62011CC0359_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Daudzi sabiedrisko pakalpojumu sektori, (2) kuri kādreiz bija monopoli, tirgus liberalizācijas rezultātā ir būtiski mainījušies. Tā arī ir enerģētikas tirgus gadījumā. Šādos apstākļos Elektroenerģijas direktīvas un Gāzes direktīva (3) (vai turpmāk tekstā visas kopā – “Enerģētikas direktīvas”) nosaka kārtību pakāpeniskai enerģētikas tirgus liberalizācijai Eiropas Savienībā (4) . Galvenokārt uzmanību pievēršot enerģētikas sektora atvēršanai konkurencei, šajās direktīvās ir arī normas, kas radītas, lai nodrošinātu augsta līmeņa patērētāju aizsardzību, īpaši attiecībā uz gala patērētāju līguma noteikumu un nosacījumu pārskatāmību. Šīs normas, kuras bija paredzētas, lai nodrošinātu universālu pakalpojumu (5), liek dalībvalstīm pienācīgi rīkoties, lai aizsargātu patērētājus, īpaši mazāk aizsargātus patērētājus, no atslēgšanas, kas ir viens no mehānismiem, kas tiek izmantots, ja tiek noteikts galīgais piegādātājs.
2. Atbilstoši Vācijas tiesību aktiem gāzes un elektroenerģijas piegādātājiem ir pienākums noslēgt līgumus ar mājsaimniecības klientiem, ja tie darbojas, pamatojoties uz UPP. Šiem līgumiem piemēro enerģētikas piegādes standarttarifu. Pamata tiesvedībā radās jautājums, vai – izrietot no šī pienākuma – pakalpojuma sniedzējiem arī ir likumīgas tiesības vienpusēji mainīt cenas. Lai atrisinātu šo jautājumu, Bundesgerichtshof
[Federālā Augstākā tiesa] tagad lūdz Tiesai vadlīnijas par gala klientiem piešķiramo piemērojamo aizsardzības līmeni atbilstoši ES tiesībām attiecībā uz šiem piegādes līgumiem. Jautājums nenoliedzami ir ārkārtīgi nozīmīgs. Tas ir tāpēc, ka cenas pielāgojuma tiesiskums ir atkarīgs no Elektroenerģijas direktīvas 3. panta 5. punktā un Gāzes direktīvas 3. panta 3. punktā noteiktās prasības interpretācijas par to, ka līguma noteikumiem un nosacījumiem jābūt pārredzamiem.
3. Šajā ziņā Tiesai arī jāieņem nostāja par iespējamo savstarpīgumu starp šo pārredzamības prasību un pienākumiem atbilstoši Direktīvas 93/13 3. un 5. pantam (6) . Šī nepieciešamība radās tāpēc, ka Tiesa nesen sniedza vadlīnijas par pēdējo pienākumu kopumu spriedumā lietā RWE Vertrieb (7) attiecībā uz enerģētikas piegādes līgumiem. Tāpēc šajā lietā izšķiroši svarīgi ir noteikt, vai visas šīs atšķirīgās prasības ir interpretējamas vienveidīgi, neraugoties uz to, ka juridiskie akti, no kuriem tie izriet, ir vērsti uz atšķirīgiem mērķiem. Kā es tālāk centīšos ilustrēt, uzskatu, ka jautājums atbildams noliedzoši.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – ES tiesības
1) Elektroenerģijas direktīva
4. Elektroenerģijas direktīvas preambulas 24. apsvērums noteic, ka mājsaimniecību patērētājiem – un, ja dalībvalstis to uzskata par vajadzīgu, mazajiem uzņēmumiem – nodrošināmas tiesības saņemt noteiktas kvalitātes elektroenerģiju par skaidri salīdzināmām, pārredzamām un saprātīgām cenām. Šajā ziņā dalībvalstīm jāveic mazāk aizsargāto patērētāju aizsardzībai vajadzīgie pasākumi.
5. Atbilstoši preambulas 26. apsvērumam sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību ievērošana ir Elektroenerģijas direktīvas pamatprasība. Tāpēc direktīva noteic kopīgos minimālos standartus, kuros ņemts vērā universālās aizsardzības un piegādes drošības mērķis.
6. Elektroenerģijas direktīvas 3. pants, kurā ir normas par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām un patērētāju aizsardzību, noteic:
“3. Dalībvalstīm jānodrošina tas, ka visi mājsaimniecības patērētāji un, ja dalībvalstis uzskata par vajadzīgu, mazie uzņēmumi [..], var saņemt universālo pakalpojumu, kas ietver tiesības saņemt konkrētas kvalitātes elektroenerģijas piegādi savā teritorijā par saprātīgām, viegli un skaidri salīdzināmām un pārredzamām cenām. Lai nodrošinātu universālā pakalpojuma sniegšanu, dalībvalstis var norādīt galējo piegādātāju [..].
[..]
5. Dalībvalstis veic atbilstīgus pasākumus, lai aizsargātu gala patērētājus, un īpaši nodrošina pietiekamu aizsardzību mazāk aizsargātiem patērētājiem, tostarp pasākumus, lai palīdzētu viņiem nepieļaut energoapgādes pārtraukšanu. Šajā kontekstā dalībvalstis var veikt pasākumus, lai aizsargātu gala patērētājus attālos rajonos. Tās nodrošina patērētāju aizsardzību augstā līmenī, jo īpaši attiecībā uz pārredzamību, kas saistīta ar līguma noteikumiem un nosacījumiem, vispārīgu informāciju un domstarpību izšķiršanas kārtību. Dalībvalstis nodrošina to, ka tiesīgie patērētāji var efektīvi pāriet pie jauna piegādātāja. Vismaz attiecībā uz mājsaimniecību patērētājiem šie pasākumi ietver A pielikumā minētos pasākumus.”
7. Elektroenerģijas direktīvas A pielikums noteic, kādi patērētāju aizsardzības pasākumi dalībvalstīm jāveic. Tajā ir paredzēts:
“Neskarot [ES] noteikumus par patērētāju aizsardzību, jo īpaši [..] Direktīvu 97/7/EK [ (8) ] un [Direktīvu 93/13], 3. pantā minētie pasākumi nodrošina to, ka patērētāji:
a) ir tiesīgi slēgt līgumu ar elektroenerģijas piegādātāju, kurā norādīta:
– [..]
– līdzekļi, ar kādiem var iegūt jaunāko informāciju par visiem piemērojamajiem tarifiem un maksu par uzturēšanas pakalpojumiem,
– līguma darbības ilgums, pakalpojumu un līguma atjaunošanas un pārtraukšanas noteikumi, tiesības atteikties no līguma,
– kompensācijas un atlīdzības noteikumus, kas piemērojami, ja līgumā norādītais pakalpojumu kvalitātes līmenis nav ievērots, [..]
– [..]
Nosacījumiem jābūt taisnīgiem un zināmiem iepriekš. Jebkurā gadījumā šī informācija ir jāsniedz pirms līguma noslēgšanas vai apstiprināšanas. [..]
b) saņem atbilstīgu paziņojumu par jebkuru nodomu grozīt līguma nosacījumus un ir informēti par savām tiesībām [lauzt līgumu] pēc paziņojuma saņemšanas. Pakalpojumu sniedzēji tieši informē savus abonentus par maksas palielināšanu un dara to savlaicīgi - ne vēlāk kā viena parastā rēķina apmaksas termiņa laikā pēc palielinājuma stāšanās spēkā. Dalībvalstis nodrošina to, ka lietotāji var brīvi [lauzt] līgumu, ja viņi nepieņem jaunos nosacījumus, kurus tiem ir paziņojis elektroenerģijas pakalpojumu sniedzējs;
c) saņem pārredzamu informāciju par piemērojamajām cenām un tarifiem un par standarta noteikumiem un nosacījumiem attiecībā uz piekļuvi elektroenerģijas pakalpojumiem un to izmantošanu;
d) tiem piedāvā plašu norēķinu metožu izvēli. Visām noteikumu un nosacījumu atšķirībām ir jāatspoguļo tas, kādas ir dažādo norēķinu sistēmu izmaksas piegādātājam. Vispārīgie noteikumi un nosacījumi ir taisnīgi un pārredzami. Tos sniedz skaidrā un saprotamā valodā. [..]”
2) Gāzes direktīva
8. Atbilstoši Gāzes direktīvas preambulas 26. apsvērumam dalībvalstis nodrošina, ka tad, kad patērētāji tiek pieslēgti gāzes sistēmai, tos informē par to tiesībām saņemt noteiktas kvalitātes dabasgāzi par pieņemamām cenām. Šajā ziņā pasākumi, ko dalībvalstis veic, lai aizsargātu gala patērētājus, var būt atšķirīgi attiecībā uz mājsaimniecībām, no vienas puses, un maziem un vidējiem uzņēmumiem, no otras.
9. Preambulas 27. apsvērums turklāt precizē, ka sabiedrisko pakalpojumu prasību ievērošana ir Gāzes direktīvas pamatprasība. Šajā ziņā kopīgie minimālie standarti – kuros cita starpā ņemti vērā patērētāju aizsardzības mērķi un piegāžu drošība – ir šajā direktīvā precizēti.
