62009CC0399_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Po rozpade a následnom rozdelení Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky uzavreli dva nové štáty, ktoré vznikli na jej území, teda Česká republika a Slovenská republika, medzinárodnú zmluvu s cieľom koordinovať rôzne aspekty dávok sociálneho zabezpečenia osôb s väzbou na oba štáty. Kritériom zvoleným na účel určenia uplatniteľného režimu a orgánu príslušného na priznanie uvedených dávok je štát sídla zamestnávateľa v okamihu rozdelenia, teda k 31. decembru 1992.
2. V dôsledku uplatnenia tohto režimu podliehajú českí štátni príslušníci, ktorí pred rozdelením pracovali pre zamestnávateľa so sídlom na území dnešnej Slovenskej republiky, právnym predpisom a právomoci orgánov sociálneho zabezpečenia tejto krajiny. Táto okolnosť viedla k niekoľkým sporom, na základe ktorých vznikla už ustálená judikatúra Ústavního soudu, podľa ktorej – pri istom zjednodušení – majú českí štátni príslušníci podliehajúci slovenskému režimu na základe základného práva na prístup k sociálnym dávkam nárok na vyrovnávací príspevok vyplácaný českými orgánmi, ktorý vyrovnáva prípadný rozdiel medzi slovenskou dávkou a dávkou, na ktorú by mali nárok, ak by sa na nich vzťahoval český režim.
3. Česká vláda vo svojich písomných pripomienkach predložených v rámci tohto konania o prejudiciálnej otázke uviedla, že podľa nej uvedená judikatúra Ústavního soudu porušuje právo Únie. Domnieva sa, že vedie k dvojitému zohľadneniu rovnakej doby poistenia, čo je v rozpore s nariadením č. 1408/71(2) . Uvedená vláda ďalej tvrdí, že vyrovnávací príspevok, na ktorý majú nárok českí dôchodcovia, sa priznáva selektívne, na základe kumulatívneho kritéria založeného na štátnej príslušnosti a bydlisku, čo je v rozpore s článkami 3 a 10 nariadenia č. 1408/71, vykladaného vo svetle článku 39 ES (teraz článok 45 ZFEÚ).
4. Nejvyšší správní soud položil Súdnemu dvoru dve prejudiciálne otázky, ktoré sú základom veci samej, pričom má rovnaké pochybnosti, aké vyjadrila česká vláda.
5. To je v podstate problém, ktorý má Súdny dvor v tejto veci vyriešiť. „Vnútroštátne pravidlo“ spochybnené vnútroštátnym súdom nie je nič iné, než pravidlo vyplývajúce z judikatúry Ústavního soudu, ktorá je okrem toho judikatúrou rozširujúcou práva českých občanov s bydliskom v Českej republike v rámci historického procesu rozdelenia jedného štátu a následného vzniku dvoch nových štátov. Ďalej treba uviesť, že nejde o prípad, v ktorom sa jednotlivec domáha toho, aby bol postavený na úroveň zvýhodnenej skupiny, ale naopak, ide o jednotlivca, ktorý patrí do uvedenej skupiny, a orgán sociálneho zabezpečenia ho chce o toto výhodné postavenie pripraviť. Možno teda povedať, že ide o prípad obrátenej diskriminácie zasadený do inštitucionálneho kontextu, ktorý je kontroverzný a zároveň chúlostivý.
6. Prejednávaná vec teda ponúka príležitosť jednak preskúmať otázku, ktorá má vždy citlivú povahu a týka sa nápravy dôsledkov diskriminačných situácií, a jednak s ohľadom na osobitné okolnosti veci sa konkrétne zaoberať rozhodovacím priestorom súdu v uvedenom kontexte.
II – Právny rámec Únie
7. Článok 12 ES (teraz článok 18 ZFEÚ) stanovuje: „v rámci pôsobnosti tejto zmluvy a bez toho, aby boli dotknuté jej osobitné ustanovenia akákoľvek diskriminácia na základe štátnej príslušnosti je zakázaná“.
8. Zákaz diskriminácie je osobitne stanovený vo vzťahu k pracovníkom v článku 39 ES (teraz článok 45 ZFEÚ), ktorý uvádza:
„1. Zabezpečí sa voľný pohyb pracovníkov v rámci Únie.
2. Voľný pohyb pracovníkov zahŕňa zrušenie akejkoľvek diskriminácie pracovníkov členských štátov na základe štátnej príslušnosti, pokiaľ ide o zamestnanie, odmenu za prácu a ostatné pracovné podmienky.
…“
9. Článok 42 ES (teraz článok 48 ZFEÚ) stanovil, že Európsky parlament a Rada prijmú v oblasti sociálneho zabezpečenia opatrenia, ktoré sú nevyhnutné „na poskytnutie voľného pohybu pracovníkov; na tento účel uzavrú dohody, ktoré migrujúcim pracovníkom bez ohľadu na to, či ide o zamestnancov, a na nich závislým osobám zabezpečia:
a) započítanie všetkých období braných do úvahy podľa zákonov príslušných krajín za účelom získania a trvania nároku na dávky a vypočítanie ich výšky;
b) vyplácanie dávok osobám s bydliskom na území členských štátov.“
10. Opatrenia, na ktoré odkazuje článok 42 ES, sa odrážajú v nariadení č. 1408/71, ktorého článok 3 obsahuje zákaz diskriminácie v nasledujúcom znení:
„1. Pokiaľ osobitné ustanovenia tohto nariadenia neustanovujú inak, osoby, na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, majú tie isté povinnosti a poberajú tie isté dávky podľa právnych predpisov ktoréhokoľvek členského štátu ako štátni príslušníci tohto štátu.
…
3. S výnimkou ustanovení prílohy III sa ustanovenia dohovorov o sociálnom zabezpečení, účinné podľa článku 7 ods. 2 písm. c), vzťahujú na všetky osoby, na ktoré sa vzťahuje toto nariadenie.“
11. Nariadenie najprv v článku 4 ods. 1 stanovuje, že jeho ustanovenia sa vzťahujú na dávky v invalidite a v starobe a v článku 6 dodáva, že nahrádza akékoľvek dohody o sociálnom zabezpečení zaväzujúce výlučne dva alebo viac členských štátov. Jediná výnimka z tohto pravidla sa nachádza v článku 7 ods. 2, ktorý zaručuje uplatniteľnosť „určitých ustanovení dohovorov o sociálnom zabezpečení, ktoré uzavreli členské štáty do dátumu uplatňovania tohto nariadenia za predpokladu, že sú výhodnejšie pre príjemcov dávok alebo ak vyplývajú z osobitných historických okolností a majú obmedzený časový účinok, ak sú tieto ustanovenia uvedené v prílohe III“.
