62021CO0313
TIESAS RĪKOJUMS (astotā palāta)
2022. gada 22. decembrī (
*1
)
Apelācija – Tiesas Reglamenta 182. pants – Civildienests – Pensija – Eiropas Savienības Civildienesta noteikumi – VIII pielikuma 20. pants – Apgādnieka zaudējuma pensijas piešķiršana – Bijušā ierēdņa, kas saņēmis invaliditātes pabalstu, pārdzīvojušais laulātais – Laulība, kas noslēgta pēc tam, kad ierēdnim piešķirts invaliditātes pabalsts – Nosacījums par minimums piecus gadus ilgu laulību ierēdņa nāves brīdī – VIII pielikuma 19. pants – Laulība, kas noslēgta, pirms ierēdnim piešķirts invaliditātes pabalsts – Nosacījuma par minimālo laulības ilgumu neesamība – Iebilde par VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 20. pants – Vienlīdzīgas attieksmes princips – 21. pants 1. punkts – Diskriminācijas aizlieguma princips – 52. pants 1. punkts – Patvaļīgas vai acīmredzami neatbilstošas nošķiršanas neesamība no Eiropas Savienības likumdevēja izvirzītā mērķa viedokļa
Apvienotajās lietās C‑313/21 P un C‑314/21 P
par divām apelācijas sūdzībām atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2021. gada 19. maijā iesniegusi
Eiropas Savienības Padome, ko pārstāv M. Alver un M. Bauer, pārstāvji,
prasītāja lietā C‑313/21 P,
pārējie lietas dalībnieki:
FI,
prasītājs pirmajā instancē,
Eiropas Komisija, ko pārstāv T. S. Bohr un B. Mongin, pārstāvji,
atbildētāja pirmajā instancē,
Eiropas Parlaments,
persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē,
un
Eiropas Komisija, ko pārstāv T. S. Bohr un B. Mongin, pārstāvji,
prasītāja lietā C‑314/21 P,
pārējie lietas dalībnieki:
FI,
prasītājs pirmajā instancē,
Eiropas Parlaments,
Eiropas Savienības Padome, ko pārstāv M. Alver un M. Bauer, pārstāvji,
personas, kas iestājušās lietā pirmajā instancē,
TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Safjans [M. Safjan] (referents), tiesneši N. Pisarra [N. Piçarra] un N. Jēskinens [N. Jääskinen],
ģenerāladvokāts: A. Rants [A. Rantos],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā pēc lietas dalībnieku un ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu lietu izlemt, izdodot motivētu rīkojumu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 182. pantu,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
1
Ar apelācijas sūdzībām Eiropas Savienības Padome (C‑313/21 P) un Eiropas Komisija (C‑314/21 P) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 10. marta spriedumu FI/Komisija (T‑694/19, nav publicēts, turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums, EU:T:2021:122), ar ko tā atcēla Komisijas 2019. gada 8. marta un 2019. gada 1. aprīļa lēmumus, ar kuriem ir noraidīts lūgums FI piešķirt apgādnieka zaudējuma pensiju (turpmāk tekstā – “strīdīgie lēmumi”).
Atbilstošās tiesību normas
2
Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 1.d pants ir formulēts šādi:
“1.   Piemērojot šos Civildienesta noteikumus, diskriminācija jebkāda iemesla dēļ, piemēram, dzimuma, rases, ādas krāsas, etniskās vai sociālās izcelsmes, ģenētisko īpašību, valodas, reliģijas vai ticības, politisko vai citu uzskatu, piederības nacionālajai minoritātei, veiksmes, dzimšanas, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ, ir aizliegta.
Šajos Civildienesta noteikumos partnerattiecības, kas nav laulība, uzskata par laulību, ja ir izpildīti VII pielikuma 1. panta 2. punkta c) [apakšpunktā] visi uzskaitītie nosacījumi.
2.   Lai praksē nodrošinātu vīriešu un sieviešu pilnīgu vienlīdzību darbā, kurš ir būtisks elements, kas jāņem vērā šo Civildienesta noteikumu visu aspektu īstenošanā, vienlīdzīgas attieksmes princips neliedz Eiropas Savienības iestādēm turpināt vai pieņemt pasākumus, kuros paredzētas īpašas priekšrocības nolūkā atvieglot mazāk pārstāvētajam dzimumam profesionālās darbības veikšanu vai nolūkā novērst vai mazināt diskrimināciju profesionālajā karjerā.
[..]
5.   Ja personas, uz kurām attiecas šie Civildienesta noteikumi un kur[as] uzskata, ka [tām] nodarīts pāri, jo nav piemērots iepriekš noteiktais vienlīdzības princips, uzrāda faktus, pēc kuriem var noteikt, ka ir bijusi tieša vai netieša diskriminācija, iestādes pienākums ir pierādīt, ka nav bijis vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpum[a]. Šis noteikums neattiecas uz disciplinārlietām.
6.   Ievērojot nediskriminācijas [diskriminācijas aizlieguma] principu un proporcionalitātes [samērīguma] principu, jebkādam to piemērošanas ierobežojumam jāsniedz objektīvs un saprātīgs pamatojums un tā mērķim jābūt likumīgam darbinieku politikas vispārējās interesēs. Šie mērķi jo īpaši var attaisnot obligātā atvaļināšanās vecuma un izdienas pensijas saņemšanas minimālā vecuma izvirzīšanu.”
3
Civildienesta noteikumu 35. pantā ir noteikts:
“Ierēdņiem piešķir vienu no šiem administratīvajiem statusiem:
a)
aktīva nodarbinātība,
b)
pārcelšana,
c)
atvaļinājums personisku iemeslu dēļ,
d)
rezerve,
e)
militārā dienesta atvaļinājums,
f)
bērna kopšanas atvaļinājums vai atvaļinājums ģimenes iemeslu dēļ,
g)
atvaļinājums dienesta interesēs.”
4
Civildienesta noteikumu 47. pantā ir paredzēts:
“Dienesta attiecības izbeidzas:
a)
atbrīvojot no amata,
b)
atbrīvojot no amata piespiedu kārtā,
c)
atvaļinoties dienesta interesēs,
d)
atbrīvojot no amata sakarā ar nekompetenci,
e)
atstādinot no amata,
f)
pensionējoties; vai
g)
nāves gadījumā.”
5
Civildienesta noteikumu 52. panta pirmajā un otrajā daļā ir noteikts:
“Neskarot 50. panta noteikumus, ierēdnis dodas pensijā:
a)
vai nu automātiski tā mēneša pēdējā dienā, kurā tiek sasniegts 66 gadu vecums; vai
b)
pēc paša lūguma tā mēneša pēdējā dienā, attiecībā uz kuru lūgums iesniegts, ja ierēdnis ir sasniedzis pensionēšanās vecumu vai ir vecumā no 58 gadiem līdz pensionēšanās vecumam, un ja tas atbilst prasībām, kas izvirzītas tūlītējai pensijas izmaksai, saskaņā ar VIII pielikuma 9. pantu. Pēc analoģijas piemēro 48. panta otrās daļas otro teikumu.
Tomēr ierēdnis pēc sava lūguma un ja iecēlējinstitūcija uzskata to par attaisnotu dienesta interesēs, var turpināt strādāt līdz 67 gadu vecumam vai izņēmuma gadījumos līdz 70 gadu vecumam, un šādā gadījumā ierēdni automātiski pensionē tā mēneša pēdējā dienā, kurā viņš sasniedz šo vecumu.”
6
Civildienesta noteikumu 53. pants ir formulēts šādi:
“Ierēdnis, attiecībā uz kuru Invaliditātes komiteja atklāj, ka viņam piemērojami 78. panta noteikumi, automātiski dodas pensijā tā mēneša pēdējā dienā, kurā iecēlējinstitūcija atzīst viņa pastāvīgo nespēju veikt savus pienākumus.”
7
Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 78. panta pirmo daļu:
“Ierēdnis VIII pielikuma 13. līdz 16. pant[ā] paredzētajā veidā ir tiesīgs uz invaliditātes pabalstu kopējas pastāvīgas invaliditātes gadījumā, kas neļauj viņam veikt pienākumus atbilstoši amatam savā funkciju grupā.”
8
Civildienesta noteikumu VII pielikuma 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts:
“Apgādnieka pabalstu piešķir:
[..]
c)
ierēdnim, kurš ir reģistrēts kā pastāvīgs partneris, kas nav laulātais, ar nosacījumu, ka:
i)
pāris uzrāda juridisku dokumentu, ko par tādu atzinusi dalībvalsts vai jebkura dalībvalsts kompetentā iestāde, kas apliecina viņu statusu kā partneriem, kas nav laulātie,
ii)
neviens no partneriem neatrodas laulībā vai citās partnerattiecībās, kas nav laulība,
iii)
starp partneriem nepastāv neviena no šādām radniecībām: vecāks, bērns, vecvecāks, mazbērns, brālis, māsa, tēva vai mātes māsa, tēva vai mātes brālis, brāļa vai māsas dēls, brāļa vai māsas meita, znots, vedekla,
iv)
pārim nav pieejamas likumīgas laulības dalībvalstī; šajā apakšpunktā uzskata, ka pārim ir pieejamas likumīgas laulības, ja pāra locekļi atbilst visiem dalībvalsts tiesību aktos noteiktajiem nosacījumiem, kas atļauj šāda pāra laulības,
[..].”
9
Civildienesta noteikumu VIII pielikumā, kas attiecas uz “pensiju programmu”, citastarp ir iekļauta 4. nodaļa “Apgādnieka zaudējuma pensija”, kas ietver minētā pielikuma 17.–29. pantu. Šā pielikuma 17. pants ir formulēts šādi:
“Ja ierēdnis, kuram ir kāds no Civildienesta noteikumu 35. pantā minētajiem administratīvajiem statusiem, nomirst, pārdzīvojušajam laulātajam, ja nāves brīdī pāris bijis precējies vismaz gadu, un ievērojot 1. panta 1. punkta un 22. panta noteikumus, ir tiesības saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju 60 % apmērā no izdienas pensijas, kuru ierēdnis būtu saņēmis, ja neatkarīgi no darba stāža vai vecuma viņam to būtu tiesības saņemt nāves brīdī.