10. Līdzīgi Elektroenerģijas direktīvas 3. pantam Gāzes direktīvas 3. pants iezīmē sabiedrisko pakalpojumu pienākumu gāzes piegādes uzņēmumiem un patērētāju aizsardzību. Tajā ir paredzēts:
“3. Dalībvalstis veic atbilstīgus pasākumus, lai aizsargātu gala patērētājus un nodrošinātu patērētāju aizsardzību augstā līmenī, un tās jo īpaši nodrošina pietiekamu aizsardzību mazāk aizsargātiem patērētājiem, tostarp attiecīgus pasākumus, lai palīdzētu viņiem nepieļaut atslēgšanu no sistēmas. Šajā sakarā tās var veikt attiecīgus pasākumus, lai aizsargātu patērētājus attālos apgabalos, kas ir pieslēgti pie gāzes sistēmas. Dalībvalstis var iecelt piegādātāju, kas nodrošina pakalpojumus galējā situācijā tiem patērētājiem, kas pieslēgti gāzes tīklam. Tās nodrošina patērētāju aizsardzību augstā līmenī, jo īpaši attiecībā uz pārredzamību, kas saistīta ar vispārīgiem līguma noteikumiem un nosacījumiem, vispārīgu informāciju un strīdu izšķiršanas mehānismiem. Dalībvalstis nodrošina to, ka tiesīgie patērētāji var efektīvi pāriet pie jauna piegādātāja. Vismaz attiecībā uz mājsaimniecību patērētājiem šie pasākumi ietver A pielikumā minētos pasākumus”.
11. Līdzīgi Elektroenerģijas direktīvai A pielikumā ir pasākumu saraksts, kuri dalībvalstīm jāveic, lai aizsargātu patērētājus. Tajā ir paredzēts:
“Neskarot [ES] noteikumus attiecībā uz patērētāju aizsardzību, jo īpaši [Direktīvu 97/7] un [Direktīvu 93/13], 3. pantā minētie pasākumi ir paredzēti tam, lai nodrošinātu to, ka patērētāji:
a) 	ir tiesīgi slēgt līgumu ar gāzes piegādātāju, kurā norādīta:
– [..]
– līdzekļi, ar kādiem var iegūt jaunāko informāciju par visiem piemērojamajiem tarifiem un uzturēšanas maksu,
– līguma darbības ilgums, pakalpojumu un līguma atjaunošanas un pārtraukš anas noteikumi, tiesības atteikties no līguma,
– [..]
Nosacījumiem jābūt taisnīgiem un zināmiem iepriekš. Jebkurā gadījumā šī informācija būtu jāsniedz pirms līguma noslēgšanas vai apstiprināšanas. Ja līgumus slēdz, izmantojot starpniekus, iepriekšminēto informāciju arī sniedz pirms līguma noslēgšanas:
b) saņem atbilstīgu paziņojumu par jebkuru nodomu grozīt līguma nosacījumus un ir informēti par savām tiesībām uzteikt līgumu pēc paziņojuma saņemšanas. Pakalpojumu sniedzēji tieši informē savus abonentus par maksas palielināšanu un dara to savlaicīgi - ne vēlāk kā viena parastā rēķina apmaksas termiņa laikā pēc palielinājuma stāšanās spēkā. Dalībvalstis nodrošina to, ka patērētāji var brīvi uzteikt līgumu, ja viņi nepieņem jaunos nosacījumus, kurus tiem ir paziņojis gāzes pakalpojumu sniedzējs;
c) saņem pārredzamu informāciju par piemērojamajām cenām un tarifiem un par standarta noteikumiem un nosacījumiem attiecībā uz pieju gāzes pakalpojumiem un to izmantošanu;
d) tiem piedāvā plašu [norēķinu] metožu klāstu. Visām noteikumu un nosacījumu atšķirībām ir jāatspoguļo tas, kādas ir dažādu norēķinu sistēmu izmaksas piegādātājam. Vispārīgie noteikumi un nosacījumi ir taisnīgi un pārredzami. Tos sniedz skaidrā un saprotamā valodā. [..]
[..]
g) tie, kas ir pieslēgti gāzes sistēmai, ir informēti par viņu tiesībām saņemt noteiktas kvalitātes dabasgāzi par pieņemamām cenām saskaņā ar attiecīgās valsts piemērojamajiem tiesību aktiem.”
B – Vācijas tiesību akti
12. Pamatlietas apstākļos vispārīgos noteikumus un nosacījumus, atbilstoši kuriem elektroenerģijas piegādātāji ikvienu pieslēdza savai piegādes sistēmai un piegādāja elektroenerģiju saskaņā ar vispārīgām standarttarifa cenām (tarifu klienti), regulēja Verordnung über Allgemeine Bedingungen für die Elektrizitätsversorgung von Tarifkunden (turpmāk tekstā – “ AVBEltV ”) (9) noteikumi un pēc tam – Verordnung über Allgemeine Bedingungen für die Grundversorgung von Haushaltskunden und die Ersatzversorgung mit Elektrizität aus dem Niederspannungsnetz
(turpmāk tekstā – “ StromGVV ”) (10) . Šie noteikumi ir arī piegādes līgumu ar vispārīgo tarifu patērētājiem neatņemama sastāvdaļa.
13. AVBEltV 4. pantā ir noteikts:
“(1) Elektroenerģijas apgādes uzņēmums piegādā [elektroenerģiju] atbilstoši piemērojamiem standarttarifiem un vispārīgiem noteikumiem un nosacījumiem.
(2) Standarttarifu un vispārīgo noteikumu un nosacījumu izmaiņas stājas spēkā tikai pēc publiskas paziņošanas.”
14. AVBEltV
32. pantā ir noteiktas izbeigšanas tiesības, kas paredz:
“(1) Līgumattiecības nepārtraukti turpinās, līdz kāda no abām pusēm vienu mēnesi iepriekš iesniedz uzteikumu, skaitot no kalendārā mēneša beigām [..]
(2) Ja mainās vispārējie tarifi vai elektroenerģijas apgādes uzņēmums šo noteikumu ietvaros maina savas vispārīgos nosacījumus, klients līgumattiecības var uzteikt divu nedēļu laikā no kalendārā mēneša beigām, kas seko publiskas paziņošanas dienai.”
15. StromGVV 5. panta 2. pantā ir noteikts:
“Vispārīgo cenu un sīkāku noteikumu un nosacījumu izmaiņas stājas spēkā attiecīgā mēneša sākumā, bet tikai pēc to publiskas paziņošanas, kam jānotiek vismaz sešas nedēļas pirms plānotajām izmaiņām. Vienlaikus ar publisko paziņošanu galvenais piegādātājs nosūta patērētājam rakstisku paziņojumu par plānotajām izmaiņām un publicē izmaiņas interneta vietnē. Standarttarifu un vispārīgo noteikumu un nosacījumu izmaiņas stājas spēkā tikai pēc to publiskas paziņošanas.”
16. Atbilstoši StromGVV 20. pantam paziņojums par pamata piegādes līguma uzteikumu izbeidzas attiecīgā kalendāra mēneša beigās.
17. Lietas apstākļu laikā Verordnung über Allgemeine Bedingungen für die Gasversorgung von Tarifkunden
(turpmāk tekstā – “ AVBGasV ”) bija paredzēti vispārīgie noteikumi un nosacījumi, saskaņā ar kuriem gāzes apgādes uzņēmumam tā apgādes tīklam bija jāpieslēdz jebkura persona un piegāde jāveic saskaņā ar vispārīgo tarifu cenām (standarttarifa klienti) (11) . Arī šie noteikumi bija piegādes līgumu ar standarttarifa klientiem neatņemama sastāvdaļa.
18. AVBGasV
4. pantā ir noteikts:
“(1) Gāzes apgādes uzņēmums piegādā gāzi, piemērojot standarttarifus un vispārīgos noteikumus un nosacījumus [..]
(2) Standarttarifu un vispārīgo noteikumu un nosacījumu izmaiņas stājas spēkā tikai pēc publiskas paziņošanas.”
19. AVBGasV
32. pantā noteiktas izbeigšanas tiesības šādā veidā:
“(1) Līgumattiecības nepārtraukti turpinās, līdz kāda no abām pusēm vienu mēnesi iepriekš iesniedz uzteikumu no kalendārā mēneša beigām [..]
(2) Ja mainās vispārējie standarta tarifi vai gāzes apgādes uzņēmums šo noteikumu ietvaros maina savas vispārīgos nosacījumus, klients līgumattiecības var uzteikt divu nedēļu laikā no kalendārā mēneša beigām, kas seko publiskas paziņošanas dienai.”
20. Turklāt iesniedzējtiesas judikatūra ierobežo gan elektroenerģijas, gan gāzes apgādes uzņēmumu tiesības vienpusēji mainīt cenas, piešķirot tiesības piegādātājiem mainīt cenas vienīgi tiktāl, cik šīs izmaiņas ir saprātīgas. Attiecīgi, cenas var pielāgot atbilstoši saprātīgi izmantotām tiesībām, un jebkurš pielāgojums ir saistošs otrai pusei vienīgi, ja tas ir saprātīgs. Tāpēc jebkuras cenas izmaiņas ir pakļautas pārbaudei tiesā. Saprātīguma prasības arī nozīmē to, ka piegādātājiem ir pienākums ņemt vērā iespējamos cenas samazinājumus.
II – Fakti, tiesvedības un prejudiciālie jautājumi
21. Spriedumā lietā C‑359/11 Technische Werke Schussental GmbH und Co.KG
(turpmāk tekstā – “ TWS ”) dabasgāzes piegādātājs piegādā A. Šulcai [ Schulz ] kā standarttarifa klientei, kura maksā mājsaimniecības tarifu, cauruļvada gāzi viņas īpašumam Baienfurtā [ Baienfurt ]. Laikposmā no 2005. gada 1. janvāra līdz 2007. gada 1. janvārim TWS palielināja patēriņa cenu par tās piegādāto gāzi četras reizes; 2007. gada 1. aprīlī patēriņa cena tika samazināta. A. Šulca iebilda pret 2005., 2006. un 2007. gada aprēķiniem, kas sekoja cenu izmaiņām, uzskatot, ka cenas palielinātas nepamatoti.
