Mål C‑419/14
WebMindLicenses Kft.
mot
Nemzeti Adó- és Vámhivatal Kiemelt Adó- és Vám Főigazgatóság, meddelar
(begäran om förhandsavgörande,
introduite par le Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi bíróság)
”Begäran om förhandsavgörande – Mervärdesskatt – Direktiv 2006/112/EG – Artiklarna 2, 24, 43, 250 och 273 – Platsen för tillhandahållande av tjänster som tillhandahålls på elektronisk väg – Konstlat fastställande av denna plats med hjälp av ett upplägg utan ekonomisk verklighetsförankring – Rättsmissbruk – Förordning (EU) nr 904/2010 – Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Artiklarna 7, 8, 41, 47, 48, 51.1, 52.1 och 52.3 – Rätten till försvar – Rätten att yttra sig – Skattemyndighetens användning av bevis som insamlats utan den beskattningsbara personens kännedom inom ramen för ett parallellt pågående straffrättsligt förfarande som ännu inte har avslutats – Telefonavlyssning och beslagtagande av e-postmeddelanden”
Sammanfattning – Domstolens dom (tredje avdelningen) av den 17 december 2015
1.        Harmonisering av skattelagstiftning – Gemensamt system för mervärdesskatt – Transaktioner som utgör missbruk – Begrepp – Licensavtal som avsåg uthyrning av know-how beträffande driften av en webbplats – Avtal som ingåtts med ett bolag etablerat i en annan medlemsstat än den där licensgivarbolaget är etablerat – Omständigheter som ska beaktas – Avtal som utgör ett rent konstlat upplägg – Prövning som det ankommer på den nationella domstolen att göra
(Rådets direktiv 2006/112)
2.        Harmonisering av skattelagstiftning – Gemensamt system för mervärdesskatt – Tillhandahållande av tjänster – Fastställande av platsen för den skattemässiga anknytningen – Konstlat fastställande av denna plats med hjälp av ett upplägg utan ekonomisk verklighetsförankring – Betalning av skatt i den medlemsstat där det konstlade tjänstetillhandahållandet har skett – Följder – Uppbörd av skatten i efterhand i den medlemsstat där tjänsterna faktiskt har tillhandahållits – Tillåtet
(Rådets direktiv 2006/112)
3.        Harmonisering av skattelagstiftning – Gemensamt system för mervärdesskatt – Administrativt samarbete och kampen mot bedrägeri – Medlemsstat som prövar huruvida mervärdesskatt kan utkrävas för tjänster som redan har påförts mervärdesskatt i andra medlemsstater – Skyldighet att begära information från skattemyndigheterna i dessa andra medlemsstater – Villkor
(Rådets förordning nr 904/2010)
4.        EU-rätt – Principer – Rätten till försvar – Iakttagande inom ramen för det administrativa förfarandet – Räckvidd
5.        Harmonisering av skattelagstiftning – Gemensamt system för mervärdesskatt – Transaktioner som utgör missbruk – Efterbeskattningsförfarande – Användning av bevis som insamlats utan den beskattningsbara personens kännedom– Tillåtet – Villkor – Iakttagande av unionsrättsliga rättigheter och särskilt av de grundläggande rättigheterna – Rätten till skydd för familjelivet – Rätten att yttra sig – Rätt till ett effektivt rättsmedel
(Artikel 4.3 FEU; artikel 325 FEUF; Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artiklarna 7, 47 och 52.1; rådets direktiv 2006/112, artiklarna 2, 250.1 och 273)
1.        Unionsrätten ska tolkas så, att följande omständigheter inte i sig är av avgörande betydelse vid bedömningen av huruvida ett licensavtal som avsåg uthyrning av know-how beträffande driften av en webbplats – vilken tjänade som plattform för tillhandahållandet av interaktiva audiovisuella tjänster – och som hade ingåtts med ett bolag etablerat i en annan medlemsstat än den där licensgivarbolaget är etablerat utgör ett rättsmissbruk som syftar till att dra nytta av att den på dessa tjänster tillämpliga mervärdesskattesatsen är lägre i denna andra medlemsstat: den omständigheten att det var licensgivarbolagets vd och enda aktieägare som var upphovsman till denna know-how, den omständigheten att samma person utövar inflytande eller kontroll över hur nämnda know-how utvecklades och användes och över tillhandahållandet av tjänster som är baserade på denna know-how, samt den omständigheten att det är underleverantörer som har ansvaret för att sköta de ekonomiska transaktioner, de personalresurser och de tekniska verktyg som behövs för att tillhandahålla tjänsterna. Inte heller är de skäl som kan ha föranlett licensgivarbolaget att hyra ut aktuella know-how till ett bolag i denna andra medlemsstat, i stället för att själv utnyttja den, i sig av avgörande betydelse vid nämnda bedömning.
