62023CJ0292
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
2025. gada 8. aprīlī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Eiropas Prokuratūra (EPPO) – Regula (ES) 2017/1939 – 42. panta 1. punkts – Procesuālie akti, ar kuriem iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām – Tiesiskuma pārbaude valsts tiesās saskaņā ar valsts tiesību aktos izklāstītajām prasībām un procedūrām – Tvērums – Liecinieku izsaukšana – Valsts tiesības, kas nepieļauj šāda pasākuma tiešu tiesiskuma pārbaudi – LES 19. panta 1. punkta otrā daļa – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. un 48. pants – Līdzvērtības un efektivitātes principi
Lietā C‑292/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Juzgado Central de Instrucción no 6 de Madrid (Madrides Centrālā izmeklēšanas tiesa Nr. 6, Spānija) iesniegusi ar 2023. gada 26. aprīļa lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 3. maijā, kriminālprocesā pret
I.R.O.,
F.J.L.R.,
TIESA (virspalāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz], palātu priekšsēdētāji K. Jirimēe [K. Jürimäe], K. Likurgs [C. Lycourgos], I. Jarukaitis [I. Jarukaitis], S. Rodins [S. Rodin], A. Kumins [A. Kumin], N. Jēskinens [N. Jääskinen], D. Gracijs [D. Gratsias] (referents) un M. Gavalecs [D. Gavalec], tiesneši J. Regans [E. Regan], I. Ziemele, J. Pasers [J. Passer], Z. Čehi [Z. Csehi] un O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei],
ģenerāladvokāts: E. M. Kolinss [A. M. Collins],
sekretāre: R. Stefanova Kamiševa [R. Stefanova‑Kamisheva], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 10. septembra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Eiropas Prokuratūras (EPPO) vārdā – J. F. Castillo García, L. De Matteis, pārstāvji, un I. de Lucas Martín, Fiscal Europeo,
–
I.R.O. un F.J.L.R. vārdā – N. De Dorremochea Guiot, procurador, un P. Soriano Mendiara, abogado,
–
Spānijas valdības vārdā – A. Gavela Llopis un P. Pérez Zapico, pārstāves,
–
Francijas valdības vārdā – R. Bénard, B. Dourthe un B. Fodda, pārstāvji,
–
Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz D. G. Pintus, avvocato dello Stato,
–
Nīderlandes valdības vārdā – E. M. Besselink, M. K. Bulterman un A. Hanje, pārstāves,
–
Eiropas Komisijas vārdā – J. Baquero Cruz, F. Blanc un H. Leupold, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2024. gada 4. oktobra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Regulas (ES) 2017/1939 (2017. gada 12. oktobris), ar ko īsteno ciešāku sadarbību Eiropas Prokuratūras (EPPO) izveidei (OV 2017, L 283, 1. lpp.), 42. panta 1. punktu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/343 (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā (OV 2016, L 65, 1. lpp.), 7. pantu, LES 2. pantu un 19. panta 1. punkta otro daļu, LESD 86. panta 3. punktu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 6., 47. un 48. pantu.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar kriminālprocesu, ko Eiropas Prokuratūra (EPPO) (turpmāk tekstā – “EPPO”) uzsākusi pret I.R.O. un F.J.L.R., attiecībā uz kuriem tā veic izmeklēšanu par subsīdiju jomā īstenotu krāpšanu un dokumentu viltošanu saistībā ar projektam piešķirto Eiropas Savienības finansējumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Regulas 2017/1939 12., 30., 32., 83., 85. un 89. apsvērumā noteikts:
“(12)
Saskaņā ar subsidiaritātes principu Savienības finanšu intereses ietekmējošu noziegumu apkarošanu, tās vēriena un seku dēļ labāk var veikt Savienības līmenī. [..] Ņemot vērā to, ka šīs regulas mērķus, proti, izveidojot EPPO, pastiprināt cīņu pret nodarījumiem, kas skar Savienības finanšu intereses, nevar sasniegt atsevišķās Eiropas Savienības dalībvalstīs, jo kriminālvajāšana, ko valstis veic par nodarījumiem pret Savienības finanšu interesēm, ir sadrumstalota, un tādēļ, ka EPPO ir paredzēta kompetence veikt kriminālvajāšanu par šādiem nodarījumiem, minētos mērķus var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība tāpēc var pieņemt pasākumus saskaņā ar LES 5. panta noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā regulā paredz vienīgi tos pasākumus, kas vajadzīgi minēto mērķu sasniegšanai, un tā nodrošina, lai tās ietekme uz dalībvalstu tiesisko kārtību un institucionālajām struktūrām būtu pēc iespējas mazāk traucējoša.
[..]
(30)
EPPO izmeklēšana parasti būtu jāveic Eiropas pilnvarotajiem prokuroriem dalībvalstīs. [..]
[..]
(32)
Eiropas deleģētajiem prokuroriem vajadzētu būt EPPO sastāvdaļai un kā tādiem, veicot izmeklēšanu un kriminālvajāšanu par nodarījumiem, kas ir EPPO kompetencē, viņiem būtu jārīkojas vienīgi EPPO vārdā un tās uzdevumā savas attiecīgās dalībvalsts teritorijā. [..]
[..]
(83)
Šajā regulā ir noteikta prasība EPPO ievērot jo īpaši tiesības uz taisnīgu tiesu, tiesības uz aizstāvību un nevainīguma prezumpciju, kā paredzēts hartas 47. un 48. pantā. [..] EPPO darbības tādējādi būtu jāīsteno pilnīgā saskaņā ar minētajām tiesībām, un šī regula būtu attiecīgi jāpiemēro un jāinterpretē.
[..]
(85)
EPPO darbībām būtu jāpiemēro tiesības uz aizstāvību, kas paredzētas [Direktīvā 2016/343, kuru īsteno] ar valsts tiesību aktiem. Jebkuram aizdomās turētajam vai apsūdzētajam, pret kuru EPPO sāk izmeklēšanu, būtu jāgūst labums no minētajām tiesībām, kā arī no valsts tiesību aktos paredzētajām tiesībām prasīt, lai tiktu iecelti eksperti vai uzklausīti liecinieki, vai lai EPPO kā citādi nodrošinātu pierādījumus aizstāvības puses vārdā.
(86)
LESD 86. panta 3. punkts ļauj Savienības likumdevējam paredzēt noteikumus, kas piemērojami EPPO, pildot savas funkcijas, veikto procesuālo pasākumu tiesiskuma pārbaudei. Minētā Savienības likumdevējam piešķirtā kompetence atspoguļo EPPO uzdevumu un struktūras specifiku, kura atšķiras no visām pārējām Savienības struktūrām un aģentūrām un kurai nepieciešami īpaši noteikumi attiecībā uz tiesiskuma pārbaudi.
(87)
Saskaņā ar LESD 86. panta 2. punktu EPPO pilda savas prokurora funkcijas dalībvalstu kompetentajās tiesās. Darbības, ko EPPO veic izmeklēšanas laikā, ir cieši saistītas ar no tām izrietošo iespējamo kriminālvajāšanu un tādējādi var ietekmēt dalībvalstu tiesisko kārtību. Daudzos gadījumos minētās darbības veiks valsts tiesībaizsardzības iestādes, rīkojoties saskaņā ar EPPO norādījumiem, dažos gadījumos pēc tam, kad saņemta valsts tiesas atļauja.
Tādēļ ir lietderīgi uzskatīt, ka EPPO procesuālajiem aktiem, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, būtu jāpiemēro pārbaude kompetentajās valsts tiesās saskaņā ar valsts tiesību aktos izklāstītajām prasībām un procedūrām. Ar to būtu jānodrošina, lai EPPO procesuālajiem aktiem, kuri ir pieņemti pirms apsūdzības un ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām (kategorija, kas ietver aizdomās turēto, cietušo un citas ieinteresētās personas, kuru tiesības var nelabvēlīgi ietekmēt šādi akti), tiktu piemērota tiesiskuma pārbaude valsts tiesās. Ar procesuālajiem aktiem, kas attiecas uz tās dalībvalsts izvēli, kuras tiesas būs kompetentas izskatīt apsūdzību un kura jānosaka, pamatojoties uz šajā regulā noteiktajiem kritērijiem, ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, un tāpēc vēlākais tiesvedības stadijā tiem būtu jāpiemēro tiesiskuma pārbaude valsts tiesās.
[..] Ja valsts tiesību aktos ir paredzēta tādu procesuālo aktu, ar kuriem nav iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, tiesiskuma pārbaude [..], šī regula nebūtu jāinterpretē kā tāda, kas ietekmē šādu tiesību aktu noteikumus. Turklāt dalībvalstīm nevajadzētu būt pienākumam paredzēt to, ka kompetentās valsts tiesas veic tādu procesuālo aktu, ar kuriem nav iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, piemēram, ekspertu iecelšana vai liecinieku izdevumu atlīdzināšana, tiesiskuma pārbaudi.
