Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 19. jūnijā (1)
Lieta C‑738/22 P
Google LLC,
Alphabet Inc.
pret
Eiropas Komisiju
Apelācija – Konkurence – Dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana – Viedās mobilās ierīces – Lēmums, ar kuru konstatēts LESD 102. panta un EEZ līguma 54. panta pārkāpums – Google operētājsistēma Android – Līgumiskie ierobežojumi – Meklēšanas lietojumprogrammas un pārlūkprogrammas (Google Search un Chrome) piesaiste ar pārdošanu ar lietojumprogrammu veikalu Play Store – Fragmentācijas novēršanas saistības – Ekskluzivitātes maksājumi – Izstumšanas iedarbība – Hipotētiski tikpat efektīvs konkurents – Objektīvs pamatojums – Vienots un turpināts pārkāpums – Naudas soda pārrēķināšana
Satura rādītājs
I.
Ievads
II.
Tiesvedības priekšvēsture
A.
Faktiskie apstākļi
B.
Apstrīdētais lēmums
C.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētie spriedumi
1.
Tiesvedība Vispārējā tiesā
2.
Pārsūdzētais spriedums
III.
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
IV.
Vērtējums
A.
Pārkāpuma konstatēšana (pirmais līdz piektais apelācijas pamats)
1.
Izplatīšanas līgumu novērtējums (pirmais un otrais apelācijas pamats)
a)
Cēloņsakarība starp izplatīšanas līgumiem un to izstumšanas iedarbību (pirmā apelācijas pamata pirmā, trešā un ceturtā daļa)
1)
Ieņēmumu sadalīšanas līgumu ņemšana vērā izplatīšanas līgumu analīzē (pirmā apelācijas pamata pirmā daļa)
2)
Nošķīrums starp iestatīšanu pēc noklusējuma un iepriekšēju instalēšanu (pirmā apelācijas pamata trešā daļa)
i)
Faktu jauna izvērtējuma neesamība apelācijas tiesvedībā
ii)
No tās konteksta nošķirtas prakses seku izvērtējuma neesamība
3)
Apgalvotais izplatīšanas līgumu konkurenci veicinošais elements un prasība veikt hipotētisku vērtējumu (pirmā apelācijas pamata ceturtā daļa)
b)
Izplatīšanas līgumu spēja izstumt tikpat efektīvus konkurentus (pirmā apelācijas pamata otrā daļa un otrais apelācijas pamats)
1)
Izplatīšanas līgumu izstumšanas iedarbības novērtējums attiecībā uz “tikpat efektīviem konkurentiem” un lietotāju uzvedības iemesli
i)
Judikatūras par pārdošanu ar piesaisti sākumpunkts
ii)
Vispārējās tiesas konstatējumi par izplatīšanas līgumu izstumšanas iedarbību
–
“Status quo tendences” izveide, izmantojot iepriekšēju instalēšanu
–
Aparatūras ražotāju iespēja iepriekš instalēt konkurējošus meklēšanas pakalpojumus un tos iestatīt pēc noklusējuma
–
Veidi, kā sasniegt lietotājus, izņemot iepriekšēju instalēšanu
–
Saikne starp izmantošanas daļām un iepriekšēju instalēšanu
–
Konteksta ņemšana vērā
iii)
Vērtējums
2)
Lietojumprogrammas Google Search pārdošana ar piesaisti un Play Store
3)
Chrome pārdošana ar piesaisti Play Store un Google Search
c)
Secinājums par izplatīšanas līgumu vērtējumu
2.
Antifragmentācijas līgumu vērtējums (trešais un ceturtais apelācijas pamats)
a)
Ļaunprātīgās izmantošanas apjoms saistībā ar antifragmentācijas līgumiem un tās sekām (trešais apelācijas pamats)
1)
Strīdīgās rīcības konstatēšana saistībā ar antifragmentācijas līgumiem (trešā apelācijas pamata pirmā daļa)
2)
Apgalvotās izstumšanas iedarbības attiecināšana (trešā apelācijas pamata otrā daļa)
b)
Antifragmentācijas līgumu pamatojums (ceturtais apelācijas pamats)
c)
Secinājums par antifragmentācijas līgumu vērtējumu
3.
Vienots un turpināts pārkāpums (piektais apelācijas pamats)
4.
Secinājums par pārkāpuma konstatēšanu
B.
Naudas sods (sestais apelācijas pamats)
C.
Secinājumi par apelācijas sūdzības vērtējumu
V.
Tiesāšanās izdevumi
VI.
Secinājumi
I.      Ievads
1.        Kā Vispārējā tiesa savā spriedumā Google un Alphabet/Komisija (Google Android) (2) ir norādījusi, ka vārds “to google” attiecas uz “Google meklētājprogrammas [izmantošanu], lai iegūtu informāciju par kādu vai par kaut ko pasaules interneta tīklā”. Kā pamatoti atzīmējusi Vispārējā tiesa, nav daudz tādu tik zināmu uzņēmumu, no kuru nosaukuma būtu radies darbības vārds. Šis fakts vien liecina par nozīmi, kādu Google ir ieguvusi ikdienas dzīvē.
2.        Vai Google meklētājprogrammas visaptverošā klātbūtne lielākās daļas pasaules iedzīvotāju ikdienas dzīvē, it īpaši saistībā ar to viedo mobilo ierīču izmantošanu, kuras darbojas ar tās operētājsistēmu Android, no juridiskā viedokļa (arī) var tikt skaidrota kā dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana?
3.        Tāds būtībā ir šīs apelācijas sūdzības pamatā esošais jautājums.
4.        Šis jautājums rodas faktisko apstākļu kontekstā, proti, attiecībā uz nosacījumiem, kas viedo mobilo ierīču ražotājiem tostarp bija jāizpilda, lai iegūtu licences svarīgākajām Google lietojumprogrammām (turpmāk tekstā – “lietojumprogrammas”) Play Store, Google Search un Chrome.
5.        Lēmumā C(2018) 4761 final (3), kuru lielā mērā ir apstiprinājusi Vispārējā tiesa, Eiropas Komisija uzskatīja, ka šie nosacījumi ietvēra vairākus LESD 102. pantā paredzētā dominējošā stāvokļa tirgū ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma pārkāpumus.
6.        Ņemot vērā Vispārējās tiesas apstrīdētos konstatējumus, Tiesai tostarp būs jāizskata jautājums par to, vai šādas ļaunprātīgas izmantošanas pierādīšanai nepieciešama hipotētiskā analīze par konkurences stāvokli bez strīdīgās rīcības, kā arī analīze par šīs rīcības spēju radīt izstumšanas iedarbību uz uzņēmumiem, kuri tiek uzskatīti par tikpat efektīviem kā dominējošais uzņēmums.
7.        Tiesas nesenā judikatūra, it īpaši Servizio Elettrico Nazionale u.c. (4), Unilever Italia Mkt. Operations (5), European Superleague Company (6), Google un Alphabet/Komisija (Google Shopping) (7) un Komisija/Intel Corporation (8) jau sniedz būtiskas norādes, lai atbildētu uz šiem jautājumiem.
II.    Tiesvedības priekšvēsture
8.        Vispārējā tiesa tiesvedības priekšvēsturi ir izklāstījusi pārsūdzētā sprieduma 2.–72. punktā, kurus šīs apelācijas tiesvedības vajadzībām var rezumēt šādi.
A.      Faktiskie apstākļi
9.        Google LLC ir sabiedrība, kas reģistrēta Mauntinvjū [Mountain View], Kalifornijā (Amerikas Savienotās Valstis), specializējas ar internetu saistītu produktu un pakalpojumu jomā un darbojas
tostarp Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ). Google ir Alphabet Inc (turpmāk tekstā kopā – “Google” vai “apelācijas sūdzības iesniedzējas”) meitassabiedrība.
10.      Lielāko savu ieņēmumu daļu Google gūst no sava pazīstamākā produkta – tās meklētājprogrammas Google Search. Google uzņēmējdarbības modeļa pamatā ir mijiedarbība starp produktiem un pakalpojumiem, kuri saistīti ar internetu un kuri lietotājiem pārsvarā tiek piedāvāti bez maksas, no vienas puses, un tiešsaistes reklāmas pakalpojumiem, no kuriem tā gūst lielāko savu ieņēmumu daļu, no otras puses. Šie ieņēmumi galvenokārt tiek gūti no Google Search. Tādējādi Google uzņēmējdarbības modelis galvenokārt ir balstīts uz tiešsaistes meklēšanas pakalpojumu lietotāju skaita palielināšanu, lai varētu pārdot tās tiešsaistes reklāmas pakalpojumus. Turklāt, lietotājiem mijiedarbojoties ar tās produktiem un pakalpojumiem, Google apkopo datus, kas ļauj tai uzlabot spēju rādīt atbilstošas meklēšanas atbildes un reklāmas.
