62013CC0058_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Angelo Alberto Torresi un Pierfrancesco Torresi
(turpmāk tekstā – “ Torresi
kungi”) ir Itālijas pilsoņi, kuri pēc tam, kad viņi Spānijā bija ieguvuši tiesības lietot profesionālo nosaukumu “abogado”, iesniedza pieteikumus reģistrācijai kompetentajā advokātu kolēģijas padomē Itālijā, lai varētu praktizēt advokāta profesijā Itālijā. Viņu pieteikumu pamatā bija Itālijas tiesību normas, ar kurām ieviesta Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 16. februāra Direktīva 98/5/EK par pasākumiem, lai atvieglotu advokāta profesijas pastāvīgu praktizēšanu dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā iegūta kvalifikācija (2) .
2. Tā kā vietējā advokātu kolēģijas padome noteiktajā termiņā neizdeva lēmumu par šiem pieteikumiem, tad abi Torresi
kungi iesniedza apelācijas sūdzību Consiglio Nazionale Forense [Valsts advokātu kolēģijas padomē] (turpmāk tekstā – “ CNF ”). Šī procesa gaitā CNF
saskaņā ar prejudiciāla nolēmuma procedūru nolēma uzdot Tiesai divus jautājumus par Direktīvas 98/5 interpretāciju un spēkā esamību, ņemot vērā principus, kas aizliedz “tiesību ļaunprātīgu izmantošanu” un aicina “respektēt nacionālo identitāti”.
3. Manuprāt, atbilde uz šiem jautājumiem ir pilnīgi skaidra. Tomēr pirms pievērsties materiālo tiesību jautājumiem, kas uzdoti šajā lietā, vispirms jāizskata procesuāla rakstura jautājums: pirmkārt, vai CNF
pamata procesā ir kompetenta uzdot Tiesai jautājumus prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā?
4. Vispirms un galvenokārt tālab jāizskata neatkarības un objektivitātes kritēriju saturs un funkcijas saistībā ar jēdzienu “dalībvalsts tiesa” LESD 267. panta izpratnē.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Eiropas Savienības tiesības
5. Direktīvas 98/5 2. panta pirmajā daļā ir paredzēts:
“Jebkuram advokātam ir tiesības ar savas mītnes valsts profesionālo nosaukumu jebkurā citā dalībvalstī pastāvīgi veikt 5. pantā precizētās darbības.”
6. Direktīvas 98/5 3. pantā “Reģistrācija kompetentajā iestādē” ir noteikts:
“1. Advokāts, kurš vēlas praktizēt dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā viņš ieguvis savu profesionālo kvalifikāciju, reģistrējas minētās valsts kompetentajā iestādē.
2. Uzņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde reģistrē advokātu, kad viņš ir uzrādījis sertifikātu, kurš apliecina viņa reģistrāciju savas mītnes valsts kompetentajā iestādē. [..]”
7. Direktīvas 98/5 9. pantā “Apsvērumi un tiesiskās aizsardzības līdzekļi” ir paredzēts:
“Lēmumos par 3. pantā minētās reģistrācijas neveikšanu vai šādas reģistrācijas anulēšanu un lēmumos, kas nosaka disciplināras sankcijas, norāda to pamatojošos apsvērumus.
Tiesa vai tribunāls nodrošina pret šādiem lēmumiem vērstus tiesiskās aizsardzības līdzekļus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem.”
B – Itālijas tiesības
8. Direktīva 98/5 Itālijā tika ieviesta ar 2001. gada 2. februāra Leģislatīvo dekrētu Nr. 96 (turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 96/2001”) (3) .
9. Saskaņā ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 96/2001 6. panta 1.–3. punktu, lai praktizētu advokāta profesijā Itālijā ar nosaukumu, kas iegūts savā mītnes zemē, dalībvalstu pilsoņiem apgabalā, kurā ir to pastāvīgā dzīvesvieta vai prakses vieta, jāpiesakās reģistrācijai īpašā Advokātu kolēģijas reģistra sadaļā advokātiem, kuri kvalifikāciju ir ieguvuši ārpus Itālijas. Pieteikumam jāpievieno dokumenti, kas apliecina, ka pretendents ir ES pilsonis, pretendenta dzīvesvietu vai profesionālu iestādi un reģistrāciju mītnes dalībvalsts profesionālajā organizācijā.
10. Saskaņā ar minētā leģislatīvā dekrēta 6. panta 6. punktu vietējā advokātu kolēģijas padome trīsdesmit dienu laikā kopš pieteikuma iesniegšanas vai papildināšanas, “pārbaudījusi atbilstību prasītajiem nosacījumiem, ja vien to neliedz neatbilstība, izdod rīkojumu reģistrēt īpašajā sadaļā un par to paziņo attiecīgajai iestādei mītnes dalībvalstī”. Savukārt šī paša tiesību akta 6. panta 8. punktā paredzēts, ka, ja vietējā advokātu kolēģijas padome nepieņem lēmumu noteiktajā termiņā, tad pretendentam ir tiesības 10 dienu laikā pēc minētā termiņa beigām iesniegt pieteikumu CNF, kam jālemj “par reģistrējamību”.
11. Šajā lietā būtiskajā laikā CNF
sastāvs, funkcijas un darbība galvenokārt tika reglamentēta ar Karaļa 1933. gada 27. novembra Dekrētlikumu Nr. 1578 (turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 1578/1933”) (4), 1934. gada 22. janvāra Karaļa Dekrētu Nr. 37 (turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 37/1934”) (5) un citiem sekundārajiem tiesību aktiem (6) .
12. CNF
birojs atrodas Tieslietu ministrijā Romā, un tā sastāvā ir 26 locekļi (atbilstoši apgabalu skaitam, kuros atrodas apelācijas instances tiesa), ko ievēlējuši kolēģi no to advokātu vidus, kuriem ir tiesības uzstāties Itālijas augstāko instanču tiesās.
13. Saskaņā ar Dekrētlikuma Nr. 1578/1933 31. un 54. pantu, CNF
izskata pārsūdzības par vietējo advokātu kolēģiju padomju lēmumiem, kas attiecas uz ierakstiem advokātu kolēģijas reģistros un disciplinārajiem jautājumiem. Saskaņā ar šī dekrēta 56. pantu CNF
lēmumus var pārsūdzēt Corte di Cassazione, Sezioni Unite [Kasācijas tiesas apvienotajā palātā], pamatojoties uz “kompetences trūkumu, pilnvaru pārsniegšanu un kļūdu tiesību piemērošanā”.
II – Fakti, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
14. Katrs no Torresi
kungiem ieguva universitātes diplomu tieslietās ( Licenciado en Derecho ) Spānijā un 2011. gada 1. decembrī tika reģistrēts Ilustre Colegio de Abogados de Santa Cruz de Tenerife (Santakrusas de Tenerifes advokātu kolēģija) kā “abogado ejerciente” [praktizējošs advokāts].
15. 2012. gada 17. martā katrs no Torresi
kungiem iesniedza pieteikumu Ordine degli avvocati di Macerata (Mačeratas advokātu kolēģija), lai tiktu reģistrēti īpašajā reģistrētajiem ārvalstu advokātiem paredzētajā sadaļā. Mačeratas advokātu kolēģijas padome tomēr nepieņēma lēmumu par pieteikumiem 30 dienu laikā, kā tas noteikts Itālijas tiesību normās (7) .
16. Tāpēc 2012. gada 19. aprīlī katrs no Torresi
kungiem iesniedza pieteikumu CNF, lai tiktu pieņemts lēmums par viņu reģistrāciju pēc būtības (8) .
17. Šaubīdamās par pareizu Direktīvas 98/5 3. panta interpretāciju un tā spēkā esamību, CNF
nolēma apturēt tiesvedību un lūgt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem:
“1) Vai, ņemot vērā tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma vispārējo principu un LES 4. panta 2. punktu par nacionālo identitāšu respektēšanu, [Direktīvas 98/5] 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir noteikts pienākums valsts pārvaldes iestādēm reģistrēto ārvalstu advokātu reģistrā reģistrēt Itālijas pilsoņus, kas ir rīkojušies, ļaunprātīgi izmantojot Eiropas Savienības tiesības, un ir liegta tāda valsts prakse, kas ļauj šīm iestādēm noraidīt pieteikumus reģistrēšanai reģistrēto ārvalstu advokātu reģistrā, ja ir objektīvi apstākļi, no kuriem secināms, ka ir notikusi Eiropas Savienības tiesību ļaunprātīga izmantošana, ja vien tiek nodrošināta gan samērīguma un nediskriminēšanas principu ievērošana, gan ieinteresētās personas tiesības vērsties tiesā, lai iebilstu, ka esot pārkāptas tiesības veikt uzņēmējdarbību, un tādējādi administrācijas rīcības pārbaude tiesā?
2) Vai gadījumā, ja uz pirmo jautājumu tiktu atbildēts [apstiprinoši], šādi interpretētais Direktīvas 98/5/EK 3. pants, ņemot vērā LES 4. panta 2. punktu, ir uzskatāms par spēkā neesošu, ciktāl ar to ir ļauts apiet dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā iespēja uzsākt advokāta darbību ir pakārtota nosacījumam, ka tiek nokārtots valsts eksāmens, kas ir paredzēts šīs valsts Konstitūcijā un atbilst pamatprincipiem profesionālo pakalpojumu izmantotāju aizsardzībai un pareizas tiesvedības nodrošināšanai?”
18. Rakstveida apsvērumus ir iesnieguši Torresi
kungi, Itālijas, Spānijas, Austrijas, Polijas un Rumānijas valdības, Parlaments, Padome un Komisija. Torresi
kungi, Itālijas un Spānijas valdības, kā arī Parlaments, Padome un Komisija tiesas sēdē 2014. gada 11. februārī sniedza arī mutvārdu argumentus.
III – Vērtējums
A – Jurisdikcija
19. Atbilstoši noteiktajai judikatūrai, lai noteiktu, vai iestāde, kas iesniedz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir “tiesa” LESD 267. panta izpratnē – kas ir vienīgi Kopienu tiesību jautājums –, Tiesa ņem vērā vairākus faktorus, kā, piemēram, vai iestāde ir izveidota ar likumu, vai tā ir pastāvīga, vai tās pieņemtie nolēmumi ir saistoši, vai process tajā notiek inter partes, vai tā piemēro tiesību normas, kā arī vai tā ir neatkarīga (9) .
