62020TO0252(01)
VISPĀRĒJĀS TIESAS RĪKOJUMS (desmitā palāta paplašinātā sastāvā)
2021. gada 8. jūnijā (
*1
)
Atcelšanas prasība – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Līgums par Apvienotās Karalistes izstāšanos no Savienības un Euratom – Padomes lēmums par izstāšanās līguma noslēgšanu – Apvienotās Karalistes valstspiederīgie – Savienības pilsonības zaudēšana – Individuāla skāruma neesamība – Nereglamentējošs akts – Nepieņemamība
Lietā T‑252/20
Joshua Silver
, ar dzīvesvietu Bisterā [Bicester] (Apvienotā Karaliste), un citi pielikumā minēti prasītāji (
1
), kurus pārstāv P. Tridimas, barrister, D. Harrison un A. von Westernhagen, solicitors,
prasītāji,
pret
Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv M. Bauer, R. Meyer un J. Ciantar, pārstāvji,
atbildētāja,
par prasību, kura pamatota ar LESD 263. pantu un ar kuru tiek lūgts daļēji atcelt Padomes Lēmumu (ES) 2020/135 (2020. gada 30. janvāris) par to, lai noslēgtu Līgumu par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas (OV 2020, L 29, 1. lpp.),
VISPĀRĒJĀ TIESA (desmitā palāta paplašinātā sastāvā)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs A. Kornezovs [A. Kornezov], tiesneši E. Butidžidžs [E. Buttigieg], K. Kovalika‑Baņčika [K. Kowalik‑Bańczyk] (referente), G. Hese [G. Hesse] un M. Stanku [M. Stancu],
sekretārs: E. Kulons [E. Coulon],
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Tiesvedības priekšvēsture
1
Prasītāji – Joshua Silver un pārējie pielikumā minētie prasītāji – ir Apvienotās Karalistes valstspiederīgie, kuri dzīvo Francijā un Apvienotajā Karalistē.
2
2016. gada 23. jūnijā Apvienotās Karalistes pilsoņi referendumā atbalstīja savas valsts izstāšanos no Eiropas Savienības.
3
2017. gada 29. martā Apvienotā Karaliste paziņoja Eiropadomei par nodomu izstāties no Savienības saskaņā ar LES 50. panta 2. punktu.
4
2020. gada 24. janvārī Savienības un Apvienotās Karalistes pārstāvji parakstīja Līgumu par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas (OV 2020, L 29, 7. lpp.; turpmāk tekstā – “izstāšanās līgums”).
5
2020. gada 30. janvārī Eiropas Savienības Padome pieņēma Lēmumu (ES) 2020/135 par to, lai noslēgtu Līgumu par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas (OV 2020, L 29, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Saskaņā ar šā lēmuma 1. pantu izstāšanās līgums tika apstiprināts Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas vārdā.
6
2020. gada 31. janvārī Apvienotā Karaliste izstājās no Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas. 2020. gada 1. februārī stājās spēkā izstāšanās līgums.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
7
Ar prasības pieteikumu, kas reģistrēts 2020. gada 23. aprīlī, prasītāji cēla šo prasību.
8
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 16. jūnijā, divi prasītāji lūdza anonimitāti. Ar 2020. gada 24. jūnija lēmumu Vispārējā tiesa šo lūgumu apmierināja.
9
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 27. jūlijā, Padome atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 130. panta 1. punktam izvirzīja iebildi par nepieņemamību.
10
2020. gada 8. septembrī prasītāji Vispārējās tiesas kancelejā iesniedza savus apsvērumus saistībā ar iebildi par nepieņemamību.
11
Starplaikā ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 15. jūnijā, Eiropas Komisija lūdza atļauju iestāties šajā lietā Padomes prasījumu atbalstam. Ar vēstulēm, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegtas attiecīgi 2020. gada 28. un 31. augustā, prasītāji un Padome ņēma vērā šo pieteikumu par iestāšanos lietā.
12
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 19. augustā, British in Europe, kas ir saskaņā ar Francijas tiesībām dibināta apvienība, lūdza atļauju iestāties šajā lietā prasītāju prasījumu atbalstam. Ar vēstulēm, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegtas 2020. gada 21. decembrī, prasītāji un Padome iesniedza savus apsvērumus par šo pieteikumu par iestāšanos lietā.
13
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 19. augustā, Plaid Cymru – The Party of Wales, kas ir saskaņā ar Lielbritānijas tiesībām dibināta politiskā partija, lūdza atļauju iestāties šajā lietā prasītāju prasījumu atbalstam. Ar vēstulēm, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegtas 2020. gada 21. decembrī, prasītāji un Padome iesniedza savus apsvērumus par šo pieteikumu par iestāšanos lietā.
14
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 19. augustā, European Democracy Lab, kas ir saskaņā ar Vācijas tiesībām dibināta apvienība, lūdza atļauju iestāties šajā lietā prasītāju prasījumu atbalstam. Ar vēstulēm, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegtas 2020. gada 21. decembrī, prasītāji un Padome iesniedza savus apsvērumus par šo pieteikumu par iestāšanos lietā.
15
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 20. augustā, ECIT, kas ir saskaņā ar Beļģijas tiesībām dibināts sabiedriskā labuma fonds, lūdza atļauju iestāties šajā lietā prasītāju prasījumu atbalstam. Ar vēstulēm, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegtas 2020. gada 21. decembrī, prasītāji un Padome iesniedza savus apsvērumus par šo pieteikumu par iestāšanos lietā.
16
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 20. augustā, European Alternatives Ltd, kas sevi piesaka kā pilsoniskās sabiedrības organizāciju grupu, kuru veido saskaņā ar Anglijas un Velsas tiesībām dibināta sabiedrība, saskaņā ar Francijas tiesībām dibināta apvienība, saskaņā ar Vācijas tiesībām dibināta apvienība un saskaņā ar Itālijas tiesībām dibināta apvienība, lūdza atļauju iestāties šajā lietā prasītāju prasījumu atbalstam. Ar vēstulēm, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegtas 2020. gada 21. decembrī, prasītāji un Padome iesniedza savus apsvērumus par šo pieteikumu par iestāšanos lietā.