11.      Google uzņēmējdarbības modelis sākotnēji bija izstrādāts personālo datoru (PC) vidē, kuros pārlūkprogramma bija galvenā interneta piekļuves vieta. Tomēr pēc tam Google vēlējās ņemt vērā mobilā interneta attīstību un ar tā iespējami izraisīto lietotāju uzvedības maiņu tiešsaistē veiktas vispārējās meklēšanas jomā, jo īpaši ņemot vērā ģeolokācijas piedāvātās iespējas. Šajā kontekstā Google izstrādāja stratēģiju, lai nodrošinātu, ka lietotāji meklēšanu mobilajās ierīcēs arī veiktu ar Google Search starpniecību.
12.      Tāpēc 2005. gadā Google iegādājās uzņēmumu, kas sākotnēji bija izstrādājis Android operētājsistēmu viedo mobilo ierīcēm. Saskaņā ar Komisijas datiem 2018. gada jūlijā aptuveni 80 % Eiropā un visā pasaulē izmantoto viedo mobilo ierīču darbojās ar Android.
13.      Kad Google izstrādā jaunu Android versiju, tā bez maksas publicē pirmkodu tiešsaistē saskaņā ar brīvās izmantošanas licenci (Android Open Source Project licence; turpmāk tekstā – “Android pirmkoda licence”). Tas ļauj trešajām personām lejupielādēt un modificēt šo kodu, lai izveidotu pārveidotas Android versijas, kas tiek sauktas par “atzarojumiem” (atzarojums ir jauna programmatūra, kas radīta no esošas programmatūras pirmkoda).
14.      Operētājsistēma Android ir daļa no “ekosistēmas”,
ko veido tādi elementi kā, piemēram, Google Mobile pakalpojumu komplekts (GMS bundle vai Google Mobile Services; turpmāk tekstā – “GMS komplekts”), kurā tostarp ir iekļauts lietojumprogrammu veikals Play Store, lietojumprogramma Google Search un pārlūkprogramma Chrome.
15.      Brīvi pieejamais Android pirmkods ietver operētājsistēmas pamatelementus, bet ne Google piederošas Android lietojumprogrammas un pakalpojumus. Oriģinālās aparatūras ražotājiem (turpmāk tekstā – “aparatūras ražotāji”), kuri vēlas iegūt Google lietojumprogrammas un pakalpojumus, tātad ir jānoslēdz līgumi ar Google. Šādus līgumus Google noslēdz arī ar mobilo tīklu operatoriem (turpmāk tekstā – “tīklu operatori”), kuri vēlas, lai galalietotājiem pārdotajās ierīcēs varētu instalēt Google patentētas lietojumprogrammas un pakalpojumus.
16.      Šī lieta attiecas uz dažiem no šiem līgumiem.
B.      Apstrīdētais lēmums
17.      Komisija 2018. gada 18. jūlijā
pieņēma apstrīdēto lēmumu, ar kuru tā uzlika naudas sodu Google LLC un daļēji Alphabet Inc. par LESD 102. panta un EEZ līguma 54. panta pārkāpumu.
18.      Pirmkārt, Komisija identificēja četru veidu konkrētos tirgus, proti, pirmkārt, pasaules mēroga tirgus (ārpus Ķīnas) licencējamām operētājsistēmām attiecībā uz viedajām mobilajām ierīcēm; otrkārt, Android lietojumprogrammu veikalu pasaules mēroga tirgus (ārpus Ķīnas); treškārt, dažādi vispārējo meklēšanas pakalpojumu valstu tirgi EEZ; un ceturtkārt, operētājsistēmai nespecifisku mobilo ierīču interneta pārlūkprogrammu pasaules mēroga tirgus (9). Komisija uzskata, ka attiecīgajā laikposmā Google ieņēma dominējošo stāvokli pirmajos trijos no šiem tirgiem (10). Šie konstatējumi šajā apelācijas tiesvedībā vairs netiek apstrīdēti.
19.      Apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja, ka Google ļaunprātīgi izmantoja savu dominējošo stāvokli šajos tirgos, nosakot pretkonkurences līgumiskos ierobežojumus aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem (turpmāk tekstā – “strīdīgie
ierobežojumi”). Komisija konstatēja četrus atsevišķus pārkāpumus, kas ietvēra trīs līgumisko ierobežojumu grupas.
20.      Pirmie ierobežojumi bija iekļauti mobilo lietojumprogrammu izplatīšanas līgumos (turpmāk tekstā – “izplatīšanas līgumi”), un, pēc Komisijas domām, veidoja divus pārdošanas ar piesaisti gadījumus (pirmais un otrais pārkāpums) (11):
–        pirmkārt, prasība aparatūras ražotājiem iepriekš instalēt lietojumprogrammu Google Search, lai tie varētu saņemt licenci lietojumprogrammu veikala Play Store izmantošanai (pirmā grupēšana); uzliekot to, Google no 2011. gada 1. janvāra līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienai esot ļaunprātīgi izmantojusi savu dominējošo stāvokli Android lietojumprogrammu veikalu pasaules tirgū (ārpus Ķīnas);
–        otrkārt, prasība aparatūras ražotājiem iepriekš instalēt pārlūkprogrammu Chrome, lai tie varētu saņemt licenci Play Store un Google Search izmantošanai (otrā grupēšana); uzliekot to, Google no 2012. gada 1. augusta līdz attiecīgā lēmuma pieņemšanas dienai esot ļaunprātīgi izmantojusi savu dominējošo stāvokli Android lietojumprogrammu veikalu pasaules tirgū (ārpus Ķīnas).
21.      Kā Vispārējā tiesa ir paskaidrojusi, šīs divas produktu grupēšanas ir savstarpēji papildinošas. Tādējādi Chrome‑Play Store un Google grupēšana pārklājusies ar Google Search‑Play Store grupēšanu, lai ņemtu vērā izmaiņas izplatīšanas līgumā, kurā pārlūkprogramma Chrome sākotnēji nebija viena no GMS komplektā ietvertajām lietojumprogrammām. Pēc Komisijas domām, abu grupēšanas veidu mērķis bija Google ļaut sasniegt lietotājus, lai tie veiktu vispārējo meklēšanu, izmantojot Google Search vai nu kā vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu, vai arī kā pārlūkprogrammas Chrome meklēšanas rīku (12).
22.      Otrkārt, lai iegūtu licenci Play Store un Google Search, aparatūras ražotājiem bija jānoslēdz antifragmentācijas līgums (turpmāk tekstā – “antifragmentācijas līgums”), saskaņā ar kuru tiem bija pienākums nepārdot ierīces ar Android versijām, kuras Google nebija apstiprinājusi (trešais pārkāpums). Līdz ar to izplatīšanas līguma noslēgšana bija iespējama tikai pēc antifragmentācijas līguma noslēgšanas. Pieprasot to, Google no 2011. gada 1. janvāra līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienai esot ļaunprātīgi izmantojusi savu dominējošo stāvokli Android lietojumprogrammu veikalu un vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos (13).
23.      Treškārt, ieņēmumu sadalīšanas līgumi (turpmāk tekstā – “ieņēmumu sadalīšanas līgumi”) ietvēra ierobežojumus, saskaņā ar kuriem Google piešķīra aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem procentuālo daļu no saviem reklāmas ieņēmumiem ar nosacījumu, ka šie ražotāji vai operatori piekrīt iepriekš neinstalēt konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu nevienā ierīcē, kas pieder pie vienotā līgumā noteikta klāsta (turpmāk tekstā – “aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi”) (ceturtais pārkāpums). Pieprasot to, Google no 2011. gada 1. janvāra līdz 2014. gada 31. martam esot ļaunprātīgi izmantojusi savu dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos (14). Vēlāk Google noslēdza ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumus, saskaņā ar kuriem Google ieņēmumu daļu izmaksa bija pakļauta nosacījumam, ka aparatūras ražotāji un tīklu operatori attiecīgajā ierīcē, par kuru tika maksātas ieņēmumu daļas, iepriekš neinstalē nekādus konkurējošus vispārējās meklēšanas pakalpojumus. Komisija šos ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumus nav atzinusi par prettiesiskiem.
24.      Komisija uzskata, ka strīdīgo ierobežojumu mērķis bija aizsargāt un nostiprināt Google dominējošo stāvokli valstu tirgos EEZ vispārējās meklēšanas pakalpojumu jomā un tādējādi – ieņēmumus, ko Google gūst no meklēšanai piesaistītas reklāmas. Ņemot vērā strīdīgo ierobežojumu kopējo mērķi un to savstarpējo atkarību, Komisija tos kvalificēja kā vienotu un turpinātu LESD 102. panta un EEZ līguma 54. panta pārkāpumu.
25.      Lai sodītu par to, ko tā uzskatīja par ļaunprātīgu rīcību, Komisija uzlika Google LLC naudas sodu 4 342 865 000 EUR apmērā, no kuriem 1 921 666 000 EUR solidāri ar Alphabet Inc. Turklāt Komisija pieprasīja, lai Google 90 dienu laikā pēc apstrīdētā lēmuma paziņošanas izbeigtu strīdīgo rīcību.
