62024CJ0822
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kahdeksas jaosto)
15 päivänä tammikuuta 2026 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Tekijänoikeus ja lähioikeudet – Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistaminen tietoyhteiskunnassa – Direktiivi 2001/29/EY – 2 artikla – Kappaleen valmistamista koskeva oikeus – 5 artikla – Poikkeukset ja rajoitukset – Yksityisen kopioinnin sopiva hyvitys – Kansallinen säännöstö, jossa säädetään, että tallennusvälineiden, joita voidaan käyttää kappaleen valmistamiseen ja jotka on tarkoitettu elinkeinotoimintaa harjoittaville loppuasiakkaille, valmistajat, maahantuojat ja jälleenmyyjät maksavat tällaisen hyvityksen – Velvollisuus, johon liittyy kumottavissa oleva olettama tällaisten välineiden käyttämisestä yksityiseen kopiointiin – Hyväksyttävyys
Asiassa C‑822/24,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Bundesgerichtshof (ylin yleinen tuomioistuin, Saksa) on esittänyt 26.9.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 3.12.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
bluechip Computer Aktiengesellschaft
vastaan
Zentralstelle für private Überspielungsrechte (ZPÜ),
UNIONIN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja O. Spineanu-Matei (esittelevä tuomari) sekä tuomarit S. Rodin ja N. Fenger,
julkisasiamies: M. Szpunar,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
bluechip Computer Aktiengesellschaft, edustajinaan M. Kianfar ja J. Schäfer, Rechtsanwälte,
–
Zentralstelle für private Überspielungsrechte (ZPÜ), edustajanaan D. Kögel, Rechtsanwalt,
–
Saksan hallitus, asiamiehinään J. Möller, M. Hellmann ja A. Sahner,
–
Ranskan hallitus, asiamiehinään B. Dourthe ja B. Herbaut,
–
Italian hallitus, asiamiehenään S. Fiorentino, avustajinaan V. Pilloni, procuratore dello Stato, ja D. G. Pintus, avvocato dello Stato,
–
Unkarin hallitus, asiamiehinään D. Csoknyai ja Z. Fehér,
–
Alankomaiden hallitus, asiamiehinään M. K. Bulterman ja J. M. Hoogveld,
–
Itävallan hallitus, asiamiehinään A. Posch ja J. Schmoll,
–
Portugalin hallitus, asiamiehinään C. Alves, P. Barros da Costa ja M. Martins da Cruz,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään G. von Rintelen ja J. Samnadda,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/29/EY (EYVL 2001, L 167, s. 10) 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat Zentralstelle für private Überspielungsrechte (jäljempänä ZPÜ) ja bluechip Computer Aktiengesellschaft (jäljempänä bluechip) ja joka koskee sellaisen korvauksen maksamista, jolla rahoitetaan kohtuullinen korvaus yksityisten kopioiden tekemisestä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3
Direktiivin 2001/29 johdanto-osan 31, 35 ja 38 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”(31)
Eri oikeudenhaltijaryhmien välisten samoin kuin eri oikeudenhaltijaryhmien ja suojatun aineiston käyttäjien välisten oikeuksien ja etujen oikeudenmukainen tasapaino on turvattava. Jäsenvaltioissa säädettyjä nykyisiä poikkeuksia ja rajoituksia näihin oikeuksiin on arvioitava uudelleen uuden sähköisen ympäristön kannalta. Tiettyjä yksinoikeustoimia koskevien poikkeusten ja rajoitusten nykyisillä eroilla on välitön kielteinen vaikutus sisämarkkinoiden toimintaan tekijänoikeuden ja lähioikeuksien alalla. Nämä erot saattavat tulla näkyvämmiksi rajojen ylitse tapahtuvan teosten hyödyntämisen ja rajat ylittävien toimien edelleen lisääntyessä. Sisämarkkinoiden asianmukaisen toiminnan varmistamiseksi nämä poikkeukset ja rajoitukset olisi määriteltävä yhdenmukaisemmin. Yhdenmukaistamisen asteen olisi perustuttava vaikutukseen, joka poikkeuksilla ja rajoituksilla on sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan.
– –
(35)
Tietyissä poikkeus- tai rajoitustapauksissa oikeudenhaltijoiden olisi saatava sopiva hyvitys suojattujen teostensa tai muun aineistonsa käytön korvaamiseksi heille riittävällä tavalla. Tällaisen sopivan hyvityksen muotoa, yksityiskohtaisia järjestelyjä ja mahdollista tasoa määritettäessä olisi otettava huomioon kunkin tapauksen erityisolosuhteet. Näitä olosuhteita arvioitaessa käyttökelpoinen peruste voi olla kyseisestä toimesta oikeudenhaltijoille mahdollisesti aiheutuva haitta. Mikäli oikeudenhaltijat ovat jo saaneet maksun jossakin muussa muodossa, esimerkiksi osana lisenssimaksua, mitään erityistä tai erillistä maksua ei voida edellyttää. Sopivan hyvityksen tason määrittämisessä olisi otettava täysin huomioon, missä määrin direktiivissä tarkoitettuja teknisiä suojaustoimenpiteitä on käytetty. Tietyissä tilanteissa, joissa oikeudenhaltijalle koituva haitta on vähäinen, ei velvoitetta maksun suorittamiseen voi syntyä.