22. Tiesvedībā iesniedzējtiesā TWS
prasa samaksāt saskaņā ar 2005. līdz 2007. gada aprēķinu vēl nesamaksāto atlikumu. Amtsgericht (Vietējā tiesa) apmierināja TWS
prasību samaksāt EUR 2733,12, un papildus tam nokavējuma procentus un juridisko izdevumus. Apelācijas tiesa noraidīja A. Šulcas apelācijas sūdzību, bet ļāva tai iesniegt kasācijas sūdzību (turpmāk tekstā – “kasācija”).
23. Šajos apstākļos, šaubīdamās par aplūkoto tiesību aktu saderību ar ES tiesībām, Bundesgerichtshof
nolēma apturēt tiesvedību un lūgt prejudiciālu nolēmumu par šādu jautājumu:
“Vai [Direktīvas 2003/55/EK] 3. panta 3. punkts saistībā ar A pielikuma b) punktu un/vai c) punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts regulējums likumā par cenu pielāgojumiem dabasgāzes piegādes līgumos ar mājsaimniecību klientiem, kam piegāde notiek vispārējā piegādes pienākuma ietvaros, (tarifu klienti) atbilst prasībām par vajadzīgo pārskatāmības pakāpi, ja tajos nav minēti cenu pielāgojumu iemesli, priekšnoteikumi vai apmērs, tomēr ir garantēts, ka gāzes apgādes uzņēmums jebkādas cenu izmaiņas savlaicīgi iepriekš paziņo saviem klientiem, un klientiem ir tiesības uzteikt līgumu, ja viņi nevēlas pieņemt viņiem paziņotos mainītos noteikumus?”
24. Lietā C‑400/11 Stadtwerke Ahaus GmbH
(turpmāk tekstā – “ SWA ”) ir municipālais izplatītājs, kas piegādā J. Egbrinhofam [ Egbringhoff ] gāzi un elektroenerģiju. SWA
aprēķinā par 2004. gadu SWA
noteica maksu par gāzes piegādi 3,521 cents/kWh un par elektroenerģijas piegādi 9,758 centi/kWh.
25. Laikposmā no 2005. gada līdz 2008. gadam SWA
vairākkārtīgi palielināja cenu par elektroenerģijas un gāzes piegādi. Visi palielinājumi bija publiski paziņoti. 2008. gada 18. janvārī J. Egbringhofs iebilda pret SWA
2006. gada 6. janvāra aprēķinu par gāzes un elektroenerģijas piegādi 2005. gadam, pamatojoties uz to, ka tas nebija saprātīgs. Tomēr viņš samaksāja rēķinos norādītās papildu maksas attiecībā uz 2005., 2006. un 2007. grāmatvedības gadu. SWA
neņēma vērā J. Egbringhofa atkārtotos lūgumus uzrādīt, ka maksa ir saprātīga, un atmaksāt maksu par elektroenerģijas un gāzes piegādi kopsummā par EUR 746,54, kuru J. Egbringhofs uzskatīja par nepamatotu.
26. 2008. gada 30. decembrī celtajā prasībā J. Egbringhofs prasa, lai SWA
viņam atmaksātu EUR 746,54 un procentus. Viņš arī prasa atzīt, ka SWA
jāizmanto 2004. gadā noteiktā maksa par pamatu gāzes un elektroenerģijas cenas aprēķināšanai 2008. grāmatvedības gadā. Lai gan zemākās instances tiesās šī prasība tika noraidīta, viņam tika piešķirtas tiesības iesniegt kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
27. J. Egbringhofa lietā tāpat kā Šulcas iesniegtajā kasācijas sūdzībā Bundesgerichtshof
radās šaubas par attiecīgo Vācijas tiesību aktu saderību ar ES tiesībām. Tāpēc tā nolēma apturēt tiesvedību un lūgt prejudiciālu nolēmumu par šādu jautājumu:
“Vai [Direktīvas 2003/54/EK] 3. panta 5. punkts saistībā ar A pielikuma b) punktu un/vai c) punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts regulējums likumā par cenu pielāgojumiem elektroenerģijas piegādes līgumos ar mājsaimniecību klientiem, kam piegāde notiek vispārējā piegādes pienākuma ietvaros, (tarifu klienti) atbilst prasībām par vajadzīgo pārskatāmības pakāpi, ja tajos nav minēti cenu izmaiņu iemesli, priekšnoteikumi vai apmērs, tomēr ir garantēts, ka elektroenerģijas apgādes uzņēmums jebkādus cenu palielinājumus savlaicīgi iepriekš paziņo saviem klientiem, un klientiem ir tiesības uzteikt līgumu, ja viņi nevēlas pieņemt viņiem paziņotos mainītos noteikumus?”
28. Lietā C‑359/11 rakstveida apsvērumus iesniedza TWS, Vācijas valdība un Komisija. Lietā C‑400/11 rakstveida apsvērumus iesniedza J. Egbringhofs, SWA, Vācijas valdība un Komisija.
29. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2014. gada 7. janvāra rīkojumu šīs lietas tika apvienotas mutvārdu procesam un sprieduma taisīšanai. 2014. gada 27. februāra tiesas sēdē mutvārdu apsvērumus sniedza A. Šulca, TWS, J. Egbringhofs un SWA, kā arī Vācijas valdība un Komisija.
III – Analīze
A – Konteksts
30. Jautājumos iesniedzējtiesa būtībā vaicā, ciktāl ievērota Elektroenerģijas direktīvas 3. panta 5. punktā un Gāzes direktīvas 3. panta 3. punktā noteiktā pārredzamības prasība, ja elektroenerģijas un gāzes piegādi regulējošie valsts tiesību akti atbilstoši UPP neko citu nenoteic par situācijām, kad pakalpojuma sniedzējs nolemj vienpusēji pielāgot cenas pēc pienācīga iepriekšēja paziņojuma, kā tikai nosakot tiesības izbeigt līgumu. (12) Analizējot šo jautājumu, uzmanība pievēršama tam, ka šīs normas nenosaka piegādātājam, kurš darbojas atbilstoši UPP, pienākumu sniegt patērētājam informāciju par cenu pielāgojumu iemesliem, priekšnoteikumiem vai apmēru.
31. ES līmenī cenšoties atvērt un liberalizēt Eiropas enerģētikas tirgu, rodas nepieciešamība sniegt vadlīnijas par Enerģētikas direktīvā esošo pārredzamības prasību. Šis liberalizācijas process ir noticis, balstoties uz tiem pašiem principiem kā elektroenerģijas, tā dabasgāzes gadījumā un tāpēc šķiet pareizi sniegt vienu atbildi uz uzdotajiem jautājumiem, lai gan starp abiem tiesību instrumentiem ir atsevišķas būtiskas atšķirības (13) .
32. Ņemot vērā to, ka Enerģētikas direktīvas pamatā esošie principi ir vieni un tie paši, abos tiesību aktos vienādi interpretējama pārredzamības prasība. Mērķi ir dubulti. No vienas puses, kā jau iepriekš norādīts, tad Enerģētikas direktīvas galvenais mērķis ir nodrošināt enerģētikas tirgus liberalizāciju, pakāpeniski ieviešot konkurenci jomā, ko tradicionāli raksturojuši valsts monopoli. Citiem vārdiem, šīs direktīvas ir pieņemtas, lai enerģētikā sasniegtu iekšējo tirgu (14) . No otras puses, tās arī uzsver nepieciešamību panākt piegāžu drošību (15) .
33. Pēdējais mērķis ir cieši saistīts ar Enerģētikas direktīvas 3. pantā noteikto UPP. UPP – kāds tas noteikts Enerģētikas direktīvas attiecīgajās normās – ir ieviests, lai nodrošinātu, ka pakalpojums (šajā gadījumā – enerģētikas piegāde) tiek sniegts patērētājiem par saprātīgu cenu un atbilstoši saprātīgiem nosacījumiem, neatkarīgi no patērētāja ekonomiskās, sociālās vai ģeogrāfiskās situācijas. (16) Citiem vārdiem, šī kārtība papildina konkurētspējīgā tirgū piedāvātos pakalpojumus, un tāpēc darbojas kā “drošības riņķis” visneaizsargātajiem patērētājiem. (17) Tomēr no enerģētikas piegādātāju pozīcijām UPP būtiski iejaucas to uzņēmējdarbības brīvībā, īpaši ņemot vērā to, ka atbilstoši UPP piedāvātajām cenām jābūt saprātīgām. (18)
34. Iesniedzēj tiesā izskatāmās lietas skaidri atspoguļo atbilstoši UPP enerģētiku saņemošo gala patērētāju un atbilstoši šiem noteikumiem darbojošos pakalpojumu piegādātāju interešu raksturīgās samierināšanas grūtības. Šīs lietas aptver elektroenerģijas un/vai gāzes universālās piegādes līgumus. (19) No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka atbilstoši šim piegādes režīmam enerģētikas piegādātājiem Vācijā ir likumā noteikts pienākums pieslēgt ikvienu savai piegādes sistēmai un piegādāt elektroenerģiju un gāzi par standarttarifa cenām. Citiem vārdiem šie līgumi, kurus regulē valsts tiesību akti, neietilpst līgumu slēgšanas brīvības jomā. Īpaši skaidri tas redzams, kad attiecīgas valsts tiesību normas piespiež pakalpojuma sniedzējus noslēgt līgumus arī ar nevēlamiem klientiem. Tāpat šie noteikumi būtiski sašaurina pakalpojumu sniedzēju iespējas izbeigt līgumus ar šādiem klientiem (iejaukšanās veids, ko skaidri veicina Enerģētikas direktīvu 3. pants, kas liek dalībvalstīm veikt pasākumus, lai novērstu atslēgšanu).