C.      Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētie spriedumi
1.      Tiesvedība Vispārējā tiesā
26.      Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2018. gada 9. oktobrī, Google cēla prasību par apstrīdēto lēmumu. Vispārējā tiesā Google prasījumus atbalstīja Application Developers Alliance (turpmāk tekstā – “ADA”), Computer & Communications Industry Association (turpmāk tekstā – “CCIA”), Gigaset Communications GmbH (turpmāk tekstā – “Gigaset”), HMD Global Oy (turpmāk tekstā – “HMD”) un Opera Norway AS, iepriekš Opera Software AS (turpmāk tekstā – “Opera”).
27.      Komisijas prasījumus atbalstīja BDZV – Bundesverband DigitalPublisher und Zeitungsverleger ev (turpmāk tekstā – “BDZV”), Eiropas Patērētāju organizācija (turpmāk tekstā – “BEUC”), FairSearch AISBL, Qwant, Seznam.cz, a.s. (turpmāk tekstā – “Seznam”) un Verband Deutscher Zeitschriftenverleger ev (turpmāk tekstā – “VDZ”).
28.      Vispārējā tiesa izskatīja lietu, pamatojoties uz lietas materiālu konsolidēto, nekonfidenciālo versiju. Atsevišķi galvenajiem lietas dalībniekiem zināmi konfidenciāli dati šajā spriedumā ir aizstāti, norādot Komisijas tīmekļvietnē pieejamajā apstrīdētajā lēmumā izmantotos diapazonus (15).
2.      Pārsūdzētais spriedums
29.      Ar 2022. gada 14. septembra spriedumu Vispārējā tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecās uz aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem, proti, vienotā un turpinātā pārkāpuma ceturto elementu.
30.      Turklāt Vispārējā tiesa noteica Google LLC uzlikto naudas sodu 4 125 000 000 EUR apmērā, no kuriem Alphabet Inc. ir solidāri atbildīga 1 520 605 895 EUR apmērā.
31.      Pārējā daļā Vispārējā tiesa prasību noraidīja un piesprieda visiem lietas dalībniekiem segt savus tiesāšanās izdevumus pašiem.
III. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
32.      Ar 2022. gada 30. novembra pieteikumu Google iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu.
33.      Tāpat kā Vispārējā tiesā, Google apelācijas tiesvedībā atbalsta ADA, CCIA, Gigaset, HMD un Opera.
34.      Apelācijas tiesvedībā, tāpat kā Vispārējā tiesā, Komisiju atbalsta BDZV, BEUC, FairSearch, Qwant, Seznam un VDZ.
35.      Ar 2023. gada 19. janvāra (16) un 18. aprīļa (17) rīkojumiem Tiesas priekšsēdētājs pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju lūguma noteica, ka apstrīdētais lēmums, kā arī noteikta informācija, kas iekļauta Komisijas atbildes raksta uz apelācijas sūdzību 98. zemsvītras piezīmē, ir jāuzskata par konfidenciālu attiecībā uz personām, kas iestājušās lietā. Attiecīgie elementi jau bija atzīti par konfidenciāliem attiecībā uz šiem pašiem lietas dalībniekiem tiesvedībā pirmajā instancē.
36.      Google lūdz Tiesu:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–        atcelt apstrīdēto lēmumu;
–        pakārtoti, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai;
–        pakārtoti – atcelt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punktu un būtiski samazināt apstrīdētā lēmuma 2. pantā noteiktā naudas soda apmēru; un
–        piespriest Komisijai atlīdzināt Google tiesāšanās izdevumus, kas ir saistīti ar šo tiesvedību un tiesvedību Vispārējā tiesā.
37.      ADA, CCIA, Gigaset, HMD un Opera lūdz Tiesu apmierināt Google prasījumus un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
38.      Komisija lūdz Tiesu:
–        noraidīt apelācijas sūdzību; un
–        piespriest Google atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
39.      BEUC, FairSearch un Seznam arī lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest Google atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
40.      Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausīti tiesas sēdē, kas notika 2025. gada 28. janvārī.
IV.    Vērtējums
41.      Apelācijas sūdzības pamatojumam Google izvirza sešus pamatus, no kuriem pirmie pieci attiecas uz pārkāpuma konstatēšanu (A), savukārt ar sesto pamatu tiek kritizēts veids, kādā Vispārējā tiesa ir īstenojusi savu neierobežoto kompetenci grozīt naudas sodu (B).
A.      Pārkāpuma konstatēšana (pirmais līdz piektais apelācijas pamats)
42.      Kā izklāstīts šo secinājumu 19.–23. punktā, Komisijas apstrīdētajā lēmumā konstatētais vienotais un turpinātais pārkāpums ietvēra četrus atsevišķus pārkāpumus, kas veido trīs līgumisko ierobežojumu grupas:
–        izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu, saskaņā ar kuriem Play Store licenci varēja iegūt tikai tad, ja bija iepriekš instalēta Google Search (pirmā grupēšana), un Play Store un Google Search licenci varēja iegūt tikai tad, ja bija iepriekš instalēta Chrome (otrā grupēšana);
–        antifragmentācijas līgumi, saskaņā ar kuriem Play Store un Google Search licenci varēja iegūt tikai tad, ja aparatūras ražotāji nepārdeva ierīces, kas darbojas ar Android versijām, kuras Google nav apstiprinājusi;
–        un visbeidzot, aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi, saskaņā ar kuriem procentuālu daļu no Google reklāmas ieņēmumiem varēja iegūt, ja iepriekš nebija instalēti konkurējoši meklēšanas pakalpojumi.
43.      Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir atcēlusi konstatējumu, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi bija konkurenci ierobežojoši, un Komisija to šajā apelācijas tiesvedībā neapstrīd. Tādējādi Vispārējās tiesas konstatējumi šajā ziņā ir galīgi.
44.      Ar pirmo un otro pamatu Google apgalvo, ka Vispārējā tiesa, izvērtējot izplatīšanas līgumus, ir pieļāvusi tiesību kļūdas (1). Trešais un ceturtais pamats attiecas uz antifragmentācijas līgumu kvalifikāciju (2). Visbeidzot, ar piekto pamatu Google kritizē vienota un turpināta pārkāpuma konstatēšanu (3).
1.      Izplatīšanas līgumu novērtējums (pirmais un otrais apelācijas pamats)
45.      Ar pirmo pamatu Google apstrīd vērtējumu par cēloņsakarību starp izplatīšanas līgumu iepriekšējas instalēšanas nosacījumiem un to apgalvoto izstumšanas iedarbību (a). Otrajā pamatā tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini apstiprinājusi apstrīdēto lēmumu, lai gan Komisija nebija pierādījusi izplatīšanas līgumu spēju radīt izstumšanas iedarbību attiecībā uz uzņēmumiem, kuri tiek uzskatīti par tikpat efektīviem kā pati Google (b).
a)      Cēloņsakarība starp izplatīšanas līgumiem un to izstumšanas iedarbību (pirmā apelācijas pamata pirmā, trešā un ceturtā daļa)
46.      Saskaņā ar Google pirmo pamatu Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, novērtējot cēloņsakarību starp izplatīšanas līgumu nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu un to spēju ierobežot konkurenci.
47.      Šā apelācijas pamata ietvaros Google izvirza četrus argumentus, no kuriem otrais lielā mērā pārklājas ar Google otrajā apelācijas pamatā izvirzīto argumentāciju. Tāpēc šo otro argumentu aplūkošu šo secinājumu 99. un nākamajos punktos saistībā ar apelācijas sūdzības otro pamatu.
48.      Trijos pārējos argumentos, kas izvirzīti pirmajā pamatā, Google apgalvo, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, ņemot vērā ieņēmumu sadalīšanas līgumus kā konteksta elementu (1). Otrkārt, tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, apgalvojot, ka nav nepieciešams nošķirt iestatīšanas pēc noklusējuma ietekmi no iepriekšējas instalēšanas sekām (2). Visbeidzot, tā neesot ņēmusi vērā konkurenci (vai tās trūkumu), kas būtu pastāvējusi bez izplatīšanas līguma nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu (3).
49.      Komisija uzskata, ka pirmais pamats ir neefektīvs, jo tas ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu, ka hipotētiskā analīze ir vienīgais veids, kā noteikt, vai rīcība var ierobežot konkurenci. Tomēr šāds apgalvojums nav pamatots Tiesas judikatūrā. Hipotētiskā analīze ir tikai viens, bet ne vienīgais veids, kā noteikt, vai rīcība var ierobežot konkurenci.
50.      Ir taisnība, ka saskaņā ar judikatūru pārbaudāmās prakses reālās vai potenciālās sekas var noteikt, atsaucoties uz pierādījumu kopumu un Komisijai nav pienākuma sistemātiski izmantot vienu līdzekli, lai pierādītu šādas cēloņsakarības esamību (18).