17
Ar 2020. gada 5. novembra rīkojumu Vispārējā tiesa (desmitā palāta), pamatojoties uz Reglamenta 130. panta 7. punktu, apvienoja iebildi par nepieņemamību ar lietas izskatīšanu pēc būtības un atlika lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
18
Ar 2020. gada 11. novembra lēmumu Vispārējā tiesa nodeva lietu desmitajai palātai paplašinātā sastāvā atbilstoši Reglamenta 28. pantam.
19
Padome savu iebildumu rakstu iesniedza 2021. gada 8. februārī. 2021. gada 11. februārī desmitās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētājs nolēma šo rakstu nenosūtīt prasītājiem.
20
Ar vēstuli, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegta 2021. gada 8. februārī, Padome lūdza Vispārējo tiesu šajā lietā izskatīt iespēju apturēt tiesvedību saskaņā ar Reglamenta 69. panta d) punktu līdz brīdim, kad Tiesa būs lēmusi par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas reģistrēti ar numuriem C‑673/20 un C‑32/21, vai atteikties izskatīt lietu saskaņā ar šā paša reglamenta 128. pantu, lai Tiesa varētu lemt kopā par šo prasību un šiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu. Ar vēstuli, kas kancelejā iesniegta 2021. gada 17. februārī, prasītāji lūdza iepazīties ar iebildumu rakstu, lai varētu iesniegt savus apsvērumus par apturēšanas vai atteikšanās no lietas izskatīšanas lietderību. 2021. gada 22. februārī desmitās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētājs nolēma paziņot prasītājiem minētā raksta 42. un 61. punktu. Ar vēstuli, kas kancelejā iesniegta 2021. gada 10. martā, prasītāji iesniedza savus apsvērumus par apturēšanas vai atteikšanās no lietas izskatīšanas lietderību. Ar 2021. gada 15. marta lēmumu desmitās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētājs nolēma neapturēt tiesvedību.
21
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu, jo ar to viņiem “tiek atņemts Savienības pilsoņ[u] statuss un no tā izrietošās tiesības”;
–
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
22
Iebildē par nepieņemamību Padome lūdz Vispārējo tiesu:
–
noraidīt prasību kā nepieņemamu;
–
piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par ierosinājumu atteikties izskatīt lietu
23
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 54. panta trešo daļu, ja Tiesā un Vispārējā tiesā ir nodotas lietas, kurās ir tas pats prasījums, kurās jāizskata tas pats interpretācijas jautājums vai kurās apstrīdēta tā paša tiesību akta spēkā esamība, Vispārējā tiesa pēc pušu uzklausīšanas var atlikt lietas izskatīšanu līdz sprieduma pieņemšanai Tiesā vai, ja lieta sākta atbilstīgi LESD 263. pantam, atteikties no jurisdikcijas, lai tādējādi ļautu Tiesai izskatīt šādas lietas.
24
No šīs tiesību normas izriet, ka Vispārējā tiesa var atteikties izskatīt lietu tikai ar nosacījumu, ka gan Tiesā, gan Vispārējā tiesā ir iesniegtas prasības atcelt tiesību aktu.
25
Taču šajā lietā Padome ierosina Vispārējai tiesai atteikties izskatīt lietu, lai Tiesa varētu lemt par šo prasību kopā ar diviem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu (skat. šā rīkojuma 20. punktu).
26
Līdz ar to Vispārējā tiesa nevar atteikties izskatīt šo lietu.
Par iespēju lemt, izdodot rīkojumu
27
Saskaņā ar Reglamenta 130. panta 1. un 7. punktu, ja atbildētājs to lūdz, Vispārējā tiesa var lemt par nepieņemamību, neaplūkojot lietu pēc būtības. Saskaņā ar šā reglamenta 130. panta 6. punktu Vispārējā tiesa var nolemt sākt tiesvedības mutvārdu daļu attiecībā uz iebildi par nepieņemamību.
28
Saskaņā ar judikatūru iespēja ar motivētu rīkojumu, tātad bez tiesas sēdes, noraidīt prasību kā nepieņemamu netiek izslēgta ar faktu, ka Vispārējā tiesa iepriekš ir izdevusi rīkojumu par iebildes par nepieņemamību, kas iesniegta saskaņā ar Reglamenta 130. panta 1. punktu, pievienošanu pamatlietai (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2008. gada 19. februāris, Tokai Europe/Komisija, C‑262/07 P, nav publicēts, EU:C:2008:95, 26.–28. punkts).
29
Šajā lietā, lai gan Vispārējā tiesa ar 2020. gada 5. novembra rīkojumu nolēma Padomes iebildi par nepieņemamību apvienot ar lietas izskatīšanu pēc būtības, tomēr Vispārējā tiesa turpmāk uzskata, ka tai pietiek ar informāciju no lietas materiāliem, lai pieņemtu rīkojumu par šo iebildi.
Par iebildi par nepieņemamību
30
Padome apgalvo, ka prasība ir nepieņemama, jo prasītājiem nav locus standi attiecībā uz apstrīdēto lēmumu. Proti, pirmkārt, prasītāji neesot šā lēmuma adresāti. Otrkārt, minētais lēmums neskarot prasītājus individuāli. Treškārt, apstrīdētais lēmums, pirmām kārtām, esot saistīts ar īstenošanas pasākumiem un, otrām kārtām, neesot reglamentējošs akts.
31
Prasītāji apstrīd iebildi par nepieņemamību. Viņi norāda, pirmām kārtām, ka apstrīdētais lēmums tos skar tieši un individuāli un, otrām kārtām, ka šis lēmums ir reglamentējošs akts, kas viņus skar tieši un nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem.
32
Jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu jebkura fiziska vai juridiska persona saskaņā ar šā panta pirmajā un otrajā daļā minētajiem nosacījumiem var celt prasību atcelt triju veidu tiesību aktus, pirmkārt, aktus, kas adresēti šai personai, otrkārt, aktus, kas to skar tieši un individuāli, un, treškārt, reglamentējošus aktus, kas to skar tieši un nav saistīti ar īstenošanas pasākumiem.