Visbeidzot šī regula neietekmē valsts lietas izskatīšanas tiesu pilnvaras.
(88)
Uz tādu EPPO procesuālo aktu likumību, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, būtu jāattiecina tiesiskuma pārbaude valsts tiesās. Šajā nolūkā saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu būtu jānodrošina efektīvi tiesiskās aizsardzības līdzekļi. Turklāt, kā uzsvērts Tiesas judikatūrā, valstu procesuālajiem noteikumiem, ar ko reglamentē darbības Savienības piešķirto indivīda tiesību aizsardzībai, jābūt ne mazāk labvēlīgiem kā tiem, ar kuriem reglamentē līdzīgas iekšējās darbības (līdzvērtības princips), un tie nedrīkst būt tādi, ka praktiski nav iespējams vai ir pārāk grūti īstenot tiesības, kas piešķirtas ar Savienības tiesību aktiem (efektivitātes princips).
Kad valsts tiesas pārbauda šādu aktu likumību, tās to var darīt, pamatojoties uz Savienības tiesību aktiem, tostarp šo regulu, kā arī pamatojoties uz valsts tiesību aktiem, kuri piemērojami tiktāl, ciktāl attiecīgais jautājums nav risināts šajā regulā. [..]
[..]
(89)
Šīs regulas noteikums par tiesiskuma pārbaudi nemaina Tiesas pilnvaras pārbaudīt EPPO administratīvos lēmumus, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, t. i., lēmumus, kuri netiek pieņemti, pildot tās izmeklēšanas, kriminālvajāšanas vai apsūdzības celšanas funkcijas. Šī regula neskar arī Eiropas Savienības dalībvalsts, Eiropas Parlamenta, [Eiropas Savienības] Padomes vai [Eiropas] Komisijas iespēju celt prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. panta otro daļu un LESD 265. panta pirmo daļu un uzsākt pienākumu neizpildes procedūru saskaņā ar LESD 258. un 259. pantu.”
4
Šīs regulas 4. pants “Uzdevumi” formulēts šādi:
“EPPO ir atbildīga par izmeklēšanu, kriminālvajāšanu un apsūdzības celšanu pret tādu noziedzīgo nodarījumu izdarītājiem un līdzdalībniekiem, kas skar Savienības finanšu intereses [..]. Šajā nolūkā EPPO uzsāk izmeklēšanu un veic kriminālvajāšanas darbības, un pilda prokurora funkcijas dalībvalstu kompetentajās tiesās līdz brīdim, kad lieta tiek pilnībā pabeigta.”
5
Atbilstoši minētās regulas 8. pantam “EPPO struktūra”:
“1.   EPPO ir nedalāma Savienības struktūra, kas darbojas kā viena vienota iestāde ar decentralizētu uzbūvi.
2.   EPPO ir organizēta centrālā līmenī un decentralizētā līmenī.
3.   Centrālo līmeni veido Centrālais birojs EPPO mītnesvietā. Centrālo biroju veido Kolēģija, Pastāvīgās palātas, Eiropas galvenais prokurors, Eiropas galvenā prokurora vietnieki, Eiropas prokurori un administratīvais direktors.
4.   Decentralizēto līmeni veido Eiropas deleģētie prokurori, kuri atrodas dalībvalstīs.
[..]”
6
Šīs regulas 13. panta “Eiropas deleģētie prokurori” 1. punktā noteikts:
“Eiropas deleģētie prokurori rīkojas EPPO vārdā savās attiecīgajās dalībvalstīs, un viņiem ir tādas pašas pilnvaras kā valsts prokuroriem attiecībā uz izmeklēšanu, kriminālvajāšanu un lietu nodošanu tiesai [..].
Eiropas deleģētie prokurori ir atbildīgi par izmeklēšanu un kriminālvajāšanu, ko tie ir uzsākuši, kas tiem ir iedalīta vai ko tie ir pārņēmuši, īstenojot pārņemšanas tiesības. [..]
[..]”
7
Regulas 2017/1939 28. panta “Izmeklēšanas veikšana” 1. punkts formulēts šādi:
“Eiropas deleģētais prokurors, kurš nodarbojas ar lietu, saskaņā ar šo regulu un valsts tiesību aktiem var izmeklēšanas pasākumus un citus pasākumus veikt [..] pats [..].”
8
Regulas 2017/1939 30. panta “Izmeklēšanas pasākumi un citi pasākumi” 1., 4. un 5. punktā paredzēts:
“1.   Vismaz gadījumos, kad par izmeklēto nodarījumu maksimālais sods ir brīvības atņemšana uz vismaz četriem gadiem, dalībvalstis nodrošina, ka Eiropas deleģētajiem prokuroriem ir tiesības uzdot vai lūgt šādus izmeklēšanas pasākumus:
a)
pārmeklē[šanu] [..];
b)
pieprasīt iesniegt jebkādu attiecīgu priekšmetu vai dokumentu [..];
c)
pieprasīt iesniegt datorā glabātus [..] datus [..];
d)
iesaldēt nozieguma rīkus vai noziedzīgi iegūtus līdzekļus [..];
e)
pārtvert elektroniskos sakarus [..];
f)
[..] noteikt objekta atrašanās vietu un izsekot to [..];
[..].
4.   Eiropas deleģētajiem prokuroriem ir tiesības lūgt vai uzdot veikt jebkādus citus pasākumus savās dalībvalstīs, kas prokuroriem ir pieejami līdzīgos gadījumos konkrētajā valstī saskaņā ar valsts tiesību aktiem, papildus 1. punktā minētajiem pasākumiem.
5.   Eiropas deleģētie prokurori 1. un [4.] punktā minētos pasākumus var uzdot tikai tad, ja ir pamatots iemesls uzskatīt, ka konkrētais pasākums varētu sniegt izmeklēšanai noderīgu informāciju vai pierādījumus, un ja nav pieejams mazāk ierobežojošs pasākums, ar kuru var sasniegt to pašu mērķi. Pasākumu īstenošanas procedūras un kārtību reglamentē piemērojamie valsts tiesību akti.”
9
Šīs regulas 41. pantā “Aizdomās turēto un apsūdzēto tiesību apjoms” noteikts:
“1.   EPPO darbības veic, pilnībā ievērojot aizdomās turēto un apsūdzēto tiesības, kas nostiprinātas [Hartā], tostarp tiesības uz taisnīgu tiesu un tiesības uz aizstāvību.
2.   Jebkuram EPPO kriminālprocesā aizdomās turētajam un apsūdzētajam kā minimums ir procesuālās tiesības, kas paredzētas Savienības tiesību aktos, tostarp direktīvās par kriminālprocesā aizdomās turēto un apsūdzēto tiesībām, ko īsteno ar valsts tiesību aktiem, proti:
[..]
b)
tiesības uz informāciju un piekļuvi lietas materiāliem [..];
c)
tiesības uz advokātu un tiesības sazināties ar trešajām personām un informēt tās aizturēšanas gadījumā [..];
d)
tiesības klusēt un tiesības uz nevainīguma prezumpciju [..];
[..].
3.   Neskarot šajā nodaļā minētās tiesības, aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem, kā arī citām personām, kuras iesaistītas EPPO procesos, ir visas procesuālās tiesības, kas tām pieejamas saskaņā ar piemērojamiem valsts tiesību aktiem, tostarp iespēja iesniegt pierādījumus, lūgt iecelt ekspertus vai ekspertam veikt ekspertīzi un nopratināt lieciniekus, un lūgt EPPO iegūt šādus pasākumus aizstāvības puses vārdā.”
10
Minētās regulas 42. pantā “Tiesiskuma pārbaude” paredzēts:
“1.   EPPO procesuālajiem aktiem, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, piemēro pārbaudi kompetentajās valsts tiesās saskaņā ar valsts tiesību aktos izklāstītajām prasībām un procedūrām. To pašu piemēro, kad EPPO nav pieņēmusi procesuālus aktus, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām un kurus tai bija juridisks pienākums pieņemt saskaņā ar šo regulu.
2.   Tiesai saskaņā ar LESD 267. pantu ir jurisdikcija sniegt prejudiciālus nolēmumus par:
a)
EPPO procesuālo aktu spēkā esību, ciktāl šāds spēkā esības jautājums kādā no dalībvalsts tiesām ir ierosināts, tiešā veidā pamatojoties uz Savienības tiesību aktiem;
b)
Savienības tiesību aktu, tostarp šīs regulas, noteikumu interpretāciju vai spēkā esību;
c)
šīs regulas 22. un 25. panta interpretāciju attiecībā uz jebkuru kolīziju starp EPPO un kompetento valsts iestāžu kompetencēm.
3.   Atkāpjoties no šā panta 1. punkta, EPPO lēmumiem izbeigt lietu, ciktāl tie tiek apstrīdēti, tiešā veidā pamatojoties uz Savienības tiesību aktiem, piemēro pārbaudi Tiesā saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu.