12. Uvedená príloha III časť A uvádza pod nadpisom „Ustanovenia dohovorov o sociálnom zabezpečení, ktoré sa naďalej uplatňujú bez ohľadu na článok 6 nariadenia“ v bode 9:
„9. ČESKÁ REPUBLIKA – SLOVENSKO
Články 12, 20 a 33 zmluvy o sociálnom zabezpečení z 29. októbra 1992.“
III – Vnútroštátny právny rámec
13. Článok 30 Listiny ľudských práv a slobôd Českej republiky stanovuje, že „občania majú právo na primerané hmotné zabezpečenie v starobe a pri nespôsobilosti na prácu, ako aj pri strate živiteľa.“
14. Ustanovenie § 28 zákona č. 155/1995 Sb. o dôchodkovom poistení stanovuje, že „poistenec má nárok na starobný dôchodok, ak dovŕšil potrebnú dobu poistenia a dosiahol stanovený vek, prípadne spĺňa ďalšie podmienky stanovené v zákone.“
15. Medzinárodná zmluva o sociálnom zabezpečení podpísaná 29. októbra 1992 medzi Českou republikou a Slovenskou republikou v článku 20 uvádza, že „doby zabezpečenia získané pred dňom rozdelenia Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky sa považujú za doby zabezpečenia toho zmluvného štátu, na ktorého území mal zamestnávateľ občana sídlo ku dňu rozdelenia Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky alebo naposledy pred týmto dňom“.
16. Na základe uvedenej zmluvy teda českí a slovenskí pracovníci, ktorí bývali na českom území, ale pracovali pre zamestnancov so sídlom na slovenskom území, podliehali režimu a právomoci orgánov Slovenskej republiky. Naopak českí a slovenskí pracovníci, ktorí bývali na českom území, ale pracovali pre zamestnávateľa so sídlom na českom území, podliehali predpisom a právomociam orgánov Českej republiky.
17. V náleze z 25. januára 2005(3) Ústavní soud potvrdil judikatúru ustálenú už pred pristúpením Českej republiky k Európskej únii(4), podľa ktorej sa českí štátni príslušníci, na ktorých sa vzťahuje režim a právomoc orgánov Slovenskej republiky, môžu na základe článku 30 Listiny základných práv a slobôd Českej republiky(5) domáhať vyrovnávacieho príspevku k starobnému dôchodku, ktorý im prislúcha na základe zmluvy z 29. októbra 1992. Podľa Ústavního soudu „ak občan Českej republiky spĺňa zákonné podmienky na vznik nároku na dôchodok a tento nárok by bol podľa vnútroštátneho (českého) práva vyšší ako nárok podľa [česko‑slovenskej] zmluvy, je vecou [českej inštitúcie sociálneho zabezpečenia], aby zaistila poberanie dôchodkovej dávky v takej výške, ktorá zodpovedá vyššiemu nároku podľa vnútroštátnych predpisov, resp. rozhodla o dorovnaní dôchodku poberaného od druhej zmluvnej strany, s prihliadnutím na dôchodok poberaný v súlade s [česko-slovenskou] zmluvou od druhej zmluvnej strany tak, aby nedochádzalo k duplicitnému poberaniu dvoch dôchodkov rovnakého typu, priznaných z rovnakých dôvodov od dvoch rôznych [inštitúcií sociálneho zabezpečenia].“
18. V uvedenom rozhodnutí bolo takisto stanovené, že platbu, ktorú má uskutočniť česká inštitúcia sociálneho zabezpečenia, môžu dostať len osoby, ktoré súčasne spĺňajú podmienku českej štátnej príslušnosti a bydliska na území Českej republiky.
IV – Skutkové okolnosti a konanie pred vnútroštátnym súdom
19. M. Landtová, česká štátna príslušníčka, pracovala na území bývalej Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky od roku 1964 do 31. decembra 1992. Od tohto dátumu, čiže od okamihu rozpadu a následného rozdelenia Československa, bola M. Landtová do 31. augusta 1993 zamestnaná na území Slovenskej republiky. Potom sa presťahovala do Českej republiky, kde pracovala až do odchodu do dôchodku.
20. Slovenský orgán sociálneho zabezpečenia priznal M. Landtovej čiastočný invalidný dôchodok, ktorý v súlade s česko-slovenskou zmluvou z 29. októbra 1992 pokrýval dobu poistenia od roku 1964 do 31. augusta 1993.
21. V roku 2006 priznala Česká správa sociálního zabezpečení (ďalej len „ČSSZ“) žalobkyni starobný dôchodok pokrývajúci dobu poistenia od 31. augusta 1993, teda dátumu, od ktorého M. Landtová bývala na českom území. ČSSZ výslovne odmietla priznať vyrovnávací príspevok, ktorý judikatúra českého Ústavního soudu zaručuje českým štátnym príslušníkom s bydliskom v Českej republike. Správne rozhodnutie sa teda obmedzilo na striktné použitie kritéria výpočtu podľa článku 20 uvedenej česko‑slovenskej zmluvy z 29. októbra 1992.
22. Po tom, ako bolo rozhodnutie ČSSZ napadnuté, ho Městský soud v Praze zrušil a nariadil príslušnému orgánu, aby dodržal uvedenú judikatúru Ústavního soudu. Podľa súdu prvého stupňa je ČSSZ povinná zaručiť každému českému štátnemu príslušníkovi s bydliskom v Českej republike doplnkovú dávku, ktorá pokryje rozdiel medzi slovenskou dávkou, na ktorú má nárok, a dávkou, na ktorú by mal nárok v prípade, keď by sa na neho vzťahoval český režim sociálneho zabezpečenia. Tak to bolo aj v prípade M. Landtovej. V nadväznosti na to dospel Městský soud v Praze k záveru, že dávka v starobe, ktorú ČSSZ žalobkyni priznala, musí byť dorovnaná do výšky, na ktorú by mala žalobkyňa nárok v prípade, keď by celú dobu poistenia do 31. decembra 1992 dosiahla v systéme sociálneho zabezpečenia Českej republiky.
23. ČSSZ podala proti rozsudku súdu prvého stupňa kasačnú sťažnosť na Nejvyšší správní soud, pričom sa na jej podporu odvolávala na nariadenie č. 1408/71 a na zásadu zákazu diskriminácie, ktorú vo všeobecnosti zakotvujú zakladajúce zmluvy. Nejvyšší správní soud vyhovel kasačnej sťažnosti, potvrdil argumenty predložené ČSSZ a vrátil vec súdu prvého stupňa.
24. Městský soud v Praze však pri ďalšom rozhodovaní o veci zopakoval svoje pôvodné rozhodnutie a výklad Nejvyššího správního soudu odmietol. ČSSZ na tento súd opäť podala kasačnú sťažnosť, pričom poukazovala na argumenty uvedené už v prvej kasačnej sťažnosti. V rámci konania o tejto druhej sťažnosti sa Nejvyšší správní soud rozhodol predložiť Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania.
V – Prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
25. Dňa 16. októbra 2009 bol do registra Súdneho dvora zapísaný návrh Nejvyššího správního soudu na začatie prejudiciálneho konania o nasledujúcich otázkach:
„1. Má sa príloha III časť A bod 6 v spojení s článkom 7 ods. 2 písm. c) nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, ktorá ponecháva uplatniteľným kritérium na určenie nástupníckeho štátu príslušného hodnotiť doby poistenia dosiahnuté zamestnanými osobami do 31. decembra 1992 v systéme sociálneho zabezpečenia bývalej Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky, vykladať v tom zmysle, že bráni uplatneniu vnútroštátneho pravidla, podľa ktorého česká inštitúcia sociálneho zabezpečenia v plnom rozsahu hodnotí pri nároku na dávku aj pri stanovení jej výšky dobu poistenia dosiahnutú na území bývalej Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky do 31. decembra 1992, aj keď na jej hodnotenie je podľa uvedeného kritériá príslušná inštitúcia sociálneho zabezpečenia Slovenskej republiky?