33
Šajā lietā prasītāju locus standi ir jāizvērtē, ņemot vērā tikai apstrīdēto lēmumu. Tomēr ir jānorāda, ka likumības pārbaude, kas Tiesai ir jāveic par lēmumu noslēgt starptautisku nolīgumu, var attiekties uz šā tiesību akta likumību, ņemot vērā paša attiecīgā starptautiskā nolīguma saturu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 27. februāris, Western Sahara Campaign UK, C‑266/16, EU:C:2018:118, 51. punkts un tajā minētā judikatūra). No tā izriet, ka, lai novērtētu prasītāju locus standi, ir jāņem vērā izstāšanās līguma raksturs un saturs.
34
Iesākumā jākonstatē, ka prasītāji nav ne apstrīdētā lēmuma, ne izstāšanās līguma adresāti. No tā izriet, ka viņiem nav tiesību celt prasību, pamatojoties uz LESD 263. panta ceturtās daļas pirmo teikuma daļu, un to viņi turklāt neapstrīd.
35
Šādos apstākļos ir jāpārbauda, vai prasītājiem ir tiesības celt prasību, pamatojoties uz vienu vai otru gadījumu, kas paredzēts LESD 263. panta ceturtās daļas otrajā un trešajā teikuma daļā.
Par prasītāju “locus standi” saistībā ar LESD 263. panta ceturtās daļas otro teikuma daļu
36
Jāatgādina, ka nosacījumi, proti, pirmkārt, tiešs skārums un, otrkārt, individuāls skārums, kas ir paredzēti LESD 263. panta ceturtās daļas otrajā teikuma daļā, ir kumulatīvi (skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 75. un 76. punkts un tajos minētā judikatūra).
37
Šīs lietas apstākļos vispirms jāpārbauda, vai ir izpildīts otrais nosacījums par prasītāju individuālu skārumu.
38
Šajā ziņā jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka var atzīt, ka fizisku vai juridisku personu, kas nav adresāts, tiesību akts skar individuāli tikai tad, ja šis tiesību akts to skar noteiktu tai raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādu faktisko apstākļu dēļ, kas to atšķir no visām citām personām un tādējādi to individualizē tieši tāpat kā šāda lēmuma adresātu (spriedumi, 1963. gada 15. jūlijs, Plaumann/Komisija, 25/62, EU:C:1963:17, 223. lpp., un 2018. gada 13. marts, European Union Copper Task Force/Komisija, C‑384/16 P, EU:C:2018:176, 93. punkts).
39
Līdz ar to iespēja vairāk vai mazāk precīzi noteikt to tiesību subjektu skaitu vai pat identitāti, kuriem ir piemērojams kāds pasākums, nekādā ziņā nenozīmē, ka ir jāuzskata, ka šis pasākums šos subjektus ir skāris individuāli, jo šī piemērošana tiek veikta atbilstoši objektīvai tiesiskai vai faktiskai situācijai, kas ir paredzēta attiecīgajā tiesību aktā (spriedumi, 2001. gada 22. novembris, Antillean Rice Mills/Padome, C‑451/98, EU:C:2001:622, 52. punkts, un 2018. gada 13. marts, European Union Copper Task Force/Komisija, C‑384/16 P, EU:C:2018:176, 94. punkts).
40
Tāpat arī apstāklis, ka normatīvam aktam var būt konkrētas sekas, kas atšķiras dažādiem tiesību subjektiem, kuriem tas ir piemērojams, atšķir šos subjektus no visām pārējām attiecīgajām personām, jo šis akts tiek piemērots saskaņā ar objektīvi noteiktu situāciju (spriedums, 2000. gada 22. februāris, ACAV u.c./Padome, T‑138/98, EU:T:2000:45, 66. punkts, un rīkojums, 2008. gada 3. decembris, RSA Security Ireland/Komisija, T‑227/06, EU:T:2008:547, 59. punkts).
41
Tajā pašā laikā fakts, ka norma pēc sava rakstura un piemērojamības ir vispārēja, jo tā ir piemērojama visām ieinteresētajām personām, neizslēdz to, ka tā dažas no tām var skart individuāli (spriedumi, 2006. gada 22. jūnijs, Beļģija un Forum 187/Komisija, C‑182/03 un C‑217/03, EU:C:2006:416, 58. punkts, un 2009. gada 23. aprīlis, Sahlstedt u.c./Komisija, C‑362/06 P, EU:C:2009:243, 29. punkts).
42
Proti, ja lēmums skar personu grupu, kas ir identificēta vai identificējama akta pieņemšanas brīdī, tad, ņemot vērā šīs grupas locekļus raksturojošus kritērijus, šis akts var šīs personas skart individuāli, jo viņas ietilpst ierobežotā personu lokā. Tas tā it īpaši var būt gadījumā, ja minētais tiesību akts groza privātpersonas tiesības, kuras iegūtas pirms tā pieņemšanas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 13. marts, Komisija/Infront WM, C‑125/06 P, EU:C:2008:159, 71. un 72. punkts un tajos minētā judikatūra, un 2014. gada 27. februāris, Stichting Woonpunt u.c./Komisija, C‑132/12 P, EU:C:2014:100, 59. punkts).
43
Šajā lietā prasītāji būtībā apgalvo, ka apstrīdētais lēmums viņus skar tieši un individuāli, jo ar to viņiem tiekot atņemts Savienības pilsoņu statuss un ar šo statusu saistītās tiesības.
44
Konkrētāk, lai pamatotu individuālo skārumu, prasītāji paskaidro, pirmkārt, ka viņi pieder pie slēgta loka, ko veido personas ar Apvienotās Karalistes valstspiederīgā statusu un līdz ar to arī ar Savienības pilsoņu statusu izstāšanās līguma un apstrīdētā lēmuma spēkā stāšanās brīdī.
45
Prasītāji uzskata – tas, ka šis personu loks ir “slēgts”, izriet no tā, ka visi šajā lokā ietilpstošie ir identificēti vai identificējami izstāšanās līguma un apstrīdētā lēmuma spēkā stāšanās laikā un ka pēc tam šim lokam nevar pievienot nevienu jaunu dalībnieku. Proti, personas, kas iegūst Apvienotās Karalistes valstspiederīgā statusu pēc šīs valsts izstāšanās no Savienības, nevarētu atsaukties uz Savienības pilsoņu statusu.