4.   Tiesai saskaņā ar LESD 268. pantu ir jurisdikcija jebkurā strīdā, kas saistīts ar kompensāciju par EPPO radītu kaitējumu.
5.   Tiesai saskaņā ar LESD 272. pantu ir jurisdikcija jebkurā strīdā, kas saistīts ar EPPO noslēgtajos līgumos iekļautajām šķīrējtiesas klauzulām.
6.   Tiesai saskaņā ar LESD 270. pantu ir jurisdikcija jebkurā strīdā, kas saistīts ar personāla lietām.
7.   Tiesai ir jurisdikcija par Eiropas galvenā prokurora vai Eiropas prokuroru atbrīvošanu no amata [..].
8.   Šis pants neskar tiesiskuma pārbaudi Tiesā saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu attiecībā uz tādiem EPPO lēmumiem, kas ietekmē VIII nodaļā paredzētās datu subjektu tiesības, un tādiem EPPO lēmumiem, kas nav procesuāli akti, piemēram, EPPO lēmumiem par tiesībām publiski piekļūt dokumentiem vai lēmumiem par Eiropas deleģēto prokuroru atbrīvošanu no amata, kuri pieņemti, ievērojot šīs regulas 17. panta 3. punktu, vai jebkādiem citiem administratīviem lēmumiem.”
Spānijas tiesību normas
Likums 9/2021
11
Ar 2021. gada 1. jūlijaLey Orgánica 9/2021 de aplicación del Reglamento (UE) 2017/1939 del Consejo, de 12 de octubre de 2017, por el que se establece una cooperación reforzada para la creación de la Fiscalía Europea (Konstitutīvais likums 9/2021, ar ko īsteno Padomes Regulu (ES) 2017/1939 (2017. gada 12. oktobris), ar ko īsteno ciešāku sadarbību Eiropas Prokuratūras (EPPO) izveidei (2021. gada 2. jūlijaBOE Nr. 157, 78523. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums 9/2021”)) katrā kompetentajā tiesā ir izveidota Juez de garantías (garantiju tiesa), kas saskaņā ar šī likuma preambulu ir ar tiesvedības norisi nesaistīta tiesa, kurai uzticēti minētajā likumā skaidri paredzētie tiesiskuma pārbaudes uzdevumi.
12
Likuma 9/2021 42. pantā paredzēts:
“1.   Eiropas deleģētie prokurori vada izmeklēšu saskaņā ar šī likuma un Regulas [2017/1939] normām, kā arī EPPO reglamentā paredzētajiem noteikumiem, uzdodot veikt visas izmeklēšanas darbības un aizsardzības pasākumus, kas paredzēti Ley de Enjuiciamiento Criminal [(Kriminālprocesa kodekss)], izņemot tos, kuri saskaņā ar Konstitūciju un citām tiesību normām ir tikai tiesu kompetencē un kuru īstenošanai jāsaņem garantiju tiesas pilnvarojums;
[..]
3.   Izmeklēšanu veic saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa noteikumiem, izņemot īpašus gadījumus, kas skaidri paredzēti šajā likumā.”
13
Likuma 9/2021 43. pantā noteikts:
“1.   Eiropas deleģētais prokurors var izsaukt un aicināt sniegt liecību jebkuru personu, kurai ir zināmi fakti vai apstākļi, kas ir noderīgi noziedzīga nodarījuma konstatēšanai un atbildīgās personas noteikšanai, vai kura varētu sniegt šim nolūkam noderīgu informāciju.
Izņemot personas, kas ir atbrīvotas no pienākuma ierasties tiesā un sniegt liecības tiesas procesa mutvārdu daļā, ikvienai Eiropas deleģētā prokurora izsauktajai personai ir pienākums ierasties tiesā un kā lieciniekam sniegt liecību par visu, kas tai zināms saistībā ar uzdotajiem jautājumiem.
2.   Liecinieka liecība jāuzklausa Kriminālprocesa kodeksā noteiktajā veidā.
Personas, kas iestājušās lietā, var piedalīties liecinieka uzklausīšanas procesā ar savu advokātu starpniecību, un šādā gadījumā liecības beigās tām tiek dota iespēja lūgt lieciniekam sniegt skaidrojumus, ja nepieciešams.”
14
Likuma 9/2021 90. pantā paredzēts:
“Izmeklēšanas procesā pieņemtos Eiropas deleģētā prokurora lēmumus garantiju tiesā var apstrīdēt tikai šajā likumā skaidri noteiktajos gadījumos.”
15
Likuma 9/2021 91. pantā ir regulēta pārsūdzēšanas procedūra.
16
Saskaņā ar Likumu 9/2021 atbildētājs izmeklēšanas procesā var pārsūdzēt šādus Eiropas deleģētā prokurora lēmumus:
–
lēmumu par procesa sākšanu;
–
lēmumu, ar kuru atteikts pieņemt jaunu liecību no izmeklēšanai pakļautās personas, kas ir lūgusi iespēju sniegt šādu liecību;
–
lēmumu par atteikumu veikt Eiropas deleģētajam prokuroram pieprasītās izmeklēšanas darbības;
–
lēmumu, ar kuru atteikts pievienot lietas materiāliem iesniegtos dokumentus un ziņojumus;
–
lēmumu, ar kuru atteikts iestāties lietā aizstāvības izraudzītam ekspertam tajā ekspertīzes jomā, kurā viņš apņēmies sniegt atzinumu;
–
lēmumu, ar kuru atteikts noraidīt ekspertu;
–
lēmumu par pagaidu aizsardzības pasākumiem;
–
lēmumu, ar kuru Eiropas deleģētais prokurors izdod rīkojumu par pirmstiesas apcietinājumu, un
–
lēmumu par izmeklēšanas atsākšanu.
Kriminālprocesa kodekss
17
Kriminālprocesa kodeksa 311. pants formulēts šādi:
“Par izmeklēšanu atbildīgais tiesnesis veic visas izmeklēšanas darbības, ko ierosinājusi prokuratūra vai kāds lietas dalībnieks, ja vien izmeklēšanas tiesnesis neuzskata, ka tās nav nepieciešamas vai rada kaitējumu.
Par lēmumu, ar kuru atteikts veikt pieprasītās izmeklēšanas darbības, var iesniegt pārsūdzību hierarhijas kārtībā, kas vienlaikus tiek izskatīta un nodota kompetentajai tiesai, kura pieņēmusi minēto lēmumu.
[..]”
18
Kriminālprocesa kodeksa 766. panta 1. punktā noteikts:
“Par izmeklētājtiesneša un krimināllietu tiesneša rīkojumiem, kurus var pārsūdzēt, var iesniegt pārskatīšanas pieprasījumu tajā pašā tiesā, kā arī pārsūdzību hierarhijas kārtībā. Ja vien likumā nav noteikts citādi, šīs pārsūdzības neaptur procesu.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
19
I.R.O. un F.J.L.R. bija tādas Spānijas sabiedrības direktori, kas saņēmusi subsīdiju Savienības fondu finansēta projekta īstenošanai. Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) informēja Fiscalía de área de Getafe‑Leganés (Hetafes‑Leganesas prokuratūra, Spānija), ka minētās sabiedrības pieprasītās tiešās personāla izmaksas attiecībā uz diviem pētniekiem, kurus tā bija nodarbinājusi projekta īstenošanai, proti, Y.C. un I.M.B, nav pietiekami pamatotas.
20
Fiscalía de área de Getafe‑Leganés (Hetafes‑Leganesas prokuratūra) iesniedza Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no1 de Getafe (Hetafes Pirmās instances un izmeklēšanas tiesa Nr. 1, Spānija) sūdzību par subsīdiju jomā īstenotu krāpšanu. 2021. gada 20. aprīlī minētā tiesa uzsāka kriminālizmeklēšanu attiecībā uz I.R.O. Šajā izmeklēšanā I.R.O. 2021. gada 21. maijā tika nopratināts un viņš izmantoja savas tiesības klusēt. Minētā tiesa 2021. gada 2. jūlijā uzklausīja Y.C. kā liecinieku.
21
Eiropas deleģētie prokurori, kas nodarbojās ar šo lietu Spānijā, ar 2022. gada 26. jūlija lēmumu īstenoja savas lietas pārņemšanas tiesības un uzsāka izmeklēšanu, kas ir šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā.
22
Ar 2022. gada 22. augusta un 25. oktobra lēmumiem Eiropas deleģētie prokurori saskaņā ar Likuma 9/2021 27. pantu uzaicināja attiecīgi I.R.O. un F.J.L.R. ierasties uz pirmo uzklausīšanu, lai katru no viņiem informētu, ka attiecībā uz viņiem tiek veikta izmeklēšana par subsīdiju jomā īstenotu krāpšanu un dokumentu viltošanu, pamatojoties attiecīgi uz Código Penal (Kriminālkodekss) 308. pantu vai attiecīgā gadījumā 306. pantu, kā arī šī kodeksa 390. un 392. pantu.
