62011CC0179
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
ELEANOR SHARPSTON
prednesené 15. mája 2012 (
1
)
Vec C-179/11Cimade,
Groupe d’information et de soutien des immigrés (GISTI)
proti
Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration
[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Conseil d’État (Francúzsko)]
„Víza, azyl, prisťahovalectvo — Smernica 2003/9/ES — Nariadenie (ES) č. 343/2003 — Povinnosť zaručiť minimálne prijímacie podmienky žiadateľom o azyl pred ich prevzatím alebo opätovným prevzatím zodpovedným členským štátom — Doba, počas ktorej je hostiteľský členský štát zodpovedný za poskytovanie takých podmienok — Zodpovednosť za náklady na poskytovanie týchto podmienok“
1.
Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala francúzska Conseil d’État (Štátna rada), sa týka výkladu smernice 2003/9 (
2
) (ďalej len „smernica o prijímacích podmienkach“), ktorou sa ustanovujú minimálne normy pre prijímanie žiadateľov o azyl (ďalej len „prijímacie podmienky“), v spojení s nariadením č. 343/2003 (ďalej len „nariadenie Dublin II“) (
3
).
2.
Na základe pravidiel „opätovného prevzatia“ a „prevzatia“ stanovených podľa tohto nariadenia (
4
) môže žiadateľ o azyl zistiť, že členským štátom, ktorý je zodpovedný za posúdenie jeho žiadosti (ďalej len „zodpovedný členský štát“), nie je členský štát, v ktorom sa v relevantnom čase nachádza (ďalej len „hostiteľský členský štát“). Súdny dvor má po prvé rozhodnúť, či sa prijímacie podmienky vôbec vzťahujú na takého žiadateľa o azyl, a ak áno, a) kedy sa končí zodpovednosť hostiteľského členského štátu za zabezpečenie týchto podmienok v prípade vydania príkazu na „opätovné prevzatie“ alebo „prevzatie“ podľa nariadenia Dublin II a b) či za náklady na poskytovanie týchto podmienok počas sporného obdobia zodpovedá zodpovedný členský štát alebo hostiteľský členský štát.
Právny rámec
Právo Únie
Závery Európskej rady v Tampere
3.
Európska rada v Tampere prijala 15. a 16. októbra 1999 súbor opatrení (ďalej len „závery z Tampere“) s cieľom vytvoriť „skutočný priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti v Európskej únii“. (
5
) Tieto opatrenia zahŕňali ustanovenia týkajúce sa spoločného európskeho azylového systému, ktorý mal byť založený na úplnom a komplexnom uplatňovaní Ženevského dohovoru o právnom postavení utečencov. (
6
) Bod 14 záverov z Tampere v relevantnom rozsahu stanovuje:
„Tento systém by mal z krátkodobého hľadiska zahŕňať jasné a uplatniteľné určenie štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl [a] spoločné minimálne podmienky prijímania žiadateľov o azyl… Európska rada zdôrazňuje význam konzultácií s UNHCR[ (
7
) ] a s inými medzinárodnými organizáciami.“
Smernica o prijímacích podmienkach
4.
Ako vyplýva z jej názvu, odôvodnenia 7 a článku 1, smernica o prijímacích podmienkach bola prijatá s cieľom ustanoviť „spoločné minimálne prijímacie podmienky žiadateľov o azyl“ upravené v bode 14 záverov z Tampere.
5.
Podľa odôvodnenia 5 smernica „rešpektuje základné práva a dodržiava zásady, ktoré uznáva najmä Charta základných práv Európskej únie. Táto smernica sa najmä snaží zabezpečiť úplné rešpektovanie ľudskej dôstojnosti a podporovať uplatňovanie článkov 1 a 18 uvedenej charty.“
6.
Článok 2 písm. c) vymedzuje „žiadateľa“ a „žiadateľa o azyl“ ako „štátneho príslušníka tretej krajiny alebo osobu bez štátnej príslušnosti, ktorá podala žiadosť o azyl, v súvislosti s ktorou zatiaľ nebolo prijaté právoplatné rozhodnutie.“
7.
Podľa článku 2 písm. i) sú „prijímacie podmienky“ opatrenia, ktoré členské štáty poskytnú žiadateľom o azyl v súlade so smernicou; podľa článku 2 písm. j) „materiálne prijímacie podmienky“ zahŕňajú „ubytovanie, stravu a oblečenie, poskytované ako vecné dávky, alebo ako finančné príspevky alebo poukážky a denné dávky“.
8.
Článok 3 je nazvaný „Rozsah pôsobnosti“. Článok 3 ods. 1 stanovuje: „Táto smernica sa vzťahuje na štátnych príslušníkov tretích krajín a osoby bez štátnej príslušnosti, ktoré podali žiadosť o azyl na hraničnom priechode alebo na územ[í] členského štátu, pokiaľ môžu zostať na jeho území ako žiadatelia o azyl, ako aj na rodinných príslušníkov, ak sa na ne [na nich – neoficiálny preklad] takáto žiadosť o azyl podľa vnútroštátneho práva vzťahuje.“
9.
Článok 6 ods. 1 ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby do troch dní od podania žiadosti príslušnému orgánu žiadateľ dostal doklad vydaný na jeho meno a potvrdzujúci jeho postavenie žiadateľa o azyl alebo dokazujúci, že má povolenie na pobyt na území členského štátu až do vybavenia jeho žiadosti alebo do jej preskúmania.
10.
Článok 13 osobitne stanovuje, že členské štáty a) „zabezpečia pre žiadateľov materiálne prijímacie podmienky potom, ako podajú žiadosti o azyl,“ a b) „prijmú ustanovenia o materiálnych prijímacích podmienkach s cieľom zabezpečiť životnú úroveň adekvátnu zdraviu žiadateľov a dostatočnú na zabezpečenie ich živobytia.“
Nariadenie Dublin II
11.
Cieľom nariadenia Dublin II je stanoviť „jasné a realizovateľné určenie štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl“, ako sa uvádza v bode 14 záverov z Tampere.
12.
Podľa odôvodnenia 15 nariadenie „dodržiava základné práva a zásady, ktoré sú uznané najmä v Charte základných práv Európskej únie. Snaží sa zabezpečiť najmä plné dodržiavanie práva na azyl zaručené [práva na azyl zaručeného – neoficiálny preklad] článkom 18.“
13.
Článok 2 obsahuje definíciu „žiadateľa“ a „žiadateľa o azyl“, ktorá je na účely týchto návrhov rovnaká ako definícia uvedená v článku 2 smernice o prijímacích podmienkach. (
8
)
14.
Článok 3 ods. 1 stanovuje, že členské štáty majú posúdiť žiadosť každého príslušníka tretej krajiny, „ktorý podá žiadosť na hranici alebo na ich území ktorémukoľvek z nich.“ Žiadosť má posúdiť jeden členský štát, a to ten, ktorý je podľa hierarchie kritérií stanovených v kapitole III označený ako zodpovedný. (
9
) Podľa článku 5 ods. 2 sa má členský štát zodpovedný podľa týchto kritérií určiť na základe situácie existujúcej vtedy, keď žiadateľ o azyl po prvýkrát podal svoju žiadosť o azyl v členskom štáte.
15.
Kapitola V nazvaná „Prevzatie a vrátenie [Prevzatie a opätovné prevzatie – neoficiálny preklad]“ sa týka okolností, za ktorých členský štát môže mať povinnosť buď prevziať žiadateľa o azyl, alebo ho opätovne prevziať. Každý postup sa spravuje vlastným mechanizmom a lehotami. Nižšie uvediem prehľad týchto lehôt, pričom podrobnejší opis je uvedený v prílohe.