2. Má sa v prípade zápornej odpovede na prvú otázku článok 12 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva v spojení s článkom 3 ods. 1 a článkami 10 a 46 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, vykladať tak, že bráni tomu, aby doba poistenia dosiahnutá v systéme sociálneho zabezpečenia bývalej Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky do 31. decembra 1992, ktorá už raz bola v rovnakom rozsahu zohľadnená na účely dávok v systéme sociálneho zabezpečenia Slovenskej republiky, bola podľa vyššie uvedeného vnútroštátneho pravidla v plnom rozsahu hodnotená pri nároku na dávku v starobe aj pri stanovení jej výšky len v súvislosti so štátnymi príslušníkmi Českej republiky s bydliskom na jej území?“
26. Zástupca M. Landtovej, Česká republika a Slovenská republika, ako aj Komisia predložili svoje písomné vyjadrenia.
27. Na konaní, ktoré sa uskutočnilo 25. novembra 2010, sa zúčastnili splnomocnení zástupcovia Českej republiky a Komisie.
VI – Prípustnosť
28. Slovenská republika sa domnieva, že prejudiciálna otázka je neprípustná, lebo ide o hypotetický problém. V rozsahu, v akom sa prejednávaná vec týka zlučiteľnosti českého režimu so zásadou Únie o zákaze diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, Slovenská republika tvrdí, že M. Landtová nie je obeťou údajnej diskriminácie, ale získava z nej výhodu. Judikatúra Ústavního soudu totiž zaručuje vyrovnávací príspevok k starobnému dôchodku českým štátnym príslušníkom, čo je prípad žalobkyne. Podľa názoru slovenskej vlády by položená otázka bola preto užitočná len v rámci konania iniciovaného jednotlivcom, ktorý nemôže získať vyrovnávací príspevok, na ktorý majú osoby v situácii M. Landtovej v súčasnosti nárok.
29. Súdny dvor opakovane rozhodol, že za výnimočných okolností mu prináleží skúmať podmienky, za akých sa na neho vnútroštátny súd obrátil s cieľom preveriť vlastnú právomoc. Súdny dvor môže odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zrejmé, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nesúvisí s realitou alebo predmetom sporu vo veci samej, alebo pokiaľ ide o hypotetický problém.(6)
30. V prejednávanej veci to však tak nie je. Aj keď spochybňovaná právna úprava M. Landtovú nevylučuje, ale zvýhodňuje, je potrebné pripomenúť, že pravidlo, na ktorom je založená jej požiadavka, bolo vážne spochybnené jednak ČSSZ, ako aj Nejvyšším správním soudem. V prejednávanej veci nejde o žalobkyňu, ktorá vedie abstraktný spor, alebo o súd, ktorý kladie právne otázky nesúvisiace so skutkovými okolnosťami konkrétneho sporu. Práve naopak, v konaní, ktoré vyvolalo prejudiciálnu otázku, sa prejednáva druhá kasačná sťažnosť, ktorá je dôsledkom rozporu medzi dvoma českými súdmi, čo preukazujú už tri rozdielne rozhodnutia v kontexte judikatúry Ústavního soudu, ktorá je ustálená, ale, ako je zjavné, nie je nesporná. Je zrejmé, že Nejvyšší správní soud predložil návrh na začatie prejudiciálneho konania s cieľom objasniť právne pochybnosti, ktoré vyvolalo zdĺhavé konanie medzi M. Landtovou a orgánmi jej krajiny, pričom je potrebné uviesť, že toto konanie nie je jediné, ktoré sa týka tejto problematiky.
31. To musí stačiť na odmietnutie hypotetickej povahy prejednávanej veci, bez ohľadu na dôsledky, ktoré treba vyvodiť zo špecifického spôsobu, akým sa táto prejudiciálna otázka dostala na Súdny dvor.
VII – Prvá prejudiciálna otázka
32. Prvá otázka predložená Nejvyšším správním soudem sa týka zlučiteľnosti judikatúry českého Ústavního soudu s nariadením č. 1408/71. Konkrétne, vnútroštátny súd pochybuje o tom, či nie je priznanie vyrovnávacieho príspevku v prospech príjemcu dávky sociálneho zabezpečenia dôsledkom dvojitého zohľadnenia rovnakej doby poistenia v zmysle, ktorý je zakázaný článkom 46 ods. 2 nariadenia č. 1408/71.
33. Uvedené ustanovenie totiž stanovuje metódu výpočtu, podľa ktorej sa celková výška dávky pomerene rozdeľuje podľa jednotlivých režimov sociálneho zabezpečenia, ktorým príjemca podliehal po dobu platenia poistného. Aby nedošlo k nadhodnoteniu alebo podhodnoteniu celkovej dávky, uvedené ustanovenie rozdeľuje pomerne každú dobu poistenia v každom členskom štáte, pričom nie je možné započítať súčasne tú istú dobu podľa dvoch alebo viacerých vnútroštátnych systémov. Uplatňovanie rôznych režimov v súvislosti s tou istou dobou poistenia umožňuje, ako je zjavné, objektívne pomerné rozdelenie.
34. Česká republika sa domnieva, že český Ústavní soud tým, že českým štátnym príslušníkom s bydliskom v Českej republike zaručuje vyrovnávací príspevok, ktorý umožňuje vyrovnať rozdiel medzi slovenskou a českou dávkou, núti ČSSZ k dvojitému zohľadneniu rovnakej doby poistenia, ktoré nie je zlučiteľné s článkom 46 ods. 2 nariadenia č. 1408/71. Uvedený príspevok okrem toho podľa nej mení pravidlo stanovené v článku 20 česko‑slovenskej zmluvy z 29. októbra 1992, ktoré určuje uplatniteľný režim a právomoc v oblasti dávok sociálneho zabezpečenia. Uvedená zmluva bola na základe článku 7 nariadenia č. 1408/71 potvrdená v prílohe III časti A tohto nariadenia. Ústavní soud tak mení finančnú čiastku, na ktorú má príjemca nárok podľa česko‑slovenskej zmluvy (pretože priznáva nárok na vyrovnávací príspevok, ktorý konečnú čiastku zvyšuje), a zároveň mení aj kritérium príslušnosti (pretože v prípade, ako je tento, v ktorom sú na priznanie dávky príslušné slovenské orgány, môžu vyrovnávací príspevok priznať len české orgány).
35. Aj keď výrazy, ktoré používa český Ústavní soud, môžu viesť k domnienke, že sporný vyrovnávací príspevok mení systém výpočtu stanovený v článku 46 ods. 2 nariadenia č. 1408/71, je jasné, že to tak nie je, a to z dôvodov, ktoré teraz uvediem.