35. Kā iepriekš īsumā tika minēts, nesenais Tiesas spriedums lietā RWE Vertrieb sniedz skaidras vadlīnijas par piemērojamo kritēriju attiecībā uz pārredzamības prasībām atbilstoši Direktīvai 93/13. Lai gan šī lieta galvenokārt ir par Direktīvas 93/13 interpretāciju, tā skar arī Gāzes direktīvu, tā kā attiecīgo līgumu priekšmets bija dabasgāzes piegāde, pamatojoties uz “īpašajiem līgumiem”. (20)
36. Tomēr svarīgi atzīmēt, ka no Direktīvas 93/13 tvēruma atbilstoši tās 1. panta 2. punktam skaidri izslēgti līguma noteikumi, kas “ietver obligātās tiesību normas”. Tāpēc šī direktīva nav piemērojama attiecīgajiem līgumiem šajā lietā, kam piekrita visi lietas dalībnieki, kas šajā lietā iesniedza apsvērumus. (21) Tas arī izskaidro, kāpēc iesniedzējtiesa lūdz padomu par Enerģētikas direktīvās noteikto pārredzamības prasību, nevis par Direktīvu 93/13.
37. Tomēr tā kā A. Šulca, J. Egbringhofs un Komisija visi apgalvo, ka Tiesas spriedumu lietā RWE Vertrieb par Direktīvā 93/13 noteikto pārredzamības prasību var tieši transponēt šai kontekstā, es sākšu ar skaidrojumu, kāpēc es to neuzskatu par piemērotu.
B – Tiesas spriedums lietā RWE Vertrieb un tā nozīme izskatāmajās lietās
38. Spriedumā lietā RWE Vertrieb Tiesa sniedza skaidras vadlīnijas par piemērotiem kritērijiem, izskatot gāzes piegādes līgumu, kuri – lai gan ar tiešu atsauci uz valsts tiesību normām par šeit izskatāmajiem jautājumiem, proti, ABVGasV
4. pantu_– noslēgti, pamatojoties uz līgumu slēgšanas brīvību, noteikumu (ne)godījumu. Standartlīguma noteikumā attiecīgajā lietā RWE Vertrieb, kurā attiecīgais gāzes apgādes uzņēmums paturēja tiesības pielāgot cenas, bija vienkārša atsauce uz šīm normām. Savukārt tiesību akti vienkārši sniedza atpakaļnorādi uz piemērojamiem standarttarifiem un vispārīgiem noteikumiem un nosacījumiem. Atbildot uz lūgumu izskaidrot Direktīvā 93/13 noteikto pārredzamības prasību, Tiesa uzsvēra nepieciešamību nodrošināt, lai līgumi pārredzamā veidā noteiktu piemērotās maksas izmaiņu iemeslu un veidu . Tas ļauj patērētājam, pamatojoties uz skaidriem un saprotamiem kritērijiem, paredzēt izmaiņas, kādas varētu rasties saistībā ar šīm izmaksām. Papildus tam tiesības izbeigt līgumu tika atzītas par īpaši nozīmīgām, novērtējot šādu standartlīgumu noteikumu godīgumu. (22)
39. Atstājot iesniedzējtiesas ziņā standartlīguma noteikumu godīguma novērtējumu, Tiesa skaidri norādīja, ka pienākums paziņot patērētājam par šo maksu izmaiņu iemesliem un veidu un viņa tiesības izbeigt līgumu nav ievērotas, vienkārši atsaucoties vispārīgajos noteikumos un nosacījumos uz tiesību aktiem, kas noteic līdzēju tiesības un pienākumus. Spriedums lietā RWE Vertrieb atzina, ka ir īpaši svarīgi, ka pārdevējs vai piegādātājs informē patērētāju par attiecīgo noteikumu saturu – vai drīzāk par no šiem noteikumiem izrietošajām tiesībām – pirms līguma noslēgšanas. (23) Manuprāt, šāds secinājums ir pamatots, ņemot vērā, ka attiecīgie valsts noteikumi tikai sniedza atpakaļnorādi uz piemērojamām standarttarifiem un vispārīgajiem noteikumiem un nosacījumiem.
40. Ja šo interpretāciju tieši transponētu šajā kontekstā, neizbēgami būtu secināms, ka tādi valsts noteikumi, kādus izskata iesniedzējtiesa, neatbilst Enerģētikas direktīvās noteiktajai pārredzamības prasībai. Lai gan šeit analizējamie valsts noteikumi nodrošina, ka līgumu var izbeigt, ja patērētājs nepiekrīt pakalpojuma sniedzēja vienpusēji izdarītajiem cenas pielāgojumiem, tajos nav noteikts, ka attiecīgajam elektroenerģijas vai gāzes piegādātājam būtu jāinformē patērētājs par cenas izmaiņas iemeslu un veidu.
41. Es būtu pret šādu paplašinātu sprieduma lietā RWE Vertrieb izpratni.
42. Kā iepriekš minēts, lietā RWE Vertrieb analizētie līgumi bija noslēgti, pamatojoties uz līgumu slēgšanas brīvību. Tomēr līdzīgi kā šajā lietā noteikumi par gāzes cenu pielāgojumiem, kas šajos līgumos bija ietverti vispārējos noteikumos un nosacījumos, atsaucās uz valsts tiesību aktiem (īpaši ABVGasV
4. punktā), kas regulē universālās piegādes līgumus. Vispārīgo noteikumu un nosacījumu redakcija lietā RWE Vertrieb atsaucās uz valsts tiesību aktiem, kuros nekas nebija teikts par apstākļiem, kuros būtu atļauti cenas pielāgojumi. Turklāt valsts tiesību akti neparedzēja RWE Vertrieb
lietas līgumu veidu, bet vienīgi universālas piegādes līgumu. (24) Šajos apstākļos Tiesa neatzina vienkāršu atsauci uz šādiem noteikumiem, tālāk nepaskaidrojot to saturu, par saderīgu ar “Direktīvas 93/13 3. un 5. pantu saistībā ar Direktīvas 2003/55 3. panta 3. punktu” (izcēlums pievienots) (25) .
43. Kā norāda Vācijas valdība, spriedums lietā RWE Vertrieb
izskatīja Direktīvā 93/13 un Gāzes direktīvā noteiktās pārskatāmības prasības, tās lasot kopā. Manuprāt, vārdi “saistībā ar” saknē izslēdz iespēju transponēt Tiesas pieņemto interpretāciju lietā RWE Vertrieb
citā kontekstā, kā, piemēram, šeit izskatāmajās lietās, kur Direktīva 93/13 nav piemērojama (26) . Patiesi, ņemot vērā juridisko ietvaru lietā RWE Vertrieb
un esošās atsauces uz judikatūru par Direktīvu 93/13 (27), manuprāt, ir skaidrs, ka Tiesa galvenokārt interpretācijā akcentēja Direktīvas 93/13 attiecīgās normas.
44. Kā pati Tiesa piekrita, tad no Direktīvas 93/13 tvēruma tika izslēgti līguma noteikumi, kas atspoguļo valsts tiesību noteikumus par noteikta līguma veidu, tāpēc, ka jau ir izpildīts līdzsvarošanas uzdevums, kas bija paredzēts, lai saskaņotu iesaistītās intereses. Patiesi, var leģitīmi uzskatīt, ka valsts likumdevējs ir izveidojis pienācīgu līdzsvaru starp visām šādu līgumu pušu tiesībām un pienākumiem (28) .
45. Tieši tāda ir nostāja šajā lietā.
46. Nevar atstāt bez ievērības to, ka, pretēji līgumiem lietā RWE Vertrieb – kas apzināti bija izslēgti no valsts tiesību aktu par universālas piegādes līgumiem tvēruma – šajā lietā izskatāmos līgumus regulē valsts tiesību akti, proti, ABVGasV
(tāpat kā AVBEltV
un StromGVV ). Kā Tiesa norādīja, tad pušu izteikta vēlme piemērot šīs tiesību normas atšķirīga veida līgumam nav pielīdzināma valsts likumdevēja ieviestajam līdzsvaram starp visām attiecīgā līguma pušu tiesībām un pienākumiem (29) .
47. Tāpēc es pilnībā piekrītu Vācijas valdībai, ka apstākļos, kad Direktīva 93/13 nav piemērojama, vienīgais piemērotais atskaites punkts, lai novērtētu, vai attiecīgie valsts tiesību akti atbilst vai neatbilst Enerģētikas direktīvās noteiktajai pārredzamības prasībai, ir atrodams šajās direktīvās. Tagad centīšos sniegt skaidrību par šo prasību.
C – Pārredzamības prasība atbilstoši Enerģētikas direktīvām
48. Pārredzamības prasība attiecībā uz līguma noteikumiem un nosacījumiem ir noteikta Elektroenerģijas direktīvas 3. panta 5. punktā un Gāzes direktīvas 3. panta 3. punktā. Šīs abas normas ir paredzētas, lai nodrošinātu – vienkopus ar virsmērķi liberalizēt enerģētikas jomu – “patērētāju aizsardzību augstā līmenī, jo īpaši attiecībā uz pārredzamību, kas saistīta ar līguma noteikumiem un nosacījumiem, vispārīgu informāciju un strīdu izšķiršanas kārtību”.
49. Iespējams, ka šo normu redakcija maz palīdz, nosakot, ko varētu vai nevarētu nozīmēt “pārredzamība, kas saistīta ar līguma noteikumiem un nosacījumiem”. Patiesi, varētu apgalvot, tāpat kā to dara Komisija, ka, neraugoties uz atšķirībām starp šīs lietas pamatā esošajiem apstākļiem un tiem, kas bija pamatā lietā RWE Vertrieb, būtu pamatoti interpretēt pārredzamības prasību Enerģētikas direktīvās tāpat kā Direktīvā 93/13 noteikto pārredzamības prasību. Jo īpaši tas būtu nepieciešams patērētāju aizsardzības interesēs.