Laulības ilgums netiek ņemts vērā, ja šajā ierēdņa laulībā vai iepriekšējā laulībā ir viens vai vairāki bērni, ar noteikumu, ka pārdzīvojušais laulātais uztur vai ir uzturējis minētos bērnus, vai arī ja ierēdņa nāve ir iestājusies vai nu fiziskas nespējas, vai slimības dēļ, kas iegūta, pildot dienesta pienākumus vai nelaimes gadījumā.”
10
Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. pantā ir noteikts:
“Ja bijušais ierēdnis saņēma izdienas pensiju, tad pārdzīvojušais laulātais, ar nosacījumu, ka, pirms ierēdnis atstāja dienestu iestādē, pāris jau bija precējies un laulība bija ilgusi vismaz vienu gadu, un ievērojot 22. panta noteikumus, ir tiesīgs saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju 60 % apmērā no izdienas pensijas, ko ierēdnis saņēma nāves dienā. Apgādnieka zaudējuma pensijas minimālais apmērs ir 35 % no pēdējās pamatalgas; taču apgādnieka zaudējuma pensija nekādā gadījumā nepārsniedz izdienas pensijas summu, kuru laulātais saņēma nāves dienā.
Pirmajā daļa minēto laulības ilgumu neņem vērā, ja ierēdņa laulībā, kas noslēgta pirms ierēdņa dienesta attiecību izbeigšanas, bijis viens vai vairāki bērni, ar nosacījumu, ka pārdzīvojušais laulātais uztur vai ir uzturējis minētos bērnus.”
11
Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. pantā ir paredzēts:
“Ja bijušais ierēdnis saņēma invaliditātes pabalstu, pārdzīvojušais laulātais, ar nosacījumu, ka pāris bija precējies, kad ierēdnim bija piešķirts šis pabalsts, un ievērojot šā pielikuma 22. panta noteikumus, ir tiesīgs saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju 60 % apmērā no invaliditātes pabalsta, ko laulātais saņēma nāves dienā.
Minimālā apgādnieka zaudējuma pensija ir 35 % no pēdējās pamatalgas; taču apgādnieka zaudējuma pensija nekādā gadījumā nepārsniedz invaliditātes pabalsta apjomu, ko laulātais saņēma nāves dienā.”
12
Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā ir noteikts:
“Piemērojot 17.a, 18., 18.a un 19. pantu, laulības ilgumu neņem vērā, ja laulība, lai gan noslēgta pēc tam, kad ierēdnis izbeidzis profesionālo darbību, ir ilgusi vismaz piecus gadus.”
13
Saskaņā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. pantu:
“Ierēdņa vai bijušā ierēdņa šķirtais laulātais ir tiesīgs saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju, kas paredzēta šajā nodaļā, ar nosacījumu, ka bijušā laulātā nāves [brīdī] viņš var pamatot savas tiesības saņemt no viņa uzturnaudu, pamatojoties vai nu uz tiesas rīkojumu, vai oficiāli reģistrētu vienošanos, kas spēkā starp viņu un viņa bijušo laulāto.
Tomēr apgādnieka zaudējuma pensija nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt uzturnaudas apmēru, kas maksāta bijušā laulātā nāves brīdī, minēto summu pārskatot saskaņā ar Civildienesta noteikumu 82. pantā noteikto kārtību.
Šķirtā laulātā tiesības saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju izbeidzas, ja viņš vai viņa atkārtoti apprecas pirms sava bijušā laulātā nāves. Atkārtotu laulību gadījumā pēc bijušā laulātā nāves piemēro 26. pantu.”
Tiesvedību priekšvēsture un strīdīgie lēmumi
14
No 2001. gada FI dzīvoja kopā ar Savienības iestādes ierēdni, kura 2005. gadā pensionējās invaliditātes dēļ un ieguva tiesības saņemt invaliditātes pabalstu.
15
2014. gada 12. maijā FI un šī ierēdne noslēdza laulību. Minētā ierēdne nomira 2019. gada 25. janvārī – mazāk nekā piecus gadus pēc laulības noslēgšanas dienas.
16
FI kā Savienības bijušās ierēdnes pārdzīvojušais laulātais iesniedza lūgumu piešķirt apgādnieka zaudējuma pensiju atbilstoši Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 4. nodaļai.
17
Komisijas Atalgojuma un individuālo tiesību birojs (PMO) ar strīdīgajiem lēmumiem noraidīja FI lūgumu, jo viņš neatbilda Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā izvirzītajiem nosacījumiem, lai varētu saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju, tāpēc ka laulība ar mirušo ierēdni, kas noslēgta pēc viņas darba attiecību izbeigšanas, bija ilgusi mazāk nekā piecus gadus.
18
Visas FI iesniegtās sūdzības par katru no šiem lēmumiem tika noraidītas.
Prasība pirmajā instancē un pārsūdzētais spriedums
19
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 9. oktobrī, FI cēla prasību atcelt apstrīdētos lēmumus.
20
Eiropas Parlamentam un Padomei tika atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
21
Prasības pamatošanai FI izvirza trīs pamatus, no kuriem pirmais ir par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu saistībā ar vienlīdzīgas attieksmes principu.
22
Lemjot par šo pirmo pamatu, Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka apgādnieka zaudējuma pensijas piešķiršanas nolūkā situācija, kurai piemērojams Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. pants, proti, kad pārdzīvojušais laulātais ar bijušo Savienības ierēdni, kurš saņem invaliditātes pabalstu, ir apprecējies, pirms minētais ierēdnis ieguvis invaliditāti, ir salīdzināma ar situāciju, uz kuru attiecas šā pielikuma 20. pants, proti, kad bijušā ierēdņa, kurš saņem invaliditātes pabalstu, pārdzīvojušais laulātais ir apprecējies pēc tam, kad minētais ierēdnis ieguvis invaliditāti. Pēc tam Vispārējā tiesa nosprieda, ka pastāv atšķirīga attieksme pret salīdzināmām situācijām atkarībā no laulības noslēgšanas datuma, jo apgādnieka zaudējuma pensija pārdzīvojušajam laulātajam atbilstoši Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. pantam tiek piešķirta bez nosacījuma par laulības minimālo laiku, lai gan atbilstoši šā pielikuma 20. pantam tā tiek piešķirta tikai ar nosacījumu, ka laulība ilgusi vismaz piecus gadus. Vispārējā tiesa piebilda, ka šāda atšķirīga attieksme rada nelabvēlīgu situāciju bijušā ierēdņa pārdzīvojušajam laulātajam, kas ar to apprecējies pēc tam, kad ierēdnis ieguvis invaliditāti, salīdzinājumā ar bijušā ierēdņa pārdzīvojušo laulāto, kurš laulību noslēdzis, pirms ierēdnis ieguvis invaliditāti.
23
Vispirms norādījusi, ka ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantu ieviestā atšķirīgā attieksme ir noteikta ar tiesību aktu Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 52. panta 1. punkta izpratnē, Vispārējā tiesa pārbaudīja, vai šādu atšķirīgu attieksmi var attaisnot ar vispārējas nozīmes mērķi un vai tā ir samērīga, ņemot vērā izvirzīto mērķi, it īpaši, ievērojot pārsūdzētā sprieduma 48. punktā atgādināto judikatūru.
24
Šajā ziņā, attiecībā uz vispārējas nozīmes mērķi novērst krāpšanu Vispārējā tiesa – atzīstot, ka nosacījums, saskaņā ar kuru laulībai ir jāatbilst nosacījumam par minimālo ilgumu, lai tā radītu tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju, ļauj nodrošināt, ka šī laulība nav balstīta tikai uz apsvērumiem, kuri nav saistīti ar kopdzīves plāniem, piemēram, pilnībā finansiāliem apsvērumiem vai tādiem, kuri ir saistīti ar uzturēšanās tiesību iegūšanu, – atzina par nesaprātīgu uzskatīt, ka tam, lai sasniegtu mērķi cīnīties pret krāpšanu, varētu būt vajadzīgs nosacījums par minimālo laulības ilgumu, kas ir pieci gadi, kā paredzēts Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā, un kas nav noteikts Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. pantā, un kam nav paredzēts neviens izņēmums, kurš ļautu konstatēt krāpšanas neesamību, lai kādi arī būtu iesniegtie objektīvie pierādījumi.
25
Vispārējā tiesa secināja, ka ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantu tiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips. Šajos apstākļos tā apmierināja FI izvirzīto iebildi par prettiesiskumu un atcēla strīdīgos lēmumus.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijā un tiesvedība Tiesā
26
Ar apelācijas sūdzību lietā C‑313/21 P Padome lūdz Tiesu:
–
apmierināt apelācijas sūdzību un atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
pieņemt galīgo nolēmumu tiesvedībā un noraidīt prasību pirmajā instancē kā nepamatotu; un
–
piespriest FI atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā.
27
Ar apelācijas sūdzību lietā C‑314/21 P Komisija lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
noraidīt prasību pirmajā instancē; un
–
piespriest FI atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā.
28
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2021. gada 30. jūnija lēmumu šīs lietas tika apturētas līdz sprieduma pasludināšanai apvienotajās lietās no C‑116/21 P līdz C‑118/21 P, C‑138/21 P un C‑139/21 P. Pēc 2022. gada 14. jūlija sprieduma Komisija/VW u.c. (no C‑116/21 P līdz C‑118/21 P, C‑138/21 P un C‑139/21 P, EU:C:2022:557) pasludināšanas ar Tiesas priekšsēdētāja 2022. gada 19. jūlija lēmumu tiesvedība tika atsākta.
29
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 54. panta 2. punktu Tiesas priekšsēdētājs 2021. gada 30. jūnijā nolēma lietas C‑313/21 P un C‑314/21 P apvienot rakstveida un mutvārdu procesā, kā arī sprieduma taisīšanai.
Par apelācijas sūdzībām
Par Reglamenta 182. panta piemērošanu
30
Saskaņā ar Reglamenta 182. pantu, ja Tiesa jau ir lēmusi par vienu vai vairākiem tādiem pašiem tiesību jautājumiem, kuri izvirzīti ar apelācijas vai pretapelācijas sūdzības pamatiem, un ja tā uzskata, ka apelācijas sūdzība ir acīmredzami pamatota, tā, rīkojoties pēc tiesneša referenta priekšlikuma un pēc lietas dalībnieku un ģenerāladvokāta uzklausīšanas, ar motivētu rīkojumu, kurā ietverta atsauce uz attiecīgo judikatūru, var nolemt apelācijas sūdzību atzīt par acīmredzami pamatotu.