36. Po prvé a z formálneho hľadiska treba uviesť, že vyrovnávací príspevok, na ktorý majú nárok českí štátni príslušníci s bydliskom v Českej republike, nie je dávkou, ktorá sa vypočíta v okamihu priznania všeobecnej dávky, ale vypočíta sa až následne. To znamená, že príjemca dávky podliehajúcej nariadeniu č. 1408/71 a česko‑slovenskej zmluve sa najprv musí obrátiť na orgány stanovené uvedenou právnou úpravou a v súlade s príslušnými právnymi predpismi vypočítať príslušnú sumu. Potom prichádza na rad prípadný nárok na vyrovnávací príspevok za podmienok stanovených judikatúrou českého Ústavního soudu. Je to teda príspevok v úzkom zmysle a dá sa povedať, že ide o korekciu výšky dávky smerom nahor, ktorá nemení metódu výpočtu, ale právnu situáciu príjemcu. Okrem toho vyrovnávací príspevok sa nepriznáva z úradnej povinnosti, ale na žiadosť dotknutej osoby, lebo ide o vedľajšie právo, ktoré všeobecnú dávku dopĺňa.
37. Z tohto hľadiska sporná judikatúra neporušuje pravidlá česko‑slovenskej zmluvy, keďže uvedené pravidlá sa uplatnia v celom rozsahu. Vyrovnávací príspevok totiž nespochybňuje uplatniteľný režim ani právomoc orgánov, ktoré určuje česko‑slovenská zmluva, ale na základe tejto zmluvy umožňuje požadovať od iného orgánu sociálneho zabezpečenia doplnkovú dávku, vyplácanú popri všeobecnej dávke. Opačné riešenie by okrem toho znamenalo zníženie dávky v dôsledku uplatnenia práva Únie, čo je podľa judikatúry Súdneho dvora len ťažko prípustné.(7) Preto sa domnievam, že judikatúra českého Ústavního soudu nie je v rozpore s režimom priznania dávok stanovených v článku 45 nariadenia č. 1408/71 ani s režimom česko‑slovenskej zmluvy. Naopak, vyrovnávací príspevok, na ktorý majú prípadne nárok českí štátni príslušníci s bydliskom v Českej republike, predstavuje finančný prídavok, ktorý nenarúša uplatnenie vyššie uvedených predpisov.
38. Z vyššie uvedených dôvodov sa preto domnievam, že nariadenie č. 1408/1971 treba vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej judikatúre, podľa ktorej inštitúcia sociálneho zabezpečenia musí štátnym príslušníkom s bydliskom v danom členskom štáte, ktorí ju o to požiadajú, priznať vyrovnávací príspevok vo výške zodpovedajúcej rozdielu medzi dávkou, na ktorú majú nárok v inom členskom štáte, a dávkou, na ktorú by mali nárok v členskom štáte, ktorého sú príslušníkmi.
VIII – Druhá prejudiciálna otázka
39. Podstatou druhej otázky vnútroštátneho súdu je, či je vyššie uvedená judikatúra českého Ústavního soudu zlučiteľná so zásadou Únie o zákaze diskriminácie na základe štátnej príslušnosti a bydliska. Aj keď sporný vyrovnávací príspevok nepredstavuje dvojité zohľadnenie tej istej doby poistenia, je pravda, ako už bolo uvedené, že judikatúra českého Ústavního soudu, ktorá tvorí jej základ, obmedzuje jeho osobnú pôsobnosť na českých štátnych príslušníkov s bydliskom v Českej republike. Ide teda o príspevok, ktorý sa priznáva len českým štátnym príslušníkom, ktorí okrem toho bývajú na území Českej republiky, pričom všetci ostatní štátni príslušníci Únie sú vylúčení.
40. Najprv sa budem venovať postupne obom hľadiskám, ktoré zakladajú diskriminujúce zaobchádzanie, a už teraz môžem povedať, že dospejem k záveru o zakázanej diskriminácii. Potom sa s cieľom poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď budem zaoberať implicitnou, no pritom nevyhnutnou otázkou týkajúcou sa medzí jeho diskrečnej právomoci pri vyvodení dôsledkov z prípadnej odpovede Súdneho dvora.
41. Ako vysvetlím neskôr, skutočnosť, že vyrovnávací príspevok je obmedzený na skupinu štátnych príslušníkov, vyvoláva pochybnosti o jeho zlučiteľnosti s článkom 3 nariadenia č. 1408/71, vykladanom vo svetle článku 39 ES. V prípade potvrdenia diskriminácie treba vyhlásiť vyrovnávací príspevok za nezlučiteľný s právom Únie. Kontext, v ktorom vyvstala prejednávaná vec, si však vyžaduje niekoľko ďalších spresnení. Vyrovnávací príspevok vychádza z judikatúry Ústavního soudu, ktorá základné právo vykladá tak, že rozširuje jeho oblasť ochrany. Odpoveď Súdneho dvora nemôže túto okolnosť ignorovať. Navrhnem preto odpoveď, ktorá je prispôsobená kontextu prejednávanej veci, pričom zohľadním najmä nepriaznivé dôsledky, ktoré by odpoveď Súdneho dvora, ako bola navrhovaná vyššie, mala na právnu situáciu M. Landtovej.
A – Údajná diskriminácia
42. Česká vláda, slovenská vláda a Komisia zhodne tvrdia, že vyrovnávací príspevok, o aký ide v prejednávanej veci, ktorý je obmedzený výlučne na českých štátnych príslušníkov s bydliskom v Českej republike, je v rozpore so zásadou Únie o zákaze diskriminácie. Svoje stanovisko opierajú konkrétne o články 3 a 10 nariadenia č. 1408/71, ktoré stanovujú zásadu rovnosti zaobchádzania v oblasti sociálneho zabezpečenia a sú vykladané vo svetle článku 39 ES, ktorý zakazuje akúkoľvek diskriminačnú prekážku voľného pohybu pracovníkov.
43. Vytýkaná diskriminácia je podľa nich dvojaká: judikatúra českého Ústavního soudu stanovuje ako kumulatívnu podmienku poberania vyrovnávacieho príspevku požiadavky českej štátnej príslušnosti a bydliska v Českej republike. Ako uvediem ďalej, obidve podmienky sú rovnakým spôsobom v rozpore s právom Únie, hoci podliehajú odlišným pravidlám.
1. Diskriminácia na základe štátnej príslušnosti
44. Podľa článku 3 nariadenia č. 1408/71, majú osoby, na ktoré sa tento právny predpis vzťahuje, podľa právnych predpisov ktoréhokoľvek členského štátu rovnaké práva ako štátni príslušníci uvedeného štátu. V konečnom dôsledku ide o zákaz diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, ktorý v oblasti sociálneho zabezpečenia konkretizuje myšlienku vyjadrenú už v článku 39 ES. Toto pravidlo znamená, ako správne uviedla Komisia, že členské štáty nemôžu prijať opatrenia, ktoré neoprávnene rozlišujú medzi štátnymi príslušníkmi Únie. Nejde teda o zabránenie akejkoľvek diskriminácii na základe štátnej príslušnosti, ale diskriminácii, ktorá nie je odôvodnená osobitnými dôvodmi.(8)
45. Po prvé treba konštatovať, že sporný vyrovnávací príspevok predstavuje dávku, ktorá je priznávaná výlučne českým štátnym príslušníkom. Ide teda jednoznačne o diskriminačné opatrenie. Ďalej je potrebné určiť, či má rozdielne zaobchádzanie objektívny a primeraný dôvod. V tejto súvislosti a napriek tomu, že diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti možno z povahy veci odôvodniť len za veľmi špecifických okolností, neuviedol nikto z účastníkov konania vo veci samej, ani slovenská vláda, ani Komisia, skutočnosti, ktoré by boli v jednom alebo v druhom zmysle rozhodujúce. Len Komisia sa pokúsila o analýzu diskriminačnej povahy podmienky štátnej príslušnosti, ktorú musí príjemca vyrovnávacieho príspevku spĺňať, pričom jej argumenty sa obmedzili na konštatovanie nedôvodnosti opatrenia.
