NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MELCHIOR WATHELET
prednesené 24. októbra 2013 (1)
Vec C‑616/11
T‑Mobile Austria GmbH
proti
Verein für Konsumenteninformation
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberster Gerichtshof (Rakúsko)]
„Aproximácia právnych predpisov – Platobné služby – Všeobecný zákaz ukladania poplatkov za používanie platobného nástroja – Zmluva medzi poskytovateľom digitálnych telefonických služieb a jednotlivcami“
I –    Úvod
1.        Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka možnosti, ktorú členským štátom ponúka článok 52 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2007/64/ES z 13. novembra 2007 o platobných službách na vnútornom trhu, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES a 2006/48/ES a ktorou sa zrušuje smernica 97/5/ES(2) (ďalej len „smernica“), konkrétne možnosti zakázať alebo obmedziť prax ukladania poplatkov, známu pod anglickým názvom „surcharging“.
2.        Táto prax spočíva v tom, že podniky prijímajúce platby vyžadujú od svojich zákazníkov poplatky za používanie daného platobného nástroja. Prostredníctvom takejto praxe má platiaci zákazník znášať náklady najmä za používanie kreditných alebo debetných kariet.
3.        Svojimi otázkami chce vnútroštátny súd zistiť, či sa článok 52 ods. 3 smernice vzťahuje aj na mobilných operátorov, či prevod finančných prostriedkov predstavuje platobný nástroj v zmysle smernice a či je všeobecný zákaz poplatkov v Rakúsku v súlade s týmto článkom.
II – Právny rámec
A –    Právo Únie
4.        Článok 1 smernice stanovuje:
„1.      Táto smernica stanovuje pravidlá, podľa ktorých členské štáty rozlišujú týchto šesť kategórií poskytovateľov platobných služieb:
a)      úverové inštitúcie v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) smernice 2006/48/ES;
b)      inštitúcie elektronických peňazí v zmysle článku 1 ods. 3 písm. a) smernice 2000/46/ES;
c)      inštitúcie poštových podnikov, ktoré sú oprávnené poskytovať platobné služby podľa vnútroštátneho práva;
d)      platobné inštitúcie v zmysle tejto smernice;
e)      Európska centrálna banka [(ECB)] a národné centrálne banky, ak nekonajú ako menové orgány alebo iné orgány verejnej moci;
f)      členské štáty alebo ich regionálne alebo miestne orgány, ak nekonajú ako orgány verejnej moci.
2.      Táto smernica taktiež ustanovuje pravidlá týkajúce sa transparentnosti podmienok a požiadaviek na poskytovanie informácií v súvislosti s platobnými službami a zodpovedajúcich práv a povinností užívateľov platobných služieb a poskytovateľov platobných služieb v súvislosti s poskytovaním platobných služieb v rámci riadneho zamestnania alebo obchodnej činnosti.“
5.        Článok 4 tejto smernice s názvom „Vymedzenie pojmov“ stanovuje:
„Na účely tejto smernice sa uplatňuje toto vymedzenie pojmov:
…
3.      ‚platobnou službou‘ je akákoľvek obchodná činnosť uvedená v prílohe;
…
5.      ‚platobnou transakciou‘ je úkon, ktorým je vklad, prevod alebo výber finančných prostriedkov, a to z podnetu platiteľa alebo príjemcu, bez ohľadu na akékoľvek súvisiace povinnosti medzi platiteľom a príjemcom;
…
7.      ‚platiteľom‘ je fyzická, alebo právnická osoba, ktorá je majiteľom platobného účtu a ktorá povoľuje platobný príkaz z tohto platobného účtu, alebo v prípade, že taký účet neexistuje, fyzická alebo právnická osoba, ktorá dáva platobný príkaz;
8.      ‚príjemcom‘ je fyzická alebo právnická osoba, ktorá je zamýšľaným príjemcom finančných prostriedkov, ktoré sú predmetom platobnej transakcie;
9.      ‚poskytovateľom platobných služieb‘ sú subjekty uvedené v článku 1 ods. 1 a právnické a fyzické osoby, ktoré využívajú výnimku podľa článku 26;
10.      ‚užívateľom platobných služieb‘ je fyzická alebo právnická osoba, ktorá využíva platobné služby ako platiteľ alebo príjemca alebo aj ako príjemca, aj ako platiteľ;
…
16.      ‚platobným príkazom‘ je každý pokyn platiteľa alebo príjemcu svojmu poskytovateľovi platobných služieb, ktorým žiada o vykonanie platobnej transakcie;
…
19.      ‚autentifikácia‘ je postup, ktorý umožňuje poskytovateľovi platobných služieb overiť použitie osobitného platobného nástroja vrátane jeho personalizovaných bezpečnostných prvkov;
…
23.      ‚platobným nástrojom‘ je každé personalizované zariadenie (zariadenia) a/alebo súbor postupov dohodnutý medzi užívateľom platobných služieb a poskytovateľom platobných služieb, ktoré používa užívateľ platobných služieb, aby mohol iniciovať platobný príkaz;
…“
6.        V rámci hlavy IV smernice, ktorá sa týka práv a povinností týkajúcich sa poskytovania a používania platobných služieb, jej článok 52 s názvom „Uplatniteľné poplatky“ vo svojom odseku 3 stanovuje:
„Poskytovateľ platobných služieb nesmie príjemcovi brániť, aby od platiteľa žiadal poplatok alebo mu ponúkol zľavu za používanie daného platobného nástroja. Členské štáty však môžu vzhľadom na potrebu podporovať hospodársku súťaž a presadzovať využívanie efektívnych platobných nástrojov zakázať alebo obmedziť právo žiadať poplatky.“
7.        Komentár k rozsahu článku 52 ods. 3 smernice sa nachádza v odôvodnení 42 tejto smernice v tomto znení:
„S cieľom podporiť transparentnosť a hospodársku súťaž by poskytovateľ platobných služieb nemal príjemcovi brániť, aby žiadal od platiteľa poplatok za použitie osobitného platobného nástroja. Aj keď príjemca by mal mať možnosť účtovať poplatky za použitie určitého platobného nástroja, členské štáty môžu rozhodnúť, či takúto možnosť zakážu alebo ju obmedzia, ak by to bolo podľa ich názoru odôvodnené z hľadiska tvorby cien, ktorá má zneužívajúci charakter, alebo ktorá môže mať negatívny vplyv na používanie určitého platobného nástroja vzhľadom na potrebu podporovať hospodársku súťaž a používanie účinných platobných nástrojov.“
8.        V rámci hlavy VI smernice s názvom „Záverečné ustanovenia“ jej článok 86 s názvom „Úplná harmonizácia“ stanovuje:
„1.      Bez toho, aby bol dotknutý článok 30 ods. 2, článok 33, článok 34 ods. 2, článok 45 ods. 6, článok 47 ods. 3, článok 48 ods. 3, článok 51 ods. 2, článok 52 ods. 3, článok 53 ods. 2, článok 61 ods. 3 a články 72 a 88, nesmú členské štáty, pokiaľ táto smernica obsahuje harmonizované ustanovenia, zachovávať ani zavádzať iné ustanovenia, ako sú stanovené v tejto smernici.
…“
B –    Rakúske právo
9.        Podľa vnútroštátneho súdu bola smernica prebratá do rakúskeho práva zákonom o platobných službách (Zahlungsdienstegesetz, BGBl. I, 66/2009, ďalej len „ZaDiG“), ktorý nadobudol účinnosť 1. novembra 2009.