16.
Postup prevzatia sa uplatní, keď hostiteľský členský štát na základe kritérií uvedených v kapitole III, dospeje k záveru, že za posúdenie žiadosti je zodpovedný iný členský štát. Článok 16 ods. 1 písm. a) stanovuje, že členské štáty sú povinné prevziať za podmienok ustanovených v článkoch 17 až 19 žiadateľa o azyl, ktorý podal žiadosť v inom členskom štáte. Členský štát, v ktorom bola podaná žiadosť, môže do troch mesiacov od podania žiadosti vyzvať členský štát, ktorý považuje za zodpovedný za posúdenie žiadosti (ďalej len „dožiadaný členský štát“), aby prevzal žiadateľa o azyl. (
10
) Tento členský štát má potom dva mesiace odo dňa doručenia žiadosti na to, aby vykonal potrebné kontroly a vydal rozhodnutie. (
11
) Keď dožiadaný členský štát akceptuje, že má prevziať žiadateľa, členský štát, v ktorom bola podaná žiadosť, musí upovedomiť žiadateľa o povinnosti odovzdať ho dožiadanému členskému štátu, ktorý bude následne zodpovedný za vybavenie žiadosti. Žiadateľ musí byť následne odovzdaný do šiestich mesiacov od akceptovania žiadosti alebo rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní, ak sa pripúšťa odkladný účinok. (
12
)
17.
Postup opätovného prevzatia sa uplatní, ak členský štát:
—
začal posudzovať žiadosť a žiadateľ sa nachádza na území iného členského štátu bez povolenia [článok 16 ods. 1 písm. c)],
—
začal posudzovať žiadosť, ktorú žiadateľ následne vzal späť, pričom žiadateľ podal žiadosť v inom členskom štáte [článok 16 ods. 1 písm. d)], alebo
—
zamietol žiadosť štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý sa nachádza na území iného členského štátu bez povolenia [článok 16 ods. 1 písm. e)].
18.
Postup opätovného prevzatia je upravený v článku 20. Hostiteľský členský štát môže vyzvať iný členský štát, aby opätovne prevzal žiadateľa o azyl, pričom mu zároveň poskytne dostatočné informácie na to, aby dožiadaný členský štát mohol overiť, či je zodpovedný. Podanie takejto žiadosti nie je časovo obmedzené. Dožiadaný členský štát musí vykonať potrebné kontroly a odpovedať na žiadosť najneskôr do jedného mesiaca od podania žiadosti. (
13
) Členský štát, ktorý súhlasí s opätovným prevzatím žiadateľa, je povinný znovu pripustiť túto osobu na svoje územie. Žiadateľ musí byť odovzdaný do šiestich mesiacov od akceptovania žiadosti alebo rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní, ak sa pripúšťa odkladný účinok. (
14
)
19.
Nariadenie stanovuje, že rozhodnutie o prevzatí alebo opätovnom prevzatí žiadateľa môže podliehať odvolaniu alebo preskúmaniu v členskom štáte, ktorý prijal predmetné rozhodnutie. Takýmto odvolaním alebo preskúmaním sa nepozastaví vykonávanie odovzdania, pokiaľ súdy alebo príslušné orgány v hostiteľskom členskom štáte v konkrétnom prípade nerozhodnú inak, ak to vnútroštátne právne predpisy umožňujú. (
15
)
Charta základných práv Európskej únie
20.
Charta základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) bola podpísaná v Nice 7. decembra 2000. (
16
) Článok 1 stanovuje:
„Ľudská dôstojnosť je nedotknuteľná. Musí sa rešpektovať a ochraňovať.“
21.
Článok 18 stanovuje:
„Právo na azyl sa zaručuje dodržiavaním pravidiel Ženevského dohovoru z 28. júla 1951 a Protokolu z 31. januára 1967 týkajúcich sa postavenia utečencov a v súlade so Zmluvou o Európskej únii a so Zmluvou o fungovaní Európskej únie...“.
Vnútroštátne právo a správne ustanovenia
Ustanovenia týkajúce sa vstupu žiadateľa o azyl na územie Francúzska
22.
Článok L.741-4 Code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile (Zákonník o vstupe a pobyte cudzincov a o práve na azyl, ďalej len „CESEDA“) sa vzťahuje na cudzinca, ktorý sa nachádza na území Francúzska a požiadal tam o azyl. Stanovuje, že príslušný orgán môže odoprieť cudzincovi povolenie na vstup na územie Francúzska, ak je na základe nariadenia Dublin II za posúdenie žiadosti zodpovedný iný štát.
23.
Článok L.742-1 CESEDA stanovuje, že ak je žiadateľ o azyl oprávnený zdržiavať sa na území Francúzska na základe článku L.741, má sa mu vydať dočasný doklad o pobyte, ktorý mu umožní podať žiadosť o azyl na Office français de protection des refugiés et apatrides (Francúzsky úrad na ochranu utečencov a osôb bez štátnej príslušnosti) (ďalej len „OFPRA“).
24.
Podľa článku L.723-1 CESEDA OFPRA nemá právomoc posúdiť žiadosť podanú osobou, ktorej žiadosť o pobyt na území Francúzska bola zamietnutá na základe článku L.741-4.
Ustanovenia, ktorými sa preberá smernica o prijímacích podmienkach
25.
Článok 348-1 Code de l’action sociale et des familles (Zákonník o sociálnej činnosti a rodine), ktorým sa vykonáva článok 14 smernice o prijímacích podmienkach, stanovuje, že žiadatelia o azyl, ktorí majú doklad o pobyte podľa článku L.742-1 CESEDA, majú nárok na ubytovanie v azylovom centre.
26.
Pokiaľ ide o finančnú podporu, článok L.5423-8 francúzskeho Code du travail (Zákonník práce) stanovuje, že dočasný čakateľský príspevok sa vypláca „cudzincom, ktorí sú držiteľmi povolenia na pobyt alebo potvrdenia prijatia ich žiadosti o povolenie na pobyt, v ktorom je uvedené, že požiadali o azyl vo Francúzsku…“
27.
Tieto ustanovenia neumožňujú žiadateľovi o azyl, ktorého žiadosť je predmetom predbežného preskúmania podľa ustanovení nariadenia Dublin II o prevzatí alebo opätovnom prevzatí, využiť prijímacie podmienky podľa týchto ustanovení. Je to preto, lebo žiadateľ nie je držiteľom dočasného dokladu o pobyte uvedeného v článku L.742-1 CESEDA, a teda OFPRA podľa článku L.723-1 CESEDA nemôže posúdiť jeho žiadosť.
28.
Dňa 3. novembra 2009 ministre de l’immigration et de l’intégration (minister pre prisťahovalectvo a integráciu) a ministre de l’économie et des finances (minister hospodárstva a financií) zverejnili medziministerský obežník (ďalej len „obežník o dočasnej pomoci“), podľa ktorého žiadatelia o azyl, ktorých žiadosť môže podliehať ustanoveniam nariadenia Dublin II o prevzatí alebo opätovnom prevzatí, nemajú nárok na čakateľský príspevok.
Skutkové okolnosti, konanie a položené otázky
29.
Cimade (
17
) a GISTI, žalobkyne v konaní vo veci samej, sú neziskové organizácie, predmet činnosti ktorých zahŕňa ochranu práv žiadateľov o azyl. Spoločne podali na vnútroštátnom súde návrh na zrušenie obežníka o dočasnej pomoci. Tvrdia najmä, že ustanovenia vnútroštátneho práva a obežník o dočasnej pomoci sú nezlučiteľné so smernicou o prijímacích podmienkach.
30.