31
Komisija precizē, ka tai nav iebildumu pret minētā panta piemērošanu.
32
Padome un FI nav atbildējuši uz Tiesas aicinājumu paust viedokli šajā jautājumā.
33
Šajās lietās jākonstatē, ka celto apelācijas sūdzību pamatos ir izvirzīti identiski tiesību jautājumi kā tie, par kuriem Tiesa ir lēmusi 2022. gada 14. jūlija spriedumā Komisija/VW u.c. (no C‑116/21 P līdz C‑118/21 P, C‑138/21 P un C‑139/21 P, EU:C:2022:557). Tādēļ izskatāmajās lietās ir jāpiemēro Tiesas Reglamenta 182. pants.
Par lietas būtību
34
Apelācijas sūdzības pamatošanai lietā C‑313/21 P Padome izvirza trīs pamatus, no kuriem pirmais ir par tiesību kļūdām saistībā ar atšķirīgas attieksmes esamību, otrais – par tiesību kļūdām saistībā ar Vispārējās tiesas veiktas Savienības likumdevēja izdarītu izvēļu pārbaudes apjomu un trešais – par tiesību kļūdām saistībā ar atšķirīgas attieksmes pamatojumu.
35
Savukārt apelācijas sūdzības pamatošanai lietā C‑314/21 P Komisija izvirza trīs pamatus, no kuriem pirmais ir par tiesību kļūdu saistībā ar Savienības likumdevēja izdarīto izvēļu likumības vērtējuma kritērijiem un pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, otrais – par tiesību kļūdu diskriminācijas aizlieguma principa interpretācijā un trešais – par tiesību kļūdu Hartas 52. panta 1. punkta interpretācijā un vairākiem pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumiem.
Par pirmo pamatu lietā C‑313/21 P, kā arī par pirmā pamata trešo daļu un otro pamatu lietā C‑314/21 P
– Lietas dalībnieku argumenti
36
Ar šiem pamatiem un daļām Padome un Komisija apgalvo, ka ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu vienlīdzīgas attieksmes principa un diskriminācijas aizlieguma principa interpretācijā, jo tā esot nepamatoti secinājusi to situāciju salīdzināmību, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. un 20. panta noteikumi, un tādējādi – ka pastāvot atšķirīga attieksme, kas saistīta ar dažādu režīmu piemērošanu šīm salīdzināmajām situācijām.
37
Šīs iestādes uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 57. un 58. punktā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka laulības noslēgšanas diena ir vienīgais elements, kas noteicis Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. vai 20. panta piemērošanu, un ka tādējādi situācijas, kurām piemērojamas šīs tiesību normas, ir salīdzināmas. Taču, ja Vispārējā tiesa būtu ņēmusi vērā visus šīs situācijas raksturojošos elementus, tai būtu bijis jākonstatē, ka starp aktīvi nodarbinātiem ierēdņiem un tiem, kuri saņem invaliditātes pabalstu un kuri ir beiguši pildīt dienesta pienākumus kādā Savienības iestādē, pastāv būtiska un objektīva atšķirība. Šī atšķirība ir saistīta ar šo ierēdņu attiecīgo juridisko situāciju, it īpaši, ņemot vērā ar profesiju saistītās tiesības un pienākumus, kas pirmajiem – pretēji otrajiem – saskaņā ar Civildienesta noteikumu normām ir saistoši visā dienesta attiecību laikā.
38
It īpaši gan Padome, gan Komisija uzsver, ka aktīvi nodarbinātam ierēdnim pretēji bijušajiem ierēdņiem, kuriem vairs nav pienākuma strādāt, ir jāveic iemaksas pensiju sistēmā, viņš saņem pamatalgu – lielāku nekā izdienas pensija, kas viņam tiks piešķirta, kad viņš pensionēsies –, viņam ir pienākums dzīvot dienesta vietā un ir tiesības uz ekspatriācijas, ārvalstnieka un ceļošanas pabalstiem. Šie apsvērumi pierāda, ka ierēdņa, kas stājas laulībā pēc invaliditātes iegūšanas un dienesta attiecību izbeigšanās, situācija tāpat kā tāda ierēdņa situācija, kurš stājas laulībā, kad vēl ir aktīvi nodarbināts, neprasa, lai pārdzīvojušajam laulātajam tiktu piedāvāti aizstājienākumi, piešķirot apgādnieka zaudējuma pensiju.
39
Komisija arī uzskata, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. pantā minētā ierēdņu situācija un šā pielikuma 20. pantā minētā ierēdņu situācija atšķiras personiskā aspektā. No vienas puses, bijušajiem ierēdņiem, kuri saņem invaliditātes pabalstu, parasti ir īsāks paredzamais dzīves ilgums nekā ierēdņiem, kuri šādu pabalstu nesaņem, un šis ierobežojums neizbēgami palielina krāpšanas risku un tādējādi izskaidro attiecīgo atšķirīgo attieksmi. No otras puses, Komisija apgalvo, ka ļaunprātīgas izmantošanas vai krāpšanas risks ir ierobežotāks gadījumā, ja pārdzīvojušais laulātais apprecējies pirms laulātā invaliditātes iestāšanās un pēc tam palīdzējis savam laulātajam visā laulības laikā līdz pat viņa nāvei, savukārt līgumiskās savienības gadījumā ļaunprātīgas izmantošanas vai krāpšanas risks ir ierobežotāks, jo gadījumā, kad laulība noslēgta pēc invaliditātes iestāšanās un profesionālās darbības izbeigšanas, nebūtu acīmredzami neatbilstīgi pieprasīt laulības ilgumu piecus gadus, lai paredzētu laiku, kurā objektīvi nostiprinās laulāto solidaritāte un savstarpējā palīdzība.
40
Padome un Komisija piebilst, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 55. punktā kļūdaini ir atteikusies izdarīt secinājumus no 1993. gada 17. jūnija sprieduma Arauxo‑Dumay/Komisija (T‑65/92, EU:T:1993:47) 33. punkta, kurā tā bija uzsvērusi, ka pastāv atšķirība starp situācijām, kuras attiecīgi regulē Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. un 20. pants. Proti, lai gan lietas fakti atšķiras, šā sprieduma pamatā esošā loģika esot pārnesama uz šo lietu.
41
Komisija turklāt apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 56. punktā Vispārējā tiesa savā analīzē esot nepamatoti ignorējusi Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā paredzētā laulības minimālā ilguma mērķi, proti, kā izriet no 2019. gada 19. decembra sprieduma HK/Komisija (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) 87. un 88. punkta, – novērst vienošanos par mantojumu un tādējādi laulības noslēgšanu tikai ar mērķi saņemt apgādnieka zaudējuma pensijas izmaksu, ja šī laulība neatbilst ne patiesajai situācijai, ne attiecīgo personu attiecību stabilitātei. Tādējādi Vispārējā tiesa neesot ievērojusi kritēriju, saskaņā ar kuru, novērtējot situāciju salīdzināmību, ir jāņem vērā visi to raksturojošie elementi, kā arī visas tiesību normas, kas reglamentē katras salīdzināmās situācijas stāvokli. It īpaši, šajā pašā pārsūdzētā sprieduma punktā uzskatot, ka laulība, kas noslēgta pēc tam, kad ierēdnim piešķirts invaliditātes pabalsts, būtiski negroza pārdzīvojušā laulātā situāciju saistībā ar tā īpašumtiesībām salīdzinājumā ar situāciju, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. pants, Vispārējā tiesa ne vien šim apsvērumam neesot norādījusi nekādu pamatojumu, bet arī neesot ņēmusi vērā risku, ka šāda laulība ir iegansts vienošanās noslēgšanai par mantojumu. Proti, nevar noliegt, ka, ņemot vērā tāda ierēdņa situāciju, kurš apprecējies pēc šāda pabalsta piešķiršanas, krāpšanas un ļaunprātīgas izmantošanas risks ir lielāks nekā gadījumā, ja ierēdnis apprecējies pirms šāda pabalsta piešķiršanas.
– Tiesas vērtējums
42
Vispirms jāatgādina Tiesas pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru Hartas 20. pantā noteiktā vienlīdzība likuma priekšā ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas prasa, lai salīdzināmas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien šāda atšķirīga pieeja nav objektīvi attaisnojama (spriedums, 2022. gada 14. jūlijs, Komisija/VW u.c., no C‑116/21 P līdz C‑118/21 P, C‑138/21 P un C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 95. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
43
Prasība, kas saistīta ar situāciju salīdzināmību, lai noskaidrotu, vai pastāv vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, ir jāvērtē, ņemot vērā visus šīs situācijas raksturojošos elementus, un it īpaši – ņemot vērā tā tiesību akta priekšmetu un mērķi, ar kuru tiek ieviests attiecīgais nošķīrums, jo šajā nolūkā ir jāņem vērā tās jomas principi un mērķi, kurā ietilpst šis akts. Ciktāl situācijas nav salīdzināmas, atšķirīga attieksme pret šīm situācijām nav pretrunā Hartas 20. pantā noteiktajai vienlīdzībai likuma priekšā (spriedums, 2022. gada 14. jūlijs, Komisija/VW u.c., no C‑116/21 P līdz C‑118/21 P, C‑138/21 P un C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 96. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
44
Padomes un Komisijas apgalvojumi, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā esot kļūdaini secinājusi, ka situācijas, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. un 20. panta normas, ir salīdzināmas un pastāv atšķirīga attieksme pret šīm salīdzināmajām situācijām atkarībā no laulības noslēgšanas datuma, jāizskata, ņemot vērā šo judikatūru.
