Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
NICHOLAS
EMILIOU
prednesené
12. marca 2026(1)
Vec C‑160/24 P
JPMorgan Chase & Co.,
JPMorgan Chase Bank, National Association,
proti
Európskej komisii
„ Odvolanie – Hospodárska
súťaž – Článok 101 ZFEÚ – Sadzby
EURIBOR – Článok 263 ZFEÚ – Povinnosť
odôvodnenia – Neobmedzená
právomoc – Vzájomné
odvolanie – Nezohľadnenie
pozmeňujúceho
rozhodnutia
Všeobecným
súdom – Článok 288 ZFEÚ “
I.      Úvod
1.        JPMorgan
Chase & Co. a JPMorgan
Chase
Bank,
National
Association
(spolu
ďalej
len
„spoločnosti
JPM“)
sa
svojím
odvolaním
domáhajú,
aby
Súdny
dvor
čiastočne
zrušil
rozsudok
Všeobecného
súdu(2),
ktorým
sa
čiastočne
zamietla
ich
žaloba o neplatnosť a čiastočne
sa
jej
vyhovelo.
Ich
žaloba v podstate
smerovala
proti
dvom
rozhodnutiam
Európskej
komisie:
(i) rozhodnutiu,
ktorým
sa
zastavuje
vyšetrovanie
odvetvia
úrokových
derivátov
denominovaných v eurách
(EIRD)
(ďalej
len
„sporné
rozhodnutie“)(3), a (ii) následne
prijatému
rozhodnutiu,
ktorým
sa
mení
sporné
rozhodnutie
(ďalej
len
„pozmeňujúce
rozhodnutie“)(4).
Komisia
navyše
podala
vzájomné
odvolanie, v ktorom
sa
domáha,
aby
Súdny
dvor
napadnutý
rozsudok
čiastočne
zrušil.
2.        V súlade s požiadavkou
Súdneho
dvora
sa
moja
analýza v týchto
návrhoch
obmedzí
na
dva
aspekty
sporu:
(i) tretí
odvolací
dôvod v rámci
hlavného
odvolania,
ktorý
sa v podstate
týka
povinnosti
odôvodnenia
Všeobecného
súdu
pri
výkone
neobmedzenej
právomoci v súvislosti s výškou
pokuty,
ktorú
Komisia
uložila
spoločnostiam
JPM, a (ii) jediný
odvolací
dôvod v rámci
vzájomného
odvolania,
ktorý
sa v podstate
týka
rozhodnutia
Všeobecného
súdu
nezohľadniť
dodatočné
odôvodnenie,
ktoré
sa
do
sporného
rozhodnutia
doplnilo
pozmeňujúcim
rozhodnutím,
pri
preskúmaní
odôvodnenia
týkajúceho
sa
jedného z parametrov,
ktoré
Komisia
použila
na
výpočet
výšky
pokuty.
II.    Skutkový a právny kontext
3.        Skutkové
okolnosti a právny
kontext
prejednávanej
veci
možno
na
účely
týchto
návrhov
zhrnúť
takto.
4.        Dňa
7. decembra
2016
Komisia
na
základe
článkov 7 a 23
nariadenia
(ES) č. 1/2003(5) prijala
sporné
rozhodnutie.
Konštatovala,
že
spoločnosti
JPM a ďalšie
podniky
porušili
článok 101 ZFEÚ a článok 53
Dohody o EHP,
pretože
sa
od
27. septembra
2006
do
19. marca 2007
zúčastňovali
na
jedinom a trvajúcom
porušovaní,
ktorého
cieľom
bolo
narušenie
bežného
priebehu
oceňovania
na
trhu s EIRD
[článok 1 písm. c)
sporného
rozhodnutia], a uložila
týmto
podnikom
pokutu
[článok 2 písm. a),
b) a c)
sporného
rozhodnutia].
Spoločnostiam
JPM(6) bola
uložená
pokuta
vo
výške
337 196 000 eur.
5.        Pokiaľ
ide o určenie
pokút
uložených
podnikom
zúčastneným
na
porušovaní
vrátane
spoločností
JPM,
Komisia
uviedla,
že
nemohla v plnom
rozsahu
uplatňovať
metodiku
stanovenú v jej
„usmerneniach k ukladaniu
pokút“.(7) Tieto
usmernenia
sú
založené
na
dvojkrokovom
prístupe,
ktorý
zahŕňa
po
prvé
určenie
základnej
výšky
pokuty
pre
každý
podnik a po
druhé
zvýšenie
alebo
zníženie
tejto
sumy
podľa
potreby.
Základná
výška
pokuty
sa
spravidla
počíta
na
základe
hodnoty
predaja
tovaru
alebo
služieb, s ktorým
porušenie
priamo
alebo
nepriamo
súvisí, v príslušnej
geografickej
oblasti v rámci
EHP.
6.        Keďže
však
EIRD
negenerujú
žiadny
predaj v obvyklom
zmysle
slova,
Komisia v spornom
rozhodnutí
uviedla,
že
hodnota
predaja
sa
musí
stanoviť
pomocou
náhradnej
hodnoty.
Komisia
považovala
za
vhodné
ako
náhradnú
hodnotu
použiť
hotovostné
príjmy
dosiahnuté
prostredníctvom
peňažných
tokov,
ktoré
každá
banka
získala
zo
svojho
portfólia
EIRD
viazaných
na
sadzbu
EURIBOR s akoukoľvek
splatnosťou
a/alebo
na
sadzbu
EONIA a uzavretých s protistranami
so
sídlom v EHP.(8) Komisia
takisto
považovala
za
vhodné
znížiť
hodnoty
hotovostných
príjmov
prostredníctvom
jednotného
faktora s cieľom
zohľadniť
osobitosti
trhu s EIRD. S prihliadnutím
na
viaceré
kritériá
stanovila
faktor
zníženia
na
úrovni
98,849 %.(9)
7.        Každý z adresátov
sporného
rozhodnutia
proti
tomuto
rozhodnutiu
podal
žalobu o neplatnosť
na
Všeobecný
súd.
8.        Všeobecný
súd
rozsudkom z 24. septembra
2019,
HSBC
Holdings a i./Komisia(10),
zrušil
článok 2 písm. b)
sporného
rozhodnutia z dôvodu,
že
Komisia z právneho
hľadiska
dostatočne
neodôvodnila,
prečo
bol
faktor
zníženia
stanovený
na
úrovni
98,849 %, a nie
na
vyššej
úrovni, a v zostávajúcej
časti
žalobu
zamietol.
9.        Komisia
listom z 24. februára
2021
informovala
spoločnosti
JPM a ostatných
adresátov
sporného
rozhodnutia o svojom
zámere
zmeniť
toto
rozhodnutie
so
zreteľom
na
rozsudok
Všeobecného
súdu
HSBC. V tom
istom
liste,
ako
aj v liste
zo
16. apríla
2021
poskytla
všetkým
adresátom
ďalšie
informácie a vysvetlenia,
pokiaľ
ide o dôvody,
pre
ktoré
bol
faktor
zníženia
stanovený
na
úrovni
98,849 %.
Spoločnosti
JPM
predložili
svoje
pripomienky k týmto
listom
14. mája
2021.
10.      Komisia
28. júna
2021
prijala
pozmeňujúce
rozhodnutie.
Keďže
faktor
zníženia
uplatnený v spornom
rozhodnutí
bol v prípade
všetkých
adresátov
rovnaký,
domnievala
sa,
že
argumentácia
Všeobecného
súdu v rozsudku
HSBC
týkajúca
sa
nedostatku
odôvodnenia
sa
bude
pravdepodobne
rovnako
vzťahovať
aj
na
pokuty
uložené
ostatným
adresátom.
Zastávala
teda
názor,
že v súlade
so
zásadou
dobrej
správy
vecí
verejných
je
náležité
opraviť
chyby
identifikované v danom
rozsudku
prostredníctvom
zmeny
sporného
rozhodnutia
vo
vzťahu k spoločnostiam
JPM a ostatným
adresátom
spočívajúcej v doplnení
odôvodnenia
týkajúceho
sa
faktora
zníženia.
11.      Súdny
dvor
rozsudkom z 12. januára
2023,
HSBC
Holdings a i./Komisia(11),
zrušil
rozsudok
Všeobecného
súdu
HSBC v rozsahu, v akom
Všeobecný
súd
zamietol
hlavný
návrh
na
zrušenie
článku 1
sporného
rozhodnutia a subsidiárny
návrh
na
zrušenie
článku 1 písm. b)
tohto
rozhodnutia.
Súdny
dvor
okrem
toho
zamietol
žalobu,
ktorú
podali
spoločnosti
HSBC
vo
veci T‑105/17, v rozsahu, v akom
sa
ňou
žiadalo
zrušenie
článku 1
sporného
rozhodnutia a subsidiárne
článku 1 písm. b)
tohto
rozhodnutia.
12.      Všeobecný
súd
27. novembra
2024
zamietol
žalobu,
ktorú
podali
HSBC
Holdings a i. a ktorou
sa
tieto
subjekty
domáhali
po
prvé
zrušenia
článku 1
pozmeňujúceho
rozhodnutia a článku 2 písm. b)
sporného
rozhodnutia v znení
zmien a po
druhé
subsidiárne
zníženia
výšky
pokuty,
ktorá
im
bola
uložená v pozmeňujúcom
rozhodnutí.(12)
III. Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
13.      Spoločnosti
JPM
sa
svojou
žalobou
podľa
článku 263 ZFEÚ v podstate
domáhali
čiastočného
zrušenia
sporného
rozhodnutia
alebo
subsidiárne
zrušenia
alebo
zníženia
pokuty
uloženej v tomto
rozhodnutí.
Okrem
toho
sa
domáhali
konštatovania,
že
pozmeňujúce
rozhodnutie
sa
nemá
brať
do
úvahy,
alebo
subsidiárne
zrušenia
tohto
rozhodnutia.
Napokon
Všeobecnému
súdu
navrhli,
aby
Komisii
uložil
povinnosť
znášať
trovy
konania.
14.      Komisia
zasa
navrhla,
aby
Všeobecný
súd
žalobu
zamietol a uložil
spoločnostiam
JPM
povinnosť
znášať
trovy
konania.
15.      Všeobecný
súd
5. júna
2019 a 31. marca 2021
rozhodol o prerušení
konania
až
do
vydania
rozsudku
Súdneho
dvora
vo
veci
HSBC
Holdings a i./Komisia(13).
16.      Spoločnosti
JPM
8. septembra
2021
podali
návrh
na
úpravu
žaloby a Komisia
26. novembra
2021
predložila k tomuto
návrhu
svoje
pripomienky.
17.      Všeobecný
súd v napadnutom
rozsudku:
(i) konštatoval,
že
zmeny
sporného
rozhodnutia
vykonané
prostredníctvom
pozmeňujúceho
rozhodnutia
nemožno
zohľadniť;
(ii) zrušil
článok 2 písm. c)
sporného
rozhodnutia v dôsledku
nedostatku
odôvodnenia;
(iii) v rámci
výkonu
svojej
neobmedzenej
právomoci
určil
spoločnostiam
JPM
pokutu
vo
výške
337 196 000 eur;
(iv) v zostávajúcej
časti
žalobu
zamietol a (v) všetkým
účastníčkam
konania
uložil
povinnosť
znášať
vlastné
trovy
konania.
IV.    Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
18.      Spoločnosti
JPM
29. februára
2024
podali
proti
rozsudku
Všeobecného
súdu
odvolanie.
Súdnemu
dvoru
navrhujú,
aby:
(i) zrušil
body 3
až
5
výroku
napadnutého
rozsudku;
(ii) rozhodol o ich
žalobe z prvostupňového
konania
tak,
že
zruší
článok 1 písm. c)
sporného
rozhodnutia
a/alebo
pokutu, a (iii) uložil
Komisii
povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
19.      Komisia
24. mája
2024
podala
vzájomné
odvolanie, v ktorom
Súdnemu
dvoru
navrhla,
aby:
(i) zrušil
napadnutý
rozsudok v rozsahu, v akom
sa
ním
ruší
článok 2 písm. c)
sporného
rozhodnutia;
(ii) zamietol
žalobu
spoločností
JPM
vo
veci T‑106/17 v rozsahu, v akom
sa
domáhajú
zrušenia
tohto
ustanovenia,
alebo
subsidiárne
vrátil
vec
Všeobecnému
súdu a (iii) rozhodol,
že o trovách
konania
sa
rozhodne
neskôr,
alebo
uložil
spoločnostiam
JPM
povinnosť
nahradiť
ich.
20.      Komisia
Súdnemu
dvoru
navrhuje,
aby
zamietol
hlavné
odvolanie, a spoločnosti
JPM
mu
navrhujú,
aby
zamietol
vzájomné
odvolanie.
21.      Účastníčky
konania
boli
vypočuté
na
pojednávaní,
ktoré
sa
konalo
14. januára
2026.
V.      Posúdenie
22.      Spoločnosti
JPM
vo
svojom
odvolaní
uvádzajú
tri
odvolacie
dôvody,
pričom
každý
sa
skladá z viacerých
častí.
Ako
som
však
už
spomenul v úvode
týchto
návrhov,
moja
analýza
hlavného
odvolania
sa
obmedzí
na
tretí
odvolací
dôvod,
ktorý
sa
týka
spôsobu,
akým
Všeobecný
súd
zaobchádzal s niektorými
argumentmi
spoločností
JPM v súvislosti s výškou
pokuty
uloženej
Komisiou. V týchto
návrhoch
sa
budem
zaoberať
aj
jediným
odvolacím
dôvodom
predstavujúcim
základ
vzájomného
odvolania
Komisie,
ktorý
sa
týka
toho,
že
Všeobecný
súd
odmietol
zohľadniť
zmeny,
ktoré
sa v spornom
rozhodnutí
vykonali
pozmeňujúcim
rozhodnutím
(ďalej
len
„dodatočné
odôvodnenie“).
23.      Začnem
vzájomným
odvolaním
Komisie,
ktoré
by v prípade
dôvodnosti
viedlo k zrušeniu
napadnutého
rozsudku v rozsahu, v akom
sa
ním
ruší
článok 2 písm. c)
sporného
rozhodnutia.
Skúmanie
tretieho
odvolacieho
dôvodu
spoločností
JPM
by v takom
prípade
nebolo
potrebné.
A.      Vzájomné odvolanie Komisie
24.      Vzájomné
odvolanie
Komisie
smeruje
proti
bodom 623
až
634
napadnutého
rozsudku, v ktorých
Všeobecný
súd – pri
preskúmaní
argumentov
spoločností
JPM
týkajúcich
sa
údajného
nedostatočného
odôvodnenia,
pokiaľ
ide o stanovenie
faktora
zníženia
na
úrovni
98,849 % – rozhodol,
že
dodatočné
odôvodnenie
nemožno
zohľadniť.
1.      Argumentácia účastníkov konania
25.      Komisia
tvrdí,
že
pozmeňujúce
rozhodnutie
je
„rozhodnutím“ v zmysle
článku 288 ZFEÚ.
Skutočnosť,
že
sa
ním
nemenil
výrok
sporného
rozhodnutia,
na
jeho
povahu
nemá
žiadny
vplyv.
