ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAz 19. novembra 1991 (*)„Neprebratie smernice – Zodpovednosť členského štátu“V spojených veciach C‑6/90 a C‑9/90_ktorých
predmetom sú dva návrhy podané podľa článku 177 Zmluvy EHS, ktorými
Pretura di Vicenza (Taliansko) (vo veci C‑6/90) a Pretura di
Bassano del Grappa (Taliansko) (vo veci C‑9/90) navrhujú, aby
v súvislosti s konaniami pred týmito vnútroštátnymi súdmi
medziAndrea FrancovichaTalianskou republikou_a medziDanila Bonifaci a i.aTalianskou republikou_Súdny
dvor vydal prejudiciálne rozhodnutie o výklade článku 189 tretieho
odseku Zmluvy EHS, ako aj smernice Rady 80/987/EHS
z 20. októbra 1980 o aproximácii právnych predpisov
členských štátov, vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade
platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (Ú. v. ES
L 283, s. 23; Mim. vyd. 05/001, s. 217)_SÚDNY DVORv zložení:
predseda O. Due, predsedovia komôr Sir Gordon Slynn,
R. Joliet, F. A. Schockweiler, F. Grévisse
a P. J. G. Kapteyn, sudcovia
G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida,
G. C. Rodríguez Iglesias, M. Diez de Velasco
a M. Zuleeg_generálny advokát: J. Mischo_tajomník: D. Louterman, hlavná referentka_so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:–        Andrea
Francovich a Danila Bonifaci a i., v zastúpení: Claudio
Mondin, Aldo Campesan a Alberto dal Ferro, advokáti zapísaní
v komore vo Vicenza_–        talianska
vláda, v zastúpení: Oscar Fiumara, avvocato dello Stato,
splnomocnený zástupca_–        holandská
vláda, v zastúpení: B. R. Bot, generálny sekretár na
ministerstve zahraničných vecí, splnomocnený zástupca_–        vláda
Spojeného kráľovstva, v zastúpení: J. E. Collins,
z Treasury Solicitor’s Department, splnomocnený zástupca, za
právnej pomoci Richard Plender, QC_–        Komisia
Európskych spoločenstiev, v zastúpení: Giuliano Marenco
a Karen Banks, členovia jej právneho servisu, splnomocnení
zástupcovia_so zreteľom na správu pre pojednávanie_po
vypočutí ústnych pripomienok, ktoré predniesli pán Andrea Francovich
a pani Danila Bonifaci, talianska vláda, vláda Spojeného
kráľovstva, nemecká vláda, v zastúpení: Jochim Sedemund, advokát
zapísaný v komore v Kolíne, splnomocnený zástupca,
a Komisia na pojednávaní 27. februára 1991_po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 28. mája 1991_vyhlásil tentoRozsudok1        Uznesením
z 9. júla 1989 doručeným Súdnemu dvoru 8. januára 1990
a uznesením z 30. decembra 1989 doručeným Súdnemu dvoru
15. januára 1990 Pretura di Vicenza (vo veci C‑6/90) a Pretura
di Bassano del Grappa (vo veci C‑9/90) položili Súdnemu dvoru na
základe článku 177 Zmluvy EHS prejudiciálne otázky o výklade článku
189 tretieho odseku Zmluvy EHS, ako aj smernice Rady 80/987/EHS
z 20. októbra 1980 o aproximácii právnych predpisov
členských štátov vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade
platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (Ú. v. ES
L 283, 1980, s. 23; Mim. vyd. 05/001, s. 217).2        Tieto
otázky boli položené v rámci sporov, v ktorých proti sebe
stoja Andrea Francovich a Danila Bonifaci a i. (ďalej len
„žalobcovia“) a Talianska republika.3        Cieľom
smernice 80/987 je zabezpečiť zamestnancom minimálnu ochranu na úrovni
Spoločenstva v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa bez
toho, aby boli dotknuté existujúce výhodnejšie ustanovenia členských
štátov. Na tento účel stanovuje najmä osobitné záruky výplaty týkajúcej
sa neuspokojených nárokov súvisiacich s odmenou.4        Podľa
článku 11 boli členské štáty povinné uviesť do platnosti zákony, iné
právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu
so smernicou v lehote, ktorá uplynula 23. októbra 1983. Keďže
Talianska republika túto povinnosť nedodržala, Súdny dvor určil
rozsudkom z 2. februára 1989, Komisia/Taliansko (22/87, Zb.