– –
(38)
Jäsenvaltioilla olisi oltava oikeus säätää poikkeuksesta tai rajoituksesta kappaleen valmistamista koskevaan oikeuteen silloin, kun kyseessä on tietynlainen kappaleen valmistaminen äänite-, kuvatallenne- ja audiovisuaalisesta aineistosta yksityiseen käyttöön sopivaa hyvitystä vastaan. Tähän voi sisältyä oikeudenhaltijoiden menetysten korvausjärjestelmien käyttöönotto tai jatkaminen. Vaikka näiden korvausjärjestelmien erot vaikuttavat sisämarkkinoihin, eroilla ei pitäisi yksityiskäyttöön tapahtuvan analogisen kappaleen valmistamisen osalta olla merkittävää vaikutusta tietoyhteiskunnan kehitykseen. Yksityiskäyttöön tapahtuva digitaalinen kappaleen valmistaminen todennäköisesti yleistyy ja sen taloudellinen merkitys kasvaa. Tämän vuoksi olisi asiaankuuluvalla tavalla otettava huomioon yksityiskäyttöön tapahtuvan digitaalisen ja analogisen kappaleen valmistamisen väliset erot ja näiden valmistustapojen välillä olisi tietyiltä osin tehtävä ero.”
4
Direktiivin 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Kappaleen valmistamista koskeva oikeus”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä, että yksinoikeus sallia tai kieltää suoraan tai välillisesti, tilapäisesti tai pysyvästi, millä keinolla ja missä muodossa tahansa kokonaan tai osittain tapahtuva kappaleen valmistaminen on:
a)
tekijöillä teostensa osalta;
b)
esittäjillä esitystensä tallenteiden osalta;
c)
äänitetuottajilla äänitteidensä osalta;
d)
elokuvien ensimmäisten tallenteiden tuottajilla elokuviensa alkuperäiskappaleiden ja niiden kopioiden osalta; ja
e)
yleisradio-organisaatioilla lähetystensä tallenteiden osalta riippumatta siitä, onko kyseessä lähetysten langallinen vai langaton siirto, tai siirto kaapelin tai satelliitin välityksellä.”
5
Direktiivin 5 artiklan, jonka otsikko on ”Poikkeukset ja rajoitukset”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat säätää poikkeuksista tai rajoituksista 2 artiklassa säädettyyn kappaleen valmistamista koskevaan oikeuteen seuraavissa tapauksissa:
– –
b)
kun kyseessä ovat luonnollisten henkilöiden mille tahansa välineelle valmistamat kappaleet, jotka on tehty yksityiseen käyttöön ja joiden käyttötarkoitus ei ole välittömästi tai välillisesti kaupallinen, edellyttäen, että oikeudenhaltijat saavat sopivan hyvityksen, jonka osalta otetaan huomioon 6 artiklassa tarkoitettujen teknisten toimenpiteiden soveltaminen kyseiseen teokseen tai aineistoon taikka niiden soveltamatta jättäminen.
– –”
Saksan oikeus
6
Tekijänoikeudesta ja lähioikeuksista 9.9.1965 annetun lain (tekijänoikeuslaki) (Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz; BGBl. 1965 I, s. 1273), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä UrhG), 53 §:ssä, jonka otsikko oli ”Kappaleen valmistaminen yksityiseen käyttöön ja muuhun henkilökohtaiseen käyttöön”, säädettiin seuraavaa:
”(1)   Luonnollinen henkilö saa yksityiseen käyttöönsä valmistaa teoksesta yksittäisiä kappaleita mille tahansa alustalle edellyttäen, ettei näitä kappaleita suoraan tai välillisesti käytetä voiton tavoitteluun ja ettei niitä valmisteta selvästi lainvastaisesti tehdyn tai yleisön saataville asetetun kappaleen perusteella. – –
– –”
7
UrhG:n 54 §:ssä, jonka otsikko oli ”Korvausvelvollisuus”, säädettiin seuraavaa:
”(1)   Jos teoksen luonteen perusteella on odotettavissa, että siitä valmistetaan kappale 53 §:n 1–3 momentin mukaisesti, tekijällä on oikeus kohtuulliseen korvaukseen sellaisten laitteiden ja tallennusvälineiden valmistajalta, joita käytetään yksin tai yhdessä muiden laitteiden, tallennusvälineiden tai tarvikkeiden kanssa tällaisten kappaleiden valmistamiseen.
(2)   Edellä 1 momentissa tarkoitettu oikeus menetetään siltä osin kuin olosuhteet huomioiden on odotettavissa, että laitteita tai tallennusvälineitä ei käytetä kappaleiden valmistamisiin tämän lain soveltamisalueella.”
8
UrhG:n 54b §:ssä, jonka otsikko oli ”Jälleenmyyjän tai maahantuojan korvausvelvollisuus”, säädettiin seuraavaa:
”(1)   Valmistajan kanssa yhteisvastuussa on jokainen, joka elinkeinotoiminnassaan tuo tai jälleentuo tämän lain soveltamisalueelle laitteita tai tallennusvälineitä tai pitää niitä siellä kaupan. – –
– –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
9
ZPÜ on saksalaisten yhteishallinnointiorganisaatioiden yhteenliittymä, jolla on oikeus vaatia tekijänoikeuden nojalla maksuja, kun on kyse kappaleen valmistamisesta audio- tai audiovisuaalisista teoksista. Bluechip on yhtiö, joka valmistaa, maahantuo ja jälleenmyy kotitietokoneita, kannettavia tietokoneita ja työasemia, joissa on integroitu kiintolevy.
10
ZPÜ nosti kanteen, jolla pyrittiin lähinnä siihen, että bluechip velvoitettaisiin maksamaan kunkin edellä mainitun ja 1.1.2014–31.12.2017 liikkeeseen lasketun laitetyypin osalta korvaus, jolla on tarkoitus rahoittaa UhrG:n 54 §:ssä säädetty kohtuullinen korvaus ja joka on sen tätä varten televiestinnän sekä sähkö- ja elektroniikkatavaroiden alan ammattilaisista muodostuvien järjestöjen kanssa tekemissä kollektiivisissa sopimuksissa vahvistettujen taulukoiden mukainen.