Keď
Všeobecný
súd
nezohľadnil
dodatočné
odôvodnenie
poskytnuté v danom
rozhodnutí,
odoprel
Komisii
právomoc
prijímať,
meniť
alebo
rušiť
rozhodnutia
podľa
článku 7
nariadenia
č. 1/2003,
čím
prekročil
svoje
právomoci
podľa
článku 263 ZFEÚ.
26.      Spoločnosti
JPM
uvádzajú,
že
keby
sa
odôvodnenie
rozhodnutia
mohlo
doplniť
pozmeňujúcim
rozhodnutím
prijatým
roky
po
pôvodnom
rozhodnutí,
povinnosť
poskytnúť
odôvodnenie
súčasne s pôvodným
rozhodnutím
by
stratila
zmysel.
Okrem
toho
obhajujú
konštatovanie
Všeobecného
súdu,
že
medzi
poskytnutím
dodatočného
odôvodnenia v rámci
podania
na
súd a prostredníctvom
pozmeňujúceho
rozhodnutia
nie
je
žiadny
podstatný
rozdiel.
Toto
konštatovanie
podľa
ich
názoru
podporujú
dva
rozsudky
súdov
Únie.
2.      Analýza
27.      Zastávam
názor,
že
vzájomné
odvolanie
Komisie
je
dôvodné.
28.      Všeobecný
súd
svoju
analýzu
správne
začína
zdôraznením
toho,
že v súlade s ustálenou
judikatúrou
právomoc
Komisie
prijať
určitý
akt
nevyhnutne
zahŕňa
aj
právomoc
tento
akt
zmeniť,
pokiaľ
sú v plnej
miere
dodržané
relevantné
ustanovenia
Zmlúv
vrátane
všetkých
formálnych
požiadaviek a procesných
záruk
(bod 627
napadnutého
rozsudku).
29.      V bodoch 628
až
630
napadnutého
rozsudku
však
Všeobecný
súd
pokračoval
vysvetlením,
prečo
za
okolností
prejednávanej
veci
zastáva
názor,
že
dodatočné
odôvodnenie
zohľadniť
nemožno.
Komisia
spochybňuje
práve
tieto
pasáže.
30.      Všeobecný
súd
predovšetkým
konštatoval,
že
keďže
pozmeňujúce
rozhodnutie
nemení
výrok
sporného
rozhodnutia,
ale
len
dopĺňa
jeho
odôvodnenie,
nemožno
ho
„považovať
za
nové
rozhodnutie,
ktorým
by
sa
menilo
napadnuté
rozhodnutie v zmysle
judikatúry
citovanej v bode 627
[daného
rozsudku],  ale
treba
ho
považovať
za
doplnenie
odôvodnenia
zo
strany
žalovanej v rámci
súdneho
konania“.
31.      Všeobecný
súd v tejto
súvislosti
pripomenul,
že
podľa
ustálenej
judikatúry v zásade
nedostatok
odôvodnenia v napadnutom
akte
nemožno
napraviť
dodatočnými
vysvetleniami
poskytnutými v priebehu
konania
na
súdoch
Únie.
Tento
súd
takisto
podotkol,
že
Komisia v prejednávanej
veci
netvrdila,
že v danom
čase
nemohla z právneho
hľadiska
dostatočne
odôvodniť
sporné
rozhodnutie.
Konštatoval
teda,
že
doplnenie
odôvodnenia
poskytnuté
počas
súdneho
konania
nemožno
prijať, a preto
rozhodol,
že
pozmeňujúce
rozhodnutie
„nezohľadní“.
32.      Z dôvodov
uvedených
nižšie
považujem
niektoré
aspekty
týchto
konštatovaní
za
pomerne
mätúce.
a)      Platnosť pozmeňujúceho rozhodnutia
33.      Po
prvé
podľa
ustálenej
judikatúry
platí,
že
akty
inštitúcií
Únie v zásade
požívajú
prezumpciu
zákonnosti, a preto
majú
právne
účinky
dovtedy,
kým
neboli
zrušené
orgánom,
ktorý
ich
prijal, v konaní o neplatnosť
alebo
vyhlásené
za
neplatné v nadväznosti
na
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
alebo
námietku
nezákonnosti.(14)
34.      Konštatovanie,
že
pozmeňujúce
rozhodnutie
je
zrušené
alebo
neplatné,
sa
však v napadnutom
rozsudku
neuvádza,
hoci
spoločnosti
JPM – aj
keď
len
subsidiárne – jeho
platnosť
napadli.(15) Pri
neexistencii
takéhoto
konštatovania
nebolo
možné,
aby
Všeobecný
súd
zmeny
sporného
rozhodnutia
vykonané
pozmeňujúcim
rozhodnutím
skrátka
„nezohľadnil“.
Týmto
postupom
porušil
zásadu,
ktorá
je
základom
judikatúry
uvedenej v predchádzajúcom
bode,
pretože
odoprel
právne
účinky
platnému
rozhodnutiu.
35.      Všeobecný
súd
takisto
prekročil
právomoci,
ktoré
sa
mu
priznávajú v článku 263 ZFEÚ,
kde
sa
stanovuje
konanie
určené
na
preskúmanie
zákonnosti
aktov
prijatých
inštitúciami
Únie.
Súdy
Únie
môžu v rámci
tohto
konania
určiť,
či
je
akt
zákonný
alebo
nezákonný.
Tertium
non
datur:
neexistuje
nijaký
tretí
druh
aktu,
ktorý
by
bol
platný,
no
jeho
účinky
napriek
tomu
nie
je
potrebné
zohľadňovať.
Za
predpokladu,
že
dotknutý
akt
je
relevantný a uplatniteľný
(ratione
materiae,
temporis
atď.) a jeho
účinky
neboli
pozastavené
podľa
článkov 278 a 279 ZFEÚ,
musí
sa
považovať
za
akt s plnými
právnymi
účinkami, a to
aj v prípadoch,
keď
bola
napadnutá
jeho
platnosť.(16)
36.      Po
druhé
je
nesporné,
že – ako
sa
podotýka v bode 28
vyššie – s právomocou
Komisie
prijať
určitý
akt
sa
nevyhnutne
spája
právomoc
tento
akt
zmeniť,
ak
sú v plnej
miere
dodržané
relevantné
ustanovenia
Zmlúv
spolu
so
všetkými
formálnymi
požiadavkami a procesnými
zárukami.
Kľúčové
je
teda
striktné
dodržiavanie
hmotnoprávnych
aj
procesnoprávnych
pravidiel.
Môžu
napríklad
existovať
okolnosti,
za
ktorých
už
inštitúcia
akt
zmeniť
nemôže,
napríklad v prípade,
že
pôvodný
akt
„sa
začleňuje
do
rámca
konania
prísne
upraveného a charakterizovaného
povinnosťou
pre
inštitúciu,
ktorá
má
právomoc
konať,
prijať
akt
podľa
procesnej
postupnosti v stanovenej
lehote,
pričom
uvedená
inštitúcia
stráca
svoju
rozhodujúcu
právomoc,
akonáhle
táto
lehota
uplynie“.(17)
37.      V napadnutom
rozsudku
sa
však
neuvádza
žiadny
prvok,
ktorý
by
naznačoval,
že
(i) jedna
alebo
viaceré
hmotnoprávne
či
procesnoprávne
požiadavky
spojené s prijatím
pozmeňujúceho
rozhodnutia
neboli v čase
jeho
prijatia
splnené
alebo
(ii) Komisia
stratila
právomoc
akt
zmeniť.
38.      Nemožno
teda
usudzovať,
že
Všeobecný
súd – čo i len
implicitne – konštatoval,
že
Komisia
pozmeňujúce
rozhodnutie
prijať
nemohla.
39.      Po
tretie
môžu
existovať
situácie, v ktorých
bez
ohľadu
na
skutočnosť,
že
hmotnoprávne a procesnoprávne
podmienky
prijatia
pozmeňujúceho
aktu
sa
formálne
zdajú
splnené,
inštitúcia
uplatnila
svoju
právomoc
nezákonne,
pretože
porušila
nejaké
pravidlo
alebo
zásadu
primárneho
práva.
40.      Akt
Únie
je
teda
neplatný,
ak
sa
jeho
autor
dopustil
„zneužitia
právomocí“.(18) Je
to
tak,
keď
„z objektívnych,
relevantných a súhlasných
dôkazov
vyplýva,
že
bol
prijatý s výlučným
alebo
aspoň
rozhodujúcim
iným
cieľom,
než
sa
uvádza,
alebo
na
účely
vyhnutia
sa
postupu
osobitne
stanovenému
Zmluvou
na
riešenie
okolností
prejednávanej
veci“.(19)
41.      Okrem
toho
je
zrejmé,
že
pozmeňujúci
akt
musí
byť v súlade
so
všeobecnými
zásadami
práva
Únie, a to
okrem
iného
vrátane
zásad
právnej
istoty a ochrany
legitímnej
dôvery.(20) Môžu
teda
existovať
situácie, v ktorých
môže
osoba
dotknutá
daným
aktom
legitímne
namietať
proti
nepriaznivým
právnym
účinkom
vyplývajúcim
zo
zrušenia
alebo
zmeny
existujúceho
aktu.
Môže
to
tak
byť
najmä
vtedy,
keď
dotknutý
akt
Únie
priznáva
svojmu
adresátovi
subjektívne
právo.(21)
42.      V napadnutom
rozsudku
sa
znovu
žiadna z týchto
okolností
neuvádza a už
vôbec
sa
nepreukazuje.
Nič v danom
rozsudku
teda
nenaznačuje,
že
by
bolo
sporné
rozhodnutie
neplatné z dôvodu
zneužitia
právomocí
či
porušenia
Zmlúv
alebo
akejkoľvek
právnej
normy
týkajúcej
sa
ich
uplatňovania.
b)      Povaha pozmeňujúceho rozhodnutia a jeho zložiek
43.      Po
štvrté
je
pomerne
jasné,
že
rozhodnutia a vyjadrenia
predložené v súdnom
konaní
sú
právnymi
aktmi
rozdielnej
povahy.
Sú
prijaté v rámci
rôznych
postupov a majú
výrazne
odlišné
právne
účinky.
Pokiaľ
je
právny
akt
napadnutý
na
súdoch
Únie
stále
platný,
tieto
súdy
ho v zásade
nemôžu
prekvalifikovať
na
akt
inej
povahy
alebo
druhu
ako
tie,
ktoré
vyplývajú z jeho
znenia.
44.      V súlade s článkom 288
štvrtým
odsekom
ZFEÚ
platí,
že
„rozhodnutie
je
záväzné v celom
rozsahu“.
Všeobecný
súd
teda
bez
toho,
aby
konal v rozpore s týmto
článkom,
nemohol
rozhodnúť,
že
bude k platnému
rozhodnutiu
pristupovať,
akoby
malo
na
účely
prebiehajúceho
konania
iba
hodnotu
podania
na
súd.
45.      Treba
uznať,
že
Súdny
dvor v obmedzenom
počte
výnimočných
vecí
konštatoval,
že
akt,
ktorý
bol
pred
ním
formálne
napadnutý,
je v skutočnosti
iný
akt,
ktorý
je
„zamaskovaný“. V záujme
určenia
skutočnej
povahy
daného
aktu
Súdny
dvor v týchto
veciach
preskúmal
jeho
obsah a okolnosti
jeho
prijatia.(22) Táto
judikatúra
je
založená
predovšetkým
na
potrebe
predchádzať
oslabovaniu
ústavnej
zásady,
podľa
ktorej
by
akty
inštitúcií
Únie
mali
spravidla
podliehať
súdnemu
preskúmaniu,(23) obyčajnou
zmenou
označenia
alebo
„maskovaním“
dotknutého
aktu.(24)
46.       Táto
judikatúra
sa
však
na
prejednávanú
vec
nevzťahuje.
Pozmeňujúce
rozhodnutie
bolo
prijaté
inštitúciou,
ktorá
na
to
mala
právomoc
podľa
nariadenia
č. 1/2003, a bolo
skutočne
určené
na
odstránenie
potenciálnej
právnej
vady
ovplyvňujúcej
platnosť
pôvodného
aktu.
Jeho
prijatie
teda
jasne
patrí
do
rámca
úlohy
Komisie
podľa
článku 105
ods. 1 ZFEÚ,
ktorou
je
„zabezpeč[iť]
uplatňovanie
zásad
uvedených v článkoch 101 a 102
[ZFEÚ]“.
Okrem
toho
je
nesporné,
že
súdy
Únie
majú
právomoc
podľa
potreby
preskúmať
zákonnosť
pozmeňujúceho
rozhodnutia
na
základe
článkov 263,
267 a 277 ZFEÚ.
47.      Po
piate z napadnutého
rozsudku
zrejme
vyplýva,
že
vplyv
pozmeňujúceho
rozhodnutia
na
prebiehajúce
konanie
by
si
odlišné
posúdenie
vyžadoval
iba v prípade,
že
by
sa
týmto
rozhodnutím
zmenil
výrok
sporného
rozhodnutia.
48.      Taký
záver
nemôže
byť
správny. Z ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
vyplýva,
že
výrok
aktu
je
neoddeliteľne
spojený s jeho
odôvodnením,
takže
na
účely
výkladu
sa
majú
zohľadniť
dôvody,
ktoré
viedli k jeho
prijatiu.(25) V súlade s článkom 296 ZFEÚ tvoria
odôvodnenie a výrok
ktoréhokoľvek
záväzného
aktu
Únie
nerozdeliteľný
celok.(26) Neexistujú
teda
žiadne
zásady,
na
základe
ktorých
by
sa v konaní
na
súdoch
Únie
malo s aktom
zmeneným
iba v jednej z týchto
dvoch
základných
zložiek
zaobchádzať
odlišne
než s aktom, v ktorom
boli
zmenené
obe.
49.      Po
šieste
je
pravda,
že – ako
Všeobecný
súd
podotkol v napadnutom
rozsudku – podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
platí
po
prvé
to,
že
odôvodnenie
sa
dotknutej
osobe v zásade
musí
oznámiť v rovnakom
čase
ako
rozhodnutie,
ktoré
má
na
ňu
nepriaznivý
vplyv, a po
druhé
to,
že
nedostatok
odôvodnenia v spornom
akte
nemožno
napraviť
dodatočnými
vysvetleniami
poskytnutými v priebehu
konania
na
súdoch
Únie.
50.      Žiadna z týchto
línií
judikatúry
však v tomto
kontexte
nie
je
relevantná.
Začnem
druhou
líniou
judikatúry
uvedenou v predchádzajúcom
bode.
51.      Táto
línia
judikatúry
sa
týka – a toto
treba
zdôrazniť – situácií, v ktorých
autor
sporného
aktu
uvádza
jeho
dodatočné
odôvodnenie v rámci
písomných a ústnych
pripomienok v priebehu
konania
na
súdoch
Únie.(27) Na
okolnosti
prejednávanej
veci,
ktoré
sa
týkajú
úpravy
odôvodnenia
vyplývajúcej z formálnej
zmeny
samotného
sporného
aktu,
ju
podľa
môjho
názoru
nemožno
uplatniť
dokonca
ani
analogicky.
52.      Povinnosť
odôvodnenia
sleduje
dva
ciele:
po
prvé
cieľ
umožniť
dotknutým
osobám
pochopiť
dôvody
aktu a prípadne
sa
rozhodnúť,
či
spochybnia
jeho
platnosť, a po
druhé
cieľ
umožniť
súdom
Únie
uplatniť
svoju
právomoc
súdneho
preskúmania.(28) Keby
sa
autorovi
aktu
umožnilo,
aby
dôvody
jeho
prijatia
prvýkrát
uviedol
až
v súdnej
sieni
potom,
ako
bol
akt
napadnutý,
článok 296 ZFEÚ by
to
zjavne
pripravilo o väčšinu
jeho
praktického
účinku.