45
Šajā ziņā jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 50., 51. un 54. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. un 20. panta priekšmets, ja vien ir ievērots nosacījums par laulības minimālo ilgumu, kas paredzēts otrajā no šīm normām, ir apgādnieka zaudējuma pensijas piešķiršana pārdzīvojušajam laulātajam atkarībā tikai no šā laulātā un mirušā laulātā vienojošās saiknes juridiskā rakstura. Vispārējā tiesa arī norādīja, ka šo tiesību normu mērķis ir piešķirt pārdzīvojušajam laulātajam aizstājienākumus, lai daļēji kompensētu mirušā laulātā, kas ir bijušais ierēdnis, bet pirms nāves vairs nav bijis darba attiecībās, ienākumu zudumu.
46
Tādējādi Vispārējā tiesa būtībā ir uzskatījusi, ka abu šo Civildienesta noteikumu VIII pielikuma normu priekšmets un mērķis ir lielā mērā identiski, ņemot vērā šā rīkojuma 43. punktā minēto judikatūru, ko pati Vispārējā tiesa ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 44. punktā. Vispārējā tiesa uzskata, ka galvenais elements, kas raksturo attiecīgās apgādnieka zaudējuma pensijas, ir tās saiknes juridiskais raksturs, kura pārdzīvojušo laulāto kā personu, kam minētās tiesību normas piešķir tiesības, vieno ar bijušo ierēdni, kas ir miris. Vispārējā tiesa arī uzskata, ka vienīgā atšķirība Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. un 20. panta piemērošanā – kā tas nepārprotami izriet no pārsūdzētā sprieduma 52. punkta – ir tas, vai laulība ir noslēgta pirms vai pēc dienas, kad ierēdnim piešķirts invaliditātes pabalsts, jo šā pielikuma 20. pantā ir paredzēts laulības minimālā ilguma nosacījums – pretēji minētā pielikuma 19. pantam.
47
Šādos apstākļos, nepieļaujot tiesību kļūdu, Vispārējā tiesa, no vienas puses, pārsūdzētā sprieduma 57. punktā varēja atzīt, ka ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. un 20. pantu aptvertās situācijas ir salīdzināmas, un, no otras puses, pārsūdzētā sprieduma 52. un 58. punktā – ka šo normu aptvertās situācijas atšķiras tikai atkarībā no laulības noslēgšanas datuma saistībā ar datumu, kurā ierēdnim piešķirts invaliditātes pabalsts.
48
Padome un Komisija tomēr, pirmām kārtām, apgalvo, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. un 20. pantā paredzētās situācijas būtiski un objektīvi atšķiras ar to, ka tieši laulības noslēgšanas dienā ierēdnis vēl ir dienesta attiecībās ar Savienības iestādi pirmās tiesību normas ietvaros, bet saskaņā ar otro normu viņš nevar veikt savu profesionālo darbību, jo viņam ir piešķirta invaliditāte un invaliditātes pabalsts. Tādējādi Vispārējā tiesa, vērtējot situāciju salīdzināmību, neesot pietiekami ņēmusi vērā šo raksturīgo elementu.
49
Tomēr, kā Vispārējā tiesa pamatoti ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 53. punktā, tās saiknes juridiskais raksturs, kura vieno pārdzīvojušo laulāto un mirušo ierēdni, neatšķiras atkarībā no tā, vai laulības noslēgšanas datumā ierēdnis ir vai nav veicis profesionālo darbību, un atkarībā no jau veikto vai vēl veicamo iemaksu Savienības pensiju sistēmā apmēra. Tāpat arī, kā Vispārējā tiesa konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 56. punktā, fakts, ka ierēdnis, kas tagad ir miris, pirms vai pēc invaliditātes pabalsta piešķiršanas ir stājies laulībā, nevar būtiski grozīt pārdzīvojušā laulātā situāciju saistībā ar viņa īpašumtiesībām, kurās ietilpst tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju kā aizstājienākumiem.
50
Proti, laulības noslēgšanas datums ir atkarīgs tikai no topošo laulāto gribas. Šis lēmums ir ierēdņa brīvas gribas rezultāts, pamatojoties uz daudziem apsvērumiem, kas ne vienmēr un ne tikai nozīmē tādu apstākļu ņemšanu vērā, kuri saistīti ar profesionālās darbības veikšanu vai neveikšanu. Pretēji tam, ko apgalvo Padome un Komisija, tam, vai šim ierēdnim bija vai nebija piešķirta invaliditāte šajā datumā un tādējādi – vai tas bija vai nebija spējīgs veikt savus profesionālos pienākumus, nevar būt noteicošas ietekmes uz attiecīgo situāciju salīdzināmības vērtējumu, ņemot vērā šā rīkojuma 43. punktā atgādinātos kritērijus, un it īpaši Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. un 20. panta priekšmetu un mērķi, kuri atgādināti šā rīkojuma 45. punktā. Šajā ziņā Vispārējās tiesas pamatojums, kas minēts šā rīkojuma iepriekšējā punktā, būtībā ir balstīts uz šo priekšmetu un mērķi, kā arī uz galveno elementu, kas raksturīgs paredzētajām tiesībām uz apgādnieka zaudējuma pensiju, kā norādīts šā rīkojuma 46. punktā.
51
Tik tiešām, kā izriet no šā rīkojuma 46. punkta, tas, vai laulības noslēgšanas brīdī ierēdnim ir vai nav piešķirts invaliditātes pabalsts un vai viņš attiecīgi ir vai nav spējīgs veikt savu profesionālo darbību, ietekmē laulības minimālā ilguma nosacījumu. Lai gan šis nosacījums netiek prasīts, ja laulība tiek noslēgta laikā, kad ierēdnim vēl nav piešķirts invaliditātes pabalsts un tāpēc viņš veic savu profesionālo darbību, laulībai ir jāilgst vismaz piecus gadus, ja ierēdnis apprecas pēc tam, kad viņam piešķirts šāds pabalsts un tādējādi viņš vairs nav spējīgs veikt savu profesionālo darbību.
52
Tomēr, kā izriet no šā rīkojuma 49. un 50. punkta, ne jautājums par profesionālās darbības veikšanu, ne laulības noslēgšanas datums nav atbilstoši elementi situāciju salīdzināmības stadijā, jo tiem nav tiešas saiknes ar priekšmetu, mērķi un galveno elementu, kas raksturo tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju, kuras paredzētas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. un 20. pantā.
53
Šā iemesla dēļ pēc analoģijas jāuzskata – kā Tiesa attiecībā uz Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 17. pantā paredzēto apgādnieka zaudējuma pensiju ir norādījusi 2019. gada 19. decembra sprieduma HK/Komisija (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) 70. punktā –, ka apgādnieka zaudējuma pensijas piešķiršana principā ir atkarīga “tikai” no tās saiknes juridiskā rakstura, kas attiecīgo personu vieno ar mirušo ierēdni, lai gan šā sprieduma 89. punktā Tiesa ir atzinusi, ka laulības minimālais ilgums arī ir nosacījums, lai pārdzīvojušais laulātais saņemtu apgādnieka zaudējuma pensiju.
54
Proti, laulāto saiknes juridiskais raksturs pamato Savienības civildienesta apgādnieka zaudējuma pensiju sistēmu, jo šis piešķiršanas nosacījums ir kopējs visām Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 17.–20. un 27. pantā paredzētajām apgādnieka zaudējuma pensijām. Laulības minimālā ilguma nosacījums savukārt papildina nosacījumu, kas attiecas uz laulāto saiknes juridisko raksturu, ciktāl tā mērķis ir tikai precizēt to, cik ilgai jābūt juridiskajai saiknei, lai varētu piešķirt apgādnieka zaudējuma pensiju. Šis papildu nosacījums turklāt nav pārņemts atsevišķās apgādnieka zaudējuma pensijās, piemēram, tajās, kas paredzētas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. un 27. pantā.
55
Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 51. un 53. punktā savā pamatojumā ir uzstājusi uz laulāto juridiskās saiknes kā galvenā elementa, kas raksturo Savienības apgādnieka zaudējuma pensiju sistēmu, nozīmīgumu un secinājusi, ka invaliditātes pabalsta piešķiršanas fakta vai profesionālās darbības veikšanas fakta neesamība neietekmē šo saikni.
56
Padome un Komisija, otrām kārtām, apgalvo, ka bijušā ierēdņa, kas stājas laulībā pēc invaliditātes pabalsta piešķiršanas un kas līdz ar to ir darbnespējīgs, situācija neprasa, lai pārdzīvojušajam laulātajam tiktu piedāvāti aizstājienākumi, kā tas ir tāda ierēdņa situācijā, kurš stājas laulībā tad, kad vēl ir dienesta attiecībās. Šajā ziņā pietiek ar atgādinājumu, kā Vispārējā tiesa pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 56. punktā, atsaucoties uz 2019. gada 19. decembra sprieduma HK/Komisija (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) 69. punktu, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. pantā paredzētās tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensijām nav pakļautas nosacījumiem par līdzekļiem vai īpašumu, kam jāraksturo pārdzīvojušā laulātā nespēja apmierināt savas vajadzības un kas tādējādi pierāda tā finansiālo atkarību no mirušā pagātnē.
57
Komisija, trešām kārtām, norāda, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā paredzēto laulības minimālā ilguma mērķi pretēji šā pielikuma 19. pantam; minētais mērķis – kā izriet arī no 2019. gada 19. decembra sprieduma HK/Komisija (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) 89. punkta – ir novērst krāpniecisku vai ļaunprātīgu vienošanos par mantojumu slēgšanu, jo šāds ļaunprātīgu darbību vai krāpšanas risks no personiskā viedokļa nošķir situācijas, uz kurām attiecas šie divi panti. Šajā ziņā pietiek ar norādi, ka šim aspektam nav nozīmes situāciju salīdzināmības stadijā. Šis arguments patiesībā attiecas uz prasītā laulības minimālā ilguma nosacījuma pamatojumu, līdz ar to tas var tikt norādīts tikai stadijā, kad tiek vērtēts iespējamās konstatētās atšķirīgās attieksmes samērīgums.
58
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pretēji Komisijas un Padomes apgalvotajam Vispārējās tiesas secinājumos pārsūdzētā sprieduma 57. un 58. punktā nav pieļauta tiesību kļūda.