20. Svarīgi, ka Tiesa ir skaidri norādījusi to, ka valsts iestādi var klasificēt kā tiesu saskaņā ar LESD 267. pantu, ja vien tā pilda tiesu varas funkcijas, pat ja tā par tādu netiek atzīta tad, kad pilda administratīva rakstura funkcijas. Tādējādi, ja iestādei ar likumu uzticētas dažādas funkciju kategorijas – kas, kā redzēsim, ir arī CNF
gadījumā –, Tiesa ir norādījusi, ka nepieciešams noteikt, kādā statusā šī iestāde darbojas konkrētajā tiesisko apstākļu kontekstā, kurā tā lūdz taisīt nolēmumu saskaņā ar LESD 267. pantu (10) . Tādēļ Tiesa piešķīrusi īpašu nozīmi tam, vai šajā iestādē tiek izšķirts “strīds” un vai tai tiek prasīts taisīt nolēmumu procesā, kura iznākumā paredzēts pieņemt lēmumu, kam ir tiesas nolēmuma iedaba (11) .
21. Šajā lietā Torresi kungi atsaucas uz diviem pamatiem viņu argumentam, ka CNF
nav “dalībvalsts tiesa” LESD 267. panta izpratnē. Pirmkārt, CNF, pēc viņu domām, neatbilst neatkarības kritērijam, jo tās locekļus nevar uzskatīt par objektīviem. Otrkārt, viņi apgalvo, ka CNF pildītās funkcijas ir tikai administratīvas, ciktāl lēmumam, kas tiek pieņemts procesa beigās, ir administratīvs raksturs.
22. Tālāk paskaidrošu iemeslus, kāpēc uzskatu, ka pamata lietā CNF
ir kompetenta uzdot Tiesai jautājumus prejudiciālā nolēmuma procedūras ietvaros. Tālab vispirms pārbaudīšu divus kritērijus, atbilstību kuriem apstrīd Torresi
kungi. Pēc tam īsumā analizēšu to, vai ir ievēroti citi kritēriji, kas noteikti Tiesas judikatūrā.
1. Neatkarība un objektivitāte
23. Pirmkārt, Torresi
kungi pauda šaubas par CNF
objektivitāti. Šīs iestādes sastāvā patiešām ir tikai kvalificēti advokāti, kuriem tādējādi varētu būt kopīgas intereses izslēgt no tirgus potenciālus konkurentus, kuri ieguvuši savu kvalifikāciju ārvalstīs. Torresi
kungi šajā sakarā īpaši atsaucas uz Tiesas nolēmumu lietā Wilson (12) .
24. Jau pašā sākumā būtu jānorāda, ka lietā Gebhard (13) saskaņā ar LESD 267. panta procedūru Tiesa jau ir pieņēmusi lūgumu sniegt nolēmumu par CNF
uzdotajiem jautājumiem, kā interpretēt Direktīvu 77/249/EEK par pasākumiem, kas palīdz advokātiem sekmīgi īstenot brīvību sniegt pakalpojumus (14) . Neskatoties uz to, ka lēmumā lietā Gebhard
tiešā veidā netiek apskatīta Tiesas spēja reaģēt uz lūgumu sniegt prejudiciālo nolēmumu, nevar secināt, ka Tiesa nav ievērojusi šo strīda aspektu. Patiešām, savos secinājumos ģenerāladvokāts Filips Ležē [ Philippe Léger ] izskatīja šo aspektu un konstatēja, ka pamata procesā tajā lietā CNF bija jāuzskata par “tiesu” LESD 267. panta izpratnē (15) . Turklāt labi zināms, ka jautājumi par Tiesas jurisdikciju, tai skaitā tās jurisdikciju saskaņā ar LESD 267. pantu, ir valsts politikas jautājums, un šādā statusā tos Tiesa var – atkarībā no katra konkrētā gadījuma – izskatīt pēc savas ierosmes (16) . Tādēļ uzskatu, ka, ja lūgums sniegt prejudiciālo nolēmumu lietā Gebhard
būtu nepieņemams jurisdikcijas neesamības dēļ, Tiesa to būtu izskatījusi (un tai būtu bijis jāizskata) pēc savas ierosmes, jo īpaši ņemot vērā apstākli, ka šo jautājumu bija izvirzījis ģenerāladvokāts.
25. Tomēr, tā kā spriedums lietā Gebhard ir taisīts 1995. gadā, var būt interesanti, vai “tiesas” jēdziens saskaņā ar LESD 267. pantu pa to laiku ir mainījies. Proti, var jautāt, vai nolēmums lietā Gebhard
šajā jautājumā nav ticis netieši atcelts ar jaunāko spriedumu lietā Wilson .
26. Principā pats neiebilstu pret domu, ka Tiesas judikatūrā veiktā šo kritēriju interpretācija laika gaitā var mainīties un tagad dažkārt var būt atbilstoša minēto kritēriju stingrāka piemērošana, ņemot vērā pašreizējos apstākļus.
27. Uzskatu, ka patiesībā ir ārkārtīgi svarīgi, lai Tiesa saglabā zināmu elastību savā vērtējumā par būtiskajiem kritērijiem saskaņā ar LESD 267. pantu. Iemesls tam ir divējāds. No vienas puses, atšķirības starp tiesību sistēmām – tagad – 28 dalībvalstīs ir pārāk izteiktas, lai būtu iekapsulētas vienā un visaptverošā “tiesas” definīcijā. No otras puses, nav noliedzams, ka šīs tiesību sistēmas, tai skaitā tiesu iekārtas struktūra un organizācija, nepārtraukti mainās. Manuprāt, Tiesas judikatūrā ir obligāti jāņem vērā šādas valsts līmenī notiekošas izmaiņas, un tai jāattīstās saskaņoti ar šiem notikumiem.
28. Turklāt citos gadījumos esmu atbalstījis stingrāku pieeju, runājot par dažādu pieņemamības aspektu izskatīšanu saistībā ar lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu (17) .
29. Tomēr atšķirībā no Torresi
kungiem neesmu pārliecināts, ka pēc sprieduma Wilson neatkarības kritērijs saskaņā ar LESD 267. pantu ir mainījies – vai tam katrā ziņā būtu jāmainās – lielākas stingrības virzienā. Tādēļ vispirms paskaidrošu, kāpēc, manuprāt, Tiesa spriedumā lietā Wilson
neparedzēja atcelt nolēmumu lietā Gebhard . Pēc tam ar piemēriem paskaidrošu iemeslus, kāpēc jebkurā gadījumā neuzskatu, ka Tiesai būtu jāatceļ nolēmums lietā Gebhard, attiecinot lietas Wilson
argumentāciju uz atšķirīgu juridisko kontekstu.
a) Ar spriedumu lietā Wilson nav atcelts spriedums lietā Gebhard
30. Lietā Wilson
Luksemburgas Cour administrative (Augstākā administratīvā tiesa) uzdeva Tiesai jautājumus par sistēmu to lēmumu pārbaudei, ar ko personu atteikts uzņemt advokātu kolēģijā Luksemburgā. Būtībā šie jautājumi attiecas uz Luksemburgas tiesību aktu dažu noteikumu saderīgumu ar Direktīvas 98/5 prasībām.
31. Savā nolēmumā Tiesa noteica, ka pārbaudes procedūras “Disciplinārlietu un administratīvā padomē” vai “Disciplinārlietu un administratīvo apelācijas padomē” (turpmāk tekstā – “Padomes”), kas izveidotas ar Luksemburgas 1991. gada 10. augusta likumu par advokāta profesiju, nav pietiekami “tiesiskās aizsardzības līdzekļi” Direktīvas 98/5 9. panta izpratnē. Tiesa atzina, ka Padomes, kuru sastāvā bija vienīgi vai galvenokārt advokāti ar Luksemburgas pilsonību, nepiedāvāja pietiekamas objektivitātes garantijas (18) .
32. Jau pašā sākumā ir svarīgi uzsvērt, ka lietā Wilson
Tiesa nenoraidīja vienas no Padomēm lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu kompetences trūkuma dēļ; administratīvā tiesa vienīgi lūdza noskaidrot attiecīgo Luksemburgas tiesību aktu atbilstību Direktīvas 98/5 9. pantam. Šajā konkrētajā kontekstā Tiesa “aizguva” principus, kas saskaņā ar LESD 267. pantu noteikti šīs normas interpretācijai. Tādējādi perspektīva, no kuras Tiesa pievērsās analīzei šajā lietā, bija atšķirīga. Šis ir izšķirošs jautājums, pie kura atgriezīšos vēlāk.
33. Būtībā, manuprāt, spriedums lietā Wilson
pieder pie tāda veida autoritatīviem avotiem, ar ko Tiesa ir atzinusi, ka valsts iestādes, kas izskata apstrīdēšanas iesniegumus par profesionālo iestāžu lēmumiem, var (19) vai nevar (20) atbilst “tiesas” jēdzienam LESD 267. panta izpratnē atbilstīgi katra gadījuma īpašajiem apstākļiem.
34. Šai aspektā būtu jāatgādina, ka, sākot ar spriedumu lietā Corbiau, Tiesa paskaidroja, ka neatkarības jēdziens ir jāsaprot kā prasība, ka pamatlietas kontekstā valsts iestādei jārīkojas “kā trešajai personai attiecība uz institūciju, kura pieņēmusi lēmumu, kas veido lietas izskatīšanas priekšmetu” (21) .
35. Spriedumā lietā Wilson
Tiesa norādīja, ka neatkarības jēdzienam ir divi aspekti – ārējais un iekšējais. Ārējais aspekts nozīmē, ka iestādei, kas lūdz izdot prejudiciālo nolēmumu, ir jābūt aizsargātai no ārējas iejaukšanās vai spiediena, kas varētu apdraudēt tās locekļu pieņemtā nolēmuma neatkarību, izskatot tiem uzticētos strīdus. Šo aspektu dēvēšu par neatkarības aspektu stricto sensu .
36. Neatkarības iekšējais aspekts ir saistīts ar objektivitāti un cenšas nodrošināt vienādu attieksmi pret strīda pusēm un to attiecīgajām interesēm saistībā ar izskatāmās lietas strīda priekšmetu. Šim aspektam vajadzīga objektivitāte un neieinteresētība procesa iznākumā, atskaitot likuma varas stingru piemērošanu.