Tá
istá
logika
sa
vzťahuje
aj
na
dodatočné
vysvetlenia
poskytnuté
neformálnym
spôsobom
pred
súdnym
konaním a následne
zopakované v sporovej
fáze.(29)
53.      Túto
logiku
však
nemožno
uplatniť v prípade,
keď
bol
akt
platne
zmenený a oznámený
svojim
adresátom v riadnej
forme a v náležitej
lehote.
Je
nepodstatné,
či k tejto
zmene
dôjde
pred
začatím
súdneho
konania
alebo v jeho
priebehu.
Za
takýchto
okolností
je
to
práve
akt v znení
zmien,
ktorý
sa
stáva
pre
adresátov
záväzným a ktorého
platnosť v prípade
jej
spochybnenia
skúmajú
súdy
Únie.
54.      Pôvodné
znenie
aktu
naopak v právnom
poriadku
Únie
prestáva
existovať a môže
„ožiť“
jedine v prípade,
že
súdy
Únie
pozmeňujúci
akt
zrušia.(30) Keď
Všeobecný
súd
odmietol
zohľadniť
pozmeňujúce
rozhodnutie, v podstate
rozhodol o platnosti
rozhodnutia,
ktoré
už
vo
svojej
pôvodnej
podobe
nebolo
účinné.
55.      Zohľadnenie
pozmeňujúceho
aktu v prebiehajúcom
konaní
teda
ciele
sledované
článkom 296 ZFEÚ neohrozuje.
Úprava
konania
naopak
umožňuje,
aby
sa
tieto
ciele
dosiahli
účinnejšie a bez
zbytočného
odkladu.
56.      Z rovnakého
dôvodu
sa
takisto
spoločnosti
JPM
márne
odvolávajú
na
prvú
líniu
judikatúry
uvedenú
vyššie,
podľa
ktorej
sa
odôvodnenie v zásade
musí
dotknutej
osobe
oznámiť v rovnakom
čase
ako
rozhodnutie,
ktoré
má
na
ňu
nepriaznivý
vplyv.
Odôvodnením
aktu,
ktorý
je
teraz
pre
spoločnosti
JPM
záväzný a ktorého
platnosť
mohol
Všeobecný
súd
preskúmať,
je
odôvodnenie
uvedené v spornom
rozhodnutí
zmenenom
pozmeňujúcim
rozhodnutím.
Toto
odôvodnenie
bolo
oznámené v čase,
keď
bolo
rozhodnutie
zmenené – treba
predpokladať,
že
platne –,
aktom s rovnakou
právnou
formou a rovnakými
právnymi
účinkami.
57.      Napriek
tomu
však
musím
zdôrazniť
dôležitú
skutočnosť:
keď
sa
pozmeňujúcim
rozhodnutím
upravilo
pôvodné
odôvodnenie,
na
ktorom
bolo
založené
uloženie
pokuty – pretože
toto
odôvodnenie
bolo
nedostatočné
alebo
sa
za
nedostatočné
považovalo –,
logicky
nemožno
konštatovať,
že
povinnosť
zaplatiť
pokutu
vzniká
na
základe
prijatia
sporného
rozhodnutia.
Vzniká
až
od
dátumu
prijatia
pozmeňujúceho
rozhodnutia,
pretože
iba
tento
akt v súčasnosti
predstavuje
právne
dostatočný
základ
pokuty.
58.      Ako
som
už
vysvetlil,
odôvodnenie a výrok
rozhodnutia
sú
nerozlučne
prepojené.
Samotná
Komisia
vo
svojom
vzájomnom
odvolaní
uviedla,
že
akákoľvek
„úprava
odôvodnenia
nevyhnutne
znamená
aj
úpravu
(obsahu a pôsobnosti)
výroku
sporného
rozhodnutia,
pretože
odôvodnenie a výrok
predstavujú
nerozdeliteľný
celok, a to
aj v prípade,
keď
sa
výrok
sám
osebe
formálne
nezmení“.
59.      Ak
Komisia
svoje
rozhodnutie
ako
celok
považovala
za
správne,
po
vydaní
rozsudku
Všeobecného
súdu
HSBC
mala
dve
hlavné
možnosti:
(i) zrušiť
sporné
rozhodnutie a vydať
ho
nanovo s určitými
zmenami
alebo
(ii) zmeniť
sporné
rozhodnutie
prostredníctvom
pozmeňujúceho
rozhodnutia.
Legislatívna
technika
zvolená
Komisiou s cieľom
prijať
nevyhnutné
opatrenia
na
to,
aby
vyhovela
rozsudku
Všeobecného
súdu
HSBC,
patrila
do
rámca
voľnej
úvahy,
ktorou
táto
inštitúcia
disponuje.(31) Je
však
jasné,
že
uprednostnenie
jednej
techniky
pred
druhou
nemohlo
mať
nepriaznivý
vplyv
na
finančné
záujmy
adresátov
sporného
rozhodnutia.
Akýkoľvek
iný
záver
by
viedol k neodôvodnenému
rozdielnemu
zaobchádzaniu s dotknutými
podnikmi,
ktoré
by
záviselo
výlučne
od
toho,
či
boli
ich
žaloby
prejednané
(ako
vo
veci T‑105/17)
alebo v ich
prípade
Všeobecný
súd
konanie
prerušil
(ako
vo
veciach T‑106/17 a T‑113/17).(32)
60.      Keď
bola
Komisii
na
pojednávaní
položená
otázka,
či s uvedeným
súhlasí,
odpovedala
záporne.
Jej
argumenty v tejto
súvislosti
sa
však
zdajú
vnútorne
nekonzistentné.
Na
jednej
strane
Komisia
pri
spochybnení
prístupu
Všeobecného
súdu k pozmeňujúcemu
rozhodnutiu
zdôrazňuje,
že
výrok
pôvodného
rozhodnutia
je
nevyhnutne
dotknutý
dodatočnými
zmenami
jeho
odôvodnení.
Na
druhej
strane
tvrdí,
že
dodatočné
odôvodnenie
je
len
podrobnejším
vysvetlením
toho,
ako
Komisia
rozhodla v čase
prijatia
sporného
rozhodnutia.
Toto
stanovisko
je
logicky
neudržateľné:
ak
je
naozaj
dotknutý
výrok,
dodatočné
odôvodnenie
nemôže
mať
len
povahu
vysvetlenia, a ak
má
výlučne
povahu
vysvetlenia,
nemôže
mať
podstatný
vplyv
na
výrok.
Komisia
nemôže
mať
oboje.
Keby
sa
navyše
prijalo
tvrdenie
Komisie v tejto
súvislosti,
takisto
by
to
znamenalo
uplatňovanie
pozmeňujúceho
rozhodnutia
so
spätnou
účinnosťou,
čo
by
bolo v jasnom
rozpore s ustálenou
všeobecnou
zásadou
práva
Únie.(33)
61.      Zastávam
teda
názor,
že
Komisia v zásade
má
právomoc
zmeniť
existujúce
rozhodnutie,
aj
keď
je
dané
rozhodnutie
predmetom
konania
na
súdoch
Únie.
Uvedené
je
pravdaže
podmienené
splnením
požiadavky,
aby
konanie
Komisie
nepredstavovalo
zneužitie
právomocí v zmysle
článku 263 ZFEÚ.
Komisia
navyše
pozmeňujúcim
rozhodnutím
nemôže
„zhojiť“
možnú
neplatnosť
pôvodného
aktu
so
spätnou
účinnosťou.
c)      Riadny výkon spravodlivosti a hospodárnosť súdneho konania
62.      Po
siedme
je
podľa
môjho
názoru
zrejmé,
že
Komisia
mala
právomoc
zmeniť
sporné
rozhodnutie
predtým,
ako
ho
spoločnosti
JPM
napadli,
aj
potom,
ako
bol
vydaný
rozsudok
súdov
Únie – tým
skôr,
že
tento
rozsudok
mal
viesť k čiastočnému
zrušeniu
sporného
rozhodnutia.
Keď
bola
spoločnostiam
JPM
na
pojednávaní
položená
otázka,
či s týmto
stanoviskom
súhlasia,
potvrdili,
že
áno.
63.      Ak
je
to
tak,
nevidím
žiadny
rozumný
dôvod,
prečo
by
sa
mala
právomoc
Komisie
zmeniť
daný
akt v období
medzi
týmito
dvoma
udalosťami
považovať
za
„paralyzovanú“.
Ak
totiž
Komisia
dospeje k záveru,
že
akt
je
neplatný,
je v úplnom
súlade s jej
povinnosťou
dobrej
správy
vecí
verejných,
že
bezodkladne
koná,
aby
vady
odstránila.
Samotná
skutočnosť,
že
akt
mohol
byť
napadnutý
na
súdoch
Únie,
je v tomto
kontexte
vo
všeobecnosti
nepodstatná.
64.      Na
prvý
pohľad
sa
môže
zdať,
že
toto
stanovisko
je v rozpore s účinnou
ochranou
práva
žalobcov
na
obhajobu
alebo s riadnym
výkonom
spravodlivosti.
Dôkladnejšia
úvaha o tejto
otázke
však
nevyhnutne
vedie k inému
názoru.
65.      Pokiaľ
ide o právo
žalobcov
na
obhajobu,
toto
právo
nie
je
porušené
za
predpokladu,
že
(i) autor
aktu
ich
vypočuje
pred
prijatím
pozmeňujúceho
aktu(34) a (ii) súdy
Únie
im
dajú
príležitosť
zmeniť
svoje
podania a požiadavky v prebiehajúcom
konaní.(35) V súvislosti s možnosťou
Komisie
zmeniť
akt,
ktorý
je
predmetom
konania o neplatnosť,
je
veľmi
informatívna
samotná
existencia
osobitného
ustanovenia v Rokovacom
poriadku
Všeobecného
súdu – jeho
článku 86 –,
ktoré
žalobcom
umožňuje
upraviť
žalobu,
„ak
je
akt,
ktorého
zrušenie
sa
navrhuje,
nahradený
alebo
zmenený
iným
aktom s rovnakým
predmetom“.
66.      Zmena
pôvodného
rozhodnutia
navyše
pre
adresátov
sporného
rozhodnutia
nemá
žiadne
nepriaznivé
finančné
dôsledky,
pretože – ako
som
už
vysvetlil
vyššie – nemá
spätnú
účinnosť.
Žalobcu
rovnako
nestavia
do
procesnej
nevýhody:
keby
sa
žalobca
so
zreteľom
na
túto
zmenu
rozhodol
vziať
svoju
žalobu o neplatnosť
späť,
Všeobecný
súd
si
ponecháva
právomoc
podľa
článku 136
ods. 2
svojho
rokovacieho
poriadku
uložiť
žalovanému
povinnosť
znášať
trovy
konania.(36)
67.      Ďalej
podľa
môjho
názoru
platí,
že
keby
sa
Komisii
bránilo
zmeniť
akt,
ktorý
je
predmetom
prebiehajúceho
súdneho
konania,
viedlo
by
to k výsledku,
ktorý
by
bol v rozpore s požiadavkou
riadneho
výkonu
spravodlivosti.
Je
to
tak
obzvlášť v prípade,
keď
si
Komisia
uvedomuje,
že
dotknutý
akt
bude
pravdepodobne
zrušený, a domnieva
sa,
že
na
odstránenie
vád
vplývajúcich
na
jeho
zákonnosť
môžu
postačovať
cielené
zmeny.
Za
takýchto
okolností
by
„nútené“
pokračovanie
konania
nemalo
žiadny
zmysel.
68.      Konanie
by v takomto
scenári
pravdepodobne
vyvrcholilo
víťazstvom
žalobcov,
ktoré
možno
výstižne
nazvať
„prázdne“.
Akákoľvek
výhoda
plynúca
zo
zrušenia
by
bola s veľkou
pravdepodobnosťou
obmedzená a mala
by
krátke
trvanie.
Komisia
by
zrejme
zmenený
akt
prijala
krátko
po
vydaní
rozsudku,
čím
by
žalobcov
prinútila
začať
ďalšie
kolo
sporového
konania s cieľom
dosiahnuť
súdne
preskúmanie
zákonnosti
aktu v znení
zmien.
Takýto
výsledok
by
nebol v súlade s požiadavkami
hospodárnosti
súdneho
konania a účinnej
súdnej
ochrany a zároveň
by
zbytočne
zaťažoval
účastníkov
konania
aj
súdy
Únie.
69.      Keď
sa
naopak
žalobcom v kontexte
pôvodného
konania
umožní
upraviť
svoje
žalobné
dôvody a návrhy
so
zreteľom
na
zmeny
sporného
aktu,
predíde
sa
tým
zbytočnému
zdvojovaniu
konania a vedie
to k rýchlejšiemu a menej
nákladnému
riešeniu
sporu.(37) Takýto
prístup
nepôsobí
len v prospech
účastníkov
konania,
ale – hoci
nepriamejšie – aj v prospech
samotných
súdov
Únie.
70.      Napokon
uvediem,
že
ma
nepresvedčilo
ani
odvolávanie
sa
spoločností
JPM
na
niektoré
rozsudky
súdov
Únie,
ktoré
údajne
podporujú
ich
stanovisko.
71.      Spoločnosti
JPM
ako
prvý
uvádzajú
rozsudok
Súdneho
dvora
Culin/Komisia(38).
Daná
vec
sa
týkala
situácie,
keď
Komisia
zamietla
sťažnosť
podanú
jedným z jej
úradníkov,
pánom
Culinom,
ktorý
napádal
vymenovanie
iného
úradníka
na
miesto, o ktoré
sa
uchádzal
aj
on.
Bolo
nesporné,
že
rozhodnutie,
ktorým
sa
sťažnosť
zamietla,
neobsahovalo
dostatočné
odôvodnenie.
Po
tom,
ako
pán
Culin
začal
súdne
konanie,
však
Komisia k danému
rozhodnutiu
doplnila
dodatok,
ktorý
mal
pôvodné
rozhodnutie
opraviť
prostredníctvom
uvedenia
„skutočných
dôvodov“
zamietnutia
jeho
kandidatúry.
Súdny
dvor
napriek
tomu
konštatoval,
že
dodatok
nemožno
vziať
do
úvahy, a sporné
rozhodnutie
zrušil.(39)
72.      Na
prvý
pohľad
by
sa
mohlo
zdať,
že
rozsudok
Culin
argumenty
spoločností
JPM
podporuje.
Podrobnejšie
preskúmanie
však
ukáže,
že
to
tak
nie
je.
73.      Žaloba
podaná
pánom
Culinom
nebola
obyčajnou
žalobou o neplatnosť
podľa
vtedajšieho
článku 173
EHS
(teraz
článok 263 ZFEÚ),
ale
žalobou
podanou
podľa
vtedajšieho
článku 179
EHS
(teraz
článok 270 ZFEÚ).