46. Podmienku štátnej príslušnosti judikatúra českého Ústavního soudu zrejme opiera o doslovné znenie článku 30 Listiny základných práv a slobôd, ktorý odkazuje výlučne na „občanov“. Takýto výraz by obmedzoval základné právo na sociálne dávky na českých štátnych príslušníkov, čo by odôvodňovalo, že sporný vyrovnávací príspevok, ktorého právnym základom je uvedený článok, je obmedzený na uvedenú skupinu. Bezprostredným právnym dôsledkom tejto judikatúry je však zavedenie diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, ktorú právo Únie pripúšťa len v obzvlášť odôvodnených prípadoch. Doslovný výklad Ústavního soudu vychádzajúci zo znenia českej Listiny sa nezdá byť dostatočne relevantný, aby odôvodnil také rozdielne zaobchádzanie, aké tu bolo zistené, prinajmenšom nie z hľadiska práva Únie.
47. Z tohto dôvodu a vzhľadom na neexistenciu ďalších argumentov v rámci konania sa domnievam, že osobná pôsobnosť priznaná spornému vyrovnávaciemu príspevku predstavuje diskrimináciu, ktorá nie je objektívne a primerane odôvodnená.
2. Diskriminácia na základe bydliska
48. Ako bolo uvedené vyššie, sporný vyrovnávací príspevok od svojich príjemcov vyžaduje splnenie ďalšej požiadavky, a to trvalého bydliska na území Českej republiky. Vnútroštátny súd sa pýta aj na zlučiteľnosť tejto druhej podmienky so zásadou Únie o zákaze diskriminácie.
49. Právo Únie podriaďuje podmienky bydliska iným pravidlám než tým, ktorými sa riadia ustanovenia o štátnej príslušnosti. Článok 10 nariadenia č. 1408/71 členským štátom zakazuje viazať priznanie sociálnej dávky na bydlisko príjemcu na ich území. Sekundárne právo, ako aj judikatúra Súdneho dvora však podmienky bydliska posudzujú miernejšie ako podmienky štátnej príslušnosti. Okrem toho sa prístup líši podľa druhu dávky.(9) Článok 10 nariadenia č. 1408/71 na úvod zdôrazňuje, že zákaz požiadavky bydliska sa vzťahuje, ak nie je uvedené inak, na peňažné dávky v invalidite, v starobe alebo pozostalostné dávky, dávky v súvislosti s pracovnými úrazmi alebo chorobami z povolania a podporu pri úmrtí. Keď Súdny dvor posudzoval podmienky bydliska vzťahujúce sa na dávky, ktoré sú odlišné od dávok vymenovaných v uvedenom článku 10, ako nepríspevkové dávky, referenčný právny rámec, ako aj intenzita kontroly sa líšili.
50. V prejednávanej veci sporný vyrovnávací príspevok predstavuje dávku v zmysle nariadenia č. 1408/71, lebo je, po prvé, priznávaný príjemcom v závislosti od situácie vymedzenej zákonom, bez akéhokoľvek individuálneho a diskrečného posúdenia osobných potrieb a po druhé sa vzťahuje na jedno z rizík výslovne vymenovaných v článku 4 ods. 1 uvedeného nariadenia, teda na starobu. Práve to je jedno z rizík uvedených v článku 10, podľa ktorého sú v súvislosti s dávkami v ňom vymenovanými zakázané ustanovenia o bydlisku.
51. Na základe vyššie uvedených argumentov je potrebné potvrdiť, že podmienka bydliska stanovená judikatúrou českého Ústavního soudu predstavuje diskriminačné opatrenie, ktorého legalitu možno pripustiť len v prípade, že je odôvodnené objektívnymi a primeranými dôvodmi. Ako však už bolo uvedené v bodoch 45 a 46 týchto návrhov, nebolo v rámci tohto konania uvedené nič, čo by toto opatrenie odôvodňovalo. Naopak v prípade podmienky bydliska sú argumenty, ktoré má Súdny dvor k dispozícii, ešte slabšie. Pre úplnosť je potrebné dodať, že spis vo veci neobjasňuje argumenty, ktoré český Ústavní soud viedli k spresneniu jeho judikatúry v tomto zmysle.
52. Preto sa vzhľadom na neexistenciu dôvodov predložených v priebehu konania a za okolností, za ktorých je požiadavka bydliska stanovená, domnievam, že spochybňovaný vyrovnávací príspevok predstavuje diskriminačné opatrenie, ktoré nie je objektívne a primerane odôvodnené.
B – Dôsledky konštatovania porušenia zásady Únie o zákaze diskriminácie pre rozhodnutia, ktoré má prijať vnútroštátny súd
53. Odpoveď, ktorú zatiaľ navrhujem Súdnemu dvoru v súvislosti s druhou prejudiciálnou otázkou, by bola neúplná, keby nenasledovalo niekoľko spresnení vyplývajúcich z veľmi špecifického kontextu prejednávanej veci.
54. Predovšetkým musím na úvod poznamenať, že pôvod veci, ako som už uviedol, je v judikatúre českého Ústavního soudu týkajúcej sa výkladu základného práva na dávky sociálneho zabezpečenia. Cieľom uvedenej judikatúry nebolo nič iné ako náprava praktických dôsledkov česko‑slovenskej zmluvy z roku 1992, podľa ktorej českí štátni príslušníci, ktorí ku dňu rozdelenia pracovali pre slovenského zamestnávateľa, podliehajú režimu a právomoci orgánov sociálneho zabezpečenia Slovenskej republiky. Finančná ujma vo vzťahu k ostatným českým občanom podliehajúcim režimu a príslušnosti českých orgánov bola zrejme evidentná, čo azda odôvodňovalo výklad dosahu článku 30 Listiny základných práv a slobôd Českej republiky, ktorý by túto situáciu napravil. Riešenie, ku ktorému dospel český Ústavní soud, bolo podmienené aj existenciou medzinárodnej zmluvy, a to už toľkokrát zmienenej česko‑slovenskej zmluvy. Vyrovnávací príspevok, ktorý bol napokon priznaný, bol teda výsledkom výkladového kompromisu medzi zárukou základného práva a splnením medzinárodných záväzkov Českej republiky.
55. Problém, ktorým sa teraz zaoberám, však vyplýva z klasickej dilemy súvisiacej s normami, ktoré sú vyhlásené za diskriminačné. Znovunastolenie legislatívnej situácie, ktorá je v rámci jediného právneho systému v súlade so zásadou rovnosti zaobchádzania alebo so zákazom diskriminácie, môže prináležať priamo súdu poverenému preskúmaním normy.(10) Ten môže uvedené znovunastolenie uskutočniť – a práve v tom spočíva dilema – buď vyrovnaním smerom „nahor“, teda rozšírením výhodnejšieho postavenia na všetkých, alebo smerom „nadol“, teda jeho zrušením pre všetkých. Toto znovunastolenie samozrejme môže byť v zásade vo vnútroštátnom kontexte tiež výsledkom zásahu zákonodarcu, ktorý zavedie „novú“ normu, teda normu odlišnú od obidvoch predchádzajúcich možností, ktorá rešpektuje zákaz diskriminácie.
