Prasība sakarā ar bezdarbību – Nostājas formulēšana LESD 265. panta otrās daļas izpratnē pirms prasības celšanas – Jēdziens – Atteikums pieņemt lēmumu atbilstoši aicinājumam pieņemt lēmumu – Iekļaušana – Pieņemamība
(LESD 265. panta otrā daļa)
(skat. 39.–43. punktu)
Eiropas Savienības iestādes – Pilnvaru īstenošana – Komisijai piešķirtās pilnvaras pieņemt deleģētos aktus – Pilnvaras papildināt deleģēto aktu – Piemērojamība – Pamatregula, ar ko Komisija tiek pilnvarota uz laiku apturēt atbrīvojumu no vīzas prasības trešās valsts valstspiederīgajiem – Komisijas pienākums pieņemt pieprasīto deleģēto aktu – Neesamība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2018/1806 17. apsvērums un 7. panta pirmās daļas a), d), e), f) un h) punkts, kā arī II pielikums)
(skat. 57.–64. punktu)
Eiropas Savienības iestādes – Pilnvaru īstenošana – Komisijai piešķirtās pilnvaras pieņemt deleģētos aktus – Komisijas rīcības brīvība, lai papildinātu attiecīgās jomas tiesisko regulējumu – Komisijas atteikums pieņemt deleģēto aktu, ar ko uz laiku aptur atbrīvojumu no vīzas prasības trešās valsts valstspiederīgajiem – Pieļaujamība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2018/1806 7. panta pirmās daļas d) punkts)
(skat. 65.–70. punktu)
Rezumējums
Atbilstoši Regulai 2018/1806 (
1
), ar ko izveido to trešo valstu sarakstu, kuru pilsoņiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ir jābūt vīzām, kā arī to trešo valstu sarakstu, uz kuru pilsoņiem šī prasība neattiecas, Savienība kā mērķi ir noteikusi pilnīgu savstarpējības principu vīzu jomā, lai uzlabotu Savienības ārējās politikas attiecībā uz trešām valstīm ticamību un konsekvenci (
2
). Šajā ziņā minētajā regulā ir paredzēts, ka saskaņā ar mehānismu, kas ļauj īstenot savstarpības principu, Savienība var sniegt solidāru atbildi gadījumā, ja viena no trešajām valstīm, kas ir iekļauta šīs pašas regulas sarakstā II pielikumā, nolemj vīzas prasību attiecināt uz vienas vai vairāku dalībvalstu pilsoņiem (
3
). Regula deleģē Komisijai pilnvaras atbilstoši LESD 290. pantam pieņemt aktus, ar kuriem tostarp uz laiku aptur atbrīvojumu no vīzas prasības trešās valsts valstspiederīgajiem (
4
).
Komisija 2016. gada aprīlī Parlamentam un Padomei iesniedza paziņojumu (
5
), kurā bija norādīts, ka savstarpības neievērošana joprojām turpinās trijās trešās valstīs, kuru valstu vidū bija Amerikas Savienotās Valstis un kuras piecu dalībvalstu pilsoņus pakļāva vīzas prasībai. Pēc tam, kad Komisija konstatēja (
6
), ka savstarpības neievērošana vīzu jomā attiecas tikai uz divām trešām valstīm, tostarp Amerikas Savienotajām Valstīm, Parlaments 2017. gada martā pieņēma Rezolūciju (
7
), kurā tas uzskatīja, ka Komisijai ir “juridisks pienākums pieņemt deleģētu aktu, ar kuru uz laiku aptur atbrīvojumu no vīzas prasības attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgajiem, kas nav atcēlušas vīzas prasību dažu ES dalībvalstu pilsoņiem”, un aicināja Komisiju pieņemt šādu aktu. Komisija uz šo lūgumu 2017. gada maijā atbildēja noliedzoši (
8
). Pēc tam, kad Komisija 2020. gada martā iesniedza sesto secīgo paziņojumu, Parlaments atkārtoti izteica aicinājumu pieņemt lēmumu (
9
), jo Amerikas Savienotas Valstis joprojām piemēroja vīzas prasību četru dalībvalstu pilsoņiem. Komisija arī uz šo aicinājumu atbildēja noliedzoši (
10
).