59
Šādos apstākļos par neefektīvu ir jāatzīst Padomes un Komisijas arguments, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 55. punktā esot nepamatoti atteikusies izdarīt secinājumus no 1993. gada 17. jūnija sprieduma Arauxo‑Dumay/Komisija (T‑65/92, EU:T:1993:47) 33. punkta. Proti, pat ja pieņem, ka šis arguments ir pamatots, Vispārējās tiesas secinājumi par situāciju salīdzināmību ir pietiekami balstīti uz pamatojumu, kas ietverts pārsūdzētā sprieduma 50.–54. un 56. punktā, neatkarīgi no apsvērumiem, kas izklāstīti šā sprieduma 55. punktā.
60
No tā izriet, ka pirmais pamats lietā C‑313/21 P, kā arī pirmā pamata trešā daļa un otrais pamats lietā C‑314/21 P ir jānoraida kā nepamatoti.
Par otro pamatu lietā C‑313/21 P, kā arī par pirmā pamata abām pirmajām daļām lietā C‑314/21 P
– Lietas dalībnieku argumenti
61
Ar šiem pamatiem Padome un Komisija būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētajā spriedumā tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu saistībā ar pārbaudes tiesā apjomu.
62
Abas iestādes norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 48. punkta otrajā teikumā Vispārējā tiesa esot piemērojusi Savienības judikatūru, kas izstrādāta radikāli atšķirīgā darbinieku politikas izvēles kontekstā situācijās, kad likumdevējam ir vairākas izvēles iespējas. Tādējādi Vispārējā tiesa it īpaši pārsūdzētā sprieduma 80. punktā kļūdaini esot secinājusi, ka Savienības likumdevēja izvēle saistībā ar laulības minimālo ilgumu, kas noteikts Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā, vienkārši ir “nesaprātīga”. Šādi rīkojoties, tā esot veikusi pārbaudi, kas pārsniedz attiecīgās normas “acīmredzami neatbilstošo vai nepiemēroto” raksturu salīdzinājumā ar kompetento iestāžu izvirzīto mērķi, proti, šajā lietā novērst tiesību ļaunprātīgu izmantošanu un krāpšanu. Tādā veidā Vispārējā tiesa ar savu vērtējumu esot aizstājusi Savienības likumdevēja vērtējumu un līdz ar to pārsniegusi likumības pārbaudes robežas.
63
Komisija turklāt norāda – lai gan Vispārējā tiesa ir apgalvojusi, ka VIII pielikuma 20. panta likumīguma vērtējums ir balstīts uz Hartas 20. un 21. pantu, tā esot atkāpusies no Tiesas judikatūras, saskaņā ar kuru Savienības tiesību akta likumīguma vērtējums no pamattiesību viedokļa katrā ziņā nevar būt balstīts uz apgalvojumiem, kuri attiecas uz šā tiesību akta sekām konkrētā gadījumā. Proti, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 77. punktā ir apgalvojusi, ka lietas īpašie faktiskie apstākļi ir tādi, kas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantu padara prettiesisku.
– Tiesas vērtējums
64
Jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 46.–48. punktā Vispārējā tiesa ir atgādinājusi Hartas 52. panta 1. punktā minētās prasības, kā arī judikatūru, kas piemērojama, pārbaudot atšķirīgās attieksmes samērīgumu. Pēc tam tā pārsūdzētā sprieduma 49. punktā ir nospriedusi – lai gan attiecīgi Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. un 20. pantā paredzētās situācijas ir salīdzināmas, jāpārbauda, vai nav nesaprātīgi, ka Savienības likumdevējs uzskata, ka ieviestā atšķirīgā attieksme varētu būt atbilstoša un vajadzīga, lai sasniegtu vispārējo interešu mērķi, kāds izvirzīts nosacījumam par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā paredzēto laulības minimālo ilgumu. Secinājusi, ka situācijas ir salīdzināmas, tā ir veikusi šādu analīzi, sākot no pārsūdzētā sprieduma 62. punkta.
65
Taču, kā apgalvo Padome un Komisija, no Tiesas judikatūras izriet – pastāvot tādām Civildienesta noteikumu normām, kādas aplūkotas šajā lietā, un ņemot vērā plašo Savienības likumdevēja rīcības brīvību šajā ziņā, Hartas 20. pantā nostiprinātais vienlīdzīgas attieksmes princips ir pārkāpts tikai tad, ja Savienības likumdevējs veic patvaļīgu vai acīmredzami nepiemērotu diferenciāciju saistībā ar šajā lietā aplūkojamā tiesiskā regulējuma mērķi (spriedums, 2022. gada 14. jūlijs, Komisija/VW u.c., no C‑116/21 P līdz C‑118/21 P, C‑138/21 P un C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 127. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
66
Šī judikatūra ir piemērojama saistībā ar Hartas 52. panta 1. punktā noteiktās samērīguma prasības pārbaudi (spriedums, 2022. gada 14. jūlijs, Komisija/VW u.c., no C‑116/21 P līdz C‑118/21 P, C‑138/21 P un C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 128. punkts).
67
Šajā gadījumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 49. punktā ir uzskatījusi, ka jāpārbauda, vai nav nesaprātīgi, ka Savienības likumdevējs ir uzskatījis, ka ieviestā atšķirīgā attieksme varētu būt atbilstoša un nepieciešama, lai sasniegtu vispārējo interešu mērķi, kāds izvirzīts ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā paredzēto nosacījumu par laulības minimālo ilgumu.
68
Taču tai saskaņā ar šā rīkojuma 65. un 66. punktā atgādināto judikatūru būtu bijis jāpārbauda tikai tas, vai diferenciācija, kas veikta šajā tiesību normā, to aplūkojot kopā ar šā pielikuma 19. pantu, nešķiet patvaļīga vai acīmredzami neatbilstoša, ņemot vērā izvirzīto vispārējo interešu mērķi. Nepareizi pārbaudot samērīguma prasību, Vispārējā tiesa nav ievērojusi savas pārbaudes tiesā apjomu un tādējādi ir pieļāvusi tiesību kļūdu. Proti, ja nebūtu šīs kļūdas, Vispārējai tiesai būtu bijis jānorāda atšķirīga argumentācija un, iespējams, būtu bijis jāizdara citādi secinājumi nekā tie, kurus tā ir izdarījusi pārsūdzētā sprieduma 80., 81. un 83. punktā.
69
Šāda pārbaudes tiesā apjoma neievērošana atspoguļojas arī pārsūdzētā sprieduma 67. punktā. Proti, Vispārējā tiesa, sākot no šā punkta, ir pārbaudījusi, vai Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā paredzētais nosacījums par piecu gadu laulības minimālo ilgumu – atsevišķi un neatkarīgi no šā pielikuma 19. panta –, ievērojot Hartas 52. panta 1. punktu, ir samērīgs tādā ziņā, ka tas acīmredzami nepārsniedz to, kas vajadzīgs, lai sasniegtu Savienības likumdevēja izvirzīto mērķi. Taču, kā izriet no šā rīkojuma 66. punkta, pat šīs Hartas tiesību normas ietvaros Vispārējai tiesai būtu bijis jāpārbauda tikai tas, vai šajā gadījumā konstatētā diferenciācija – tas, ka nosacījums par laulības minimālo ilgumu ir noteikts situācijām, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pants, bet tas nav paredzēts situācijām, uz kurām attiecas šā pielikuma 19. pants, lai gan visas šīs situācijas ir salīdzināmas, – ir jāuzskata par patvaļīgu vai acīmredzami neatbilstošu, ņemot vērā Savienības likumdevēja izvirzīto mērķi, kas ir kopīgs abām šīm tiesību normām.
70
Šādos apstākļos, nepārbaudot pārējos Padomes un Komisijas izvirzītos argumentus, ir jāapmierina apelācijas sūdzības otrais pamats lietā C‑313/21 P, kā arī apelācijas sūdzības pirmā pamata otrā daļa lietā C‑341/21 P.
71
Tādēļ, neizskatot ne trešo pamatu lietā C‑313/21 P, ne pirmā pamata pirmo daļu un trešo pamatu lietā C‑314/21 P, apelācijas sūdzības ir jāapmierina un apstrīdētais spriedums jāatceļ.
Par prasībām Vispārējā tiesā
72
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmās daļas otro teikumu Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var pieņemt galīgo spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
73
Šajā lietā, ņemot vērā it īpaši to, ka atcelšanas prasība lietā T‑694/19 ir pamatota ar pamatiem, kuri ir apspriesti uz sacīkstes principu balstītās debatēs Vispārējā tiesā un kuru pārbaude neprasa veikt nekādu papildu procesa organizatorisko vai pierādījumu savākšanas pasākumu, ir jāuzskata, ka šīs prasības tiesvedības stadija ļauj taisīt galīgo spriedumu un ka tas šajā lietā ir jādara.
74
Prasības Vispārējā tiesā pamatošanai FI izvirzīja četrus pamatus – pirmkārt, par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu, otrkārt, par tiesību kļūdu, piemērojot minētā pielikuma 18. un 20. pantu, treškārt, par kļūdu Savienības apgādnieka zaudējuma pensiju sistēmā lietotā jēdziena “laulātais” interpretācijā un, ceturtkārt, par acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo nav ņemta vērā viņa īpašā situācija.
Par pirmo pamatu – Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu
75
Ar pirmo pamatu FI apgalvo, ka ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantu, ciktāl tajā noteikts minimālais piecu gadu laulības ilgums, tiekot pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips un diskriminācijas vecuma dēļ, kopdzīves tiesisko attiecību un invaliditātes dēļ aizlieguma princips.
Par pirmā pamata pirmo daļu – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
76
Ar šo pamatu FI apgalvo, ka, liedzot apgādnieka zaudējuma pensijas izmaksu pārdzīvojušajam laulātajam, ja laulība, kas noslēgta pēc tam, kad laulātajam piešķirts invaliditātes pabalsts, nav ilgāka par pieciem gadiem, lai gan saskaņā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. pantu minimālā laulības ilguma nosacījums netiek piemērots, ja laulība ir noslēgta pirms šā pabalsta piešķiršanas, ar minētā pielikuma 20. pantu tiekot pārkāpts Hartas 20. pantā un Civildienesta noteikumu 1.d pantā paredzētais vienlīdzīgas attieksmes princips un tādējādi tas esot prettiesisks.
77
Komisija, ko atbalsta Parlaments un Padome, apstrīd šo argumentāciju.