51.      Tomēr Google pirmajā pamatā izvirzītie argumenti attiecas ne tikai uz novērtējumu par to, vai Vispārējai tiesai ir jāveic hipotētiskā analīze, bet arī uz dažiem aspektiem, kurus šī tiesa ir ņēmusi vērā, izvērtējot izplatīšanas līgumu ļaunprātīgo raksturu. No tā izriet, ka šie argumenti var likt apšaubīt Vispārējās tiesas konstatējumus, kas ir pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas pamatā, un, ja tie ir pamatoti, atcelt minēto spriedumu (19).
52.      Tādēļ Komisijas iebildums par neefektivitāti ir jānoraida.
1)      Ieņēmumu sadalīšanas līgumu ņemšana vērā izplatīšanas līgumu analīzē (pirmā apelācijas pamata pirmā daļa)
53.      Ar pirmā pamata pirmo daļu Google apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, izplatīšanas līgumu seku novērtējumā ņemot vērā ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumu sekas, kurus Komisija nav apstrīdējusi, kā arī aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu sekas, kuru ļaunprātīgais raksturs, Vispārējās tiesas ieskatā, nebija pierādīts. Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa neesot pierādījusi, ka apgalvoto izstumšanas iedarbību būtu radījuši izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu.
54.      Ar šo argumentāciju būtībā tiek izvirzīts jautājums, vai prakse, ko Komisija, bet ne Vispārējā tiesa ir atzinusi par ļaunprātīgu, tomēr var tikt ņemta vērā kā konteksta elements, analizējot citu vienota un turpināta pārkāpuma sastāvdaļu, kas atzītas par ļaunprātīgām, sekas.
55.      Kā izklāstīts šo secinājumu 23. un 42. punktā, Google vienotais un turpinātais pārkāpums, pēc Komisijas domām, ietvēra aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus. Ar šiem līgumiem aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem tika piešķirta procentuālā daļa no Google reklāmas ieņēmumiem ar nosacījumu, ka šie ražotāji vai operatori bija piekrituši iepriekš neinstalēt konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu nevienā ierīcē, kas pieder pie vienotā līgumā noteikta klāsta. Līdz ar to, ja attiecīgais aparatūras ražotājs vai tīklu operators iepriekš instalēja konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu iepriekš noteiktā un saskaņotā klāstā iekļautā ierīcē, tam bija jāatsakās no ieņēmumu sadalīšanas attiecībā uz visu klāstu (20).
56.      Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu ar šiem aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem tika īstenoti ekskluzivitātes maksājumi, kuru mērķis bija nodrošināt, lai Google būtu vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammu ekskluzīva iepriekšēja instalēšana mobilajās ierīcēs (21). Lai nonāktu pie šāda secinājuma, Komisija tostarp veica analīzi par strīdīgās prakses spēju izstumt tikpat efektīvus konkurentus, tā saukto “tikpat efektīva konkurenta testu” (As Efficient Competitor Test, turpmāk tekstā – “AEC tests”) (22).
57.      Tomēr Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ļaunprātīgā rakstura konstatējums nav juridiski pietiekami pierādīts Komisijas pieļauto kļūdu dēļ, novērtējot to tirgus segumu un īstenojot AEC testu (23). Kā jau izklāstīts šo secinājumu 29. un 43. punktā, Vispārējā tiesa tādējādi ir atcēlusi apstrīdēto lēmumu daļā par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ļaunprātīgo raksturu. Komisija šajā apelācijas tiesvedībā nav apstrīdējusi šo secinājumu. Līdz ar to secinājums, ka tā nav pierādījusi aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ļaunprātīgo raksturu, ir juridiski saistošs.
58.      Sākot ar 2013. gadu, Google aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus pakāpeniski aizstāja ar ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumiem. Saskaņā ar ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumu aparatūras ražotāja un tīklu operatora piedalīšanās Google ieņēmumu sadalīšanā bija atkarīga no tā, cik ierīču ir pārdots, ievērojot pienākumu iepriekš neinstalēt konkurējošus vispārējās meklēšanas pakalpojumus. Tādējādi ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumi aparatūras ražotājiem vai tīklu operatoriem ļāva attiecībā uz viena veida ierīcēm piedāvāt dažas, kurās izcelts tikai Google vispārējās meklēšanas pakalpojums, un citas, kurās tiek piedāvāti arī konkurējoši vispārējās meklēšanas pakalpojumi. Komisija neuzskatīja, ka šie ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumi ir ļaunprātīgi (24).
59.      Lai gan saskaņā ar Komisijas un Vispārējās tiesas konstatējumiem ne ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumi, ne aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi nebija ļaunprātīgi, tos aplūkojot atsevišķi, Vispārējā tiesa tos ir ņēmusi vērā, novērtējot izplatīšanas līgumus (25). Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka tas bija pamatoti, jo apstrīdētajā lēmumā ierīču un aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi pareizi bija ņemti vērā kā faktiskā konteksta elementi, lai novērtētu izstumšanas iedarbību, ko radījuši citi vienotā un turpinātā pārkāpuma aspekti un tātad arī izplatīšanas līgumi. Vispārējā tiesa it īpaši ir norādījusi, ka
neatkarīgi no ieņēmumu sadalīšanas līgumu kvalifikācijas konkurences tiesību aspektā Google īstenotās prakses kopējā ietekme tai ir ļāvusi saistībā ar Google Search gūt labumu no ekskluzīvas iepriekšējas instalēšanas, kas nosedza – vismaz līdz 2016. gadam – vairāk nekā pusi EEZ tirgoto ierīču, kuras darbojas ar atvasinātu Android operētājsistēmu (26).
60.      Pirms tiek izvērtēta šīs pieejas pamatotība, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru konstatējums, ka prakse ir dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana LESD 102. panta izpratnē, vienmēr ir jāizvērtē, ņemot vērā visus atbilstošos konkrētās lietas apstākļus (27). No otras puses, konkurences iestāde nevar balstīties uz sekām, ko šī prakse būtu varējusi radīt, ja atsevišķi īpaši apstākļi, kas tās īstenošanas brīdī nebija dominējošie tirgū, būtu īstenojušies (28).
61.      Šajā kontekstā faktiskā elementa ņemšana vērā, kā Tiesa to ir precizējusi, piemēram, spriedumā AstraZeneca/Komisija, nav atkarīga no tā, vai šis elements pats par sevi ir uzskatāms par ļaunprātīgu rīcību (29). Tāpat Tiesa spriedumā Sony Optiarc un Sony Optiarc America/Komisija ir paskaidrojusi, ka tad, ja rīcību kopumu var kvalificēt kā vienotu un turpinātu pārkāpumu, no tā nevar secināt, ka katra no šīm rīcībām pati par sevi, aplūkojot to atsevišķi, noteikti būtu jākvalificē kā atsevišķs pārkāpums (30). Spriedumā Google un Alphabet/Komisija  (Google Shopping) Tiesa ir konstatējusi, ka divas likumīgas rīcības, kas, analizējot pašas par sevi un aplūkojot atsevišķi, bija likumīgas, tika atzītas par ļaunprātīgām, jo to kombinācijā tās novirzījās no konkurences pēc būtības un tām bija (potenciālas) pretkonkurences sekas (31).
62.      Šajā lietā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka izplatīšanas līgumu un ieņēmumu sadalīšanas līgumu kopējā ietekme ir jāņem vērā, balstoties uz dažādo Google prakšu papildinošo raksturu. Ar ieņēmumu sadalīšanas līgumiem saistītā līgumiskā pienākuma vispārējās meklēšanas veikšanai instalēt tikai Google Search sekas bija tādas, ka teorētiskā iespēja iepriekš instalēt ar Google lietojumprogrammām konkurējošu pakalpojumu, lai gan to principā atļauj izplatīšanas līgumi, laikā no 2011. līdz 2016. gadam faktiski tika izslēgta vismaz attiecībā uz pusi no EEZ pārdotajām Google Android ierīcēm. Citiem vārdiem sakot, ieņēmumu sadalīšanas līgumi Google garantēja, ka attiecīgajās ierīcēs tiek instalēts tikai tās meklēšanas pakalpojums, un tas ir jāņem vērā, novērtējot izplatīšanas līgumu pretkonkurences sekas (it īpaši to, vai konkurējošie meklēšanas pakalpojumi varēja kompensēt Google priekšrocības, ko tā guva, veicot iepriekšēju instalēšanu līdztekus savam pakalpojumam) (32).
63.      Šajā kontekstā ieņēmumu sadalīšanas līgumi bija tikai viens no elementiem, ko Vispārējā tiesa ir ņēmusi vērā, lai novērtētu, vai konkurējošie meklēšanas pakalpojumi varēja kompensēt priekšrocību, kas Google piešķirta ar izplatīšanas līgumiem (33). Tādēļ, pretēji Google apgalvotajam, Vispārējo tiesu nevar kritizēt par to, ka tā, novērtējot izplatīšanas līgumus, nav ņēmusi vērā, ka ieņēmumu sadalīšanas līgumi neaptvēra visas ierīces, uz kurām attiecās izplatīšanas līgumi.