Conseil d’État položila Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Zabezpečuje [smernica o prijímacích podmienkach] poskytovanie minimálnych prijímacích podmienok, ktoré stanovuje, žiadateľom, v prípade ktorých členský štát, v ktorom bola podaná žiadosť o azyl, na základe [nariadenia Dublin II] rozhodne požiadať iný členský štát, ktorý pokladá za príslušný na posúdenie tejto žiadosti, počas doby konania o prevzatí alebo opätovnom prevzatí týmto iným členským štátom?
2.
V prípade kladnej odpovede na túto otázku:
a)
Končí sa povinnosť zabezpečiť poskytnutie minimálnych prijímacích podmienok, vzťahujúca sa na prvý členský štát,[ (
18
) ] v čase prijatia rozhodnutia o akceptovaní dožiadaným členským štátom, v čase skutočného prevzatia alebo opätovného prevzatia žiadateľa o azyl alebo v inom čase?
b)
Ktorému členskému štátu teda prináleží znášať finančné bremeno spojené s minimálnymi prijímacími podmienkami počas tohto obdobia?“
31.
Písomné pripomienky predložili Cimade a GISTI, (
19
) Česká republika, Francúzsko, Grécko, Taliansko, Poľsko, Švajčiarsko (
20
) a Európska komisia. Na pojednávaní konanom 8. marca 2011 predniesli ústne prednesy Cimade a GISTI, Francúzsko, Taliansko a Komisia.
Analýza
Otázka 1
32.
Vnútroštátny súd sa pýta, či smernica o prijímacích podmienkach zaručuje prijímacie podmienky žiadateľom o azyl, ktorí podali žiadosť v členskom štáte, ak sa tento členský štát rozhodol podľa nariadenia Dublin II postúpiť žiadosť inému členskému štátu, o ktorom sa domnieva, že je zodpovedný za posúdenie žiadosti. (
21
)
33.
Vnútroštátny súd tiež poukazuje na otázku časovej pôsobnosti povinností hostiteľského členského štátu. Táto otázka je zároveň vhodnejšie vyjadrená v otázke 2 písm. a) a budem sa ňou zaoberať v rámci uvedenej otázky.
34.
Všetky členské štáty, ktoré vstúpili do konania, okrem Francúzska spolu s Komisiou tvrdia (s určitými odchýlkami vo svojom konkrétnom prístupe), že na hlavnú otázku treba odpovedať v zásade kladne.
35.
Francúzsko tvrdí, že tak vzhľadom na znenie smernice o prijímacích podmienkach, ako aj na jej ciele musí byť odpoveď záporná.
Znenie smernice o prijímacích podmienkach
36.
Smernica o prijímacích podmienkach stanovuje minimálne normy pre prijímanie žiadateľov o azyl v členských štátoch.
37.
Článok 2 písm. c) vymedzuje „žiadateľa o azyl“ ako štátneho príslušníka tretej krajiny alebo osobu bez štátnej príslušnosti, „ktorá podala žiadosť o azyl, v súvislosti s ktorou zatiaľ nebolo prijaté právoplatné rozhodnutie.“ Musí teda existovať žiadosť o azyl, o ktorej zatiaľ nebolo právoplatne rozhodnuté.
38.
Článok 3 ods. 1 stanovuje, že smernica sa má vzťahovať na všetkých štátnych príslušníkov tretích krajín a osoby bez štátnej príslušnosti, „ktoré podali žiadosť o azyl na hraničnom priechode alebo na území členského štátu, pokiaľ môžu zostať na jeho území ako žiadatelia o azyl…“ Článok 3 ods. 2 a 3 stanovuje viacero výnimiek; tieto majú pomerne technickú povahu a ani jedna z nich sa netýka základnej otázky posudzovanej v tomto prejudiciálnom konaní.
39.
Pokiaľ ide o obdobie, počas ktorého sa majú materiálne prijímacie podmienky (
22
) poskytnúť žiadateľom, toto obdobie je v článku 13 ods. 1 vymedzené tak, že sa začína, keď žiadatelia o azyl „podajú žiadosti o azyl“.
40.
Je teda zrejmé, že predpokladom uplatnenia smernice a poskytnutia materiálnych prijímacích podmienok je, že štátny príslušník tretej krajiny „podá žiadosť o azyl“. Čo však toto (na prvý pohľad jednoduché) spojenie znamená? Stačí, ak žiadateľ o azyl požiada o azyl (bez ohľadu na to, či je v konečnom dôsledku za vecné posúdenie tejto žiadosti zodpovedný tento členský štát alebo iný členský štát)? Alebo je žiadosť o azyl „podaná“ až vtedy, keď členský štát uzná, že je skutočne zodpovedným členským štátom, a teda pripustí, aby žiadosť bola formálne „podaná“ podľa vnútroštátneho práva?
41.
Domnievam sa, že zo zrejmého a prirodzeného výkladu citovaných ustanovení vyplýva, že spojenie „podajú žiadosť o azyl“ treba chápať doslovne. Len čo štátny príslušník tretej krajiny jednoznačne a jasne dá najavo, či už na hraničnom priechode alebo na území členského štátu, že chce požiadať o azyl, príslušné orgány začnú skúmať túto žiadosť. Jedným z prvých krokov v tomto procese môže byť posúdenie otázky, či vzhľadom na skutkové okolnosti konkrétneho prípadu členským štátom zodpovedným za vecné posúdenie tejto žiadosti je (alebo môže byť) podľa nariadenia Dublin II iný členský štát. Žiadosť o azyl však už bola „podaná“, čo má za následok vznik práv podľa smernice o prijímacích podmienkach.
42.
Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené vyššie, som dospela k záveru, že smernica o prijímacích podmienkach sa vzťahuje na všetkých žiadateľov o azyl, ktorí požiadali o azyl v hostiteľskom členskom štáte, bez ohľadu na to, či sa tento štát podľa nariadenia Dublin II rozhodol postúpiť žiadosť inému členskému štátu, ktorý považuje za zodpovedný za posúdenie žiadosti.
43.
Francúzsko nesúhlasí. Tvrdí, že sa vyžaduje užší výklad, ktorý vylúči všetkých žiadateľov o azyl, na ktorých žiadosť sa môžu vzťahovať ustanovenia nariadenia Dublin II o prevzatí alebo opätovnom prevzatí, z pôsobnosti smernice o prijímacích podmienkach. Poukazuje po prvé na definíciu „žiadateľa o azyl“ v článku 2 písm. c) smernice, po druhé na článok 5 ods. 1, ktorý ukladá členským štátom povinnosť poskytnúť žiadateľom o azyl určité informácie „v primeranej lehote, ktorá nesmie byť dlhšia ako pätnásť dní po podaní žiadosti o azyl príslušnému orgánu,“ a napokon na povinnosť zabezpečiť žiadateľom materiálne prijímacie podmienky, keď podajú žiadosť o azyl, podľa článku 13 ods. 1. Francúzska vláda tvrdí, že z toho vyplýva, že ustanovenia smernice sa uplatnia na základe formálneho podania žiadosti o azyl na príslušnom orgáne členského štátu, ktorý je zodpovedný za posúdenie žiadosti. Žiadateľov o azyl, na žiadosti ktorých sa vzťahuje nariadenie Dublin II, nemožno považovať za žiadateľov, ktorí podali takúto žiadosť.
44.