23
Ar 2023. gada 2. februāra lēmumu (turpmāk tekstā – “2023. gada 2. februāra lēmums”), kas pieņemts, piemērojot Likuma 9/2021 43. pantu, minētie Eiropas deleģētie prokurori uzaicināja Y.C. un I.M.B. ierasties kā lieciniekiem. Pamatojoties uz Likuma 9/2021 90. pantu, 2023. gada 7. februārī advokāti, kas pārstāvēja I.R.O. un F.J.L.R., pārsūdzēja šo lēmumu EPPO, apstrīdot minēto lēmumu, ciktāl Y.C. tika izsaukts kā liecinieks. Viņi apgalvoja, ka šis izmeklēšanas pasākums neesot nedz būtisks, nedz nepieciešams, nedz arī lietderīgs, jo Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no1 de Getafe (Hetafes Pirmās instances un izmeklēšanas tiesa Nr. 1) jau bija uzklausījusi Y.C. šajā statusā. 2023. gada 8. februārī par šo pārsūdzību tika paziņots Juzgado Central de Instrucción no 6 de Madrid (Madrides Centrālā izmeklēšanas tiesa Nr. 6, Spānija), kas iestājās lietā kā garantiju tiesa un ir iesniedzējtiesa.
24
Iesniedzējtiesa lūdz Tiesu sniegt Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas tai ļautu izvērtēt Regulas 2017/1939 ietekmi uz garantiju tiesas pilnvarām pārbaudīt noteiktus EPPO procesuālos aktus, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām. Tā norāda, ka saskaņā ar Likuma 9/2021 42. un 43. pantu, lasot tos kopsakarā ar 90. pantu, šīs struktūras procesuālo aktu tiesiskuma pārbaude ir iespējama tikai tad, ja tas ir tieši atļauts šajā likumā. Tā kā liecinieku izsaukumi neietilpst to aktu vidū, attiecībā uz kuriem minētais likums pieļauj šādu pārbaudi, 2023. gada 2. februāra lēmumu nevar pārsūdzēt garantiju tiesā.
25
Iesniedzējtiesa uzsver, ka Regulas 2017/1939 42. pants atļauj tādu EPPO procesuālo aktu tiesiskuma pārbaudi, ar kuriem iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, un uzskata, ka tā tas ir 2023. gada 2. februāra lēmuma gadījumā.
26
Pirmām kārtām, tā konstatē, ka šis lēmums rada tiešas sekas izsauktajām personām, jo, pirmkārt, ar to tiek apdraudētas šo personu pamattiesības ieceļot un izceļot no Savienības teritorijas, kā arī tiesības tajā brīvi pārvietoties, kas aizsargātas Hartas 6. pantā, un, otrkārt, to tiesības uz aizstāvību, kas nostiprinātas Hartas 48. pantā, ciktāl pastāv saprātīga iespēja, ka to paziņojumi var liecināt par līdzdalību attiecīgajās darbībās un ka no tā var izsecināt norādes par pārkāpjošo rīcību, jo Kriminālprocesa kodeksā nav paredzēts, ka liecinieka liecību sniegšanas laikā lieciniekam palīdz advokāts.
27
Otrām kārtām, minētās tiesas ieskatā Y.C. un I.M.B. izsaukums rada sekas personām, uz kurām attiecas notiekošā izmeklēšana. Pirmkārt, tā uzskata, ka Y.C. kā liecinieka izsaukšana, lai gan viņš šajā statusā jau bija sniedzis liecību Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Hetafes Pirmās instances un izmeklēšanas tiesa Nr. 1), varētu ietekmēt šo personu tiesības uz procesu bez nepamatotas kavēšanās, jo tas nozīmētu jau veiktu procesuālo darbību atkārtošanu. Otrkārt, tā norāda, ka Y.C. un I.M.B. liecības varētu ļaut iegūt apsūdzības pierādījumus, kas varētu kaitēt personām, attiecībā uz kurām tiek veikta izmeklēšana.
28
Ņemot vērā šos apsvērumus, iesniedzējtiesa uzskata, ka neiespējamība pārsūdzēt 2023. gada 2. februāra lēmumu varētu radīt nepamatotu no Savienības tiesībām izrietošo subjektīvo tiesību ierobežojumu, ņemot vērā līdzvērtības un efektivitātes principus.
29
Attiecībā uz līdzvērtības principu minētā tiesa apgalvo – ja attiecīgos faktus pārbaudītu Spānijas tiesnesis, kas veic izmeklēšanu un kurš valsts līmenī ir līdzvērtīgs Eiropas deleģētajam prokuroram, būtu jāīsteno kriminālizmeklēšanas process, jo par attiecīgajiem noziedzīgajiem nodarījumiem paredzētais sods ir mazāks par brīvības atņemšanu uz pieciem gadiem. Saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 766. pantu lēmumu, ar ko izmeklētājtiesnesis izdod rīkojumu veikt izmeklēšanas darbības šādā procesā, var pārsūdzēt tiesā, kas pieņēmusi apstrīdēto lēmumu, kā arī funkcionāli augstākas instances tiesā.
30
Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar valsts judikatūras virzienu tā saukto “Procedimiento Sumario Ordinario” izmeklēšanas procesu (process par noziedzīgiem nodarījumiem, par kuriem sods ir brīvības atņemšana uz vairāk nekā pieciem gadiem) kontekstā Kriminālprocesa kodeksa 311. pantā, nenoliedzami, ir paredzēts, ka rīkojums veikt pušu pieprasītās izmeklēšanas darbības nav pārsūdzams. Tomēr Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) nav apstiprinājusi šo judikatūras virzienu, ar kuru uz kriminālizmeklēšanas procesu tiek attiecināta īpaša Procedimiento Sumario Ordinario izmeklēšanas procesa noteikuma piemērošana, un šis virziens nav vienprātīgs, kā arī tas nav izraisījis tiesību aktu reformu.
31
Tādēļ iesniedzējtiesas ieskatā pastāv līdzvērtības principa apdraudējums, jo Likums 9/2021 neļauj pārsūdzēt aktu par liecinieku izsaukšanu, lai gan Kriminālprocesa kodeksā nav noteikts nekāda veida ierobežojums attiecībā uz iespēju apstrīdēt izmeklētājtiesneša lēmumus par izmeklēšanas darbību veikšanu vai atteikšanos tās veikt.
32
Attiecībā uz efektivitātes principu minētā tiesa konstatē, ka Likums 9/2021 sašaurina Eiropas deleģēto prokuroru aktu tiesiskuma pārbaudi, attiecinot to uz ierobežota skaita gadījumiem. Tā uzskata, ka no šī likuma, it īpaši tā 90. panta, izrietošo garantijas tiesneša pārbaudes pilnvaru ierobežojošais raksturs ir šķērslis tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību un tiesību uz aizstāvību, kas indivīdiem atzītas Regulā 2017/1939 un izriet no Hartas, īstenošanai, kā arī tiesiskuma, uz kuru ir balstīta Savienība, raksturīgajām vērtībām. Turklāt šīs regulas 42. panta 1. punktā paredzētā pārsūdzība ietilpst procesā, kura galvenais mērķis ir cīņa pret krāpšanu nodokļu jomā un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas Savienībā. Tāpēc saskaņā ar lojālas sadarbības principu pastāv leģitīmas intereses un primārs vispārējo interešu apsvērums, lai šo pārsūdzību procesuālie noteikumi, kas paredzēti valsts līmenī, neatņemtu jēgu šādām no Savienības tiesībām izrietošajām pārsūdzībām vai neierobežotu to īstenošanu.
33
Šādos apstākļos Juzgado Central de Instrucción no 6 de Madrid (Madrides Centrālā izmeklēšanas tiesa Nr. 6) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Regulas [2017/1939] 42. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesību normu kā [Likuma 9/2021] 90. pants, kas no tiesiskuma pārbaudes izslēdz tādu EPPO procesuālo aktu, kurš rada tiesiskas sekas trešām personām (iepriekš minētajā izpratnē) kā 2023. gada 2. februāra lēmums, ar ko Eiropas deleģētais prokurors izsaucis lieciniekus?
2)
Vai [Hartas] 6. un 48. pants un Direktīvas [2016/343] 7. pants jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesību normu kā [Likuma 9/2021] 90. pants, lasot to kopsakarā ar tā 42. panta 1. un 3. punktu un 43. pantu, kas no tiesiskuma pārbaudes izslēdz tādu EPPO procesuālo aktu kā lēmums, ar ko Eiropas deleģētais prokurors kā liecinieku izsaucis trešo personu, attiecībā uz kuru ir pamatotas aizdomas par līdzdalību izmeklējamajos noziedzīgos nodarījumos?