37. Atbilstoši Tiesas noteiktajam šīm neatkarības ( stricto sensu ) un objektivitātes garantijām ir nepieciešams, lai pastāvētu “tiesību normas, it īpaši attiecībā uz tiesas sastāvu, iecelšanu, pilnvaru ilgumu, kā arī tās locekļu atstatīšanas, noraidīšanas un atsaukšanas iemesliem, lai kliedētu jebkādas pamatotas šaubas indivīdos par minētās tiesas ārēju ietekmējamību un tās neitralitāti attiecībā uz tajā izskatāmajām interesēm” (22) .
38. Lietā Wilson
pēc attiecīgā juridiskā pamatojuma analīzes Tiesa secināja, ka šo garantiju nav. Pirmkārt, saskaņā ar Luksemburgas tiesību aktiem nebija īpašu noteikumu par padomju locekļu noraidījumu vai atturēšanos; nebija arī pieņemts nekāds noteikums par aizsardzību pret nepamatotu iejaukšanos vai pārmērīgu spiedienu no izpildvaras puses, piemēram, izmantojot tiesību normu, kas garantē brīvību nebūt pakļautiem norādījumiem. Otrkārt, Tiesa secināja, ka saskaņā ar Luksemburgas tiesību aktiem šo padomju locekļi bija advokāti, kuri vai nu visi, vai gandrīz visi bija Luksemburgas pilsoņi (23), kas ievēlēti no divām vietējām advokātu kolēģiju apvienībām, t.i., no tām pašām organizācijām, kuru lēmumi būtu pakļauti kaut kādai pārbaudei. Turklāt Tiesa piebilda, ka vietējo advokātu kolēģiju apvienību un padomju locekļiem bija kopīgas intereses: apstiprināt lēmumu izslēgt no tirgus konkurentu, kurš ieguvis profesionālo kvalifikāciju citā dalībvalstī.
39. Savukārt Itālijas likumi, kam ir būtiska nozīme šajā lietā, neietver noteikumus, ar kuriem paredzēts garantēt gan CNF
locekļu neatkarību stricto sensu, gan viņu objektivitāti.
40. Proti, Dekrētlikuma Nr. 1578/1933 49. pantā un Leģislatīvā dekrēta Nr. 597/1947 2. pantā ir paredzēts, ka CNF
procesā iesaistītās puses var iebilst pret vienu no CNF
locekļiem, kuri izskata lietu, tādu pašu iemeslu dēļ, kā saskaņā ar Itālijas Civilprocesa kodeksu viņi varētu noraidīt parastos tiesnešus. Šajos noteikumos formulēts arī tas, ka CNF
locekļiem, kas aicināti izskatīt lietu, ir obligāti jāatstatās, ja viņi uzzina, ka pastāv kāds no šiem pamatiem, pat tad, ja neviena puse pret to nav izteikusi nekādus iebildumus (24) .
41. Turklāt darbojas normas, lai nodrošinātu CNF
locekļu neatceļamību. Viņi ir ievēlēti uz trim gadiem un paliek amatā līdz brīdim, kad pēc vēlēšanām stājas amatā jaunais institūcijas sastāvs (25) . Ne tieslietu ministrs, ne kāda cita valsts iestāde nav tiesīga atlaist nevienu CNF locekli vai likt viņam atkāpties no amata (26) . Faktiski ar šīm valsts iestādēm nav nekādas saistības – ne hierarhiskas, ne funkcionālas. Tāpat kā pašam CNF
priekšsēdētājam nav nekādas varas pār citiem CNF
locekļiem vai CNF
lēmumiem, kam viņš nepiekrīt (27) .
42. Turklāt šeit nevar būt nekādas personiskas saiknes starp CNF
un vietējām advokātu kolēģijas padomēm, jo saskaņā ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 382/1944 13. pantu dalība vietējā advokātu kolēģijas padomē nav savienojama ar dalību CNF . Turklāt Itālijas tiesībās nav noteikuma, ka CNF locekļi varētu būt tikai advokāti ar Itālijas pilsonību (28) . Varbūt ir svarīgi bez ievērības neatstāt apstākli, ka līdzīgi kā jebkuram citam advokātam, kurš reģistrēts advokātu reģistrā, tiem advokātiem, kas reģistrēti īpašajā ārvalstīs kvalifikāciju ieguvušajiem advokātiem paredzētajā advokātu reģistra sadaļā, arī ir tiesības balsot vēlēšanās par CNF
locekļu iecelšanu (29) . Turklāt būtu pārspīlēti teikt, ka jebkuram CNF loceklim būtu vairāk vai mazāk tieši jākonkurē ar advokātiem, kas kvalificēti ārvalstīs un vēlas tikt reģistrēti: nemaz jau nerunājot par to, ka viņi ir reģistrēti dažādās advokātu reģistra sadaļās (30), viņi darbojas dažādos apelācijas instances tiesu apgabalos (31) .
43. Obligāto prasību, ka CNF
jābūt neitrālai tajā izskatāmajos strīdos, apstiprina arī apstāklis, ka atšķirībā no kompetentās vietējās advokātu kolēģijas padomes CNF
nevar būt puse īpašā apelācijas tiesvedībā Corte di Cassazione
pret tās lēmumiem tāpēc, ka “tā ir trešā persona strīdā” (32) .
44. Visbeidzot, uzskatu, ka spriedums lietā Gebhard
un spriedums lietā Wilson
ir savstarpēji jānošķir, jo pastāv acīmredzama atšķirība starp to pamatā esošo juridisko un faktisko kontekstu. Jaunākā sprieduma tekstā nerodu neko tādu, kas būtu tulkojams kā norāde uz to, ka Tiesa būtu grasījusies atcelt agrāko nolēmumu.
b) Ar spriedumu lietā Wilson
nebūtu atceļams spriedums lietā Gebhard
45. Vēl svarīgāk ir norādīt, ka, manuprāt, Tiesai katrā ziņā nevajadzētu atcelt spriedumu lietā Gebhard, piemērojot ipso facto
argumentāciju, kas izstrādāta lietā Wilson
citam juridiskajam kontekstam.
46. Kā minēts iepriekš, lietā Wilson lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa neatzina par nepieņemamu, bet gan tikai atbildēja uz jautājumiem, ko tai uzdeva Luksemburgas Cour administrative
par attiecīgo Luksemburgas tiesību aktu atbilstību Direktīvas 98/5 9. pantam.
47. Man ir skaidrs, ka, ja Direktīvas 98/5 9. panta 2. punkts ir pareizi jāievieš valsts tiesību aktos, tad jāparedz tiesiskās aizsardzības līdzeklis, kas – līdz ar citām tam raksturīgajām īpašībām – pilnībā atbilst prasībām saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību konvencijas (turpmāk tekstā – “ECK”) 6. pantu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu (33) . Turpretim nekādi nav skaidrs, ka saskaņā ar ES tiesību sistēmu LESD 267. pantā būtu noteikts tik augsts slieksnis, lai valsts tiesa varētu vērsties Eiropas Kopienu Tiesā saskaņā ar prejudiciālā nolēmuma procedūru.
48. Gluži pretēji, to pašu iemeslu dēļ, kāpēc ECK 6. pants un Hartas 47. pants būtu piemērojami stingri, šķiet, drīzāk ne tik strikti jāinterpretē “tiesas” jēdziens LESD 267. panta izpratnē.
49. Stingra prasību piemērošana saskaņā ar ECK 6. pantu un Hartas 47. pantu ir vajadzīga, lai pastiprinātu indivīdu aizsardzību un nodrošinātu pamattiesību augsta līmeņa aizsardzību. Tomēr pārāk stingra Tiesas judikatūrā noteikto kritēriju piemērošana prejudiciālo jautājumu pieņemamībai saskaņā ar LESD 267. pantu draudētu radīt pretēju rezultātu: indivīdiem tiktu liegta iespēja panākt, lai “dabiskais tiesnesis” (Eiropas Savienības Tiesa) izskatītu to prasījumus, pamatojoties uz ES tiesību aktiem, un tā rezultātā ES tiesību aktu efektivitāte visā Eiropas Savienībā tiktu vājināta.
50. Šaubu kliedēšanai jānorāda, ka nebūt neuzstāju, ka Tiesai būtu jāizturas pielaidīgi pret neatkarības kritēriju (vai pret kādu citu kritēriju vispār).
51. Līgumu autori skaidri paredzēja prejudiciālā nolēmuma procedūru kā rīku dialogam “starp tiesām”. Šajā kontekstā nevajadzētu bez ievērības atstāt apstākli, ka divi izšķiroši principi, kas ir pamatā ES tiesu uzbūvei, ir subsidiaritātes princips un procesuālās autonomijas princips (34) . Prejudiciālā nolēmuma procedūra tādējādi ir procedūra, kas vairāk nekā jebkura cita ES līgumu noteiktā procedūra bija iecerēta, lai nodrošinātu, ka valstu un Savienības tiesas sadarbojas tā, it kā tās būtu piederīgas vienai tiesību kopienai (35) . Šajā kontekstā visi pierādījumi liecina, ka neatkarības stricto sensu
un objektivitātes kritērijiem ir jāpilda svarīga funkcija tiktāl, ciktāl tās ir prasības, kas saistītas ar “tiesas” jēdzienu mūsdienu juridiskajā un politiskajā domāšanā (36) .
52. Tomēr būtu jāuzmanās neuzlūkot spriedumu lietā Wilson
kā precedentu, kas, transplantējot jauninājumus agrākajā judikatūrā, tagad liktu Tiesai sīkāk izvērtēt visus iespējamos iemeslus, kuri varētu radīt zināmas aizdomas par prejudiciālos jautājumus uzdodošās institūcijas objektivitāti (vai neatkarību stricto sensu ).
53. Vienmēr, kad ir skaidrs, ka valsts iestādei šīs valsts tiesību sistēmā ir oficiāli piešķirts tiesu iestādes statuss, un ka – atbilstoši Tiesas judikatūrai – saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir pietiekami noteikumi, lai nodrošinātu šīs iestādes un tās locekļu neatkarību stricto sensu
un objektivitāti, neuzskatu, ka Tiesai vajadzētu sīkāk izvērtēt šo jautājumu. Kā pati Tiesa norādīja spriedumā lietā Köllensperger
un Atzwanger, Tiesai nav jāsecina, ka šādi valsts noteikumi var tikt piemēroti tādā veidā, kas ir pretrunā principiem, kuri iekļauti vietējā tiesību sistēmā, vai “tiesiskas valsts principiem” (37) .