50. Lai paskaidrotu, kāpēc es nepiekrītu šai pieejai, es vispirms aplūkošu dažādus argumentus, kas ir Direktīvas 93/13 un Enerģētikas direktīvu pamatā, un kā šie argumenti ietekmē, attiecīgi, tirgotājiem un pakalpojumu sniedzējiem noteiktās prasības. Pēc tam es izskaidrošu, kā, manuprāt, dažādās pakalpojumu sniedzēju un klientu intereses varētu tikt saskaņotas specifiskajā enerģētikas tirgus liberalizācijas kontekstā.
1) 1.	Brīvi noslēgti līgumi pretēji līgumiem, kas noslēgti UPP kontekstā
51. Kā iepriekš izskaidrots, Tiesa spriedumā lietā RWE Vertrieb noteica, ka informācija par iemesliem, priekšnoteikumiem un apmēru nākamajiem cenu pielāgojumiem jāsniedz pirms līguma noslēgšanas. Iesniedzējtiesas lietās esošajos apstākļos es nesaskatu nepieciešamību iet tik tālu. Tā iemesls ir atšķirīgs konteksts, kurā darbojas līgumi, kam piemērojama Direktīva 93/13, salīdzinājuma ar tiem, kam piemērojamas Enerģētikas direktīvas.
52. Īpaši nozīmīgi ir tas, ka līguma brīvības jomā, kur piemērojama Direktīva 93/13, uzņēmumiem paliek tiesības nenoslēgt līgumu ar konkrētu patērētāju (30) . Tiem ir arī iespēja, pretēji pakalpojumu sniedzējiem, kuri darbojas atbilstoši UPP, mainīt cenas, neievērojot saprātīguma kritēriju, kas noteikts, attiecīgi, Elektroenerģijas un Gāzes direktīvās (attiecīgi, 3. panta 5. punkts un A pielikuma g) punkts). Šajās līgumiskajās attiecībās starp patērētāju un tirgotāju patērētājs neapšaubāmi ir vājākā pozīcijā. It īpaši tas tā ir, jo patērētājam ir tikai ierobežotas pārrunu iespējas attiecībā uz profesionāliem uzņēmumiem (un, jo īpaši, attiecībā uz standartlīguma noteikumiem un nosacījumiem).
53. Tāpēc šādos apstākļos grūti būtu novērtēt par zemu nozīmi iegūt visu nepieciešamo informāciju pirms līguma noslēgšanas. (31) Pēdējā analīzē šī informācija palīdzēs patērētājam izdarīt informētu izvēli starp uzņēmumiem un, būtībā, salīdzināt šo uzņēmumu piedāvāto līgumu noteikumus un nosacījumus (32) . Ja patērētājs ir informēts pirms līguma noslēgšanas par iemeslu nākamajām cenu izmaiņām un to aprēķina metodi, tas palīdz patērētājam izvēlēties starp vairākiem uzņēmumiem – kā Tiesa tam piekrita spriedumā lietā RWE Vertrieb
–.
54. Turpretim Elektroenerģijas direktīvas 3. panta 5. punktā un Gāzes direktīvas 3. panta 3. punktā noteiktie UPP regulētie līgumi darbojas atšķirīgā kontekstā. Šis konteksts ir tirgus liberalizācija. Tomēr, kā ir norādīts iepriekš, gan no šo direktīvu preambulas (33), gan arī no travaux préparatoires (34) izriet, ka UPP ietvaros ir ārkārtīgi svarīgi garantēt piegāžu drošību un pieņemt pasākumus, lai nepieļautu atslēgšanu (35) .
55. Šo mērķu sasniegšana paredz, protams, ka pakalpojuma sniedzēji paliek ekonomiski dzīvotspējīgi. Viens no tā iemesliem ir, ka tiem jāsniedz minimālie pakalpojumi visiem piemērotiem klientiem saskaņā ar standartizētiem nosacījumiem situācijā, kad valsts tiesību akti būtiski ierobežo to brīvību noteikt cenas un izbeigt līgumus ar nevēlamiem klientiem. Attiecīgi, piekrist, ka pakalpojuma sniedzējiem, kuri darbojas atbilstoši UPP ierobežojumiem, jābūt iespējām paaugstināt cenas patērētājiem, šķiet esam pienācīgs līdzeklis, lai samierinātu piemītošo konfliktu starp diviem galvenajiem Enerģētikas direktīvas mērķiem.
56. Šajā ziņā, kā iesniedzējtiesa norāda, Enerģētikas direktīvu A pielikuma b) punkts, kas ļauj mainīt līguma nosacījumus un pielāgot cenu, tieši atzīst, ka pakalpojuma sniedzējiem, kas darbojas saskaņā ar UPP ierobežojumiem, ir leģitīma interese līguma darbības laikā palielināt cenas klientiem, neizbeidzot līgumus. Šīs tiesības pielāgot cenas šķiet īpaši pamatotas, ja šiem pakalpojumu sniedzējiem atbilstoši likuma noteikumiem saskaņā ar UPP ir pienākums noslēgt līgumus ar īpašu klientu kategoriju.
57. Nepieciešamība paaugstināt cenas, lai nodrošinātu ekonomisko dzīvotspēju, noteikti izskaidro iemeslus par piekrišanu vienpusējiem cenu pielāgojumiem UPP kontekstā. Tomēr nepieciešamība nodrošināt ekonomisko dzīvotspēju tikai daļēji izskaidro, kāda līgumisko noteikumu un nosacījumu pārskatāmība var vai nevar tikt ietverta šajā konkrētajā kontekstā. Vai tajā ietverts pienākums informēt klientu par iemesliem, priekšnoteikumiem un apmēru iespējamiem cenas pielāgojumiem nākotnē? Un, ja tā, kad tieši šī informācija izpaužama?
2) Pienācīga līdzsvara panākšana starp klientu un pakalpojumu sniedzēju tiesībām UPP kontekstā
58. Pretēji konkurētspējīga tirgus pamatprincipiem pakalpojuma sniedzējam, kurš darbojas atbilstoši UPP, ir pienākums noslēgt līgumus pat ar nevēlamiem klientiem un piegādāt šiem klientiem elektroenerģiju vai gāzi par saprātīgām cenām (36) . Man ir saprotams, ka šis pienākums būtiski pasliktina šo pakalpojuma sniedzēju iespēju mainīt cenu struktūru pēc saviem ieskatiem. Lai kompensētu šo anomāliju, valsts likumdevējs ir iejaucies atbilstoši Enerģētikas direktīvu 3. pantam, lai panāktu līdzsvaru “starp [šo] līgumu pušu tiesībām un pienākumiem” (37) .Tomēr paliek jautājums, vai Vācijas likumdevējs – ņemot vērā šajos noteikumos paredzēto pārredzamības prasību – ir pareizi nodrošinājis šo līdzsvaru, īpaši ņemot vērā nepieciešamību aizsargāt mazāk aizsargātos klientus.
59. Ņemot vērā iepriekš aprakstītās fundamentālās kontekstuālās atšķirības starp līgumiem, kas noslēgti, pamatojoties uz līgumu slēgšanas brīvību, un tiem, kas balstīti uz UPP regulējošām tiesību normām, es nesaskatu pārliecinošu iemeslu interpretēt Elektroenerģijas direktīvas 3. panta 5. punktā un Gāzes direktīvas 3. panta 3. punktā noteikto pārredzamības prasību kā tādu, kas uzliek dalībvalstīm par pienākumu nodrošināt, ka iemesli, priekšnoteikumi un apmērs cenas pielāgojumiem ir klientiem paziņoti pirms līguma noslēgšanas (38) . Tādējādi, tā kā galvenais Enerģētikas direktīvu mērķis nav patērētāju aizsardzība (39), bet tirgus liberalizācija, nepieciešamība aizsargāt patērētājus jāsaskaņo ar elektroenerģijas un gāzes apgādes uzņēmumu interesēm. Lai panāktu pienācīgu līdzsvaru šajā ziņā, es uzskatu, ka dalībvalstīm jānodrošina, lai klientiem tiktu sniegta informācija laikā, kad viņi tiek informēti par cenas pielāgojumiem. Un tam ir šādi iemesli.
60. Attiecībā uz klientu tiesībām, manuprāt, šeit ir divi īpaši nozīmīgi jautājumi: tiesības izbeigt līgumu un tiesības nepieciešamības gadījumā apstrīdēt attiecīgā cenas palielinājuma saprātīgumu. (40) Šīs tiesības ir savstarpēji saistītas tādā ziņā, ka abos gadījumos – lai tiesības būtu efektīvas – klientam jābūt pietiekamai informācijai par cenas palielinājuma iemeslu un tās aprēķina veidu. Šī informācija ne tikai ļauj klientam novērtēt, vai ir vērts izbeigt līgumu (ja iespējams) un izvēlēties citu piegādātāju. Tā arī neapšaubāmi ir būtiski svarīga klientam, kuram jāizlemj, apstrīdēt vai neapstrīdēt cenas palielinājumu.
61. Tādējādi, neraugoties uz rīcības brīvību, ko katras Enerģētikas direktīvas A pielikuma b) punkts pieļauj attiecībā uz cenas pielāgojumiem, šis noteikums arī liek dalībvalstīm nodrošināt, lai klienti savlaicīgi tiktu informēti par līguma noteikumu un nosacījumu izmaiņām. Papildus tam dalībvalstīm jānodrošina, lai klienti būtu informēti par savām tiesībām šajā ziņā atkāpties no esošā līguma. Tomēr ar to klientu tiesības nebeidzas.