64.      Tomēr Google un Gigaset apgalvo, ka izplatīšanas līgumu pretkonkurences sekas nav pierādītas, jo hipotētiskā scenārijā, ja šo līgumu nebūtu, ieņēmumu sadalīšanas līgumiem būtu tāda pati izstumšanas iedarbība, kas kaitētu konkurējošiem meklēšanas pakalpojumiem.
65.      Tomēr nav iespējams vienkārši neņemt vērā izplatīšanas līgumus un analizēt ieņēmumu sadalīšanas līgumu ietekmi atsevišķi. Tas ir tāpēc, ka attiecīgie aparatūras ražotāji, pateicoties izplatīšanas līgumiem, bija iepriekš instalējuši Google Search meklēšanas pakalpojumu, kas ir ieņēmumu sadalīšanas līgumu priekšmets, lielā skaitā ierīču (34), lai iegūtu piekļuvi Play Store, kas tiem bija nepieciešams un attiecībā uz kuru Google bija dominējošs stāvoklis.
66.      Šīs izplatīšanas līgumu un ieņēmumu sadalīšanas līgumu mijiedarbības dēļ citi vispārējās meklēšanas pakalpojumu sniedzēji nebija sākuši no tādas pašas pozīcijas kā Google attiecībā uz ieņēmumu sadalīšanas līguma noslēgšanu. Tas ir tāpēc, ka Google meklēšanas pakalpojums Google Search jau no paša sākuma bija iepriekš instalēts daudzās viedajās mobilajās ierīcēs, savukārt citiem pakalpojumu sniedzējiem vispirms bija jāpieliek pūles, lai panāktu sava pakalpojuma iepriekšēju instalēšanu līdzās Google pakalpojumam. Savukārt izplatīšanas līgumu dēļ neviens cits meklēšanas pakalpojumu sniedzējs nevarēja iegūt ekskluzivitāti attiecīgajās ierīcēs.
67.      Pretēji tam, ko tiesas sēdē apgalvoja Google un Gigaset, šajā lietā nozīme ir arī Tiesas konstatējumiem spriedumā Google un Alphabet/Komisija (Google Shopping) par šādu savstarpēju saistītu darbību kopējo ietekmi, neraugoties uz atšķirībām starp abām lietām. Tiesa, minētajā lietā Komisija abas konkrētās prakses neapstrīdēja atsevišķi, bet tikai to kombināciju, lai gan izskatāmajā lietā tā konstatēja gan izplatīšanas līgumu, gan aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ļaunprātīgo raksturu. Tomēr tas nenozīmē, ka abu prakšu sekas šajā lietā ir jāanalizē atsevišķi, jo  faktiski tās ir radušās kopā.
68.      Mākslīga divu tik cieši savstarpēji saistītu darbību mākslīga sadalīšana, lai analizētu to sekas, nebūtu reālistiska, kā arī tajā netiktu ņemta vērā abu daļu kopējā ietekme (35). Kā uzsvērusi Vispārējā tiesa, šajā ziņā jānošķir teorētiskie pieņēmumi par konkurenci un praktiskā realitāte (36). Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka, kā Komisija paskaidroja tiesas sēdē, tādos tirgos kā šajā lietā aplūkotie, kuriem ir raksturīgs dinamisks tīkla efekts, var būt praktiski neiespējami analizēt, kā katrs konteksta elements pats par sevi, aplūkojot atsevišķi, ir konkrēti veicinājis izstumšanas iedarbību.
69.      No tā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, konstatējot, ka neatkarīgi no tā, vai ieņēmumu sadalīšanas līgumi ir vai nav kvalificējami kā ļaunprātīgi, tie var tikt ņemti vērā, analizējot izplatīšanas līgumu sekas. Tādējādi pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
2)      Nošķīrums starp iestatīšanu pēc noklusējuma un iepriekšēju instalēšanu (pirmā apelācijas pamata trešā daļa)
70.      Pirmā pamata trešajā daļā Google apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka pierādījumi par iestatīšanu pēc noklusējuma ir būtiski, lai analizētu izplatīšanas līguma nosacījumus par iepriekšēju instalēšanu. Tomēr apstrīdētajā lēmumā par ļaunprātīgu rīcību esot atzīta tikai iepriekšējas instalēšanas prasība  (nevis izplatīšanas līgumi kopumā, tostarp noteikumi par iestatīšanu pēc noklusējuma (37)). Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa esot apstiprinājusi Komisijas veikto izplatīšanas līgumu analīzi, neprasot tai pierādīt cēloņsakarību starp iepriekšējas instalēšanas nosacījumiem un to iespējamo izstumšanas iedarbību.
71.      Iestatīšana pēc noklusējuma attiecoties uz pakalpojuma pēc noklusējuma konfigurāciju konkrētā lietojumprogrammā. Iepriekšēja instalēšana nozīmējot, ka lietojumprogrammas tiek iepriekš lejupielādētas ierīcēs konfigurēšanas
posmā pirms to laišanas tirgū (38).
72.      Vispārējā tiesa Google argumentus par nošķīrumu starp iepriekšēju instalēšanu un iestatīšanu pēc noklusējuma ir izvērtējusi pārsūdzētā sprieduma 320.–418. punktā. Šajos punktos tā ir analizējusi Google kritiku par to, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nebija pierādījusi, ka iepriekšējas instalēšanas nosacījumi radīja “status quo tendenci”. Kā izklāstīts, piemēram, pārsūdzētā sprieduma 321. un 331. punktā, šis termins nozīmē, ka lietotājiem ir tendence izmantot to, kas jau ir iepriekš instalēts viņu ierīcē un viņiem tiek piedāvāts.
73.      Šajā kontekstā Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 327.–335. punktā ir konstatējusi, ka Google ierosinātajam nošķīrumam starp iestatīšanu pēc noklusējuma un iepriekšēju instalēšanu nav praktiskas nozīmes. Šādu nošķīrumu nebija viegli noteikt, jo gan Google, gan citi dalībnieki plaši lietoja jēdzienu “pēc noklusējuma” un jauca iestatīšanas pēc noklusējuma un iepriekšējas instalēšanas jēdzienus. Turklāt netika apstrīdēts, ka lietojumprogrammas iepriekšēja instalēšana pati par sevi sniedz priekšrocību attiecībā pret konkurējošām lietojumprogrammām. Visbeidzot, izplatīšanas līguma noteikumos par iepriekšēju instalēšanu bija ietverti arī noteikumi par labvēlīgu novietojumu vai iestatīšanu pēc noklusējuma.
74.      Šajā kontekstā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka uz Google kritizētajiem pierādījumiem varēja atsaukties, lai konstatētu, ka pastāv vispārēja situācijas “iesaldēšanas” tendence, neatkarīgi no tās saistības ar pašu iestatīšanu pēc noklusējuma vai iepriekšēju instalēšanu, vai arī ar labvēlīgu novietojumu. Līdz ar to, lai konstatētu “status quo tendences” esamību, nebija uzreiz precīzi jānodala iestatīšanas pēc noklusējuma ietekme no iepriekšējas instalēšanas ietekmes, kā to vēlas Google.
75.      Pamatojoties uz šo premisu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 340.–394. punktā ir izvērtējusi apstrīdētā lēmumā ietvertos pierādījumus, ko sniedza pati Google, HP, Nokia, Amazon un Mozilla, Yandex analīzi, kā arī Microsoft un Verizon noslēgto iepriekšējas instalēšanas līgumu; 395.–408. punktā – konkrētus apstrīdētajā lēmumā veiktus salīdzinājumus, izmantojot FairSearch pētījumu, Microsoft un NetMarketShare sniegtos datus, kā arī Google ieņēmumu salīdzinājumu no Android un iOS ierīcēm; un 409.–418. punktā – noteiktus ar Chrome saistītus jautājumus, atsaucoties uz Google ieņēmumu salīdzinājumu no Safari un Chrome, kā arī Opera aptauju.
76.      Pārsūdzētā sprieduma 418. punktā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka dažādie Google izvirzītie argumenti, lai atspēkotu priekšrocību, ko sniedza lietojumprogrammu Google Search un Chrome iepriekšēja instalēšana Google Android ierīcēs, neļāva apšaubīt secinājumus, ko Komisija izdarīja, balstoties uz dažādiem apstrīdētajā lēmumā šajā ziņā izklāstītajiem elementiem.