Uzskatīdams, ka Regulas 2018/1806 7. panta pirmās daļas f) apakšpunktā Komisijai ir noteikts pienākums pieņemt deleģētu aktu, ja ir izpildīti šajā tiesību normā paredzētie šāda akta pieņemšanas nosacījumi, Parlaments pret Komisiju cēla prasību sakarā ar bezdarbību atbilstoši LESD 265. pantam.
Tiesa spriedumā lemj par prasības sakarā ar bezdarbību pieņemamību, proti, pirmkārt, par šajā tiesību normā paredzēto prasības celšanas termiņu un, otrkārt, nostājas formulēšanas jēdzienu minētās tiesību normas izpratnē iestāžu kontekstā. Tiesa pēc būtības noraida prasību, pamatojoties uz to, ka Komisija, ievērojot minētās regulas kritērijus, nav pārsniegusi savu rīcības brīvību, uzskatīdama, ka tai nav jāpieņem pieprasītais deleģētais akts.
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, Tiesa lemj par prasības pieņemamību (
11
).
Pirmais nepieņemamības pamats izriet no tā, ka prasība ir novēlota, jo Parlaments prasību sakarā ar bezdarbību cēla pēc tam, kad Komisijai ar 2020. gada oktobra rezolūciju bija nosūtījis otro aicinājumu pieņemt lēmumu, taču tas nebija cēlis šādu prasību pēc 2017. gada marta rezolūcijas. Šajā ziņā Tiesa konstatē, ka jautājums, vai Parlaments tādējādi nav ievērojis LESD 265. panta otrajā daļā paredzēto prasības celšanas termiņu, ir atkarīgs no tā, vai otrais aicinājums pieņemt lēmumu, ņemot vērā objektīvus apstākļus, kas attiecas uz tā saturu vai kontekstu, atšķiras no pirmā. Šajā kontekstā paziņojumā, kas tika iesniegts pēc 2017. gada marta rezolūcijas, Komisija tostarp uzskatīja, ka tāda deleģētā akta pieņemšana, ar ko uz laiku aptur atbrīvojumu no vīzas prasības, “patlaban” būtu nelietderīga un nepalīdzētu sasniegt mērķi – bezvīzu ceļošanu visiem Savienības pilsoņiem. 2020. gada oktobra rezolūcijā Parlaments aicināja Komisiju apsvērt ceļu, ko tā bija izvēlējusies pirms trim gadiem, ņemot vērā kopš tā laika notikušo attīstību. Tiesa šajā ziņā norāda, ka dažādi iemesli – gan juridiska, gan politiska rakstura – varēja likt Parlamentam pirmajā posmā atteikties no tiesvedības pēc tam, kad Komisija bija pieņēmusi šo paziņojumu. Tādējādi šķiet, ka Parlaments pēc tam, kad bija izvērtējis situācijas attīstību kopš pirmā aicinājuma pieņemt lēmumu izteikšanas, pieņēma 2020. gada oktobra rezolūciju. Tā kā abās rezolūcijās ietvertie aicinājumi pieņemt lēmumu atšķiras, ņemot vērā gan šo rezolūciju saturu, gan kontekstu, kādā tās tika pieņemtas, Tiesa secina, ka ar 2020. gada oktobra rezolūciju nevarēja tikt apiets LESD 265. panta otrajā daļā paredzētais prasības celšanas termiņš, kas sākās no 2017. gada marta rezolūcijā ietvertā aicinājuma pieņemt lēmumu.