10.      § 1 ods. 1 ZaDiG pod názvom „Rozsah pôsobnosti“ stanovuje:
„Tento spolkový zákon stanovuje podmienky, za ktorých môžu osoby poskytovať platobné služby v Rakúsku komerčne (poskytovatelia platobných služieb) a upravuje práva a povinnosti poskytovateľov a užívateľov platobných služieb so sídlom v Rakúsku, ako aj prístup k platobným systémom.“
11.      § 27 ods. 6 ZaDiG s názvom „Uplatniteľné poplatky“ zabezpečil prebratie článku 52 ods. 3 smernice do rakúskeho práva a znie takto:
„Poskytovateľ platobných služieb nesmie príjemcovi brániť, aby ponúkal platiteľovi zľavu za používanie daného platobného nástroja. Právo žiadať poplatky od príjemcu za používanie osobitného platobného nástroja je neprípustné.“
III – Konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
12.      T‑Mobile Austria GmbH (ďalej len „T‑Mobile Austria“) je mobilným operátorom v Rakúsku. So spotrebiteľmi uzatvára zmluvy o poskytovaní telekomunikačných služieb a na tento účel používa pravidelne aktualizované všeobecné obchodné podmienky, v ktorých sa v znení platnom k novembru 2009 nachádza toto ustanovenie (ďalej len „sporné ustanovenie“):
„Článok 23
…
1.2      Všetky spôsoby platby sa uznávajú ako platby smerujúce k splneniu záväzku, avšak pri platbe prostredníctvom papierového alebo elektronického prevodného príkazu na úhradu Vám zúčtujeme poplatok za spracovanie, ktorého výška sa riadi tarifnými ustanoveniami, ktoré sa na Vás vzťahujú.“
13.      Na základe tohto ustanovenia zákazník, ktorí si zvolí tarifu „Call Europe“ a používa ju, musí zaplatiť poplatok 3 eurá, ak sa rozhodne pre „inú platbu ako platbu inkasom alebo debetnou kartou“, čo zahŕňa najmä platbu prostredníctvom papierového prevodného príkazu na úhradu alebo elektronického príkazu na úhradu („Telebanking“).
14.      Svojou žalobou vo veci samej sa spotrebiteľské združenie Verein für Konsumenteninformation domáhalo, aby sa spoločnosti T‑Mobile Austria zakázalo po prvé uvádzať sporné ustanovenie v zmluvách, ktoré uzatvára so svojimi zákazníkmi, a po druhé dovolávať sa tohto ustanovenia v existujúcich zmluvách. Na podporu svojej žaloby Verein für Konsumenteninformation tvrdí, že sporné ustanovenie je v rozpore s obligatórnymi ustanoveniami § 27 ods. 6 druhej vety ZaDiG.
15.      T‑Mobile Austria navrhla žalobu zamietnuť a tvrdila v prvom rade, že sa netýka pôsobnosti smernice a ZaDiG, pretože spoločnosť nie je „poskytovateľom platobných služieb“, ale mobilným operátorom. Ďalej tvrdila, že prevodný príkaz na úhradu nie je „platobným nástrojom“ v zmysle článku 4 ods. 23 smernice, pretože nemá personalizované bezpečnostné prvky. Okrem toho ustanovenie článku 52 ods. 3 smernice nebolo do § 27 ods. 6 druhej vety ZaDiG prebraté v súlade so smernicou, pretože rakúsky zákonodarca neodôvodnil z dôvodov uvedených v tomto článku 52 ods. 3 zákaz ukladať poplatky za používanie daných platobných nástrojov.
16.      Vnútroštátny súd v plnom rozsahu vyhovel návrhom Verein für Konsumenteninformation a jeho rozsudok bol potvrdený v odvolacom konaní. Odvolací súd zastával názor, že papierový prevodný príkaz na úhradu nepredstavuje platobný nástroj v zmysle článku 4 bodu 23 smernice, ale konštatoval, že článok 52 ods. 3 smernice nevyžaduje úplnú harmonizáciu, takže vnútroštátny zákonodarca v každom prípade môže stanoviť úplný zákaz ukladania dodatočných poplatkov, ako to urobil v § 27 ods. 6 ZaDiG, ktorý sa týka tak platobných prostriedkov v zmysle smernice, ako aj ďalších metód platby, akými sú peňažné prevody s použitím papierového prevodného príkazu na úhradu. Okrem toho odvolací súd konštatoval, že tento zákaz zodpovedá cieľu smernice uvedenému v článku 52 ods. 3 poslednej vete, ktorým je potreba podporovať hospodársku súťaž a využívanie efektívnych platobných nástrojov.
17.      T‑Mobile Austria podala opravný prostriedok „Revision“ proti tomuto rozhodnutiu na Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd) (Rakúsko). Vnútroštátny súd, ktorého rozhodnutie už podľa vnútroštátneho práva nemožno napadnúť, konštatoval, že otázkami nastolenými v konaní vo veci samej sa Súdny dvor ešte nezaoberal a rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Má sa článok 52 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2007/64/ES z 13. novembra 2007 o platobných službách na vnútornom trhu vykladať tak, že sa uplatňuje aj na zmluvný vzťah medzi mobilným operátorom ako príjemcom a jeho zákazníkom (spotrebiteľom) ako platiteľom?
2.      Považuje sa platiteľom vlastnoručne podpísaný prevodný príkaz na úhradu, resp. postup udelenia príkazu na úhradu založený na riadne podpísanom prevodnom príkaze na úhradu, ako aj dohodnutý postup udelenia príkazu na úhradu prostredníctvom internetového bankovníctva (‚Telebanking‘) za ‚platobný nástroj‘ v zmysle článku 4 bodu 23 a článku 52 ods. 3 smernice 2007/64/ES?
3.      Má sa článok 52 ods. 3 smernice 2007/64/ES vykladať tak, že bráni uplatňovaniu vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré stanovujú všeobecný zákaz vyberania poplatkov príjemcom, ktorý najmä nerozlišuje medzi rozličnými platobnými nástrojmi?“
IV – Konanie pred Súdnym dvorom
18.      Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol doručený Súdnemu dvoru 30. novembra 2011. T‑Mobile Austria, Verein für Konsumenteninformation, rakúska, nemecká, francúzska, talianska a portugalská vláda, ako aj Európska komisia podali písomné pripomienky. Na pojednávaní, ktoré sa uskutočnilo 11. septembra 2013, predniesli svoje stanoviská Verein für Konsumenteninformation, rakúska a nemecká vláda a Komisia.
V –    Analýza
A –    O prvej prejudiciálnej otázke
19.      Svojou prvou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa možnosť zakázať alebo obmedziť ukladanie poplatkov poskytnutá členským štátom v článku 52 ods. 3 druhej vete smernice uplatňuje aj na zmluvný vzťah medzi mobilným operátorom a jeho zákazníkom.
1.      O prípustnosti
20.      Verein für Konsumenteninformation zastáva názor, že na túto otázku netreba odpovedať, pretože odpoveď na ňu nie je „nevyhnutná“ v zmysle článku 267 ZFEÚ na vydanie rozhodnutia v konaní vo veci samej. Uvádza, že jeho aktívna legitimácia je nezávislá na uplatňovaní článku 52 ods. 3 smernice na zmluvný vzťah medzi spoločnosťou T‑Mobile Austria a jej zákazníkmi a rakúske verejné právo mu umožňuje podať žaloby na zdržanie sa konania v záujme ochrany spotrebiteľov.