77.      Kritizējot šos secinājumus, Google savā apelācijas sūdzībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 349. punktā konstatējot, ka tajā izvērtētie argumenti ir pamatoti abu attiecīgo terminu kontekstā, ir pārkāpusi apstrīdētā lēmuma konstatējumus. Tomēr Google uzskata, ka Vispārējās tiesas pamatojums, kas izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 329.–334. punktā (apkopots šo secinājumu 73. un 74. punktā), par to, ka nav nepieciešams precīzi nodalīt abus terminus, nav pārliecinošs. Ņemot to vērā, Vispārējās tiesas novērtējums, kas aprakstīts šo secinājumu 75. punktā, esot kļūdains.
78.      Google arguments ir daļēji nepieņemams, jo tā mērķis ir panākt, lai Tiesa no jauna izvērtētu faktus (i). Turklāt arguments nevar tikt atbalstīts, jo tas ir pretrunā iepriekš izklāstītajiem principiem, saskaņā ar kuriem prakses pretkonkurences sekas ir jānovērtē tās kontekstā (ii).
i)      Faktu jauna izvērtējuma neesamība apelācijas tiesvedībā
79.      No vienas puses, Google argumentācija ir nepieņemama, ciktāl tās mērķis patiesībā ir panākt Vispārējā tiesā iesniegto pierādījumu jaunu izvērtējumu. Tomēr vienīgi šīs tiesas kompetencē ir izvērtēt pierādījumus (39), izņemot gadījumus, kad tai iesniegtie pierādījumi ir sagrozīti. Šādu sagrozīšanu ir jāpierāda apelācijas sūdzības iesniedzējam, un tai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem tādējādi, ka nav jāveic jauna faktu un pierādījumu izvērtēšana (40).
80.      Tomēr savā kritikā, kas apkopota šo secinājumu 77. punktā, Google neapgalvo, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi tās izvērtētos pierādījumus, un šāda sagrozīšana nav acīmredzama arī no lietas materiāliem. Gluži pretēji, jautājums par to, vai faktiem un pierādījumiem par iestatīšanu pēc noklusējuma ir nozīme arī saistībā ar iepriekšēju instalēšanu un veidu, kādā dažādie dalībnieki ir sajaukuši šos jēdzienus, ir jautājumi, kas ietilpst faktu un pierādījumu izvērtējumā. Šāds novērtējums atšķiras no sagrozīšanas pārbaudes, kuras mērķis ir pārbaudīt, vai Vispārējā tiesa ir nepareizi interpretējusi pierādījumus tādā veidā, kas ir acīmredzamā pretrunā ar to formulējumu (41). Šajā ziņā Google nav arī norādījusi uz tādu noteikumu pārkāpumu, kas attiecas uz pierādīšanas pienākumu un pierādījumu iegūšanu un kas būtu Tiesas kompetencē apelācijas tiesvedībā.
ii)    No tās konteksta nošķirtas prakses seku izvērtējuma neesamība
81.      No otras puses, Google argumenti attiecas uz jautājumu par to, vai Komisijai bija pienākums izvērtēt izplatīšanas līguma nosacījumus par iepriekšēju instalēšanu neatkarīgi no to konteksta, it īpaši no pienākumiem attiecībā uz iestatīšanu pēc noklusējuma un labvēlīgu novietojumu. Šis jautājums attiecas uz Vispārējās tiesas veikto šo faktu juridisko kvalifikāciju un no tiem izrietošajām tiesiskajām sekām, attiecībā uz kurām attiecas Tiesas kompetence apelācijas tiesvedībā (42).
82.      Tomēr, kā jau izklāstīts šo secinājumu 60., 61., 67. un 68. punktā saistībā ar šā pamata pirmo daļu, Google pieņēmums, ka, lai konstatētu prakses pretkonkurences sekas, tā ir jāanalizē atrauti no tās konteksta, ir kļūdains. Kā paskaidrots šajos punktos, prakses kvalificēšana par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu LESD 102. panta izpratnē vienmēr ir jāizvērtē, ņemot vērā visus atbilstošos konkrētās lietas apstākļus. Šādi rīkojoties, faktiskā elementa ņemšana vērā nav atkarīga no tā, vai tas izriet no prakses, kas pati par sevi ir kvalificēta kā ļaunprātīga. Tas jo īpaši attiecas uz gadījumiem, kad dažādas prakses, atkarībā no gadījuma – gan ļaunprātīgas, gan likumīgas – ir tik cieši saistītas, ka to ietekme izpaužas savstarpēji kombinēti un tās nevar analizēt atsevišķi vienu no otras.
83.      Ņemot vērā iepriekš minēto, kā arī Vispārējās tiesas veikto pierādījumu autonomo vērtējumu, ko Google nav pamatoti apstrīdējusi, Vispārējā tiesa pareizi nav uzskatījusi par nepieciešamu prasīt, lai Komisija, izvērtējot pierādījumus, precīzi nodalītu iepriekšēju instalēšanu no iestatīšanas pēc noklusējuma, lai analizētu, vai izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu radīja “status quo tendenci”.
84.      No tā izriet, ka arī pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida.
3)      Apgalvotais izplatīšanas līgumu konkurenci veicinošais elements un prasība veikt hipotētisku vērtējumu (pirmā apelācijas pamata ceturtā daļa)
85.      Ar pirmā pamata ceturto daļu Google kritizē to, ka Vispārējā tiesa nav pieprasījusi Komisijai veikt hipotētisko analīzi, lai izvērtētu, vai tāds atvērtas licences modelis kā Android, kura konkurenci veicinošo elementu tā esot atzinusi, būtu bijis iespējams bez strīdīgajiem izplatīšanas līgumu noteikumiem.
86.      Google apgalvo, ka administratīvās izmeklēšanas laikā un Vispārējā tiesā tā ir paskaidrojusi, ka izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu esot bijusi nemonetāra atlīdzība, ko tā saņēmusi no aparatūras ražotājiem apmaiņā pret operētājsistēmu Android, Play Store, GMS komplekta un citu saistīto pakalpojumu bezmaksas nodrošināšanu. Šī nemonetārā apmaiņa esot nodrošinājusi lielākas izplatīšanas iespējas konkurentiem un lielāku konkurenci nekā jebkura reālistiska alternatīva licencēšanas kārtība.
87.      Google kritizē faktu, ka Komisija aizliegusi šo nemonetāro apmaiņu, kas esot bijusi iespējama izplatīšanas līguma iepriekšējas instalēšanas nosacījumu dēļ, nepārbaudot, vai kādas reālas alternatīvas būtu radījušas vienādas vai lielākas izplatīšanas iespējas konkurentiem.
88.      Google uzskata, ka Vispārējā tiesa, apstiprinot šo pieeju, ir kļūdaini izvērtējusi jautājumu par to, vai izplatīšanas līguma nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu bija pretkonkurences sekas. Proti, tas būtu licis analizēt veidu, kādā konkurence būtu norisinājusies bez strīdīgās rīcības. Šeit tas nozīmētu pārbaudīt, vai atvērta un bezmaksas licencēšanas sistēma ar visām tās priekšrocībām būtu reālistiska bez nemonetāras apmaiņas, ko paredzēja izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu.
89.      Pārsūdzētā sprieduma 590.–594. punktā, kurus šajā kontekstā apstrīd Google, Vispārējā tiesa ir izvērtējusi Google kritiku par to, ka Komisija neesot ņēmusi vērā visus atbilstošos apstākļus, lai izvērtētu strīdīgās rīcības iespējamo ietekmi.
90.      Turpretim Google neapstrīd pārsūdzētā sprieduma 599.–619. punktu, kuros aplūkoti tās argumenti par izplatīšanas līgumu objektīvo pamatojumu.
91.      Pārsūdzētā sprieduma 590.–594. punktā Vispārējā tiesa ir paskaidrojusi, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā bija izskatījusi Google argumentus, bet tos noraidījusi, jo rīcība, kas tika uzskatīta par ļaunprātīgu, neattiecās ne uz Android platformas izstrādi un uzturēšanu, ne uz tās atvērto un bezmaksas raksturu. Drīzāk runa bija tikai par vienu izplatīšanas līgumu aspektu, kura sekas ierobežoja konkurenci, proti, iepriekšējas instalēšanas nosacījumiem. Šie nosacījumi Google piešķīra konkurences priekšrocību to radītās “status quo tendences” dēļ, ko nevarēja kompensēt konkurenti, un ierobežoja uz sniegumu balstītu konkurenci, kaitējot patērētājiem.
92.      Pretēji tam, ko Google apgalvo apelācijas sūdzībā, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, kad, ņemot vērā šos konstatējumus, tā nav pieprasījusi Komisijai hipotētiskas analīzes ietvaros pārbaudīt, kā konkurence konkrētajos tirgos būtu varējusi attīstīties bez attiecīgajiem nosacījumiem.
93.      Ir taisnība, ka Komisijai ir jāpierāda cēloņsakarība starp strīdīgo ļaunprātīgo rīcību un tās pretkonkurences sekām. Tomēr šajā kontekstā Komisija var balstīties uz dažādiem pierādījumiem. Tai nav pienākuma sistemātiski izmantot vienu līdzekli, it īpaši hipotētisko analīzi, lai pierādītu šādas cēloņsakarības esamību (43). Tas tā it sevišķi ir tad, ja konkrētās lietas apstākļos šāda analīze nav nepieciešama, lai noteiktu attiecīgās rīcības (it īpaši iespējamās) sekas.
