62006CC0096
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]
SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 15. novembrī (
1
)
Lieta C-96/06
Viamex Agrar Handels GmbH
pret
Hauptzollamt Hamburg-Jonas
“Regula (EK) Nr. 615/98 — Direktīva 91/628/EEK — Eksporta kompensācijas — Atteikums — Direktīvas 91/628/EEK neievērošana — Ietekme uz dzīvnieku labturību — Pierādīšanas pienākums — Pierādījumu neesamība”
1.
Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesai precizēt, kāda saistība pastāv starp Komisijas Regulas (EK) Nr. 615/98 (
2
) 5. panta 3. punktu un 2. punktu attiecībā uz pierādījumu par to, ka ir izpildīti šajā regulā paredzētie priekšnosacījumi saistībā ar eksporta kompensācijām.
I — Tiesiskais regulējums
2.
Padomes 1968. gada 27. jūnija Regulas (EEK) Nr. 805/68 par liellopu un teļa gaļas tirgu kopīgo organizāciju (
3
), kas grozīta ar Regulu (EK) Nr. 2634/97 (
4
), 13. panta 9. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka eksporta kompensāciju par dzīvu dzīvnieku eksportu piešķir tikai tad, ja ir ievērots Kopienas tiesiskais regulējums saistībā ar dzīvnieku labturību un it īpaši tiesību noteikumi par dzīvnieku aizsardzību pārvadāšanas laikā.
3.
Regulas Nr. 805/68 piemērošanas noteikumi ir precizēti Komisijas Regulā Nr. 615/98.
4.
Regulas Nr. 615/98 1. pantā ir precizēts, ka eksporta kompensāciju par dzīviem liellopiem piešķir tikai tad, ja, dzīvniekus pārvedot uz pirmo izkraušanas vietu trešā valstī, kas ir galamērķis, ir izpildīti Padomes Direktīvas 91/628 (
5
) noteikumi.
5.
Saskaņā ar Regulas Nr. 615/98 2. pantu, šķērsojot [Eiropas] Kopienas muitas teritoriju, tiek veikta dzīvnieku pārbaude. Šī panta 3. punktā ir paredzēts, ka tādas valsts kompetentas iestādes pilnvarotajam veterinārārstam, no kuras dzīvnieki tiek izvesti, ir jāpārbauda un jāapliecina, ka a) dzīvnieki ir derīgi paredzētajam braucienam atbilstoši Direktīvas 91/628 noteikumiem, b) transportlīdzeklis, ar kuru dzīvnieki tiek izvesti no Kopienas muitas teritorijas, atbilst šīs pašas direktīvas noteikumiem un c) ir veikti attiecīgie pasākumi, lai brauciena laikā tiktu nodrošināta dzīvnieku aprūpe atbilstoši minētās direktīvas noteikumiem.
6.
Regulas Nr. 615/98 5. panta 2. punktā ir noteikts, ka kopā ar eksporta kompensācijas pieteikumu ir jāiesniedz pierādījumi, ka ir izpildīti šīs pašas regulas 1. panta noteikumi; tajā ir precizēts, ka šo pierādījumu sniedz: attiecīgi aizpildīta 2. panta 3. punktā minētā dokumenta veidā, proti, veterinārārsta apliecinājumu izvešanas punktā, un — vajadzības gadījumā, ja ir mainīts transporta līdzeklis — 3. panta 2. punktā minētā ziņojuma veidā.
7.
Regulas Nr. 615/98 5. panta 3. punktā ir noteikts:
“Eksporta kompensācija netiek piešķirta par dzīvniekiem, kas pārvadāšanās laikā ir gājuši bojā, vai par dzīvniekiem, attiecībā uz kuriem kompetentā iestāde, ņemot vērā 2. punktā minētos dokumentus, šīs regulas 4. pantā minētos pārbaudes ziņojumus un/vai jebkādus citus tās rīcībā esošus pierādījumus par šīs regulas 1. pantā ietverto noteikumu ievērošanu, uzskata, ka nav izpildīta direktīva par dzīvnieku aizsardzību pārvadāšanas laikā.” [Neoficiāls tulkojums]
8.
Direktīvā 91/628 ir noteikti kritēriji, kuri dalībvalstīm ir jāievēro, lai nodrošinātu dzīvnieku aizsardzību pārvadāšanas laikā. It īpaši saskaņā ar tās 5. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktu dalībvalstis nodrošina, ka: visi pārvadātāji pārvadā dzīvniekus transportlīdzeklī, kas atbilst Kopienu noteikumos noteiktajām prasībām dzīvnieku labturības aizsardzības jomā, it īpaši kas atbilst minētās direktīvas pielikumā noteiktajām prasībām, un nepārvadā nevienu dzīvnieku vai neliek nevienu dzīvnieku pārvadāt tādā veidā, kas var dzīvniekam nodarīt kaitējumu vai radīt nevajadzīgas ciešanas.
9.
Visbeidzot, minētās direktīvas pielikumā ir norādīti vairāki priekšnosacījumi transportlīdzekļiem, kuri ir jāievēro, lai izvairītos no kaitējumu vai nevajadzīgu ciešanu radīšanas dzīvniekiem, tādi [priekšnosacījumi] kā, piemēram, dzīvniekiem pārvadāšanas laikā ir jānodrošina pienācīga telpa un sanitārie apstākļi.
II — Fakti, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
10.
1999. gada martā Viamex Agrar Handels (turpmāk tekstā — “Viamex”) bija deklarējis Hauptzollamt Emden [Emdenas Galvenā muitas pārvalde] 35 liellopu eksportu uz Libānu, izmantojot kuģi “Al Haij Moustafa II”.