Attiecībā uz otro nepieņemamības pamatu, kas izriet no tā, ka Komisija esot formulējusi nostāju ar 2020. gada decembra paziņojumu, Tiesa atgādina, ka atbilstoši LESD 265. panta pirmajai daļai var vērsties Tiesā, lai konstatētu, ka iestāde nav pieņēmusi lēmumu, tādējādi pārkāpjot Līgumus. Šajā ziņā Tiesa atgādina – apstāklis, ka iestādes atbilde uz aicinājumu pieņemt lēmumu neapmierina personu, kura tai šo aicinājumu ir iesniegusi, nenozīmē, ka šī atbilde nav nostājas formulēšana, un nostājas pieņemšana izbeidz bezdarbību. Tomēr šāds risinājums nav piemērojams iestāžu kontekstā gadījumos, kad prasības sakarā ar bezdarbību nepieņemamība ļautu attiecīgajai iestādei palikt bezdarbības stāvoklī. Tā tas būtu tad, ja attiecīgais Komisijas paziņojums būtu kvalificējams par “nostājas formulēšanu” LESD 265. panta otrās daļas izpratnē. Tādējādi par atteikumu pieņemt lēmumu, kas izteikts pēc aicinājuma pieņemt lēmumu, var vērsties Tiesā, pamatojoties uz LESD 265. panta otro daļu, ja ar šo atteikumu – lai cik skaidrs tas būtu – netiek izbeigta bezdarbība. Šādos apstākļos jākonstatē, ka iestāžu kontekstā iestādes atbilde, kuru – kā šajā lietā – veido to iemeslu izklāsts, kādēļ šīs iestādes skatījumā nav jāveic prasītais pasākums, noteikti ir jāuzskata par šīs iestādes atteikumu pieņemt lēmumu, tātad par to var vērsties Tiesā, ceļot prasību atbilstoši LESD 265. pantam.
Otrkārt, attiecībā uz Parlamenta vienīgo pēc būtības izvirzīto pamatu, saskaņā ar kuru Komisija, nepieņemot deleģēto aktu par atbrīvojuma no vīzas prasības apturēšanu uz laiku Amerikas Savienoto Valstu valstspiederīgajiem atbilstoši Regulas 2018/1806 7. panta pirmās daļas f) punktam, esot pārkāpusi Līgumus, Tiesa norāda – neapšaubāmi šķiet, ka atbilstoši šai tiesību normai Komisijai ir pienākums pieņemt šādu aktu, ja ir izpildīti tā pieņemšanas nosacījumi. Tomēr šāda interpretācija ir izslēdzama, ņemot vērā Regulas 2018/1806 7. panta pirmās daļas vispārējo sistēmu, ko it īpaši raksturo tajā ieviestā savstarpības mehānisma vairāku posmu struktūra. Tātad no šajā pantā ietverto tiesību normu kopīgas interpretācijas, skatot tās minētās regulas 17. apsvēruma gaismā, izriet, ka Komisijai ir rīcības brīvība pieņemt vai nepieņemt deleģētu aktu, kas pamatots ar šo pantu. Komisijai nav pienākuma pieņemt aplūkoto deleģētu aktu pēc tam, kad ir pagājis 24 mēnešu laikposms pēc šīs regulas 7. panta pirmās daļas a) punktā minētā paziņojuma publicēšanas dienas.
Turpretī, Komisijai ir jāievēro Regulas 2018/1806 7. panta pirmās daļas d) punktā minētie trīs kritēriji, lai noteiktu, vai, ņemot vērā minētās pilnīgas savstarpējības mērķi, ir jāaptur atbrīvojums no vīzas prasības attiecīgās trešās valsts valstspiederīgajiem vai arī, gluži pretēji, ir jāatturas veikt šādu pasākumu, ievērojot it īpaši intereses saistībā ar dalībvalstu, asociēto Šengenas zonas valstu un Savienības ārējām attiecībām (
12
). Izvērtējusi šos trīs kritērijus, Tiesa secina, ka Komisija nav pārsniegusi tai šajā gadījumā esošo rīcības brīvību, jo tā pēc aicinājuma pieņemt lēmumu, ko Parlaments tai bija iesniedzis ar 2020. oktobra rezolūciju, uzskatīja, ka tai nav pienākuma pieņemt attiecīgo deleģēto aktu. Tāpēc Tiesa noraida prasību sakarā ar bezdarbību kā nepamatotu.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2018/1806 (2018. gada 14. novembris), ar ko izveido to trešo valstu sarakstu, kuru valstspiederīgajiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ir jābūt vīzām, kā arī to trešo valstu sarakstu, uz kuru valstspiederīgajiem minētā prasība neattiecas (kodificēta redakcija) (OV 2018, L 303, 39. lpp.).