11
Oberlandesgericht (alueellinen ylioikeus, Saksa) katsoi 1.12.2023 antamallaan osatuomiolla, että koska bluechipin elinkeinotoimintaa harjoittaville loppuasiakkaille myymiä laitteita voitiin teknisesti käyttää kopioiden valmistamiseen yksityiseen käyttöön tekijänoikeudella suojatuista teoksista, oli oltava olemassa kumottavissa oleva olettama siitä, että tällaisia kopioita valmistettiin, joten bluechipin kaltaisen oikeushenkilön oli UhrG:n 54 ja 54b §:n nojalla maksettava korvaus, jolla oli tarkoitus rahoittaa tekijöille maksettava kohtuullinen korvaus vastineeksi tällaisesta kopioinnista.
12
Todettuaan, että bluechip ei ollut esittänyt todisteita, joilla tämä olettama voitaisiin kumota, kyseinen tuomioistuin muun muassa velvoitti sen maksamaan ZPÜ:lle kunkin Saksassa 1.1.2014–31.12.2017 myydyn tai liikkeeseen lasketun laitetyypin osalta tällaisen korvauksen, jonka suuruus lasketaan edellä mainituissa kollektiivisissa sopimuksissa vahvistettujen taulukoiden mukaisesti, jos bluechip ei esitä todisteita muun muassa siitä, että on ilmeistä, että asianomaiset laitteet on tarkoitettu muuhun käyttöön kuin yksityisten kopioiden tekemiseen ja että tällaisia kopioita on tosiasiallisesti valmistettu vain vähäisiä määriä ja että näin tapahtuu tavanomaisessa tilanteessa.
13
Bluechip teki kyseisestä tuomiosta Revision-valituksen Bundesgerichtshofiin (ylin yleinen tuomioistuin, Saksa), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
14
Viimeksi mainittu muistuttaa, että direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan, joka on saatettu osaksi Saksan lainsäädäntöä erityisesti UhrG:n 54 §:llä, nojalla jäsenvaltiot voivat säätää poikkeuksia ja rajoituksia kyseisen direktiivin 2 artiklassa tekijänoikeuksien ja lähioikeuksien haltijoiden hyväksi säädettyyn kappaleen valmistamista koskevaan yksinoikeuteen. Jäsenvaltiot voisivat erityisesti säätää tällaisista poikkeuksista ja rajoituksista tapauksissa, joissa luonnolliset henkilöt valmistavat kappaleita yksityiskäyttöön ja muihin kuin välittömästi tai välillisesti kaupallisiin tarkoituksiin, jos oikeudenhaltijat saavat sopivan hyvityksen.
15
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin muistuttaa, että kun on kyse tallennusvälineistä, joita voidaan käyttää tällaisten kappaleiden valmistamiseen, kyseistä hyvitystä voidaan – jos on olemassa käytännön vaikeuksia, jotka liittyvät tällaisen yksityiskäytön määrittämiseen ja loppukäyttäjän tunnistamiseen – vaatia valmistajilta, maahantuojilta tai jälleenmyyjiltä, joilla on bluechipin tavoin mahdollisuus vyöryttää maksu loppuasiakkaille, ja katsoo, että kyseisiin asiakkaisiin voi kuulua muun muassa luonnollisia henkilöitä ja oikeushenkilöitä, jotka ovat tilanneet tallaisia välineitä ammattikäyttöä tai kaupallista käyttöä varten. Tavanomaisessa tilanteessa ei nimittäin voida sulkea pois sitä, että kyseisiä välineitä käytetään ammattipiireissä tai kaupallisissa piireissä yksityiseen kopiointiin tai että tällaiset luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt korvaavat ne uusilla välineillä verotuksellisen poistoajan päätyttyä ja myyvät ne käytettyjen laitteiden markkinoilla ostajien yksityiseen kopiointikäyttöön.
16
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lisää, että kun otetaan huomioon tällaiset käytännön vaikeudet, jos valmistajille, maahantuojille tai bluechipin kaltaisille jälleenmyyjille ei asetettaisi velvollisuutta maksaa sopiva hyvitys, ei voitaisi taata, että oikeudenhaltijat saavat korvauksen vahingosta, joka niille aiheutuu yksityisestä kopioinnista, eikä näin ollen tämän korvauksen tosiasiallista maksamista. Kyseisen tuomioistuimen mukaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että on mahdollista säätää kumottavissa oleva olettama siitä, että bluechipin myymien tallennusvälineiden kaltaisia tallennusvälineitä käytetään yksityiseen käyttöön ja muihin kuin välittömästi tai välillisesti kaupallisiin käyttötarkoituksiin direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla, joten tällaisilta valmistajilta, maahantuojilta tai jälleenmyyjiltä voidaan vaatia sopivaa hyvitystä.
17
Kyseinen tuomioistuin täsmentää, että määrittäessään, onko siinä käsiteltävänä oleva korvaus maksettava, sellaisten tallennusvälineiden myyjät, joita voidaan käyttää yksityiseen käyttöön tarkoitettujen kappaleiden valmistamiseen, voivat esittää näyttöä siitä, että tavanomaisessa tilanteessa vaikuttaa poissuljetulta, että näitä välineitä käytettäisiin kopiointiin, tai että on vähintäänkin epätodennäköistä, että niitä käytettäisiin tällä tavoin muuten kuin vähäisessä määrin. Tätä varten kyseiset myyjät voivat muun muassa esittää kirjallisen todistuksen, jolla elinkeinotoimintaa harjoittava loppuasiakas ilmoittaa käyttävänsä ostettua välinettä ainoastaan ammattitoiminnassaan.