56. Prejudiciálna otázka upravená v článku 267 ZFEÚ sa však týka výkladu alebo platnosti práva Únie, čo znamená, že skutočné znovunastolenie vlády zásady rovnosti v rozsahu vymedzenom Súdnym dvorom prislúcha v právnom poriadku členského štátu jeho súdnym, prípadne zákonodarným orgánom. V každom prípade však vždy ide o výsledok konkrétneho sporu, ktorý viedol k položeniu prejudiciálnej otázky a pre ktorý musí byť odpoveď Súdneho dvora nejakým spôsobom užitočná. Odpoveď na otázku by preto v zásade mala byť spôsobilá ovplyvniť súdne rozhodnutie, ktoré má byť vydané.
57. Na zložitosť prejednávanej veci už poukázala námietka Slovenskej republiky, ktorá súvisela s hypotetickým charakterom veci a ktorú som navrhol zamietnuť.
58. Odpoveď, akú navrhujem, že norma, ktorá je predmetom otázky, je diskriminačná, bude mať pre právny poriadok daného členského štátu v každom prípade všeobecné dôsledky. Legislatívnu situáciu, ktorá bola vyhlásená za diskriminačnú, je potrebné v rámci tohto právneho poriadku ukončiť prostriedkami, ktoré budú uznané za vhodné. To, či zasiahnu iba súdy, zákonodarcu alebo Ústavný súd nie je v tomto prípade súčasťou odpovede, ktorú treba poskytnúť vnútroštátnemu súdu.
59. Dôležité sú však aj bezprostredné dôsledky, ktoré bude mať odpoveď Súdneho dvora na riešenie sporu, v ktorom bola prejudiciálna otázka položená, pričom od tejto odpovede závisí, či občianka Únie môže poberať určitú dávku v starobe, a to – ak vychádzame z odôvodnenia českého Ústavního soudu, z ktorého vychádza judikatúra zavádzajúca tu skúmané pravidlo – súvisí s dôstojným životným minimom. Právo Únie je založené na množstve hodnôt, ktorými sa riadi a inšpiruje a ktorých sila môže ovplyvniť rozhodnutia orgánov Únie a osobitne potom súdne rozhodnutia.(11)
60. Odpoveď, ktorú navrhujem na druhú z položených otázok, preto bude mať všeobecný a bezprostredný dosah na právny poriadok členského štátu. Domnievam sa však, že táto odpoveď nemôže mať priamy účinok v tom zmysle, že požiadavke českej inštitúcie sociálneho zabezpečenia sa vyhovie. Aby som sa vyjadril jasne, nenavrhujem, aby vnútroštátny súd v danom prípade použil normu, o ktorej zároveň tvrdím, že je diskriminačná. Poukazujem na to, že za osobitných okolností prejudiciálnej otázky, akou je táto, nemôže vnútroštátny súd chápať odpoveď na svoju otázku tak, že postačuje na to, aby odôvodnila splnenie požiadavky ČSSZ.
61. Ako som uviedol, právny poriadok Únie je založený na určitých hodnotách, ktoré majú dostatočne veľký význam, aby sa vylúčil taký výsledok, aký som práve opísal. Je nepopierateľné, že Súdny dvor sa týmito hodnotami už dlho inšpiruje práve v kontexte znovunastolenia vlády zásady rovnosti.
62. Judikatúra Súdneho dvora v tejto súvislosti ponúka spoľahlivú usmernenia.
63. Politika rovnosti pohlaví poskytla Súdnemu dvoru príležitosť preskúmať dôsledky plynúce z nápravy diskriminácie. V rozsudku Federatie Nederlandse Vakbeweging(12), vo veci, ktorá sa týkala smerníc o rovnosti pohlaví, konkrétne v oblasti sociálneho zabezpečenia, Súdny dvor vyhlásil, že ženy, ktoré sú obeťami diskriminačného zaobchádzania, majú právo na to, „ aby sa s nimi zaobchádzalo rovnako ako s mužmi, ktorí sú v rovnakej situácii, a aby sa na ne uplatňoval rovnaký režim, ktorý je pri nevykonaní [smernice] jediným platným referenčným systémom“(13) . Toto riešenie prijaté v prípade, v ktorom štát neprijal opatrenia na vykonanie smernice, ukladalo vnútroštátnemu súdu, aby napravil diskrimináciu v konkrétnom zmysle: postavením ženy na úroveň zvýhodnenej skupiny. Následne Súdny dvor túto doktrínu rozšíril na prípady, v ktorých bola napadnutá nepriama diskriminácia, tiež na základe pohlavia. Vo veci Ruzius‑Wilbrink(14) tak Súdny dvor zdôraznil, že podobne ako v prípade priamej diskriminácie, „v prípade nepriamej diskriminácie majú členovia znevýhodnenej skupiny, ženy alebo muži, právo na to, aby sa na nich uplatnil rovnaký režim ako na ostatných príjemcov “(15) .
64. Je nutné zdôrazniť, že v roku 1991 bola uvedená judikatúra výrazne posilnená, keď Súdny dvor rozhodol, že nevyplýva len zo smerníc o rovnakom zaobchádzaní, ale aj zo Zmluvy, a zároveň rozvinul kritériá, ktorými sa vnútroštátny súd rozhodujúci v pôvodnom konaní musí riadiť. V rozsudku Nimz vo veci týkajúcej sa článku 141 ES (teraz článok 157 ZFEÚ) Súdny dvor konštatoval, že obeti diskriminácie sa musí priznať rovnaké postavenie ako zvýhodnenej skupine, a ďalej dodal, že vnútroštátny súd poverený uplatňovaním práva Únie „má povinnosť zaistiť plný účinok týchto opatrení aj tak, že pri výkone svojej rozhodovacej právomoci podľa potreby neuplatní akékoľvek odporujúce ustanovenie vnútroštátnych právnych predpisov bez toho, aby musel najprv žiadať o jeho odstránenie legislatívnou cestou či akýmkoľvek iným ústavným postupom, alebo na toto odstránenie čakať“(16) .
65. Vyššie uvedená doktrína v súčasnosti predstavuje ustálenú judikatúru.(17) Stručne ju možno zhrnúť takto: ak vnútroštátny súd konštatuje, že vnútroštátne opatrenie porušuje zásadu Únie o zákaze diskriminácie na základe pohlavia, je povinný rozšíriť právny status zvýhodnenej skupiny na osoby, s ktorými sa zaobchádza nerovným spôsobom. Dotknutému štátu nič nebráni v tom, aby toto riešenie zmenil a zrušil zvýhodnenie pre všetkých, teda aby diskrimináciu napravil „smerom dole“. Pokiaľ však príslušné orgány takéto rozhodnutie neprijmú, musia súdy na základe práva Únie uplatniť priaznivejšie zaobchádzanie na všetkých.(18)
66. Bolo by ťažké zastierať fakt, že predmetom vyššie uvedenej judikatúry je konkrétna oblasť, ktorá je vzdialená oblasti v prejednávanej veci: politika rovnosti medzi mužmi a ženami, osobitne v oblasti zamestnania. Základ tejto doktríny však nie je obmedzený výlučne na politiku rovnosti pohlaví. Rozsudok Nimz vychádza z dôvodov, ktoré platia aj v iných oblastiach práva Únie, vrátane, ako vysvetlím ďalej, oblasti sociálneho zabezpečenia a voľného pohybu pracovníkov.