54. Tādējādi, ja vien nav īpašu ES tiesību normu (kā, piemēram, Direktīvas 98/5 9. panta 2. punkts), kas pieprasa šādu vērtējumu, tad jautājums par to, vai valsts tiesiskās aizsardzības līdzekļu sistēmā varētu vēlēties uzlabojumus neatkarības vai objektivitātes ziņā, var būt tāds jautājums, kas jāizvērtē un, ja nepieciešams, jālabo attiecīgās valsts likumdevējam (vai valsts tiesu iestādēm), bet tas noteikti nav ES tiesību jautājums.
55. Šajos lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesai netiek jautāts, vai pārsūdzības sistēma CNF
atbilst Direktīvas 98/5 9. panta 2. punktam; tas nav arīdzan jautājums, ko Tiesa var izvirzīt pēc savas ierosmes. Ja vien tiek ievērotas garantijas, kas pieprasītas tās judikatūrā (kā tas ir, manuprāt, CNF
gadījumā), Tiesai nav nekāda pamata atteikties taisīt nolēmumu tādēļ, ka prejudiciālo nolēmumu uzdodošajai iestādei tiek piedēvēta objektivitātes vai neatkarības stricto sensu neesamība.
56. Šāda notikumu gaita būtu patiešām satraucoša. Uzmetot skatienu dalībvalstu tiesību sistēmām, atklājas, ka daudzās valstīs ir tiesas, kuru sastāvā pilnībā vai daļēji darbojas nevis profesionāli tiesneši, bet gan profesionālo vai sociālo un ekonomisko grupu pārstāvji. Piemēram, jaunu virzienu iezīmējošā lieta Laval un Partneri (38), ko izlēma Tiesas virspalāta 2007. gadā, bija saistīta ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko izteica Zviedrijas Arbetsdomstolen
[Darba tiesa], kuras sastāvā līdzās profesionāliem tiesnešiem ir locekļi, kuri pārstāv darba devēju un darbinieku intereses.
57. Ja argumentāciju lietā Wilson – kā ierosina Torresi
kungi – izvērstu līdz galam, tad Tiesai būtu jāprāto, vai dažiem Arbetsdomstolen
locekļiem nevarētu būt kopīgas intereses izslēgt ārvalstu konkurentu no Zviedrijas celtniecības nozares. Tāds pieņēmums varētu likt Tiesai atteikties no jurisdikcijas.
58. Tāpat jānorāda, ka Tiesa piekrita lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko bija iesniegusi Dānijas Arbejdsret [Darba tiesa] (39) un Dānijas Faglige Voldgiftsret [Rūpnieciskās šķīrējtiesas padome] (40), kuru sastāvs ir ne tikai līdzīgs Arbetsdomstol
sastāvam (41), bet kuras arī ietilpst strīdu atrisināšanas sistēmā, kas, lai arī izveidota un reglamentēta ar normatīvajiem aktiem, tomēr zināmā mērā pastāv paralēli Dānijas vispārējās jurisdikcijas tiesām.
59. Tomēr objektivitātes kritērija pārmērīgi strikta interpretācija būtu grūti saskaņojama arī ar nostāju, ka noteiktos apstākļos šķīrējtiesu arī varētu uzskatīt par “tiesu” LESD 267. panta izpratnē.
60. Tādējādi tālejošas sekas būtu tādam lietas Wilson
interpretācijas rezultātam, ka Tiesai tiktu pieprasīts veikt jaunu, sīkāku izvērtējumu, lai noskaidrotu, vai valsts tiesām ir vajadzīgā neatkarība un objektivitāte, kas pārsniedz formālas pārbaudes ietvarus, un vai valsts tiesību akti paredz pietiekamas garantijas šajā ziņā. Ievērojamam valstu tiesu iestāžu skaitam pastāvētu risks neatbilst priekšstatam par “tiesu” LESD 267. panta izpratnē, un līdz ar to aizsardzības sistēma indivīdiem tiktu vājināta, mazinot ES tiesību efektivitāti.
61. Tādēļ es secinātu, ka CNF
atbilst neatkarības kritērija prasībām.
2. Tiesas funkciju īstenošana
62. Otrkārt, Torresi
kungi apgalvo, ka – atšķirībā no disciplinārlietu gadījumā notiekošā – jautājumā par reģistrāciju advokātu reģistrā CNF
īsteno tikai administratīvās funkcijas. Proti, CNF
pieņemtais lēmums procesa noslēgumā būtu uzskatāms par administratīva rakstura aktu.
63. Tomēr nedrīkst neņemt vērā to, ka lietas Gebhard gadījumā CNF
tika izskatītas divas prasības, ko bija iesniedzis Itālijā strādājošs vācu advokāts Gebhard
kungs: vienā tika apstrīdēts Milānas advokātu kolēģijas padomes uzliktais disciplinārsods, bet otrā apstrīdēts tās pašas advokātu kolēģijas padomes netiešais viņa pieteikuma par iekļaušanu advokātu reģistrā noraidījums.
64. Ja kāds uzskatītu Torresi
kungu izteiktos argumentus par pareiziem, tas nozīmētu, ka lietā Gebhard
Tiesa konstatējusi piekritību tikai saistībā ar pirmo no šīm prasībām, neatsaucoties uz otro no tām. Tomēr spriedumā lietā Gebhard
nekas nešķiet apstiprinām šādu šī nolēmuma interpretāciju. Gluži pretēji, šajā spriedumā Tiesa uzsvēra saikni starp šīm divām Gebhard
kunga iesniegtajām prasībām (42) . Turklāt savos secinājumos iepriekš minētajā lietā ģenerāladvokāts Ležē secināja, ka abās prasībās CNF īstenojusi tiesas funkcijas (43) . Uzskatu, ka Ležē kunga šajā jautājumā izteiktie apsvērumi ir pārliecinoši.
65. Katrā ziņā man šķiet, ka līdzība starp abiem CNF
notiekošajiem procesiem lietā Gebhard
izriet no piemērojamiem Itālijas tiesību aktiem. Abi procesi ir reglamentēti būtībā vienās tiesību normās: Dekrētlikuma Nr. 1578/1933 54. un 56. pantā, kā arī Dekrēta Nr. 37/1934 59.–65. pantā.
66. Visbeidzot, CNF
ikdienas praksē nevar konstatēt nekādu atšķirību starp šiem abiem procesiem. CNF reglamentā šajā iestādē ir noteikta skaidra atšķirība starp “tiesas sēdēm” (9.–11. pants) un “administratīvajām sēdēm” (12.–16. pants) (44) . CNF
darba kalendārā sestdiena, 2012. gada 29. septembris – diena, kad tika izskatīta Torresi
kungu lieta –, bija atvēlēta CNF
tiesas sēdēm.
67. Tomēr Torresi
kungi norāda uz vienu iespējamo atšķirību starp šiem abiem procesiem: kad CNF
izskata lietas par disciplinārajiem jautājumiem, vienmēr tiek pārbaudīts vietējās advokātu kolēģijas padomes administratīvais lēmums, bet šķiet, ka šī aspekta pietrūkst, ja vietējā advokātu kolēģijas padome nepieņem lēmumu par pieteikumu iekļaušanai advokātu reģistrā. Torresi
kungi atsaucas uz Leģislatīvā dekrēta Nr. 2001/96 6. panta 8. punktu, saskaņā ar kuru pieteikuma iesniedzējs 10 dienu laikā pēc 30 dienu termiņa beigām no pieteikuma iesniegšanas dienas var ierosināt tiesvedību CNF, kas pieteikumu izskatīs pēc būtības, ja vietējā advokātu kolēģijas padome vēl nav izlēmusi par pieteikumu.
68. Tomēr saprotu Itālijas tiesību aktus tā, ka, ja vietējā advokātu kolēģijas padome neizlemj advokāta iesniegumu par ierakstīšanu advokātu reģistrā, tad tas uzskatāms par netiešu lēmumu par pieteikuma noraidīšanu. No tā izriet, ka CNF
ne tikai lemj par pieteikumu vietējās advokātu kolēģijas padomes vietā (pēdējās bezdarbības dēļ). Drīzāk CNF
īsteno kontroles pilnvaras pār lēmumu (lai arī netiešu), ko pieņēmusi vietējā advokātu kolēģijas padome, noraidot šo pieteikumu. Tikai tad, ja CNF konstatē, ka vietējā advokātu kolēģijas padome ir kļūdaini noraidījusi pieteikumu, CNF izskata pieteikumu pēc būtības līdzīgi tam, kā to dara administratīvās tiesas, kuras saskaņā ar Itālijas tiesību aktiem ir pilnvarotas to darīt noteiktos gadījumos (45) .
69. Manu izpratni par attiecīgajiem Itālijas tiesību aktiem, šķiet, apstiprina CNF
2012. gada 29. septembra sēdes protokols, kas i ekļauts Tiesai nosūtītajos valsts tiesas lietas materiālos un kurā norādīts, ka sēde bija saistīta ar “ Angelo Alberto Torresi prasību par Mačeratas advokātu kolēģijas padomes klusuciešanu”. Šajā ziņā, manuprāt, vēl iespaidīgāka ir valoda, ko CNF
izmantojusi dažos spriedumos, kas bija saistīti ar lietām, kas līdzīgas Torresi
kungu lietai. CNF
runā konkrēti par “klusuciešanas-atteikuma lēmumiem”, ko pieņēmušas vietējās advokātu kolēģijas padomes par pieteikumiem pieņemšanai Advokātu kolēģijā, kurus prasītāji ir pārsūdzējuši CNF (46) .
70. Šajā kontekstā nebūtu nepieciešams norādīt, ka “negatīvās klusuciešanas” un “pozitīvās klusuciešanas” noteikumi ir bieži izplatīti ne tikai Itālijas administratīvajās tiesībās (47), bet arī citu dalībvalstu administratīvajās tiesībās (48), kā arī ES tiesību sistēmā (49) .