s. 143) nesplnenie povinnosti Talianskou republikou.5        Pán
Francovich, účastník konania vo veci samej vo veci C‑6/90, pracoval pre
podnik „CDN Elettronica SnC“ vo Vicenza a na tomto základe
dostával iba sporadicky zálohy na mzdu. Preto podal žalobu na Pretura di
Vicenza, ktorý zaviazal uvedený podnik – odporcu na zaplatenie sumy
približne 6 miliónov ITL. V exekučnom konaní bol súdny
exekútor Tribunale di Vicenza nútený spísať zápisnicu o neúspešnom
výkone rozhodnutia. Pán Francovich sa na základe toho domáhal práva
získať od talianskeho štátu záruky stanovené smernicou 80/987 alebo
akcesoricky práva na náhradu škody.6        Vo
veci C‑9/90 podala pani Danila Bonifaci spolu s tridsiatimi tromi
ďalšími zamestnankyňami žalobu na Pretura di Bassano del Grappa,
v ktorej uviedli, že boli zamestnané v podniku „Gaia
Confezioni Srl“, na ktorý bol 5. apríla 1985 vyhlásený konkurz.
V čase skončenia pracovných pomerov mali žalobkyne
u zamestnávateľa pohľadávky v sume viac ako 253 miliónov
ITL, ktorá bola zaradená do pasív podniku v konkurze. Ani po
piatich rokoch od začiatku konkurzného konania nebola žalobkyniam
uhradená žiadna suma a správca konkurznej podstaty im oznámil, že
rozdelenie konkurznej podstaty v ich prospech, hoci aj čiastočné,
je absolútne nepravdepodobné. Na základe toho žalobkyne podali žalobu
proti Talianskej republike, odvolávajúc sa na jej povinnosť uplatňovať
od 23. októbra 1983 smernicu 80/987, a domáhali sa, aby bola
zaviazaná vyplatiť ich pohľadávky z dôvodu mzdových nedoplatkov,
a to najmenej za posledné tri mesiace, alebo ak sa tak nestane,
zaplatiť im náhradu škody.7        V tejto
súvislosti položili vnútroštátne súdy Súdnemu dvoru nasledujúce
prejudiciálne otázky, ktoré sú v oboch veciach zhodné:„1.      Môže
sa jednotlivec, ktorý bol poškodený nevykonaním smernice 80/987
členským štátom – pričom toto nevykonanie bolo potvrdené rozsudkom
Súdneho dvora – na základe platného práva Spoločenstva domáhať, aby
tento štát uplatnil ustanovenia tejto smernice, ktoré sú dostatočne
presné a nepodmienené, pričom sa voči tomuto štátu, ktorý si
nesplnil povinnosti, priamo odvoláva na právnu úpravu Spoločenstva
s cieľom získať záruky, ktoré mal tento štát zabezpečiť,
a v každom prípade môže sa domáhať náhrady škody, ktorú utrpel
v súvislosti s ustanoveniami, na ktoré sa tieto vlastnosti
nevzťahujú?2.      Musia
sa ustanovenia článku 3 v spojení s článkom 4 smernice Rady
80/987 vykladať tak, že v prípade, ak štát nevyužil možnosť zaviesť
obmedzenia uvedené v článku 4, je tento štát povinný zaplatiť
nároky zamestnancov v súlade s článkom 3?3.      Ak
je odpoveď na druhú otázku záporná, môže Súdny dvor stanoviť, aká je
minimálna záruka, ktorú musí štát zabezpečiť na základe smernice 80/987
oprávnenému pracovníkovi tak, aby sa časť mzdy, ktorá mu je dlžná, mohla
považovať za vykonanie samotnej smernice?“8        Pokiaľ
ide o rozsiahlejší opis skutkového stavu sporov vo veciach samých,
priebeh konania a písomné pripomienky predložené Súdnemu dvoru,
odkazuje sa na správu pre pojednávanie. Tieto spisové podklady sa ďalej
uvádzajú len v miere potrebnej pre úvahu Súdneho dvora.9        Prvá
otázka položená vnútroštátnym súdom nastoľuje dva problémy, ktoré treba
skúmať samostatne. Týka sa na jednej strane priameho účinku ustanovení
smernice, ktoré definujú práva pracovníkov, a na druhej strane
existencie a rozsahu zodpovednosti štátu za škodu vyplývajúcu
z porušenia povinností, ktoré mu vyplývajú z práva
Spoločenstva. O priamom účinku ustanovení smernice, v ktorých sú definované práva pracovníkov10      Prvá
časť prvej otázky položenej vnútroštátnym súdom smeruje