Podľa môjho názoru takýto výklad nemá nijaký základ. Ako som už uviedla, domnievam sa, že definícia uvedená v článku 2 písm. c) smernice o prijímacích podmienkach nevylučuje dotknutých žiadateľov o azyl z pôsobnosti tejto smernice. Ako som spomenula v bode 40 vyššie, predpokladom uplatnenia smernice je podanie žiadosti o azyl. Pokiaľ ide o povinnosť poskytnúť informácie podľa článku 5 ods. 1, zastávam názor, že táto povinnosť nemôže vylúčiť žiadateľov o azyl, na ktorých žiadosť sa môžu vzťahovať ustanovenia nariadenia Dublin II o prevzatí alebo opätovnom prevzatí, z pôsobnosti prijímacích podmienok stanovených podľa smernice. A článok 13 ods. 1 si podľa môjho názoru vyžaduje výklad, ktorý je pravým opakom výkladu, ktorý navrhuje Francúzsko.
45.
Tvrdenie Francúzska – že tieto ustanovenia vo vzájomnej súvislosti vylučujú z pôsobnosti smernice žiadateľov, na ktorých sa môžu vzťahovať ustanovenia nariadenia Dublin II o prevzatí alebo opätovnom prevzatí – je zrejme založené na predpoklade, že vzhľadom na to, že podľa nariadenia Dublin II hostiteľský členský štát nemôže preskúmať žiadosť takýchto žiadateľov o azyl, smernica o prijímacích podmienkach sa na nich nemôže vzťahovať. Zastávam názor, že takýto záver nemá nijakú oporu v znení smernice. Podľa článku 2 písm. c) smernice a článku 2 písm. d) nariadenia žiadateľ o azyl je žiadateľom o azyl, kým sa o jeho žiadosti právoplatne nerozhodlo. Akékoľvek rozhodovanie o postupoch začatých hostiteľským členským štátom podľa nariadenia Dublin II je teda irelevantné.
46.
Na to, aby tvrdenie Francúzska uspelo, by totiž právna úprava musela výslovne alebo implicitne stanoviť samostatnú kategóriu „predbežných žiadateľov o azyl“ – čiže žiadateľov o azyl nachádzajúcich sa na území hostiteľského členského štátu, s ktorými treba zaobchádzať inak ako s inými žiadateľmi o azyl, pretože tento štát im ešte neposkytol príslušný doklad o pobyte. Právna úprava takéto ustanovenie neobsahuje. Naopak článok 6 ods. 1 smernice o prijímacích podmienkach ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby žiadateľ o azyl do troch dní od podania žiadosti dostal doklad potvrdzujúci jeho postavenie žiadateľa o azyl a dokazujúci, že má povolenie na pobyt na území tohto štátu až do vybavenia jeho žiadosti alebo do jej preskúmania. Domnievam sa, že Francúzsko nielenže nesprávne vykladá smernicu, ale ju aj nesprávne uplatňuje.
47.
Okrem toho, ako zdôrazňuje UNHCR, (
23
) nariadenie Dublin II bolo prijaté po prijatí smernice o prijímacích podmienkach. Ak by normotvorca Spoločenstva chcel, mohol ľahko zahrnúť výslovné vylúčenie smernice do textu nariadenia. Takéto vylúčenie neexistuje.
48.
Skôr, než sa budem zaoberať cieľmi posudzovaných právnych predpisov, v krátkosti spomeniem otázku, na ktorú poukázalo Grécko, konkrétne na otázku uplatniteľnosti smernice o prijímacích podmienkach na osoby, na ktoré sa vzťahuje článok 16 ods. 1 písm. c) a článok 16 ods. 1 písm. e) nariadenia Dublin II – čiže osoby, na ktoré sa vzťahuje prípadná povinnosť opätovného prevzatia a ktoré sa nachádzajú na území hostiteľského členského štátu bez povolenia, pričom podali žiadosť v inom členskom štáte. Grécko tvrdí, že na osoby, ktoré patria do tejto kategórie, sa nemusí vzťahovať smernica, keďže nepodali žiadosť o azyl „na hraničnom priechode alebo na území [hostiteľského členského štátu]“ na účely článku 3 ods. 1 smernice.
49.
Hoci táto otázka vyvoláva zaujímavé otázky týkajúce sa postavenia osôb, ktorých sa týkajú tieto ustanovenia, vybočuje z rámca otázky, ktorú položil vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania a ktorá predpokladá, že žiadosť bola podaná na území hostiteľského členského štátu. Preto sa ňou nebudem bližšie zaoberať.
Ciele smernice o prijímacích podmienkach a nariadenia Dublin II
50.
Smernicu o prijímacích podmienkach a nariadenie Dublin II treba chápať v kontexte ich prijatia. (
24
)
51.
Odôvodnenia obidvoch predpisov (
25
) odkazujú na závery z Tampere a na spoločný európsky azylový systém. Definície „žiadosti o azyl“ na jednej strane a „žiadateľa“ a „žiadateľa o azyl“ na druhej strane (
26
) sú tiež – na účely týchto návrhov – v oboch predpisoch totožné. Ich účel je zo zjavných dôvodov rozdielny. Nariadenie má stanoviť kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej v jednom z členských štátov. (
27
) Povinnosti, ktoré toto nariadenie stanovuje, sú teda „horizontálne“: existujú vo vzťahoch medzi členskými štátmi.
52.
Smernica bola naopak prijatá s cieľom stanoviť spoločné minimálne normy prijímania žiadateľov o azyl. Stanovuje teda súbor „vertikálnych“ povinností týkajúcich sa poskytovania prijímacích podmienok hostiteľským členským štátom konkrétnemu žiadateľovi o azyl. Preto sa domnievam, že skutočnosť, že konkrétna kategória žiadateľov o azyl – čiže tí žiadatelia o azyl, ktorých sa týka otázka vnútroštátneho súdu – je predmetom súboru oznámení, ktoré sú členské štáty povinné podľa nariadenia uskutočniť s cieľom určiť, kde presne sa má ich žiadosť posúdiť, nemá nijaký význam, pokiaľ ide ich nárok na poskytnutie prijímacích podmienok.
53.
Francúzsko tvrdí, že žiadatelia o azyl, na ktorých sa môžu vzťahovať ustanovenia nariadenia Dublin II o prevzatí alebo opätovnom prevzatí, nemajú podliehať smernici o prijímacích podmienkach, ale vnútroštátnemu právu – ktoré je v tomto prípade zrejme menej priaznivé.
54.
Podľa môjho názoru je neprípustné poskytovať dotknutým žiadateľom o azyl zníženú úroveň výhod.
55.
V odôvodnení 5 smernice sa uvádza, že smernica rešpektuje základné práva a dodržiava zásady, ktoré uznáva najmä Charta, a snaží sa zabezpečiť úplné rešpektovanie ľudskej dôstojnosti a podporovať uplatňovanie článkov 1 a 18 uvedenej charty. Odôvodnenie 7 odkazuje na normy pre prijímanie žiadateľov o azyl, ktoré im bežne postačia na zabezpečenie dôstojnej životnej úrovne a porovnateľných životných podmienok vo všetkých členských štátoch. Tieto normy sú minimálne normy, ktoré sa majú uplatňovať v celej Únii s cieľom zohľadniť okrem iného požiadavky článku 1 Charty týkajúce sa rešpektovania a ochrany ľudskej dôstojnosti. (
28
)
56.
Tiež je potrebné poznamenať, že ako zdôrazňuje UNHCR, (
29
) odopretie prijímacích podmienok môže porušovať aj iné práva, najmä právo žiadateľa o azyl podať a odôvodniť azylový nárok v spravodlivom a účinnom azylovom konaní. (
30
) Takéto odopretie môže tiež ohroziť schopnosť žiadateľa uplatniť a odôvodniť svoj nárok aj po určení členského štátu zodpovedného za posúdenie jeho nároku. (
31
) Ako UNHCR ďalej uvádza, (
32
) odopretie prijímacích podmienok môže mať tiež značný vplyv na schopnosť žiadateľa vykonať svoje právo napadnúť rozhodnutie o odovzdaní stanovené v článku 19 ods. 2 alebo článku 20 ods. 1 písm. e) nariadenia Dublin II. Neposkytnutie týchto práv môže spôsobiť riziko ohrozenia zásady zakotvenej v článku 18 Charty, že právo na azyl sa má chrániť v súlade s ustanoveniami Zmlúv.