62. Kā iesniedzējtiesa norādīja, A pielikuma c) punkts šeit ir īpaši nozīmīgs, jo tas ir paredzēts, lai nodrošinātu, ka klienti saņem pārredzamu informāciju par piemērojamām cenām un tarifiem un par standarta noteikumiem un nosacījumiem attiecībā uz piekļuvi elektroenerģijas pakalpojumiem un to izmantošanu. Citiem vārdiem, ja b) punktā skaidri noteikta nepieciešamība garantēt klientiem tiesības izbeigt līgumu, ja tiek palielinātas cenas, tad c) punkts šai prasībai pievieno vēl vienu kārtu, nosakot, ka piemērojamām cenām jābūt pārredzamām. Pretēji Vācijas valdības izteiktajiem argumentiem, lai nodrošinātu šādu pārredzamību, kad cenas faktiski ir izmainītas, klients obligāti informējams par izmaiņu iemesliem, priekšnoteikumiem un apmēru.
63. Tāpēc un paturot prātā, ka dalībvalstīm ir būtiska rīcības brīvība, ieviešot Enerģētikas direktīvas noteikumus valsts tiesībās, es uzskatu, ka valsts likumdevējam būtu jālemj par šo iemeslu paziņošanas klientiem tehniskajiem aspektiem, un pielāgojumu veidu. Tomēr šo rīcības brīvību nevar attiecināt uz lēmumu nedarīt neko, lai līdzsvarotu pakalpojuma sniedzēju tiesības vienpusēji pielāgotu cenas, kā tas izriet no Vācijas gadījuma. Patiesi, ja tiktu atzīta šāda rīcības brīvība, tas būtiski pasliktinātu Enerģētikas direktīvā noteiktās pārredzamības prasības efektivitāti un galu galā atņemtu tai jebkādu nozīmi.
64. Jāatzīst, ka tas noved pie dažādiem gala patērētāju aizsardzības līmeņiem atkarībā no tā, beigās analizējot, vai Direktīva 93/13 ir piemērojama. Faktiski, varētu pat argumentēt, ka tas nostāda īpaši neaizsargātos klientus vājākā pozīcijā nekā klientus, kuri var brīvi izvēlēties savu pakalpojuma sniedzēju. Tomēr šķiet, ka ES likumdevējs tam ir piekritis. Abu Enerģētikas direktīvu A pielikumā ir skaidra atsauce šajā ziņā uz Direktīvu 93/13, nosakot, ka abu direktīvu 3. pantos noteiktie pasākumi “neskar [ES] noteikumus par patērētāju aizsardzību, [jo īpaši Direktīvu 93/13]”. Manuprāt, vienīgais iespējamais izskaidrojums ir, ka ES likumdevējs nevēlējās pielīdzināt – vienkārši atsaucoties uz Direktīvu 93/13 – no Enerģētikas direktīvas izrietošo klientu aizsardzības līmeni tam, kas noteikts Direktīvā 93/13. Tas acīmredzami izriet no tā, ka likumdošanas procesā Eiropas Parlamenta izvirzītais priekšlikums šajā ziņā nebija atspoguļots Enerģētikas direktīvu gala redakcijā (41) . Citiem vārdiem šī likumdevēja izvēle nozīmē to, ka atbilstoši Direktīvai 93/13 aizsardzība var būt augstāka un, visbeidzot, tā nav automātiski transponējama universālās piegādes līgumu kontekstā enerģētikas nozarē.
65. Tomēr ir skaidrs, ka, veidojot Enerģētikas direktīvu A pielikumos esošos noteikumus – un it īpaši to b) punktu – ES likumdevējs īpaši uzsvēra nepieciešamību nodrošināt, lai gala klients varētu izbeigt līgumus, ja tie nepiekrīt cenas paaugstinājumam. Patiesi, tas no līgumiskā viedokļa šķiet pamatoti, zinot, ka piegādātāju tiesības vienpusēji pielāgot cenas rada klientam nepamatoti paaugstinātas cenas risku. Manuprāt, visiem klientiem – neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav uzskatāmi par neaizsargātiem – tiesības izbeigt līgumu ir īpaši nozīmīgas. Lai šīs tiesības varētu īstenot efektīvi, klientam laikā, kad to informē par izmaiņām, nevis vēlāk, jābūt informētam par cenas pielāgojumu iemesliem, priekšnoteikumiem un apmēriem (42) .
66. Tādējādi, lai gan faktiski visdrīzāk ļoti mazs klientu procents, pamatojoties uz šādu informāciju, apstrīdēs cenas pielāgojumu, tomēr ir strīdīgi, ka tikai nepieciešamība sniegt šādu informāciju atturēs nepamatotus cenas palielinājumus. Šajā ziņā Enerģētikas direktīvās noteiktā pārredzamības prasība arī palīdz saglabāt cenas “saprātīgā” līmenī, un šis pienākums ir viens no šajās direktīvās noteiktā UPP stūrakmeņiem.
67. Tāpēc es secinu, ka, pareizi ievērojot Elektroenerģijas direktīvas 3. panta 5. punktu un Gāzes direktīvas 3. panta 3. punktu, šajos noteikumos esošā pārredzamības prasība nav izpildīta attiecībā uz elektroenerģijas vai gāzes piegādi mājsaimniecības klientiem, pamatojoties uz universālas piegādes līgumu, ar valsts tiesību aktu normām, kas, regulējot cenu pielāgojumus šādos līgumos, nenosaka piegādātājiem pienākumu izpaust klientam cenas pielāgojumu iemeslus, priekšnoteikumus un apmēru vēlākis brīdī, kad klients tiek informēts par izmaiņām .
68. Visbeidzot, TWS, SWA
un Vācijas valdība lūdza Tiesu noteikt sprieduma iedarbības laikā ierobežojumu gadījumā, ja tā nospriestu, ka attiecīgie Vācijas noteikumi par cenu pielāgojumiem nav saderīgi ar ES tiesību aktiem. Kā es tālāk izskaidrošu, esmu gandarīts, ka šajos apstākļos ir pamats apmierināt šo lūgumu.
D – Neatbilstības konstatācijas ietekmei jābūt ierobežotai laikā
69. Kā labi zināms, tad Tiesa piekrīt noteikt sprieduma iedarbības laikā ierobežojumu tikai izņēmuma gadījumos, kad izpildās divi kumulatīvi kritēriji. Tas izskaidrojams ar to, ka Tiesas sniegtā tiesību normas interpretācija ir paredzēta, lai izskaidrotu un noteiktu šīs normas nozīmi un tvērumu, kā tā saprotama un piemērojama no tās spēkā stāšanās brīža. Pamatojoties uz šo, pirmais kritērijs, kas jāievēro, ir tas, ka neatbilstībai jābūt ar “būtisku ietekmes uz ekonomiku risku”. Novērtējot, vai tas tā ir vai nav, būtiska nozīme ir labā ticībā noslēgto tiesisko attiecību skaits ar stingriem noteikumiem, kuri tai laikā uzskatīti par spēkā esošiem. Otrs izpildāmais kritērijs ir tāds, ka nelikumīgajām darbībām ir jābūt veiktām objektīvas, būtiskas neskaidrības par attiecīgo ES tiesību noteikumu interpretāciju un tvērumudēļ (43) .
70. Manuprāt, šajā lietā ievēroti abi kritēriji.
71. Pirms pāriet pie attiecīgo lietu apstākļiem, tomēr jāatzīmē, ka Tiesa noteikti noraidīja līdzīgu RWE Vertrieb lūgumu. Šo atteikumu būtībā veicināja tas, ka gāzes apgādes uzņēmumu finansiālās sekas pilnībā nebija atkarības no attiecīgā ES tiesību aktu Tiesas interpretācijas. Drīzāk šīs sekas pēdējā analīzē tika atzītas par atkarīgām no iesniedzējtiesas vērtējums par apstrīdēto līguma noteikumu un nosacījumu taisnīguma katrā konkrētajā gadījumā (44) .
72. Turpretim (45) mēs šeit risinām situāciju, kurā Tiesai lūgts ne tikai izskaidrot citu ES tiesību aktu noteikumus, bet arī, kas ir vēl svarīgāk, lemt par attiecīgo Vācijas tiesību aktu saderību ar ES tiesību aktiem.
73. Tāpēc es nešaubos, ka neatbilstības konstatēšana radīs būtisku finansiālu seku risku attiecīgajiem elektroenerģijas un gāzes apgādes uzņēmumiem. Sekojot iesniedzējtiesas loģikai, elektroenerģijas un gāzes apgādes uzņēmumu tiesības pielāgot cenas ir atkarīgas no tā, kā Tiesa skaidros Elektroenerģijas direktīvas 3. panta 5. punktā un Gāzes direktīvas 3. panta 3. punktā noteiktās pārredzamības prasības nozīmi un tvērumu. Ja Tiesa sekotu manai pieejai par šajās lietās taujāto interpretāciju, iesniedzējtiesas lietās esošās attiecīgās cenu izmaiņas nebūtu spēkā.
74. Lieki teikt, ka šāda iznākuma ietekme uz visu Vācijas enerģētikas sektoru būtu tālu no niecīgas (46) . Šo secinājumu, manuprāt, neietekmē tas, ka klientu skaits, kuri saņem enerģētiku, pamatojoties uz universāla pakalpojuma līgumiem, Vācijā neatlaidīgi samazinās. (47) Lai gan finansiālo seku, kas izriet no neatbilstības atzīšanas, smagums noteikti būs atkarīgs no valsts tiesas piemērotā ierobežojuma perioda (jautājums, kas, šķiet, jau noregulēts valsts līmenī (48) ), manuprāt, nevar izslēgt “būtisku finansiālo seku risku”. Lai gan arī klientu skaits, kurus ietekmēs šis Tiesas spriedums, noteikti būs atkarīgs no piemērotā ierobežojuma perioda, jāpieņem – pat ņemot vērā universālās piegādes līgumu samazināšanās tendenci – ka šis skaits ir (būtiski) augstāks nekā TWS
tiesas sēdē sniegtais aprēķins 2013. gadam (49) .