71. Šajā situācijā varētu būt interesanti arī norādīt, ka, lai gan noteikums, ka klusuciešana nozīmē atteikumu, attiecas uz pieteikumiem, kas iesniegti vietējām advokātu kolēģijas padomēm, to nepiemēro pieteikumiem, kas iesniegti CNF (50) . Šis aspekts jo vairāk pamato domu, ka šo padomju lēmumi pēc savas iedabas ir administratīvi, turpretim CNF
lēmumi ir raksturojami kā tiesu nolēmumi.
72. Visbeidzot, patiešām atšķirībā no Likuma Nr. 247/2012 (51) Dekrētlikumā Nr. 1578/1933 CNF
darbība netika skaidri raksturota kā “tiesu iestādes” darbība, kad tiek pārsūdzēti vietējo advokātu kolēģijas padomju lēmumi par ierakstiem advokātu reģistrā (52) . Tomēr nav apstrīdams, ka saskaņā ar Itālijas tiesisko kārtību pastāvīgi ir ticis atzīts, ka CNF
šajā ziņā ir “specializētas tiesu iestādes” statuss un tā pieņem lēmumus, “kas nav administratīvi akti, bet gan spriedumi” (53), kas taisīti inter partes procesā” (54) . Kā lēmusi Itālijas Konstitucionālā tiesa, CNF īsteno “tiesas funkcijas sabiedrības interesēs, un šīs intereses atšķiras no [tās pārstāvētās] profesionālās grupas interesēm un ir pārākas par tām” (55) .
73. Protams, apstāklis, ka saskaņā ar Itālijas tiesībām CNF
īsteno tiesas funkcijas, nav izšķirošs LESD 267. panta izpratnē. Tomēr nedomāju arīdzan, ka Tiesai būtu mazliet jāatstāj bez ievērības tas, kā iestāde tiek klasificēta atbilstoši attiecīgās valsts tiesību aktiem. Īpaši, ja Tiesai nav skaidru un saskanīgu norāžu uz atšķirīgu secinājumu saskaņā ar ES tiesību aktiem (56) . Tomēr piemērojamo valsts tiesību aktu elementi, kurus mēs esam izskatījuši, neļauj šajā lietā secināt citādi.
3. Citi kritēriji
74. Turklāt man šķiet, ka pārējie kritēriji, kas noteikti Tiesas judikatūrā par “tiesas” jēdzienu LESD 267. panta izpratnē, šajā lietā arī mudina secināt šādi, nevis kā citādi.
75. Pirmkārt, ņemot vērā konkrēti Dekrētlikumu Nr. 1578/1933 (un nesenāko Likumu Nr. 247/2012), nevar būt šaubu, ka CNF
ir dibināta ar likumu un ir pastāvīga.
76. Tāpat ir skaidrs, ka CNF
jurisdikcija pusēm ir obligāta. CNF
kompetence attiecībā uz reģistrāciju advokātu reģistrā patiesībā ir saistoša (57) un nav atkarīga no jebkādas pušu vienošanās par to (58) . Proti, tā ir vienīgais Torresi
kungu rīcībā esošais tiesību aizsardzības līdzeklis, lai pārsūdzētu Mačeratas advokātu kolēģijas padomes lēmumus par viņu pieteikumiem (59) .
77. CNF
lēmumu patiešām var pārsūdzēt īpašā kārtībā Corte di Cassazione, Sezioni Unite . Tomēr šī pārsūdzība attiecas tikai uz tiesību jautājumiem (60) . Tas nozīmētu, ka LESD 267. pantā paredzētais prejudiciālu nolēmumu mehānisms tiktu vājināts, ja Tiesa neatzītu CNF “tiesas” statusu (61) .
78. Turklāt nav strīda, ka CNF
jāpiemēro tiesību normas. Proti, Torresi
kungu lietā CNF ir jāpiemēro Leģislatīvā dekrēta Nr. 96/2001 normas saskaņā ar Direktīvas 98/5 noteikumiem.
79. Šajā ziņā ir svarīgi arī uzsvērt, ka noteikumos, kuros reglamentēts process CNF, ir paredzēts inter partes
process (62) . Vietējā advokātu kolēģijas padome, kuras lēmums tiek pārsūdzēts, ir procesā vajadzīgā puse (atbildētājs), un, ja pieteicējs pieļauj jebkādu kļūdu advokātu kolēģijas padomes informēšanā par procesu, tad process tiek anulēts “nopietna tiesību uz aizstāvību un audi alteram partem
pārkāpuma” dēļ (63) .
80. Turklāt šis process ietver gan rakstveida, gan mutvārdu posmu, kurā puses var sniegt savus apsvērumus, norādot uz kļūdām, ko esot pieļāvusi vietējā advokātu kolēģijas padome, kā arī iesniegt pierādījumus, kas pamatotu šos argumentus. Ir īpaši noteikumi par to, kā šie pierādījumi ir sniedzami un vismaz cik ilgs laiks ir atvēlams pusēm, lai tās iepazītos ar lietas materiāliem un sagatavotos aizstāvībai, pirms lieta tiek izspriesta sēdē (64) .
81. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uzskatu, ka šajā lietā CNF
ir jāuzskata par “tiesu” LESD 267. panta izpratnē.
B – Iesniegto prejudiciālo jautājumu izskatīšana
82. Tagad pievērsīšos abu CNF
uzdoto jautājumu būtībai. Tomēr atbilde uz šiem jautājumiem, manuprāt, ir visnotaļ skaidra. Šā iemesla dēļ šī manu secinājumu daļa būs visai īsa.
1. Pirmais jautājums
83. Pirmajā jautājumā CNF
būtībā vaicā, vai Direktīvas 98/5 3. pantam ir pretrunā tāda dalībvalsts prakse, ka, pamatojoties ar tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, īpašajā reģistrētajiem ārvalstu advokātiem paredzētajā advokātu reģistra sadaļā tiek atteikts reģistrēt tās dalībvalsts pilsoņus, kuri neilgi pēc profesionālā nosaukuma iegūšanas citā dalībvalstī atgriežas šajā pirmajā dalībvalstī (“aplūkojamā valsts prakse”).
84. Saskaņā ar iedibināto judikatūru uz ES tiesību aktiem nevar atsaukties ar ļaunprātīgu vai krāpniecisku nolūku (65) . Tomēr, pirmkārt, ļaunprātīgas izmantošanas konstatēšanai vajag objektīvu apstākļu kopumu, kādos, neskatoties uz ES normu noteikto formālo nosacījumu ievērošanu, šo normu mērķis nav sasniegts. Otrs šīs konstatēšanas priekšnosacījums ir subjektīvais elements, proti, nolūks panākt sev Eiropas Savienības tiesībās paredzētu priekšrocību tādā veidā, ka attiecīgie priekšnosacījumi tiek radīti mākslīgi (66) .
85. Principā valsts tiesai ir jānosaka, vai pastāv šie abi elementi, par kuriem pierādījumi jāsniedz saskaņā ar valsts tiesību normām, ciktāl tas nekaitē Savienības tiesību efektivitātei (67) . Proti, valsts tiesām, vērtējot no ES tiesību aktiem izrietošo tiesību izmantošanu, nav ļauts grozīt attiecīgās tiesību normas darbības jomu vai apdraudēt tās mērķus (68) .
86. Tomēr šajā lietā ir pilnīgi skaidrs, ka tāda veida prakse kā aplūkojamā valsts prakse, iespējams, šajā dalībvalstī apdraud tās sistēmas pareizu darbību, kas izveidota ar Direktīvu 98/5, un tādējādi nopietni apdraud mērķus, ko cenšas panākt ar šo juridisko instrumentu.
87. Proti, Direktīvas 98/5 1. pantā ir noteikts, ka šīs direktīvas nolūks ir “atvieglot pastāvīgu advokāta profesijas praktizēšanu [..] dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā iegūta profesionālā kvalifikācija”. Kā pareizi norāda Polijas un Rumānijas valdības, aplūkojamā valsts prakse būtībā ir līdzvērtīga rīcības – kura, gluži pretēji, ir viens no tieši tiem rīcības veidiem, ko ES likumdevējs ir paredzējis atļaut – atzīšanai par ļaunprātīgu. Pārfrāzējot to, ko Tiesa teikusi par Direktīvu 89/48/EEK par diplomu atzīšanu (69), es teiktu, ka dalībvalsts pilsoņu tiesības izvēlēties dalībvalsti, kurā tie vēlas iegūt savu profesionālo nosaukumu, vienotajā tirgū ir ES līgumos garantēto pamatbrīvību izmantošanas neatņemama sastāvdaļa (70) .
88. Šajā ziņā nav svarīgi nedz tas, vai advokāts ir uzņēmējas dalībvalsts pilsonis, nedz tas, vai viņš, iespējams, ir izvēlējies iegūt profesionālo nosaukumu ārvalstīs, lai gūtu labumu no labvēlīgākiem tiesību aktiem, nedz, visbeidzot, tas, vai, iespējams, viņa reģistrācijas pieteikums tiek iesniegts neilgi pēc profesionālā nosaukuma iegūšanas ārvalstīs.
89. Jautājumā par pirmo aspektu jānorāda, ka Direktīvas 98/5 1. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka “advokāts” nozīmē “ jebkuru personu, kura ir dalībvalsts pilsonis
un kurai ir atļauts veikt savu profesionālo darbību ar vienu no šādiem profesionālajiem nosaukumiem [kas uzskaitīti šai pašā normā]”. Turklāt Direktīvas 98/5 2. pantā ir paredzēts, ka “jebkuram advokātam ir tiesības ar savas mītnes valsts profesionālo nosaukumu jebkurā citā dalībvalstī pastāvīgi veikt [šīs pašas direktīvas] 5. pantā precizētās darbības” (71) .
90. Tādēļ nav nekādas norādes uz to, ka ES likumdevējs būtu vēlējies dot iespēju dalībvalstīm veikt apgriezto diskrimināciju, nepieļaujot saviem pilsoņiem izmantot tiesības, kas radītas saskaņā ar Direktīvu 98/5 (72) . Turklāt tas liktos visai neatbilstoši mērķim izveidot iekšējo tirgu.