Podľa
tohto
ustanovenia
platilo,
že
„Súdny
dvor
má
právomoc
rozhodovať
všetky
spory
medzi
[Európskou
úniou] a je[j]
zamestnancami
v medziach a za
podmienok
stanovených
služobným
poriadkom
alebo
podmienkami
zamestnávania“.(40)
74.      Hlava VII
služobného
poriadku
upravujúca
„opravné
prostriedky“ v článku 90
stanovuje,
že
predtým,
ako
možno
podať
opravný
prostriedok
na
súdy
Únie,
sa
musí v stanovenom
časovom
rámci
uskutočniť
povinné
konanie
pred
podaním
žaloby.
Konanie
pred
podaním
žaloby
slúži
ako
príležitosť
na
urovnanie
sporu
zmierom,
ako
aj
na
vymedzenie
predmetu
sporu. V sporovej
fáze v zásade
žiadny z účastníkov
konania
nemôže
predmet
sporu
zmeniť.(41) Správny
akt,
ktorý
sa
podstatne
líši
od
sporného
aktu,
nemožno
preskúmať v rovnakom
konaní a vyžaduje
si
novú
žalobu
podľa
článku 270 ZFEÚ.(42) Podobne
tvrdenia,
ktoré
neboli
predložené v konaní
pred
podaním
žaloby,
nemožno
predložiť
v konaní
na
Súdnom
dvore.(43) Tieto
vlastnosti
veci
Culin
boli
zdôraznené v návrhoch
generálneho
advokáta.(44)
75.      V tomto
kontexte
je
záver
Súdneho
dvora,
že
dodatok
nemožno
zohľadniť,
správny.
Dodatok
bol
predložený
po
uplynutí
príslušnej
lehoty a mimo
konania
stanoveného v článku 90
služobného
poriadku a jeho
obsah
sa
od
pôvodného
sporného
aktu
zásadne
líšil.
Jeho
akceptovaním
by
sa
zmenil
predmet
sporu.
76.      Konanie o neplatnosť
podľa
článku 263 ZFEÚ sa
naopak
pravidlami a zásadami
uvedenými v predchádzajúcich
bodoch
neriadi.
Konštatovania
Súdneho
dvora v rozsudku
Culin
teda
na
situáciu,
ako
je
tá v prejednávanej
veci,
priamo
uplatniť
nemožno. V tomto
kontexte
možno
pripomenúť,
že
situácia
skúmaná
Súdnym
dvorom
vo
veci
Komisia/Di
Bernardo(45),
spomenutej v napadnutom
rozsudku,
bola
porovnateľná
so
situáciou
vo
veci
Culin:
išlo o žalobu
podanú
podľa
článku 270 ZFEÚ proti
rozhodnutiu
Komisie
týkajúcemu
sa
uplatnenia
služobného
poriadku, v ktorom
sa
Komisia
snažila
doplniť
odôvodnenie v neskoršej
fáze
konania.
77.      Odvolávanie
sa
spoločností
JPM
na
rozsudok
Všeobecného
súdu
Lucchini/Komisia(46) zrejme
rovnako
vychádza z nedorozumenia.
Táto
vec
sa
týkala
návrhu
podaného
adresátom
rozhodnutia
Komisie,
ktorým
sa
ukladala
pokuta
za
porušenie
pravidiel
hospodárskej
súťaže
Únie.
Príloha k pôvodnému
rozhodnutiu
oznámenému
jeho
adresátom
neobsahovala
niektoré
tabuľky,
ktoré
sa v nej
mali
uvádzať.
Keď
sa
Komisia o tomto
opomenutí
dozvedela,
necelý
mesiac
po
oznámení
pôvodného
rozhodnutia
prijala
pozmeňujúce
rozhodnutie,
do
ktorého
zahrnula
chýbajúce
tabuľky a ktoré
bolo
riadne
oznámené
adresátom
pôvodného
rozhodnutia.(47)
78.      Lucchini
vo
svojej
žalobe
tvrdila,
že
tento
postup
bol
vo
viacerých
smeroch
postihnutý
nesprávnym
právnym
posúdením,
čo
si
vyžaduje
zrušenie
sporného
rozhodnutia.
Predovšetkým
uviedla,
že
pôvodné
rozhodnutie
bez
tabuliek
nie
je
dostatočne
odôvodnené a následné
doplnenie
týchto
tabuliek
prostredníctvom
pozmeňujúceho
rozhodnutia
nemôže
túto
vadu
odstrániť.(48)
79.      Všeobecný
súd v tomto
kontexte
konštatoval,
že
„bez
ohľadu
na
[dotknuté
tabuľky],
ktoré
chýbali v prílohe
prvého
rozhodnutia,
je…
potrebné
preskúmať,
či z relevantných
odôvodnení
tohto
rozhodnutia,
na
ktorých
podporu
boli
tieto
tabuľky
uvedené,
jasne a jednoznačne
vyplývajú
úvahy
Komisie, a či
umožnili
žalobkyni
poznať
dôvody
prijatého
opatrenia“.
Dospel k záveru,
že
neprítomnosť
tabuliek
na
dostatočnosť
odôvodnenia
vplyv
nemá, a argumenty
spoločnosti
Lucchini
preto
zamietol.(49)
80.      Spoločnosti
JPM
podľa
môjho
názoru
tento
rozsudok
vykladajú
nesprávne.
Konštatovanie
Všeobecného
súdu v jeho
bode 80,
že
je
potrebné
preskúmať,
či
je
pôvodné
rozhodnutie
dostatočne
odôvodnené
aj
napriek
neprítomnosti
tabuliek,
nemožno
chápať v tom
zmysle,
že
jeho
následné
doplnenie
bolo
nezákonné.
Argumenty
žalobkyne
boli
založené
na
tvrdení,
že
pôvodné
rozhodnutie
bez
tabuliek
nie
je
pre
svojich
adresátov
dostatočne
jasné
na
to,
aby
pochopili
argumentáciu
Komisie.
Keďže
však
Všeobecný
súd
konštatoval,
že
odôvodnenie
je
dostatočné
aj
napriek
neprítomnosti
tabuliek v prílohe,
platnosť
zmien
sa
jednoducho
neskúmala.(50)
81.      Akýkoľvek
iný
výklad
uvedenej
judikatúry
by
bol
navyše v rozpore s ustálenou
judikatúrou, v ktorej
súdy
Únie – na
základe
riadneho
výkonu
spravodlivosti a hospodárnosti
súdneho
konania – akceptovali,
že
konanie o neplatnosť
môže
pokračovať
aj
napriek
zmenám
sporného
aktu
vykonaným v priebehu
súdneho
konania.
Ako
sa
podotýka v bode 67
vyššie,
tento
prístup
je
podmienený
tým,
že
predmet
žaloby
zostane v podstate
bezo
zmeny a že
žalobcom
sa
poskytne
príležitosť
upraviť
svoje
žalobné
dôvody a návrhy.
d)      Dôsledky posúdenia vzájomného odvolania
82.      Vzhľadom
na
uvedené
zastávam
názor,
že
vzájomné
odvolanie
Komisie
je
dôvodné.
Keď
Všeobecný
súd
pri
preskúmaní
dostatočnosti
odôvodnenia v súvislosti s výškou
pokuty
uloženej
spoločnostiam
JPM
nezohľadnil
dodatočné
odôvodnenie
doplnené
pozmeňujúcim
rozhodnutím,
dopustil
sa
pochybenia.
83.      Súhlasím
však
so
spoločnosťami
JPM,
že
stav
konania
Súdnemu
dvoru v prejednávanej
veci
neumožňuje
vydať
konečný
rozsudok, a preto
by
sa
mala
vec
vrátiť
Všeobecnému
súdu a malo
by
sa
rozhodnúť,
že o trovách
konania
sa
rozhodne
neskôr.
84.      Preskúmať
treba
dve
hlavné
otázky,
ktoré
sa
nikde v napadnutom
rozsudku
nerozoberajú.
Po
prvé
je
potrebné
rozhodnúť o tvrdení
spoločností
JPM,
že
pozmeňujúce
rozhodnutie
je
nezákonné a malo
by
sa
preto
zrušiť.
Po
druhé v prípade,
že
sa
konštatuje
zákonnosť
pozmeňujúceho
rozhodnutia,
treba
preskúmať,
či
sporné
rozhodnutie
v znení
zmien
obsahuje
dostatočné
odôvodnenie.
85.      Ako
sa
vysvetľuje
vyššie,
keby
Súdny
dvor
môj
záver
týkajúci
sa
vzájomného
odvolania
Komisie
potvrdil,
preskúmanie
tretieho
odvolacieho
dôvodu
spoločností
JPM
by
nebolo
potrebné.
Pre
prípad,
že
by
Súdny
dvor
zastával
odlišný
názor, a v každom
prípade v záujme
úplnosti
sa
však
nižšie
budem
zaoberať
hlavnými
otázkami
predloženými
v rámci
daného
odvolacieho
dôvodu.
B.      Tretí odvolací dôvod v rámci hlavného odvolania
86.      Spoločnosti
JPM
svojím
tretím
odvolacím
dôvodom
spochybňujú
body 698
až
728
napadnutého
rozsudku, v ktorých
Všeobecný
súd
uplatnil
svoju
neobmedzenú
právomoc,
pokiaľ
ide o výšku
pokuty,
ktorá
sa
má
uložiť.
Po
preskúmaní
argumentov
predložených
účastníkmi
konania
Všeobecný
súd
konštatoval,
že
„stanovenie
pokuty
vo
výške
337 196 000 eur,
za
ktorú
[zodpovedajú
spoločnosti
JPM],
zodpovedá
spravodlivému
posúdeniu
okolností
prejednávanej
veci
vzhľadom
na
zásadu
individualizácie a proporcionality
sankcie“.
Keďže
sa
táto
suma
rovnala
sume
stanovenej v spornom
rozhodnutí,
Všeobecný
súd
„návrh
na
zníženie
pokuty
uloženej
[spoločnostiam
JPM]
zamiet[ol]“.
1.      Argumentácia účastníkov konania
87.      Na
úvod
musím
uviesť,
že z formulácie
tohto
odvolacieho
dôvodu
spoločností
JPM
som
do
istej
miery
zmätený.
Je
rozdelený
na
päť
častí, z ktorých každá sa skladá z viacerých
zložiek a argumentov. K údajným
pochybeniam
okrem
iného
patrí
nedostatok
odôvodnenia,
nezohľadnenie
niektorých
argumentov
uvedených v prvostupňovom
konaní,
skreslenie
dôkazov a porušenie
zásad
proporcionality a rovnosti,
ako
aj
základného
práva
na
účinný
prostriedok
nápravy a na
spravodlivý
proces.
88.      Tvárou v tvár
takémuto
súboru
údajných
vád
nie
je
jednoduché
„oddeliť
zrno
od
pliev“(51) alebo
inak
povedané,
rozlíšiť,
ktoré
výhrady
sú
dostatočne
podložené a ktoré
nie.(52) Viaceré
argumenty
sa
zrejme
prekrývajú,
zatiaľ
čo v prípade
iných
sa
zdá,
že
boli
uvedené
skôr s cieľom
posilniť
celkovú
kritiku,
než
formulovať
oddelený a samostatný
odvolací
dôvod.
89.      Jedna
výhrada
však
napriek
tomu
jasne
vyniká a zdá
sa,
že
predstavuje
jednu z hlavných
výhrad
predložených
spoločnosťami
JPM
vo
vzťahu k tejto
časti
napadnutého
rozsudku.
Spoločnosti
JPM
pripomínajú,
že
Všeobecný
súd
konštatoval,
že
bez
podrobnejšieho
vysvetlenia
dôvodov,
pre
ktoré
Komisia
stanovila
faktor
zníženia
na
úrovni
98,849 %,
„nie
je
schopný
vykonať
hĺbkové
právne a vecné
preskúmanie
faktora v rámci
rozhodnutia,
ktorý
mohol
mať
podstatný
vplyv
na
výšku
pokuty
uloženej
[spoločnostiam
JPM]“.(53)
90.      Po
tom,
ako
Všeobecný
súd
dospel k tomuto
záveru,
však
aj
on
sám
prijal
rovnaký
faktor
zníženia
ako
ten,
ktorý
uplatnila
Komisia,
pričom
podľa
spoločností
JPM
neposkytol
žiadne
ďalšie
vysvetlenie
jeho
základu.
Spoločnosti
JPM
tvrdia,
že
odôvodnenie
rozsudku
je
preto
postihnuté
rovnakým
nedostatkom
odôvodnenia,
aký
Všeobecný
súd
viedol k nahradeniu
pokuty
uloženej v spornom
rozhodnutí.
91.      Komisia
tento
názor
odmieta.
Tvrdí,
že
Všeobecný
súd
svoju
neobmedzenú
právomoc
uplatnil
správne a pritom
stanovil
primeranú
výšku
pokuty.
Predovšetkým
uvádza,
že
Všeobecný
súd
dostatočne
vysvetlil
jednotlivé
faktory,
ktoré
zohľadnil
pri
stanovení
faktora
zníženia
na
úrovni
98,849 %, a povinnosť
odôvodnenia
si
teda
splnil.
2.      Analýza
92.      Zastávam
názor,
že
tretí
odvolací
dôvod
spoločností
JPM
je
dôvodný.
Na vysvetlenie,
prečo
to
tak
je,
najprv
uvediem
niekoľko
všeobecných
pripomienok k a) pojmu
„neobmedzená
právomoc“ a b) povinnosti
odôvodnenia
Všeobecného
súdu
pri
výkone
tejto
právomoci.
Potom
prejdem
na
c) konkrétnu
výhradu
uvedenú v bodoch 89
a 90
vyššie a napokon
sa
budem
stručnejšie
zaoberať
d) ostatnými
argumentmi
predloženými
v rámci
tohto
odvolacieho
dôvodu.
a)      Všeobecné pripomienky I: neobmedzená právomoc
93.      Článok 261 ZFEÚ stanovuje,
že
„nariadenia
prijaté
spoločne
Európskym
parlamentom a Radou
alebo
Radou…
môžu
Súdnemu
dvoru
Európskej
únie
priznať
neobmedzenú
právomoc
vo
veci
ukladania
sankcií
podľa
týchto
nariadení“.
Podľa
článku 31
nariadenia
č. 1/2003 v tejto
súvislosti
platí,
že
„Súdny
dvor
má
neobmedzenú
súdnu
právomoc
na
preskúmanie
rozhodnutí
[prijatých
podľa
tohto
nariadenia], v ktorých
Komisia
stanovila
pokutu
alebo
pravidelné
penále.
Môže
zrušiť,
znížiť
alebo
zvýšiť
uloženú
pokutu
alebo
pravidelné
penále.“
94.      Jednoducho
povedané,
pojem
„neobmedzená
právomoc“
označuje
právomoc
súdov
Únie v plnej
miere
preskúmať
výšku
pokút
uložených
Komisiou v rozhodnutiach
prijatých
podľa
článkov 101 a 102 ZFEÚ.
Tento
pojem
by
sa
však
nemal
stavať
na
roveň
právomoci
preskúmania
„bez
akýchkoľvek
medzí“.
Ako
vysvetlím
nižšie,
výkon
neobmedzenej
právomoci
je
ohraničený
viacerými
procesnými a hmotnoprávnymi
zásadami.
Tento
pojem
znamená,
že
súdy
Únie
pri
výkone
tejto
právomoci
nie
sú
obmedzené
limitmi,
ktoré
sú
vlastné
žalobe o neplatnosť
podľa
článku 263 ZFEÚ,
ale
môžu
pokutu
samy
potvrdiť
alebo
zrušiť,
ako
aj
zvýšiť
alebo
znížiť
jej
výšku.