18
Se, että bluechipin kaltaisille myyjille asetetaan velvollisuus maksaa sopiva hyvitys ja samalla säädetään kumottavissa olevasta olettamasta, joka koskee kappaleen valmistamiseen soveltuvien tallennusvälineiden yksityiskäyttöä, on kyseisen tuomioistuimen mukaan lisäksi sopusoinnussa sen unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa, jonka mukaan jäsenvaltioilla on laaja harkintavalta määritettäessä, ketkä ovat velvollisia maksamaan kyseisen hyvityksen ja mikä on sen muoto, mitkä ovat sen yksityiskohdat ja mikä on sen taso edellyttäen, että kyseiset jäsenvaltiot varmistavat, että tällainen olettama ei johda kyseisen hyvityksen määräämiseen tilanteissa, joissa kyseisten välineiden loppukäyttö jää selvästi direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetun esimerkin ulkopuolelle.
19
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo kuitenkin, että kun otetaan huomioon se, että tämän säännöksen tulkinnassa voi olla eroja Saksan ja Itävallan oikeuskäytännössä, sen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaisemiseksi on tarpeen saada unionin tuomioistuimelta tulkinta kyseisestä säännöksestä.
20
Tässä tilanteessa Bundesgerichtshof on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko direktiivin [2001/29] 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan kanssa yhteensopivaa, että kansallisessa lainsäädännössä velvoitetaan valmistajat, maahantuojat tai jälleenmyyjät, jotka myyvät tallennusvälineitä elinkeinotoimintaa harjoittaville loppuasiakkaille (oikeushenkilöille tai luonnollisille henkilöille, jotka – valmistajan, maahantuojan tai jälleenmyyjän tunnistettavasti – tekevät loppukäyttäjinä tilauksen kaupalliseen tarkoitukseen), maksamaan korvauksen, jolla rahoitetaan sopiva hyvitys kappaleen valmistamista koskevasta oikeudesta poikkeamisesta yksityiseen käyttöön tapahtuvan kappaleen valmistamisen osalta, elleivät ne kansallisten säännösten mukaan osoita, että luonnollinen henkilö on näiden laitteiden avulla tosiasiallisesti valmistanut tai tavanomaisessa tilanteessa valmistaa teoksesta kappaleita yksityiseen käyttöön mille tahansa välineelle korkeintaan vähäisessä määrin?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
21
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännölle, jonka mukaan tallennusvälineiden, joita voidaan käyttää kappaleen valmistamiseen, valmistajien, maahantuojien ja jälleenmyyjien on maksettava kyseisessä säännöksessä säädetty sopiva hyvitys myydessään kyseiset tallennusvälineet elinkeinotoimintaa harjoittaville loppuasiakkaille, paitsi jos kyseiset valmistajat, maahantuojat tai jälleenmyyjät osoittavat, että luonnolliset henkilöt eivät käytä kyseisiä välineitä kappaleiden valmistamiseen yksityiseen käyttöön ja muuhun kuin välittömästi tai välillisesti kaupalliseen tarkoitukseen tai että he käyttävät niitä näihin tarkoituksiin vain siinä määrin, että käytön katsotaan aiheuttavan oikeudenhaltijoille vain vähäistä vahinkoa.
22
Tämän osalta on palautettava mieleen, että direktiivin 2001/29 2 artiklan sanamuodon mukaan jäsenvaltioiden on annettava kyseisessä säädöksessä tarkoitetuille oikeudenhaltijoille yksinoikeus sallia tai kieltää suoraan tai välillisesti, tilapäisesti tai pysyvästi, millä keinolla ja missä muodossa tahansa kokonaan tai osittain tapahtuva kappaleen valmistaminen heidän teoksistaan, esitystensä tallenteista, äänitteistään, elokuviensa alkuperäiskappaleista ja niiden kopioista ja yleisradiolähetysten tallenteista.
23
Direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetään puolestaan, että jäsenvaltiot voivat säätää poikkeuksista tai rajoituksista kyseisen direktiivin 2 artiklassa säädettyyn kappaleen valmistamista koskevaan yksinoikeuteen, kun kyseessä ovat luonnollisten henkilöiden mille tahansa välineelle valmistamat kappaleet, jotka on tehty yksityiseen käyttöön ja joiden käyttötarkoitus ei ole välittömästi tai välillisesti kaupallinen, edellyttäen, että oikeudenhaltijat saavat sopivan hyvityksen, jonka osalta otetaan huomioon mainitun direktiivin 6 artiklassa tarkoitettujen teknisten toimenpiteiden soveltaminen tai soveltamatta jättäminen.
24
Lisäksi on muistutettava, että direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan sanamuodon mukaan jäsenvaltiot voivat säätää sopivan hyvityksen maksamisesta vain, jos ”luonnolliset henkilöt” käyttävät kappaleen valmistamiseen tarkoitettua konetta, laitetta tai välinettä loppukäyttäjinä, kun on kyse kappaleista, ”jotka on tehty yksityiseen käyttöön ja joiden käyttötarkoitus ei ole välittömästi tai välillisesti kaupallinen”. Tästä seuraa, että kyseisen säännöksen soveltamisala riippuu muun muassa siitä, kuka loppukäyttäjä on, sekä käytön tarkoituksesta (ks. vastaavasti tuomio 5.3.2015, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 83 kohta).