21.      Toto tvrdenie nemožno prijať. Ako jasne vyplýva z judikatúry Súdneho dvora „posúdenie relevantnosti a potreby prejudiciálnej otázky v zásade [patrí] iba do právomoci súdneho orgánu, ktorý nariaďuje podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania“(3), okrem prípadu, ak „je zjavné, že požadovaný výklad práva [Únie] nemá žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sa mu položili“.(4)
22.      Tvrdenie Verein für Konsumenteninformation nepatrí pod túto výnimku. Okrem toho jeho úvahy o aktívnej legitimácii nie sú relevantné pre posúdenie nevyhnutnosti prejudiciálnej otázky. Hoci podľa rakúskeho práva má aktívnu legitimáciu, pre vnútroštátny súd môže byť potrebné zistiť, či sa článok 52 ods. 3 smernice uplatňuje aj vtedy, ak je príjemcom platby, v prejednávanej veci T‑Mobile Austria, mobilný operátor, a preto môže byť vylúčený z pôsobnosti smernice.
23.      Z tohto dôvodu treba prvú otázku považovať za prípustnú.
2.      O veci samej
24.      Podľa spoločnosti T‑Mobile Austria sa môže zmluvný vzťah riadiť smernicou len vtedy, ak patrí do jej vecnej pôsobnosti. Na základe toho sa T‑Mobile Austria domnieva, že zmluvné vzťahy mobilných operátorov z nej musia byť vylúčené vrátane jej článku 52 ods. 3, pokiaľ títo operátori nie sú poskytovateľmi platobných služieb v zmysle článku 1 ods. 1 tejto smernice a neposkytujú tak platobné služby v zmysle článku 4 bodu 3 tejto smernice.
25.      Zastáva názor, že keďže jej zmluvné vzťahy so zákazníkmi nemajú povahu platobnej služby, smernica sa na ňu neuplatňuje vzhľadom na jej článok 2 ods. 1, podľa ktorého sa táto smernica „vzťahuje na platobné služby poskytované v rámci [Európskej únie]“.
26.      Verein für Konsumenteninformation, rakúska, nemecká, francúzska, talianska a portugalská vláda, ako aj Komisia sa naopak zhodujú v tom, že článok 52 ods. 3 smernice sa uplatňuje na zmluvné vzťahy medzi spoločnosťou T‑Mobile Austria a jej zákazníkmi.
27.      Podľa nich to jasne vyplýva zo znenia tohto článku, ktorý jednak zakazuje poskytovateľovi platobných služieb, aby príjemcovi bránil žiadať od platiteľa poplatok alebo aby mu ponúkol zľavu za používanie daného platobného nástroja, a jednak umožňuje členským štátom, aby zakázali alebo obmedzili právo príjemcu žiadať od platiteľa poplatok za používanie platobného nástroja s cieľom podporiť hospodársku súťaž a využívanie efektívnych platobných nástrojov.
28.      Podľa mňa neexistujú žiadne pochybnosti o tom, že T‑Mobile Austria je príjemcom v zmysle tohto článku, čo táto spoločnosť ani nepopiera. Podľa článku 4 bodu 8 smernice „príjemcom“ je „… právnická osoba, ktorá je zamýšľaným príjemcom finančných prostriedkov, ktoré sú predmetom platobnej transakcie“. Ako veriteľ platieb uskutočnených zákazníkmi je tak T‑Mobile Austria príjemcom týchto platieb v zmysle tohto článku a článku 52 ods. 3 tejto smernice.
29.      Niet pochybností ani o tom, že zákazníci spoločnosti T‑Mobile Austria sú platiteľmi v zmysle smernice, ktorá ich v článku 4 bode 7 definuje ako „fyzick[é], alebo právnick[é] osob[y], ktor[é] [sú] majiteľ[mi] platobného účtu a ktor[é] povoľuj[ú] platobný príkaz z tohto platobného účtu, alebo v prípade, že taký účet neexistuje, fyzick[é] alebo právnick[é] osob[y], ktor[é] dáva[jú] platobný príkaz“. Zákazníci spoločnosti T‑Mobile Austria, ktorí prevedú svoje finančné prostriedky pri platení faktúr za svoje mobilné telefóny, sú preto „platiteľmi“ v zmysle tejto smernice.
30.      Ako zdôrazňuje Komisia, je síce pravda, že prvá veta článku 52 ods. 3 smernice sa priamo týka len vzťahu medzi poskytovateľom platobnej služby a príjemcom, ale táto veta nemôže brániť druhej vete vyžadovať poplatky alebo navrhnúť zľavu platiteľovi „za používanie daného platobného nástroja“, pričom zároveň nepriamo upravuje aj vzťah medzi príjemcom a platiteľom.
31.      Pokiaľ ide o desiatu vetu tohto ustanovenia, umožňuje členským štátom zakázať alebo obmedziť právo požadovať poplatky, a tým im umožňuje priamo upraviť vzťah medzi príjemcom, v prejednávanej veci spoločnosťou T‑Mobile Austria, a platiteľom, v prejednávanej veci jej zákazníkom, keď ako sa uvádza v odôvodnení 42 smernice, „by to bolo podľa ich názoru odôvodnené z hľadiska tvorby cien, ktorá má zneužívajúci charakter, alebo ktorá môže mať negatívny vplyv na používanie určitého platobného nástroja“.
32.      Z uvedeného vyplýva, že v súvislosti s článkom 52 ods. 3 smernice sa prax ukladať poplatky za používanie konkrétneho platobného nástroja týka v každom prípade a predovšetkým vzťahu medzi príjemcom a platiteľom. Okrem toho, ako uvádza Komisia, nie som si istý, ako by členské štáty mohli účinne využiť možnosť, ktorú im poskytuje článok 52 ods. 3 tejto smernice, pokiaľ by sa týkal len vzťahu medzi príjemcom a jeho poskytovateľom platobných služieb.
33.      Súhlasím preto s názorom Verein für Konsumenteninformation, rakúskej, nemeckej, francúzskej, talianskej a portugalskej vlády, ako aj Komisie.
34.      Navrhujem preto, aby Súdny dvor odpovedal na prvú prejudiciálnu otázku tak, že článok 52 ods. 3 smernice sa uplatňuje na zmluvný vzťah medzi mobilným operátorom ako príjemcom platby a jeho zákazníkom (spotrebiteľom) ako platiteľom.
B –    O druhej prejudiciálnej otázke
35.      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa po prvé „platiteľom vlastnoručne podpísaný prevodný príkaz na úhradu, resp. postup udelenia príkazu na úhradu založený na riadne podpísanom prevodnom príkaze na úhradu“, a po druhé dohodnutý postup k udeleniu príkazu na úhradu prostredníctvom internetového bankovníctva („Telebanking“) považuje za „platobný nástroj“ v zmysle článku 4 bodu 23 a článku 52 ods. 3 smernice.
36.      Na úvod si treba všimnúť lingvistický rozdiel medzi nemeckým a francúzskym jazykovým znením smernice. Zatiaľ čo francúzske znenie definuje „platobný nástroj“ ako „akékoľvek personalizované zariadenie a/alebo súbor postupov“, nemecké znenie používa prídavné meno „personalizované“ na opis zariadenia aj súboru postupov („jedes personalisierte Instrument und/oder jeden personalisierten Verfahrensablauf“)(5). Iné znenia ako napríklad anglické alebo grécke znenie, možno chápať oboma spôsobmi.(6)
37.      Tento lingvistický rozdiel však nemá vplyv na moju analýzu. Či už ide o „zariadenie“ alebo „súbor postupov“, papierový alebo elektronický prevodný príkaz na úhradu možno personalizovať, prvý z nich vlastnoručným podpisom a druhý použitím presonalizovaných bezpečnostných prvkov [napríklad kód PIN (personalizované identifikačné číslo)]. Takto môžu obe formy spĺňať požiadavky nemeckej aj francúzskej jazykovej verzie.