94.      Lai konstatētu dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, pietiek pierādīt, ka attiecīgā rīcība var radīt izstumšanas iedarbību. Tomēr netiek prasīts, lai tiktu pierādīta tās faktiskā ietekme. Līdz ar to apstāklis, ka – atšķirībā no saviem konkurentiem – tikai dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums varēja diskriminējošā veidā ietekmēt klientu vai lietotāju rīcību, kaitējot šiem konkurentiem, var būt pietiekams, lai konstatētu, ka attiecīgā rīcība spēja kaitēt efektīvai un neizkropļotai konkurencei (44).
95.      Kā izklāstīts šo secinājumu 91. punktā, Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu Google piešķīra konkurences priekšrocību, kas radās no šo nosacījumu izraisītās “status quo tendences” un kuru konkurenti nevarēja kompensēt.
96.      Ņemot vērā pirmā pamata otrās daļas, kā arī otrā pamata pārbaudi šo secinājumu 99. un nākamajos punktos, Vispārējā tiesa tādējādi ir konstatējusi, ka lietotāju lēmumu izmantot Google Search un Chrome, nevis konkurējošas lietojumprogrammas diskriminējošā veidā ietekmēja “status quo tendence”, ko konkurenti nevarēja kompensēt. Šādos apstākļos bija pamatoti nepieprasīt papildu hipotētisko analīzi.
97.      Turklāt, pretēji Google apgalvotajam, Komisijai nevar tikt prasīts šādas analīzes ietvaros atspoguļot, kā dominējošais uzņēmums būtu varējis rīkoties, ja tas nebūtu veicis strīdīgo ļaunprātīgo rīcību. Hipotētiskajam scenārijam, lai gan tas ir hipotētisks, tomēr ir jābūt reālam un ticamam (45). Pirmkārt, tādā gadījumā kā šis konkrēto tirgu darbībai ir raksturīgi mainīgie lielumi, piemēram, inovācijas, piekļuve datiem, daudzpusīgums, lietotāju uzvedība un tīkla efekts (46). Otrkārt, šo darbību un it īpaši lietotāju uzvedību jau bija būtiski ietekmējušas Google stratēģijas. Tādējādi nešķiet iespējams konstatēt reālas vai ticamas prognozes par opcijām, kuras Google būtu varējusi izvēlēties izplatīšanas līgumu vietā, ne arī to, kā šīs iespējas būtu ietekmējušas konkrētos tirgus.
98.      No tā izriet, ka arī pirmā pamata ceturtā daļa ir jānoraida.
b)      Izplatīšanas līgumu spēja izstumt tikpat efektīvus konkurentus (pirmā apelācijas pamata otrā daļa un otrais apelācijas pamats)
99.      Pirmā pamata otrajā daļā Google apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, apstiprinot Komisijas izvērtējumu, saskaņā ar kuru konstatējums, ka lietotāji nebija bieži lejupielādējuši konkurējošas meklēšanas un pārlūkošanas lietojumprogrammas, bija pietiekams, lai konstatētu izplatīšanas līgumu iepriekšējas instalēšanas nosacījumu pretkonkurences sekas. Tomēr gan Komisija, gan Vispārējā tiesa esot atzinušas, ka lietotājiem, kuri lejupielādēja konkurējošus pakalpojumus, nebija tehnisku vai finansiālu ierobežojumu. Tādējādi tām būtu bijis jāpārbauda, vai lietotāju lēmums biežāk nelejupielādēt konkurējošas lietojumprogrammas bija saistīts ar to izvēli un Google lietojumprogrammu augstāku kvalitāti, nevis ar “status quo tendenci”, ko, iespējams, radījusi iepriekšēja instalēšana.
100. Ar otro pamatu Google apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini apstiprinājusi apstrīdēto lēmumu, lai gan tā nebija konstatējusi izplatīšanas līgumu spēju izstumt tikpat efektīvus konkurentus.
101. Tā kā Google izvirzītie argumenti šajās divās apelācijas sūdzības daļās daļēji pārklājas, tos izskatīšu kopā.
102. Vispirms ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, Vispārējai tiesai bija jāpieprasa, lai Komisija izklāstītu ne tikai izplatīšanas līgumu spēju ierobežot konkurenci, bet arī to īpašo spēju izstumt tikpat efektīvus konkurentus kā Google. Šajā kontekstā vispirms izvērtēšu Google argumentu, ar kuru Vispārējai tiesai tiek pārmests, ka tā nav pārbaudījusi, vai lietotāju lēmums biežāk nelejupielādēt konkurējošās meklēšanas un pārlūkprogrammas nebija saistīts ar lietotāju vēlmēm, nevis izplatīšanas līguma nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu (1). Pēc tam izvērtēšu Google otrajā pamatā izvirzītos konkrētos argumentus par lietojumprogrammas Google Search pārdošanu ar piesaisti Play Store (2) un Chrome pārdošanu ar piesaisti Play Store un Google Search (3).
1)      Izplatīšanas līgumu izstumšanas iedarbības novērtējums attiecībā uz “tikpat efektīviem konkurentiem” un lietotāju uzvedības iemesli
103. Komisija uzskata, ka Google argumentiem nevar piekrist, jo tie ir balstīti uz pieņēmumu, ka konkurences ierobežojošās ietekmes noteikšanai visos gadījumos būtu nepieciešama (hipotētiska vai reāla) konkurentu efektivitātes analīze. Tādos pārdošanas ar piesaisti gadījumos kā šajā lietā, kuri neietilpst uz sniegumu balstītā konkurencē, neesot jāizvērtē, vai tie var radīt izstumšanas iedarbību attiecībā uz tikpat efektīviem konkurentiem, bet tikai tas, vai tie var ierobežot konkurenci.
104. Ir vispārzināms, ka LESD 102. panta mērķis nav aizsargāt mazāk efektīvus konkurentus (47). Vai tas a contrario nozīmē, ka tādā gadījumā kā šis, lai konstatētu dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, vienmēr ir jāpārbauda, vai apstrīdētā prakse var radīt izstumšanas iedarbību attiecībā uz tikpat efektīviem konkurentiem? Un, ja tā, kā būtu jāveic šāds vērtējums?
105. Lai rastu atbildi uz šiem jautājumiem, pirmkārt, ir lietderīgi uzsvērt judikatūras sākumpunktu attiecībā uz pārdošanu ar piesaisti (i). Otrkārt, jāatgādina Vispārējās tiesas atbildes uz Google kritiku, ka Komisija neesot pierādījusi, ka izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu ierobežoja konkurenci (ii). Visbeidzot, šajā kontekstā ir jāizvērtē Google kritika par tiesvedību Vispārējā tiesā (iii).
i)      Judikatūras par pārdošanu ar piesaisti sākumpunkts
106. Judikatūras par dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma pārdošanu ar piesaisti gadījumiem sākumpunkts ir tas, ka tie principā ir kvalificējami kā ļaunprātīgi (48). Prakse, saskaņā ar kuru piesaistošā produkta iegāde – kas nāk no dominējošā tirgus – ir atkarīga no piesaistītā produkta, kas nāk no blakus esoša vai augšupēja, vai lejupēja tirgus, iegādes, patiešām neietilpst uz sniegumu balstītā konkurencē. Klienti parasti neizvēlas piesaistīto produktu tā patiesās vērtības vai brīvas izvēles dēļ, bet iegādājas to tikai tādēļ, lai iegūtu tiem nozīmīgo piesaistošo produktu. Proti, no šo klientu viedokļa, ņemot vērā pakalpojumu sniedzēja dominējošo stāvokli, kā arī jau novājināto konkurenci attiecīgajā tirgū, bieži vien nav pieņemamu alternatīvu produktu. Tas liek domāt, ka šāda uzņēmuma, kuram ir dominējošs stāvoklis piesaistošā produkta tirgū, rīcība kropļo konkurenci piesaistītā produkta tirgū. Lai cik efektīvi arī būtu dominējošā uzņēmuma (esošie vai potenciālie) konkurenti piesaistītā produkta tirgū, tie diez vai var kompensēt sviras efektu, ko rada piesaistošā produkta pārdošana ar piesaisti citā tirgū. Tādējādi šādā gadījumā var pieņemt, ka attiecīgā rīcība vismaz potenciāli var radīt pretkonkurences sekas (49).