3)
Vai LES 19. panta 1. punkta otrā daļa un LESD 86. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu tiesiskuma pārbaudes sistēmu, kāda paredzēta [Likuma 9/2021] 90. un 91. pantā attiecībā uz Eiropas deleģēto prokuroru aktiem, kas pieņemti saskaņā ar šī likuma 42. panta 1. punktu un 43. pantu, kura no minētās tiesiskuma pārbaudes izslēdz izmeklēšanas darbību, ko Eiropas deleģētais prokurors noteicis, īstenojot izmeklēšanas pilnvaras, un kurai nav līdzvērtīgas saiknes ar valsts procesuālajām tiesību normām, kas regulē tādu valsts izmeklētājtiesnešu lēmumu pārsūdzību, kuri pieņemti, īstenojot izmeklēšanas pilnvaras?
4)
Vai LES 2. pants, kurā nostiprinātas tiesiskumam raksturīgās vērtības, uz kurām balstās Savienība, kopsakarā ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un tiesībām uz taisnīgu tiesu saskaņā ar [Hartas] 47. pantu, kā arī ar LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā paredzēto efektivitātes principu, jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu Eiropas deleģēto prokuroru aktu tiesiskuma pārbaudes sistēmu, kāda Spānijas tiesību aktos paredzēta Likuma 9/2021 90. un 91. pantā un kurā pārsūdzības iespēja attiecināta tikai uz ierobežota skaita gadījumiem”?
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pieņemamību
34
EPPO, Spānijas, Francijas un Nīderlandes valdība, kā arī Komisija apgalvo, ka otrais jautājums nav pieņemams, jo tas ir tīri hipotētisks. Pamatlieta esot par EPPO izmeklēšanai pakļauto personu iespēju apstrīdēt tās lēmumu izsaukt trešās personas kā lieciniekus, taču šis jautājums attiecoties uz pašu liecinieku iespēju apstrīdēt šo lēmumu.
35
Turklāt EPPO apgalvo, ka arī trešajam un ceturtajam jautājumam ir hipotētisks raksturs, jo, tās ieskatā, Regulas 2017/1939 42. panta 1. punkts automātiski nepiešķir tiesības uz šīs struktūras procesuālo aktu tiesiskuma pārbaudi, ja valsts tiesībās nav juridiska pamata.
36
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uz tādiem jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi atbilstoši pašas noteiktajam tiesiskajam regulējumam un faktiskajiem apstākļiem un kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas nozīmīguma prezumpcija. Atteikties lemt par valsts tiesas lūgumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesību apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2018. gada 24. oktobris, XC u.c., C‑234/17, EU:C:2018:853, 16. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
37
Šajā gadījumā, pirmkārt, ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Hartas 6. un 48. pants, kā arī Direktīvas 2016/343 7. pants nepieļauj tādu valsts tiesību normu, kurā trešām personām nav paredzēta iespēja pārsūdzēt EPPO lēmumu, ar kuru tās ir izsauktas kā liecinieki, ņemot vērā šo personu pamattiesību aizskārumu, kas var izrietēt no šī lēmuma.
38
Jānorāda – lai gan pamatlieta faktiski ir par tā 2023. gada 2. februāra lēmuma pārsūdzību, ar kuru Eiropas deleģētie prokurori, kas izskatīja pamatlietu, izsauca Y.C. un I.M.B. kā lieciniekus, šo lēmumu pārsūdzēja nevis šīs personas, bet gan I.R.O. un F.J.L.R., attiecībā uz kuriem Eiropas deleģētie prokurori veica izmeklēšanu, kurā šis lēmums tika pieņemts. Tāpēc, tā kā iesniedzējtiesa nav izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ, neraugoties uz šo kontekstu, Tiesai tomēr būtu jāatbild uz otro jautājumu, šis jautājums nav pieņemams.
39
Otrkārt, trešā un ceturtā jautājuma mērķis būtībā ir noskaidrot, vai līdzvērtības un efektivitātes principiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru iespēja celt prasību par EPPO procesuālajiem aktiem ir tikai ierobežota skaita gadījumos, un tādējādi ar to netiek piedāvāta aizsardzība, kas būtu līdzvērtīga tai, ko sniedz valsts procesuālie noteikumi, kuri piemērojami pārsūdzībām par lēmumiem, ko, īstenojot izmeklēšanas pilnvaras, pieņēmuši izmeklētājtiesneši, kuri valsts līmenī ir līdzvērtīgi Eiropas deleģētajiem prokuroriem.
40
Šajā ziņā, kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, iesniedzējtiesa uzskata, ka saskaņā ar pašreiz spēkā esošajām valsts tiesībām EPPO lēmums izsaukt Y.C. un I.M.B. kā lieciniekus, kas ir pamatlietas priekšmets, nav pārsūdzams. Turklāt tās ieskatā – pretēji tam, ko apgalvo EPPO, valsts tiesības jāinterpretē tādējādi, ka lēmumi, ar kuriem izmeklētājtiesnesis uzdod veikt izmeklēšanas darbības kriminālizmeklēšanas laikā, ir pārsūdzami.
41
Ņemot vērā šos apsvērumus, kuru precizitāte Tiesai nav jāapšauba, trešajam un ceturtajam jautājumam ir nozīme iesniedzējtiesā izskatāmā strīda atrisināšanā, jo prasības pamatlietā pieņemamība var būt atkarīga no Tiesas atbildes uz šiem jautājumiem. Turklāt EPPO izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir saistīta ar Regulas 2017/1939 42. panta 1. punkta interpretāciju un tātad attiecas uz šo jautājumu būtību, nevis pieņemamību.
42
Tādēļ trešais un ceturtais jautājums ir pieņemams.
Par pirmo, trešo un ceturto jautājumu
43
Ar pirmo, trešo un ceturto jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas 2017/1939 42. panta 1. punkts, lasot to LES 19. panta 1. punkta otrās daļas, Hartas 47. un 48. panta, kā arī līdzvērtības un efektivitātes principu gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā personām, attiecībā uz kurām EPPO veic izmeklēšanu, nav atļauts kompetentajā valsts tiesā tieši apstrīdēt lēmumu, ar kuru šajā izmeklēšanā Eiropas deleģētais prokurors, kurš nodarbojas ar attiecīgo lietu, ir izsaucis lieciniekus.
44
Atbilstoši Regulas 2017/1939 4. pantam “EPPO ir atbildīga par izmeklēšanu, kriminālvajāšanu un apsūdzības celšanu pret tādu noziedzīgo nodarījumu izdarītājiem un līdzdalībniekiem, kas skar Savienības finanšu intereses.” Šajā nolūkā EPPO uzsāk izmeklēšanu, veic kriminālvajāšanas darbības un pilda prokurora funkcijas dalībvalstu kompetentajās tiesās līdz brīdim, kad lieta tiek pilnībā pabeigta.
45
Šīs regulas 8. panta 1. punkts paredz, ka EPPO ir nedalāma Savienības struktūra, kas darbojas kā viena vienota iestāde ar decentralizētu uzbūvi. 8. panta 2.–4. punktā noteikts, ka EPPO ir organizēta divos līmeņos, proti, centrālā līmenī, kuru veido Centrālais birojs EPPO mītnesvietā, un decentralizētā līmenī, ko veido Eiropas deleģētie prokurori, kuri atrodas dalībvalstīs.
46
Saskaņā ar minētās regulas 13. panta 1. punktu, lasot to 30. un 32. apsvēruma gaismā, EPPO izmeklēšana principā jāveic Eiropas deleģētajiem prokuroriem, kuri rīkojas EPPO vārdā savās attiecīgajās dalībvalstīs (spriedums, 2023. gada 21. decembris, G. K. u.c. (EPPO), C‑281/22, EU:C:2023:1018, 42. punkts).
47
Atbilstoši Regulas 2017/1939 28. panta 1. punktam Eiropas deleģētais prokurors, kurš nodarbojas ar lietu, saskaņā ar šo regulu un valsts tiesību aktiem var pats veikt izmeklēšanas un citus pasākumus. Konkrētāk, Eiropas deleģētajiem prokuroriem ir tiesības ne tikai veikt minētās regulas 30. panta 1. punktā paredzētos izmeklēšanas pasākumus, vismaz gadījumos, kad par izmeklējamo nodarījumu paredzētais maksimālais sods ir brīvības atņemšana vismaz uz četriem gadiem, bet arī saskaņā ar 30. panta 4. punktu lūgt vai uzdot veikt jebkādus citus pasākumus, kas prokuroriem varētu būt pieejami savā dalībvalstī atbilstoši valsts tiesībām līdzīgā valsts procesā. Turklāt, kā noteikts 30. panta 5. punktā, pasākumu īstenošanas procedūras un kārtību reglamentē piemērojamie valsts tiesību akti.
48
Šajā kontekstā, kā izklāstīts Regulas 2017/1939 86. apsvērumā, lai ņemtu vērā EPPO uzdevumu un struktūras specifiku, kura atšķiras no visām pārējām Savienības struktūrām un aģentūrām, LESD 86. panta 3. punkts ļauj Savienības likumdevējam paredzēt īpašus noteikumus par to procesuālo aktu tiesiskuma pārbaudi, kurus EPPO pieņem, pildot savas funkcijas.