38.      Pokiaľ ide o to, či riadne podpísaný prevodný príkaz na úhradu a vydanie elektronického príkazu na úhradu predstavujú „platobné nástroje“ v zmysle smernice, účastníci konania majú rôzne názory.
39.      Pokiaľ ide o riadne podpísaný prevodný príkaz na úhradu, Verein für Konsumenteninformation, rakúska, francúzska, talianska a portugalská vláda a Komisia tvrdia, že predstavuje „platobný nástroj“ v zmysle článku 4 bodu 23 smernice, ktorý sa používa na základe dohody medzi poskytovateľom a užívateľom platobných služieb na vykonanie platobnej transakcie v zmysle článku 4 bodu 16 tejto smernice, to znamená na vykonanie prevodu finančných prostriedkov. Požiadavka personalizácie je splnená pri vlastnoručnom podpise platiteľa na prevodnom príkaze na úhradu, čo umožňuje, aby užívateľ platobnej služby overil pravosť príkazu.
40.      Pokiaľ ide o personalizáciu, Komisia uvádza, že zo znenia článku 4 bodu 23 smernice nemožno prijať záver, že by sa povinne vyžadoval personalizovaný bezpečnostný prvok k vlastnoručnému podpisu na to, aby sa riadne podpísaný prevodný príkaz na úhradu považoval za platobný nástroj v zmysle tejto smernice.
41.      Francúzska vláda dodáva, že vzhľadom na cieľ smernice, ktorým je vytvorenie jednotného trhu s platobnými službami v Únii, nemožno platne tvrdiť, že normotvorca Únie chcel z pojmu „platobný nástroj“ vylúčiť tak bežné platobné prostriedky, ako sú prevody.
42.      T‑Mobile Austria a nemecká vláda naopak nesúhlasia s týmto výkladom článku 4 bodu 23 smernice. T‑Mobile Austria zastáva názor, že existencia „platobného nástroja“ predpokladá bezpečnostný prvok a že toto kritérium nie je splnené len vlastnoručným podpisom na prevodnom príkaze na úhradu. Podľa spoločnosti T‑Mobile Austria sa platobný nástroj musí personalizovať ešte pred podpisom, takže taký platobný nástroj musí byť personalizovaný aj pri neexistencii podpisu.
43.      Nemecká vláda zastáva názor, že prevodný príkaz na úhradu nie je ani nástrojom, ani súborom postupov v zmysle článku 4 bodu 23 tejto smernice. Odvoláva sa na viaceré ustanovenia smernice, v ktorých sa pojem „platobný nástroj“ používa tak, že to dokazuje, že nezahŕňa prevodný príkaz na úhradu.
44.      Táto vláda sa tak odvoláva okrem iného na článok 57 smernice, podľa ktorého poskytovateľ platobnej služby „zabezpečí“ platobný nástroj užívateľovi platobných služieb a zabezpečí, „aby personalizované bezpečnostné prvky platobného nástroja neboli prístupné iným stranám ako užívateľovi platobných služieb“(7), a článok 55 ods. 2 týkajúci sa zablokovania platobného nástroja z objektívnych dôvodov týkajúcich sa bezpečnosti platobného nástroja (napríklad z dôvodov neautorizovaného alebo podvodného použitia).
45.      Nemecká vláda teda zastáva názor, že používanie pojmu „platobný nástroj“ vylučuje jeho použitie pri prevodnom príkaze na úhradu. Prevodný príkaz na úhradu totiž podľa nej nevedie k zabezpečeniu platobného nástroja užívateľovi platobných služieb a nevyžaduje použitie osobných bezpečnostných prvkov, ako je to v prípade kreditnej karty. Okrem toho ho nemožno ani zablokovať.
46.      Na pojednávaní, na ktorom sa T‑Mobile Austria nezúčastnila, nemecká vláda trvala na svojom stanovisku a vysvetlila, že podľa nej prevodný príkaz na úhradu predstavuje platobný príkaz v zmysle článku 4 bodu 16 smernice, ale nie platobný nástroj v zmysle článku 4 bodu 23 smernice.
47.      Pokiaľ ide o vydanie elektronického prevodného príkazu na úhradu („Telebanking“), Verein für Konsumenteninformation, rakúska, nemecká, francúzska, talianska a portugalská vláda, ako aj Komisia tvrdia, že má vlastnosti platobného nástroja podľa článku 4 bodu 23 smernice. Sleduje najmä osobitný postup, v rámci ktorého užívateľ platobných služieb vstúpi na elektronickú platformu. Personalizácia takého postupu je vo všeobecnosti zaručená bezpečnostnými prvkami a autentifikáciou. Tak je to aj v prejednávanej veci, pretože vnútroštátny súd potvrdzuje, že platiteľ je pri vstupe na elektronickú platformu povinný zadať kód PIN a kód TAN (číslo transakcie), ktoré sú nevyhnutné na overenie platobného príkazu.
48.      T‑Mobile Austria naopak zastáva názor, že ani vydanie elektronického prevodného príkazu na úhradu nepredstavuje platobný nástroj.
49.      Podľa môjho názoru treba na druhú prejudiciálnu otázku odpovedať kladne. Či už je prevod vykonaný prostredníctvom riadne podpísaného prevodného príkazu na úhradu alebo elektronicky (čo vnútroštátny súd označuje ako „Telebanking“), v každom prípade sa naňho vzťahuje úprava v bode 3, ako aj v bode 23 článku 4 smernice.
50.      Je nesporné, že vnútroštátny súd sa nepýta Súdneho dvora na techniku prevodu ako celku, ale na riadne podpísaný prevodný príkazu na úhradu alebo elektronický prevodný príkaz na úhradu. Podpísaný prevodný príkaz na úhradu odovzdaný poskytovateľovi platobných služieb alebo elektronický príkaz na úhradu sú pritom menej „personalizovan[ým] zariaden[ím] (zariadenia[mi]) a/alebo súbor[om] postupov dohodnutý[m] medzi užívateľom platobných služieb a poskytovateľom platobných služieb, ktoré používa užívateľ platobných služieb, aby mohol iniciovať platobný príkaz“(8) ako samotný platobný príkaz, to znamená „každý pokyn platiteľa… svojmu poskytovateľovi platobných služieb, ktorým žiada o vykonanie platobnej transakcie“(9).
51.      Zdá sa mi však, že nad rámec formulácie, ktorú použil vnútroštátny súd, sa jeho otázka týka toho, či súbor postupov, ktoré umožňujú vykonať prevod finančných prostriedkov, teda vyplnenie vlastnoručne podpísaného prevodného príkazu na úhradu a jeho odovzdanie poskytovateľovi platobných služieb alebo vydanie elektronického prevodného príkazu na úhradu, predstavujú „platobný nástroj“ v zmysle smernice.
52.      Po tomto spresnení sa zdá, že smernica sa uplatňuje na prevody vykonané prostredníctvom platiteľom vlastnoručne podpísaného prevodného príkazu na úhradu alebo elektronicky. V článku 4 bode 3 je totiž definovaný pojem „platobné služby“ ako „akákoľvek obchodná činnosť uvedená v prílohe“, v ktorej sa v bode 3 uvádza „vykonávanie platobných transakcií vrátane prevodu finančných prostriedkov na platobný účet vedený u poskytovateľa platobných služieb užívateľa alebo u iného poskytovateľa platobných služieb:… vykonávanie úhrad vrátane trvalých platobných príkazov“.