(
2
)	Skat. Regulas 2018/1806 14. apsvērumu.
(
3
)	Skat. Regulas 2018/1806 15. apsvērumu.
(
4
)	Skat. Regulas 2018/1806 17. apsvērumu un 7. panta e), f) un h) punktu. It īpaši atbilstoši 7. pantam:
“Ja kāda no II pielikuma sarakstā uzskaitītajām trešām valstīm vienas vai vairāku dalībvalstu valstspiederīgajiem piemēro vīzas prasību, piemēro šādus noteikumus:
[..]
f) ja 24 mēnešu laikā pēc a) punkta trešajā daļā minētās publicēšanas dienas attiecīgā trešā valsts nav atcēlusi vīzas prasību, Komisija saskaņā ar 10. pantu pieņem deleģēto aktu, ar kuru uz laiku aptur atbrīvojumu no vīzas prasības uz 12 mēnešu laikposmu minētās trešās valsts valstspiederīgajiem. [..] Neskarot 6. panta piemērošanu, ar deleģēto aktu tiek noteikts, ka minētās apturēšanas laikā attiecīgās trešās valsts valstspiederīgajiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ir jābūt vīzai;
[..]”.
(
5
)	Komisijas 2016. gada 12. aprīļa paziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei “Pašreizējais stāvoklis un iespējamā turpmākā rīcība situācijā, kad atsevišķas trešās valstis neievēro savstarpības principu vīzu politikas jomā” (COM(2016) 221 final).
(
6
)	Ar 2016. gada 21. decembra otro secīgo paziņojumu.
(
7
)	Eiropas Parlamenta 2017. gada 2. marta rezolūcija par Komisijas pienākumiem attiecībā uz vīzu savstarpējību saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 539/2001 1. panta 4. punktu” (2016/2986(RSP)) (OV 2018, C 263, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2017. gada marta rezolūcija”).
(
8
)	Ar 2017. gada 2. maija secīgo paziņojumu 2017 (COM(2017) 227 final).
(
9
)	Eiropas Parlamenta 2020. gada 22. oktobra rezolūcija par Komisijas pienākumiem vīzu savstarpējības jomā atbilstīgi Regulas (ES) 2018/1806 7. pantam (2020/2605(RSP)) (OV 2021, C 404, 157. lpp.; turpmāk tekstā – 2020. gada oktobra rezolūcija”).
(
10
)	Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei, ar ko nosaka Komisijas nostāju pēc Eiropas Parlamenta 2020. gada 22. oktobra rezolūcijas par Komisijas pienākumiem vīzu savstarpējības jomā un ziņo par notikumu attīstību (COM(2020) 851 final) (turpmāk tekstā – “2020. gada decembra paziņojums”).
(
11
)	Atbilstoši LESD 265. panta otrajai daļai prasība sakarā ar bezdarbību ir pieņemama vienīgi tad, ja attiecīgā iestāde vai struktūra vispirms ir aicināta pieņemt lēmumu. Ja divos mēnešos pēc aicinājuma iestāde vai struktūra nav formulējusi savu nostāju, prasību var celt nākamos divos mēnešos.
(
12
)	Atbilstoši Regulas 2018/1806 7. panta d) punktam:
“Ja kāda no II pielikuma sarakstā uzskaitītajām trešām valstīm vienas vai vairāku dalībvalstu valstspiederīgajiem piemēro vīzas prasību, piemēro šādus noteikumus:
[..]
d) Komisija, apsverot turpmākus pasākumus saskaņā ar e), f) vai h) punktu, ņem vērā to, kādi rezultāti ir attiecīgās dalībvalsts veiktajiem pasākumiem, lai panāktu bezvīzu ceļošanu ar attiecīgo trešo valsti, pasākumus, kas veikti saskaņā ar b) punktu, un sekas, ko atbrīvojuma no vīzas prasības apturēšana rada Savienības un tās dalībvalstu ārējām attiecībām ar attiecīgo trešo valsti;
[..]”.