91. Proti, Tiesa ir nospriedusi, ka apstāklis, ka ES pilsonis mēģina gūt labumu no izdevīgiem spēkā esošiem tiesību aktiem dalībvalstī, kas nav viņa dzīvesvietas valsts, pats par sevi nevar liegt viņam tiesības izmantot brīvības, kas paredzētas ES līgumos (73) . Šādi nonākam pie nākamā aspekta.
92. Šajā z iņā, pamatojoties uz iedibinātu judikatūru, uzskatu, ka ar to vien, ka pilsonis izvēlas iegūt profesionālo nosaukumu kādā citā dalībvalstī, lai gūtu labumu no labvēlīgākiem tiesību aktiem, vēl nepietiek, lai tā būtu ļaunprātīga tiesību izmantošana (74) .
93. Visbeidzot, runājot par trešo aspektu, jāatgādina, ka Tiesa ir skaidri norādījusi, ka ar Direktīvas 98/5 3. pantu ES likumdevējs ir pilnībā saskaņojis priekšnosacījumus piešķirto tiesību izmantošanai. Tātad, ja uzņēmējas dalībvalsts kompetentajai iestādei tiek uzrādīta apliecība par reģistrāciju mītnes dalībvalsts kompetentajā iestādē, tas ir vienīgais nosacījums, ko var piemērot attiecīgās personas reģistrācijai uzņēmējā dalībvalstī, kas šai personai dod tiesības praktizēt šajā pēdējā minētajā dalībvalstī ar savas mītnes valsts profesionālo nosaukumu (75) .
94. Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvā 98/5 nav ļauts advokāta reģistrāciju uzņēmējas dalībvalsts kompetentajā iestādē pakārtot citiem nosacījumiem, piemēram, pārrunām, lai noskaidrotu valodu prasmi (76) . Jāpiebilst, ka Direktīvā 98/5 nav ļauts šo reģistrāciju pakārtot arīdzan nosacījumam, ka jābūt pagājušam kādam praktiskās pieredzes laikposmam vai jābūt veiktai advokāta darbībai mītnes dalībvalstī (77) . Galu galā, ja netiek prasīta iepriekšējā pieredze, lai strādātu, piemēram, “abogado” profesijā Spānijā, kāpēc gan šāda pieredze tiktu prasīta, lai praktizētu ar to pašu profesionālo nosaukumu (“abogado”) citā dalībvalstī?
95. Tādējādi gandrīz nav jāpiebilst, ka, ja uzņēmējas dalībvalsts iestādes konstatē, ka konkrētā gadījumā ir izpildīti divi iepriekš 84. punktā minētie nosacījumi, tām nav liegts noraidīt pieteikumu, pamatojoties uz tiesību ļaunprātīgu izmantošanu. Proti, atsevišķos gadījumos patiešām var pastāvēt īpaši faktori, kas rada pamatotas aizdomas par krāpniecisku rīcību. Šādos īpašos (un, domājams, arī samērā retos) gadījumos pirms reģistrēšanas var būt pamats veikt pastiprinātu pārbaudi par iespējami ļaunprātīgu rīcību. Šajā kontekstā uzņēmējas dalībvalsts kompetentās iestādes, ievērojot Direktīvas 98/5 13. pantu, var lūgt mītnes dalībvalsts iestādes sadarboties (78) . Ja uzņēmējas dalībvalsts kompetentās iestādes tad gūtu pārliecinošus pierādījumus tam, ka profesionālo nosaukumu iesniedzējs mītnes dalībvalstī ir ieguvis, izmantojot krāpnieciskas vai nelikumīgas metodes (piemēram, dokumentu viltošanu, kukuļošanu vai faktu sagrozīšanu), tām būtu tiesības atteikt reģistrāciju, pamatojoties uz tiesību ļaunprātīgu izmantošanu.
96. Tāpēc ierosinu Tiesai uz pirmo jautājumu atbildēt, ka Direktīvas 98/5 3. pantam ir pretrunā tāda dalībvalsts prakse, kad, pamatojoties uz tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, īpašajā reģistrētajiem ārvalstu advokātiem paredzētajā advokātu reģistra sadaļā tiek atteikts reģistrēt tās dalībvalsts pilsoņus, kuri neilgi pēc profesionālā nosaukuma iegūšanas citā dalībvalstī atgriežas šajā pirmajā dalībvalstī.
2. Otrais jautājums
97. Otrajā jautājumā, kas tiek uzdots gadījumā, ja uz pirmo būtu atbildams apstiprinoši, CNF
būtībā vaicā, vai Direktīvas 98/5 3. pants nav spēkā, jo ar to tiek pārkāpts LES 4. panta 2. punkts, kurā noteikts, ka Eiropas Savienībā jārespektē dalībvalstu nacionālā identitāte, kas raksturīga to politiskajām un konstitucionālajām pamatstruktūrām.
98. CNF norāda, ka Itālijas Konstitūcijas 33. panta 5. punktā ir paredzēts, ka, “lai kvalificētos profesijai, jākārto valsts eksāmens”, un termins “profesija” attiecas arī uz advokāta profesiju. Tiek izteikts arguments, ka, ja ārvalstīs kvalifikāciju ieguvušam Itālijas pilsonim ļautu praktizēt Itālijā, tad būtu apdraudēta valsts konstitucionālā identitāte, jo tiktu apietas Itālijas Konstitūcijas normas, kurās tiek prasīts valsts kvalifikācijas eksāmens.
99. Uzriez jānorāda, ka man ir gaužām grūti izprast CNF
argumentāciju. Nav skaidrs, kāpēc, uzņemot advokātu kolēģijā ES pilsoņus, kuri ir ieguvuši profesionālo nosaukumu citā dalībvalstī, tas radītu Itālijas tiesību sistēmai šādus draudus, ko varētu uzskatīt par Itālijas nacionālās identitātes apdraudēšanu.
100. Šajā ziņā Tiesa atsevišķos īpašos gadījumos patiešām ir devusi dalībvalstīm iespēju atkāpties no ES tiesību aktos noteiktajiem pienākumiem, piemēram, pamatbrīvību respektēšanas, pamatojoties uz šo valstu nacionālās identitātes aizsardzību (79) . Tomēr tas nenozīmē, ka jebkurš noteikums, kas ietverts kādas valsts pamatlikumā, var ierobežot ES tiesību normu vienveidīgu piemērošanu (80), nemaz nerunājot par šo noteikumu likumības kritēriju (81) .
101. Tādējādi, kā argumentē Parlaments un Padome, tas vien, ka Itālijas Konstitūcijas normā ir paredzēta valsts eksāmena kārtošana, pirms tiek atļauts praktizēt kā advokātam, vēl nenozīmē, ka Direktīva 98/5 apdraudētu Itālijas nacionālo identitāti LES 4. panta 2. punkta izpratnē. Šo nostāju ir apstiprinājusi arī Itālijas valdība, tiesas sēdē paziņodama, ka tā nepiekrīt iesniedzējtiesas nolēmumos izklāstītajiem apsvērumiem par iespējamo pretrunu starp Direktīvu 98/5 un Itālijas Konstitūcijas 33. panta 5. punktu.
102. Tomēr CNF
uzdotais jautājums būtībā šķiet balstīts uz kļūdainu premisu.
103. Torresi
kungi nav lūguši kompetentajām iestādēm viņus iekļaut advokātu reģistrā ar uzņēmējas valsts profesionālo nosaukumu (“avvocato”), bet tikai ierakstīt īpašā šī reģistra sadaļā kā advokātus, kuri ieguvuši kvalifikāciju ārvalstīs. Tādējādi viņi ir lūguši atļauju praktizēt advokāta profesijā Itālijā ar mītnes dalībvalsts profesionālo nosaukumu (“abogado”) saskaņā ar Direktīvas 98/5 4. panta 1. punktu. Tas nozīmē, ka viņiem būtu atļauts veikt vienīgi to profesionālo darbību, kas minēta Direktīvas 98/5 5. pantā, lai arī ievērojot šīs direktīvas 6. pantā minētās profesionālās ētikas normas.
104. Šajos apstākļos nesaredzu nekādu Itālijas Konstitūcijā paredzēto noteikumu apiešanu, nemaz jau nerunājot par Itālijas nacionālās identitātes aizskaršanu. Spānijas un Polijas valdības, kā arī Komisija un Parlaments pareizi norāda, ka Itālija joprojām īstenos savu kompetenci jautājumā par iespēju nodarboties ar “avvocato” profesiju. Tomēr, liedzot saviem pilsoņiem iespēju praktizēt kā “abogado” Itālijā, ja šis nosaukums ir likumīgi iegūts Spānijā, būtībā tiktu apšaubīta šī profesionālā nosaukuma iegūšanai izvirzīto prasību izpilde, un tas neietilpst Itālijas kompetencē. Tā būtu ne tikai iejaukšanās Spānijas Karalistes kompetencē, bet arī ar Direktīvu 98/5 izveidotās sistēmas pamatā esošā savstarpējās atzīšanas principa pārkāpums.
105. Tāpēc uzskatu, ka Direktīvas 98/5 3. pants nav pretrunā LES 4. panta 2. punktam un tādējādi nav spēkā neesošs.
IV – Secinājumi
106. Ņemot vērā izklāstīto, iesaku Tiesai uz Consiglio Nazionale Forense
uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1) Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 16. februāra Direktīvas 98/5/EK par pasākumiem, lai atvieglotu advokāta profesijas pastāvīgu praktizēšanu dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā iegūta kvalifikācija, 3. pantam ir pretrunā tāda dalībvalsts prakse, kad, pamatojoties uz tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, īpašajā reģistrētajiem ārvalstu advokātiem paredzētajā advokātu reģistra sadaļā tiek atteikts reģistrēt šīs dalībvalsts pilsoņus, kuri neilgi pēc profesionālā nosaukuma iegūšanas citā dalībvalstī atgriežas šajā pirmajā dalībvalstī;
2) iztirzājot otro jautājumu, nav atklājies nekas, kas varētu ietekmēt Direktīvas 98/5 3. panta spēkā esamību.
(1) .
(2)  –	OV L 77, 36. lpp.; Īpašais izdevums latviešu valodā, 6. nod., 3. sēj., 83. lpp.
(3)  –	“Attuazione della direttiva 98/5/CE volta a facilitare l’esercizio permanente della professione di avvocato in uno Stato membro diverso da quello in cui è stata acquisita la qualifica professionale” (2001. gada 4. aprīļa GURI
Nr. 79 kārtējais pielikums).