k zisteniu, či sa musia ustanovenia smernice, v ktorých sú
definované práva pracovníkov, vykladať tak, že dotknuté osoby sa môžu na
vnútroštátnych súdoch domáhať svojich práv voči štátu, pokiaľ neboli
v stanovených lehotách prijaté opatrenia na vykonanie smernice.11      Podľa
ustálenej judikatúry nemôže členský štát, ktorý neprijal
v stanovenej lehote vykonávacie opatrenia uložené smernicou,
namietať proti jednotlivcom nesplnenie svojich povinností, ktoré
smernica obsahuje. Takto sa vo všetkých prípadoch, keď sa ustanovenia
smernice javia z hľadiska svojho obsahu ako nepodmienené
a dostatočne presné, možno na ne odvolávať, pokiaľ nejestvujú
vykonávacie opatrenia prijaté v stanovených lehotách, proti
akémukoľvek vnútroštátnemu ustanoveniu nezlučiteľnému so smernicou alebo
aj v prípadoch, keď ako také stanovujú práva, ktoré si jednotlivci
môžu uplatniť voči štátu (rozsudok z 19. januára 1982,
Becker, body 24 a 25, 8/81, Zb. s. 53).12      Je
teda potrebné skúmať, či sú ustanovenia smernice 80/987, ktoré definujú
práva pracovníkov, nepodmienené a dostatočne presné. Treba sa
zamerať na tri aspekty: na určenie oprávnených osôb, ktoré majú právo na
stanovenú záruku, na obsah tejto záruky a nakoniec na identitu
subjektu zodpovedného za poskytnutie záruky. V tejto súvislosti sa
nastoľuje hlavne otázka, či možno považovať štát za subjekt zodpovedný
za poskytnutie záruky vzhľadom na to, že neprijal v stanovenej
lehote opatrenia potrebné na prebratie smernice.13      Pokiaľ
ide o určenie osôb, ktoré majú právo na záruku, treba uviesť, že
podľa článku 1 ods. 1 sa smernica vzťahuje na nároky zamestnancov
vyplývajúce z pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov
a existujúce voči zamestnávateľom, ktorí sa nachádzajú v stave
platobnej neschopnosti v zmysle článku 2 ods. 1, ktorý
upresňuje predpoklady, za akých môže byť zamestnávateľ považovaný za
platobne neschopného. Článok 2 ods. 2 na určenie pojmov
„zamestnanec“ a „zamestnávateľ“ odkazuje na vnútroštátne právo.
Odsek 2 článku 1 stanovuje, že členské štáty môžu výnimočne
a za splnenia určitých podmienok vylúčiť z pôsobnosti smernice
nároky niektorých kategórií pracovníkov uvedených v prílohe
smernice.14      Tieto
ustanovenia sú dostatočne presné a nepodmienené na to, aby
vnútroštátnemu sudcovi umožnili zistiť, či danú osobu treba alebo
netreba považovať za osobu, ktorej sa smernica týka. Vnútroštátny súd
totiž musí len preveriť, či je dotknutá osoba zamestnancom v zmysle
vnútroštátneho práva a či nie je podľa článku 1 ods. 2
smernice a jej prílohy I vylúčená z pôsobnosti smernice
(pokiaľ ide o podmienky takéhoto vylúčenia, pozri rozsudky
z 2. februára 1989, Komisia/Taliansko, 22/87, už citovaný,
body 18 až 23, a z 8. novembra 1990, Komisia/Grécko,
C‑35/88, body 11 až 26, Zb. s. I‑3931), a ďalej zistiť, či je
splnený jeden z predpokladov platobnej neschopnosti uvedených
v článku 2 smernice.15      Pokiaľ
ide o obsah záruky, článok 3 smernice stanovuje, že sa musí
zaručiť výplata týkajúca sa neuspokojených nárokov zamestnancov
vyplývajúcich z pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov
a týkajúcich sa odmeny za obdobie, ktoré predchádza dňu stanovenému
členským štátom, ktorý si v tejto súvislosti môže vybrať
z troch možností, a to a) deň začiatku platobnej neschopnosti
zamestnávateľa; b) deň, keď dal zamestnávateľ z dôvodu platobnej
neschopnosti zamestnancovi výpoveď; c) deň, keď sa začala platobná
neschopnosť zamestnávateľa alebo skončila pracovná zmluva alebo
pracovnoprávny vzťah s príslušným zamestnancom z dôvodu
platobnej neschopnosti zamestnávateľa.16      V závislosti
od toho, ktorú možnosť si zvolí, má členský štát na základe článku 4