11.
Ar 2001. gada 1. februāra lēmumu Hauptzollamt Hamburg-Jonas [Hamburgas-Jonas Galvenā muitas pārvalde] (turpmāk tekstā — “Hauptzollamt”), pamatojoties uz Regulas Nr. 615/98 5. panta 3. punktu, noraidīja Viamex iesniegto eksporta kompensācijas pieteikumu, pamatojoties uz to, ka attiecīgais pārvadājums bija veikts, pārkāpjot Kopienu tiesību noteikumus dzīvnieku aizsardzības jomā. It īpaši Hauptzollamt norādīja, ka attiecīgo dzīvnieku pārvadāšana uz Libānu tika veikta, izmantojot kuģi, kurš — tāpēc, ka 1997. gada 28. februārī tas tika iekļauts tā sauktajā Komisijas melnajā sarakstā, — ir jāuzskata par tādu, kas tajā brīdī, kad tika eksportēti dzīvnieki, neatbilda Direktīvā 91/628 paredzētajiem nosacījumiem un līdz ar to nevarēja būt piemērots dzīvu dzīvnieku pārvadāšanai.
12.
Viamex iesniedza sūdzību, ar kuru iebilda pret šādu atteikumu. Hauptzollamt ar 2001. gada 18. maija lēmumu noraidīja šo sūdzību.
13.
Apstrīdot šo noraidošo lēmumu, Viamex cēla prasību Finanzgericht Hamburg [Hamburgas Finanšu tiesā], apgalvojot, ka šajā gadījumā nav pārkāpts neviens Kopienu tiesību noteikums eksporta kompensāciju maksājumu jomā un attiecīgi nav pārkāpta Direktīva 91/628, jo nevienā no Kopienu tiesiskā regulējuma noteikumiem nav noteikts, ka kuģim ir jābūt atļaujai pārvadāt dzīvus dzīvniekus; līdz ar to nevarēja atteikt izmaksāt eksporta kompensāciju, pamatojoties uz to, ka kuģis, kurš tika izmantots pārvadāšanai, bija iekļauts Komisijas melnajā sarakstā, kā arī, a fortiori ņemot vērā, ka kuģis šajā sarakstā tika iekļauts, pamatojoties uz pārbaudi, ko 1997. gada 18. un 19. februārī veica Komisijas eksperts, proti, veselus divus gadus pirms attiecīgā pārvadājuma, un ņemot vērā, ka eksporta kompensācijas pieteikumam tika pievienoti šādi dokumenti, kuri pierāda kuģim veiktos remontdarbus:
a)
kuģa kapteiņa deklarācija, kura tika uzrakstīta 1997. gada 16. oktobrī un kuru ir līdzparakstījis Koperas [Koper] (Slovēnija) robežpunkta veterinārās pārbaudes vadītājs, un
b)
dispašas sastādītāja Kälher & Prinz ziņojums.
14.
Savukārt Hauptzollamt norādīja, ka tas, ka šajā gadījumā izmantotais transportlīdzeklis bija iekļauts Komisijas melnajā sarakstā, ir pietiekošs apstāklis, lai uzskatītu, ka nav tikusi izpildīta Direktīva 91/628, un līdz ar to atteiktu piešķirt eksporta kompensāciju atbilstoši Regulai Nr. 615/98.
15.
Ieniedzējtiesa, šauboties par Regulas Nr. 615/98 5. panta 3. punkta interpretāciju, apturēja tajā izskatāmo tiesvedību un iesniedza Tiesā šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Regulas Nr. 615/98 5. panta 3. punktā ir ietverts izņēmums, kā rezultātā Hauptzollamt ir pienākums norādīt pamatojumu un iesniegt pierādījumus, lai tiktu ievēroti šajā tiesību normā minētie nosacījumi?
2)
Ja uz iepriekš minēto jautājumu atbilde ir apstiprinoša: vai kompetentajai iestādei ir jāiesniedz pierādījums par to, ka konkrētajā gadījumā ir pārkāpta Direktīva 91/628/EEK, lai uzskatītu, ka Regulas Nr. 615/98 5. panta 3. punkta izpratnē nav izpildīta [šī] direktīva par dzīvnieku aizsardzību pārvadāšanas laikā? Vai arī iestāde izpilda savu pienākumu norādīt pamatojumu un iesniegt pierādījumus, ja tā tikai ir izklāstījusi un pierādījusi faktiskos apstākļus, kuri, izvērtējot tos kopumā, iekļauj pierādījumus, kuri ar lielu varbūtību parāda, ka (it īpaši) attiecībā uz apskatāmo eksporta sūtījumu nav izpildīta direktīva par dzīvnieku aizsardzību pārvadāšanas laikā?
3)
Neatkarīgi no atbildes uz pirmo un otro jautājumu: vai iestāde var atteikt eksportētājam pilnībā izmaksāt eksporta kompensāciju saskaņā ar Regulas Nr. 615/98 5. panta 3. punktu, ja attiecībā uz apskatāmo eksporta sūtījumu nepastāv nekādi pierādījumi, ka (iespējamā) Direktīvas 91/628 pārkāpuma dēļ pārvadāšanas laikā tiek nodarīts kaitējums dzīvnieku labturībai?”
16.
Atbilstoši Tiesas Statūtu 23. pantam Hauptzollamt un Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. Tiesas sēdē, kura notika tajā pašā laikā, kad notika tiesas sēde apvienotajās lietās C-37/06 un C-58/06 Viamex, Vācijas valdība un Komisija iesniedza apsvērumus attiecībā uz šo lietu.