46
Turklāt prasītāji norāda, ka Savienības pilsoņa statuss ir pastāvīgs un principā nav atsaucams un ka tas viņiem tika piešķirts pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Līdz ar to ar šo lēmumu viņiem tiekot atņemtas iegūtās tiesības, kas esot specifiskas un ekskluzīvas dalībniekiem slēgtajā lokā, pie kā viņi ir piederīgi.
47
Otrkārt, prasītāji norāda, ka ikvienu no viņiem individuāli skar Savienības pilsoņa statusa un ar šo statusu saistīto tiesību zaudēšana. Šajā ziņā viņi norāda uz sekām, kādas rastos, zaudējot Savienības pilsoņu statusu un ar šo statusu saistītās tiesības, it īpaši tiem, kuri jau ir izmantojušas savas tiesības brīvi pārvietoties. Viņi it īpaši atsaucas uz:
–
mājokļa iegādi Francijā, faktisko vai plānoto pastāvīgo dzīvesvietu šajā dalībvalstī un nepieciešamību tur saņemt veselības apdrošināšanu (četri prasītāji);
–
iepriekš īstenotām tiesībām iesniegt lūgumrakstu Eiropas Parlamentam (viena prasītāja);
–
profesionālās darbības veikšanu Francijā (viens prasītājs);
–
studijām universitātē, kas pabeigtas vai nākotnē iecerētas Vācijā, un profesionālās darbības projektiem šajā dalībvalstī (divi prasītāji);
–
viņu ģimenes locekļu vai draugu klātbūtni Francijā vai Vācijā (trīs prasītāji).
48
Treškārt, prasītāji aicina Vispārējo tiesu skatīt plaši nosacījumu par individuālu skārumu. Proti, šis nosacījums esot jāinterpretē, ņemot vērā tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas noteiktas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantā. Turklāt šī lieta attiecoties uz demokrātijas principu un skarot Savienības konstitucionālās identitātes kodolu.
49
Ceturtkārt, prasītāji uzskata, ka jautājums par viņu individuālo skārumu, it īpaši attiecībā uz iegūto tiesību esamību, ir saistīts ar jautājumu par to, vai Savienības pilsoņa statuss ir pastāvīgs un nav atsaucams, un to nevar izlemt, neizskatot lietu pēc būtības.
50
Iesākumā jākonstatē, ka prasītāju argumentācija, kas vērsta uz to, lai pierādītu viņu locus standi saskaņā ar LESD 263. panta ceturtās daļas otro teikuma daļu, ir balstīta uz pieņēmumu, ka apstrīdētais lēmums izraisītu viņu Savienības pilsoņu statusa un ar šo statusu saistīto tiesību “zaudēšanu” vai “atņemšanu”.
51
Šajā ziņā, protams, ir taisnība, ka ne apstrīdētajā lēmumā, ne izstāšanās līgumā Apvienotās Karalistes valstspiederīgajiem netiek tieši atņemts Savienības pilsoņu statuss un ar šo statusu saistītās tiesības.
52
Tomēr no izstāšanās līguma noteikumiem un sistēmas – un it īpaši no tā preambulas sestās norādes, no tā 2. panta b)–d) punkta, 10. panta 1. punkta a)–d) apakšpunkta un no tā otrās daļas “Pilsoņu tiesības” kopumā – skaidri izriet, ka šis līgums pret Apvienotās Karalistes valstspiederīgajiem, tostarp tiem, kuri ir Savienības pilsoņi brīdī, kad Apvienotā Karaliste izstājas no Savienības, attiecas kā pret personām, kurām nav vai arī no šā datuma vairs nav Savienības pilsoņu statusa. Tātad minētajā nolīgumā nav paredzēts Apvienotās Karalistes valstspiederīgajiem saglabāt Savienības pilsoņu statusu un visas ar šo statusu saistītās tiesības.
53
Jāuzsver, ka neapšaubāmi Savienības pilsoņa statusa zaudēšana vai nesaglabāšana var būtiski ietekmēt dalībvalsts, kas izstājas no Savienības, pilsoņa [valstspiederīgā] tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 10. decembris, Wightman u.c., C‑621/18, EU:C:2018:999, 64. punkts). Šādas dalībvalsts valstspiederīgos, kuri ir pārcēlušies uz dzīvi citā dalībvalstī, vēl jo vairāk var ietekmēt viņu izcelsmes dalībvalsts izstāšanās no Savienības, ņemot vērā dažkārt jau sen nodibinātas saiknes gan personiskā, gan profesionālā un ekonomiskā ziņā (rīkojums, 2020. gada 16. jūnijs, Walker u.c./Parlaments un Padome, T‑383/19, nav publicēts, EU:T:2020:269, 41. punkts).
54
Tomēr attiecībā uz nosacījumu par individuālu skārumu un saskaņā ar šā rīkojuma 38. punktā minēto judikatūru prasītājiem ir jāpamato, ka apstrīdētais lēmums, tā kā ar to viņiem tiek liegts Savienības pilsoņu statuss un ar šo statusu saistītās tiesības, viņus skar noteiktu viņiem raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādu faktisko apstākļu dēļ, kas viņus atšķir no visām citām personām un tādējādi viņus individualizē tieši tāpat kā šāda lēmuma adresātus.
55
Šajā ziņā, pirmām kārtām, nav strīda par to, ka izstāšanās līgums, it īpaši, tā kā tajā nav paredzēts Apvienotās Karalistes valstspiederīgajiem saglabāt Savienības pilsoņu statusu, ir piemērojams visiem šīs valsts valstspiederīgajiem un tādējādi ir vispārpiemērojams.
56
No tā izriet, ka pats apstrīdētais lēmums, ar kuru izstāšanās līgums tiek iekļauts Savienības tiesību sistēmā, ir vispārpiemērojams akts, un tātad tas skar prasītājus viņu objektīvā Apvienotās Karalistes valstspiederīgo statusa dēļ.
57
Otrām kārtām, no apstākļiem, uz kuriem norāda prasītāji un kuri minēti šā rīkojuma 44.–46. punktā, proti, no tā, ka viņi ietilpst kādā no grupām, ko veido personas, kuras Savienības pilsoņu statusu ir ieguvušas sava Apvienotās Karalistes valstspiederīgā statusa dēļ, neizriet konstatējums, ka prasītāji ietilptu ierobežotā personu lokā šā rīkojuma 42. punktā minētās judikatūras izpratnē.