ods. 1 a 2 možnosť obmedziť v jednotlivých prípadoch
zodpovednosť na obdobie troch mesiacov alebo ôsmich týždňov, ktoré sú
určené podľa ustanovení uvedeného článku. Článok 4 ods. 3 ďalej
stanovuje, že členské štáty môžu určiť hornú hranicu zodpovednosti, aby
sa predišlo výplate súm presahujúcich sociálne ciele smernice. Ak
členské štáty využijú túto možnosť, informujú Komisiu o metódach,
akými určili hornú hranicu. Článok 10 stanovuje, že smernica nemá vplyv
na možnosť členských štátov prijať opatrenia nevyhnutné na zabránenie
zneužitia a najmä odmietnuť alebo obmedziť za určitých okolností
zodpovednosť.17      Článok
3 smernice teda ponecháva členskému štátu možnosť výberu pri určovaní
dňa, ktorým počínajúc musí byť zabezpečená výplata týkajúca sa
neuspokojených nárokov. Ako však implicitne vyplýva z judikatúry
Súdneho dvora (rozsudok zo 4. decembra 1986, FNV, 71/85, Zb.
s. 3855; rozsudok z 23. marca 1987, McDermott
a Cotter, 286/85, bod 15, Zb. s. 1453), možnosť štátu zvoliť
si spomedzi viacerých možných prostriedkov s cieľom dosiahnuť
výsledok stanovený smernicou nevylučuje, že jednotlivci sa môžu pred
vnútroštátnymi súdmi domáhať svojich práv, ktorých obsah môže byť
dostatočne presne vymedzený na základe samotných ustanovení smernice.18      V tomto
prípade je výsledkom, ktorý dotknutá smernica stanovuje, záruka výplaty
týkajúcej sa neuspokojených nárokov pracovníkov v prípade
platobnej neschopnosti zamestnávateľa. Skutočnosť, že článok 3
a článok 4 ods. 1 a 2 poskytujú členským štátom určitú
voľnú úvahu, pokiaľ ide o metódy stanovenia tejto záruky,
a obmedzenie jej výšky, sa nedotýka presnosti
a nepodmienenosti stanoveného výsledku.19      Ako
uviedli Komisia a žalobcovia, je možné stanoviť minimálnu výšku
záruky stanovenej smernicou, a to na základe dátumu, ktorého voľba
so sebou prináša pre záručnú inštitúciu čo najmenšiu zodpovednosť. Ide
o deň, keď sa zamestnávateľ stal platobne neschopným, vzhľadom na
to, že oba ďalšie dátumy, teda dátum výpovede danej pracovníkovi
a dátum skončenia pracovnej zmluvy alebo pracovného pomeru, sú
podľa podmienok stanovených v článku 3 dátumami nutne nasledujúcimi
až po vzniku platobnej neschopnosti, a teda vymedzujú dlhšie
obdobie, za aké musí byť výplata týkajúca sa neuspokojených nárokov
zabezpečená.20      Pokiaľ
ide o možnosť obmedziť túto záruku, stanovenú článkom 4
ods. 2, treba uviesť, že takáto možnosť nevylučuje možnosť
stanovenia minimálnej záruky. Zo znenia tohto článku totiž vyplýva, že
členské štáty majú možnosť obmedziť záruky poskytované pracovníkom na
určité obdobia predchádzajúce dátumu uvedenému v článku 3. Tieto
obdobia sú stanovené vo vzťahu ku každému z troch dátumov uvedených
v článku 3 tak, že je v každom prípade možné určiť, na akú
výšku by členský štát mohol znížiť záruku stanovenú smernicou podľa
dátumu, ktorý by si vybral, keby prebral smernicu.21      Pokiaľ
ide o článok 4 ods. 3, podľa ktorého môžu členské štáty určiť
hornú hranicu zodpovednosti, aby sa predišlo výplate súm presahujúcich
sociálne ciele smernice, a článok 10, ktorý stanovuje, že smernica
nemá vplyv na možnosť členských štátov prijať opatrenia nevyhnutné na
zabránenie zneužitia, treba uviesť, že členský štát, ktorý si nesplnil
povinnosť prebrať smernicu, nemôže zabrániť uplatneniu práv
jednotlivcov, ktoré im priznáva smernica, tým, že poukáže na možnosť
obmedziť výšku záruky, ktorú by mohol uplatniť, keby prijal opatrenia
nevyhnutné na vykonanie smernice (v súvislosti s obdobnou
možnosťou týkajúcou sa prevencie zneužívania v daňovej oblasti
pozri rozsudok z 19. januára 1982, Becker, bod 34, 8/81, Zb.