III — Juridiskā analīze
17.
Pirmkārt, jānorāda, ka gadījumā, ja Tiesa atbalstīs priekšlikumu, kuru es izteicu apvienotajās lietās C-37/06 un C-58/06 (atbilstoši kuram Regulas Nr. 615/98 1. panta atsauci uz Direktīvu 91/628, kura ir veikta, lai piešķirtu eksporta kompensāciju, nevar uzskatīt par spēkā esošu, jo tā ir pretēja samērīguma principam), minētā regula nebūs piemērojama šajā lietā un līdz ar to nebūs jāsniedz atbilde uz Tiesā saistībā ar šo tiesvedību iesniegtajiem jautājumiem par viena no tās noteikumiem interpretāciju. Tomēr turpinājumā analizēšu iepriekš minētos jautājumus, pieņemot, ka Tiesa apvienotajās lietās C-37/06 un C-58/06 nolemtu, ka Regula Nr. 615/98 ir spēkā esoša un nav pretrunā samērīguma principam.
A — Par pirmo un otro jautājumu
18.
Ar pirmo un otro jautājumu, kurus turpinājumā izskatīšu kopā, jo tie ir acīmredzami savā starpā saistīti, iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesu precizēt, vai valsts administratīvā iestāde, pamatojoties uz Regulas Nr. 615/98 5. panta 3. punktu, lai arī tās rīcībā ir dalībvalsts, no kuras tiek izvesti Kopienas liellopi, pilnvarota veterinārārsta izsniegtais apliecinājums par to, ka transportlīdzeklis, kurš tiek izmantots dzīvnieku pārvadāšanai uz trešo valsti, apliecinājuma izsniegšanas brīdī atbilst Direktīvas 91/628 prasībām, var atteikt izmaksāt eksporta kompensāciju, pamatojoties uz pierādījumiem, kuri, lai arī tie nav tieši saistīti ar attiecīgo transportlīdzekli, ar lielu varbūtību liek nojaust, ka nav izpildīta iepriekš minētā direktīva, un vai arī minētajai iestādei attiecīgajā gadījumā ir pienākums norādīt pamatojumu un sniegt pierādījumus par to, ka nav izpildīta direktīva.
19.
Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, kā tas ir norādīts iepriekš, ir jāizanalizē saistība, kas pastāv starp Komisijas Regulas Nr. 615/98 5. panta 2. un 3. punktu, lai piemērotu eksporta kompensāciju sistēmu.
20.
Šajā sakarā jānoskaidro, vai šī panta 3. punkts (saskaņā ar kuru “eksporta kompensācija netiek piešķirta par dzīvniekiem, kas pārvadāšanās laikā ir gājuši bojā, vai par dzīvniekiem, attiecībā uz kuriem kompetentā iestāde, ņemot vērā 2. punktā minētos dokumentus, 4. pantā minētos pārbaudes ziņojumus un/vai jebkādu citu tās rīcībā esošu pierādījumu par 1. pantā ietverto noteikumu ievērošanu, uzskata, ka nav tikusi izpildīta direktīva par dzīvnieku aizsardzību pārvadāšanas laikā”), kā uz to ir norādīts Finanzgericht Hamburg lūgumā, ietver “izņēmumu”. Šajā sakarā ir jānoskaidro, vai tas ir jālasa kopā ar 2. punktu — atbilstoši kuram tādi eksporta kompensāciju pieteikumi, kas sagatavoti saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 3665/87 47. pantu, šajā pantā noteiktajā termiņā ir jāiesniedz kopā ar pierādījumu, ka ir ievēroti 1. panta noteikumi; šis pierādījums tiek sniegts: i) atbilstoši aizpildīta 2. panta 3. punktā minētā dokumenta veidā un ii) vajadzības gadījumā — 3. panta 2. punktā minētā ziņojuma veidā, — vai arī šie tiesību noteikumi ir jāsaprot un jāpiemēro nesaistītā veidā. Pirmajā gadījumā daudz mazāka nozīme tiktu piešķirta pierādījumam, ka ir izpildīts 5. panta 2. punkts, kuru eksportētājs iesniedz tāda dokumenta veidā, kuru tādas valsts pilnvarotais veterinārārsts, no kuras dzīvnieki tiek izvesti ārpus Kopienas, ir izsniedzis saskaņā ar 2. panta 3. punktu un saskaņā ar kuru pilnvarotais veterinārārsts apliecina, ka tiktāl, ciktāl tas ir būtiski šajā lietā, viņš ir veicis pārbaudi un atzinis, ka “transportlīdzeklis, ar kuru dzīvnieki tiek izvesti no Kopienas muitas teritorijas, atbilst Direktīvas 91/628/EEK noteikumiem” (šīs direktīvas 5. pantā inter alia ir paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, ka “jebkurš pārvadātājs [..] c) pārvadā dzīvniekus, uz kuriem attiecas šī direktīva, transportlīdzeklī, kas atbilst pielikumā noteiktajām prasībām”); pietiktu ar to, ka valsts iestāde, kura ir kompetenta izmaksāt kompensāciju, varētu izteikt būtiskas šaubas par direktīvas ievērošanu, pamatojoties uz jebkuru tās rīcībā esošu informāciju, lai apstrīdētu eksportētāja iesniegtos pierādījumus un pieprasītu pierādīt, ka šādas šaubas nav pamatotas. Savukārt otrajā gadījumā attiecīgajai valsts iestādei būtu jāpierāda, ka tās minētie pierādījumi ir pamatoti, un jāpierāda, ka ar eksporta kompensācijas pieteikumam pievienotajiem dokumentiem nevar pierādīt, ka direktīva ir izpildīta.