95.      Podľa
článku 263 ZFEÚ majú
súdy
Únie
za
úlohu
preskúmavať
zákonnosť
aktov
inštitúcií,
ktoré
boli
na
nich
napadnuté.
Toto
preskúmanie
sa v zásade
vzťahuje
na
všetky
skutkové a právne
okolnosti, z ktorých
vychádza
sporný
akt.(54) Podľa
ustálenej
judikatúry
napriek
tomu
platí,
že
keď
inštitúcie
Únie
disponujú
istou
mierou
voľnej
úvahy
alebo
musia
vykonať
komplexné
technické
posúdenia,
súdy
Únie
musia
súdne
preskúmanie
uskutočniť s primeranou
zdržanlivosťou.(55)
96.      Predovšetkým
platí,
že
keď
majú
súdy
Únie
preskúmať
výsledok
politického
posúdenia
založeného
na
voľnej
úvahe
alebo
komplexného
technického
posúdenia,
sporný
akt
môžu
zrušiť
iba v prípade,
že
je
toto
posúdenie
postihnuté
„zjavným“
pochybením.
Pochybenie
sa
môže
považovať
za
zjavné,
keď
žalobca
preukáže,
že
analýza
vykonaná
dotknutou
inštitúciou
je
neprimeraná
alebo
že
závery,
ku
ktorým
sa
dospelo,
sú
nepravdepodobné.
Pokiaľ
je
naopak
rozhodnutie
prijaté
danou
inštitúciou
primerane
odôvodnené
so
zreteľom
na
skutkové
okolnosti a dôkazy
existujúce v čase
jeho
prijatia,
za
nezákonné
sa
považovať
nemôže.
97.      Z toho
vyplýva,
že
súdy
Únie v konaní
podľa
článku 263 ZFEÚ nemajú
právomoc
de
novo
vykonať
posúdenie
situácie,
ktorá
dotknutú
inštitúciu
viedla k prijatiu
sporného
aktu,
ani
nahradiť
posúdenie
tejto
inštitúcie
svojím
vlastným,
pokiaľ
ide o to,
aký
postup
by
bol
podľa
ich
názoru
za
daných
okolností
najvhodnejší.
Ich
úloha
sa
obmedzuje
na
preskúmanie
zákonnosti
aktu a prípadne
jeho
zrušenie
alebo
vyhlásenie
za
neplatný.(56)
98.      Keď
naopak
súdy
Únie
uplatňujú
neobmedzenú
právomoc,
ktorá
sa
im
priznáva v článku 261 ZFEÚ,
bez
ohľadu
na
širokú
mieru
voľnej
úvahy,
ktorou
disponuje
Komisia
pri
vymedzovaní a vykonávaní
svojej
politiky
ukladania
pokút,
môžu:
po
prvé
zrušiť
pokutu
alebo
zmeniť
jej
výšku
dokonca
aj
pri
neexistencii
nesprávneho
právneho
posúdenia,
pričom
už
vôbec
nemusí
ísť o zjavne
nesprávne
právne
posúdenie;
po
druhé
urobiť
to
tak,
že
nahradia
posúdenie
Komisie,
pokiaľ
ide o primeranú
výšku
pokuty,
svojím
vlastným,(57) a po
tretie
zohľadniť
akúkoľvek
relevantnú
právnu
alebo
skutkovú
okolnosť
vrátane
faktorov, o ktoré
sa
Komisia
neopierala
alebo
ktoré
podniky
neuviedli
počas
správneho
konania,
ako
aj
udalostí,
ku
ktorým
došlo
po
prijatí
sporného
rozhodnutia,(58) a to
bez
toho,
aby
boli
viazané
metodikou
stanovenou v usmerneniach
Komisie k ukladaniu
pokút.(59) Inak
povedané,
posúdenie
de
novo
je
prípustné.
99.      Súdy
Únie
pri
výkone
svojich
právomocí
podľa
článku 261 ZFEÚ prísne
vzaté
neskúmajú
zákonnosť
sporného
rozhodnutia
alebo
odôvodnenia,
na
ktorom
je
založené,
ale
posudzujú
primeranosť
(iba)
jednej
špecifickej
zložky
tohto
rozhodnutia,
konkrétne
pokuty.(60) Neobmedzená
právomoc
teda
predstavuje
doplnkovú
formu
súdnej
právomoci
alebo – z iného
uhla
pohľadu – ďalší
druh
právomoci
priznanej
súdom
Únie.(61) Zatiaľ
čo
súdne
preskúmanie
podľa
článku 263 ZFEÚ sa
riadi
uplatniteľnými
pravidlami
vyššej
právnej
sily, v tomto
prípade
článkami 101 a 102 ZFEÚ,
ustanoveniami
nariadenia
č. 1/2003 a všeobecnými
zásadami
práva
Únie,
výkon
neobmedzenej
právomoci
podľa
článku 261 ZFEÚ je
založený
predovšetkým
na
faktoroch
týkajúcich
sa
spravodlivosti.(62)
100. Pojem
„spravodlivosť“
sa
musí
chápať
široko.
Zatiaľ
čo
nepochybne
zahŕňa
proporcionalitu,
férovosť a nediskrimináciu,
siaha
aj
nad
rámec
týchto
požiadaviek.(63) Súdu
Únie
umožňuje
vykonať
celkové a do
istej
miery
subjektívnejšie
posúdenie
pokuty a jej
výšky.(64) Aj
keď
sa
teda
Komisia
nedopustila
žiadneho
porušenia
uplatniteľných
pravidiel a určenie
pokuty z jej
strany
je
vo
všeobecnosti
primerané,
súdy
Únie
sú
naďalej
oprávnené
túto
sumu
zmeniť,
ak
zastávajú
názor,
že
iná
výška
pokuty
by
bola
so
zreteľom
na
okolnosti
danej
veci
vhodnejšia.(65)
101. Uvádzanie
argumentov
odôvodňujúcich
výkon
neobmedzenej
právomoci a v prípade
potreby
predloženie
relevantných
dôkazov
však
prináleží
žalobcom a prípadne
Komisii,
ak
sa
domáha
zvýšenia
pokuty.
Súdy
Únie
nevykonávajú
túto
právomoc
ex
offo.(66)
102. Treba
však
objasniť,
že
to
neznamená,
že
súdy
Únie
sú
pri
výkone
neobmedzenej
právomoci
zásadou
ne
ultra
petita
viazané v rovnakom
rozsahu
ako
pri
preskúmaní
platnosti.(67) Podľa
ustálenej
judikatúry
sú
súdy
Únie
oprávnené
využiť
túto
právomoc v plnej
miere,
pokiaľ
je
im
na
posúdenie
predložené
určenie
výšky
pokuty.(68) Túto
otázku
im
možno
predložiť
priamo – prostredníctvom
výslovnej
žiadosti o to,
aby
Súdny
dvor
uplatnil
svoju
neobmedzenú
právomoc –,
alebo
nepriamo,
keď
sa
účastník
konania
domáha
zníženia
pokuty v logickej
nadväznosti
na
čiastočné
zrušenie
napadnutého
rozhodnutia.
103. Tento
záver
vyplýva z dvojakej
povahy
neobmedzenej
právomoci
súdov
Únie.
Jej
hlavným
cieľom
je
poskytnúť
podnikom,
ktorým
Komisia
konajúca v postavení
správneho
orgánu
uložila
pokutu,
ďalšiu
záruku
súdnej
ochrany.(69) Zároveň
sleduje
sekundárny a doplnkový
cieľ,
ktorým
je
zabezpečenie
súdržnosti a účinnosti
celkového
systému
presadzovania
práva.
104. Potom
ako
sa
právomoc
komplexne
určiť
výšku
pokuty
presunie
zo
správneho
orgánu
na
súd,
súd
musí
takisto
zabezpečiť,
aby
sa
sankciou
dosahoval
jej
zamýšľaný
účel.
Pokuta
preto
musí
mať
dostatočne
odrádzajúci
charakter
vo
vzťahu k podnikom,
ktorých
konanie
môže
narúšať
štruktúru
alebo
fungovanie
vnútorného
trhu a znižovať
tak
jeho
plnú
hospodársku
efektívnosť, a to
najmä
na
úkor
spotrebiteľov.(70) Práve z tohto
dôvodu
musia
súdy
Únie
pri
určovaní
výšky
pokuty
zohľadniť
okrem
iného
jej
odrádzajúci
účinok(71) a v prípade
potreby
môžu  uložiť
pokutu
vyššiu
než
pokuta,
ktorú
určila
Komisia.(72)
b)      Všeobecné pripomienky II: povinnosť odôvodnenia Všeobecného súdu
105. So
zreteľom
na
vyššie
uvedené
úvahy
sa
ďalšia
otázka,
ktorou
sa
treba
zaoberať,
týka
rozsahu
povinnosti
odôvodnenia
Všeobecného
súdu v prípade,
keď
vykonáva
svoju
neobmedzenú
právomoc
pri
preskúmaní
pokuty.
106. Odpoveď
na
túto
otázku
je v zásade
jednoduchá.
Široká
miera
voľnej
úvahy,
ktorá
sa
súdom
Únie
priznáva v článku 261 ZFEÚ,
nijako
neuberá z ich
povinnosti
poskytnúť
dostatočné
odôvodnenie v súlade s článkom 296 ZFEÚ,
článkom 36
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie a článkom 47
Charty.(73)
107. Táto
otázka
sa
riadi
ustálenými
hlavnými
zásadami.
Podľa
ustálenej
judikatúry
musia z odôvodnenia
rozsudku
jasne a nepochybne
vyplývať
úvahy
Všeobecného
súdu
tak,
aby
dotknuté
osoby
mohli
pochopiť
dôvody
prijatého
rozhodnutia a Súdny
dvor
mohol
vykonať
jeho
preskúmanie.(74) Povinnosť
odôvodnenia
má
navyše
aj
všeobecnejší
účel:
predstavuje
ochranu
pred
svojvoľnosťou a zabezpečuje,
aby
sa
mohli
strany
sporu
uistiť,
že
ich
argumenty
boli
náležite
vypočuté,
pričom
zároveň
núti
súdy,
aby
svoje
rozhodnutia
zakladali
na
objektívnych a overiteľných
dôvodoch.(75)
108. Rozsah
tejto
povinnosti
sa
však
môže
líšiť v závislosti
od
povahy
rozsudku a musí
sa
posudzovať
so
zreteľom
na
konanie
ako
celok a na
všetky
relevantné
okolnosti,
pričom
sa
musia
náležite
zohľadniť
procesné
záruky,
ktoré
sú s daným
rozsudkom
spojené.(76) Súdny
dvor
predovšetkým
konštatoval,
že
Všeobecný
súd
nie
je
povinný
vyčerpávajúco a v presnom poradí
zaoberať
sa každým
argumentom
účastníkov
konania.
Jeho
odôvodnenie
môže
byť
za
istých
okolností
implicitné,
ak
dotknutým
osobám
umožňuje
zistiť
dôvody
zamietnutia
ich
žalobných
dôvodov a Súdnemu
dvoru
poskytuje
dostatočný
materiál
na
preskúmanie
zákonnosti
napadnutého
rozsudku.(77)
109. V tomto
kontexte a s osobitným
zreteľom
na
výkon
neobmedzenej
právomoci
Všeobecného
súdu
sa
rozsah
povinnosti
odôvodnenia
musí
chápať s ohľadom na procesné a hmotnoprávne
faktory,
ktoré
sú
neoddeliteľne
spojené s výkonom
tejto
právomoci. V tejto
súvislosti
podľa
môjho
názoru
možno
za
obzvlášť
relevantné
považovať
tri
súbory
faktorov.
110. Po
prvé,
hoci
Všeobecný
súd
môže,
ale
nemusí
vziať
do
úvahy
prvky,
argumenty a otázky,
ktoré
mu
účastníci
konania
výslovne
nepredložili,(78)všetky
tie,
ktoré
účastníci
konania
náležite
predložili, v zásade
zohľadniť
musí.(79) Uvedené
by
sa
prirodzene
malo
prejaviť v odôvodnení
rozsudku.
To,
či
sa
na
tieto
argumenty
musí
reagovať
výslovne a s akou
mierou
podrobnosti
sa
každý z nich
skúma,
bude
samozrejme
závisieť
od
ich
relevantnosti,
jasnosti a dôkaznej
hodnoty.
111. Po
druhé
Všeobecný
súd
pri
určovaní
primeranej
výšky
pokuty v danej
veci
disponuje
širokou
mierou
voľnej
úvahy.
Táto
voľná
úvaha
sa
však
musí
uplatňovať v súlade
so
všeobecnými
zásadami
práva
Únie a najmä
so
zásadami
proporcionality,
individualizácie
sankcií a rovnosti
zaobchádzania.(80) Pokuta
by
navyše
mala
zodpovedať
predovšetkým
závažnosti a trvaniu
porušenia,
pričom
by
sa
mal
takisto
zabezpečiť
jej
odrádzajúci
účinok.(81) Keď
teda
skutočne
vznikne
jedna
alebo
viaceré z týchto
otázok,
možno
primerane
očakávať,
že
odôvodnenie
sa
im
bude
venovať
dostatočne
podrobne.
Ako
totiž
podotkol
samotný
Všeobecný
súd v bode 703
napadnutého
rozsudku,
„v kontexte
svojej
povinnosti
odôvodnenia
[musí]
podrobne
uviesť
faktory,
ktoré
pri
stanovovaní
výšky
pokuty
zohľadnil“.(82)
112. Po
tretie,
ako
som
už
vysvetlil,
Všeobecný
súd
pri
určovaní
výšky
pokuty
podľa
článku 261 ZFEÚ nie
je
viazaný
metodikou
stanovenou v usmerneniach
Komisie k ukladaniu
pokút a logicky
ani
alternatívnou
metodikou,
ktorá
sa
mohla
uplatňovať v spornom
rozhodnutí.
Od
Všeobecného
súdu
sa
rovnako
nevyžaduje,
aby
sa
držal
konkrétneho
matematického
vzorca
alebo
hospodárskeho
výpočtu.(83) Ak
však
taký
prístup
považuje
za
vhodný,
nič
mu v jeho
uplatnení
nebráni. O taký
prípad
môže
ísť
napríklad
vtedy,
keď
sa
rovnakým
rozhodnutím
ukladá
pokuta
viacerým
podnikom a dodržanie
špecifickej
metodiky – ako
tá,
ktorú
používa
Komisia –,
môže
slúžiť
na
zabezpečenie
rovnosti
zaobchádzania s týmito
podnikmi.(84)
113. Keď
naopak
Všeobecný
súd
považuje
za
vhodné
úplne
alebo
čiastočne
sa
od
týchto
metodík
odchýliť,
mal
by
si
dať
osobitne
záležať,
aby
uviedol
jednotlivé
prvky,
ktoré
pri
určovaní
primeranej
výšky
pokuty
zohľadnil, a prípadne
orientačne
vysvetlil
ich
relatívny
význam.(85) To
však
neznamená,
že
odôvodnenie
sa
musí
stať
ukážkou
sofistikovanej a dôslednej
aritmetickej
ortodoxie.(86) Je
zrejmé,
že
podľa
článku 261 ZFEÚ sú
určité
posúdenia
ex
bono
et
aequo
absolútne
legitímne. V niektorých
prípadoch
navyše
môže
postačovať
stručné
odôvodnenie – založené
na
komplexnom
zhodnotení
všetkých
relevantných
faktorov
alebo
odkazujúce
na
konštatovania,
ktoré
sa
už
uviedli
na
inom
mieste v rozsudku.(87)
114. Od
Všeobecného
súdu v podstate
možno
primerane
očakávať,
že s dostatočnou
jasnosťou,
presnosťou a vnútornou
súdržnosťou
uvedie
základné
kroky
svojej
argumentácie,
ako
aj
povahu a význam
zohľadnených
faktorov.(88)
115. Údajný
nedostatok
odôvodnenia
pravdaže
podlieha
preskúmaniu v odvolacom
konaní.