49
Savienības likumdevējs ir īstenojis šo kompetenci, pieņemot regulas 42. pantu, kura 1. punktā paredzēts, ka EPPO procesuālajiem aktiem, ar kuriem iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, piemēro pārbaudi kompetentajās valsts tiesās saskaņā ar valsts tiesību aktos izklāstītajām prasībām un procedūrām.
50
Lai noteiktu, vai 42. panta 1. punkts nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā personām, attiecībā uz kurām EPPO veic izmeklēšanu, nav atļauts kompetentajā valsts tiesā tieši apstrīdēt lēmumu, ar kuru Eiropas deleģētais prokurors, kurš nodarbojas ar attiecīgo lietu, ir izsaucis lieciniekus, jāpārbauda, vai šāds lēmums ietilpst jēdzienā “EPPO procesuālie akti, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām” šīs tiesību normas izpratnē.
51
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa prasībām izriet, ka Savienības tiesību normas formulējums, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās saturu un piemērošanas jomu, visā Savienībā parasti ir interpretējams autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā ne vien šīs tiesību normas formulējumu, bet arī tiesību normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (spriedums, 2024. gada 30. aprīlis, M.N. (EncroChat), C‑670/22, EU:C:2024:372, 109. punkts un tajā minētā judikatūra).
52
Pirmām kārtām, ir taisnība, ka saskaņā ar Regulas 2017/1939 42. panta 1. punktu kompetentās valsts tiesas veic to EPPO procesuālo aktu tiesiskuma pārbaudi, ar kuriem iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām “saskaņā ar valsts tiesību aktos izklāstītajām prasībām un procedūrām”.
53
Tomēr no paša 42. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka šī atsauce uz “valsts tiesību aktos izklāstītajām prasībām un procedūrām” attiecas vienīgi uz kārtību, kādā kompetentās valsts tiesas veic attiecīgo aktu tiesiskuma pārbaudi, nevis uz jēdziena “EPPO procesuālie akti, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām” tvērumu, attiecībā uz kuru šajā tiesību normā nav atsauces uz dalībvalstu tiesībām šī sprieduma 51. punktā minētās judikatūras izpratnē.
54
Turklāt, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 39.–43. punktā, no Regulas 2017/1939 42. panta formulējuma un sistēmas, lasot šo pantu kopsakarā ar šīs regulas 86., 87. un 89. apsvērumu, kā arī no šīs tiesību normas konteksta, izriet, ka minētās normas mērķis tostarp ir paredzēt kompetenču sadalījumu starp valstu tiesām un Savienības tiesām, lai veiktu EPPO darbības tiesiskuma pārbaudi.
55
Tādējādi, lai gan, kā atgādināts šī sprieduma 49. un 52. punktā, 42. panta 1. punktā valstu tiesām ir piešķirta kompetence pārbaudīt EPPO procesuālos aktus, kuru mērķis ir radīt tiesiskas sekas trešām personām, 42. panta 2.–8. punktā ir uzskaitīti gadījumi, kuros EPPO darbības tiesiskuma pārbaude savukārt ietilpst Savienības tiesu kompetencē.
56
It īpaši Regulas 2017/1939 42. panta 3. punktā Savienības tiesām ir piešķirta kompetence saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu pārbaudīt EPPO lēmumus izbeigt lietu, ciktāl tie tiek apstrīdēti, tiešā veidā pamatojoties uz Savienības tiesībām. Turklāt atbilstoši 42. panta 8. punktam Savienības tiesas saskaņā ar 263. panta ceturto daļu pārbauda gan EPPO lēmumus, kas ietekmē šīs regulas VIII nodaļā paredzētās datu subjektu tiesības uz datu aizsardzību, gan EPPO lēmumus, kas nav procesuāli akti, piemēram, lēmumi par tiesībām publiski piekļūt dokumentiem, iespējamie lēmumi par Eiropas deleģēto prokuroru atbrīvošanu no amata saskaņā ar minētās regulas 17. panta 3. punktu vai jebkāds cits administratīvs lēmums.
57
Tāpēc “procesuālie akti” Regulas 2017/1939 42. panta 1. punkta izpratnē ir tie, kuru tiesiskumu principā pārbauda valstu tiesas, izņemot 42. panta 3. punktā minētos, un atšķirībā no EPPO lēmumiem par personas datu aizsardzību un “administratīvajiem lēmumiem” 42. panta 8. punkta izpratnē, kuri ietilpst LESD 263. panta piemērošanas jomā.
58
No iepriekš minētā izriet, ka jēdziens “EPPO procesuālie akti, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām” Regulas 2017/1939 42. panta 1. punkta izpratnē ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, kas jāinterpretē, pamatojoties uz vienotiem kritērijiem. Tikai šāda interpretācija visā Savienībā var nodrošināt saskaņotu kompetenču sadalījumu starp valstu tiesām un Savienības tiesām, lai veiktu EPPO darbības tiesiskuma pārbaudi.
59
Otrām kārtām, jāpārbauda, vai EPPO lēmums izsaukt lieciniekus ietilpst šajā jēdzienā, kas Regulā 2017/1939 nav definēts.
60
Šajā ziņā, pirmkārt, no šīs regulas 87. apsvēruma izriet, ka jēdziens “procesuālie akti” ietver darbības, ko EPPO veic izmeklēšanas laikā. Nav strīda par to, ka pamatlietā aplūkotais lēmums ir “procesuāls akts” atbilstoši ierastajai nozīmei, kāda piešķirama šim izteicienam, un ka šis akts ir pieņemts EPPO izmeklēšanas laikā.
61
Otrkārt, attiecībā uz jautājumu, vai šāds lēmums jāuzskata par procesuālu aktu, “ar kuru ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām”, vispirms jānorāda, ka šis formulējums atbilst LESD 263. panta pirmajā daļā izmantotajam kritērijam, lai definētu Savienības tiesās apstrīdama akta jēdzienu šajā pantā paredzētās atcelšanas prasības ietvaros.
62
Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai atcelšanas prasību saskaņā ar LESD 263. panta pirmo daļu var celt par visām Savienības iestāžu, struktūru vai vienību pieņemtajām tiesību normām vai veiktajiem pasākumiem neatkarīgi no to formas, ja tie rada saistošas tiesiskas sekas, kas var ietekmēt fiziskas vai juridiskas personas intereses, būtiski mainot tās tiesisko stāvokli (spriedums, 2022. gada 22. septembris, IMG/Komisija, C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 98. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
63
Tātad no Regulas 2017/1939 42. panta 1. punkta formulējuma, lasot to šīs regulas vispārējās sistēmas un 42. panta mērķa gaismā, var secināt, ka, atsaucoties uz kritēriju, kas ir analogs LESD 263. panta pirmajā daļā paredzētajam, Savienības likumdevējs ir vēlējies nevis ierobežot EPPO procesuālo aktu obligāto tiesiskuma pārbaudi, attiecinot to tikai uz noteiktām konkrētām procesuālo aktu kategorijām, bet gan attiecināt šo pārbaudi uz jebkuru procesuāla rakstura aktu, kura mērķis ir radīt saistošas tiesiskās sekas, kas var ietekmēt trešo personu intereses, būtiski mainot to tiesisko stāvokli, un it īpaši attiecībā uz aktiem, kas pieņemti kriminālizmeklēšanas laikā.
64
Šajā kontekstā, pirmkārt, jānorāda, ka saskaņā ar Regulas 2017/1939 87. apsvērumu 42. pantā minētais jēdziens “trešās personas” apzīmē personu kategoriju, kura ietver ne tikai “aizdomās turēto” un “cietušo”, bet arī “citas ieinteresētās personas, kuru tiesības var nelabvēlīgi ietekmēt šādi akti”.
65
Turklāt 87. apsvēruma trešajā daļā, lai ilustrētu jēdzienu “procesuālie akti, ar kuriem nav iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām”, Savienības likumdevējs tieši atsaucas vienīgi uz ekspertu iecelšanu un liecinieku izdevumu atlīdzināšanu. Ņemot vērā šī uzskaitījuma ilustratīvo raksturu, uzreiz nevar izslēgt, ka lēmumu izsaukt lieciniekus, kas nav 87. apsvērumā uzskaitīto procesuālo aktu vidū, var uzskatīt par tādu, kas rada saistošas tiesiskas sekas, kuras var ietekmēt attiecīgās personas intereses, būtiski mainot tās tiesisko stāvokli.