53.      Prevod ďalej spĺňa kritériá uvedené v článku 4 bode 23 smernice, pretože predstavuje súbor postupov vykonaných či už elektronicky alebo na papierovom nosiči, ktoré umožňujú užívateľovi platobných služieb a platiteľovi prikázať svojmu poskytovateľovi platobných služieb, často banke, aby previedol finančné prostriedky z jeho účtu na otvorený účet príjemcu platby, vedený jeho vlastným poskytovateľom platobných služieb.
54.      Skutočnosť, že prevod sa uznáva ako platobný nástroj, potvrdzuje aj prax ECB, ktorá uvádza prevody („credit transfers“) medzi platobnými nástrojmi jednotnej oblasti platieb v eurách [„Single European Payments Area“ (SEPA)] SEPA.(10)
55.      Tento záver podporuje aj nedávne posúdenie nazvané „vplyv“ z 24. júla 2013 (ďalej len „posúdenie vplyvu“), ktoré tvorí prílohu k návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady o platobných službách na vnútornom trhu, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice 2002/65/ES, 2013/36/EÚ, ako aj 2009/110/ES a zrušuje sa smernica 2007/64/ES, [COM(2013) 547 final] (ďalej len „návrh smernice“).(11)
56.      Toto posúdenie vplyvu, ktoré je k dnešnému dňu k dispozícii len v angličtine, na viacerých miestach charakterizuje prevody („credit transfers“) ako platobné nástroje a konštatuje sa v ňom napríklad, že „platobné karty, prevody a inkaso sú najpopulárnejšie bezhotovostné platobné nástroje v Únii“.(12)
57.      V tejto fáze treba pripomenúť, že článok 52 ods. 3 smernice sa týka práva príjemcu na poplatky („surcharging“), to znamená práva príjemcu žiadať od zákazníka platiteľa, aby znášal náklady, ktoré vzniknú v dôsledku jeho voľby konkrétneho platobného nástroja.
58.      Ako sa uvádza v posúdení vplyvu, poplatky sú veľmi časté v prípade používania platobných kariet.(13) Toto konštatovanie sa nachádza aj v odôvodnení 63 návrhu smernice,(14) ale skutočnosť, že fenomén poplatkov existuje predovšetkým pri používaní platobných kariet, ako aj možnosť, že článok 52 ods. 3 smernice bol vypracovaný na základe tohto konštatovania, však nestačia na to, aby sa ďalšie platobné nástroje, napríklad prevody, vylúčili z jej pôsobnosti.
59.      V každom prípade však tvrdenie nemeckej vlády, podľa ktorého podpísaný prevodný príkaz na úhradu nie je platobným nástrojom na rozdiel od elektronického príkazu na úhradu, nie je presvedčivé. Ako totiž na pojednávaní uviedla Komisia, je nelogické, aby sa s týmito dvoma odlišnými spôsobmi používania toho istého platobného nástroja, teda prevodu, zaobchádzalo rozdielne.
60.      Na túto druhú otázku preto treba odpovedať tak, že prevod finančných prostriedkov („credit transfer“) vykonaný buď prostredníctvom prevodného príkazu na úhradu vlastnoručne podpísaného platiteľom alebo elektronicky („Telebanking“), sa musí považovať za „platobný nástroj“ v zmysle článku 4 bodu 23 a článku 52 ods. 3 smernice.
C –    O tretej prejudiciálnej otázke
61.      Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či článok 52 ods. 3 druhá veta smernice umožňuje Rakúskej republike zaviesť podľa § 27 ods. 6 ZaDiG všeobecný zákaz poplatkov, v rámci ktorého sa okrem iného nebude rozlišovať medzi jednotlivými platobnými nástrojmi.
62.      V súvislosti s touto otázkou Verein für Konsumenteninformation, ktorého podporuje rakúska, nemecká, francúzska, talianska a portugalská vláda, ako aj Komisia, zastáva názor, že všeobecný zákaz poplatkov stanovený v § 27 ods. 6 ZaDiG správne preberá článok 52 ods. 3 dotknutej smernice.
63.      Toto ustanovenie totiž na jednej strane podporuje využívanie platobných nástrojov, ktoré sú efektívne z hľadiska platiteľa, a zakazuje príjemcovi účtovať dodatočné poplatky, pričom mu umožňuje ponúknuť zľavu, aby podporil používanie nástrojov, ktoré sú najefektívnejšie z jeho pohľadu.
64.      Na druhej strane toto ustanovenie podporuje hospodársku súťaž tým, že zvyšuje transparentnosť poplatkov, vzhľadom na to, že účtovanie dodatočných poplatkov spojených s používaním platobného nástroja sťažuje spotrebiteľovi porovnanie ponuky poplatkov, ktorá na trhu existuje.
65.      Nemecká vláda a Komisia sa ďalej domnievajú, že článok 52 ods. 3 druhá veta ponúka široký priestor pre voľnú úvahu v súvislosti so všeobecným zákazom alebo obmedzením poplatkov s cieľom podporiť hospodársku súťaž, používanie efektívnych platobných prostriedkov alebo predchádzať akémukoľvek zneužívaniu poplatkov príjemcom platby.
66.      Po prvé T‑Mobile Austria tvrdí, že článok 52 ods. 3 smernice neumožňuje, aby členské štáty zaviedli všeobecný zákaz, ale umožňuje len zákaz poplatkov za používanie konkrétneho platobného nástroja.
67.      Po druhé zdôrazňuje, že podľa článku 52 ods. 3 smernice musí takýto zákaz zohľadňovať potrebu podporovať hospodársku súťaž a používanie účinných platobných prostriedkov. Všeobecný zákaz pritom postihuje bez rozdielu účinné aj neúčinné platobné prostriedky. Okrem toho spoločnosť v tejto súvislosti uvádza, že odôvodnenie 42 smernice spresňuje, že členské štáty môžu rozhodnúť, že poplatky zakážu alebo obmedzia, ak by to bolo podľa ich názoru odôvodnené z hľadiska tvorby cien, ktorá má zneužívajúci charakter, alebo ktorá môže mať negatívny vplyv na používanie určitého platobného nástroja, čo ale nie je prípad sporného ustanovenia.
68.      Po tretie uvádza, že výklad smernice na základe práva na slobodu povolania a slobodu vlastníctva (články 15 a 17 Charty základných práv Európskej únie) by mal umožniť účtovanie dodatočných poplatkov, ktoré vzniknú neefektívnymi spôsobmi platenia, napríklad prostredníctvom prevodných príkazov na úhradu.
69.      Osobne súhlasím so stanoviskom Verein für Konsumenteninformation, rakúskej, nemeckej, francúzskej, talianskej a portugalskej vlády, ako aj Komisie.
70.      Podobne ako nemecká vláda a Komisia aj ja zastávam názor, že znenie článku 52 ods. 3 smernice poskytuje členským štátom široký priestor na voľnú úvahu v súvislosti s rozhodnutím, či chcú využiť možnosť zakázať alebo obmedziť poplatky a akým spôsobom. Druhá veta tohto odseku totiž jasne hovorí, že „členské štáty… môžu… zakázať alebo obmedziť právo žiadať poplatky“, pričom jediným obmedzením, ktoré toto opatrenie musí zohľadniť, je „potreb[a] podporovať hospodársku súťaž a presadzovať využívanie efektívnych platobných nástrojov“.