25
Kuten direktiivin 2001/29 johdanto-osan 35 ja 38 perustelukappaleesta ilmenee, direktiivin 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa ilmaistaan unionin lainsäätäjän tahto perustaa erityinen hyvitysjärjestelmä, jonka täytäntöönpanon käynnistää oikeudenhaltijoille aiheutunut vahinko, joka synnyttää lähtökohtaisesti velvollisuuden ”korvata” tai ”hyvittää” se viimeksi mainituille. Sen, että luonnollinen henkilö tekee kopion yksityisesti, on katsottava muodostavan toimen, josta aiheutuu vahinkoa kyseiselle oikeudenhaltijalle silloin, kun se tapahtuu pyytämättä etukäteen lupaa kyseiseltä oikeudenhaltijalta. Ei kuitenkaan ole mitenkään välttämätöntä, että tällaiset henkilöt tosiasiallisesti valmistavat kappaleita yksityiseen käyttöön, sillä voidaan oikeutetusti olettaa, että he hyötyvät täysimääräisesti kappaleen valmistamiseen tarkoitettujen koneiden, laitteiden ja välineiden saataville asettamisesta, ja näiden koneiden, laitteiden ja välineiden kappaleenvalmistamiskyvyn vuoksi jo tämä saataville asettaminen riittää oikeuttamaan oikeudenhaltijoiden hyväksi säädetyn sopivan hyvityksen soveltamisen. Unionin tuomioistuin on täsmentänyt tältä osin, että jäsenvaltiot voivat säätää kumottavissa olevasta olettamasta, jonka mukaan tällaiset koneet, laitteet ja välineet asetetaan luonnollisten henkilöiden saataville yksityistä käyttöä varten (ks. vastaavasti tuomio 11.7.2013, Amazon.com International Sales ym., C‑521/11, EU:C:2013:515, 43 kohta; tuomio 5.3.2015, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 24 ja 25 kohta; tuomio 8.9.2022, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 23.11.2023, Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
26
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee näin ollen, että sopivan hyvityksen – ja siis myös järjestelmän, johon se perustuu – sekä sopivan hyvityksen tason on oltava sidoksissa oikeudenhaltijoille yksityisestä kopioinnista aiheutuvaan vahinkoon. Sopiva hyvitys, joka ei ole sidoksissa oikeudenhaltijoille tällaisesta kopioinnista aiheutuvaan vahinkoon, ei nimittäin olisi yhteensopiva direktiivin 2001/29 johdanto-osan 31 perustelukappaleessa mainitun sen vaatimuksen kanssa, jonka mukaan oikeudenhaltijoiden ja suojatun aineiston käyttäjien välillä on säilytettävä oikeudenmukainen tasapaino (tuomio 23.11.2023, Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
27
Lisäksi unionin tuomioistuin on jo korostanut, että ellei direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdalta katsota puuttuvan tehokasta vaikutusta, tällä säännöksellä asetetaan jäsenvaltioille, jotka panevat täytäntöön yksityistä kopiointia koskevan poikkeuksen, velvollisuus saavuttaa tietty tulos siinä mielessä, että niiden on toimivaltansa rajoissa varmistettava sellaisen sopivan hyvityksen tosiasiallinen kantaminen, jolla on tarkoitus korvata oikeudenhaltijoille aiheutunut vahinko (tuomio 9.6.2016, EGEDA ym., C‑470/14, EU:C:2016:418, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
28
Koska direktiivin 2001/29 säännöksissä ei tarkemmin täsmennetä sopivan hyvityksen järjestelmän eri parametrejä, jäsenvaltioilla on laaja harkintavalta niiden määrittämiseksi. Jäsenvaltioiden on erityisesti määritettävä tahot, joiden on maksettava kyseistä sopivaa hyvitystä, sekä vahvistettava kyseisen hyvityksen muoto, yksityiskohdat ja taso (tuomio 8.9.2022, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kuten direktiivin 2001/29 johdanto-osan 35 perustelukappaleesta ilmenee, jäsenvaltioiden on sopivan hyvityksen muotoa, yksityiskohtia ja mahdollista tasoa määrittäessään otettava huomioon kunkin tapauksen erityisolosuhteet ja erityisesti oikeudenhaltijoille mahdollisesti aiheutuva vahinko (tuomio 23.11.2023, Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, 36 kohta).