75. Tā tam esot, būtisku finansiālu seku risks kā tāds nav pietiekams, lai apmierinātu lūgumu par sprieduma iedarbības laikā ierobežojumu. Kā esmu izskaidrojis citur (50), jebkāda cita pieeja nozīmētu, ka – pretēji pamata principam apmierināt šādus lūgums vienīgi ārkārtas gadījumos – būtiskākais un ilgstošākais pārkāpums būtu tāds, pret kuru būtu labvēlīgākā attieksme. Tāpēc jāizpilda arī otrais kritērijs, kas kombinē prasību par to, ka iesaistītajām personām jādarbojas labā ticībā, ar prasību, ka jābūt patiesai neskaidrībai par attiecīgā ES tiesību noteikuma nozīmi un tvērumu.
76. Šķiet, ka arī šis kritērijs iesniedzējtiesas lietās ir izpildīts (51) . Pirmkārt, ir skaidrs, ka elektroenerģijas un gāzes apgādes uzņēmumi pielāgoja cenas labā ticībā, pamatojoties uz valsts tiesību aktiem, kuri tika uzskatīti par spēkā esošiem. Otrkārt, kā iepriekš parādīju, nav objektīva iemesla pamatot Tiesas sprieduma lietā RWE Vertrieb attiecināšanu uz situācijām, kurām nav piemērojama Direktīva 93/13. Tādējādi, ciktāl šie spriedumi tieši neattiecas uz šo lietu, Enerģētikas direktīvās noteiktā pārredzamības prasība līdz šim nav bijusi prejudiciāla nolēmuma interpretācijas subjekts. Kā šajos secinājumos parādīts, saglabājas ievērojama neskaidrība par šīs prasības nozīmi. Vienīgi šī Tiesa var atrisināt šo neskaidrību, pieņemot prejudiciālu nolēmumu šajās lietās.
77. Ņemot vērā šos apsvērumus, es iesaku Tiesai apmierināt šajās tiesvedības pieteikto lūgumu par sprieduma iedarbības laikā ierobežojumiem gadījumā, ja Tiesa tāpat kā es atzīs, ka attiecīgie valsts tiesību noteikumi neatbilst Elektroenerģija direktīvas 3. panta 5. punktā un Gāzes direktīvas 3. panta 3. punktā noteiktajai pārredzamības prasībai.
IV – Secinājumi
78. Ņemot vērā minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Bundesgerichtshof uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Pareizi interpretējot Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvas 2003/54/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu 3. panta 5. punktu un Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvas 2003/55/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 98/30/EK atcelšanu 3. panta 3. punktu, šajās normās noteiktā pārredzamības prasība nav ievērota attiecībā uz elektroenerģijas vai gāzes piegādi mājsaimniecību klientiem, pamatojoties uz universālas piegādes līgumu, ar valsts tiesību normām, kas, regulējot cenu pielāgojumus šādos līgumos, nenosaka piegādātājiem pienākumu sniegt klientam ziņas par cenu pielāgojumu iemesliem, priekšnoteikumiem un apmēru vēlākais brīdī, kad klients tiek informēts par pielāgojumiem .
Augstāk minēto normu interpretācija nestājas spēkā līdz brīdim, kad Tiesa šajās lietās pieņem spriedumu.
(1) .
(2)
–	Šie sektori ietver telekomunikācijas, pasta pakalpojumus, elektroenerģijas un dabasgāzes, kā arī dzelzceļa pakalpojumus.
(3)
–	Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīva 2003/54/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu (OV 2009, L 176, 37. lpp.) un Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīva 2003/55/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 98/30/EK atcelšanu (OV 2003 L 176, 57. lpp.).
(4)
–	Pilnveidojot iekšējo enerģētikas tirgu, COM(2001) 125, galīgā redakcija, 2. lpp. (turpmāk tekstā – “Komisijas 2001. gada paziņojums”).
(5)
–	Lai arī šīs normas (proti, Elektroenerģijas direktīvas 3. pants un Gāzes direktīvas 3. pants, kas turpmāk secīgi citēti 6. un 10. punktā) ir izteiktas sabiedriskā pakalpojuma pienākuma nozīmē, es turpmāk atsaukšos uz šajās normās noteikto pienākumu kā vispārēja sabiedriskā pakalpojuma pienākumu (jeb “UPPUPP”).
(6)
–	1993. gada 5. aprīļa direktīva par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.).
(7)
–	Tiesas 2013. gada 21. marta spriedums lietā C‑92/11 RWE Vertrieb, Krājumā vēl nav publicēts.
(8)  – Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīva par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem – Padomes un Parlamenta paziņojums par 6. panta 1. punktu – Komisijas paziņojums par 3. panta 1. punkta pirmo ievilkumu (OV 1997, L 144, 19. lpp.).
(9)
–	1979. gada 21. jūnija Noteikumi par vispārīgajiem noteikumiem un nosacījumiem elektroenerģijas piegādei standarttarifa klientiem (BGBl, 684. lpp.).
(10)
–	2006. gada 26. oktobra Noteikumu par mājsaimniecības klientu apgādes vispārīgajām normām un nosacījumiem un rezerves apgādi ar elektroenerģiju no zemsprieguma sistēmas ( BGBl . I, 2391. lpp.).
(11)
–	1979. gada 21. jūnija Noteikumi par vispārīgajiem noteikumiem un nosacījumiem gāzes piegādei standarttarifa klientiem ( BGBl . I, 676. lpp.).
(12)  – Kā noskaidrojās tiesas sēdē, uzdotie jautājumi ir par valsts tiesību aktu saderību ar ES tiesībām un nevis par iespējamo attiecīgo normu tiešo iedarbību valsts tiesvedības kontekstā. Tāpēc šeit nav būtisks jautājums, vai, un ja tā, tad ciktāl, šīs valsts tiesību normas var interpretēt atbilstoši ES tiesībām.
(13)
–	Pat ātri pārskatot Enerģētikas direktīvas 3. pantu, šis punkts apstiprinās. Viens komentētājs raksturoja Gāzes direktīvu attiecībā uz UPP un nepieciešamību nodrošināt saprātīgas cenas kā “ne tik aptverošu” kā Elektroenerģijas direktīvu. Šajā ziņā skat. Pront-van Brommel, S ., “ The Development of the European Electricity Market in a Juridical No Man’s Land ”, Dorsman, A ., et al. (red.), Financial Aspects in Energy, Springer-Verlag, Berlīne: 2011, 167. – 193. lpp., 187. lpp.
(14)
–	Skat. 2001. gada Komisijas paziņojumu, minēts iepriekš 4. zemsvītras piezīmē.
(15)
–	Turpat, 41. lpp.
(16)
–	Par universālā pakalpojuma jēdzienu vispārīgi skat. Rott, P ., “ A New Social Contract Law for Public Services? — Consequences from Regulation of Services of General Economic Interest in the EC ”, European Review of Contract Law
(1) 2000, 323. – 345. lpp., īpaši 330. lpp. et seq . Skat. arī Nihoul, P ., “The status of consumers in European liberalisation directives”, Yearbook of Consumer Law, 2009, 67. – 106. lpp.
(17)
–	Rott, minēts iepriekš, 330. lpp.
(18)
–	Lai gan Elektroenerģijas direktīvas 3. panta 5. punktā ir atsauce uz saprātīgām cenām, Gāzes direktīvas 3. panta 3. punktā par šo jautājumu nekas nav teikts. Tomēr, manuprāt, šo nesakritību nevar interpretēt kā tādu, kas nozīmē, ka attiecībā uz gāzes piegādi atbilstoši UPP noteikumiem nebūtu prasību par nepieciešamību nodrošināt saprātīgas cenas. Tas ir tāpēc, ka tiesības saņemt dabasgāzi par saprātīgām cenām ir tieši noteiktas Gāzes direktīvas preambulas 26. apsvērumā, kā arī šīs direktīvas A pielikuma g) punktā.
(19)
–	Atbilstoši Vācijas tiesību aktiem enerģētikas piegādātājiem ir arī iespējas noslēgt līgumus ar patērētājiem par elektroenerģijas vai gāzes piegādi, pamatojoties uz līgumu slēgšanas brīvību. Vēsturisku iemeslu dēļ šī veida līgumus sauc par “īpašajiem līgumiem”. Papildus iespējai noslēgt šādus līgumus piegādātājiem atbilstoši valsts tiesību aktiem ir pienākums noslēgt līgumus ar patērētājiem, kuros piemēro standartcenu (līgumi, uz kuriem attiecas universālais piegādes pienākums).
(20)
–	Skat. iepriekš 19. zemsvītras piezīmi.
(21)
–	Tāpēc es neaplūkošu vispārīgo – un acīmredzami strīdīgo – jautājumu par to, kādi varētu vai nevarētu būt līguma noteikumi, kas “ietver obligātās tiesību normas”.
(22)
–	Spriedums lietā RWE Vertrieb, 55. punkts un sprieduma rezolutīvā daļa.
(23)
–	Turpat.
(24)
–	Skat. spriedumu lietā RWE Vertrieb, 17. un 18. punkts.
(25)
–	Turpat, 55. punkts un sprieduma rezolutīvā daļa.
(26)
–	Skat. arī manus 2013. gada 29. maija secinājumus lietā C‑95/12 Komisija/ Vācija, Krājums, 32. punkts.
(27)
–	2012. gada 26. aprīļa spriedums lietā C‑472/10 Invitel, Krājums, 24., 26. un 28. punkts.