21.
Iesniedzējtiesa savā lēmumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu nepārprotami lūdz Tiesai pārbaudīt argumentu pamatotību, kuri, kā iesniedzējtiesa uz to atklāti norāda, mudina tai izvēlēties otro risinājumu. Argumenti, uz kuriem tā norāda šajā sakarā, ir šādi:
a)
Regulas Nr. 615/98 5. panta 2. punktā ir tieši paredzēts, ka eksportētājam jāiesniedz pierādījums, ka ir ievēroti šīs regulas 1. panta noteikumi un līdz ar to arī izpildīti Direktīvas 91/628 noteikumi, kurš tiek iesniegts atbilstoši aizpildīta minētās regulas 2. panta 3. punktā minētā dokumenta veidā;
b)
ar Komisijas 2003. gada 9. aprīļa Regulu (EK) Nr. 639/2003, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus saskaņā ar Padomes Regulu (EK) Nr. 1254/1999 attiecībā uz prasībām eksporta kompensāciju piešķiršanai saistībā ar dzīvu liellopu labturību pārvadāšanas laikā (
6
), “skaidrības labad”, kā tas norādīts tās preambulas otrajā apsvērumā, tika aizstāta Regula Nr. 615/98. Ar šādu mērķi tika novērsta jebkāda iespēja, ka šīs regulas 5. panta 2. un 3. punktu varētu uzskatīt par vienas eksporta kompensāciju maksājumu procedūras etapiem, kuras īstenošanai vispirms ir jāiesniedz pierādījums par eksportētāja veiktās piegādes vērtību un pēc tam, vajadzības gadījumā — otrajā etapā, kurā tiek izvērtēti pierādījumi, saistībā ar kuriem ir radušās būtiskas šaubas, eksportētājam kā personai, kura ir iesniegusi eksporta kompensācijas pieteikumu, ir pienākums apgāzt šīs šaubas, sniedzot papildu pierādījumus; šajā regulā 2. punktā ietvertā informācija, proti, eksportētāja eksporta kompensācijas pieteikums un pierādījumi tādu dokumentu veidā, kuri ir paredzēti šajā pašā tiesību normā, tika kvalificēta kā tāda, kas pati par sevi veido “eksporta kompensāciju izmaksas procedūru”;
c)
Kopienu likumdevējs neuzrakstīja Regulas Nr. 615/98 5. panta 3. punktu, izmantojot konjunktīva izteiksmi, paredzot iespēju valsts iestādei, pamatojoties uz jebkādu citu informāciju, kas ir tās rīcībā saistībā ar Regulas Nr. 615/98 1. panta noteikumu ievērošanu, nolemt, ka Direktīva 91/628 varētu nebūt izpildīta, kā rezultātā atteikums izmaksāt eksporta kompensāciju, pamatojoties uz 5. panta 3. punktu, ir atkarīgs no tā, ka kompetentā valsts iestāde pierāda, ka Direktīva 91/628 saistībā ar konkrēto transportlīdzekli faktiski netika izpildīta;
d)
tikai tie pārkāpumi, kuri ir konstatēti un pēc tam attiecīgi pierādīti, var paši par sevi attaisnot, īpaši raugoties no samērīguma viedokļa, pilnīgu atteikumu piešķirt eksporta kompensāciju eksportētājam, lai arī tas ir iesniedzis pierādījumu par to, ka ir ievērots Regulas Nr. 615/98 1. pants, iesniedzot Regulas Nr. 615/98 5. panta 2. punkta otrajā daļā minētos dokumentus un ziņojumus;
e)
Regulas Nr. 615/98 5. panta 3. punktā ir paredzēti četri gadījumi, kuriem pastāvot, ir jāatsaka izmaksāt eksporta kompensāciju; tā kā šie gadījumi nav vienlīdzīgi, bet tie ir piemērojami atsevišķi un tiem ir vienāda iedarbība, “visiem citiem pierādījumiem”, kas ir valsts iestādes rīcībā un kuri ir minēti kā ceturtais gadījums, ir jābūt ar tādu pašu iedarbību un izmantojamību, kāda pastāv pārējiem iepriekš minētajiem gadījumiem, lai varētu attaisnot pilnīgu tiesību uz kompensāciju zaudēšanu. Šaubas un iespējamības nevar tikt uzskatītas par pietiekamām, lai tās būtu šādi pierādījumi.
22.
Tādējādi iesniedzējtiesas argumenti, uz kuriem tā atsaucas, lai atrisinātu pirmajos divos jautājumos norādīto problēmu, kopumā izskatās diezgan pamatoti. Turklāt tos pamato ne mazāk svarīgāki argumenti attiecībā uz pienākumiem, kuri Padomes Direktīvas 91/628 8. un 18. pantā ir noteikti dalībvalstīm — pienākumiem, kurus Komisija, pieņemot Regulu Nr. 615/98, nevarēja ignorēt un kurus katrā ziņā nevar neņemt vērā, interpretējot šīs direktīvas tiesību noteikumus.
23.
Atbilstoši iepriekš minētajam 8. pantam “dalībvalstis nodrošina, lai saskaņā ar pārbaudes principiem un noteikumiem, kas noteikti Direktīvā 90/425/EEK, kompetentās iestādes pārbaudītu šīs direktīvas prasību izpildi, nediskriminējošā veidā [..], pārbaudot:
[..]
c)
transportlīdzekļus [..] izbraukšanas vietās [..]”.
24.