67. Právnym základom rozsudku Nimz je článok 141 ES, ktorý vyžaduje, aby členské štáty zabezpečili uplatnenie zásady rovnakej odmeny mužov a žien. Toto ustanovenie vyjadruje vôľu Únie bojovať proti osobitne odsúdeniahodnému druhu diskriminácie, čiže diskriminácie na základe pohlavia v oblasti, v ktorej sa spájajú záujmy na sociálnej ochrane, teda v oblasti zamestnania. V tom istom zmysle vyjadruje článok 3 nariadenia č. 1408/71 tiež zákaz akejkoľvek diskriminácie na základe dôvodu, ktorý má pre Úniu osobitný význam, čiže na základe štátnej príslušnosti. O význame pozornosti, ktorý si tento druh diskriminácie zasluhuje, svedčí aj to, že ho výslovne zakazuje článok 12 ES, a aj v rámci všetkých slobôd pohybu, v súvislosti s ktorými zákaz diskriminácie zakazuje najmä akékoľvek opatrenie štátu, ktoré je priamo alebo nepriamo založené na kritériu štátnej príslušnosti. Okrem toho Charta základných práv Európskej únie potvrdzuje prioritu boja proti obom formám diskriminácie tým, že ich v článku 21 ods. 2 a v článku 23 výslovne a jednotlivo zakazuje.
68. Článok 141 ES a s ním aj judikatúra Nimz rovnako zodpovedajú cieľu uvedenému v článku 2 ES, ktorý stanovuje, že „poslaním Spoločenstva je… podpora rovnoprávnosti medzi mužmi a ženami“, hoci v kontexte „vysokej úrovne zamestnanosti a sociálnej ochrany“. Práve tento posledný výraz vyjadruje tým, že vyžaduje určitú úroveň sociálnej ochrany, spoločný bod cieľov európskej právnej úpravy sociálneho zabezpečenia. Čo sa týka diskriminácie na základe štátnej príslušnosti v kontexte sociálneho zabezpečenia, ako je to v prejednávanej veci, jej zákaz vychádza z hodnôt sociálnej ochrany zakotvených v rámci Únie, ktoré sú rovnaké ako hodnoty, ktoré vyjadruje zákaz diskriminácie na základe pohlavia v oblasti zamestnania.(19)
69. Bez ohľadu na vyššie uvedené tiež platí, že sociálna politika vyžaduje vždy celkový pohľad na každú právnu situáciu a najmä osobitný ohľad na hospodárske a finančné charakteristiky, ktorými sa vyznačujú systémy sociálnych dávok a sociálnej pomoci členských štátov. V práve Európskej únie je tento ohľad v prípade, že je to možné, ešte posilnený, keďže sociálna politika Únie sa obmedzuje na koordináciu a nie na zjednotenie alebo harmonizáciu vnútroštátnych systémov sociálneho zabezpečenia. Je preto nevyhnutné nájsť riešenia, ktoré umožnia dosiahnutie rovnováhy medzi sociálnymi hodnotami, ktoré sa odrážajú v zásade, akou je zásada zákazu diskriminácie, a ochranou autonómie a finančnej integrity vyžadovanej vnútroštátnymi systémami sociálneho zabezpečenia. Práve také vyváženie záujmov bolo vykonané v rozsudku Nimz, pretože Súdny dvor, ako bolo uvedené v bode 64 týchto návrhov, iba požaduje, aby súd napravil diskrimináciu v konkrétnom prípade, pričom všeobecné nápravné riešenie, nech už je akékoľvek, ponecháva na zákonodarcovi alebo na ústavnom orgáne dotknutého štátu. Rozsudok Nimz týmto spôsobom zaručuje určitú úroveň ochrany osobe, ktorá je účastníkom sporu a vyvolá reakciu súdu, ale všeobecné a konečné nápravné riešenie ponechá na každom členskom štáte. Ak sa budeme pridŕžať týchto úvah, diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti v oblasti sociálneho zabezpečenia pripúšťa tam, kde je nevyhnutné zohľadniť celkový kontext každého vnútroštátneho systému starostlivosti, ako aj nápravu v konkrétnom prípade, pričom prináleží členskému štátu, aby prostredníctvom legislatívnych alebo ústavných postupov stanovených vo svojom právnom poriadku zvolil všeobecný spôsob nápravy.
70. Preto sa domnievam, že odpoveď na túto prejudiciálnu otázku musí s výhradou bezprostredne nasledujúcich úvah spochybňujúcich diskriminačný charakter vyrovnávacieho príspevku v rámci sociálneho zabezpečenia vychádzať z judikatúry Nimz. Vzhľadom na spoločný právny základ, ciele, hodnoty a vzájomné vyváženie záujmov v oboch prípadoch podľa môjho názoru nič nebráni uplatneniu uvedeného prístupu vo veci, akou je prejednávaná vec.
71. Po predchádzajúcich úvahách zostáva len vrátiť sa k osobitnej okolnosti prejednávanej veci, keďže treba objasniť, či skutočnosť, že bola predložená „naopak“, nejakým spôsobom podmieňuje navrhované riešenie. Ako som už uviedol v bodoch 28 až 30 týchto návrhov, osoba, ktorá sa obrátila na súd s cieľom ukončiť nerovné zaobchádzanie, nie je obeťou diskriminácie. Naopak M. Landtová je zvýhodnenou osobou, ktorá prejednávanú vec iniciovala, pričom je nútená viesť spor v nadväznosti na odmietnutie orgánov sociálneho zabezpečenia priznať jej vyrovnávací príspevok.
72. Vec Nimz sa rovnako ako veľká väčšina prípadov týkajúcich sa diskriminácie začala na podnet jednotlivca, ktorý bol obeťou diskriminujúceho zaobchádzania zakázaného právom Únie, a Súdny dvor v tejto súvislosti vnútroštátnemu súdu uložil, aby na žalobcu použil rovnaký režim, aký sa vzťahoval na zvýhodnenú skupinu. V prípade, akým je prípad M. Landtovej, v ktorom je žalobkyňa diskriminačným opatrením zvýhodnená, nemôže predkladajúci súd rozšíriť vyrovnávací príspevok na obete diskriminácie už len z toho dôvodu, že nie sú účastníkmi konania.
73. V tomto prípade ide o niečo skromnejšie a zároveň menej obvyklé: teda vylúčiť, aby zistenie, že vnútroštátne opatrenie je diskriminačné, v konkrétnom prípade viedlo bezprostredne k odôvodneniu zrušenia výhodnejšieho postavenia jednotlivca, ktorý na základe zákona spadá do osobnej pôsobnosti uvedeného opatrenia. To platí prirodzene dovtedy, kým Česká republika neuskutoční všeobecnú úpravu dotknutej oblasti v súlade s legislatívnymi a ústavnými postupmi stanovenými jej právnym poriadkom.