58
Proti, pirmkārt, apstrīdētais lēmums, tā kā ar to Apvienotās Karalistes valstspiederīgajiem tiktu atņemts Savienības pilsoņu statuss un ar šo statusu saistītās tiesības, ir pieņemts, ņemot vērā viņu objektīvo statusu kā personām ar dalībvalsts, kura izstājas no Savienības, pilsonību (šā rīkojuma 56. punkts) un turklāt neņemot vērā viņu individuālo situāciju īpatnības, tādējādi šis lēmums specifiski neskar minētos valstspiederīgos (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija, C‑456/13 P, EU:C:2015:284, 66. un 67. punkts, un rīkojumu, 2020. gada 20. maijs, Nord Stream/Parlaments un Padome, T‑530/19, EU:T:2020:213, 64. punkts). No tā izriet, ka apstrīdētais lēmums prasītājus skar, kā viņi paši to atzīst, tāpat kā visus pārējos Apvienotās Karalistes valstspiederīgos. Līdz ar to “slēgtais loks”, uz ko viņi atsaucas, izriet no pašas ar apstrīdēto lēmumu izveidotās sistēmas (pēc analoģijas skat. spriedumus, 1996. gada 10. jūlijs, Weber/Komisija, T‑482/93, EU:T:1996:97, 65. punkts, un 2013. gada 6. jūnijs, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija, T‑279/11, EU:T:2013:299, 84. un 89. punkts).
59
Šādā situācijā un atbilstoši šā rīkojuma 39. punktā minētajai judikatūrai apstākļi, pirmām kārtām, ka pie prasītāju norādītā “slēgtā loka” piederīgo personu skaitu vai pat identitāti varētu vairāk vai mazāk precīzi noteikt un, otrām kārtām, ka pēc apstrīdētā lēmuma stāšanās spēkā šo loku vairs nevar paplašināt, paši par sevi nav tādi, lai ar šo lēmumu šīs personas tiktu skartas individuāli.
60
Otrkārt, pretēji prasītāju apgalvotajam Savienības pilsoņa statuss un ar šo statusu saistītās tiesības nevar kvalificēt kā “specifiskas” vai “ekskluzīvas”. Proti, brīdī, kad Apvienotā Karaliste izstājas no Savienības, visiem šīs dalībvalsts, tolaik – Savienības dalībvalsts, valstspiederīgajiem bija minētais statuss un ar šo statusu saistītās tiesības. Līdz ar to pie “slēgtā loka” piederīgo personu situāciju, uz ko norāda prasītāji, nevar salīdzināt ar prasītājas situāciju lietā, kurā tika pasludināts 1994. gada 18. maija spriedums Codorniu/Padome (C‑309/89, EU:C:1994:197, 21. un 22. punkts), kurā tai bija liegts izmantot reģistrētu preču zīmi, kas rada pēc būtības individuālas un ekskluzīvas īpašumtiesības (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. rīkojumu, 2015. gada 23. novembris, Beul/Parlaments un Padome, T‑640/14, EU:T:2015:907, 48. punkts).
61
No tā izriet, ka prasītājiem nav pamata apgalvot, ka ar apstrīdēto lēmumu viņiem tiktu atņemtas specifiskas vai ekskluzīvas iegūtās tiesības. Ar to vien, ka pastāv tādas iegūtās vai subjektīvās tiesības, kuru tvērumu vai īstenošanu potenciāli skar strīdīgais akts, nepietiek, lai individualizētu minēto tiesību īpašnieku, ja citām personām var būt analogas tiesības un līdz ar to tās var atrasties tādā pašā situācijā kā šis īpašnieks (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 16. decembris, Enviro Tech Europe un Enviro Tech International/Komisija, T‑291/04, EU:T:2011:760, 116. punkts un tajā minētā judikatūra).
62
Trešām kārtām, ar atšķirīgajiem elementiem, uz ko personiski atsaucas katrs no prasītājiem un kas ir uzskaitīti šā rīkojuma 47. punktā, labākajā gadījumā var pierādīt konkrētas, atšķirīgas un attiecīgā gadījumā būtiskas sekas, kādas katram no viņiem var radīt Savienības pilsoņa statusa un ar šo statusu saistīto tiesību apgalvotā zaudēšana. Turpretī neviens no šiem elementiem nepierāda, ka šā statusa un ar minēto statusu saistīto tiesību zaudēšana viņiem radītu tik īpašas un tik specifiskas sekas, ka tādējādi viņus individualizētu attiecībā pret visām citām personām, tāpat kā adresātus šā rīkojuma 38. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē.
63
Ceturtām kārtām, attiecībā uz prasītāju argumentu par to, ka individuāla skāruma nosacījums esot jāinterpretē plaši, ir jāatgādina, ka Hartas 47. panta mērķis nav grozīt Līgumos paredzēto pārbaudes tiesā sistēmu, un it īpaši noteikumus par Savienības tiesā tieši celto prasību pieņemamību. Līdz ar to LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētie pieņemamības nosacījumi ir jāinterpretē, ņemot vērā pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, tomēr neizslēdzot LESD tieši paredzētos nosacījumus (skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 97. un 98. punkts un tajos minētā judikatūra; spriedums, 2015. gada 28. aprīlis, T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija, C‑456/13 P, EU:C:2015:284, 43. un 44. punkts).
64
Hartas 47. pantā piešķirtā aizsardzība neprasa, lai attiecīgajai personai beznosacījumu kārtībā būtu iespēja celt prasību atcelt tiesību aktu par tiesību aktiem, kas to neskar individuāli.