Tieši saistībā ar šo pienākumu Regulas Nr. 615/98 2. panta, kura nosaukums ir “Pārbaudes Kopienā”, 2. punktā ir paredzēts, ka:
“izvešanas punktā valsts pilnvarots veterinārārsts saskaņā ar Padomes Direktīvu 96/93/EK apliecina, ka:
[..]
—
transporta līdzeklis, kurā dzīvie dzīvnieki atstās Kopienas muitas teritoriju, atbilst Direktīvai 91/628/EEK”. Bet 2. panta 3. punktā ir paredzēts, ka, ja šis pats veterinārārsts “izvešanas punktā ir konstatējis, ka 2. punktā noteiktie nosacījumi ir izpildīti, viņš to apliecina ar ierakstu [..]
—
Regulas (EK) Nr. 615/98 2. pantā paredzētās pārbaudes rezultāts ir atbilstošs”.
25.
Direktīvas 91/628 18. pantā ir noteikts, ka “dalībvalstis veic īpašus atbilstošus pasākumus”.
26.
Būtisku ietekmi uz pierādījumu nozīmīgumu, kurš šādam dokumentam ir paredzēts Regulā Nr. 615/98, nevar neatstāt fakts, ka apstiprinājums, kuru izbraukšanas no Kopienas vietā izdevis valsts pilnvarots veterinārārsts, nav tikai faktisks apliecinājums, ar kuru attiecīgais veterinārārsts apliecina, ka viņš eksportētājam ir sniedzis savus pakalpojumus, bet ar to tiek apliecināts, ka ir veikta pārbaude, kuru veikšana saskaņā ar Kopienu tiesībām attiecīgajā nozarē ir paredzēta dalībvalstīm.
27.
Nevar uzskatīt, ka iepriekšējā punktā norādītais apgalvojums nav attiecināms uz tādu situāciju, kāda ir šajā lietā, kurā transportlīdzekļa atbilstības Direktīvai 91/628 pārbaude tika veikta citā dalībvalstī, nevis tajā, kurai ir kompetence izmaksāt eksporta kompensāciju, un kurā pirmās dalībvalsts, nevis otrās dalībvalsts iestāde izsniegusi dokumentu, kas minēts Regulas Nr. 615/98 2. panta 3. punktā. Šādu iespēju nepieļauj juridiskās sistēmas, kuras daļu veido šī regula, loģika.
28.
Lai sasniegtu dzīvnieku aizsardzības mērķus un dzīvnieku izcelsmes produktu tirgus kopīgās organizācijas saskaņotu darbību, ar šo iepriekš minēto sistēmu tika radīts Kopienu tīkls, kura darbība, lai īstenotu iekšējo tirgu, nenovēršami ietver sadarbību starp dalībvalstīm, kura ir balstīta uz savstarpējas atzīšanas principu.
29.
Tieši tādēļ, ka attiecīgajam dokumentam tiek piešķirta lielāka pierādījuma nozīme — kas tam ir noteikta saskaņā ar Regulas Nr. 615/98 5. panta 2. punktu un kura rodas ne tikai no tā, ka dalībvalstīm Padomes Direktīvas 91/628 8. pantā ir paredzēts pienākums, bet arī no savstarpējās atzīšanas principa —, nevar rasties tādas sekas, kuru rezultātā par eksporta kompensācijas izmaksu kompetentā valsts iestāde var atsaukties uz pretēju pierādījumu, kuru tā uzskata par pārāku un kuru atspēko eksportētāja iesniegtā informācija, ar kuru pierādījums tiek apgāzts, un kuru bija iesniedzis eksportētājs, kā arī uzstājīgi apgalvojot, ka pārējā informācija nav būtiska.
30.
Tādēļ tas, ka netika pievērsta pietiekoša uzmanība eksportētāja iesniegtajai informācijai: a) neatspoguļo, ka ir līdzsvaroti izvērtēts pierādīšanas pienākums, kurš valsts iestādei ir saistošs Regulas Nr. 615/98 5. panta 3. punkta autonomas piemērošanas nozīmē, kā to atbilstīgi piedāvā iesniedzējtiesa, un b) būtībā pilnībā apvērš pierādīšanas pienākumu, kurs tiešā veidā pilnībā tiek uzlikts eksportētājam.
31.
No informācijas, kas ir norādīta Tiesā iesniegtajā rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu, var secināt, ka šajā rīkojumā minētajos apstākļos Hauptzollamt Hamburg apgalvojums ir pretrunā nozīmei, kāda piešķirta Regulas Nr. 615/98 5. panta 2. punktā minētajam dokumentam, kā iepriekš norādīts 29. punktā.
32.
Iesniedzējtiesa norāda, ka:
—
valsts iestāde, kura izmaksā eksporta kompensācijas, izteikusi šaubas par izmantotā transportlīdzekļa saderību ar direktīvu, pamatojoties uz to, ka a) Komisijas eksperts — veterinārārsts 1997. gada 18. un 19. februārī Koperas ostā veicis kuģa, kurš 1999. gada martā tika izmantots, lai veiktu attiecīgo pārvadājumu, kas tiek izskatīts šajā lietā, pārbaudi un secinājis, ka, raugoties no vairākiem aspektiem, kuģis neatbilda Direktīvas 91/628 noteikumiem, un b) tikai pēc tam, kad 1999. gada novembrī attiecīgo kuģi pārbaudīja Francijas pilnvarotie veterinārārsti, tas vairs nebija ievietots dzīvnieku pārvadāšanai nederīgo transportlīdzekļu sarakstā;
—
eksportētājs, saskaroties ar šādu informāciju, apgalvoja, kā iepriekš norādīts 12. punktā, ka Francijas pilnvaroto veterinārārstu 1999. gada novembrī veiktā pārbaude notikusi pēc a) iepriekš veiktajiem remontdarbiem, ar kuriem tika novērstas 1997. gada 18. un 19. februārī norādītās nepilnības, kuras apliecina kuģa kapteiņa 1997. gada 16. oktobra rakstveida deklarācija, kuru ir līdzparakstījis Koperas (Slovēnija) robežpunkta veterinārās pārbaudes vadītājs, un b) dispašas sastādītāja Kälher & Prinz ziņojums;
—
Vācijas valsts iestāde šādu informāciju uzskatīja par nenozīmīgu, lai arī to varēja uzskatīt par tādu, ko apstiprina Francijas pilnvaroto veterinārārstu 1999. gada novembrī veiktās pārbaudes rezultāti.