78
Jāatgādina, ka saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu visiem tajā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem jābūt noteiktiem tiesību aktos un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība. Ievērojot samērīguma principu, ierobežojumus var noteikt tikai tad, ja tie ir vajadzīgi un faktiski atbilst Savienības atzītiem vispārējo interešu mērķiem vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.
79
Turklāt vienlīdzīgas attieksmes princips ir vispārējs Savienības tiesību princips, kurš nostiprināts Hartas 20. pantā un kura īpaša izpausme ir Hartas 21. panta 1. punktā noteiktais diskriminācijas aizlieguma princips. Šie abi principi ir atgādināti arī Civildienesta noteikumu 1.d pantā (spriedums, 2022. gada 14. jūlijs, Komisija/VW u.c., no C‑116/21 P līdz C‑118/21 P, C‑138/21 P un C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 140. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
80
Kā jau norādīts šā rīkojuma 42. punktā, vispārējais vienlīdzīgas attieksmes princips prasa Savienības likumdevējam, ka saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punkta prasībām salīdzināmas situācijas nedrīkst aplūkot atšķirīgi un atšķirīgas situācijas nedrīkst aplūkot vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota. Atšķirīga attieksme ir pamatota, ja tā balstīta uz objektīvu un saprātīgu kritēriju, proti, ja tā atbilst leģitīmi pieņemamam mērķim, kas izvirzīts attiecīgajā tiesiskajā regulējumā, un ja šī atšķirība ir samērīga ar mērķi, kuru ar attiecīgo attieksmi tiecas sasniegt (spriedums, 2022. gada 14. jūlijs, Komisija/VW u.c., no C‑116/21 P līdz C‑118/21 P, C‑138/21 P un C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 142. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
81
Kā izklāstīts šā rīkojuma 43. punktā, prasība, kas saistīta ar situāciju salīdzināmību, lai noteiktu, vai pastāv vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, ir jāvērtē, ņemot vērā visus elementus, kuri tās raksturo, un it īpaši ņemot vērā mērķi, kāds izvirzīts aktā, ar ko ieviests attiecīgais nošķīrums, jo šajā ziņā jāņem vērā tās jomas principi un mērķi, kurā šis akts ietilpst. Ciktāl situācijas nav salīdzināmas, atšķirīga attieksme pret attiecīgajām situācijām nav pretrunā Hartas 20. pantā nostiprinātajai vienlīdzībai likuma priekšā.
82
Turklāt jāatgādina šā rīkojuma 65. punktā minētā Tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru, pastāvot tādām Civildienesta noteikumu normām kā šajā lietā aplūkotās, un ņemot vērā plašo Savienības likumdevēja rīcības brīvību šajā ziņā, vienlīdzīgas attieksmes princips ir pārkāpts tikai tad, ja Savienības likumdevējs veic patvaļīgu vai acīmredzami nepiemērotu diferenciāciju saistībā ar šajā lietā aplūkojamā tiesiskā regulējuma mērķi.
83
Iebilde par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu, ko FI izvirzījis saistībā ar Hartas 20. pantā nostiprināto un Civildienesta noteikumu 1.d pantā atgādināto vienlīdzīgas attieksmes principu, ir jāizskata, ņemot vērā šo judikatūru un Hartas 52. panta 1. punkta prasības.
84
Runājot, pirmām kārtām, par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. un 20. pantā paredzēto situāciju salīdzināmību, šā rīkojuma 45.–60. punktā norādīto iemeslu dēļ ir jāuzskata, ka šīs situācijas ir salīdzināmas.
85
Otrām kārtām, jākonstatē, ka, VIII pielikuma 19. pantā neparedzot nosacījumu par minimālo laulības ilgumu atšķirībā no šā pielikuma 20. panta, Savienības likumdevējs ir atšķirīgi aplūkojis salīdzināmas situācijas.
86
Trešām kārtām, jāpārbauda, vai atšķirīgā attieksme atbilst Hartas 20. pantam, ciktāl tā atbilst kritērijiem, kas minēti tās 52. panta 1. punktā un atgādināti šā rīkojuma 78. punktā.
87
Pirmkārt, ir skaidrs, ka šī atšķirīgā attieksme ir paredzēta tiesību aktā Hartas 52. panta 1. punkta izpratnē, jo tā izriet no Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta kopsakarā ar šā pielikuma 19. pantu. Lai gan pēdējā minētajā pantā nav paredzēts laulības minimālā ilguma nosacījums, VIII pielikuma 20. pantā ir paredzēts nosacījums par precīzi aprēķinātu laulības minimālo ilgumu, un tas nosaka tiesību uz vienlīdzīgu attieksmi īstenošanas ierobežojuma tvērumu (saistībā ar tādas prasības tvērumu, saskaņā ar kuru visiem pamattiesību izmantošanas ierobežojumiem jābūt noteiktiem ar tiesību aktiem, skat. spriedumu, 2022. gada 26. aprīlis, Polija/Parlaments un Padome, C‑401/19, EU:C:2022:297, 64. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
88
Otrkārt, ar ierobežojumu, kas apgādnieka zaudējuma pensijas sistēmai ir noteikts ar attiecīgo atšķirīgo attieksmi, ir ievērots vienlīdzīgas attieksmes principa būtiskais saturs saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu. Proti, šis ierobežojums neapdraud šo principu kā tādu, ciktāl tas attiecas tikai uz ierobežotu jautājumu saistībā ar nosacījumu par laulības minimālo ilgumu, kas jāizpilda mirušā ierēdņa vai bijušā ierēdņa pārdzīvojušajam laulātajam, lai varētu saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju, neliedzot Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā minētajiem laulātajiem saņemt pensiju ikvienā no šā pielikuma 19. pantā minētajiem gadījumiem.
89
Treškārt, minētais ierobežojums atbilst vispārējo interešu mērķim Hartas 52. panta 1. punkta izpratnē, proti, novērst tiesību ļaunprātīgu izmantošanu un krāpšanu, jo to aizliegums ir vispārējs Savienības tiesību princips, kurš jāievēro attiecīgajām personām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 6. februāris, Altun u.c., C‑359/16, EU:C:2018:63, 49. punkts). Proti, Tiesa jau ir nospriedusi – nosacījums, ka laulībai ir jāilgst noteiktu laiku, lai pārdzīvojušais laulātais varētu saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju, ir vērsts uz to, lai nodrošinātu attiecību starp konkrētajām personām patiesumu un stabilitāti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. decembris, HK/Komisija, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, 89. punkts). Runa ir par vienotu kritēriju, kas vienādi piemērojams visiem pārdzīvojušajiem laulātajiem, uz kuriem attiecas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pants, kas paredz nevis prezumēt, ka pastāv pārdzīvojušo laulāto ļaunprātīga rīcība vai krāpšana, bet novērst šādu ļaunprātīgu rīcību un krāpšanu.
90
Ceturtkārt, par samērīguma pārbaudi – pārbaudot Savienības tiesību normas likumību un ņemot vērā vienlīdzīgas attieksmes principu un plašo rīcības brīvību, kāda ir Savienības likumdevējam Civildienesta noteikumu normu jomā, ir jāpārbauda, kā atgādināts šā rīkojuma 65. un 82. punktā, vai, nosakot piecus gadus kā laulības minimālo ilgumu pārdzīvojušajam laulātajam, kas stājies laulībā ar ierēdni pēc tam, kad ierēdnim piešķirts invaliditātes pabalsts – lai gan Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. pantā nav paredzēts šāds minimālā ilguma nosacījums, ja laulība ar ierēdni ir noslēgta, pirms ierēdnim piešķirts invaliditātes pabalsts –, šā pielikuma 20. pantā ir paredzēta patvaļīga vai acīmredzami neatbilstoša diferenciācija saistībā ar vispārējo interešu mērķi, kas atgādināts šā rīkojuma iepriekšējā punktā.
91
Kā Komisija, ko atbalsta Parlaments un Padome, būtībā ir norādījusi procesuālajos dokumentos, nav ne patvaļīgi, ne acīmredzami neatbilstoši Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā prasīt laulības minimālo ilgumu, bet šāds nosacījums nav paredzēts šā pielikuma 19. pantā. Proti, 20. pantā paredzētajā gadījumā, kam raksturīgs, ka laulība tiek noslēgta pēc tam, kad ierēdnim piešķirts invaliditātes pabalsts, pamudinājumu uz ļaunprātīgu rīcību vai krāpšanu var veicināt, no vienas puses, nespējas un atkarības situācija, kurā var nonākt ierēdnis, kas ir tik smagi saslimis, ka ir atzīts par invalīdu un līdz ar to nespēj veikt savu profesionālo darbību Civildienesta noteikumu 78. panta 1. punkta izpratnē, un, no otras puses, finansiālās sekas, kas var rasties no šāda invaliditātes statusa, jo ierēdņa laulātais var tikt pamudināts apprecēties, cerot, ka atkarībā no slimības, no kuras cieš ierēdnis, viņa paredzamais dzīves ilgums būs ievērojami īsāks par vidējo un tādējādi viņam vai viņai būs iespēja saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju agrā vecumā un uz iespējami ļoti ilgu laiku.
92
Savukārt tas, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. pantā – atšķirībā no minētā pielikuma 20. panta – nav noteikts nosacījums par minimālo laulības ilgumu, ir skaidrojams ar to, kā izriet no Komisijas un Parlamenta procesuālajiem dokumentiem, ka, tā kā Savienības ierēdņa invaliditāte parasti ir neparedzama jau precētam pārim un tā rada satraukumu šim pārim, ļaunprātīgas izmantošanas vai krāpšanas risks šķiet niecīgs, tāpēc Savienības likumdevējs ir vēlējies abstrahēties no šā nosacījuma, tāpat kā tas abstrahējies arī Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 17. panta otrajā daļā un 18. panta otrajā daļā, lai ņemtu vērā situācijas, kad, no vienas puses, ierēdņa nāve ir iestājusies vai nu fiziskas nespējas, vai slimības dēļ, kas iegūta, veicot profesionālos pienākumus, vai nelaimes gadījumā un, no otras puses, pārdzīvojušais laulātais uztur vai ir uzturējis bērnus no laulības, kas noslēgta pirms ierēdņa profesionālās darbības izbeigšanas.