IX – Návrh
74. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby na otázky Nejvyššího správního soudu odpovedal takto:
1. Nariadenie č. 1408/1971 je potrebné vykladať v tom zmysle, že v zásade nie je nezlučiteľné s vnútroštátnou judikatúrou, podľa ktorej inštitúcie sociálneho zabezpečenia musia určitým osobám, ktoré o to požiadajú, priznať vyrovnávací príspevok, ktorého výška zodpovedá rozdielu medzi dávkou, na ktorú majú nárok v inom členskom štáte, a dávkou, na ktorú by mali nárok v členskom štáte ich štátnej príslušnosti.
2. Články 3 a 10 nariadenia č. 1408/71, ktoré sa vykladajú vo svetle článku 39 ES, sú nezlučiteľné s vyrovnávacím príspevkom priznávaným v rámci sociálneho zabezpečenia len českým štátnym príslušníkom s bydliskom na území Českej republiky, ktorý má vyššie uvedené črty. Za osobitných okolností tejto veci však vyššie uvedené zistenie nepostačuje na odôvodnenie požiadaviek ČSSZ v pôvodnom konaní.
(1) .
(2)  –	Nariadenie Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 149, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 35), nahradené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 166, s. 1; Mim. vyd. 05/005, s. 72).
(3)  –	Sp. zn. ÚS 252/04 (zv. 36, č. 16, s. 173).
(4)  –	Pozri nález z 3. júna 2003, sp. zn. II. S 405/02 (zv. 30, č. 80, s. 245).
(5)  –	Listina základných práv a slobôd Českej republiky je samostatný predpis, prijatý v roku 1991 a schválený uznesením Českej národnej rady (č. 2/1993 Sb.), ktorý je podľa článku 112 českej ústavy súčasťou ústavného poriadku.
(6)  –	Pozri v tomto zmysle okrem iného rozsudky zo 16. decembra 1981, Foglia, 244/80, Zb. s. 3045, bod 21; z 13. marca 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Zb. s. I‑2099, bod 39, a z 23. apríla 2009, Rüffler, C‑544/07, Zb. s. I‑3389, bod 37.
(7)  – Pozri okrem iného rozsudky z 9. júna 1964, Nonnenmacher, 92/63, Zb. s. 557; z 9. júla 1980, Gravina a i., 807/79, Zb. s. 2205, bod 7; z 25. februára 1986, De Jong, 254/84, Zb. s. 671, bod 15; z 5. júla 1988, Borowitz, 21/87, Zb. s. 3715, bod 24; zo 14. decembra 1989, Dammer, C‑168/88, Zb. s. 4553, bod 21; zo 7. februára 1991, Rönfeldt, C‑227/89, Zb. s. I‑323, bod 26; zo 7. júla 1992, Singh, C‑370/90, Zb. s. I‑4265, bod 23; z 28. apríla 1994, Hoorn, C‑305/92, Zb. s. I‑1525, bod 16, a z 5. februára 2002, Kaske, C‑277/99, Zb. s. I‑1261, bod 37.
(8)  –	Pozri okrem iného rozsudky z 28. júna 1978, Kenny, 1/78, Zb. s. 1489; z 20. januára 2005, Laurin Effing, C‑302/02, Zb. s. I‑553, a z 18. januára 2007, Celozzi, C‑332/05, Zb. s. I‑563.
(9)  –	Pozri okrem iného rozsudky z 10. novembra 1992, Komisia/Belgicko, C‑326/90, Zb. s. I‑5517; z 31. mája 2001, Leclere a Deaconescu, C‑43/99, Zb. s. I‑4265; zo 16. októbra 2001, Stallone, C‑212/00, Zb. s. I‑7625, a zo 7. februára 2002, Kauer, C‑28/00, Zb. s. I‑1343.
(10)  –	Pozri v tejto súvislosti, GONZÁLEZ BEILFUSS, M.: Tribunal Constitucional y reparación de la discriminación normativa . Madrid : Centro de Estudios Políticos y Constitucionales, 2000.
(11)  –	Pozri napríklad rozsudky z 23. októbra 2007, Parlament /Komisia, C‑403/05, Zb. s. I‑9045, bod 56; z 20. mája 2008, Komisia/Rada, C‑91/05, Zb. s. I‑3651; z 3. septembra 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia, C‑402/05 P a C‑415/05 P, Zb. s. I‑6351, bod 303, a z 2. marca 2010, Salahadin Abdulla a i., C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 a C‑179/08, Zb. s. I‑1493.
(12)  –	Rozsudok zo 4. decembra 1986, 71/85, Zb. s. 3855.
(13)  –	Tamže, bod 23. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(14)  –	Rozsudok z 13. decembra 1989, C‑102/88, Zb. s. 4311.
(15)  –	Tamže, bod 20. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(16)  –	Rozsudok zo 7. februára 1991, C‑184/89, Zb. s. I‑297, bod 19.
(17)  –	Pozri okrem iného rozsudky z 28. septembra 1994, Avdel Systems, C‑408/92, Zb. s. I‑4435, body 16 a 17; z 12. decembra 2002, Rodríguez Caballero, C‑442/00, Zb. s. I‑11915, body 42 a 43; zo 7. septembra 2006, Cordero Alfonso, C‑81/05, Zb. s. I‑7569, body 45 a 46, a tiež uznesenia podľa článku 104 ods. 3 rokovacieho poriadku, ako napríklad uznesenie zo 16. januára 2008, Molinari, C‑128/07 až C‑131/07, Zb. s. I‑4*, bod 23.
(18)  –	K judikatúre Nimz pozri ADINOLFI, A. In: Common Market Law Review . 1992, zv. 29; BURRAGATO, G.: La discriminazione indiretta secondo la Corte di giustizia: oneri probatori e sanzioni. In: Rivista italiana di diritto pubblico comunitario . 1993; DEAKIN, S.: Levelling Down Employee Benefits. In: The Cambridge Law Journal.
1995, zv. 54, a MORE, G.: Seniority Pay for Part-time Workers. In: European Law Review.
1991.
(19)  –	V tejto súvislosti odkazujem na rozsudky z 18. novembra 2007, Laval un Partneri (C‑341/05, Zb. s. I‑11767, body 104 a 105), a z 11. decembra 2007, International Transport Workers’ Federation a Finnish Seamen’s Union (C‑438/05, Zb. s. I‑10779, bod 79), kde Súdny dvor po zdôraznení sociálnych cieľov Spoločenstva uviedol, že vzhľadom na to, že „Spoločenstvo sleduje okrem ekonomických cieľov aj ciele sociálne, práva vyplývajúce z ustanovení Zmluvy o voľnom pohybe tovaru, osôb, služieb a kapitálu musia byť vyvážené s cieľmi sociálnej politiky, medzi ktoré, ako vyplýva z článku 136 prvého odseku ES, patrí predovšetkým zlepšenie životných a pracovných podmienok tak, aby sa dosiahlo ich zosúladenie pri zachovaní dosiahnutej úrovne, primeraná sociálna ochrana a sociálny dialóg“.