s. 53).22      Treba
preto konštatovať, že dotknuté ustanovenia sú nepodmienené
a dostatočne presné, pokiaľ ide o obsah záruky.23      Pokiaľ
ide napokon o identitu subjektu zodpovedného za poskytnutie
záruky, článok 5 smernice stanovuje:„Členské
štáty ustanovia podrobné pravidlá organizácie, financovania
a prevádzky záručných inštitúcií, najmä v súlade s týmito
zásadami:a)      majetok
inštitúcií je nezávislý od prevádzkového kapitálu zamestnávateľov
a nesmie byť dostupný v rámci konania z dôvodu platobnej
neschopnosti;b)      na
ich financovanie prispievajú zamestnávatelia, ak nie sú plne
financované štátnym orgánmi;c)      záväzky
inštitúcií nezávisia od toho, či bola alebo nebola splnená povinnosť
prispieť na financovanie.“24      Bol
vyslovený názor, že pokiaľ smernica stanovuje možnosť úplného
financovania záručných inštitúcií orgánmi verejnej správy, je
neprípustné, aby členský štát mohol brániť účinkom smernice, tvrdiac, že
mohol zabezpečiť úhradu časti finančných nákladov alebo všetkých
finančných nákladov, ktorá mu prislúcha, inými osobami.25      S touto
argumentáciou nemožno súhlasiť. Z ustanovení smernice vyplýva, že
členský štát je povinný zorganizovať vhodný inštitucionálny záručný
systém. Na základe článku 5 má členský štát širokú voľnú úvahu, čo sa
týka organizácie, financovania a prevádzky záručných inštitúcií.
Treba zdôrazniť, že skutočnosť, o ktorej sa zmienila Komisia, že
smernica predpokladá okrem iného možnosť úplného financovania záručného
systému orgánmi verejnej správy, neznamená, že ako osobu zodpovednú za
výplatu týkajúcu sa neuspokojených nárokov možno identifikovať štát.
Platobná povinnosť prislúcha záručným inštitúciám a štát môže
upraviť úplné financovanie záručných inštitúcií orgánmi verejnej správy
len v rámci výkonu svojej právomoci zorganizovať záručný systém. Za
tohto predpokladu štát preberá povinnosť, ktorá mu v zásade
neprináleží.26      Z uvedeného
vyplýva, že hoci sú dotknuté ustanovenia smernice dostatočne presné
a nepodmienené, pokiaľ ide o určenie osôb, ktoré majú nárok na
záruku, a obsah tejto záruky, nestačí to na to, aby sa jednotlivci
mohli dovolávať týchto ustanovení pred vnútroštátnymi súdmi. Na jednej
strane totiž tieto ustanovenia nešpecifikujú identitu subjektu
zodpovedného za poskytnutie záruky a na druhej strane štát nemožno
považovať za zodpovedný iba preto, že neprijal v stanovenej lehote
opatrenia na prebratie smernice.27      Na
prvú časť prvej otázky teda treba odpovedať, že ustanovenia smernice
80/987 definujúce práva pracovníkov sa musia vykladať tak, že dotknuté
osoby sa nemôžu na vnútroštátnych súdoch domáhať týchto práv voči štátu,
pokiaľ neboli v stanovených lehotách prijaté opatrenia na
vykonanie smernice. O zodpovednosti štátu za škody vyplývajúce z porušenia povinností, ktoré mu vyplývajú z práva Spoločenstva28      V druhej
časti prvej otázky sa vnútroštátny súd pýta, či je členský štát povinný
nahradiť škody spôsobené jednotlivcom neprebratím smernice 80/987.29      Vnútroštátny
súd takto nastoľuje problém existencie a rozsahu zodpovednosti
štátu za škody vyplývajúce z porušenia povinností, ktoré mu
vyplývajú z práva Spoločenstva.30      Tento
problém treba skúmať z hľadiska všeobecného systému Zmluvy
a jej základných zásad. a)     O zásade zodpovednosti štátu31      Najprv
treba pripomenúť, že Zmluva EHS vytvorila vlastný právny poriadok,
ktorý je začlenený do právnych systémov členských štátov a ktorý sú
vnútroštátne súdy povinné uplatňovať, pričom jeho subjektmi sú nielen
členské štáty, ale aj ich štátni príslušníci, a že právo
Spoločenstva ukladá jednotlivcom nielen povinnosti, ale priznáva im aj
práva, ktoré sa stávajú súčasťou ich právneho dedičstva; tieto práva
vznikajú nielen vtedy, ak sú výslovne priznané Zmluvou, ale aj
v súvislosti s povinnosťami, ktoré Zmluva ukladá jasne