29
Kun otetaan huomioon ne käytännön vaikeudet, joita liittyy yksityisten käyttäjien yksilöintiin samoin kuin heidän velvoittamiseensa korvaamaan vahinko, jonka he ovat aiheuttaneet kappaleen valmistamista koskevan yksinoikeuden haltijoille, jäsenvaltiot voivat vahvistaa sopivan hyvityksen rahoittamiseksi yksityistä kopiointia koskevan maksun, joka on maksettava ennen yksityistä kopiointia ja joka ei kohdistu kyseisiin yksityishenkilöihin vaan niihin henkilöihin, oikeushenkilöt mukaan lukien, joiden hallussa on kappaleen valmistamiseen tarkoitettuja koneita, laitteita ja välineitä ja jotka asettavat tällä perusteella oikeudellisesti tai tosiasiallisesti niitä yksityishenkilöiden saataville. Tällaisessa järjestelmässä henkilöiden, joiden hallussa nämä koneet, laitteet ja välineet ovat, on suoritettava yksityistä kopiointia koskeva maksu. Jäsenvaltiot voivat siis tietyin edellytyksin soveltaa yksityistä kopiointia koskevaa maksua erotuksetta kappaleen valmistamiseen soveltuvien tallennusvälineiden osalta, mukaan luettuna tilanteessa, jossa niiden loppukäyttö ei vastaa direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettua tapausta (ks. vastaavasti tuomio 9.6.2016, EGEDA ym., C‑470/14, EU:C:2016:418, 32 ja 33 kohta ja tuomio 8.9.2022, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
30
Koska kyseisessä järjestelmässä mahdollistetaan se, että maksuvelvolliset voivat vyöryttää yksityistä kopiointia koskevan maksun määrän hintaan, jolla ne asettavat tällaiset koneet, laitteet tai välineet saataville, maksusta aiheutuvasta kustannuksesta vastaa lopullisesti yksityinen käyttäjä, joka maksaa tämän hinnan, ja tätä on pidettävä yhteensopivana kappaleen valmistamista koskevan yksinoikeuden haltijoiden ja suojatun aineiston käyttäjien etujen välillä tavoiteltavan, direktiivin 2001/29 johdanto-osan 31 perustelukappaleessa tarkoitetun oikeudenmukaisen tasapainon kanssa (tuomio 8.9.2022, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
31
On kuitenkin muistutettava, että kun jäsenvaltiot valitsevat tämäntyyppisen rahoituksen, joka voidaan perustella käytännön vaikeuksilla, kuten sillä, ettei yksityisiä loppukäyttäjiä voida yksilöidä, niiden on säädettävä hyvityksen tosiasiallisia maksuvelvollisia – olipa kyse kappaleen valmistamiseen tarkoitettujen koneiden, laitteiden tai välineiden valmistajista, maahantuojista, jälleenmyyjistä tai loppukäyttäjistä – koskevasta vapautusjärjestelmästä tai ainakin oikeudesta maksun takaisin saamiseen, kun hyvitystä ei ole maksettava, ja näin on erityisesti silloin, kun tällaiset koneet, laitteet tai välineet toimitetaan muille henkilöille kuin luonnollisille henkilöille selvästi muuhun tarkoitukseen kuin yksityiseen käyttöön tarkoitettuun kopiointiin (ks. vastaavasti tuomio 11.7.2013, Amazon.com International Sales ym., C‑521/11, EU:C:2013:515, 31 kohta; tuomio 5.3.2015, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 45, 47, 50 ja 53 kohta; tuomio 9.6.2016, EGEDA ym., C‑470/14, EU:C:2016:418, 36 ja 40 kohta; tuomio 22.9.2016, Microsoft Mobile Sales International ym., C‑110/15, EU:C:2016:717, 34 ja 36 kohta ja tuomio 8.9.2022, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, 39 kohta).
32
Näin säädetyn maksun takaisin saamista koskevan oikeuden on oltava tosiasiallinen eikä maksetun maksun takaisin saamista saa tehdä sillä kohtuuttoman vaikeaksi. Tämän osalta maksun takaisin saamista koskevan oikeuden käytön ulottuvuuden, tehokkuuden, käytettävissä olon, julkisuuden ja yksinkertaisuuden on mahdollistettava yksityistä kopiointia koskevan maksun järjestelmästä mahdollisesti syntyvän epätasapainon korjaaminen todettuihin käytännön vaikeuksiin vastaamiseksi (tuomio 22.9.2016, Microsoft Mobile Sales International ym., C‑110/15, EU:C:2016:717, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 8.9.2022, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
33
Lopuksi on todettava, että unionin tuomioistuin on jo katsonut, että jäsenvaltioilla on oikeus säätää tietyissä tapauksissa, jotka kuuluvat niiden direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla käyttöön ottaman poikkeuksen soveltamisalaan, ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta noudattaen, sopivan hyvityksen maksamisesta vapauttamisesta silloin, kun oikeudenhaltijoille aiheutuva vahinko on vähäinen, ja sen kynnyksen vahvistaminen, jonka alittuessa vahinkoa pidetään vähäisenä, kuuluu jäsenvaltioiden harkintavaltaan (ks. vastaavasti tuomio 23.11.2023, Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, 38–40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
34
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämää kysymystä on tarkasteltava koko edellä mainittu oikeuskäytäntö huomioiden.
35
Nyt käsiteltävässä asiassa kyseisen tuomioistuimen selityksistä ilmenee, että pääasiassa kyseessä olevassa säännöstössä, sellaisena kuin kansalliset tuomioistuimet ovat sitä tulkinneet, säädetään, että sopivan hyvityksen ovat velvollisia maksamaan valmistajat, maahantuojat tai jälleenmyyjät, jotka bluechipin tavoin myyvät tallennusvälineitä, joita voidaan käyttää kappaleen valmistamiseen (jäljempänä tallennusvälineet), elinkeinotoimintaa harjoittaville loppuasiakkaille, olipa kyse oikeushenkilöistä tai luonnollisista henkilöistä. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen selityksistä ilmenee lähinnä myös, ettei ole poissuljettua, että tällaisten elinkeinotoimintaa harjoittavien loppuasiakkaiden näin hankkimia välineitä käytetään muissa kuin direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa eli että niitä ei käytetä ”yksityiseen käyttöön” ja niiden ”käyttötarkoitus ei ole välittömästi tai välillisesti kaupallinen” tai että niitä käytetään tällaiseen käyttöön ja tällaisiin tarkoituksiin vain rajoitetusti.