För att fastställa huruvida nämnda avtal utgör ett rent konstlat upplägg för att dölja det faktum att de aktuella tjänsterna i själva verket inte har tillhandahållits av licenstagarbolaget, utan av licensgivarbolaget, ankommer det på den hänskjutande domstolen att analysera samtliga faktiska omständigheter, och att bland annat undersöka huruvida etableringen av licenstagarbolagets säte för dess ekonomiska verksamhet eller dess fasta etableringsställe är fiktiv eller huruvida detta bolag saknar lämplig struktur i form av lokaler, personalresurser och tekniska resurser för att bedriva den aktuella ekonomiska verksamheten. Den hänskjutande domstolen ska också undersöka huruvida det förhåller sig så att nämnda bolag inte utövar denna ekonomiska verksamhet i eget namn eller för egen räkning, under eget ansvar och på egen risk.
(se punkterna 49 och 50 samt punkt 1 i domslutet)
2.        Unionsrätten ska tolkas så, att om rättsmissbruk konstaterats som har lett till att tjänster har ansetts tillhandahållas i en annan medlemsstat än vad som skulle ha varit fallet om det inte varit fråga om rättsmissbruk, så utgör det faktum att mervärdesskatten har betalats i denna andra medlemsstat i enlighet med den statens lagstiftning inte hinder för att genom efterbeskattning uppbära skatten i den medlemsstat där tjänsterna faktiskt har tillhandahållits.
(se punkt 53 samt punkt 2 i domslutet)
3.        Förordning nr 904/2010 om administrativt samarbete och kampen mot mervärdesskattebedrägeri ska tolkas så, att den skattemyndighet i en medlemsstat som prövar huruvida mervärdesskatt kan utkrävas för tjänster som redan har påförts mervärdesskatt i andra medlemsstater är skyldig att skicka en begäran om information till skattemyndigheterna i dessa andra medlemsstater, när en sådan begäran kan vara till nytta – eller till och med kan vara oumbärlig – för att fastställa att denna skatt är utkrävbar i den första medlemsstaten.
(se punkt 59 samt punkt 3 i domslutet)
4.        Se domen.
(se punkt 83)
5.        Unionsrätten ska tolkas så, att den, vid tillämpningen av artikel 4.3 FEU, artikel 325 FEUF samt artiklarna 2, 250.1 och 273 i direktiv 2006/112 om ett gemensamt system för mervärdesskatt, inte utgör hinder för att skattemyndigheten – för att fastställa ett rättsmissbruk på mervärdesskatteområdet – använder sig av bevis som insamlats utan den beskattningsbara personens kännedom och med hjälp av exempelvis telefonavlyssning och beslagtagande av e-postmeddelanden inom ramen för ett parallellt pågående straffrättsligt förfarande som ännu inte har avslutats, under förutsättning att varken insamlingen av denna bevisning inom ramen för det straffrättsliga förfarandet eller användningen av densamma inom ramen för det administrativa förfarandet, strider mot de rättigheter som garanteras i unionsrätten.
Härvid ankommer det enligt artiklarna 7, 47 och 52.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna på den nationella domstol som gör en laglighetsprövning av ett efterbeskattningsbeslut avseende mervärdesskatt vilket är grundat på sådan bevisning, att pröva dels huruvida telefonavlyssning och beslagtagande av e-postmeddelanden utgör undersökningsmetoder som var föreskrivna i lag och som var nödvändiga i det straffrättsliga förfarandet, dels huruvida myndighetens användning av bevisning som samlats in med hjälp av dessa metoder också var tillåten enligt lag och nödvändig. Det ankommer dessutom på nämnda domstol att undersöka huruvida den beskattningsbara personen har beretts tillfälle, i enlighet med den allmänna principen om iakttagande av rätten till försvar, att inom ramen för det administrativa förfarandet ta del av bevisningen och yttra sig över den. Om den nationella domstolen konstaterar att den beskattningsbara personen inte har haft en sådan möjlighet eller att insamlingen av bevisningen inom ramen för det straffrättsliga förfarandet eller användningen av denna i det administrativa förfarandet har skett i strid med artikel 7 i nämnda stadga, ska den nationella domstolen avvisa bevisningen såsom otillåten och upphäva beslutet om det, av detta skäl, inte längre föreligger någon grund för detta beslut. Likaså ska bevisningen avvisas om den nationella domstolen inte har befogenhet att kontrollera att denna bevisning under det straffrättsliga förfarandet samlades in i enlighet med unionsrätten, eller inte ens kan försäkra sig om att nämnda bevis samlades in i enlighet med unionsrätten genom att grunda sig på en prövning redan företagen av en brottsmålsdomstol inom ramen för ett kontradiktoriskt förfarande.
( se punkterna 90 och 91 samt punkt 4 i domslutet)