33.
Nav šaubu par to, ka, secinot, ka, pastāvot iepriekšējā punktā minētajiem apstākļiem, ir izpildīts priekšnosacījums, lai varētu piemērot 5. panta 3. punktu un liegt tiesības uz eksporta kompensāciju, valsts iestāde uzstājīgā veidā apvērsusi tai uzlikto pierādīšanas pienākumu un lielākā daļā uzlikusi to eksportētājam. Kaut gan šī iestāde saprātīgi un uzstājīgi varēja apgalvot, ka kuģa kapteiņa1997. gada 16. oktobra rakstveida deklarāciju par veiktajiem remontdarbiem izsniegusi prasītāja pamata lietā ietekmes sfērā esoša persona, tā nevarēja tādā pašā veidā attiekties pret Koperas robežpunkta valsts pilnvaroto veterinārārstu vadītāja deklarāciju apstiprinošo parakstu un pret dispašas sastādītāja Kälher & Prinz1998. gada 22. septembra ziņojumu. Tādējādi jāsecina, ka tā šādi rīkojās, paturot prātā, ka saistībā ar prasību veikt līdzsvarotu novērtējumu attiecībā uz to, kā ir jāsadala pierādīšanas pienākums, Vācijas valsts iestādes vienīgais pienākums bija pierādīt, ka “apstākļi, izvērtējot tos kopumā, norāda uz lielu varbūtību, ka direktīva par dzīvnieku aizsardzību pārvadāšanas laikā nav tikusi izpildīta”. Patiešām jāsecina, ka tas, ka liela nozīme tikusi piešķirta 1997. gada 18. un 19. februāra pārbaudei, nevis citai iepriekš minētajai informācijai, nenorāda uz to, ka atbilstīgi un izsmeļoši izvērtēti faktiskie apstākļi.
34.
Vēl viens, ne mazāk nozīmīgs atrisinājums pirmajam un otrajam jautājumam rīkojumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu ir atrodams Padomes Direktīvas 91/628 18. panta 1. punktā, atbilstoši kuram, kā iepriekš norādīts, “dalībvalstis veic īpašus atbilstošus pasākumus, lai sodītu jebkuru šīs direktīvas pārkāpumu” (tas iekļauj pārkāpumu, ka “dzīvnieki nav pārvadāti [..] transportlīdzeklī, kas atbilst pielikumā noteiktajām prasībām”), “ko ir veikušas fiziskās vai juridiskās personas” (
7
).
35.
Jānorāda, ka ar šādu noteikumu Kopienu likumdevējs piemērojis ļoti nepārprotamu principu, kurš izriet no Eiropas valstu tradīcijām un kurš nenovēršami ir Kopienu tiesību sistēmas sastāvdaļa, proti, Tiesas vairākkārt apstiprināto principu, atbilstoši kuram sodi, kuri skar fizisko un juridisko personu tiesības vai brīvības, var tikt piemēroti tikai tādā gadījumā, ja tie ir paredzēti juridiski skaidrā un nepārprotamā veidā (
8
) un ja tie ir samērīgi ar pārkāpumiem, par kuriem tie tikuši paredzēti (
9
).
36.
Padome, kā iepriekš norādīts 34. punktā, ir precizējusi, ka, īstenojot direktīvu, kurā ir ietverts minētais 18. pants, dalībvalstīm ir jāievēro šis princips.
37.
Tiesa lietā Wilfried Monsees (
10
) atkārtoti apstiprināja, īpaši uzsverot šo principu, un it īpaši noteica, ka, izvērtējot leģitimitāti tādam tiesību aktam, kuru dalībvalsts ir pieņēmusi, lai īstenotu Direktīvu 91/628, šo principu var piemērot, ņemot vērā arī Direktīvu 95/29, kas tiek izskatīta šajā lietā, pat ja šī direktīva ir piemērojama, sākot no dienas, kad notika attiecīgie faktiskie apstākļi šajā lietā. Skaidri apzinoties, ka šī otrā minētā direktīva [95/29], kurā Kopienu likumdevējs tiešā veidā ir izteicis izvērtējumu un vispārēju novērtējumu, 30. punktā Tiesa norādīja, ka “varēja tikt ņemti vērā pasākumi, kuri ir atbilstīgi dzīvnieku veselības aizsardzības mērķim un kuri ir mazāk ierobežojoši preču brīvai apritei”, salīdzinot ar tiem [ierobežojumiem], kuri ir noteikti Direktīvā 91/628, “kā uz to norāda Direktīvā 95/29 paredzētie noteikumi”.
38.