57.
Ostatné tvrdenia Francúzska možno posúdiť stručne. Francúzsko po prvé tvrdí, že postupy vecného preskúmania žiadosti o azyl môžu byť zdĺhavé, čo odôvodňuje uplatnenie prijímacích podmienok. Naopak postupy určenia zodpovedného členského štátu podľa nariadenia Dublin II majú byť rýchle. Vzhľadom na to (tak, ako chápem toto tvrdenie) v praxi nie je potrebné uplatnenie prijímacích podmienok.
58.
Cieľom nariadenia Dublin II je skutočne dosiahnuť rýchle určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl. (
33
) Príslušné lehoty však môžu byť dlhé – môžu byť často dlhšie ako 12 mesiacov, ak sa žiadateľ o azyl rozhodne vykonať svoje právo na odvolanie a hostiteľský členský štát mu povolí zostať na území tohto štátu, kým sa o odvolaní nerozhodne. (
34
) Môže sa totiž stať, že výsledkom uplatnenia postupu stanoveného v nariadení Dublin II v konkrétnom prípade bude, že žiadateľ o azyl sa nikdy nepresunie do dožiadaného členského štátu, ale namiesto toho zostane v hostiteľskom členskom štáte. Preto považujem tvrdenie Francúzska za neopodstatnené.
59.
Po druhé Francúzsko tvrdí, že nariadenie Dublin II je založené na predpoklade, že zodpovedný členský štát musí prevziať zodpovednosť za prítomnosť žiadateľa o azyl na území Únie. Požiadavka, aby hostiteľský členský štát poskytol prijímacie podmienky, by bola v rozpore s logikou tejto deľby zodpovedností.
60.
Keďže žiadateľ o azyl sa bude počas príslušnej lehoty nachádzať na území hostiteľského členského štátu a nie zodpovedného členského štátu a keďže len prvý uvedený členský štát môže z praktického hľadiska poskytnúť predmetné podmienky, (
35
) takéto tvrdenie podľa môjho názoru nemôže obstáť.
61.
Po tretie Francúzsko tvrdí, že jedným z cieľov smernice o prijímacích podmienkach, (
36
) ako aj nariadenia Dublin II je obmedziť sekundárny pohyb žiadateľov o azyl. Bolo by v rozpore s týmto cieľom, ak by sa žiadatelia o azyl mohli pohybovať medzi členskými štátmi a v každom z nich využívať rovnakú úroveň prijímacích podmienok.
62.
Keďže jedným z cieľov smernice je, aby žiadatelia o azyl skutočne využívali rovnakú úroveň ochrany v celej Únii, (
37
) aj toto tvrdenie považujem za nedôvodné.
63.
Po štvrté Francúzsko poukazuje na smernicu 2005/85. (
38
) Tvrdí, že vzhľadom na to, že z odôvodnenia 29 uvedenej smernice jasne vyplýva, že žiadosti, na ktoré sa vzťahuje nariadenie Dublin II, sú vylúčené z jej pôsobnosti, právo žiadateľa o azyl zostať na území členského štátu na účely postupu posúdenia, ktoré mu priznáva článok 7 ods. 1, sa nemôže vzťahovať na žiadateľov o azyl, ktorých žiadosť môže podliehať postupu prevzatia alebo opätovného prevzatia podľa nariadenia Dublin II.
64.
Toto tvrdenie považujem za nedôvodné. Cieľom smernice 2005/85 je stanoviť postupy upravujúce priznanie a odňatie postavenia utečenca. Vôbec sa netýka poskytovania prijímacích podmienok žiadateľom o azyl, o ktorých ide v prejednávanej veci. Pokiaľ ide o týchto žiadateľov, nie je potrebné zohľadniť smernicu 2005/85. Skutočnosť, že títo žiadatelia sa môžu oprávnene zdržiavať na území hostiteľského členského štátu, jednoznačne vyplýva zo samotného článku 6 ods. 1 smernice o prijímacích podmienkach. Táto otázka si nevyžaduje ďalšie skúmanie.
65.
Napokon Francúzsko zdôrazňuje, že členské štáty sú pri uplatňovaní nariadenia Dublin II povinné dodržiavať ustanovenia článku 1 Charty. Nie je teda vôbec problematické pripustiť, aby vnútroštátne právo upravovalo prijímacie podmienky žiadateľov o azyl, na žiadosti ktorých sa vzťahuje toto nariadenie.
66.
S takouto argumentáciou nemôžem súhlasiť.
67.
Keďže smernica o prijímacích podmienkach stanovuje minimálne normy pre prijímanie žiadateľov o azyl, členský štát musí uplatňovať tieto normy, kým sa dotknutý žiadateľ o azyl nachádza na jeho území. Uznávam, že ako bolo uvedené na pojednávaní, najmä ak je potrebné vykonať kontroly týkajúce sa postavenia žiadateľa o azyl, môže trvať určitý čas, kým sa zabezpečí poskytnutie prijímacích podmienok v danom prípade, hoci proces overovania by nemal trvať dlhšie, ako je absolútne nevyhnutné. Určite to nie je odôvodnenie úplného neposkytnutia prijímacích podmienok.
68.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené dôvody sa domnievam, že smernica o prijímacích podmienkach zaručuje minimálne prijímacie podmienky, na ktoré odkazuje, žiadateľom, v prípade ktorých členský štát, v ktorom bola podaná žiadosť o azyl, na základe nariadenia Dublin II rozhodne požiadať iný členský štát, ktorý pokladá za príslušný na posúdenie tejto žiadosti o azyl.
Otázka 2
69.
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, a) kedy zaniká povinnosť hostiteľského členského štátu poskytovať plnenia žiadateľom o azyl v prípade odovzdania týchto žiadateľov o azyl inému členskému štátu a b) kto nesie finančnú zodpovednosť za poskytovanie týchto plnení.
a) trvanie povinnosti poskytovať prijímacie podmienky
70.
Vnútroštátny súd uvádza tri okamihy, v ktorých môže zaniknúť povinnosť poskytovať prijímacie podmienky: v čase prijatia rozhodnutia o akceptovaní dožiadaným členským štátom, v čase skutočného prevzatia alebo opätovného prevzatia žiadateľa o azyl alebo v inom čase.
71.
Komisia a v podstate aj Cimade a GISTI, Česká republika, Grécko, Poľsko a Švajčiarsko tvrdia, že druhá možnosť je správna.
72.
Francúzsko v zásade súhlasí s týmto prístupom. (
39
) Dodáva však, že v prípade, ak žiadateľ o azyl nesplní podmienky, ktoré hostiteľský členský štát oprávnene stanovil v súvislosti s odovzdaním žiadateľa dožiadanému členskému štátu, nesplnenie týchto podmienok by malo mať za následok zánik jeho nároku na prijímacie podmienky.
73.
Taliansko tvrdí, že prijímacie podmienky by mali byť dostupné počas obdobia, ktoré by v obvyklom prípade nemalo prekročiť šesť mesiacov odo dňa podania žiadosti o azyl. Zdá sa, že ak sa dotknutý žiadateľ o azyl po uplynutí tejto lehoty ešte stále nachádza na území Talianska, podľa príslušných talianskych predpisov má právo vstúpiť na taliansky trh práce. (
40
)
74.