36
Tämän tuomion 29 ja 31–33 kohdassa mieleen palautetun oikeuskäytännön mukaan sopiva hyvitys voidaan tällaisessa tapauksessa asettaa tallennusvälineiden myyjien maksettavaksi vain, jos kaksi kumulatiivista edellytystä täyttyy. Ensinnäkin tällainen järjestelmä on perusteltava käytännön vaikeuksilla, joita ovat vaikeudet tunnistaa loppukäyttäjät ja näiden välineiden avulla valmistettujen kappaleiden käyttötarkoitus. Toiseksi on niin, että kun on osoitettu, että loppukäyttäjät käyttävät kyseisiä välineitä selvästi muihin tarkoituksiin kuin yksityiseen käyttöön tarkoitettujen kopioiden valmistamiseen tai että he ainakin aiheuttavat oikeudenhaltijoille vain vähäistä vahinkoa käyttäessään kyseisiä välineitä yksityiseen käyttöön ja muuhun kuin välittömästi tai välillisesti kaupalliseen tarkoitukseen, myyjillä on oikeus saada vapautus sopivasta hyvityksestä tai, jos tämä ei ole mahdollista, oikeus saada maksu tosiasiallisesti takaisin, eikä tätä takaisinsaamista voida järjestää siten, että hyvityksen palauttaminen on kohtuuttoman vaikeaa.
37
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on siis tarkistettava, täyttääkö pääasiassa kyseessä oleva säännöstö nämä kaksi edellytystä, ja on täsmennettävä, että unionin tuomioistuin voi ennakkoratkaisupyyntöä käsitellessään tehdä täsmennyksiä ohjatakseen kansallista tuomioistuinta tämän ratkaisussa (tuomio 5.5.2022, Victorinox, C‑179/21, EU:C:2022:353, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
38
Ensinnäkin loppukäyttäjien sekä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisten tallennusvälineiden avulla valmistettujen kappaleiden käyttötarkoituksen tunnistamiseen liittyvistä käytännön vaikeuksista on todettava, että tällaisia tunnistamiseen liittyviä käytännön vaikeuksia on olemassa, kun näitä välineitä myydään elinkeinotoimintaa harjoittaville loppuasiakkaille.
39
Pelkästään siitä, että kyseessä on elinkeinotoimintaa harjoittava loppuasiakas, ei nimittäin voida päätellä, että luonnolliset henkilöt eivät koskaan käytä tallennusvälineitä direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettuun yksityiseen käyttöön ja muuhun kuin välittömästi tai välillisesti kaupalliseen tarkoitukseen ja että oikeudenhaltijoille ei siten koskaan aiheudu muuta kuin vähäistä vahinkoa.
40
Yhtäältä on huomattava, että nyt käsiteltävässä asiassa elinkeinotoimintaa harjoittaviin loppuasiakkaisiin kuuluu sekä luonnollisia henkilöitä että oikeushenkilöitä, jotka tilaavat tallennusvälineitä kaupallisiin tai ammattitarkoituksiin. Silloinkin, kun oikeushenkilöt hankkivat tällaisia välineitä, niitä voivat lähtökohtaisesti käyttää vain luonnolliset henkilöt, joiden saataville kyseiset välineet on asetettu. Näin ollen elinkeinotoimintaa harjoittavien loppuasiakkaiden hankkimien tallennusvälineiden loppukäyttäjät voivat kaikissa tapauksissa olla vain luonnollisia henkilöitä, ja on täsmennettävä, että määritettäessä, onko sopiva hyvitys maksettava, on merkityksetöntä, että tällaisia välineitä käyttävät luonnolliset henkilöt eivät ole itse hankkineet niitä tai ole niiden omistajia. Sopiva hyvitys on nimittäin maksettava myös silloin, kun luonnolliset henkilöt voivat valmistaa kappaleita suojatuista teoksista kolmannelle kuuluvasta laitteesta käsin tai sen avulla (ks. vastaavasti tuomio 5.3.2015, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 91 kohta).
41
Toisaalta tämän tuomion 25 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti asianomaisten luonnollisten henkilöiden – toimivatpa he samanaikaisesti sekä ostajina että loppukäyttäjinä tai yksinomaan loppukäyttäjinä sen vuoksi, että elinkeinotoimintaa harjoittava loppuasiakas on asettanut heidän saatavilleen tallennusvälineitä – voidaan oikeutetusti olettaa hyötyvän täysimääräisesti kyseisistä välineistä, mukaan lukien niiden käyttäminen kappaleiden valmistamiseksi yksityiseen käyttöön ja muuhun kuin välittömästi tai välillisesti kaupalliseen tarkoitukseen. Unionin tuomioistuin on todennut tältä osin, että direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohta ei ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään tällaisesta olettamasta, siltä osin kuin se on kumottavissa (ks. vastaavasti tuomio 11.7.2013, Amazon.com International Sales ym., C‑521/11, EU:C:2013:515, 43 ja 45 kohta).
42
Tässä tilanteessa on niin, että kun tallennusvälineet myydään elinkeinotoimintaa harjoittaville loppuasiakkaille, voi olla vaikeaa määrittää, käyttääkö luonnollinen henkilö, jonka hallussa nämä välineet ovat joko siksi, että hän on itse ostanut ne kaupallisiin tai ammattitarkoituksiin, tai siksi, että elinkeinotoimintaa harjoittava loppuasiakas on asettanut ne hänen saatavilleen hänen työtehtäviensä yhteydessä, niitä ainoastaan selvästi muuhun tarkoitukseen kuin yksityiseen käyttöön tarkoitettujen kopioiden valmistamiseen, vai käyttääkö hän niitä myös yksityiseen käyttöön ja muuhun kuin välittömästi tai välillisesti kaupalliseen tarkoitukseen siinä määrin, että tämän katsotaan aiheuttavan vain vähäistä vahinkoa oikeudenhaltijoille.