71.      Odôvodnenie 42 smernice potvrdzuje, že normotvorca Únie mal v úmysle poskytnúť členským štátom tento široký priestor na voľnú úvahu. Podľa tohto odôvodnenia „členské štáty môžu rozhodnúť, či [poplatky] zakážu alebo… obmedzia, ak by to bolo podľa ich názoru odôvodnené z hľadiska tvorby cien, ktorá má zneužívajúci charakter, alebo ktorá môže mať negatívny vplyv na používanie určitého platobného nástroja“.(15)
72.      Členské štáty teda môžu zakázať alebo obmedziť prax ukladania poplatkov aj vo všeobecnosti, aby podporili hospodársku súťaž, presadili používanie efektívnych platobných prostriedkov alebo predišli zneužívaniu poplatkov.
73.      T‑Mobile Austria trvá na používaní pojmu „daný platobný nástroj“(16) uvedeného v prvej vete odseku 3 článku 52 smernice, na účely tvrdenia, že všeobecný zákaz poplatkov nie je možný. Na tomto základe tvrdí, že smernica dáva členským štátom možnosť zakázať alebo obmedziť poplatky len v súvislosti s konkrétnymi platobnými nástrojmi a pod podmienkou, že o každom zákaze alebo obmedzení sa rozhodne „vzhľadom na potrebu podporovať hospodársku súťaž a presadzovať využívanie efektívnych platobných nástrojov“.
74.      Podľa môjho názoru je nelogické, aby prvá veta článku 52 ods. 3 smernice odkazovala na „daný platobný nástroj“, pretože poskytovateľovi platobných služieb nemožno zakázať, aby príjemcovi zabránil v ukladaní poplatkov len v tom prípade, ak ich chce ukladať pri všetkých platobných nástrojoch. V dôsledku tohto je však zjavné, že tieto slová nie sú použité v druhej vete tohto odseku, a členské štáty tak môžu slobodne určiť rozsah zákazu alebo obmedzenia (napríklad len na niektoré platobné nástroje) poplatkov.
75.      Na pojednávaní rakúska vláda poukázala na dôvody, ktoré rakúskeho zákonodarcu viedli k všeobecnému zákazu poplatkov. V dôvodovej správe k § 27 ods. 6 ZaDiG sa uvádza ochrana transparentnosti a podpora hospodárskej súťaže.(17) Vnútroštátnemu súdu síce prináleží, aby potvrdil to, k čomu dospel odvolací súd, teda, že všeobecný zákaz poplatkov dostatočne „berie do úvahy“ otázky všeobecného záujmu uvedené v článku 52 ods. 3 smernice(18), zastávam však názor, že rakúsky zákonodarca rešpektoval hranice voľnej úvahy, ktorú mu poskytol tento článok a odôvodnenie 42 smernice. Pokiaľ ide o ciele všeobecného záujmu uvedené v článku 52 ods. 3 smernice, považujem za potrebné uviesť niekoľko doplňujúcich úvah.
76.      Z posúdenia vplyvu vyplynulo, že prax ukladania poplatkov často viedla k zneužívaniu niektorými obchodníkmi, konkrétne k ukladaniu neprimerane vysokých poplatkov v pomere k nákladom obchodníka na dokončenie transakcie, najmä v prípadoch, keď sa spotrebiteľ nemohol vyhnúť týmto dodatočným poplatkom, pretože nemohol využiť iný platobný nástroj.(19)
77.      Z tohto posúdenia tiež vyplýva, že poplatky sa ukladajú skôr preto, aby sa tým vytvoril zdroj dodatočných príjmov, a nie preto, aby sa od platiteľa získali skutočné náklady, ktoré poskytovateľ platobných služieb účtuje príjemcovi pri používaní platobného nástroja.(20)
78.      Práve s cieľom vyhnúť sa takémuto zneužívaniu a preto, že je nesmierne zložité s určitosťou zistiť vzťah medzi skutočnými a tvrdenými nákladmi, členským štátom sa v článku 52 ods. 3 smernice poskytla možnosť jednoducho a úplne poplatky zakázať.(21)
79.      V prejednávanej veci vzniká otázka, či poplatok vo výške 3 eurá, ktoré T‑Mobile Austria účtuje platiteľovi, predstavuje skutočné náklady, ktoré musí spoločnosť vynaložiť v dôsledku toho, že platiteľ sa rozhodol uhradiť faktúru prevodom. Ako uvádza francúzska vláda, náklady, ktoré vzniknú príjemcovi v dôsledku toho, že prijme finančné prostriedky prostredníctvom domáceho alebo európskeho príkazu na úhradu, sú vo všeobecnosti veľmi nízke až žiadne. Okrem prípadov, keď je príkaz neúplný, sa totiž čiastka pripíše na účet príjemcu automaticky bez toho, aby bol potrebný aktívny zásah zo strany poskytovateľa platobných služieb.
80.      Vo svojich písomných vyjadrenia naopak T‑Mobile Austria bez ďalšieho vysvetlenia tvrdila, že pri spracovaní platieb realizovaných prostredníctvom prevodného príkazu na úhradu vznikajú značné náklady. Tieto tvrdenia ďalej nevysvetlila ani v odpovedi na tvrdenia francúzskej vlády, pretože sa na pojednávaní nezúčastnila.
81.      Je teda možné, že čiastka 3 eurá, ktorú T‑Mobile Austria účtuje pri každom príkaze na úhradu, nemá za cieľ získať od zákazníka náklady, ktoré spoločnosť znáša, ale odradiť zákazníkov od úhrady ich faktúr prevodom, pretože na rozdiel od automatického prevodu, najmä v prípade inkasa, postup prevodu neumožňuje príjemcovi iniciovať platobnú transakciu. Táto prax je v rozpore s článkom 52 ods. 3 smernice, ktorý umožňuje príjemcom buď účtovať poplatky za skutočné náklady, ktoré znášajú, alebo ponúknuť zľavu platiteľom za používanie efektívnejších platobných nástrojov z pohľadu príjemcu. V dôsledku toho je rozhodnutie rakúskeho zákonodarcu zakázať poplatky úplne v súlade s cieľom normotvorcu Únie uvedeným v odôvodnení 42 smernice, teda s cieľom predísť zneužívaniu poplatkov.
82.      Pokiaľ ide o podporu hospodárskej súťaže uvedenú v článku 52 ods. 3 smernice, treba vziať do úvahy verejný záujem na transparentnosti poplatkov, ktorý obhajuje ustanovenie § 27 ods. 6 ZaDiG.(22) Ako totiž uvádza rakúska vláda, všeobecný zákaz poplatkov bráni tomu, aby podnik v prípade použitia daného platobného nástroja vyžadoval od zákazníka konečnú cenu, ktorá je vyššia ako cena uvedená v jeho ponuke a ktorú zákazník porovnáva s ostatnými cenovými ponukami.
83.      Treba tiež prihliadnuť na charakteristické vlastnosti odvetvia dotknutého vo veci samej. Práve pri mobilných operátoroch existuje silná konkurencia, pokiaľ ide o predplatené minúty, ceny za minútu alebo tarifné sadzby. Ako pritom uvádza rakúska vláda, toto sú ceny, ktoré spotrebitelia porovnávajú pri rozhodovaní o kúpe konkrétneho predplatného, a nie poplatky, ktoré sa ukladajú za používanie platobných nástrojov.