definovaným spôsobom tak jednotlivcom, ako aj členským štátom
a inštitúciám Spoločenstva (pozri rozsudky z 5. februára
1963, Van Gend en Loos, 26/62, Zb. s. 3,
a z 15. júla 1964, Costa, 6/64, Zb. s. 1141).32      Zároveň
treba pripomenúť, že ako vyplýva z ustálenej judikatúry, prináleží
vnútroštátnym súdom, ktorých úlohou je uplatňovať ustanovenia práva
Spoločenstva v rámci ich právomocí, aby zabezpečili plný účinok
týchto noriem a chránili práva, ktoré tieto normy priznávajú
jednotlivcom (pozri najmä rozsudky z 9. marca 1978,
Simmenthal, bod 16, 106/77, Zb. s. 629, a z 19. júna
1990, Factortame, bod 19, C‑213/89, Zb. s. I‑2433).33      Treba
konštatovať, že keby jednotlivci nemali možnosť dosiahnuť nápravu
v prípade poškodenia ich práv porušením práva Spoločenstva, ktoré
možno pripísať členskému štátu, ohrozila by sa plná účinnosť noriem
Spoločenstva a oslabila by sa ochrana práv, ktoré priznávajú.34      Možnosť
získať nápravu od členského štátu je zvlášť nevyhnutná, pokiaľ je tak
ako v tomto prípade plný účinok noriem Spoločenstva podmienený
konaním štátu, a ak sa teda jednotlivci v prípade nekonania
štátu nemôžu domáhať na vnútroštátnych súdoch práv, ktoré im priznáva
právo Spoločenstva.35      Z toho
vyplýva, že zásada zodpovednosti štátu za škodu spôsobenú jednotlivcom
porušením práva Spoločenstva, ktoré mu možno pripísať, je v systéme
Zmluvy obsiahnutá.36      Povinnosť
členských štátov nahradiť tieto škody má svoj základ aj v článku 5
Zmluvy, na základe ktorého sú členské štáty povinné prijať všetky
potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy, aby zabezpečili
plnenie záväzkov vyplývajúcich z práva Spoločenstva. Medzi tieto
povinnosti patrí aj povinnosť odstrániť nezákonné následky porušenia
práva Spoločenstva (pokiaľ ide o analogické ustanovenie článku 86
Zmluvy ESUO, pozri rozsudok zo 16. decembra 1960, Humblet, 6/60,
Zb. s. 1125).37      Zo
všetkého predchádzajúceho vyplýva, že právo Spoločenstva ukladá zásadu,
podľa ktorej sú členské štáty povinné nahradiť škody spôsobené
jednotlivcom porušením práva Spoločenstva, ktoré im možno pripísať. b)     O podmienkach zodpovednosti štátu38      Ak
právo Spoločenstva takto zakladá zodpovednosť štátu, podmienky, za
akých na základe tejto zodpovednosť vzniká právo na nápravu, závisia od
povahy porušenia práva Spoločenstva, ktorým bola škoda spôsobená.39      Ak
si členský štát tak ako v tomto prípade nesplní povinnosť prijať
všetky opatrenia potrebné na dosiahnutie výsledku stanoveného smernicou,
ktorú má na základe článku 189 tretieho odseku Zmluvy, plná účinnosť
tejto normy práva Spoločenstva ukladá právo na nápravu, ak sú splnené
tri podmienky.40      Prvou
podmienkou je, že výsledok stanovený smernicou obsahuje priznanie práv
jednotlivcom. Druhou podmienkou je, že obsah týchto práv je možné
identifikovať na základe ustanovení smernice. Treťou podmienkou je
existencia príčinnej súvislosti medzi porušením povinnosti štátu
a škodou, ktorú utrpeli poškodené osoby.41      Uvedené
podmienky stačia na to, aby jednotlivcom vzniklo právo na nápravu,
ktoré priamo vychádza z práva Spoločenstva.42      S touto
výhradou prináleží štátu, aby napravil dôsledky spôsobenej škody
v rámci vnútroštátnych právnych predpisov týkajúcich sa
zodpovednosti. Ak totiž neexistuje právna úprava Spoločenstva, príslušné
súdy musia byť určené podľa vnútroštátneho právneho poriadku každého
členského štátu a na základe tohto poriadku musia byť stanovené
procesné pravidlá súdnych konaní, ktorých cieľom je zabezpečiť úplnú
ochranu práv, ktoré subjektom podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú
z práva Spoločenstva (pozri tieto rozsudky: z 22. januára
1976, Russo, 60/75, Zb. s. 45; zo 16. februára 1976, Rewe,
33/76, Zb. s. 1989; zo 7. júla 1981, Rewe, 158/80, Zb.