Lehoty, ktoré nariadenie stanovuje na prevzatie a opätovné prevzatie, som uviedla v bodoch 16 a 18 vyššie a podrobnejšie v prílohe. Tieto lehoty môžu byť – aspoň z pohľadu žiadateľa o azyl – v každom prípade príliš dlhé, ak dôjde k ich kumulácii. Môže to byť ešte pravdepodobnejšie vzhľadom na to, že a) v súčasnosti nie je stanovená nijaká lehota pre hostiteľský členský štát na začatie konania v prípadoch opätovného prevzatia, (
41
) a b) hoci právna úprava stanovuje, že odvolanie nemusí mať odkladný účinok, hostiteľský členský štát môže uplatniť odlišný postup – čo sa podľa Komisie stáva často. Nie je ťažké predstaviť si, že postup odovzdania v takých prípadoch bude trvať oveľa dlhšie ako jeden rok.
75.
Žiadateľ o azyl sa spravidla nachádza na území hostiteľského členského štátu počas celého obdobia, ktoré je potrebné na určenie, ktorý členský štát je zodpovedný za posúdenie jeho žiadosti. Môže sa tam nachádzať aj počas obdobia rozhodovania o odvolaní. Podľa nariadenia č. 1560/2003, (
42
) ktoré ustanovuje podrobné pravidlá na uplatňovanie nariadenia Dublin II, tento štát musí zabezpečiť, aby žiadateľ mohol byť prakticky odovzdaný zodpovednému členskému štátu. (
43
) Ako som už uviedla, zastávam názor, že žiadatelia o azyl, ktorí podajú žiadosť na území hostiteľského členského štátu, majú nárok na poskytnutie prijímacích podmienok napriek tomu, že na ich žiadosť sa vzťahuje nariadenie Dublin II. (
44
) Neexistuje zrejme možný základ na poskytnutie týchto výhod žiadateľovi dožiadaným členským štátom počas obdobia potrebného na uskutočnenie opatrení týkajúcich sa jeho odovzdania. Takáto situácia by bola v praxi dosť ťažko realizovateľná. Tiež nie je nevyhnutné, že ak hostiteľský členský štát začne postupy podľa nariadenia, iný členský štát skutočne prevezme alebo opätovne prevezme žiadateľa o azyl. Na základe týchto postupov sa môže určiť, že žiadateľ má zostať tam, kde sa nachádza. (
45
)
76.
Ako poznamenáva Komisia, bolo by v rozpore s cieľmi smernice o prijímacích podmienkach zbaviť žiadateľa o azyl nároku na prijímacie podmienky inak ako v dôsledku jeho vlastného správania. Z toho podľa môjho názoru jednoznačne vyplýva, že povinnosť poskytnúť tieto podmienky nesie hostiteľský členský štát až do prípadného odovzdania žiadateľa o azyl dožiadanému členskému štátu.
77.
Vyššie uvedený záver vychádza z predpokladu, že postupy podľa nariadenia Dublin II sa uplatňujú riadne. Je však napríklad možné, že žiadateľ o azyl sa bude skrývať, a teda ho nebude možné odovzdať v určenom čase.
78.
V takom prípade hostiteľský členský štát nemôže poskytovať materiálne prijímacie podmienky, pokiaľ nevie, kde sa žiadateľ o azyl nachádza. Článok 16 ods. 1 písm. a) smernice o prijímacích podmienkach totiž umožňuje členskému štátu upustiť od zabezpečovania prijímacích podmienok okrem iného v prípade, ak žiadateľ o azyl opustí miesto pobytu určené príslušným orgánom bez toho, aby ho o tom informoval, alebo bez povolenia, ak sa takéto povolenie vyžaduje, alebo si nesplní ohlasovacie povinnosti. Ako Cimade a GISTI uvádzajú vo svojich pripomienkach, ak sa žiadateľ o azyl nájde alebo ak sa dobrovoľne prihlási príslušnému orgánu, posledný pododsek článku 16 ods. 1 písm. a) umožní členskému štátu rozhodnúť, či je vhodné opätovne začať zabezpečovať niektoré alebo všetky prijímacie podmienky.
79.
Dotknutý členský štát môže navyše obmedziť alebo upustiť od zabezpečovania prijímacích podmienok v ktoromkoľvek z prípadov uvedených v článku 16 smernice o prijímacích podmienkach.
80.
Preto sa domnievam, že povinnosť zabezpečiť minimálne prijímacie podmienky zaniká pri skutočnom prevzatí alebo opätovnom prevzatí žiadateľa o azyl alebo (ak k nemu dôjde skôr) pri vzniku práva členského štátu obmedziť alebo upustiť od zabezpečovania týchto podmienok podľa článku 16 smernice o prijímacích podmienkach.
b) zodpovednosť za náklady na poskytovanie prijímacích podmienok
81.
Smernica o prijímacích podmienkach ani nariadenie túto otázku neupravujú, hoci Švajčiarsko poznamenáva, že článok 29 návrhu nového nariadenia (
46
) by výslovne stanovoval zodpovednosť hostiteľského členského štátu za náklady na prípadné odovzdanie, čo podľa jeho názoru zodpovedá súčasnej praxi.
82.
Tie zo subjektov, ktoré predložili pripomienky, ktoré najviac vecne prispeli k diskusii, zastávajú názor, že systém, podľa ktorého by mal náklady znášať dožiadaný štát, by bol v praxi nerealizovateľný a mohol by viesť k nákladným a zbytočným sporom. Bez iných údajov je ťažké nesúhlasiť s takýmto názorom.
83.
V zásade sa domnievam, že celý systém poskytovania ochrany žiadateľom o azyl a utečencom je založený na tom, že zodpovednosť zostáva tam, kde vzniká. Takýto prístup podľa môjho názoru odráža reálny stav. Prítomnosť žiadateľov o azyl na území Únie nie je výsledkom vykonávania plánovaných politických opatrení, ktoré možno vopred prijať. V ideálnom svete by tento problém nenastal. Každý členský štát musí vyriešiť problémy spôsobené prítomnosťou žiadateľov o azyl na jeho území, a to v súlade so svojimi povinnosťami podľa práva Únie. (
47
)
84.
Toto pravidlo samozrejme podlieha prípadným osobitným ustanoveniam prijatým na poskytnutie nápravy alebo na odstránenie prípadných zjavných rozdielov. Komisia v tejto súvislosti poznamenáva, že podľa článku 3 ods. 1 písm. a) rozhodnutia č. 573/2007 (
48
) možno členským štátom poskytnúť finančnú pomoc okrem iného v súvislosti s podmienkami prijímania a konaniami o udelení azylu. (
49
) Finančná pomoc poskytovaná prostredníctvom rozpočtu Únie je dôkazom ducha spolupráce medzi členskými štátmi, na ktorom je systém vytvorený nariadením Dublin II založený. Podľa môjho názoru však – s prípadnými odchýlkami, aké som práve spomenula – základná zásada musí byť, že finančnú záťaž v tomto prípade nesie hostiteľský členský štát.
85.
Preto sa domnievam, že finančnú záťaž vyplývajúcu z poskytovania prijímacích podmienok žiadateľovi o azyl, na ktorého žiadosť sa vzťahuje nariadenie Dublin II, by – pokiaľ táto osoba má nárok na poskytovanie týchto podmienok podľa smernice o prijímacích podmienkach – mal niesť hostiteľský členský štát na účely tejto smernice.
Návrh
86.
Preto zastávam názor, že Súdny dvor by mal odpovedať na otázky, ktoré položila Conseil d’État, takto:
1.