(4)  –	“Ordinamento delle professioni di avvocato e procuratore” (1933. gada 5. decembra GURI
Nr. 281).
(5)  –	1933. gada 27. novembra “Norme integrative e di attuazione del r.d.l. n° 1578 sull’ordinamento della professione di avvocato” (1934. gada 30. janvāra GURI
Nr. 24).
(6)  –	1944. gada 23. novembra Leģislatīvais dekrēts Nr. 382 “Norme sui Consigli degli Ordini e Collegi e sulle Commissioni centrali professionali” (1944. gada 23. decembra GURI
Nr. 98) (turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 382/1944”) un 1947. gada 28. maija Leģislatīvais dekrēts Nr. 597 “Norme sui procedimenti dinanzi ai Consigli degli ordini forensi ed al Consiglio nazionale forense” (1947. gada 10. jūlija GURI
Nr. 155) (turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 597/1947”). Tagad šis jautājums ir noregulēts ar 2012. gada 31. decembra Likumu Nr. 247 “Nuova disciplina dell’ordinamento della professione forense” (2013. gada 18. janvāra GURI
Nr. 15), kas stājās spēkā 2013. gada 2. februārī (“Likums Nr. 247/2012”).
(7)  –	Leģislatīvā dekrēta Nr. 96/2001 6. panta 6. punkts.
(8)  –	Leģislatīvā dekrēta Nr. 96/2001 6. panta 8. punkts.
(9)  –	Skat., citu starpā, 1997. gada 17. septembra spriedumu lietā C‑54/96 Dorsch Consult
( Recueil, I‑4961. lpp., 23. punkts), 2005. gada 31. maija spriedumu lietā C‑53/03 Syfait  u.c. (Krājums, I‑4609. lpp., 29. punkts) un 2011. gada 14. jūnija spriedumu lietā C‑196/09 Miles  u.c. (Krājums, I‑5105. lpp., 37. punkts).
(10)  –	Skat., piemēram, 1999. gada 26. novembra rīkojumu lietā C‑192/98 ANAS
( Recueil, I‑8583. lpp., 22. un 23. punkts) un 2013. gada 31. janvāra spriedumu lietā C‑394/11 Belov
(Krājums, 40. un 41. punkts).
(11)  –	Skat. it īpaši 1995. gada 19. oktobra spriedumu lietā C‑111/94 Job Centre
( Recueil, I‑3361. lpp., 9.–11. punkts) un 2001. gada 14. jūnija spriedumu lietā C‑178/99 Salzmann
( Recueil, I‑4421. lpp., 14. un 15. punkts).
(12)  –	2006. gada 19. septembra spriedums lietā C‑506/04 Wilson
(Krājums, I‑8613. lpp.).
(13)  –	1995. gada 30. novembra spriedums lietā C‑55/94 Gebhard
( Recueil, I‑4165. lpp.).
(14)  –	Padomes 1977. gada 22. marta Direktīva (OV L 78, 17. lpp.).
(15)  –	Skat. ģenerāladvokāta Ležē 1995. gada 20. jūnija secinājumus lietā Gebhard, 12.–17. punkts (it īpaši 16. punkts).
(16)  –	Skat. 2013. gada 7. novembra spriedumu lietā C‑313/12 Romeo
(Krājums, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).
(17)  –	Skat. 2013. gada 5. septembra secinājumus apvienotajās lietās no C‑159/12 līdz C‑161/12 Venturini  u.c. (Krājums, 16.–63. punkts), 2013. gada 12. decembra secinājumus lietā C‑470/12 Pohotovosť
(Krājums, 20.–38. punkts) un 2013. gada 21. novembra secinājumus lietā C‑482/12 Macinský un Macinská
(lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu atsaukts 2013. gada 31. decembrī, 32.–58. punkts).
(18)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Wilson, 54. un nākamie punkti.
(19)  –	Skat. 1966. gada 30. jūnija spriedumu lietā 61/65 Vaassen-Göbbels
( Recueil, 361. lpp.), 1981. gada 6. oktobra spriedumu lietā 246/80 Broekmeulen
( Recueil, 2311. lpp.), 1992. gada 8. aprīļa spriedumu lietā C‑166/91 Bauer
( Recueil, I‑2797. lpp.), iepriekš minēto spriedumu lietā Gebhard
un, nesenāk, 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑118/09 Koller
(Krājums, I‑13627. lpp.). Proti, šajā pēdējā minētajā lietā, kas tika izlemta pēc iepriekš minētās lietas Wilson, Tiesa konstatēja, ka Austrijas Oberste Berufungs- und Disziplinarkommission
(Advokātu apelāciju un disciplinārlietu kolēģija) bija “tiesa” LESD 267. panta izpratnē.
(20)  –	Skat. Tiesas 1980. gada 18. jūnija rīkojumu lietā 138/80 Borker ( Recueil, 1975. lpp.) un Tiesas 1986. gada 5. marta rīkojumu lietā 318/85 Greis Unterweger
( Recueil, 955. lpp.).
(21)  –	1993. gada 30. marta spriedums lietā C‑24/92 ( Recueil, I‑1277. lpp., 15. punkts). Skat. arī 2002. gada 30. maija spriedumu lietā C‑516/99 Schmid
( Recueil, I‑4573. lpp., 36. punkts) un iepriekš minēto spriedumu lietā Wilson, 49. punkts.
(22)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Wilson, 51.–53. punkts. Skat. arī 2008. gada 14. maija rīkojumu lietā C‑109/07 Pilato
(Krājums, I‑3503. lpp., 24. punkts) un 2013. gada 14. novembra rīkojumu lietā C‑49/13 MF 7
(Krājums, 23. punkts).
(23)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Wilson, 18. un 54. punkts.
(24)  –	Par līdzīgu noteikumu nozīmīgumu skat. 1999. gada 4. februāra spriedumu lietā C‑103/97 Köllensperger un Atzwanger
( Recueil, I‑551. lpp., 22. punkts). Skat. arī 2008. gada 14. maija rīkojumu lietā C‑109/07 Pilato
(Krājums, I‑3503. lpp., 24. un 29. punkts) un iepriekš minēto spriedumu lietā Schmid, 41. punkts.
(25)  –	Leģislatīvā dekrēta Nr. 382/1944 15. pants. Par šāda noteikuma nozīmīgumu skat. 2007. gada 14. jūnija spriedumu lietā C‑246/05 Häupl
(Krājums, I‑4673, 18. punkts) un Tiesas 2013. gada 14. novembra rīkojumu lietā C‑49/13 MF
(Krājums, 22.–24. punkts).
(26)  –	Saskaņā ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 382/1944 8. pantu tieslietu ministram ir pilnvaras atlaist vietējās advokātu kolēģijas padomes vienīgi tad, kad šīs institūcijas “nevar darboties pastāvīgi”, un šajā gadījumā to funkcijas ne ilgāk par 90 dienām pilda īpaši pilnvarota persona līdz brīdim, kad tiek ievēlēta jaunā padome. Tomēr, cik saprotu, par CNF
līdzīga noteikuma nav.
(27)  –	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Schmid, 41. un 42. punkts.
(28)  –	Skat. Dekrētlikuma Nr. 1578/1933 33. un 34. pantu un Leģislatīvā dekrēta Nr. 382/1944 21. pantu.
(29)  – Leģislatīvā dekrēta Nr. 96/2001 6. panta 9. punkts.
(30)  –	Prasītāji vēlas tikt reģistrēti vietējās advokātu kolēģijas padomes kārtotā advokātu reģistra īpašajā ārvalstīs kvalifikāciju ieguvušajiem advokātiem veltītajā sadaļā (skat. Leģislatīvā dekrēta Nr. 96/2001 6. pantu), turpretim CNF
locekļiem jābūt reģistrētiem advokātu kolēģijas padomes speciālajā sadaļā advokātiem, kuriem ir tiesības uzstāties augstākajās tiesu instancēs, ko kārto pati CNF
(skat. [Dekrētlikuma] Nr. 1578/1933 33. pantu un Leģislatīvā dekrēt a Nr. 382/1944 21. pantu).
(31)  –	Saskaņā ar CNF
iedibinājušos praksi neviens CNF
loceklis, kurš ir ievēlēts no tā apelācijas instances tiesas apgabala, kura teritorijā atrodas tā advokātu kolēģijas padome, kuras lēmums ir pakļauts pārbaudei tiesā, nav attiecīgo lietu izskatošajā sastāvā.
(32)  –	Cassazione civile, Sezioni Unite
1997. gada 11. janvāra rīkojums Nr. 12. Par šī aspekta nozīmi skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Belov, 49. punkts, un ģenerāladvokāta Ticano [ Tizzano ] secinājumus iepriekš minētajā lietā Schmid, 31. punkts.
(33)  –	Skat. atsauci uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru sprieduma lietā Wilson
57. punktā.
(34)  –	Skat. Rodríguez Iglesias, G. C. “L’évolution de l’architecture juridictionelle de l’Union européenne”, no: Rosas, A., Levits, E., Bot, Y. (red.), The Court of Justice and the Construction of Europe: Analyses and Perspectives on Sixty Years of Case-law, Asser Press, Hāga, 2013, 37.–48. lpp., 43. un 44. lpp.
(35)  –	Kā nelokāmi norādīts Tiesas 2011. gada 8. marta atzinumā 1/09, Krājums, I‑1137. lpp., 85. punkts, it īpaši atsaucoties uz sistēmu, kas izveidota ar LESD 267. pantu, “attiecīgi valsts tiesām un Tiesai piešķirtās funkcijas ir būtiskas Līgumos noteikto tiesību rakstura kā tāda aizsardzībai”.
(36)  –	Piemēram, saskaņā ar Tiesu varas neatkarības pamatprincipu 1. un 2. principu, kas apstiprināti ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās asamblejas 1985. gada 29. novembra Rezolūciju Nr. 40/32 un 1985. gada 13. decembra Rezolūciju Nr. 40/146: “1. Tiesu varas neatkarību garantē valsts; to nosaka vai nu Konstitūcija, vai arī likumdošana. [..] 2. Tiesu varas pārstāvjiem jāizspriež tiem nodotās lietas objektīvi, bez ierobežojumiem, blakus ietekmes, iespaidošanas (spiediena), draudiem vai iejaukšanās, tiešas vai netiešas, ko veikusi kāda no pusēm vai kas radusies kāda iemesla rezultātā, balstoties uz dotajiem faktiem un saskaņā ar likumdošanu.”