93
Šādos apstākļos jāuzskata, ka, Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā nosakot piecu gadu laulības minimālo ilgumu, lai novērstu ļaunprātīgu rīcību un krāpšanu, lai gan šāds laulības minimālais ilgums nav noteikts situācijām, uz kurām attiecas šā pielikuma 19. pants, Savienības likumdevējs atbilstoši tam piešķirtajai plašajai rīcības brīvībai nav veicis patvaļīgu vai acīmredzami neatbilstošu diferenciāciju.
94
No iepriekš minētā izriet, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā paredzētā atšķirīgā attieksme atbilst Hartas 20. pantam un līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata otro daļu – diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma principa pārkāpumu
95
FI apgalvo, ka esot pārkāpts diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma princips, kas nostiprināts Hartas 21. panta 1. punktā un atgādināts Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. punktā, jo Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pants attiecas uz gados vecākiem ierēdņiem, tāpēc ka viņi apprecas pēc pensionēšanās, savukārt šā pielikuma 19. pants attiecas uz laulībām, kas noslēgtas, pirms ierēdnim piešķirts invaliditātes pabalsts, un tādējādi attiecas uz ierēdņiem, kuri vēl veic profesionālo darbību, tātad ir daudz jaunāki. Ja Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā būtu paredzēts nosacījums par minimālo laulības ilgumu gadījumos, laulība noslēgta pēc tam, kad ierēdnis, kas tagad ir miris, ir izbeidzis veikt profesionālo darbību, tad šie pāri, uz kuriem attiecas šis noteikums, tiktu diskriminēti viņu vecuma dēļ.
96
Komisija, ko atbalsta Parlaments un Padome, apstrīd šo argumentāciju.
97
Šajā ziņā jākonstatē, kā Komisija norādījusi iebildumu rakstā Vispārējā tiesā, ka FI pirmā pamata otrā daļa ir balstīta uz kļūdainu pieņēmumu.
98
Proti, kā izriet no šā rīkojuma 47. punkta, Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. un 20. panta aptvertās situācijas tiek nošķirtas tikai atkarībā no laulības noslēgšanas datuma, proti, nevis atkarībā no datuma, kad ierēdnis izbeidzis savu profesionālo darbību saistībā ar aiziešanu pensijā, bet gan atkarībā no datuma, kad šim ierēdnim piešķirts invaliditātes pabalsts.
99
Taču tas, ka ierēdnim tiek piešķirts invaliditātes pabalsts, nav atkarīgs no viņa vecuma, jo tiesības uz šādu pabalstu var būt visu vecumu ierēdņiem.
100
Tas attiecas arī uz gadījumiem, kad saskaņā ar Civildienesta noteikumu 53. pantu ierēdnis, kā tas ir šajā gadījumā, pensionējas vienlaikus ar invaliditātes iestāšanos un invaliditātes pabalsta piešķiršanu. Proti, šādā gadījumā pensionēšanās nav balstīta uz Civildienesta noteikumu 52. pantā minēto pensionēšanās vecumu, bet gan tikai uz datumu, kad viņam piešķirts pabalsts, un tas, kā norādīts iepriekšējā punktā, var notikt jebkurā vecumā.
101
No iepriekš minētā izriet, ka vienlīdzīgas attieksmes pārkāpums, uz kuru atsaucas FI, nav pamatojams ar vecumu Hartas 21. panta 1. punkta un Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. punkta izpratnē un ka līdz ar to Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantu nevar uzskatīt par tādu, kas ir prettiesisks saistībā ar diskrimināciju vecuma dēļ. Pirmā pamata otrā daļa tādējādi ir jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata trešo daļu – diskriminācijas kopdzīves juridisko attiecību rakstura dēļ aizlieguma principa pārkāpumu
102
Šajā ziņā, no vienas puses, FI apgalvo, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā paredzētā atšķirība starp laulātajiem un kopdzīvē dzīvojošiem partneriem ir diskriminējoša viņu civilstāvokļa dēļ, jo šo kategoriju personu faktiskā, reālā un konkrētā ikdienas situācija ir pilnīgi vienāda.
103
No otras puses, FI atgādina, ka Civildienesta noteikumu piemērošanas joma atbilstoši šo noteikumu 1.d panta 1. punkta otrajai daļai un VII pielikuma 1. panta 2. punkta c) apakšpunktam ir paplašināta attiecībā uz citiem kopdzīves veidiem, kas nav civiltiesiska laulība, proti, noteiktām reģistrētām partnerattiecībām, kas nav laulība. Šādos apstākļos diskriminācijas aizlieguma princips būtu jāinterpretē saskaņā ar sociālās morāles attīstību un Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pants būtu jāpiemēro visiem laulībā neesošiem pāriem, kuri ir salīdzināmā situācijā, un tādēļ tiem pienāktos vienlīdzīga attieksme.
104
Komisija, ko atbalsta Parlaments un Padome, apstrīd šo argumentāciju.
105
Šajā ziņā pietiek ar atgādinājumu, ka Tiesa jau ir nospriedusi – attiecībā uz apgādnieka zaudējuma pensiju kopdzīves partneri nav salīdzināmā situācijā ar laulātajiem vai partneriem, kuri stājušies reģistrētās partnerattiecībās, kas nav laulība, Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, lai tiem piemērotu Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantu, un ka tādējādi šī norma nepārkāpj vispārējo vienlīdzīgas attieksmes principu vai diskriminācijas aizlieguma principu. Turklāt FI nekādā gadījumā neapgalvo, ka kopdzīve saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kas uz to attiecas, rada tādas pašas saistības kā laulība (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 19. decembris, HK/Komisija, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, 80., 84. un 85. punkts).
106
Turklāt to pašu iemeslu dēļ, kas izklāstīti 2022. gada 22. decembra rīkojuma Komisija/KM un Padome/KM (C‑341/21 P un C‑357/21 P) 91.–94. punktā, kopā dzīvojošs pāris, kuram, tāpat kā FI un viņa laulātajai pirms laulības noslēgšanas, nav bijusi liegta iespēja noslēgt laulību dalībvalstī, kurā tie atrodas, nav salīdzināmā situācijā ar tāda viendzimuma pāra situāciju, kurš dzīvo reģistrētās partnerattiecībās, kas nav laulība, bet kuram šāda iespēja ir liegta, un tādējādi VIII pielikuma 20. pantā nav prettiesiskuma, kurš izriet no pārkāpta diskriminācijas seksuālās orientācijas dēļ aizlieguma principa.
107
Attiecībā uz diskriminācijas aizlieguma principa un Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta plašo interpretāciju, kuru, ņemot vērā sociālās morāles attīstību, vēlas ieteikt FI un saskaņā ar kuru minētais pants būtu jāattiecina uz visiem pāriem, kas nav laulātie, tostarp kopdzīves partneriem, pietiek ar atgādinājumu, ka pašlaik dažādās Savienības dalībvalstīs joprojām nav pietiekami pielīdzināta laulība, no vienas puses, un citas juridiskās savienības formas un de facto savienības, no otras puses. Ciktāl Savienības likumdevējs tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju ir paredzējis noteikt tikai laulātajiem un personām, kuras noslēgušas reģistrētas partnerattiecības, kas nav laulība Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, Savienības Tiesai nav jāinterpretē Civildienesta noteikumi tādējādi, ka no laulības atšķirīgas juridiskās vai faktiskās situācijas un šādas partnerattiecības ir uzskatāmas par līdzvērtīgām. Tieši pretēji – tikai likumdevējs vajadzības gadījumā var pieņemt grozījumus šajā ziņā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2001. gada 31. maijs, D un Zviedrija/Padome, C‑122/99 P un C‑125/99 P, EU:C:2001:304, 37., 38. un 50. punkts).
108
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata ceturto daļu – diskriminācijas invaliditātes dēļ aizlieguma principa pārkāpumu
109
Šajā daļā, kā paskaidrots arī FI apsvērumos par Parlamenta un Padomes iestāšanās procesuālajiem dokumentiem un FI 2020. gada 23. novembra atbildē uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem, FI, no vienas puses, uzskata – lai gan Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. un 20. pantā paredzētie pārdzīvojušie laulātie ir vienādā situācijā, jo viņi ir palīdzējuši ierēdnim ar invaliditāti, kurš pirms nāves saņēmis invaliditātes pabalstu, ar otro no šīm tiesību normām tiekot pārkāpts diskriminācijas invaliditātes dēļ aizlieguma princips, jo saskaņā ar to pārdzīvojušajiem laulātajiem, piemēram, FI, tiekot liegts saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju tikai tāpēc, ka viņš apprecējies ar šādu ierēdni pēc tam, kad šim ierēdnim tika piešķirts invaliditātes pabalsts.
110
No otras puses, FI uzskata, ka viņš ir diskriminēts “pēc asociācijas” viņa mirušās laulātās invaliditātes dēļ, un šajā ziņā atsaucas uz 2008. gada 17. jūlija spriedumu Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:415). FI ik dienas un ar pilnu slodzi rūpējās par personu ar invaliditāti tā, it kā pāris būtu precējies no pirmās kopdzīves dienas, un ar tādu pašu atdevi kā pārdzīvojušie laulātie, uz kuriem attiecas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. pants. Šajā ziņā FI norāda, ka viņa laulātās invaliditāte bijis faktiskais iemesls, kas, ņemot vērā faktu, ka tam bija prioritāte salīdzinājumā ar citiem ar pāra juridisko statusu saistītiem apsvērumiem, noveda pie novēlotas laulības noslēgšanas.
111
Komisija, ko atbalsta Parlaments un Padome, apstrīd šo argumentāciju.
112
Jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru jebkurš diskriminācijas gadījums invaliditātes dēļ Hartas 21. panta 1. punkta un Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. punkta izpratnē nozīmē, ka salīdzināmās situācijās pret personu ir vērsta vai ir bijusi vērsta īpaši nelabvēlīga attieksme vai arī persona nonākusi nelabvēlīgā situācijā invaliditātes dēļ, no kuras cieš šī persona pati vai kāds viņas ģimenes loceklis (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumus, 2008. gada 17. jūlijs, Coleman, C‑303/06, EU:C:2008:415, 56. punkts, un 2021. gada 26. janvāris, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, 29. punkts).