66
Otrkārt, šī sprieduma 63. punktā izklāstītā interpretācija ir vienīgā, kas var garantēt tā principa ievērošanu, saskaņā ar kuru Savienība ir tiesiska savienība, kurā tiek pārbaudīta tās iestāžu, struktūru, biroju un aģentūru aktu atbilstība tostarp Līgumiem, vispārējiem tiesību principiem, kā arī pamattiesībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 91. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
67
Šajā ziņā arī jāatgādina, ka, lai noskaidrotu, vai pārsūdzētais akts konkrētajā gadījumā rada saistošas tiesiskas sekas, minētās sekas, paturot prātā šī akta būtību, jāizvērtē atbilstoši tādiem objektīviem kritērijiem kā attiecīgā akta saturs, vajadzības gadījumā ņemot vērā tā pieņemšanas kontekstu, kā arī to izdevušās Savienības iestādes, struktūras, biroja vai aģentūras pilnvaras. Šīs pilnvaras jāuztver nevis abstrakti, bet gan kā elementi, kas izskaidro konkrētu minētā akta satura analīzi, kurai ir centrāls un obligāts raksturs (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, IMG/Komisija, C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 99. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
68
Ņemot vērā šī sprieduma 62.–67. punktā izklāstītos kritērijus, jautājumu par to, vai ar Eiropas deleģētā prokurora lēmumu izsaukt lieciniekus ir iecerēts radīt saistošas tiesiskās sekas, kas var ietekmēt tādu personu, uz kurām attiecas izmeklēšana, kā prasītāji pamatlietā tiesības, būtiski mainot to tiesisko stāvokli, nevar izskatīt abstrakti un vispārīgi.
69
Šie kritēriji prasa veikt attiecīgā akta vērtējumu in concreto, it īpaši ņemot vērā “trešās personas”, kas apstrīd šo aktu, statusu, šī akta saturu, kontekstu, kādā tas pieņemts, un tā izdevējas struktūras pilnvaras.
70
Šajā ziņā jānorāda, kā izriet no Regulas 2017/1939 83. un 85.–87. apsvēruma, – šīs regulas 42. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar 41. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka tādu procesuālo aktu tiesiskuma pārbaude, ar kuriem iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, ļauj nodrošināt, ka EPPO ievēro to personu pamattiesības, attiecībā uz kurām šie procesuālie akti rada šādas sekas, un it īpaši pārliecināties, ka šī struktūra ir ievērojusi procesa taisnīgu norisi un aizdomās turēto un apsūdzēto personu tiesības uz aizstāvību saskaņā ar Hartas 47. un 48. pantu.
71
Konkrētāk, šāda pārbaude it īpaši nozīmē, ka jāpārliecinās par to, vai ir ievērotas ne tikai Savienības tiesībās paredzētās aizdomās turēto un apsūdzēto personu, kas minētas šīs regulas 41. panta 1. punktā, procesuālās tiesības, bet arī – atbilstoši 41. panta 3. punktam – visas procesuālās tiesības, kas šīm personām, kā arī citām personām, uz kurām attiecas EPPO procedūras, ir piešķirtas piemērojamajās valsts tiesībās.
72
Tā kā dažādām personu kategorijām piešķirto procesuālo garantiju tvērums tādējādi var atšķirties atkarībā no attiecīgās dalībvalsts valsts procesuālajiem noteikumiem, to procesuālo aktu tvērums, kurus šīs personas ir tiesīgas apstrīdēt valsts tiesās, arī var atšķirties atkarībā no piemērojamajām valsts tiesībām.
73
Tātad seku, kādas ir lēmumam izsaukt lieciniekus attiecībā uz to personu tiesībām, par kurām tiek veikta izmeklēšana, vērtējums zināmā mērā ir atkarīgs no valsts procesuālajiem noteikumiem, kā arī no tās kriminālizmeklēšanas īpašā konteksta, saistībā ar kuru EPPO ir pieņēmusi šo lēmumu, tādējādi valsts tiesas, kuru kompetencē ir veikt Regulas 2017/1939 42. panta 1. punktā paredzēto tiesiskuma pārbaudi, ir vispiemērotākās, lai to veiktu.
74
Šo interpretāciju apstiprina šīs regulas 12. un 87. apsvērums. Pirmkārt, no 12. apsvēruma izriet, ka Savienības likumdevējs saskaņā ar LES 5. panta 3. un 4. punktā noteiktajiem subsidiaritātes un samērīguma principiem ir vēlējies saskaņot EPPO procesuālo aktu tiesiskuma pārbaudi tikai līdz līmenim, kas ir absolūti nepieciešams, lai saistībā ar šiem aktiem nodrošinātu vienotu efektīvas tiesību aizsardzības tiesā līmeni, kas atbilst Savienības primārajām tiesībām. Otrkārt, šī interpretācija atbilst arī šīs Savienības struktūras būtiskajai integrācijai dalībvalstu kriminālprocesu sistēmās, kurās tā īsteno savas pilnvaras, un tās, kā izriet no minētās regulas 87. apsvēruma pirmās daļas, pamato valstu tiesu kompetenci attiecībā uz šīs regulas 42. panta 1. punktā minētajiem procesuālajiem aktiem.
75
No tā izriet, ka kompetentajām valsts tiesām, ņemot vērā it īpaši valsts procesuālos noteikumus, kā arī tās kriminālizmeklēšanas īpašo kontekstu, kuras ietvaros tajās ir celta prasība, jāizvērtē, vai Eiropas deleģētā prokurora lēmums izsaukt lieciniekus ir vērsts uz to, lai radītu saistošas tiesiskas sekas, kas var ietekmēt to personu intereses, kuras apstrīd šo lēmumu, šajā gadījumā – to personu intereses, uz kurām attiecas šī izmeklēšana –, būtiski mainot to tiesisko stāvokli, it īpaši tādēļ, ka tiek ietekmētas to procesuālās tiesības. Ja tas tā ir, šis lēmums ir pakļauts tiesiskuma pārbaudei minētajās tiesās saskaņā ar Regulas 2017/1939 42. panta 1. punktu.
76
Trešām kārtām, attiecībā uz jautājumu, vai šī tiesiskuma pārbaude attiecīgā gadījumā jāveic tiešas pārsūdzības par minēto lēmumu ietvaros, jānorāda, ka šīs tiesību normas formulējumā nav precizēts, vai dalībvalstīm jāparedz konkrēts tiesību aizsardzības līdzeklis, kas ļautu tieši apstrīdēt EPPO procesuālo aktu, un vai minētajai pārbaudei noteikti jābūt vērstai uz apstrīdētā akta atcelšanu.
77
Savukārt šajā tiesību normā ir paredzēts, ka aplūkotā tiesiskuma pārbaude tiek veikta “saskaņā ar valsts tiesību aktos izklāstītajām prasībām un procedūrām”. No tā izriet – ja Hartas 47. un 48. pantā nostiprinātās tiesības ir pilnībā garantētas, minētajā tiesību normā nav izslēgts, ka dalībvalstīs, kurās kriminālprocesa noteikumos nav paredzēts šāds konkrēts tiesību aizsardzības līdzeklis, lai apstrīdētu šajā procesā veiktās darbības, tiesiskuma pārbaude var tikt veikta netieši.
78
Šo interpretāciju apstiprina Regulas 2017/1939 88. apsvērums, kurā norādīts, ka saistībā ar tiesiskuma pārbaudi, ko valstu tiesas veic attiecībā uz procesuālajiem aktiem, ar kuriem iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, jānodrošina efektīvi tiesību aizsardzības līdzekļi saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu.
79
Šajā LES normā prasīts, lai dalībvalstis nodrošinātu tiesību aizsardzības līdzekļus, kas ir pietiekami efektīvi tiesiskās aizsardzības nodrošināšanai jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības. Saskaņā ar Tiesas judikatūru šis pienākums atbilst ikvienas personas, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, ir tikušas pārkāptas, tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, kas paredzētas Hartas 47. panta pirmajā daļā. Minētais pienākums nozīmē tikai to, ka ikvienai personai ir atzītas tiesības tiesā apstrīdēt tai nelabvēlīgu aktu, kas var apdraudēt šīs tiesības un brīvības, taču ne vienmēr to, ka tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību īpašniekam ir pieejams tiešs tiesību aizsardzības līdzeklis, kas galvenokārt domāts, lai apstrīdētu attiecīgo pasākumu, ja vien pastāv viens vai vairāki tiesību aizsardzības līdzekļi, kuri dažādās kompetentajās valsts tiesās tam ļauj kaut vai pakārtoti panākt tiesas pārbaudi pār šo pasākumu, nodrošinot tam Savienības tiesībās garantēto tiesību un brīvību ievērošanu, un šim mērķim nepakļaujot sevi riskam saņemt sodu attiecīgā pasākuma neievērošanas dēļ (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 6. oktobris, État luxembourgeois (Tiesības apstrīdēt tiesā informācijas sniegšanas pieprasījumu nodokļu jomā), C‑245/19 un C‑246/19, EU:C:2020:795, 47., 58. un 79. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
80
Šajā ziņā, lai gan Regulas 2017/1939 42. panta 1. punkts jālasa, ņemot vērā LES 19. panta 1. punkta otro daļu un Hartas 47. un 48. pantu, tas tomēr neskar valsts tiesu veiktās tiesiskuma pārbaudes procesuālos noteikumus. Tādējādi tā var izpausties arī kā pakārtota pārbaude, ko it īpaši veic krimināltiesa, ar nosacījumu, ka šie procesuālie noteikumi garantē tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, un tas nozīmē, ka tiesas, kura izskata strīdu, kompetencē ir izskatīt visus tiesību un faktiskos jautājumus, kuriem ir nozīme šī strīda atrisināšanā. It īpaši šai tiesai ir jābūt kompetentai pārbaudīt, vai pierādījumi, uz kuriem ir balstīts attiecīgais akts, nav iegūti vai izmantoti, pārkāpjot ieinteresētajai personai Savienības tiesībās garantētās tiesības un brīvības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 6. oktobris, État luxembourgeois (Tiesības apstrīdēt tiesā informācijas sniegšanas pieprasījumu nodokļu jomā), C‑245/19 un C‑246/19, EU:C:2020:795, 82. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
81
Visbeidzot, ceturtām kārtām, kā liek noprast Regulas 2017/1939 88. apsvēruma formulējums, tās 42. panta 1. punkts jāinterpretē, ņemot vērā dalībvalstu procesuālās autonomijas principu.