(37)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Köllensperger un Atzwanger, 24. punkts.
(38)  –	2007. gada 18. decembra spriedums lietā C‑341/05 (Krājums, I‑11767. lpp.).
(39)  –	1987. gada 17. decembra spriedums lietā 287/86 Ny Mølle Kro
( Recueil, 5465. lpp.).
(40)  –	1989. gada 17. oktobra spriedums lietā C‑109/88 Danfoss
( Recueil, 3199. lpp.).
(41)  –	Pilnīguma labad varētu piebilst, ka pašlaik Tiesā izskatīšanā atrodas vairākas lietas par lūgumiem sniegt prejudiciālus nolēmumus, ko iesniegusi Työtuomioistuin
(Somijas Darba tiesa), kuras statūti ir līdzīgi Arbetsdomstolen
un Arbejdsretten ; lieta C‑533/13 AKT
un apvienotās lietas C‑513/11 un C‑512/11 Ylemmät Toimihenkilöt YTN un Terveys- ja sosiaalialan neuvottelujärjestö TSN . Cik man zināms, neviena puse nav iebildusi pret attiecīgās iestādes iedabu. Arī ģenerāladvokāte Juliana Kokote [ Juliane Kokott ] savos secinājumos lietā Ylemmät Toimihenkilöt YTN un Terveys- ja sosiaalialan neuvottelujärjestö TSN
neuzskatīja par vajadzīgu ierosināt šo jautājumu pati pēc savas ierosmes.
(42)  –	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Gebhard, it īpaši 10.–12. punktu.
(43)  –	Skat. ģenerāladvokāta Ležē 1995. gada 20. jūnija secinājumus iepriekš minētajā lietā Gebhard, 12.–17. punkts (it īpaši 16. punkts).
(44)  –	Skat. 1992. gada “Regolamento interno per le attività del Consiglio Nazionale Forense”, publicēts Rassegna forense, 1992. gads, 135. lpp.
(45)  –	Skat. it īpaši Itālijas Administratīvā procesa kodeksa 7. pantu.
(46)  –	Skat. it īpaši Consiglio Nazionale Forense (pres. Ricciardi, rel. Sanino)
1996. gada 10. oktobra spriedumu Nr. 128; Consiglio Nazionale Forense (pres. Cagnani, rel. De Mauro)
1996. gada 15. oktobra spriedumu Nr. 133, un Consiglio Nazionale Forense (pres. Alpa, rel. Merli)
2011. gada 15. decembra spriedumu Nr. 179.
(47)  –	Īpaši saskaņā ar Itālijas tiesību aktiem iedzīvotājiem parasti ir atļauts kompetentās administratīvajās tiesās celt apelācijas sūdzību par valsts pārvaldes iestāžu neatbildēšanu: skat. it īpaši Itālijas Administratīvā procesa kodeksa 31. pantu.
(48)  –	Piemēram, jautājumā par Spānijas tiesībām, skat. 2011. gada 24. marta spriedumu lietā C‑400/08 Komisija/Spānija (Krājums, I‑1915. lpp., 119. un nākamie punkti).
(49)  –	Kā piemēru pozitīvās klusuciešanas noteikumiem skat. Padomes 2004. gada 20. janvāra Regulas Nr. 139/2004 par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (EK Apvienošanās regula) (OV L 24, 1. lpp.) 10. panta 6. punktu; par negatīvās neatbildēšanas noteikumiem, skat. Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regulas (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV L 145, 43. lpp.) 8. panta 3. punktu.
(50)  –	Skat. Cassazione civile
1994. gada 4. marta nolēmumu Nr. 157.
(51)  –	Likuma Nr. 247/2012 36. pantā skaidri noteikts, ka CNF
ir “jurisdikcija” (“competenza giurisdizionale”) gan disciplinārlietās, gan lietās par reģistrāciju advokātu reģistrā. Turklāt šī likuma 37. pantā ir noteikts, ka “par prasībām, kas paredzētas 36. pantā, CNF
lemj saskaņā ar Dekrēta Nr. 37/1934 59.–65. pantu, ja vajadzīgs, piemērojot [Itālijas] Civilprocesa kodeksa noteikumus un principus”. Tas nozīmē, ka nesen pieņemtais Likums Nr. 247/2012 nebūt nemaina procedūru, kas bija spēkā tad, kad Torresi
kungi cēla savas prasības, bet būtībā apstiprina tās spēkā esamību.
(52)  –	Dekrētlikuma Nr. 1578/1933 54. pantā noteikts, cita starpā, ka CNF
“izlemj par pārsūdzībām, kas tajā iesniegtas saskaņā ar šo tiesību aktu”.
(53)  –	Proti, atbilstoši Itālijas Konstitūcijas 101. pantam CNF
taisītie spriedumi tiek pasludināti “in nome del popolo italiano” (“Itālijas tautas vārdā”) tāpat kā jebkurš cits spriedums Itālijā.
(54)  –	Skat. it īpaši Cassazione civile, Sezioni Unite
1980. gada 12. marta spriedumu Nr. 1639. Nesenāk, skat. arī Cassazione civile, Sezioni Unite
2006. gada 7. decembra spriedumu Nr. 26182 un Cassazione civile, Sezioni Unite
2007. gada 20. decembra spriedumu Nr. 26810.
(55)  –	Corte Costituzionale
1970. gada 18. jūnija spriedums Nr. 114. Skat. arī nesenāko Corte Costituzionale
1996. gada 16.–27. maija spriedumu Nr. 171.
(56)  –	Skat. ģenerāladvokāta Tezauro [ Tesauro ] 1997. gada 17. septembra secinājumus iepriekš minētajā lietā Dorsch Consult, 20. punkts.
(57)  –	Skat. 2003. gada 11. jūlija rīkojumu lietā C‑161/03 Cafom un Samsung
(Krājumā nav publicēts, 14. punkts).
(58)  –	Par šo jautājumu skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Danfoss, 7. punkts, un 1982. gada 23. marta spriedumu lietā 102/81 Nordsee
( Recueil
1095. lpp., 11. punkts).
(59)  –	Skat. 2005. gada 27. janvāra spriedumu lietā C‑125/04 Denuit un Cordenier
(Krājums, I‑923. lpp., 15. punkts).
(60)  –	Faktisko apstākļu ziņā tādējādi Corte di Cassazione
principā ir saistoši CNF
konstatētie fakti. Par šī aspekta nozīmi skat. 2002. gada 14. novembra spriedumu lietā C‑411/00 Felix Swoboda
( Recueil
I‑10567. lpp., 26.–28. punkts).
(61)  –	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Belov, 52. punkts.
(62)  –	Jānorāda arī, ka – atšķirībā no vietējās advokātu kolēģijas padomes procesā notiekošā – CNF
procesā par ierakstiem advokātu reģistrā (kā arī speciālajā apelācijas tiesvedībā Corte di Cassazione ) piedalās arī Pubblico Ministero
(prokurors). Kā norāda Itālijas valdība, prokurora piedalīšanās administratīvajā procesā būtu visai neparasts gadījums.
(63)  –	Cassazione civile
2001. gada 8. augusta spriedums Nr. 10959.
(64)  –	Skat. noteikumus, kas minēti iepriekš 65. punktā.
(65)  –	Skat. 2006. gada 21. februāra spriedumu lietā C‑255/02 Halifax  u.c. (Krājums I‑1609. lpp., 68. punkts un tajā minētā judikatūra) .
(66)  –	Skat. 2000. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑110/99 Emsland-Stärke
( Recueil, I‑11569. lpp., 52. un 53. punkts).
(67)  –	Turpat, 54. punkts.
(68)  –	1998. gada 12. maija spriedums lietā C‑367/96 Kefalas  u.c. ( Recueil, I‑2843. lpp., 22. punkts).
(69)  –	Padomes 1988. gada 21. decembra direktīva par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību (OV 1989, L 19, 16. lpp.).
(70)  –	Skat. 2008. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑286/06 Komisija/Spānija (Krājums, I‑8025. lpp., 72. punkts).
(71)  –	Abās tiesību normās mans izcēlums.
(72)  –	Skat. pēc analoģijas 1993. gada 31. marta spriedumu lietā C‑19/92 Kraus
( Recueil, I‑1663. lpp., 15. un 16. punkts).
(73)  –	2006. gada 12. septembra spriedums lietā C‑196/04 Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas
(Krājums, I‑7995. lpp., 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
(74)  –	Turpat, 37. punkts.
(75)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Wilson, 66. punkts un 67. punkts.
(76)  –	Turpat, 70. punkts.
(77)  –	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Koller, 34. un 40. punkts. Skat. arī pēc analoģijas 1999. gada 9. marta spriedumu lietā C‑212/97 Centros
( Recueil, I‑1459. lpp., 29. punkts).
(78)  –	Attiecīgajā 13. panta daļā ir noteikts, ka, “lai atvieglotu šīs direktīvas piemērošanu un novērstu tās noteikumu ļaunprātīgu piemērošanu nolūkā apiet uzņēmējā dalībvalstī piemērojamos noteikumus, kompetentā iestāde uzņēmējā dalībvalstī un kompetentā iestāde mītnes dalībvalstī cieši sadarbojas un savstarpēji sniedz palīdzību”.
(79)  –	Skat. it īpaši 2004. gada 14. oktobra spriedumu lietā C‑36/02 Omega
(Krājums, I‑9609. lpp., 35. un nākamie punkti) un 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑208/09 Sayn-Wittgenstein
(Krājums, I‑13693. lpp., 83. un nākamie punkti).
(80)  –	Skat. ģenerāladvokāta Pojareša Maduru [ Poiares Maduro ] 2008. gada 8. oktobra secinājumus lietā C‑213/07 Michaniki (2008. gada 16. decembra spriedums, Krājums, I‑9999. lpp., 33. punkts).
(81)  –	Skat. it īpaši 1970. gada 17. decembra spriedumu lietā 11/70 Internationale Handelsgesellschaft
( Recueil, 1125. lpp., 3. punkts) un 2008. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C‑212/06 Gouvernement de la Communauté française
un Gouvernement wallon
(Krājums, I‑1683. lpp., 58. lpp.).