Napriek
tomu
treba
pripomenúť,
že
ak
sa
Všeobecný
súd
nedopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
Súdny
dvor
svoju
neobmedzenú
právomoc s cieľom
nahradiť
posúdenie
Všeobecného
súdu
svojím
vlastným
neuplatní.
Samotné
tvrdenie
žalobcu,
že
pokuta
uložená
Všeobecným
súdom
je
neprimeraná
alebo
nespravodlivá,
teda
nepostačuje.
Takúto
pokutu
možno
zrušiť
jedine v prípade,
keď
sa
preukáže,
že
je
„prehnaná,
ba
dokonca
disproporčná“.(89)
116.  So
zreteľom
na
tieto
zásady
teraz
preskúmam
argumenty,
ktoré v tejto
súvislosti
predložili
spoločnosti
JPM.
c)      Nedostatok odôvodnenia v prejednávanej veci
117. Všeobecný
súd v bodoch 704
až
728
napadnutého
rozsudku
uviedol
faktory,
ktoré
zohľadnil
pri
výkone
svojej
neobmedzenej
právomoci,
keď
určoval
výšku
pokuty.
Skúmal
tri
kategórie
prvkov:
závažnosť a dĺžku
trvania
porušenia
(body 705
až
723),
existenciu
poľahčujúcich
okolností
(body 724
až
726) a odrádzajúci
účinok
pokuty
(bod 727).
Potom
ako
Všeobecný
súd
vykonal – podľa
jeho
slov – „spravodlivé
posúdenie“
všetkých
relevantných
okolností,
určil
pokutu
vo
výške
337 196 000 eur
(bod 728),
čo
je
suma,
ktorá
presne
zodpovedá
výške
pokuty
uloženej v článku 2 písm. c)
sporného
rozhodnutia.
118. So
zreteľom
na
zásady
uvedené v predchádzajúcej
časti
sa
odôvodnenie
Všeobecného
súdu,
pokiaľ
ide o výkon
jeho
neobmedzenej
právomoci,
na
prvý
pohľad
zdá
podrobné a metodické.
Očividne
je
štruktúrované
spôsobom,
ktorý
čitateľovi
umožňuje
sledovať
logickú
postupnosť
argumentov v rozsudku,
identifikuje
prvky,
ktoré
sa
na
účely
posúdenia
považovali
za
relevantné,
pričom
uvádza
ich
relatívny
význam, a robí
tak v súlade s ustálenou
judikatúrou.
119. Po
bližšom
preskúmaní
sa
však v súlade s argumentmi
spoločností
JPM
zdá,
že
určité
aspekty
tohto
odôvodnenia
je
možné
kritizovať.
Niektorým
pasážam
zrejme v porovnaní s konštatovaniami v iných
častiach
toho
istého
rozsudku
chýba
vnútorná
konzistentnosť.
120. V bode 706
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
uviedol,
že
„použi[je]
metodiku,
ktorá
tak
ako v prípade
metodiky
použitej
Komisiou v prejednávanej
veci,
najprv
určí
základnú
výšku
pokuty,
ktorá
môže
byť
následne
upravená v závislosti
od
konkrétnych
okolností
veci“. V tomto
kontexte
považoval
za
primerané
ako
náhradnú
hodnotu
za
hodnotu
predaja
ako
počiatočného
údaja
použiť
znížené
hotovostné
príjmy,
pričom
iné
dostupné
metódy
výpočtu
považoval
za
nevhodné
alebo
neodôvodnené.
Prijala
sa
teda
hodnota
hotovostných
príjmov,
ktorú v prípade
spoločností
JPM
použila
Komisia
(body 707
až
710
napadnutého
rozsudku).
121. V bodoch 711
až
717
napadnutého
rozsudku
ďalej
Všeobecný
súd
na
úvod
podotkol,
že
medzi
účastníkmi
konania
je
nesporné,
že
„zohľadnenie
len
hotovostných
príjmov
ako
základu
pre
výpočet
pokuty
by
viedlo k uloženiu
príliš
odstrašujúcej
pokuty“.
Konštatoval
teda,
že v záujme
zníženia
týchto
príjmov
je
potrebné
uplatniť
faktor
zníženia.
Potom v podstate
uviedol
päť
poznámok.
Po
prvé
Komisia
uplatnila
jednotný
faktor
zníženia
stanovený
na
98,849 %.
Po
druhé
bol
tento
faktor
zníženia
„výsledkom
zložitého
postupu,
ktorý
odráža
niekoľko
aspektov“, a išlo o „odhad
stanovenej
hodnoty[,
takže]
logicky…
neexist[oval]
jediný
možný
faktor
zníženia“.
Po
tretie
sa
alternatívne
faktory
zníženia
navrhnuté
spoločnosťami
JPM
považovali
za
nevhodné
alebo
nedostatočne
vysvetlené.
Po
štvrté
bolo
medzi
účastníkmi
konania
nesporné,
že
„faktor
zníženia
predstavuje
minimálne
98,849 %“.
Po
piate
„stanovenie
pokuty v rámci
výkonu
jeho
neobmedzenej
právomoci
nie
je
presným
aritmetickým
výpočtom“.
122. Hoci
znenie
napadnutého
rozsudku
nie
je v tejto
súvislosti
celkom
jasné,
zdá
sa
opodstatnené z vyššie
uvedeného
vyvodiť,
že
Všeobecný
súd v konečnom
dôsledku
uplatnil
rovnaký
faktor
zníženia
ako
ten,
ktorý
sa
použil v spornom
rozhodnutí,
konkrétne
98,849 %.
Keby
to
tak
totiž
nebolo,
bolo
by
takmer
nemožné,
aby
bola
konečná
suma
pokuty
po
vypočítaní
jej
základnej
výšky
na
základe
iného
faktora
zníženia
stanovená
na
presne
rovnakej
úrovni
ako
tá,
ktorá
sa
stanovuje v spornom
rozhodnutí.
123. V bodoch 613
až
621
napadnutého
rozsudku
však
Všeobecný
súd
konštatoval,
že
pokiaľ
ide o určenie
faktora
zníženia
na
úrovni
98,849 %,
odôvodnenie
sporného
rozhodnutia
je
nedostatočné.
Podotkol,
že
informácie o dôvodoch,
pre
ktoré
Komisia
stanovila
faktor
zníženia
na
tejto
konkrétnej
úrovni,
sa
uvádzajú
len v niekoľkých
pomerne
neurčitých
pasážach
sporného
rozhodnutia.
Tento
nedostatok
sa
považoval
za
obzvlášť
problematický
vzhľadom
na
ústredný
význam
faktora
zníženia v metodike
použitej
Komisiou
na
účely
určenia
pokuty.
124. V tomto
kontexte
je
pomerne
prekvapivé,
že
Všeobecný
súd
napokon
podporil
presne
rovnaký
faktor
zníženia.
Na to, aby
som
sa
vyjadril
jasne,
nemožno
vylúčiť,
že
Všeobecný
súd
po
vykonaní
vlastného
posúdenia
mohol
dospieť k záveru,
že
tento
faktor
je
naozaj
najvhodnejší.
Samotná
skutočnosť,
že
Komisia
svoj
výpočet
dostatočne
nevysvetlila,
nevyhnutne
neznamená,
že
príslušná
hodnota
bola
nesprávna.(90)
125. Ak
však
Všeobecný
súd
skutočne
dospel k tomuto
záveru,
mal
to
výslovne
uviesť,
objasniť,
že
faktor
zníženia
na
úrovni
98,849 % podľa
jeho
názoru
predstavuje
najvhodnejší
koeficient, a aspoň
stručne
vysvetliť
dôvody,
na
základe
ktorých k tomuto
záveru
dospel.
126. Napadnutý
rozsudok
však
žiadny z týchto
prvkov
nezahŕňa.
Po
prvé,
ako
som
podotkol v bode 122
vyššie,
výslovne
sa v ňom
neuvádza
dokonca
ani
to,
že
faktor
zníženia
uplatnený
Všeobecným
súdom
bol
stanovený
na
úrovni
98,849 %.
Po
druhé
sa v napadnutom
rozsudku
nenachádza
ani
zmienka o tom,
prečo
sa
za
najvhodnejšiu
považovala
táto
konkrétna
hodnota.
127. Spoločnostiam
JPM
pravdaže
prináležalo
predložiť
argumenty
na
podporu
svojho
tvrdenia,
že
metodika a konkrétne
údaje
použité
Komisiou
viedli k pokute,
ktorá
je
neprimeraná,
diskriminačná
alebo
inak
nespravodlivá.
Skutočnosť,
že
alternatívne
faktory
zníženia
navrhnuté
spoločnosťami
JPM
sa
považovali
za
neprimerané,
však
sama
osebe
neznamená,
že
Všeobecný
súd
bol
povinný
potvrdiť
hodnotu
uplatnenú v spornom
rozhodnutí.
128. Očividne
nešlo o situáciu, v ktorej
by
existoval
iba
malý a vopred
určený
súbor
alternatív.
Samotný
Všeobecný
súd
uznal,
že
hodnota
použitá
Komisiou
bola
len
odhadom
stanovenej
hodnoty a žiadny
konkrétny
faktor
zníženia
sa
teda
nemohol
považovať
za
jediný
správny.
129. Napriek
tomu,
že v spornom
rozhodnutí
sa
neuvádzalo
žiadne
identifikovateľné
vysvetlenie
toho,
prečo
by
sa
mal
faktor
zníženia
na
úrovni
98,849 % považovať
za
vhodný,
však
Všeobecný
súd
túto
hodnotu
potvrdil, a to v podstate
na
základe
toho,
že
alternatívy
navrhnuté
spoločnosťami
JPM
neboli
vhodnejšie.
Pri
čítaní
napadnutého
rozsudku
vzniká
dojem,
že
Všeobecný
súd
sa
rozhodol
pre
možnosť,
ktorú
medzi
hodnotami
uvádzanými
účastníčkami
konania
považoval
za
„menšie
zlo“.
130. Tento
prístup
podľa
môjho
názoru
nezodpovedá
druhu
posúdenia,
aký
sa
od
Všeobecného
súdu
vyžaduje
pri
uplatňovaní
jeho
neobmedzenej
právomoci
podľa
článku 261 ZFEÚ.
Keď
sa
rozhodne
pokutu
uloženú
rozhodnutím
zrušiť a nahradiť
ju
inou,
on
sám
musí
určiť
sumu,
ktorú
so
zreteľom
na
všetky
relevantné
okolnosti
považuje
za
najprimeranejšiu.
Všeobecný
súd
mohol
na
tento
účel
hodnotu
použitú
Komisiou
nahradiť
akoukoľvek
hodnotou,
akú
považoval
za
vhodnú, a zároveň – ak
si
to
želal – sa
naďalej
pohybovať
vo
viac‑menej
podobnom
metodickom
rámci.
131. Ak
prípadne
Všeobecný
súd
dospel k záveru,
že
vhodný
faktor
zníženia
určiť
nevie,
namiesto
toho,
aby
postupoval v súlade s metodikou,
ktorej
použitie
on
sám
považoval
za
neisté
alebo
suboptimálne,
mal
využiť
inú
metodiku.
Jeho
rozhodnutie
postupovať
odlišne
je
teda
ťažko
zlučiteľné s logikou
neobmedzenej
právomoci,
ktorá
sa
mu
priznáva.
132. Zastávam
preto
názor,
že
Všeobecný
súd
neposkytol
dostatočné
odôvodnenie,
pokiaľ
ide o spôsob,
akým
uplatnil
právomoci,
ktoré
sa
mu
priznávajú v článku 261 ZFEÚ.(91) Aj
keby
sa
predpokladalo,
že
medzi
účastníkmi
konania
bolo
nesporné,
že
„faktor
zníženia
predstavuje
minimálne
98,849 %“ – čo
je
tvrdenie,
proti
ktorému
spoločnosti
JPM
dôrazne
namietali a ktoré
navyše
zrejme
nemá
oporu v spise –,
táto
okolnosť
by
bola v každom
prípade v tomto
kontexte
nepodstatná.
Týmto
konštatovaním
by
sa
neriešilo
hlavné
tvrdenie
spoločností
JPM,
že
daná
hodnota
bola
príliš
nízka,
čo
teda
viedlo k nespravodlivej
pokute.
133. Samotnú
skutočnosť,
že
žiadna z odvolateliek
nenavrhla
faktor
zníženia s hodnotou
nižšou
ako
tá,
ktorú
uplatnila
Komisia,
navyše
Všeobecný
súd
nemôže
považovať
za
dôkaz
potvrdzujúci
primeranosť
tejto
hodnoty.
Ak
si
môžem
dovoliť
trochu
irónie,
podotkol
by
som,
že
pokiaľ
viem,
žiadny
podnik,
ktorému
Komisia
uložila
pokutu,
ešte
nikdy
nenapadol
rozhodnutie z dôvodu,
že
uložená
sankcia
bola
príliš
nízka.
Súdy
Únie
prirodzene
neexistenciu
takéhoto
napadnutia
nikdy
nepovažovali
za
známku
toho,
že
pokuta
uložená
Komisiou
je
nevyhnutne
primeraná.
134. Neexistencia
jasného
vysvetlenia
toho,
prečo
sa
Všeobecný
súd
rozhodol
uplatniť
rovnaký
faktor
zníženia
ako
ten,
ktorý
použila
Komisia – napriek
vlastnému
konštatovaniu,
že
Komisia
tento
faktor
dostatočne
neodôvodnila –,
je
obzvlášť
problematická
za
špecifických
okolností
prejednávanej
veci.
Sotva
treba
pripomínať,
že
náhradná
hodnota,
ktorú
určila
Komisia
namiesto
hodnoty
predaja
podnikov,
konkrétne
hodnota
hotovostných
príjmov,
predstavuje v tejto
oblasti
novinku.
Vzhľadom
na
novosť
tohto
prístupu a metodické
otázky,
ktoré
vyvoláva,
pokiaľ
ide o jej
výpočet,
by
sa v tejto
súvislosti
dalo
očakávať
vyčerpávajúcejšie
odôvodnenie.
Toto
zjavne
nebol
prípad, v ktorom
by
sa v prípade
takejto
ústrednej
otázky
mohlo
za
dostatočné
považovať
veľmi
stručné
alebo
len
implicitné
odôvodnenie.
135. Z týchto
dôvodov
zastávam
názor,
že
pokiaľ
ide o výpočet
pokuty
uloženej
Všeobecným
súdom v rámci
výkonu
jeho
neobmedzenej
právomoci,
odôvodnenie
je
nedostatočné a vnútorne
nekonzistentné.