82
Saskaņā ar šo principu katras dalībvalsts iekšējā tiesību sistēmā jāparedz vajadzīgie tiesību aizsardzības līdzekļu procesuālie noteikumi, lai jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, personām nodrošinātu viņu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, tomēr ar nosacījumu, ka šie noteikumi situācijās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, nav mazāk labvēlīgi kā līdzīgās situācijās, uz kurām attiecas valsts tiesības (līdzvērtības princips), un ka tie nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina to tiesību īstenošanu, kas piešķirtas ar Savienības tiesībām (efektivitātes princips) (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 21. decembris, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, 56. un 58. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
83
Attiecībā uz līdzvērtības principu iesniedzējtiesa ir paudusi šaubas par to, vai tas ir ievērots piemērojamajās valsts procesuālajās tiesību normās.
84
Lai pārbaudītu, vai ir ievērots līdzvērtības princips, pirmkārt, jāidentificē salīdzināmas procedūras vai prasības un, otrkārt, jānosaka, vai attieksme pret prasībām, kas balstītas uz valsts tiesību normām, ir labvēlīgāka nekā pret prasībām par to tiesību aizsardzību, kuras privātpersonām izriet no Savienības tiesībām (spriedums, 2018. gada 26. septembris, Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Apelācijas sūdzības apturoša iedarbība), C‑180/17, EU:C:2018:775, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
85
Runājot par prasību salīdzināmību, valsts tiesai, kam ir tieši zināmi piemērojamie procesuālie noteikumi, ir jāpārbauda attiecīgo prasību līdzība, ņemot vērā to priekšmetu, pamatu un būtiskos elementus (spriedums, 2018. gada 26. septembris, Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Apelācijas sūdzības apturoša iedarbība), C‑180/17, EU:C:2018:775, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
86
Šajā lietā, kā izklāstīts šī sprieduma 29. un 40. punktā, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka tiesību aizsardzības līdzekļi pret Spānijā strādājošo Eiropas deleģēto prokuroru procesuālajiem aktiem ir jāsalīdzina ar tiesību aizsardzības līdzekļiem, kas valsts tiesībās pastāv attiecībā uz līdzīgām darbībām, kuras veicis tiesnesis, kas veic izmeklēšanu un kas valsts līmenī ir līdzvērtīgs Eiropas deleģētajam prokuroram.
87
Runājot par līdzīgu attieksmi pret prasībām, jāatgādina, ka katrs gadījums, kad rodas jautājums, vai valsts procesuālo tiesību norma attiecībā uz prasībām, kas balstītas uz Savienības tiesībām, ir mazāk labvēlīga nekā normas, kas attiecas uz līdzīgām iekšēja rakstura prasībām, valsts tiesai jāanalizē, ņemot vērā attiecīgo noteikumu vietu procedūrā kopumā, minētās procedūras norisi un šo noteikumu īpatnības dažādās valsts tiesu instancēs (spriedums, 2018. gada 26. septembris, Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Apelācijas sūdzības apturoša iedarbība), C‑180/17, EU:C:2018:775, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
88
Šajā ziņā, kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 61. punktā, šķiet, ka no iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm izriet, ka personas, attiecībā uz kurām Spānijā strādājošs Eiropas deleģētais prokurors veic izmeklēšanu, ir nelabvēlīgākā situācijā nekā personas, attiecībā uz kurām izmeklēšanu veic izmeklētājtiesnesis, jo valsts tiesiskajā regulējumā, kas piemērojams EPPO procesuālo aktu tiesiskuma pārbaudei, ir izslēgta iespēja tieši pārsūdzēt lēmumu, ar ko izsauc lieciniekus, lai gan regulējumā, kas piemērojams izmeklētājtiesneša līdzīga akta tiesiskuma pārbaudei, ir paredzēta iespēja pārsūdzēt šo aktu pēdējam minētajam vai augstākas instances tiesā.
89
Tomēr iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai tas tā ir, ņemot vērā šī sprieduma 87. punktā minētos kritērijus, un it īpaši – vai ir jānoraida Spānijas valdības un EPPO rakstveida apsvērumos aizstāvētā valsts tiesību interpretācija, saskaņā ar kuru pilnībā iekšējā situācijā būtu iespējams piemērot procesuālos noteikumus, kuros šāda tieša pārsūdzība nav paredzēta.
90
Attiecībā uz efektivitātes principu jāuzskata, ka tas šajā gadījumā neietver prasības, kas pārsniegtu tās, kuras izriet no Hartas 47. panta pirmajā daļā, kā arī LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā garantētajām tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 26. septembris, Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Apelācijas sūdzības apturošā iedarbība), C‑180/17, EU:C:2018:775, 43. punkts un tajā minētā judikatūra). No šī sprieduma 79. punkta izriet, ka šīm Savienības primāro tiesību normām nav pretrunā tas, ka nepastāv tiešs tiesību aizsardzības līdzeklis pret EPPO procesuālo aktu, ar kuru izsaukti liecinieki, ar nosacījumu, ka ir ievērotas it īpaši šī sprieduma 79. un 80. punktā atgādinātās prasības.
91
Ņemot vērā iepriekš minētos iemeslus, uz pirmo, trešo un ceturto jautājumu jāatbild, ka Regulas 2017/1939 42. panta 1. punkts, lasot to LES 19. panta 1. punkta otrās daļas, Hartas 47. un 48. panta, kā arī līdzvērtības un efektivitātes principu gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka lēmums, ar kuru Eiropas deleģētais prokurors, kurš nodarbojas ar attiecīgo lietu, izmeklēšanas ietvaros izsauc lieciniekus, ir pakļauts kompetentās valsts tiesas pārbaudei saskaņā ar 42. panta 1. punktu, ja ar šo lēmumu iecerēts radīt saistošas tiesiskas sekas, kas var ietekmēt to personu intereses, kuras apstrīd šo lēmumu – piemēram, to personu intereses, uz kurām attiecas šī izmeklēšana –, būtiski mainot to tiesisko stāvokli. Ja tas tā ir, valsts tiesībās šīm personām jānodrošina efektīva minētā lēmuma tiesiskuma pārbaude vismaz pakārtoti, attiecīgajā gadījumā – krimināltiesā. Tomēr, piemērojot līdzvērtības principu, ja valsts procesuālajos noteikumos, kas attiecas uz līdzīgām iekšēja rakstura pārsūdzībām, ir paredzēta iespēja tieši apstrīdēt analogu lēmumu, šādai iespējai jābūt pieejamai arī minētajām personām.
Par tiesāšanās izdevumiem
92
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
Padomes Regulas (ES) 2017/1939 (2017. gada 12. oktobris), ar ko īsteno ciešāku sadarbību Eiropas Prokuratūras (EPPO) izveidei, 42. panta 1. punkts, lasot to LES 19. panta 1. punkta otrās daļas, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. un 48. panta, kā arī līdzvērtības un efektivitātes principu gaismā,
jāinterpretē tādējādi, ka
lēmums, ar kuru Eiropas deleģētais prokurors, kurš nodarbojas ar attiecīgo lietu, izmeklēšanas ietvaros izsauc lieciniekus, ir pakļauts kompetentās valsts tiesas pārbaudei saskaņā ar 42. panta 1. punktu, ja ar šo lēmumu iecerēts radīt saistošas tiesiskas sekas, kas var ietekmēt to personu intereses, kuras apstrīd šo lēmumu – piemēram, to personu intereses, uz kurām attiecas šī izmeklēšana –, būtiski mainot to tiesisko stāvokli.
Ja tas tā ir, valsts tiesībās šīm personām jānodrošina efektīva minētā lēmuma tiesiskuma pārbaude vismaz pakārtoti, attiecīgajā gadījumā – krimināltiesā.
Tomēr, piemērojot līdzvērtības principu, ja valsts procesuālajos noteikumos, kas attiecas uz līdzīgām iekšēja rakstura pārsūdzībām, ir paredzēta iespēja tieši apstrīdēt analogu lēmumu, šādai iespējai jābūt pieejamai arī minētajām personām.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.