43
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, ei erityisesti voida sulkea pois sitä, että luonnolliset henkilöt käyttävät tallennusvälineitä muussa kuin vähäisessä määrin työympäristössä tällaiseen käyttöön ja tällaiseen tarkoitukseen, eikä myöskään sitä, että ne asetetaan ennen niiden keskimääräisen käyttöiän päättymistä – esimerkiksi niiden verotuksellisen poistoajan päätyttyä – sellaisten luonnollisten henkilöiden saataville, jotka tämän jälkeen käyttävät niitä yksityisesti ja muuhun kuin välittömästi tai välillisesti kaupalliseen tarkoitukseen. Lisäksi itsenäiset ammatinharjoittajat, jotka tilaavat pääasiassa kyseessä olevan kaltaisia tallennusvälineitä luonnollisina henkilöinä kaupallisiin tai ammattitarkoituksiin, voivat käyttää niitä samaan aikaan sekä ammattimaisesti että yksityisesti.
44
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on edellä esitetyn perusteella selvitettävä, onko nyt käsiteltävässä asiassa olemassa käytännön vaikeuksia, jotka liittyvät sen tarkoituksen tunnistamiseen, johon luonnolliset henkilöt, joille tallennusvälineet on tarkoitettu, käyttävät niitä.
45
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava tämän tuomion 31 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti, että bluechipin kaltaiset kappaleen valmistamiseen käytettävien tallennusvälineiden valmistajat, maahantuojat ja jälleenmyyjät voidaan vapauttaa sopivan hyvityksen maksamisesta, jos ne esittävät todisteet siitä, että luonnolliset henkilöt käyttävät kyseisiä välineitä muissa kuin direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa, tai että ne voivat ainakin saada perusteettomasti maksetun hyvityksen takaisin, jos nämä todisteet voidaan esittää vasta myyntitoimen ja hyvityksen maksamisen jälkeen.
46
Tältä osin on todettava, että kyseinen säännös ei ole esteenä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitseman kaltaiselle yksityisestä kopioinnista maksettavan hyvityksen kantamista koskevalle järjestelmälle, jossa säädetään muun muassa siitä, että tällainen valmistaja, maahantuoja tai jälleenmyyjä voi esittää elinkeinotoimintaa harjoittavan loppuasiakkaan kirjallisen todistuksen, jossa osoitetaan lähinnä, että tallennusvälineitä käytetään selvästi muuhun tarkoitukseen kuin yksityiseen käyttöön tarkoitettujen kopioiden valmistamiseen tai että niitä käytetään yksityiseen käyttöön ja muihin kuin välittömästi tai välillisesti kaupallisiin tarkoituksiin sellaisessa määrin, että ne voivat aiheuttaa vain vähäistä vahinkoa oikeudenhaltijoille. Vaikuttaa näin ollen siltä, että bluechipin kaltainen myyjä voidaan helposti vapauttaa sopivan hyvityksen maksamisesta.
47
Unionin tuomioistuin on sitä paitsi vahvistanut, että tällaisia yksipuolisia lausumia voidaan käyttää tällaisen vapautuksen saamiseksi, kunhan sopivan hyvityksen hallinnoinnista vastaavalla yksiköllä on kyseisessä jäsenvaltiossa mahdollisuus valvoa kyseisten lausumien todenperäisyyttä siten, että varmistetaan kyseisen hyvityksen tosiasiallinen kantaminen (ks. vastaavasti tuomio 8.9.2022, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, 42 ja 70 kohta).
48
Lisäksi kansallisessa säännöstössä, jossa säädetään järjestelmästä, joka koskee sopivan hyvityksen maksamisesta vapauttamista tällaisia lausumia antamalla, olisi joka tapauksessa säädettävä tämän tuomion 32 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti perusteettomasti maksetun hyvityksen takaisin saamista koskevasta oikeudesta, jonka on oltava tosiasiallinen ja jota ei saa järjestää siten, että maksetun hyvityksen takaisin saaminen on kohtuuttoman vaikeaa.
49
Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle säännölle, jonka mukaan tallennusvälineiden, joita voidaan käyttää kappaleen valmistamiseen, valmistajien, maahantuojien ja jälleenmyyjien on maksettava kyseisessä säännöksessä säädetty sopiva hyvitys myydessään kyseiset tallennusvälineet elinkeinotoimintaa harjoittaville loppuasiakkaille, paitsi jos kyseiset valmistajat, maahantuojat tai jälleenmyyjät osoittavat, että luonnolliset henkilöt eivät käytä kyseisiä välineitä kappaleiden valmistamiseen yksityiseen käyttöön ja muuhun kuin välittömästi tai välillisesti kaupalliseen tarkoitukseen tai että he käyttävät niitä näihin tarkoituksiin vain siinä määrin, että käytön katsotaan aiheuttavan oikeudenhaltijoille vain vähäistä vahinkoa.
Oikeudenkäyntikulut
50
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kahdeksas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/29/EY 5 artiklan 2 kohdan b alakohtaa
on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä kansalliselle säännölle, jonka mukaan tallennusvälineiden, joita voidaan käyttää kappaleen valmistamiseen, valmistajien, maahantuojien ja jälleenmyyjien on maksettava kyseisessä säännöksessä säädetty sopiva hyvitys myydessään kyseiset tallennusvälineet elinkeinotoimintaa harjoittaville loppuasiakkaille, paitsi jos kyseiset valmistajat, maahantuojat tai jälleenmyyjät osoittavat, että luonnolliset henkilöt eivät käytä kyseisiä välineitä kappaleiden valmistamiseen yksityiseen käyttöön ja muuhun kuin välittömästi tai välillisesti kaupalliseen tarkoitukseen tai että he käyttävät niitä näihin tarkoituksiin vain siinä määrin, että käytön katsotaan aiheuttavan oikeudenhaltijoille vain vähäistä vahinkoa.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.