Smernica Rady 2003/9/ES z 27. januára 2003, ktorou sa ustanovujú minimálne normy pre prijímanie žiadateľov o azyl, zaručuje minimálne prijímacie podmienky, na ktoré odkazuje, žiadateľom, v prípade ktorých členský štát, v ktorom bola podaná žiadosť o azyl, na základe nariadenia Rady (ES) č. 343/2003 z 18. februára 2003 ustanovujúceho kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov, rozhodne požiadať iný členský štát, ktorý pokladá za príslušný na posúdenie tejto žiadosti.
2.
a)
Povinnosť zabezpečiť minimálne prijímacie podmienky zaniká pri skutočnom prevzatí alebo opätovnom prevzatí žiadateľa o azyl alebo (ak k nemu dôjde skôr) pri vzniku práva členského štátu obmedziť alebo upustiť od zabezpečovania týchto podmienok podľa článku 16 smernice 2003/9.
b)
Finančnú záťaž vyplývajúcu z poskytovania prijímacích podmienok žiadateľovi o azyl, na ktorého žiadosť sa vzťahuje nariadenie č. 343/2003, by – pokiaľ dotknutá osoba má nárok na poskytovanie týchto podmienok podľa smernice 2003/9 – mal niesť hostiteľský členský štát na účely uvedenej smernice.
PRÍLOHA
TABUĽKA LEHÔT STANOVENÝCH NARIADENÍM DUBLIN II
I – PODANIE ŽIADOSTI HOSTITEĽSKÝM ŠTÁTOM DOŽIADANÉMU ŠTÁTU
A – Prevzatie
Lehota: žiadosť musí byť zaslaná do troch mesiacov od registrácie žiadosti o azyl.
Zdroj: článok 17 ods. 1
Poznámky: nedodržanie lehoty má za následok, že hostiteľský štát sa stane zodpovedným za posúdenie žiadosti (článok 17 ods. 1).
B – Opätovné prevzatie
Lehota: na podanie žiadosti o opätovné prevzatie nie je stanovená žiadna lehota. (
50
)
Zdroj: článok 20
II – POZITÍVNA ODPOVEĎ ALEBO ŽIADNA ODPOVEĎ OD DOŽIADANÉHO ŠTÁTU
A – Prevzatie
Lehota: dožiadaný štát musí odpovedať do dvoch mesiacov od prijatia žiadosti, alebo ak hostiteľský štát vyhlási, že ide o naliehavý prípad, v lehote od jedného týždňa do jedného mesiaca.
Zdroj: článok 18 ods. 1 (pozri článok 17 ods. 2 a článok 18 ods. 6, pokiaľ ide o naliehavé prípady)
Poznámky: neposkytnutie odpovede v tejto lehote sa považuje za prijatie (článok 18 ods. 7).
B – Opätovné prevzatie
Lehota: dožiadaný štát má jeden mesiac na odpoveď, ibaže je žiadosť založená na údajoch získaných prostredníctvom systému Eurodac, keď platí dvojtýždňová lehota.
Zdroj: článok 20 ods. 1 písm. b)
Poznámky: neposkytnutie odpovede v príslušnej lehote sa považuje za prijatie [článok 20 ods. 1 písm. c)].
III – ODOVZDANIE ŽIADATEĽA O AZYL Z HOSTITEĽSKÉHO ŠTÁTU DO DOŽIADANÉHO ŠTÁTU
Prevzatie a opätovné prevzatie
Lehota: lehota na odovzdanie plynie od výslovnej alebo implicitnej odpovede dožiadaného štátu. Pre odovzdanie platí lehota šiestich mesiacov, ibaže sa žiadateľ o azyl nachádza vo väzbe, keď je lehota predĺžená na 12 mesiacov, alebo sa skrýva, keď je lehota predĺžená na 18 mesiacov.
Zdroj: článok 19 ods. 3 a 4 (prevzatie) a článok 20 ods. 1 písm. d) a článok 20 ods. 2 (opätovné prevzatie)
Poznámky: ak v príslušnej lehote nedôjde k odovzdaniu, zodpovednosť za posúdenie žiadosti o azyl pripadá hostiteľskému členskému štátu. Článok 19 ods. 2 (prevzatie) a článok 20 ods. 1 písm. e) (opätovné prevzatie) umožňujú, aby žiadateľ o azyl podal odvolanie. Odvolanie nemusí mať odkladný účinok, ale v určitých prípadoch ho môže mať.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Smernica Rady 2003/9/ES z 27. januára 2003, ktorou sa ustanovujú minimálne normy pre prijímanie žiadateľov o azyl (Ú. v. EÚ L 31, s. 18; Mim. vyd. 19/006, s. 101).
(
3
)	Nariadenie Rady (ES) č. 343/2003 z 18. februára 2003 ustanovujúce kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 50, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 109). Existujú návrhy na nahradenie smernice a nariadenia [KOM(2011) 320 v konečnom znení a KOM(2008) 820 v konečnom znení].
(
4
)	Pozri kapitolu V články 16 až 20 nariadenia.
(
5
)	Pozri závery Európskej rady v Tampere na www.cvce.eu.
(
6
)	Bod 13. Pozri Ženevský dohovor o právnom postavení utečencov z 28. júla 1951 zmenený a doplnený protokolom podpísaným v New Yorku 31. januára 1967. Viaceré jeho ustanovenia sa vzťahujú aj na žiadateľov o azyl (pozri bod 4.1.2 dokumentu uvedeného v poznámke pod čiarou 19 nižšie). V preambule dohovoru je vyjadrená vôľa Organizácie spojených národov zabezpečiť čo najširší výkon základných práv a slobôd utečencov.
(
7
)	Úrad Vysokého komisára Organizácie spojených národov pre utečencov.
(
8
)	V definícii uvedenej v nariadení chýba odkaz na osoby bez štátnej príslušnosti, ktorý je uvedený v smernici. Táto skutočnosť nie je pre tieto návrhy relevantná.
(
9
)	Tieto kritériá sú založené do veľkej miery na prítomnosti rodinných príslušníkov žiadateľa v konkrétnom členskom štáte a na dokladoch, ktoré má žiadateľ o azyl k dispozícii v čase podania žiadosti.
(
10
)	Článok 17 ods. 1. Kratšie lehoty platia v prípade, ak členský štát, ktorý podal žiadosť, požiada o urýchlenú odpoveď.
(
11
)	Článok 18 ods. 1.
(
12
)	Článok 19 ods. 1 a 3.
(
13
)	Ak je žiadosť založená na údajoch zo systému Eurodac, lehota je dvojtýždňová. Pozri nariadenie Rady (ES) č. 2725/2000 z 11. decembra 2000, ktoré sa týka zriadenia systému Eurodac na porovnávanie odtlačkov prstov pre účinné uplatňovanie Dublinského dohovoru (Ú. v. ES L 316, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 26).
(
14
)	Článok 20 ods. 1 písm. b) a d).
(
15
)	Pozri článok 19 ods. 2 v súvislosti s prevzatím a článok 20 ods. 1 písm. e) v súvislosti s opätovným prevzatím.
(
16
)	Po vstupe Lisabonskej zmluvy do platnosti s účinnosťou od 1. decembra 2009 má Charta právnu silu primárneho práva (článok 6 ods. 1 ZEÚ).
(
17
)	Táto značka označuje „Comité inter mouvements auprès des évacués“.
(
18
)	Čiže hostiteľský členský štát.