(28)  – 2013. gada 21. marta spriedums lietā RWE Vertrieb, 28. punkts. Skat. arī ģenerāladvokātes Trstenjakas [ Trstenjak ] secinājumu šajā lietā 47. punktu.
(29)
–	Turpat, 29. punkts.
(30)
–	Nihoul, minētajā darbā, par to, kā nevar automātiski pieņemt, ka visi patērētāji ir vienlīdz nozīmīgi un vērtīgi sabiedrībām, kuras meklē klientus.
(31)
–	Patiesi, Direktīvas 93/13 pamata arguments ir tieši kompensēt šo nelīdzsvarotību un atkalatjaunot vienlīdzību starp patērētāju un uzņēmēju. Skat. šajā ziņā 2013. gada 14. marta spriedumu lietā C‑415/11 Aziz, Krājums, 45. punkts un tajā minētā judikatūra.
(32)
–	Atbilstoši vienam komentētājam šī ir Direktīvā 93/13 noteiktās pārredzamības prasības “konkurētspējīgā funkcija”. Skat. Micklitz, H.-W ., “ Chapter 3. Unfair terms in consumer contracts ”, in Micklitz, H.-W., Reich, N. un Rott, P ., Understanding EU Consumer Law, Intersentia, Antverpene 2009, 119. – 150. lpp., 138. lpp.
(33)
–	Nepieciešamība nodrošināt piegāžu drošību, vienlaikus nodrošinot universālu pakalpojumu, ir raksturots, kopā lasot Elektroenerģijas direktīvas preambulas 24. un 26. apsvērumu, kā arī Gāzes direktīvas preambulas 26. un 27. apsvērumu.
(34)
–	COM(2001), 125. galīgā redakcija, 41. lpp.
(35)
–	Ar enerģētikas jomas liberalizāciju saistītie mērķi ir divējādi. No vienas puses, tā mērķis ir radīt konkurētspējīgu tirgu un, no otras puses, tā mērķis ir nodrošināt, lai enerģētikas apgāde – kas uzskatāma par vispārējo ekonomikas interesi – tiktu garantēta pēc iespējas plašāk. Skat. saistībā ar Gāzes direktīvu Tiesas 2010. gada 20. aprīļa spriedums lietā Federutility u.c., Krājums, I‑3377. lpp., 20. punkts un nākamie. Skat. Bartl, M ., “ The affordability of energy: how much protection for the vulnerable consumers? ”, Journal of Consumer Policy, (33) 2010, 225. – 245. lpp., 226. lpp.
(36)
–	Līguma noslēgšanas pienākums ir Enerģētikas direktīvu A pielikuma a) punktā. Skat. arī Bartl, jau minēts, par enerģētikas pieejamību un dalībvalstu pieņemto dažādu risinājumu analīzi, lai atrisinātu problēmu nodrošināt pieejamu enerģētiku mazāk aizsargātiem klientiem. Turklāt nevar atstāt bez ievērības to, ka prasība nodrošināt universālu pakalpojumu enerģētikas jomā par saprātīgu cenu ir tagad ieguvusi primāro tiesību statusu ES līmenī. Papildus LESD 14. pantam par vispārējas intereses pakalpojumiem, Lisabonas līguma 26. protokols cita starpā noteic, ka tiek nodrošināta pieejamība universālā pakalpojuma kontekstā.
(37)
–	Spriedums lietā RWE Vertrieb, 28. punkts.
(38)
–	Šajā jautājumā es pilnībā nepiekrītu ģenerāladvokātes Trstenjakas analīzei viņas secinājumu lietā RWE Vertrieb
69. punktā (atsaucoties uz 50. zemsvītras piezīmi). Viņa uzskata, ka gan Direktīva 93/13, gan Gāzes direktīva ir ES patērētāju tiesību aizsardzības instrumenti, un uzskatāmi par savstarpēji papildinošiem (un, attiecīgi, vienveidīgi interpretējami). Viņasprāt, šie instrumenti veido vienu tiesisko regulējumu. Manuprāt, šis ir maldīgs apgalvojums. Lai gan Direktīva 93/13 attiecas uz patērētāju (līgumiskajām) tiesībām, Gāzes (un Elektroenerģijas) Direktīva regulē pilnībā citu tiesību jomu, proti, tirgus liberalizāciju un UPP izveidi enerģētikas piegādes galapatērētājiem kontekstā. Ņemot vērā šo atšķirību, es neuzskatu, ka būtu piemēroti sapludināt pārredzamības jēdzienu interpretāciju šajos atšķirīgajos ietvaros ar tiesas interpretācijas palīdzību.
(39)
–	Cita starpā to parāda Enerģētikas direktīvās izmantotā terminoloģija. Patiesi, ja Direktīva 93/13 attiecas uz līgumiem, kas noslēgti starp patērētājiem un uzņēmumiem, Enerģētikas direktīvas attiecas uz klientiem un pakalpojumu sniedzējiem. Tāpat jāatzīmē, ka dalībvalstu veicamie pasākumi, lai aizsargātu gala klientus atbilstoši Enerģētikas direktīvām, var arī attiekties uz mājsaimniecību klientiem un maziem un vidējiem uzņēmumiem.
(40)
–	Lai gan šīs tiesības nav tieši noteiktas Enerģētikas direktīvās, es uzskatu, ka tām jāizriet no UPP nodrošināt enerģētiku gala patērētājiem par saprātīgu cenu. Tādējādi, neesot iespējām apstrīdēt cenas izmaiņas, saprātīguma prasība būtu tukši vārdi.
(41)
–	Faktiski Parlaments ierosinājums pievienot šiem pielikumiem papildu punktu, kas paplašinātu Direktīvas 93/13 piemērojamību uz līgumiem, kas regulē universālos pakalpojumus enerģētikas nozarē, netika pieņemts un ietverts Enerģētikas direktīvu gala redakcijā. Šajā ziņā skat. Eiropas Parlamenta 2002. gada 1. marta ziņojuma I daļu par priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai, ar kuru groza Direktīvas 96/92/EK un 98/30/EK par kopīgiem noteikumiem elektroenerģijas un dabasgāzes iekšējam tirgum (A5-0077/2002). Likumdošanas priekšlikumi, 89. un 160. grozījums, 65., 66. un 107. lpp.. Skat. arī manus komentārus par ģenerāladvokātes Trstenjakas analīzi par šo jautājumu iepriekš 39. zemsvītras piezīmē.
(42)
–	Tiesas sēdē tika pieminēts, ka atbilstoši valsts tiesību aktiem pakalpojumu sniedzējiem jāsniedz klientam visa nepieciešamā informācija par cenu pielāgojumiem, tiklīdz tiesā celta prasība. Tomēr es neuzskatu, ka šāds pienākums var aizstāt jebkādā jēgpilnā veidā pienākumu izpaust klientam cenas pielāgojumu iemeslus, priekšnoteikumus un apmērus laikā, kad šīs izmaiņas ir paziņotas klientam, kā to parāda lieta C‑400/11, kurā J. Egbringhofs pirms tiesvedības uzsākšanas veltīgi centās iegūt šo informāciju. Tādējādi, novērtējot, vai cenas pielāgojumu saprātīguma apstrīdēšana varētu būt veiksmīga vai nē, šai informācijai jābūt pieejamai klientam jau pirms tiesvedības uzsākšanas.
(43)
–	Piemēram, Tiesas 2012. gada 10. maija spriedums apvienotajās lietās C‑338/11 līdz C‑347/1 FIM Santander Top 25 Euro, Krājums, 60. punkts un tajā minētā judikatūra.
(44)
–	Spriedums lietā RWE Vertrieb, 60. punkts.
(45)
–	Tomēr, ja Tiesa attiecinātu RWE Vertrieb argumentāciju uz šīs lietas apstākļiem, nebūtu loģiski piekrist lūgumam ierobežot sprieduma pagaidu ietekmi, apstiprinot interpretāciju, kas jau noteikta iepriekšējā lietā. Tas ir tāpēc, ka vairāk nebūtu “objektīvas, būtiskas neskaidrības par attiecīgo ES tiesību noteikumu interpretāciju un tvērumu”.
(46)
–	Saskaņā ar TWS
tiesas sēdē sniegtajiem skaitļiem atbilstoši universālās piegādes līgumiem 18 un 4 miljoniem mājsaimniecības klientu šobrīd piegādā, attiecīgi, elektroenerģiju un gāzi.
(47)
–	Patiesi, šī tendence tiek izskaidrota – tā tika norādīts tiesas sēdē – ar to, ka klienti aizvien vairāk maina piegādātājus un izvēlas speciālos līgumus, ko piedāvā konkurētspējīgs tirgus.
(48)
–	Tiesas sēdē tika izvirzīts jautājums par piemērojamo ierobežojumu statusu. Lai gan tiesību aktos, šķiet, noteikts, ka ierobežojuma posms prasībām, kas izriet no speciālajiem līgumiem, ir 3 gadi, piemērojamais ierobežojuma posms attiecībā uz līgumiem, kas regulē universālo piegādi, vēl ir nosakāms. Tāpēc šajā ziņā nav norādes, ka jau no paša sākuma varētu izslēgt ilgāku, 10 gadus ilgu, ierobežojuma periodu.
(49)
–	Skat. iepriekš 47. zemsvītras piezīmi.
(50)
–	Skat. manus 2013. gada 24. oktobra secinājumus lietā C‑82/12 Transportes Jordi Besoara, Krājums, 54. punkts.
(51)
–	Protams, tas tā ir, ciktāl Tiesa neuzskata, ka, ievērojot RWE Vertrieb
lietā noteiktos principus, jebkādas neskaidrības par valsts tiesību noteikumu saderību ar Enerģētikas direktīvās esošo pārredzamības prasību jau ir novērstas.