65
Turklāt prasītāju apgalvotajam apstāklim, ka šī lieta attiecoties uz demokrātijas principu un skarot Savienības konstitucionālās identitātes kodolu, pašam par sevi nav nozīmes, izvērtējot, vai viņi atbilst individuāla skāruma nosacījumam. Proti, LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētie pieņemamības nosacījumi ir piemērojami visām prasībām atcelt tiesību aktu, nenodalot pēc būtības izvirzītos jautājumus. Turklāt faktiskie apstākļi šajā lietā atšķiras no ļoti specifiskajiem apstākļiem lietā, kurā tika pasludināts 1986. gada 23. aprīļa spriedums Les Verts/Parlaments (294/83, EU:C:1986:166, 32.–37. punkts), uz ko atsaucas prasītāji, un kura bija par Parlamentā nepārstāvēta politiskā grupējuma tiesībām celt prasību par tādiem Parlamenta tiesību aktiem saistībā ar kredītu piešķiršanu Eiropas Parlamenta vēlēšanu sagatavošanai, kuru pieņemšanā bija piedalījušies Parlamentā pārstāvētie politiskie konkurenti.
66
Piektām kārtām, pretēji prasītāju apgalvotajam jautājumu par viņu individuālo skārumu šajā lietā var atrisināt bez lietas izskatīšanas pēc būtības, un it īpaši – neizvērtējot, vai Savienības pilsoņa statuss ir pastāvīgs un nav atsaucams.
67
Šādos apstākļos ir jāatzīst, ka apstrīdētais lēmums prasītājus neskar individuāli. Līdz ar to bez nepieciešamības veikt pārbaudi par to, vai prasītājus šis lēmums skar tieši, viņiem nav locus standi saistībā ar LESD 263. panta ceturtās daļas otro teikuma daļu.
Par prasītāju “locus standi” saistībā ar LESD 263. panta ceturtās daļas trešo teikuma daļu
68
Jāatgādina, ka nosacījumi attiecībā uz, pirmkārt, apstrīdētā tiesību akta normatīvo (regulatīvo) būtību, otrkārt, prasītāju tiešu skārumu un, treškārt, LESD 263. panta ceturtās daļas trešajā teikuma daļā paredzēto īstenošanas pasākumu neesamību ir kumulatīvi (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2020. gada 19. novembris, Buxadé Villalba u.c./Parlaments, T‑32/20, nav publicēts, EU:T:2020:552, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
69
Šīs lietas apstākļos vispirms jāpārbauda, vai ir izpildīts pirmais nosacījums par apstrīdētā lēmuma normatīvo raksturu.
70
Jāatgādina, ka jēdzienam “reglamentējošs akts” LESD 263. panta ceturtās daļas trešās teikuma daļas izpratnē ir šaurāks tvērums nekā jēdzienam “tiesību akts”, kas ir izmantots LESD 263. panta ceturtās daļas pirmajā un otrajā teikuma daļā. Tādējādi šis jēdziens nevar attiekties uz visiem vispārpiemērojamiem aktiem, bet ir attiecināms uz ierobežotāku šāda veida tiesību aktu kategoriju (spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 58. punkts).
71
Līdz ar to jēdziens “reglamentējošs akts”, pirmkārt, attiecas uz vispārpiemērojamiem tiesību aktiem un, otrkārt, neietver leģislatīvus aktus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 60. un 61. punkts).
72
Šajā lietā, pirmām kārtām, lietas dalībnieki pamatoti ir vienisprātis, ka apstrīdētais lēmums ir neleģislatīvs vispārpiemērojams akts.
73
Proti, pirmkārt, nav strīda par to, ka apstrīdētais lēmums ir vispārpiemērojams akts (skat. šā rīkojuma 56. punktu).
74
Otrkārt, ir jāatgādina, ka tiesību akts var tikt kvalificēts kā Savienības leģislatīvs akts tikai tad, ja tas ir pieņemts uz tāda Līgumu noteikuma pamata, kurā ir tieša atsauce vai nu uz parasto likumdošanas procedūru, vai īpašo likumdošanas procedūru (spriedums, 2017. gada 6. septembris, Slovākija un Ungārija/Padome, C‑643/15 un C‑647/15, EU:C:2017:631, 62. punkts). Šajā lietā apstrīdētais lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz LES 50. panta 2. punktu. Taču ir jākonstatē, ka, lai gan šajā tiesību normā ir precizēts, ka līgumu, kurā noteikta dalībvalsts izstāšanās kārtība, Savienības vārdā noslēdz Padome ar kvalificētu balsu vairākumu, saņēmusi Eiropas Parlamenta piekrišanu, tomēr tajā nav tiešas norādes nedz par parasto likumdošanas procedūru, nedz par īpašo likumdošanas procedūru. No tā izriet, ka apstrīdēto lēmumu nevar kvalificēt kā leģislatīvu aktu.
75
Otrām kārtām, lietas dalībnieki nav vienisprātis par sekām no tā, ka apstrīdētais lēmums ir vispārpiemērojams neleģislatīvs akts. Prasītāji uzskata, ka šis lēmums var būt tikai reglamentējošs akts. Padome uzskata, ka minētais lēmums nav ne leģislatīvs akts, ne reglamentējošs akts.
76
Šajā ziņā ir jānorāda, ka 2013. gada 3. oktobra spriedumā Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625) Tiesa nav nospriedusi, ka jēdziens “reglamentējošs akts” ietver visus vispārpiemērojamus neleģislatīvus aktus.
77
Protams, jāatceras, ka vēlākā spriedumā Tiesa ir tieši noraidījusi interpretāciju, saskaņā ar kuru pastāv neleģislatīvi vispārpiemērojami akti, kas neietilpst jēdzienā “reglamentējoši akti” LESD 263. panta ceturtās daļas trešās teikuma daļas izpratnē. Līdz ar to Tiesa nosprieda, ka šis jēdziens attiecas uz visiem vispārpiemērojamiem aktiem, kas nav leģislatīvi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 6. novembris, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori un Komisija/Ferracci, no C‑622/16 P līdz C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 24. un 28. punkts).
78
Tomēr jānorāda, ka lietā, kurā tika pasludināts 2018. gada 6. novembra spriedums Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori un Komisija/Ferracci (no C‑622/16 P līdz C‑624/16 P, EU:C:2018:873), strīdīgais akts bija Komisijas lēmums, kas pieņemts valsts atbalsta jomā. Lai gan šis lēmums ir vispārpiemērojams tāpēc, ka tajā bija nolemts par valstu shēmām, tomēr tam bija izteikti administratīvs raksturs un to bija pieņēmusi tikai Komisija bez Padomes un Parlamenta iesaistīšanās. Šajā kontekstā Komisijas toreiz aizstāvētajai tēzei, saskaņā ar kuru minētais lēmums ir neleģislatīvs vispārpiemērojams akts, uz ko neattiecas jēdziens “reglamentējošs akts”, nebija nekāda pamatojuma LESD 263. panta ceturtās daļas trešās teikuma daļas tekstā, izstrādāšanas vēsturē vai mērķī, kā Tiesa to ir norādījusi šā sprieduma 24.–27. punktā.