Tiesas pieeju un piemēroto principu, kā uz to norādīju savos 2007. gada 13. septembra secinājumos apvienotajās lietās C-37/06 un C-58/06, Komisija nevarēja a fortiori neievērot, pieņemot Regulu Nr. 615/98, jo:
a)
pirmkārt, pamatojoties uz Kopienu likumdevēja izvērtējumu, kuru tas ir izteicis Padomes Direktīvas 91/628 18. pantā, tika radīts kritērijs, atbilstoši kuram uzliekamajām sankcijām jāiekļauj atbilstīgi pasākumi un kuru Komisija nevarēja neņemt vērā, pieņemot regulu, ar kuru bija paredzēts īstenot minēto direktīvu, un
b)
otrkārt, tā kā pastāv iespēja izmantot direktīvā paredzēto Kopienu likumdevēja kritēriju, lai varētu izvērtēt to pasākumu samērīgumu, kurus valsts ir pieņēmusi, īstenojot iepriekš spēkā esošo direktīvu, šo kritēriju a fortiori var piemērot, ja tas ir norādīts Padomes direktīvā un ir nepārprotami paredzēts, lai interpretētu Komisijas regulu, ar kuru cenšas ieviest šo direktīvu.
39.
Līdz ar to Finanzgericht lūgums Tiesai precizēt prasa noteikt, vai Regulā Nr. 615/98 minētā atsauce uz Direktīvu 91/628 ir saderīga ar samērīguma principu, un pēc tam noteikt, vai pastāv atbilstīgs līdzsvars starp to, lai, no vienas puses, būtu nodrošināta regulā minēto Kopienu politikas mērķu sasniegšana un, no otras puses, lai būtu nodrošināta tiesiskā aizsardzība personām, kuras ir tās adresāti.
40.
Šajā sakarā jāatceras, ka direktīvā atbildība par dzīvnieku veselības aizsardzību ir paredzēta ne tikai eksportētājam vai tā pārstāvim, bet arī dalībvalstīm; kā iepriekš minēts, saskaņā ar direktīvas 8. pantu dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, “lai [..] kompetentās iestādes pārbaudītu šīs direktīvas prasību izpildi, nediskriminējošā veidā pārbaudot:
[..]
b)
transportlīdzekļus [..] izbraukšanas vietās [..]”.
41.
Ņemot vērā šo dalīto pienākumu nodrošināt liellopu veselības aizsardzību, nevar uzskatīt, ka samērīguma princips ir ievērots, ja par eksporta kompensācijas izmaksu kompetentā valsts iestāde 5. panta 2. punktu interpretē tādā veidā, kā tas ir iepriekš norādīts 11. un 13. punktā. Šāda interpretācija būtu nepārprotami nesamērīga, jo tā ļoti ietekmētu eksportētāja tiesības, neņemot vērā, ka ir pārkāpts pienākums pārbaudīt transportlīdzekļus, ar kuriem pārvadā dzīvniekus, kurš Direktīvas 91/628 8. pantā ir uzlikts dalībvalstīm, no kurām šāda veida transportlīdzeklis izbrauc no muitas teritorijas, — pārkāpums, kuru par kompensācijas izmaksu kompetentā valsts iestāde uzskatītu par notikušu, par pierādījumu neatzīstot dokumentu, kas minēts Regulas Nr. 615/98 5. panta 2. punktā, un izmantotu tiesības, kas tai paredzētas tā paša panta 3. punktā. Tas būtu vēl nesamērīgāks tiktāl, ciktāl atbilstoši Hauptzollamt apgalvojumam, kas balstīts uz pilnībā burtisku attiecīgā tiesību noteikuma interpretāciju, šādas tiesības varētu tikt izmantotas, pamatojoties tikai uz šaubām vai pieņēmumu, kas izriet no viena pierādījuma, kurš izskatīts, neņemot vērā visus pārējos faktus, kuri kategoriskā un kļūdainā veidā tikuši uzskatīti par nenozīmīgiem.
42.
Iepriekšējos punktos, bet it īpaši 40. un 41. punktā, minētos apsvērumus apstiprina Padomes Regula Nr. 1/2005, kura tika pieņemta, balstoties uz Komisijas ieteikumu veikt grozījumus Kopienu tiesiskajā regulējumā, grozījumi tika veikti Padomes Direktīvā 91/628/EEK, ko grozīja arī ar Padomes pieņemto Direktīvu 95/29/EK, lai ņemtu vērā dalībvalstu gūto pieredzi šī tiesiskā regulējuma piemērošanā. Šīs regulas:
a)
sešpadsmitajā apsvērumā ir uzsvērts, ka dzīvnieku pārvadāšanā ir iesaistīti ne vien pārvadātāji, bet arī citi operatori un ka “tādējādi daži ar dzīvnieku labturību saistīti pienākumi būtu jāattiecina uz visiem dzīvnieku pārvadāšanā iesaistītajiem operatoriem”;
b)
divdesmit otrajā apsvērumā ir precizēts, ka “dalībvalstīm būtu jāparedz noteikumi par sodiem, kas piemērojami par šīs regulas noteikumu pārkāpumiem”, un jānodrošina, ka tie ir “samērīgi”.
B — Par trešo jautājumu
43.
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai, pamatojoties uz Regulas Nr. 615/98 5. panta 3. punktu, var atteikt izmaksāt eksporta kompensācijas, ja ir pārkāpti Direktīvas 91/628 noteikumi, lai arī nav nekādu pierādījumu par to, ka iepriekš minētās direktīvas neizpildes rezultātā būtu bijusi apdraudēta pārvadāto dzīvnieku labturība.
44.