84.      Pokiaľ ide o presadzovanie efektívnych platobných nástrojov uvedené v článku 52 ods. 3 smernice, T‑Mobile Austria oprávnene trvá na tom, že je potrebné prihliadnuť jednak na záujmy príjemcov, ako aj platiteľov. Hoci majú tieto dve skupiny často protichodné záujmy, smernica nestanovuje, aby sa uprednostňovali záujmy jednej skupiny pred druhou.
85.      Netreba však zabúdať na to, že článok 52 ods. 3 smernice, ako aj § 27 ods. 6 ZaDiG, umožňujú spoločnosti T‑Mobile Austria, aby svojim zákazníkom ponúkala zľavy s cieľom podporiť ich v používaní platobných nástrojov, ktoré sú z jej pohľadu efektívnejšie.
86.      Aj keď T‑Mobile Austria považuje inkaso za najefektívnejší platobný nástroj, niektorí platitelia môžu uprednostňovať prevod z dôvodov spojených s druhom ich bankového účtu alebo ich potrebou overiť si pred zaplatením faktúru.
87.      Ako uvádza Verein für Konsumenteninformation, niektorí spotrebitelia majú bankové účty, ktoré neumožňujú inkaso alebo ho umožňujú len do určitej obmedzenej výšky (čo je prípad študentov alebo osôb poberajúcich „životné minimum“, atď.). Pokiaľ v ich prípade nie je na účte dostatok finančných prostriedkov na zaplatenie prevodu, banka účtuje platiteľovi – nie príjemcovi – poplatok súvisiaci s odmietnutím, čo znamená, že príjemca nemá žiadne dodatočné náklady. Z pohľadu týchto spotrebiteľov je tak prevod najúčinnejším platobným nástrojom, pretože umožňuje zvoliť si dátum vykonania prevodu, ku ktorému je na ich účte dostatok finančných prostriedkov na vykonanie platby, pri dodržaní lehoty stanovenej príjemcom. Okrem toho prevod na rozdiel od inkasa umožňuje spotrebiteľovi vykonať predbežnú kontrolu platby. Inak povedané, efektivita platobného nástroja sa nemusí posudzovať len z pohľadu príjemcu.
88.      Okrem toho ustanovenie, akým je § 27 ods. 6 ZaDiG, pri stanovovaní pravidiel a postupov potrebných na výkon slobody povolania, ktoré rešpektujú hospodársku súťaž, efektivitu platieb a spotrebiteľa, nemôže porušovať jej základné práva, ako to tvrdí T‑Mobile Austria, najmä jej právo na vlastníctvo a právo na slobodu povolania zakotvené v článkoch 15 a 17 Charty základných práv Európskej únie.
89.      Tvrdenie spoločnosti T‑Mobile Austria založené na článku 19 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/83/EÚ z 25. októbra 2011 o právach spotrebiteľov, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 93/13/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 1999/44/ES a ktorou sa zrušuje smernica Rady 85/577/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES(23), treba odmietnuť. Podľa tohto článku sú členské štáty povinné zakázať „obchodníkom účtovať spotrebiteľom v súvislosti s použitím určitého platobného prostriedku poplatky, ktoré prevyšujú náklady, ktoré znáša obchodník na používanie takéhoto prostriedku“. Takáto povinnosť uložená členským štátom nijako nezasahuje do ich možnosti všeobecne zakázať poplatky.
90.      Na základe predchádzajúcich úvah treba podľa mňa na tretiu otázku odpovedať tak, že článok 52 ods. 3 smernice sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni uplatňovaniu vnútroštátnych ustanovení, akým je § 27 ods. 6 ZaDiG, ktoré stanovujú všeobecný zákaz vyberania poplatkov príjemcom, ktorý nerozlišuje medzi rozličnými platobnými nástrojmi.
91.      Tento záver sa nezmení ani v tom prípade, že Súdny dvor o druhej otázke rozhodne, že prevody uskutočnené elektronicky alebo na papierovom nosiči, akým je podpísaný prevodný príkaz na úhradu, nepredstavujú platobné nástroje.
92.      V takom prípade totiž, ako uvádza Verein für Konsumenteninformation a nemecká vláda, majú členské štáty vždy možnosť zakázať poplatky pri použití prevodu na vykonanie platieb, keďže podľa článku 86 smernice jej článok 52 ods. 3 nie je harmonizovaným ustanovením. Takéto rozhodnutie by teda patrilo do pôsobnosti členských štátov, pretože by sa smernica neuplatnila.
D –    O obmedzení časových účinkov rozsudku
93.      Pre prípad, že by Súdny dvor dospel k záveru, že prevod sa má považovať za jeden z platobných nástrojov v zmysle smernice a článok 52 ods. 3 smernice nebráni všeobecnému zákazu poplatkov, ako je uvedený v § 27 ods. 6 ZaDiG, T‑Mobile Austria žiada o obmedzenie časových účinkov rozsudku.
94.      Podľa spoločnosti T‑Mobile Austria by uvedená možnosť mala závažné finančné dôsledky na podniky v telekomunikačnom odvetví nielen v Rakúsku, ale vo všetkých členských štátoch, ktoré povoľujú ukladať poplatky, ako aj na podniky v iných hospodárskych odvetviach, ktoré v týchto členských štátoch ukladajú poplatky.
95.      V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry výklad pravidla práva Únie, ktorý uskutoční Súdny dvor pri výkone svojej právomoci podľa článku 267 ZFEÚ, objasňuje a spresňuje význam a dosah tohto pravidla tak, ako sa musí alebo by sa malo chápať a uplatňovať od okamihu, keď nadobudlo účinnosť. Z toho vyplýva, že takto vykladané ustanovenie môže a má byť uplatňované súdom, a to aj na právne vzťahy, ktoré vznikli pred vydaním rozsudku týkajúceho sa žiadosti o výklad, ak sú splnené podmienky, ktoré umožňujú predložiť príslušnému súdu spor týkajúci sa uplatňovania tohto ustanovenia.(24)
96.      Súdny dvor preto môže iba výnimočne pri uplatňovaní všeobecnej zásady právnej istoty obsiahnutej v právnom poriadku Únie pristúpiť k obmedzeniu možnosti všetkých dotknutých osôb dovolávať sa ustanovenia, ktoré vyložil, aby sa spochybnili právne vzťahy, ktoré vznikli v dobrej viere. Na rozhodnutie o takom obmedzení je nevyhnutné, aby boli splnené dve podstatné kritériá, a to dobrá viera dotknutých osôb a riziko vážnych ťažkostí.(25)
97.      Ako Súdny dvor uviedol v už citovanom rozsudku Santander Asset Management SGIIC a i., „Súdny dvor sa uchyľoval k takémuto riešeniu len za presne stanovených okolností, a to najmä vtedy, keď existovalo riziko vážnych ekonomických dôsledkov, predovšetkým vzhľadom na veľký počet právnych vzťahov, ktoré vznikli v dobrej viere na základe právnej úpravy, ktorá sa oprávnene považovala za platnú, a keď sa zdalo, že jednotlivci a vnútroštátne orgány boli nabádaní k správaniu, ktoré nie je v súlade s právom Únie z dôvodu vážnej a objektívnej neistoty týkajúcej sa dosahu ustanovení práva Únie, ku ktorej prípadne prispelo i správanie iných členských štátov alebo Komisie“.(26)
98.      V prejednávanej veci, ako Súdny dvor už rozhodol v už citovanom rozsudku Santander Asset Management SGIIC a i., T‑Mobile Austria „nepredložila… informácie, ktoré by Súdnemu dvoru umožnili posúdiť, či [jej] skutočne hrozia vážne ekonomické dôsledky“.(27) Zatiaľ čo sa vo svojich písomných vyjadreniach len zmienila o „závažných finančných dôsledkoch“ bez ďalšieho vysvetlenia, nezúčastnila sa ani na pojednávaní, kde mohla tento bod objasniť a vyčísliť náklady, ktoré údajne protiprávne fakturovala svojim zákazníkom.