79
Turpretī Tiesai vēl nav bijis iespējas pārbaudīt, vai lēmums, ar kuru apstiprināta starptautiska nolīguma noslēgšana, un, konkrētāk, lēmums, ar ko apstiprina tāda līguma noslēgšanu, kurā noteikta dalībvalsts izstāšanās kārtība, ir jākvalificē kā reglamentējošs akts LESD 263. panta ceturtās daļas trešās teikuma daļas izpratnē.
80
Šādos apstākļos ir jāpārbauda, vai jēdziens “reglamentējošs akts” attiecas arī uz šādiem lēmumiem.
81
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka, tāpat kā Savienības noslēgtie starptautiskie līgumi, arī līgums, kurā noteikta dalībvalsts izstāšanās kārtība, ir saistošs tās iestādēm un tam ir augstāks spēks par to izdotajiem aktiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 13. janvāris, Padome un Komisija/Stichting Natuur en Milieu un Pesticide Action Network Europe, C‑404/12 P un C‑405/12 P, EU:C:2015:5, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
82
No šā Savienības noslēgto starptautisko līgumu pārākuma pār atvasināto tiesību aktiem izriet, ka izstāšanās līgums tiesību normu hierarhijā ieņem augstāku vietu nekā citi vispārpiemērojami akti – gan leģislatīvi, gan reglamentējoši.
83
No tā izriet, ka ar apstrīdēto lēmumu Savienības tiesību sistēmā ir ieviesti izstāšanās līgumā ietvertie noteikumi, kuri prevalē pār leģislatīvajiem un reglamentējošajiem aktiem un kuriem tādēļ nevar būt reglamentējoša statusa.
84
Otrkārt, ņemot vērā tā noslēgšanas procedūru, tāpat kā citus Savienības noslēgtos starptautiskos līgumus, izstāšanās līgumu ārēji var uzskatīt par tādu, kas ir līdzvērtīgs leģislatīvam aktam iekšēji (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. Atzinumu 1/15 (ES un Kanādas PDR nolīgums), 2017. gada 26. jūlijs, EU:C:2017:592, 146. punkts).
85
Proti, izstāšanās līgumu Savienības vārdā noslēdza Padome pēc Parlamenta piekrišanas saņemšanas saskaņā ar LES 50. panta 2. punktā paredzēto procedūru. Tā kā šajā procedūrā ir iesaistīta Padome un Parlaments, tā ir līdzīga LESD 289. panta 1. un 2. punktā definētajai parastajai un īpašajai likumdošanas procedūrai, kas minēta LESD 21. panta 2. un 3. punktā, 22. panta 1. un 2. punktā, 23. panta otrajā daļā, 24. panta pirmajā daļā, 25. panta otrajā daļā un 228. panta 4. punktā, uz kuru pamata abas iestādes var pieņemt noteikumus par tiesībām, kas saistītas ar Savienības pilsoņa statusu. Turklāt pretēji prasītāju apgalvotajam Savienības pilsoņi, kuri ir dalībvalsts, kas izstājas, valstspiederīgie, piedalās lēmuma pieņemšanā par līguma, kurā noteikta šīs valsts izstāšanās kārtība, noslēgšanu, jo LES 50. pantā nav paredzēts izslēgt kādu Eiropas Parlamenta deputātu no šāda līguma apstiprināšanas Parlamentā.
86
No tā izriet, ka ar apstrīdēto lēmumu Savienības tiesību sistēmā ir ieviesti izstāšanās līgumā ietvertie noteikumi, kurus, tāpat kā leģislatīvā aktā ietvertos noteikumus, raksturo īpaši augsta demokrātiskā leģitimitāte. Tieši likumdošanas aktu, kas pieņemti procedūrā, kurā ir paredzēta Padomes un Parlamenta līdzdalība, īpaši augstā leģitimitāte pamato to, ka indivīdiem nav atvieglotu iespēju celt prasību par leģislatīvu aktu atcelšanu (šajā nozīmē skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, EU:C:2013:21, 38. punkts).
87
Turklāt daudzās valodu versijās LESD 263. panta ceturtās daļas trešajā teikuma daļā jēdziens “reglamentējošs akts” norāda vairāk uz izpildvaras tiesību aktiem, nevis uz likumdošanas varas tiesību aktiem (šajā nozīmē skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, EU:C:2013:21, 41. punkts). Tādu lēmumu, ar kuru apstiprināta starptautiska nolīguma vai tāda līguma, kurā noteikta dalībvalsts izstāšanās kārtība, kāds ir apstrīdētais lēmums, noslēgšana, nevar pielīdzināt izpildvaras tiesību aktam.
88
Treškārt, būtu nekonsekventi un paradoksāli atvieglot nosacījumus, ar kādiem indivīdi var celt prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, to kvalificējot par reglamentējošu aktu. Proti, sekas šādam atvieglojumam būtu tādas, ka indivīdi varētu vieglāk apstrīdēt kādu tiesību normu, ja tā ir ietverta tādā starptautiskā nolīgumā kā izstāšanās līgums un pēc tam Savienības tiesību sistēmā ir ieviesta ar tādu lēmumu, ar kuru apstiprināta attiecīgā līguma noslēgšana, kāds ir apstrīdētais lēmums, nekā tad, ja šī pati tiesību norma ir ietverta leģislatīvā aktā ar identisku saturu, kas tiesību normu hierarhijā atrodas zemāk.