(
19
)	Cimade a GISTI pripojili k svojim pripomienkam dokument s názvom „UNHCR Statement on the reception conditions of asylum seekers under the Dublin procedure“ (Vyhlásenie UNHCR o podmienkach prijímania žiadateľov o azyl podľa dublinského postupu) (ďalej len „vyhlásenie UNHCR“). Tento dokument vydal UNHCR osobitne s cieľom vyriešiť otázky vzniknuté v prejednávanej veci. Tento dokument je dostupný na www.unhcr.org/refworld/docid/4e37b5902.html.
(
20
)	Podľa článku 5 ods. 2 Dohody medzi Európskym spoločenstvom a Švajčiarskou konfederáciou o kritériách a mechanizmoch na určenie štátu zodpovedného za preskúmanie žiadosti o azyl podanej v členskom štáte alebo vo Švajčiarsku (Ú. v. EÚ L 53, 2008, s. 5) Švajčiarska konfederácia môže predložiť písomné pripomienky Súdnemu dvoru v prejudiciálnych konaniach týkajúcich sa okrem iného výkladu nariadenia Dublin II (ale nie smernice o prijímacích podmienkach). Pripomienky Švajčiarskej konfederácie sú preto obmedzené na otázku 2 písm. a) a otázku 2 písm. b).
(
21
)	Pokiaľ ide o kontext tejto otázky, Cimade na pojednávaní – bez toho, aby jej niekto protirečil – uviedla, že v roku 2011 približne 8 % žiadostí vo Francúzsku viedlo k postupu podľa nariadenia Dublin II, čo malo za následok podanie 4450 žiadostí iným členským štátom. Približne 75 % týchto žiadostí viedlo k odovzdaniu podľa nariadenia, zatiaľ čo asi 25 % bolo zamietnutých.
(
22
)	Pozri definíciu uvedenú v článku 2 písm. j) smernice citovanú v bode 7 vyššie.
(
23
)	Pozri bod 4.2.5 vyhlásenia UNHCR.
(
24
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 2. marca 2010, Salahadin Abdulla a i., C-175/08, C-176/08, C-178/08 a C-179/08, Zb. s. I-1493, bod 53.
(
25
)	V oboch prípadoch odôvodnenia 1 až 3.
(
26
)	Pozri body 6 a 13 vyššie.
(
27
)	Pozri odôvodnenie 16.
(
28
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Salahadin Abdulla a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 24 vyššie, bod 54. Členské štáty samozrejme môžu uplatňovať priaznivejšie ustanovenia (článok 4 smernice o prijímacích podmienkach).
(
29
)	Pozri bod 4.2.7 vyhlásenia UNHCR.
(
30
)	Na ktoré má nárok podľa článku 47 Charty.
(
31
)	Komisia vo svojom návrhu smernice, ktorý bol prijatý ako smernica o prijímacích podmienkach [KOM(2001) 181 v konečnom znení], poznamenala, že „obmedzenie alebo upustenie od zabezpečovania prijímacích podmienok môže ovplyvniť životnú úroveň žiadateľov a ich schopnosť účinne využívať procesné záruky“.
(
32
)	Pozri v tomto zmysle bod 4.2.8 vyhlásenia UNHCR.
(
33
)	Pozri napríklad odôvodnenie 4 nariadenia Dublin II, podľa ktorého postupy stanovené podľa tohto nariadenia by mali umožniť „rýchle určenie“ zodpovedného členského štátu.
(
34
)	Pozri bližšie body 16 a 18 vyššie.
(
35
)	„Materiálne prijímacie podmienky“ vymedzené v článku 2 písm. j) smernice zahŕňajú rôzne vecné plnenia, ako je ubytovanie, strava a oblečenie. Hoci je pravda, že možno poskytnúť ekvivalent „ako finančné príspevky alebo poukážky“, boli by s tým spojené značné administratívne náklady.
(
36
)	Pozri odôvodnenie 8 smernice o prijímacích podmienkach.
(
37
)	Pozri najmä odôvodnenie 7 smernice o prijímacích podmienkach.
(
38
)	Smernica Rady 2005/85/ES z 1. decembra 2005 o minimálnych štandardoch pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca (Ú. v. EÚ L 326, s. 13).
(
39
)	Francúzsko uvádza svoje pripomienky týkajúce sa otázky 2 subsidiárne pre prípad, ak by sa Súdny dvor rozhodol odpovedať na otázku 1 kladne.
(
40
)	Vo svojej odpovedi na pojednávaní zástupkyňa Talianska osobitne zdôraznila, že tieto opatrenia neznamenajú, že dotknutý žiadateľ o azyl týmto okamihom stratil nárok na prijímacie podmienky. Takéto stanovisko zrejme odporuje alebo je aspoň ťažko zlučiteľné s písomnými pripomienkami Talianska. Keďže sa so stanoviskom Talianska v každom prípade nestotožňujem, touto otázkou sa nebudem bližšie zaoberať.
(
41
)	Podľa návrhu nového nariadenia (pozri poznámku pod čiarou 3 vyššie) by členský štát bol povinný predložiť žiadosť dožiadanému členskému štátu do troch mesiacov odo dňa podania žiadosti o azyl (tam označený ako „medzinárodná ochrana“) alebo do troch mesiacov, odkedy sa dozvedel, že za dotknutú osobu môže byť zodpovedný iný členský štát. V prípade použitia údajov zo systému Eurodac sa táto lehota skráti na dva týždne.
(
42
)	Nariadenie Komisie (ES) č. 1560/2003 z 2. septembra 2003, ktoré ustanovuj[e] podrobné pravidlá na uplatňovanie nariadenia Rady (ES) č. 343/2003 ustanovujúceho kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 222, s. 3; Mim. vyd. 19/006, s. 200).
(
43
)	Pozri napríklad článok 7 ods. 3 (sprístupnenie dokladov žiadateľa) a článok 8 ods. 2 (povinnosť zabezpečiť prepravu).
(
44
)	Pozri bod 68 vyššie.
(
45
)	Pozri bod 58 vyššie.
(
46
)	Pozri poznámku pod čiarou 3 vyššie.
(
47
)	Pozri v tejto súvislosti bod 3.1 dôvodovej správy Komisie uvedenej v jej návrhu nariadenia Dublin II [KOM(2001) 447 v konečnom znení], podľa ktorého „každý členský štát je zodpovedný voči všetkým ostatným za svoje konania týkajúce sa vstupu a pobytu štátnych príslušníkov tretích krajín a musí znášať ich dôsledky v duchu solidarity a poctivej spolupráce.“
(
48
)	Rozhodnutie Európskeho parlamentu a Rady č. 573/2007/ES z 23. mája 2007, ktorým sa zriaďuje Európsky fond pre utečencov na obdobie rokov 2008 až 2013 ako súčasť všeobecného programu Solidarita a riadenie migračných tokov a ktorým sa zrušuje rozhodnutie Rady 2004/904/ES (Ú. v. EÚ L 144, s. 1). Článok 3 ods. 1 písm. a) vymedzuje „podmienky prijatia a konania o udelení azylu“ ako akcie, na ktoré možno poskytnúť podporu z fondu. Článok 12 ods. 1 stanovuje finančné krytie na vykonávanie tohto rozhodnutia od 1. januára 2008 do 31. decembra 2013 na 628 miliónov EUR.
(
49
)	Na pojednávaní Komisia potvrdila, že hoci sa suma v prípade jednotlivých členských štátov môže v závislosti od podmienok ich žiadosti o financovanie a počtu žiadateľov o azyl na ich území líšiť, všetky členské štáty by mali nárok na pomoc podľa tohto rozhodnutia. Takáto pomoc by však nepokryla všetky náklady vynaložené členskými štátmi pri poskytovaní prijímacích podmienok.
(
50
)	Pozri poznámku pod čiarou 41 vyššie, pokiaľ ide o lehotu stanovenú podľa návrhu nového nariadenia.