99.      Okrem toho neexistovala ani žiadna „vážna a objektívna neistota týkajúca sa dosahu ustanovení práva Únie, ku ktorej prípadne prispelo i správanie iných členských štátov alebo Komisie“, pretože ako vyplynulo z posúdenia vplyvu, 14 členských štátov poplatky všeobecne zakázalo,(28) Komisia nikdy neprijala žiadne opatrenie proti týmto právnym predpisom a jedna z vlád členských štátov, ktoré poplatky povoľujú, konkrétne nemecká vláda, dokonca vystúpila na podporu toho, že všeobecný zákaz poplatkov, ako bol zavedený v § 27 ods. 6 ZaDiG, je v súlade s článkom 52 ods. 3 smernice.
100. Z toho vyplýva, že nie je potrebné obmedziť časové účinky tohto rozsudku.
VI – Návrh
101. Navrhujem preto, aby Súdny dvor o prejudiciálnych otázkach, ktoré mu predložil Oberster Gerichtshof, rozhodol takto:
1.      Článok 52 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2007/64/ES z 13. novembra 2007 o platobných službách na vnútornom trhu, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES a 2006/48/ES a ktorou sa zrušuje smernica 97/5/ES, sa uplatňuje na zmluvný vzťah medzi mobilným operátorom ako príjemcom platby a jeho zákazníkom (spotrebiteľom) ako platiteľom.
2.      Prevod finančných prostriedkov („credit transfer“) vykonaný buď prostredníctvom prevodného príkazu na úhradu vlastnoručne podpísaného platiteľom, alebo elektronicky („Telebanking“), sa má považovať za „platobný nástroj“ v zmysle článku 4 bodu 23 a článku 52 ods. 3 smernice 2007/64/ES.
3.      Článok 52 ods. 3 smernice 2007/64/ES sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni uplatňovaniu vnútroštátnych právnych predpisov, akým je § 27 ods. 6 zákona o platobných službách (Zahlungsdienstegesetz), ktoré stanovujú všeobecný zákaz vyberania poplatkov príjemcom, ktorý nerozlišuje medzi rozličnými platobnými nástrojmi.
1 –      Jazyk prednesu: francúzština.
2 –      Ú. v. EÚ L 319, s. 1.
3 – Rozsudok zo 16. decembra 2008, Cartesio (C‑210/06, Zb. s. I‑9641, bod 96).
4 – Tamže (bod 67). Pozri aj rozsudok zo 7. júna 2007, van der Weerd a i. (C‑222/05 až C‑225/05, Zb. s. I‑4233, bod 22).
5 –      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
6 – Podľa anglického znenia „‚payment instrument‘ means any personalised device(s) and/or set of procedures…“ a podľa gréckeho znenia „‚μέσο πληρωμών‘: κάθε εξατομικευμένος μηχανισμός ή/και σειρά διαδικασιών…“.
7 –      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
8 – Článok 4 bod 23 smernice.
9 – Článok 4 bod 16 smernice.
10 – Pozri internetovú stránku http://www.ecb.europa.eu/paym/pol/activ/instr/html/index.en.html a http://www.ecb.europa.eu/paym/sepa/about/instruments/html/index.en.html.
11 – Podľa vyhlásení Komisie na pojednávaní je tento návrh odôvodnený okrem iného aj potrebou zjednotiť prax členských štátov v oblasti zákazu poplatkov. V posúdení vplyvu sa uvádza, že 14 členských štátov poplatky úplne zakázalo, zatiaľ čo 12 členských štátov ich povoľuje a jeden členský štát, Dánske kráľovstvo, ich zakazuje len v súvislosti s používaním debetných kariet.
12 – Preložil generálny advokát. Pozri anglické znenie posúdenia vplyvu: „payment cards, followed by credit transfers and direct debits, are the most popular non‑cash payment instruments in the EU“ [SWD(2013) 288 final, s. 7].
13 – Pozri posúdenie vplyvu, s. 131.
14 – „surcharging is in practice limited to card‑based payments“ („poplatky sa prakticky obmedzujú len na platby kartou“) (preložil generálny advokát).
15 –      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
16 –      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
17 – K dispozícii na internetovej stránke rakúskeho parlamentu: http://www.parlament.gv.at/PAKT/VHG/XXIV/I/I_00207/fname_159443.pdf. Pozri s. 34 tejto dôvodovej správy.
18 – Pozri bod 16 na konci týchto návrhov.
19 – Pozri posúdenie vplyvu, s. 158.
20 – Tamže (s. 135).
21 – Súčasný návrh smernice na jednej strane ruší možnosť členských štátov zakázať alebo obmedziť poplatky, ale na druhej strane stanovuje, že ukladané poplatky nemôžu byť vyššie ako náklady príjemcu na používanie platobného nástroja (pozri článok 55 ods. 3 návrhu smernice). Zakazuje ďalej ukladanie poplatkov z dôvodu používania platobných nástrojov, pri ktorých budú výmenné poplatky upravené novým nariadením (pozri článok 55 ods. 4 návrhu smernice) o výmenných poplatkoch za platobné transakcie viazané na kartu (pozri návrh nariadenia Európskeho parlamentu a Rady o výmenných poplatkoch za platobné transakcie viazané na kartu [COM(2013) 550 final]). Komisia na pojednávaní vysvetlila, že návrh smernice síce zakazuje poplatky vyššie ako skutočné náklady, ale nestanovuje nič, čo by platiteľovi umožnilo overiť, že poplatky, ktoré mu boli účtované, nepresahujú poplatky, ktoré musí znášať príjemca, čo podľa môjho názoru povedie k mnohým sporom. Príkladom je spor v prejednávanej veci o poplatku vo výške 3 eurá, ktorý sa vzťahuje na platbu prevodom.
22 – Pozri s. 34 dôvodovej správy uvedenej v bode 75 týchto návrhov.
23 –      Ú. v. EÚ L 304, s. 64.
24 – Pozri rozsudky z 3. októbra 2002, Barreira Pérez (C‑347/00, Zb. s. I‑8191, bod 44); zo 17. februára 2005, Linneweber a Akritidis (C‑453/02 a C‑462/02, Zb. s. I‑1131, bod 41), ako aj zo 6. marca 2007, Meilicke a i. (C‑292/04, Zb. s. I‑1835, bod 34).
25 – Pozri rozsudky z 10. januára 2006, Skov a Bilka (C‑402/03, Zb. s. I‑199, bod 51); z 3. júna 2010, Kalinčev (C‑2/09, Zb. s. I‑4939, bod 50), a z 10. mája 2012, Santander Asset Management SGIIC a i. (C‑338/11 až C‑347/11, bod 59).
26 – Bod 60. Pozri aj rozsudky z 27. apríla 2006, Richards (C‑423/04, Zb. s. I‑3585, bod 42), a Kalinčev (už citovaný, bod 51).
27 – Bod 62. Pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. októbra 2010, Albron Catering (C‑242/09, Zb. s. I‑10309, bod 38), ako aj z 18. októbra 2012, Mednis (C‑525/11, bod 45).
28 –      Pozri poznámku pod čiarou 11 v týchto návrhoch.