Tretiemu
odvolaciemu
dôvodu
spoločností
JPM
by
sa
preto
malo
vyhovieť a napadnutý
rozsudok
by
sa
mal
čiastočne
zrušiť.
d)      Ostatné časti a argumenty v rámci tretieho odvolacieho dôvodu
136. Keďže
som
konštatoval,
že
vzájomnému
odvolaniu
sa
má
vyhovieť a že
subsidiárne
by
mal
uspieť
aj
tretí
odvolací
dôvod
spoločností
JPM,
sotva
je
potrebné
podrobne
skúmať
zvyšné
argumenty
predložené
spoločnosťami
JPM
na
podporu
tohto
odvolacieho
dôvodu.
Preto
sa
nimi
budem
zaoberať
len
veľmi
stručne.
137. Po
prvé
ma
nepresvedčil
argument
spoločností
JPM,
podľa
ktorého
sa
Všeobecný
súd
dopustil
pochybenia,
keď
pri
výkone
neobmedzenej
právomoci
na
účely
výpočtu
základnej
výšky
pokuty
ako
náhradnú
hodnotu
za
výnosy z predaja
použil
hotovostné
príjmy.
Spoločnosti
JPM v tejto
súvislosti
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
nezohľadnil
všetky
jej
argumenty
týkajúce
sa
toho,
prečo
je
iná
hodnota
(konkrétne
výnosy
priradené k obchodnému
segmentu – allocated
franchise
revenue
alebo
„AFR“)
vhodnejšia.
138. Všeobecný
súd
mal
pri
výkone
neobmedzenej
právomoci
veľký
priestor
na
výber
parametrov,
ktoré
za
okolností
danej
veci
na
účely
stanovenia
pokuty
považoval
za
najvhodnejšie.
Za
predpokladu,
že
použitie
hotovostných
príjmov
patrí k primeraným
možnostiam – a v kontexte
svojej
analýzy
som
nenašiel
žiadny
konkrétny
prvok,
ktorý
by
preukazoval
opak –,
Súdnemu
dvoru v odvolacom
konaní
neprináleží,
aby
nahrádzal
posúdenie
Všeobecného
súdu v tejto
súvislosti.
139. Skutočnou
otázkou
teda
je,
či
sa v napadnutom
rozsudku
dostatočne
vysvetľuje,
prečo
sa
AFR
na
účely
výpočtu
základnej
výšky
pokuty
považovali
za
menej
vhodné
než
hotovostné
príjmy.
Zdá
sa
mi,
že
so
zreteľom
na
judikatúru
zhrnutú
vyššie
sa v bodoch 588
až
593 a 714
napadnutého
rozsudku v tejto
súvislosti
uvádza
dostatočné
vysvetlenie.
140. Po
druhé
sa
prikláňam k názoru
spoločností
JPM,
že
mohlo
dôjsť k porušeniu
zásady
rovnosti
zaobchádzania
alebo
aspoň k možnému
nedostatku
odôvodnenia
vo
vzťahu k určeniu
pokuty v rozsahu, v akom
Všeobecný
súd – rovnako
ako
Komisia – uplatnil
rôzne
metodiky
na
určenie
relevantnej
hodnoty
hotovostných
príjmov
rôznych
bánk
zúčastnených
na
porušení.
Spoločnosti
JPM
predovšetkým
poukazujú
na
tri
prvky,
ktoré
mohli
mať
vplyv
na
výpočty:
(i) rozsah
zúčtovania
medzi
sumami
zaplatenými a prijatými v rámci
transakcií;
(ii) vylúčenie
alebo
zahrnutie
„hybridných“
produktov a (iii) vylúčenie
alebo
zahrnutie
„exotických“
produktov.
141. Na
úvod
musím
podotknúť,
že
existencia
rozdielnych
prístupov v tejto
súvislosti
sa
uznala v spornom
rozhodnutí a účastníčky
konania
ju
nespochybňujú(92). Komisia
napriek
tomu v spornom
rozhodnutí
aj
na
Všeobecnom
súde
tvrdila,
že
vplyv
týchto
rozdielov
na
výpočet
pokút
nie
je
významný.(93) Spoločnosti
JPM
zasa
uvádzajú,
že
vzhľadom
na
ústrednú
úlohu
faktora
zníženia
by
dokonca
aj
malé
obmeny v údajoch o hotovostných
príjmoch
použitých
na
výpočet
pokút
potenciálne
mohli
spôsobiť
rozdiely v konečných
sumách,
ktoré
ani
zďaleka
nie
sú
zanedbateľné.
142. Keďže v spise
sa
spoľahlivé
údaje k tejto
otázke
neuvádzajú,
zastávam
názor,
že
Súdny
dvor
nemôže
overiť,
či
použité
údaje
napriek
istej
heterogénnosti
viedli k porovnateľným
výsledkom.
143. V tejto
súvislosti
za
zmienku
stojí,
že
Všeobecný
súd
konštatoval,
že
Komisia
neprijala
dodatočné
vyšetrovacie
opatrenia
na
objasnenie
rozličných
metód
používaných
rôznymi
bankami,
hoci
niektoré z nich
ju
náležite
upozornili
na
ťažkosti,
na
ktoré
narazili
pri
poskytovaní
požadovaných
údajov o hotovostných
príjmoch.(94) Rovnako
je
nesporné,
že
dotknutým
bankám
sa
nikdy
neposkytol
plný
prístup k podrobným
výpočtom
vykonaným
Komisiou.(95) O predloženie
týchto
výpočtov
Komisiu
nepožiadal
ani
Všeobecný
súd v prvostupňovom
konaní, a to
aj
napriek
tomu,
že
účastníčky
konania o tejto
otázke
viedli
rozsiahlu
diskusiu.
144. Ako
Komisia
podotkla
na
pojednávaní,
je
naozaj
pravda,
že
aj
keď
uplatňuje
tradičnejšiu
metodiku
stanovenú v jej
usmerneniach k ukladaniu
pokút,
výpočty
nevyhnutne
musia
vychádzať z údajov o predaji
poskytnutých
samotnými
podnikmi.
Tieto
údaje
môžu
prirodzene
odrážať
rôzne
organizačné
štruktúry,
obchodné
stratégie a účtovné
postupy
jednotlivých
podnikov.
145. Zdá
sa
mi
však
zrejmé,
že
riziko
významných
rozdielov
vo
výpočte
údajov o predaji
je v týchto
situáciách – aspoň
potenciálne – oveľa
obmedzenejšie
než v prípade,
ako
je
tento.
Ako
som
už
spomenul
vyššie, v prejednávanej
veci
bola
metodika
uvedená v usmerneniach k ukladaniu
pokút
uplatnená
inovatívnym
spôsobom,
pričom
sa
použila
novovytvorená
náhradná
hodnota,
ktorej
vhodnosť
účastníčky
konania
spochybnili a ktorej
uplatnenie
viedlo v prípade
rôznych
dotknutých
podnikov k rozdielnym
prístupom.
146. V každom
prípade
platí,
že
hoci
od
Komisie
nemožno
primerane
očakávať,
že
overí
každý
malý
detail v rámci
údajov
predložených
každým
jedným
podnikom,
ktorého
sa
týka
konanie
podľa
nariadenia
č. 1/2003,
stále
je
povinná
zabezpečiť
dodržiavanie
zásady
rovnosti
zaobchádzania.
To
zahŕňa
po
prvé
overenie
porovnateľnosti
údajov v prípade,
že v tejto
súvislosti
vzniknú
pochybnosti, a po
druhé
uplatnenie
najvhodnejšieho
súboru
údajov
pre
jednotlivé
podniky,
ak
ich
situácia
nie
je v plnej
miere
porovnateľná.(96)
147. V tomto
kontexte
je
pre
mňa
ťažko
pochopiteľné,
prečo
sa
Všeobecný
súd
(i) spoľahol
na
nepodložené
tvrdenie
Komisie,
že
heterogénnosť
použitých
údajov
nemala
na
výsledok
podstatný
vplyv, a (ii) konštatoval,
že
spoločnosti
JPM z právneho
hľadiska
dostatočne
nepreukázali,
že
posúdenie
Komisie
je
nesprávne.
Všeobecný
súd
teda
riadne
neoveril,
či
je
žalobný
dôvod
spoločností
JPM
týkajúci
sa
porušenia
zásady
rovnosti
zaobchádzania
dôvodný.
VI.    Návrh
148. So
zreteľom
na
uvedené
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
vyhovel
vzájomnému
odvolaniu
Komisie
alebo
subsidiárne
tretiemu
odvolaciemu
dôvodu
spoločností
JPMorgan
Chase & Co. a JPMorgan
Chase
Bank,
National
Association.
1      Jazyk
prednesu:
angličtina.
2      Rozsudok z 20. decembra
2023,
JPMorgan
Chase a i./Komisia
(T‑106/17,
ďalej
len
„napadnutý
rozsudok“,
EU:T:2023:832).
3      Rozhodnutie
Komisie
C(2016) 8530
final
zo
7. decembra
2016
týkajúce
sa
konania
podľa
článku 101 ZFEÚ a článku 53
Dohody o EHP
[Vec
AT.39914 – Úrokové
deriváty
denominované v eurách
(EIRD)].
4      Rozhodnutie
Komisie
C(2021) 4610
final z 28. júna
2021,
ktorým
sa
mení
sporné
rozhodnutie.
5      Nariadenie Rady zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch 81 a 82 Zmluvy (Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205).
6      Pokuta
bola
uložená
spoločnostiam
JPMorgan
Chase & Co.,
JPMorgan
Chase
Bank,
National
Association, a J.P. Morgan
Services
LLP. Z praktických
dôvodov
budem
tieto
subjekty
takisto
označovať
ako
„spoločnosti
JPM“,
hoci
subjektom,
ktoré
podali
toto
odvolanie, v plnej
miere
nezodpovedajú
(pozri
bod 1
vyššie).
7      Usmernenia k metóde
stanovenia
pokút
uložených
podľa
článku 23
ods. 2 písm. a)
nariadenia
č. 1/2003
(Ú. v. EÚ C 210,
2006,
s. 2)
(ďalej
len
„usmernenia k ukladaniu
pokút“).
8      Skratka
„EURIBOR“
označuje
Euro
Interbank
Offered
Rate a skratka
„EONIA“
označuje
Euro
Overnight
Index
Average.
9      Pozri
odôvodnenia 639
až
648
sporného
rozhodnutia.
10      T‑105/17,
ďalej
len
„rozsudok
Všeobecného
súdu
HSBC“,
EU:T:2019:675.
11      Rozsudok z 12. januára
2023,
HSBC
Holdings a i./Komisia
(C‑883/19 P,
EU:C:2023:11).
Uznesením
predsedu
Súdneho
dvora
zo
16. júla
2020,
HSBC
Holdings a i./Komisia
(C‑883/19 P,
EU:C:2020:561),
bol v tomto
konaní
spoločnostiam
JPM
povolený
vstup
do
konania
ako
vedľajším
účastníčkam
na
podporu
návrhov
odvolateliek.
12      Rozsudok z 27. novembra
2024,
HSBC
Holdings a i./Komisia
(T‑561/21,
EU:T:2024:869).
13      Pozri
bod 11
vyššie.
14      Pozri
okrem
iného
rozsudok z 10. septembra
2019,
HTTS/Rada
(C‑123/18 P,
EU:C:2019:694,
bod 100 a citovaná
judikatúra).
15      Pozri
bod 13
vyššie.
16      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
17. júna
2010,
Lafarge/Komisia
(C‑413/08 P,
EU:C:2010:346,
body 81
až
86).
17      Stanovisko,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Tizzano
vo svojich návrhoch vo
veci
Komisia/Rada
(C‑27/04,
EU:C:2004:313,
bod 135).
18      Pozri
najmä
článok 263
druhý
odsek
ZFEÚ.
19      Pozri
napríklad
rozsudok z 20. septembra
2017,
Tilly‑Sabco/Komisia
(C‑183/16 P,
EU:C:2017:704,
bod 64 a citovaná
judikatúra).
20      Pozri
napríklad
rozsudok z 20. júna
1991,
Cargill/Komisia
(C‑248/89,
EU:C:1991:264,
bod 20 a citovaná
judikatúra).
21      Pozri
okrem
iného
rozsudok z 22. septembra
1983,
Verli‑Wallace/Komisia
(159/82,
EU:C:1983:242,
bod 8 a citovaná
judikatúra).
22      Pozri
napríklad
rozsudok z 30. júna
1993,
Parlament/Rada a Komisia
(C‑181/91 a C‑248/91,
EU:C:1993:271,
bod 14).
23      Až
na
výnimky,
ako
sú
tie,
ktoré
sa
stanovujú v článku 24
ods. 1 ZEÚ a článku 275 ZFEÚ.
24      Ide o otázku,
ktorú
mali
samotní
autori
Zmlúv
už
od
začiatku
na
pamäti.
Pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Lagrange
vo
veci
Assider/Vysoký
úrad
(3/54,
EU:C:1954:6,
s. 171).
Pozri
tiež
ARENA,
A.:
La
tutela
giurisdizionale
dinanzi
alla
Corte
di
giustizia:
origini,
evoluzione e tratti
distintivi.
In:
MASTROIANNI,
R.:
Il
diritto
processuale
dell’Unione
europea.
Giappichelli,
2025,
s. 10 – 16.
25      Pozri
okrem
iného
rozsudok z 26. marca 2020,
Hungeod a i. (C‑496/18 a C‑497/18,
EU:C:2020:240,
bod 69 a citovaná
judikatúra).
26      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 13. decembra
2013,
Maďarsko/Komisia
(T‑240/10,
EU:T:2013:645,
body 89 a 90).
27      Pozri
najmä
rozsudky z 26. novembra
1981,
Michel/Parlament
(195/80,
EU:C:1981:284,
body 20
až
22); z 19. júla
2012,
Alliance
One
International a Standard
Commercial
Tobacco/Komisia a Komisia/Alliance
One
International a i. (C‑628/10 P a C‑14/11 P,
EU:C:2012:479,
bod 77); z 20. septembra
2011,
Evropaïki
Dynamiki/EIB
(T‑461/08,
EU:T:2011:494,
body 109 a 115), a z 12. decembra
2013,
Nabipour a i./Rada
(T‑58/12,
EU:T:2013:640,
body 36
až
39).
28      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 29. septembra
2011,
Elf
Aquitaine/Komisia
(C‑521/09 P,
EU:C:2011:620,
bod 148 a citovaná
judikatúra).
29      Pozri
napríklad
rozsudok z 10. júla
2019,
Komisia/Icap a i. (C‑39/18 P,
EU:C:2019:584,
body 39
až
41).
30      Pozri v tomto
zmysle
napríklad
rozsudok z 22. novembra
2022,
Luxembourg
Business
Registers
(C‑37/20 a C‑601/20,
EU:C:2022:912,
bod 88).
31      Pozri
článok 266
prvý
odsek
ZFEÚ.
32      Pozri
body 7,
8,
15
a 16
vyššie.
33      Pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 25. januára
1979,
Racke
(98/78,
EU:C:1979:14,
bod 19); z 21. februára
1991,
Zuckerfabrik
Süderdithmarschen a Zuckerfabrik
Soest
(C‑143/88 a C‑92/89,
EU:C:1991:65,
bod 49), a z 25. januára
2022,
VYSOČINA
WIND
(C‑181/20,
EU:C:2022:51,
body 47
až
49).