89
Ceturtkārt, no LESD 263. panta ceturtās daļas trešās teikuma daļas izstrādāšanas vēstures izriet, ka Līguma par Konstitūciju Eiropai projekta un pēc tam Lisabonas līguma projekta autoru konkrētais nodoms nebija atvieglot pieņemamības nosacījumus privātpersonu prasībām, kuras celtas par lēmumiem, ar ko apstiprināta starptautiska nolīguma noslēgšana, tostarp lēmumiem, ar ko apstiprināta līguma, kurā ir noteikta dalībvalsts izstāšanās kārtība, noslēgšana. It īpaši Līguma par Konstitūciju Eiropai projekta – konkrēti, tā III‑365. panta 4. punkta, kura saturs identiskā formulējumā ir pārņemts LESD 263. panta ceturtajā daļā, – sagatavošanas darbi nekādi neliecina par to, ka šie autori būtu vēlējušies, ka šādus lēmumus kvalificē kā “reglamentējošus aktus” šo abu pantu izpratnē.
90
Šādos apstākļos jēdziens “reglamentējošs akts” LESD 263. panta ceturtās daļas trešās teikuma daļas izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neietver lēmumu, ar ko tiek apstiprināta starptautiska nolīguma noslēgšana, piemēram, lēmumu, ar ko apstiprina līguma, kurā ir noteikta dalībvalsts izstāšanās kārtība, noslēgšanu.
91
Līdz ar to apstrīdētais lēmums nav uzskatāms par reglamentējošu aktu LESD 263. panta ceturtās daļas trešās teikuma daļas izpratnē.
92
Šo secinājumu neatspēko pārējie prasītāju argumenti.
93
Pirmkārt, apstāklis, ka apstrīdētais lēmums tika publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī sadaļā “Neleģislatīvi akti”, nenozīmē, ka šim lēmumam noteikti jābūt reglamentējošam aktam. No tā izriet, ka šī publicēšana nebija tāda, kas maldina privātpersonas attiecībā uz to iespējām pārsūdzēt minēto lēmumu.
94
Otrkārt, apstrīdētā lēmuma kvalificēšana par vispārpiemērojamu aktu, kas nav ne leģislatīvs, ne reglamentējošs akts, nav pretrunā tiesiskās drošības un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principiem. Proti, šos principus nevar interpretēt tādējādi, ka tie aizliegtu to normu saturu, kurās paredzēta prasību pieņemamība, noskaidrot pakāpeniski, tiesām sniedzot interpretāciju, ja vien šāda interpretācija ir saprātīgi sagaidāma (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, 167. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā lietā jēdziena “reglamentējoši akti” interpretācija, kas norādīta šā rīkojuma 90. punktā, bija saprātīgi paredzama, ņemot vērā lēmumu, ar ko tiek apstiprināta starptautiska nolīguma noslēgšana, īpatnības, piemēram, it īpaši lēmumus, ar ko apstiprina līguma, kurā ir noteikta dalībvalsts izstāšanās kārtība, noslēgšanu.
95
Treškārt, efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips, kas noteikts Hartas 47. pantā, neprasa, lai subjekts beznosacījumu veidā varētu celt prasību atcelt tiesību aktu tieši Savienības tiesā par vispārpiemērojamiem aktiem, uz kuriem neattiecas “reglamentējošu aktu” jēdziens (pēc analoģijas saistībā ar leģislatīviem aktiem skat. spriedumus, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 105. punkts, un 2017. gada 9. novembris, SolarWorld/Padome, C‑204/16 P, EU:C:2017:838, 66. punkts).
96
No iepriekš minētā izriet, ka bez nepieciešamības pārbaudīt, vai apstrīdētais lēmums prasītājus skar tieši un vai tas ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem, prasītājiem nav locus standi saistībā ar LESD 263. panta ceturtās daļas trešo teikuma daļu.
97
No tā izriet, ka Padomei ir pamats apgalvot, ka prasītājiem nav locus standi. Līdz ar to iebilde par nepieņemamību ir jāapmierina un prasība ir jānoraida kā nepieņemama.
Par pieteikumiem par iestāšanos lietā
98
Saskaņā ar Reglamenta 142. panta 2. punktu iestāšanās zaudē savu priekšmetu, ja prasības pieteikums atzīts par nepieņemamu. Tā kā šajā lietā prasība ir noraidīta kā nepieņemama, vairs nav jālemj par pieteikumiem par iestāšanos lietā, kurus iesniegusi Komisija, British in Europe, Plaid Cymru – The Party of Wales, European Democracy Lab, ECIT un European Alternatives Ltd.
Par tiesāšanās izdevumiem
99
Pirmām kārtām, atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājiem spriedums ir nelabvēlīgs, tiem ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt Padomes tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tās prasījumiem, izņemot tos, kas ir saistīti ar pieteikumiem par iestāšanos lietā.
100
Otrām kārtām, saskaņā ar Reglamenta 144. panta 10. punktu, ja tiesvedība pamatlietā tiek izbeigta, pirms ir pieņemts lēmums par pieteikumu par iestāšanos lietā, pieteikuma par iestāšanos lietā iesniedzējs un puses paši sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar pieteikumu par iestāšanos lietā. Šajā lietā prasītāji, Padome, Komisija, British in Europe, Plaid Cymru – The Party of Wales, European Democracy Lab, ECIT un European Alternatives Ltd paši sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar pieteikumiem par iestāšanos lietā.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (desmitā palāta paplašinātā sastāvā)
izdod rīkojumu:
1)
Prasību noraidīt kā nepieņemamu.
2)
Par Eiropas Komisijas, British in Europe, Plaid Cymru – The Party of Wales, European Democracy Lab, ECIT un European Alternatives Ltd
pieteikumiem par iestāšanos lietā nav jālemj.
3)
Joshua Silver un pārējie pielikumā minētie prasītāji sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus, izņemot tos, kas ir saistīti ar pieteikumiem par iestāšanos lietā.
4)
J. Silver un pārējie pielikumā minētie prasītāji, Padome, Komisija, British in Europe, Plaid Cymru – The Party of Wales, European Democracy Lab, ECIT un European Alternatives Ltd paši sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar pieteikumiem par iestāšanos lietā.
Luksemburgā, 2021. gada 8. jūnijā
Sekretārs
E. Coulon
Priekšsēdētājs
A. Kornezov
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.
(
1
)	Pārējo prasītāju saraksts ir pievienots tikai lietas dalībniekiem nosūtītajai redakcijai.