No Regulas Nr. 615/98 5. panta 3. punkta teksta skaidri izriet, ka Komisijas nodoms bija tikai pakļaut eksporta kompensāciju izmaksu pienākumam izpildīt Direktīvas 91/628 noteikumus neatkarīgi no jebkāda konkrēta kaitējuma apstiprinājuma, kurš transportētajiem dzīvniekiem ticis radīts iepriekš minētajā direktīvā paredzēto noteikumu neizpildes rezultātā. Iepriekš minētajā pantā faktiski noteikts, ka kompetentās valsts iestādes neizmaksā eksporta kompensācijas ne par dzīvniekiem, kas pārvadāšanas laikā ir gājuši bojā, ne par dzīvniekiem, attiecībā uz kuriem tās secina, ka nav izpildīta direktīva, un tajā nav paredzēts nekāds īpašs noteikums attiecībā uz jebkādu kaitējumu, kurš attiecīgajiem dzīvniekiem nodarīts Kopienu tiesību noteikumu saistībā ar dzīvnieku labturības aizsardzības pārkāpuma rezultātā.
45.
Faktiski nepārprotami ir ļoti grūti noteikt pazīmes ciešanām, kuras attiecīgie dzīvnieki cieš pārvadājuma laikā, un līdz ar to arī identificēt pierādījumus, kuri norāda uz tiem nodarīto kaitējumu, vai vismaz to, ka ir apdraudēta dzīvnieku labturība.
46.
Tomēr nekas no iepriekš 44. un 45. punktā minētā nekādā veidā nemaina to, ka nosacījumiem, pamatojoties uz kuriem, tiek atteikta kompensācija, ir jābūt noteiktiem saskaņā ar atbildi, kura iepriekš tika sniegta kopā uz pirmo un otro jautājumu — 18.–42. punktā —, un ka katrā ziņā Regulā Nr. 615/98 paredzēto sodu sistēmu var piemērot tikai tad, ja tā ir atzīta par atbilstošu samērīguma principam.
IV — Secinājumi
47.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, piedāvāju Tiesai sniegt šādu kopīgu atbildi uz Finanzgericht Hamburg uzdotajiem jautājumiem:
Nevar uzskatīt, ka Komisijas 1998. gada 18. marta Regulas (EK) Nr. 615/98, ar kuru paredz sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus eksporta kompensāciju piešķiršanai saistībā ar dzīvu liellopu labturību pārvadāšanas laikā, 5. panta 3. punktā ir noteikti pierādījumi, kuri personai, kas lūdz eksporta kompensāciju par liellopiem, ir jāiesniedz, lai tā varētu saņemt šo kompensāciju. Padomes 1991. gada 19. novembra Direktīvā 91/628/EEK par dzīvnieku aizsardzību pārvadāšanas laikā pienākumi ir paredzēti ne tikai eksportētājam, bet arī dalībvalstīm un to iestādēm. Ja pieteikumā par kompensācijas piešķiršanu ir ietverts pierādījums, kas minēts šīs regulas 5. panta 2. punktā, nevar uzskatīt, ka ar samērīguma principu ir saderīga tāda šī paša panta 3. punkta interpretācija, atbilstoši kurai valsts iestāde, kuras kompetencē ir izmaksāt eksporta kompensāciju, var atteikt kompensācijas izmaksu, ja pastāv šaubas vai pieņēmums, ka pārvadājuma laikā nav izpildīta direktīva, un turklāt neievērojot, ka valsts iestādei nav jāpierāda konkrēts kaitējums, kuru dzīvnieki ir cietuši attiecīgā pārvadājuma laikā.
(
1
)	Oriģinālvaloda — itāļu.
(
2
)	Komisijas 1998. gada 18. marta Regula (EK) Nr. 615/98, ar kuru paredz sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus eksporta kompensāciju piešķiršanai saistībā ar dzīvu liellopu labturību pārvadāšanas laikā (OV L 82, 19. lpp.).
(
3
)	OV L 148, 24. lpp.
(
4
)	Padomes 1997. gada 18. decembra Regula, kas groza Regulu (EEK) Nr. 805/68 par liellopu un teļa gaļas tirgu kopējo organizāciju (OV L 356, 13. lpp.).
(
5
)	Padomes 1991. gada 19. novembra Direktīva 91/628/EEK par dzīvnieku aizsardzību pārvadāšanas laikā, ar kuru groza Direktīvas 90/425/EEK un 91/496/EEK (OV L 340, 17. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1995. gada 29. jūnija Direktīvu 95/29/EK (OV L 148, 52. lpp.). Šī direktīva tika atcelta ar Padomes 2004. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 1/2005 par dzīvnieku aizsardzību pārvadāšanas un saistīto darbību laikā un grozījumu izdarīšanu Direktīvās 64/432/EEK un 93/119/EK un Regulā (EK) Nr. 1255/97 (OV L 3, 1. lpp.). Šīs regulas 33. pantā ir noteikta attiecīgās regulas atcelšana, tikai sākot ar 2007. gada 5. janvāri.
(
6
)	OV L 93, 10. lpp.
(
7
)	18. panta 1. punkts un 5. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkts.
(
8
)	Skat., piemēram, 1987. gada 18. novembra spriedumu lietā 137/85 Maizena u.c. (Recueil, 4587. lpp., 15. punkts) un 1990. gada 12. decembra spriedumu lietā C-172/89 Vandermoortele/Komisija (Recueil, I-4677. lpp., 9. punkts).
(
9
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Maizena u.c., 15. punkts, un 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C-210/00 Käserei Champignon Hofmeister (Recueil, I-6453. lpp., 59. punkts).
(
10
)	1999. gada 11. maija spriedums lietā C-350/97 Wilfried Monsees (Recueil, I-2921. lpp.).