113
Tomēr, pat pieņemot, ka slimību, kuras dēļ FI laulātajai tika atzīta darbnespēja un piešķirts invaliditātes pabalsts, varētu kvalificēt par invaliditāti, apgalvotais vienlīdzīgas attieksmes pārkāpums, no kura, kā apgalvo FI, viņš esot cietis sievas invaliditātes dēļ, nav pamatots ar invaliditāti.
114
Proti, kā Komisija ir izskaidrojusi procesuālajos dokumentos Vispārējā tiesā, tās atteikums piešķirt FI apgādnieka zaudējuma pensiju saistīts nevis ar viņa laulātās invaliditāti, bet gan ar to, ka pāris bija nolēmis turpināt kopdzīvi un stājās laulībā tikai pēc tam, kad viņai tika piešķirts invaliditātes pabalsts, un ka šī laulība līdz laulātās nāvei ilgusi mazāk nekā piecus gadus.
115
Attiecībā uz ietekmi, ko apgalvotā FI laulātās invaliditāte varēja atstāt uz pāra lēmumu noslēgt laulību vēlāk, pietiek ar atgādinājumu, kā norādīts šā rīkojuma 50. punktā, ka laulības noslēgšanas datums ir atkarīgs tikai un vienīgi no topošo laulāto gribas un viņu lēmums ir brīvas izvēles jautājums, pamatojoties uz vairākiem apsvērumiem, kas ne vienmēr un ne tikai nozīmē tādu apstākļu ņemšanu vērā, kuri saistīti ar viena laulātā invaliditāti. Citādi tas varētu būt tikai izņēmuma apstākļos, piemēram, personas ar invaliditāti nespēja paust savu gribu stāties laulībā, tomēr FI šajā lietā nav minējis šādus apstākļus.
116
Tāpēc pirmā pamata ceturtā daļa par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu saistībā ar vienlīdzīgas attieksmes principu un diskriminācijas aizlieguma principu ir jānoraida.
Par otro un trešo pamatu – tiesību kļūdu, piemērojot Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. pantu, un kļūdainu jēdziena “laulātais” interpretāciju Civildienesta noteikumos paredzētās apgādnieka zaudējuma pensijas sistēmas izpratnē
117
Ar šiem abiem pamatiem, kas jāaplūko kopā, FI norāda, ka Civildienesta noteikumu panti, kas attiecas uz apgādnieka zaudējuma pensijas sistēmu, piemēram, Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie attiecas uz kopdzīvi laulāto pāra statusā neatkarīgi no tā, vai tā bijusi juridiska vai faktiska savienība. It īpaši tādas pašas tiesības būtu jāatzīst personām, kuras, nebūdamas laulībā vai reģistrētās partnerattiecībās, kas nav laulība, Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, kopdzīvē ar Savienības ierēdni, kas tagad ir miris, ir nodzīvojušas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā paredzēto piecu gadu laikposmu.
118
Jēdziena “laulātais” pielīdzināšanu visām juridiskās savienības formām, kā arī de facto savienībām pamatotu arī pēdējo gadu sociālā attīstība, kas daudzās dalībvalstīs esot novedusi pie tā, ka laulība tiek pielīdzināta citām savienības formām vai vismaz laulāto mantiskās attiecības tiek tuvinātas nelaulāto personu mantiskām attiecībām tādējādi, ka vairs nebūtu iespējams “pāra” jēdzienu ierobežot tikai ar attiecībām, kas balstītas uz civiltiesisku laulību. FI piebilst, ka Savienības likumdevējs pats ir veicinājis šo attīstību, grozot Civildienesta noteikumus tā, lai ierēdņa neprecēto partneri uzskatītu par laulāto Savienības ierēdņu veselības apdrošināšanas shēmas ietvaros.
119
Komisija, ko atbalsta Parlaments un Padome, apstrīd šo argumentāciju.
120
Vispirms jāprecizē – lai gan otrajā pamatā FI norāda uz tiesību kļūdu Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. pantu piemērošanā, gan no prasības pieteikuma loģiskās struktūras, gan no skaidrojumiem, ko FI sniedzis 2020. gada 23. novembra atbildē uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem, izriet, ka FI savā argumentācijā ir vēlējies iekļaut arī minētā pielikuma 19. pantu, jo šā pielikuma 18.–20. pants veido noteikumu kopumu, kas ir nesaraujami saistīti. Ņemot vērā to, ka procesuālajos dokumentos iestādes ir atzinušas, ka FI otrais pamats attiecas arī uz Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. pantu, ir jāuzskata, ka FI pārmet Komisijai, ka tā saistībā ar šo pamatu ir nepareizi piemērojusi minētā pielikuma 20. pantu kopsakarā ar šā pielikuma 18. un 19. pantu.
121
Par lietas būtību – šā rīkojuma 105.–107. punktā izklāstītajiem līdzīgu iemeslu dēļ otrais un trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots, precizējot, ka attiecībā uz FI argumentu par to, ka ierēdņa neprecētais partneris Savienības ierēdņu veselības apdrošināšanas shēmā tiek pielīdzināts laulātajiem, pietiek ar norādi, ka šī pielīdzināšana, kas ir ierobežota ar konkrētu Civildienesta noteikumu jomu, izriet vienīgi no likumdevēja nolūka un ka tad, ja likumdevējs nav izdarījis skaidrus grozījumus pārējos Civildienesta noteikumos, uz šo pielīdzināšanu nevar atsaukties, lai pamatotu vispārēju piemērošanu pārējos Civildienesta noteikumos.
Par ceturto pamatu – Komisijas pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo nav ņemta vērā prasītāja īpašā situācija
122
FI atgādina, ka līdz laulātās nāvei 2019. gadā viņi aptuveni trīs mēnešus jau dzīvoja kopā, pirms pāris stājās laulībā, kas ilga gandrīz piecus gadus. FI norāda, ka viņš ir rūpējies par savu sievu visas viņu kopdzīves laikā. Tādējādi fakts, ka viņš šādos apstākļos dzīvojis kopā ar laulāto, padarot īpaši netaisnīgu atteikumu piešķirt viņam apgādnieka zaudējuma pensiju, pamatojoties uz to, ka līdz Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā noteiktajam minimālajam piecu gadu laulības termiņam trūka mazāk nekā četru mēnešu. Šādi rīkojoties, Komisija esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
123
Komisija, ko atbalsta Parlaments un Padome, neapstrīdot FI izklāstītos faktus, apstrīd šo argumentāciju.
124
Jāatgādina, kā norādīts šā rīkojuma 89. punktā, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā paredzētā prasība par laulības minimālo piecu gadu ilgumu ir vienots kritērijs, kas vienādi piemērojams visiem pārdzīvojušajiem laulātajiem, uz kuriem attiecas šī norma, un tā mērķis ir nevis prezumēt, ka pastāv pārdzīvojušo laulāto ļaunprātīga rīcība vai krāpšana, bet novērst šādu ļaunprātīgu rīcību un krāpšanu.
125
Jāatzīmē arī, ka, neskarot īpašus Savienības likumdevēja skaidri paredzētus gadījumus, Savienības tiesībās nav zināms vispārējs tiesību princips, saskaņā ar kuru spēkā esošu Savienības tiesību normu nevar piemērot, ja šī norma ieinteresētajai personai rada grūtības, no kurām Savienības likumdevējs acīmredzot būtu vēlējies izvairīties, ja tas šādu gadījumu būtu paredzējis normas izstrādes brīdī (spriedums, 2016. gada 26. maijs, Ezernieki, C‑273/15, EU:C:2016:364, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
126
Turklāt Tiesa jau ir lēmusi – pat ja marginālās situācijās vispārējs un abstrakts tiesiskais regulējums var izraisīt nejaušas neērtības, likumdevējam nevar pārmest, ka viņš ir izmantojis iedalīšanu kategorijās, ja, kā tas tika nolemts arī šā rīkojuma 78.–116. punktā par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta priekšmetu, tā nav būtībā diskriminējoša, ņemot vērā tās mērķi (spriedums, 2010. gada 15. aprīlis, Gualtieri/Komisija, C‑485/08 P, EU:C:2010:188, 81. punkts un tajā minētā judikatūra).
127
Šādos apstākļos Komisijai nevar pārmest, ka tā ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, atsacīdama piešķirt FI apgādnieka zaudējuma pensiju, pamatojoties uz to, ka nav izpildīts Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā paredzētais nosacījums par minimālo piecu gadu laulības ilgumu.
128
No tā izriet, ka ceturtais pamats ir jānoraida kā nepamatots un līdz ar to FI prasība ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
129
Atbilstoši Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
130
Atbilstoši 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šā reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
131
Tā kā pēc apelācijas sūdzību apmierināšanas spriedums FI ir nelabvēlīgs un Padome, kā arī Komisija ir prasījušas piespriest viņam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, FI ir jāpiespriež segt savus un atlīdzināt tos tiesāšanās izdevumus, kuri abām iestādēm radušies gan pirmajā instancē, gan šajās apelācijas tiesvedībās.
132
Lai gan Parlaments nepiedalījās apelācijas tiesvedībā, tas iestājās lietā pirmajā instancē Vispārējā tiesā. Pēc apstrīdētā sprieduma atcelšanas un ar atsauci uz lietu T‑694/19 šajā rīkojumā ir vēlreiz jālemj par šīs iestādes tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē atbilstoši Reglamenta 137. panta un 184. panta 2. punkta noteikumiem, skatot tos kopā.
133
Šajā ziņā saskaņā ar Reglamenta 140. panta 1. punktu dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas. Šādos apstākļos Parlaments sedz izdevumus, kas tam radušies pirmajā instancē.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) izdod rīkojumu:
1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 10. marta spriedumu FI/Komisija (T‑694/19, nav publicēts, EU:T:2021:122).
2)
Noraidīt FI prasību lietā T‑694/19.
3)
FI sedz savus un atlīdzina Eiropas Savienības Padomes un Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus gan lietā T‑694/19, gan lietās C‑313/21 P un C‑314/21 P.
4)
Eiropas Parlaments sedz savus tiesāšanās izdevumus lietā T‑694/19.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.