s. 1805).43      Okrem
iného je vhodné uviesť, že obsahové a formálne podmienky stanovené
rôznymi vnútroštátnymi právnymi poriadkami pre oblasť náhrady škôd
nemôžu byť menej výhodné než tie, ktoré sa týkajú obdobných návrhov
vnútroštátnej povahy, a nemôžu byť upravené takým spôsobom, ktorý
by prakticky znemožňoval alebo príliš sťažoval získanie nápravy (pokiaľ
ide o obdobnú oblasť vrátenia daní vybraných pri porušení práva
Spoločenstva, pozri najmä rozsudok z 9. novembra 1983, San
Giorgio, 199/82, Zb. s. 3595).44      V tomto
prípade bolo porušenie práva Spoločenstva členským štátom z dôvodu
neprebratia smernice 80/987 v stanovenej lehote určené rozsudkom
Súdneho dvora. Výsledok stanovený touto smernicou obsahuje priznanie
práva zamestnancov na záruku výplaty týkajúcej sa neuspokojených nárokov
súvisiacich s odmenou. Ako vyplýva zo skúmania prvej časti prvej
otázky, obsah uvedeného práva možno určiť na základe ustanovení
smernice.45      Za
takýchto okolností prináleží vnútroštátnemu súdu, aby v rámci
vnútroštátnych právnych predpisov týkajúcich sa zodpovednosti zabezpečil
právo pracovníkov na náhradu škody, ktorá im bola spôsobená neprebratím
smernice.46      Vnútroštátnemu
súdu treba teda odpovedať tak, že členský štát je povinný nahradiť
škody spôsobené jednotlivcom neprebratím smernice 80/987. O druhej a tretej otázke47      Vzhľadom
na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné rozhodnúť o druhej
a o tretej otázke. O trovách48      Talianska
vláda, vláda Spojeného kráľovstva, holandská vláda a nemecká
vláda, ako ani Komisia nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im
vznikli v súvislosti s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu
dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu
k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred
vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny
súd.Z týchto dôvodov Súdny
dvor rozhodol o otázkach položených uznesením Pretura di Vicenza
(vo veci C‑6/90) z 9. júla 1989 a uznesením Pretura di
Bassano del Grappa (vo veci C‑9/90) z 30. decembra 1989 takto:1.      Ustanovenia
smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980
o aproximácii právnych predpisov členských štátov vzťahujúcich sa
na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti
zamestnávateľa definujúce práva pracovníkov sa musia vykladať tak, že
dotknuté osoby sa nemôžu na vnútroštátnych súdoch domáhať týchto práv
voči štátu, pokiaľ neboli v stanovených lehotách prijaté opatrenia
na vykonanie smernice.2.      Členský štát je povinný nahradiť škody spôsobené jednotlivcom neprebratím smernice 80/987/EHS.DueSlynn      JolietSchockweilerGrévisseKapteynManciniMoitinho de AlmeidaRodríguez Iglesias      Diez de VelascoZuleegRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 19. novembra 1991.Tajomník       PredsedaJ.‑G. Giraud       O. Due* Jazyk konania: taliančina.