34      Pozri
najmä
článok 41
ods. 2
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“).
35      Pozri
okrem
iného
rozsudky z 3. marca 1982,
Alphasteel/Komisia
(14/81,
EU:C:1982:76,
body 7 a 8); z 2. februára
2012,
Dow
Chemical/Komisia
(T‑77/08,
EU:T:2012:47,
bod 35); z 12. decembra
2013,
Nabipour a i./Rada
(T‑58/12,
EU:T:2013:640,
bod 20), a zo
17. decembra
2014,
Pilkington
Group a i./Komisia
(T‑72/09,
EU:T:2014:1094,
bod 46).
36      V prípade
odvolania
proti
rozsudku
Všeobecného
súdu
sa
rovnaká
zásada
uplatňuje v konaní
na
Súdnom
dvore, a to
na
základe
článku 141
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora.
37      Pozri
mutatis
mutandis
rozsudok z 3. marca 1982,
Alphasteel/Komisia
(14/81,
EU:C:1982:76,
bod 8).
38      Rozsudok
zo
7. februára
1990
(C‑343/87,
ďalej
len
„rozsudok
Culin“,
EU:C:1990:49).
39      Tamže
(bod 11).
40      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
Pozri
nariadenie
č. 31
(EHS),
11
(ESAE),
ktorým
sa
ustanovuje
Služobný
poriadok
úradníkov a Podmienky
zamestnávania
ostatných
zamestnancov
Európskeho
hospodárskeho
spoločenstva a Európskeho
spoločenstva
pre
atómovú
energiu
[neoficiálny
preklad], v znení
zmien
(ďalej
len
„služobný
poriadok“).
41      Pozri v tejto
súvislosti
rozsudky z 23. apríla
2002,
Campogrande/Komisia
(C‑62/01 P,
EU:C:2002:248,
bod 33), a z 8. marca 2023,
SE/Komisia
(T‑763/21,
EU:T:2023:113,
bod 14).
42      Pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 23. apríla
2002,
Campogrande/Komisia
(C‑62/01 P,
EU:C:2002:248,
bod 34), a z 11. novembra
2020,
AD/ECHA
(T‑25/19,
EU:T:2020:536,
bod 32).
43      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 23. apríla
2002,
Campogrande/Komisia
(C‑62/01 P,
EU:C:2002:248,
bod 34 a citovaná
judikatúra).
44      Návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Mischo
vo
veci
Culin/Komisia
(343/87,
EU:C:1989:342,
body 6
až
17).
45      Rozsudok z 11. júna
2020,
Komisia/Di
Bernardo
(C‑114/19 P,
EU:C:2020:457).
46      Rozsudok z 9. decembra
2014
(T‑91/10,
ďalej
len
„rozsudok
Lucchini“,
EU:T:2014:1033).
47      Tamže
(body 42
až
45).
48      Tamže
(body 74 a 75).
49      Tamže
(body 76
až
102).
50      Takisto
možno
dodať,
že
Všeobecný
súd v bodoch 107
až
110
rozsudku
Lucchini
výslovne
preskúmal a zamietol
argumenty
žalobkyne,
podľa
ktorých
sa
prijatím
pozmeňujúceho
rozhodnutia
porušili
zásady
právnej
istoty a dodržania
práva
na
obhajobu.
51      Tento
výraz
sa
vo
všeobecnosti
považuje
za
odvodený z Biblie
(Evanjelium
podľa
Matúša
3,
12).
52      Pozri
mutatis
mutandis
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Wathelet
vo
veci
Telefónica a Telefónica
de
España/Komisia
(C‑295/12 P,
EU:C:2013:619,
body 7
až
9). V tejto
súvislosti
by
som
na
okraj
dodal,
že
súhlasím s názorom
svojho
erudovaného
kolegu,
generálneho
advokáta
Wahla,
ktorý v minulosti
vyzval
Súdny
dvor,
aby
pri
rozhodovaní o náhrade
trov
konania
zohľadnil
zbytočnú
dĺžku a zložitosť
podaní
účastníkov
konania,
ako
aj
ich
nedostatočnú
jasnosť a presnosť.
Pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Wahl,
vo
veci
Feralpi a i./Komisia
(C‑85/15 P,
C‑86/15 P a C‑87/15 P,
C‑88/15 P a C‑89/15 P,
EU:C:2016:940,
body 134
až
139).
53      S odkazom
na
bod 620
napadnutého
rozsudku.
54      Pozri
najmä
rozsudok z 8. decembra
2011,
Chalkor/Komisia
(C‑386/10 P,
EU:C:2011:815,
bod 67).
55      Pozri v tejto
súvislosti
moje
návrhy
vo
veci
ECB/Crédit
lyonnais
(C‑389/21 P,
EU:C:2022:844,
body 49 a 50).
56      Pozri
podrobnejšie
ibid.,
body 41
až
74,
kde
sa
uvádzajú
ďalšie
odkazy.
57      Pozri
napríklad
rozsudok z 8. februára
2007,
Groupe
Danone/Komisia
(C‑3/06 P,
EU:C:2007:88,
bod 61 a citovaná
judikatúra).
Pozri v tomto
kontexte
tiež
rozsudok
zo
4. júla
2024,
Westfälische
Drahtindustrie a Pampus
Industriebeteiligungen/Komisia
(C‑70/23 P,
EU:C:2024:580,
bod 47).
58      Pozri
okrem
iného
rozsudok
zo
16. novembra
2000,
SCA
Holding/Komisia
(C‑297/98 P,
EU:C:2000:633,
bod 55), a návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Mengozzi
vo
veci
Komisia/Tomkins
(C‑286/11 P,
EU:C:2012:499,
bod 43 a citovaná
judikatúra).
59      Pozri
okrem
iného
rozsudok
zo
16. júna
2022,
Quanta
Storage/Komisia
(C‑699/19 P,
EU:C:2022:483,
bod 167 a citovaná
judikatúra).
60      Pozri
rozsudok z 21. januára
2016,
Galp
Energía
España a i./Komisia
(C‑603/13 P,
EU:C:2016:38,
body 76 a 77).
61      Pozri
napríklad
rozsudok z 8. decembra
2011,
KME
Germany a i./Komisia
(C‑389/10 P,
EU:C:2011:816,
bod 130), a návrhy,
ktoré
predniesla
generálna
advokátka
Kokott
vo
veci
Pilkington
Group a i./Komisia
(C‑101/15 P,
EU:C:2016:258,
bod 116).
Pozri
tiež
BERNARDEAU,
L.,
CHRISTIENNE,
J.‑P.:
Les
amendes
en
droit
de
la
concurrence:
pratique
décisionnelle
et
contrôle
juridictionnel
du
droit
de
l’Union.
Larcier,
2013,
s. 800 – 801.
62      Pozri
napríklad
rozsudok z 28. marca 1984,
Officine
Bertoli/Komisia
(8/83,
EU:C:1984:129,
bod 29).
63      Pokiaľ
ide o dôležitosť
širokého
výkladu
tohto
pojmu,
pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Tizzano
vo
veci
Dansk
Rørindustri a i./Komisia
(C‑189/02 P,
EU:C:2004:415,
body 129
až
133). V tomto
kontexte
pozri
tiež
ARABADŽIEV,
A.:
Unlimited
Jurisdiction:
What
Does
It
Mean
Today?
In:
CARDONNEL, P. et
al.
(eds.):
Constitutionalising
the
EU
Judicial
System
–
Essays
in
Honour
of
Pernilla
Lindh.
Hart,
2012,
s. 400.
64      Pozri
WAHL,
N.:
Enjeu
et
limites
actuelles
de
la
jurisprudence
relative à la
compétence
de
pleine
juridiction
conférée
au
juge
de
l’Union
en
matière
de
concurrence.
In:
TIZZANO, A. et
al.:
La
Cour
de
justice
de
l’Union
européenne
sous
la
présidence
de
Vassilios
Skouris
–
Liber
amicorum.
Bruylant,
2017,
s. 735.
65      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 10. decembra
2025,
Intel
Corporation/Komisia
(T‑1129/23,
EU:T:2025:1091,
bod 107).
66      Pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 8. decembra
2011,
Chalkor/Komisia
(C‑386/10 P,
EU:C:2011:815,
bod 64), a z 26. januára
2017,
Duravit a i./Komisia
(C‑609/13 P,
EU:C:2017:46,
bod 32).
67      Podobne
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Poiares
Maduro
vo
veci
Groupe
Danone/Komisia
(C‑3/06 P,
EU:C:2006:720,
bod 49);
generálny
advokát
Mengozzi
vo
veci
Komisia/Tomkins
(C‑286/11 P,
EU:C:2012:499,
bod 37), a generálny
advokát
Wahl
vo
veci
Total/Komisia
(C‑597/13 P,
EU:C:2015:207,
bod 58).
68      Pozri
okrem
iného
rozsudok z 26. septembra
2013,
Alliance
One
International/Komisia
(C‑679/11 P,
EU:C:2013:606,
bod 103 a citovaná
judikatúra).
69      Pozri
napríklad
rozsudok z 28. júna
2005,
Dansk
Rørindustri a i./Komisia
(C‑189/02 P,
C‑202/02 P,
C‑205/02 P až
C‑208/02 P a C‑213/02 P,
EU:C:2005:408,
bod 445).
70      Pozri
analogicky
rozsudok
zo
6. októbra
2021,
Sumal
(C‑882/19,
EU:C:2021:800,
bod 36).
71      Pozri
bod 111
nižšie.
72      Pozri
napríklad
rozsudok z 12. decembra
2007,
BASF a UCB/Komisia
(T‑101/05 a T‑111/05,
EU:T:2007:380,
bod 222).
73      Pozri v tomto
zmysle
napríklad
rozsudok z 12. januára
2023,
Lietuvos
geležinkeliai/Komisia
(C‑42/21 P,
EU:C:2023:12,
bod 154 a citovaná
judikatúra).
Pozri
tiež
rozsudok z 18. decembra
2014,
Komisia/Parker
Hannifin
Manufacturing a Parker‑Hannifin
(C‑434/13 P,
EU:C:2014:2456,
body 81
až
85).
74      Pozri
napríklad
rozsudok z 11. júla
2013,
Ziegler/Komisia
(C‑439/11 P,
EU:C:2013:513,
bod 81).
75      Pozri
rozsudok
ESĽP,
15. decembra
2022,
Rutar a Rutar
Marketing
d.o.o. v. Slovinsko
(CE:ECHR:2022:1215JUD002116420,
bod 62).
76      Pozri
napríklad
rozsudok z 23. októbra
2014,
flyLAL‑Lithuanian
Airlines
(C‑302/13,
EU:C:2014:2319,
bod 52).
77      Pozri
napríklad
rozsudok z 18. júla
2013,
Dow
Chemical a i./Komisia
(C‑499/11 P,
EU:C:2013:482,
bod 57).
78      Pozri
bod 103
vyššie.
79      Pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 10. júla
2014,
Telefónica a Telefónica
de
España/Komisia
(C‑295/12 P,
EU:C:2014:2062,
bod 57); z 12. januára
2017,
Timab
Industries a CFPR/Komisia
(C‑411/15 P,
EU:C:2017:11,
bod 108), a z 9. novembra
2023,
Altice
Group
Lux/Komisia
(C‑746/21 P,
EU:C:2023:836,
body 221
až
223 a 229).
80      Pozri
okrem
iného
rozsudok
zo
16. júna
2022,
Quanta
Storage/Komisia
(C‑699/19 P,
EU:C:2022:483,
bod 167 a citovaná
judikatúra).
81      Pozri
analogicky
rozsudok z 9. novembra
2023,
Altice
Group
Lux/Komisia
(C‑746/21 P,
EU:C:2023:836,
bod 246). K ďalším
faktorom,
ktoré
možno
zohľadniť,
patrí
najmä
„konanie
každého z dotknutých
podnikov,
úloha,
ktorú
každý z nich
zohral
pri
vytvorení
dohôd
alebo
zosúladených
postupov,
prospech,
ktorý
mohli
podniky
získať z týchto
dohôd
alebo
zosúladených
postupov,
ich
veľkosť a hodnota
dotknutého
tovaru,
ako
aj
nebezpečenstvo,
ktoré
porušenia
tohto
typu
predstavujú
pre
ciele
Únie“
[pozri
rozsudok z 10. apríla
2014,
Komisia/Siemens
Österreich a i. a Siemens
Transmission & Distribution a i./Komisia
(C‑231/11 P až
C‑233/11 P,
EU:C:2014:256,
body 53 a 91)].
Pozri
tiež
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Bot
vo
veci
E.ON
Energie/Komisia
(C‑89/11 P,
EU:C:2012:375,
body 113
až
115).
82      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
83      Pozri
analogicky
rozsudok
zo
16. novembra
2000,
Finnboard/Komisia
(C‑298/98 P,
EU:C:2000:634,
bod 87).
84      Pozri
napríklad
rozsudky z 18. septembra
2003,
Volkswagen/Komisia
(C‑338/00 P,
EU:C:2003:473,
body 146 a 147), a zo
4. septembra
2014,
YKK a i./Komisia
(C‑408/12 P,
EU:C:2014:2153,
bod 98).
85      Pozri v tomto
zmysle
uznesenie z 9. marca 2000,
Sarrió/Komisia
(C‑291/98 P,
EU:C:2000:112,
bod 98).
86      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
14. septembra
2016,
Trafilerie
Meridionali/Komisia
(C‑519/15 P,
EU:C:2016:682,
bod 55).
87      Pozri
napríklad
rozsudky
zo
6. decembra
2012,
Komisia/Verhuizingen
Coppens
(C‑441/11 P,
EU:C:2012:778,
bod 82), a z 9. októbra
2014,
ICF/Komisia
(C‑467/13 P,
EU:C:2014:2274,
bod 64).
88      Pozri
analogicky
rozsudok z 29. septembra
2011,
Elf
Aquitaine/Komisia
(C‑521/09 P,
EU:C:2011:620,
bod 151).
89      Pozri
okrem
iného
rozsudok z 12. januára
2023,
Lietuvos
geležinkeliai/Komisia
(C‑42/21 P,
EU:C:2023:12,
bod 153 a citovaná
judikatúra).
90      Pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 8. mája
2013,
Eni/Komisia
(C‑508/11 P,
EU:C:2013:289,
bod 99), a z 9. júna
2016,
PROAS/Komisia
(C‑616/13 P,
EU:C:2016:415,
bod 51).
91      Pozri
mutatis
mutandis
návrhy,
ktoré
predniesla
generálna
advokátka
Kokott
vo
veci
Servier a i./Komisia
(C‑201/19 P,
EU:C:2022:577,
bod 257).
92      Pozri najmä body 644 až 658 napadnutého rozsudku
93      Pozri
najmä
body 649,
651,
654,
661 a 669
napadnutého
rozsudku.
94      Pozri
konštatovania v bodoch 560
až
569
rozsudku z 20. decembra
2023,
Crédit
agricole a Crédit
agricole
Corporate
and
Investment
Bank/Komisia
(T‑113/17,
EU:T:2023:847),
ktoré
sú v prejednávanej
veci v plnej
miere
relevantné.
95      Tamže
(bod 576).
96      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 12. novembra
2014,
Guardian
Industries a Guardian
Europe/Komisia
(C‑580/12 P,
EU:C:2014:2363,
body 51
až
66).