107. Tomēr Vispārējā tiesa savā (galīgajā) spriedumā Microsoft/Komisija, kurā bija līdzīga situācija kā izskatāmajā lietā, ir atzinusi, ka Komisija, ņemot vērā šīs lietas īpašos apstākļus, bija rīkojusies pareizi, neaprobežojoties ar konstatējumu, ka attiecīgā rīcība bija pārdošanas ar piesaisti gadījums, bet gan papildus izvērtējot, vai tā varēja ierobežot konkurenci. Proti, lai gan Microsoft Windows‑OS iegādi padarīja atkarīgu no vienlaicīgas integrētās lietojumprogrammas Media Player iegādes, lietotāji teorētiski varēja iegūt trešo personu multimediju atskaņotājus, tos vēlāk lejupielādējot. Tomēr Vispārēja tiesa ir apstiprinājusi Komisijas secinājumu, ka, it īpaši lietotāju inertuma dēļ, šī joprojām bija teorētiska iespēja un ka konkurējošie multimediju atskaņotāji, neatkarīgi no to kvalitātes, nevarēja kompensēt konkurences priekšrocību, ko Microsoft bija ieguvusi, pateicoties iepriekšējai instalēšanai (50).
108. Tāda ir Komisijas pieeja šajā lietā.
ii)    Vispārējās tiesas konstatējumi par izplatīšanas līgumu izstumšanas iedarbību
109. Kā Vispārējā tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 292. punktā, šajā lietā lietas dalībnieki nestrīdējās par to, ka saskaņā ar izplatīšanas līgumiem lietotājiem varēja iegūt vispārējās meklēšanas un pārlūkošanas lietojumprogrammas, kas konkurē ar tām, uz kurām attiecas pārdošana ar piesaisti. Proti, tie visi atzina, ka teorētiski pastāvēja šāda iespēja, kas nebija aizliegta ar izplatīšanas līguma noteikumiem. Drīzāk viņi diskutēja par to, kāda motivācija lietotājiem varētu būt, lai to darītu.
110. Šādos apstākļos Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 295. punktā ir nospriedusi, ka Komisija pamatoti norādīja, ka, pirms tiek izdarīts secinājums par to, ka attiecīgā pārdošana ar piesaisti bija kaitējusi konkurencei, bija jāveic šīs pārdošanas seku pārbaude.
111. Kā Vispārējā tiesa ir rezumējusi pārsūdzētā sprieduma 304.–312. punktā, Komisija nonāca pie secinājuma, ka konkurējošās meklēšanas un pārlūkošanas lietojumprogrammas nevarēja kompensēt priekšrocību, ko Google ieguva, pārdodot ar piesaisti Google Search un Play Store, kā arī Chrome, Play Store un Google Search.
112. Pārsūdzētā sprieduma 317.–596. punktā Vispārējā tiesa, izvērtējot otro pamatu, ir noraidījusi Google argumentu, ka Komisija neesot pierādījusi, ka izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu ierobežoja konkurenci. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi Google kritiku par pieciem punktiem, proti, “status quo tendences” radīšanu ar iepriekšēju instalēšanu (320.–418. punkts), aparatūras ražotāju iespēju iepriekš instalēt un pēc noklusējuma iestatīt konkurējošus vispārējās meklēšanas pakalpojumus (419.–538. punkts), citi konkurentu līdzekļus, lai sasniegtu lietotājus (539.–567. punkts), cēloņsakarību starp Google izmantošanas daļām un iepriekšēju instalēšanu (568.–584. punkts) un, visbeidzot, visa konteksta ņemšanu vērā (585.–596. punkts).
113. Šajā kontekstā Vispārējā tiesa vairākkārt ir izskatījusi argumentus, kas norāda uz apgalvoto Google pakalpojumu augstāku kvalitāti kā iemeslu lietotāju rīcībai un Google tirgus daļām. Ņemot vērā šos Vispārējās tiesas apsvērumus, ir skaidrs, kāpēc, pēc tās domām, nebija nepieciešama padziļināta izplatīšanas līgumu ietekmes pārbaude, it īpaši ņemot vērā iespējamo izstumšanas iedarbību attiecībā uz tikpat efektīviem Google konkurentiem. Lai veiktu turpmāku pārbaudi, ir lietderīgi īsumā rezumēt attiecīgos konstatējumus, kas izdarīti pārsūdzētajā spriedumā.
–       “Status quo tendences” izveide, izmantojot iepriekšēju instalēšanu
114. Pārsūdzētā sprieduma 331. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka Google atzina, ka lietojumprogrammas iepriekšēja instalēšana pati par sevi sniedz priekšrocību attiecībā pret konkurējošām lietojumprogrammām, jo lietojumprogramma ir pieejama ierīcē jau ar pirmo tās lietošanas reizi un pirms lietošanas nav jāinstalē. Tas palielina iespējamību, ka lietotāji izmēģinās iepriekš instalētu lietojumprogrammu.
115. Pārsūdzētā sprieduma 418. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka dažādie Google izvirzītie argumenti, lai atspēkotu priekšrocību, ko sniedza lietojumprogrammu Google Search un Chrome iepriekšēja instalēšana Google Android ierīcēs, neļauj apšaubīt secinājumus, ko Komisija izdarīja par “status quo tendences” izveidi, balstoties uz dažādiem apstrīdētajā lēmumā šajā ziņā izklāstītajiem elementiem.
–       Aparatūras ražotāju iespēja iepriekš instalēt konkurējošus meklēšanas pakalpojumus un tos iestatīt pēc noklusējuma
116. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 426.–428. punktā attiecībā uz citu meklēšanas lietojumprogrammu iepriekšējas instalēšanas iespēju ir norādījusi, ka, ņemot vērā izplatīšanas līgumu un ieņēmumu sadalīšanas līgumu kopējo ietekmi, kā arī Google Search un Chrome (kuros Search bija jāiestata kā noklusējuma meklēšanas lietojumprogramma (51)) tirgus daļas un to attīstību, diskusijas par konkurentiem piedāvātajām iespējām kompensēt ar izplatīšanas līguma nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu piešķirto konkurences priekšrocību joprojām bija galvenokārt teorētiskas. Praksē konkurējošie lietojumprogrammu piegādātāji ar iepriekšējas instalēšanas līgumiem nespēja kompensēt konkurences priekšrocību, ko Google sev nodrošināja ar Google Search un Chrome iepriekšēju instalēšanu gandrīz visās EEZ pārdotajās Google Android ierīcēs.
117. Izvērtējot Google iebildumus šajā kontekstā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 537. punktā ir secinājusi, ka Komisija varēja atzīt, ka konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu sniedzēji varēja brīvi piedāvāt aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem tādu pašu iepriekšēju instalēšanu, kāda EEZ teritorijā pārdotajās Google Android ierīcēs bija piešķirta lietojumprogrammai Google Search un Chrome. Tā tas tā nav noticis pārkāpuma laikposma lielākajā daļā, un vismaz daļējs izskaidrojums šādu iepriekšējas instalēšanas gadījumu neesamībai ir rodams izplatīšanas līgumu, ieņēmumu sadalīšanas līgumu, kā arī antifragmentācijas līgumu kopējā ietekmē.
118. Šajā kontekstā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 514. punktā (atsaucoties uz 294. punktu un 483. punkta ceturto ievilkumu) ir noraidījusi Google apgalvojumu, ka Komisijas konstatējums, ka aparatūras ražotāji nebūtu ieinteresēti iepriekš instalēt konkurējošas lietojumprogrammas, jo lielākā daļa meklēšanas darbību tāpat notiktu Google, nozīmē, ka šīs lietojumprogrammas bija mazāk pievilcīgas. Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka apstrīdētajā lēmumā bija norādīti iemesli, kādēļ šajā gadījumā nevarēja izdarīt šādu pieņēmumu, ņemot vērā to, cik Google konkurentu piedāvātie atšķirīgie tehniskie risinājumi bija izdevīgi lietotājiem vai inovācijām (it sevišķi specializētās meklēšanas pakalpojumi konkrētā valodā vai pakalpojumiem, kas vērsti uz īpašu lietotāju grupu).
–       Veidi, kā sasniegt lietotājus, izņemot iepriekšēju instalēšanu
119. Vispārējās tiesas secinājums par iespēju sasniegt lietotājus, it īpaši ar konkurējošu lietojumprogrammu lejupielādi un piekļuvi konkurējošiem meklēšanas pakalpojumiem, izmantojot pārlūkprogrammu, un par kritiku, ka Komisija esot sajaukusi konkurences priekšrocību un pretkonkurences izstumšanu, ir atrodams pārsūdzētā sprieduma 567. punktā. Pēc tam norādīts, ka Komisija pamatoti uzskatīja, ka pat tad, ja lietotāji varēja brīvi lejupielādēt ar Google Search un Chrome konkurējošas lietojumprogrammas vai mainīt noklusējuma iestatījumus, vai arī mobilā interneta pārlūkprogrammu izstrādātāji aparatūras ražotājiem varēja piedāvāt savas lietojumprogrammas, izplatīšanas līguma nosacījumu par iepriekšēju instalēšanu dēļ lielākajā pārkāpuma laikposma daļā tas nebija pietiekami.
–       Saikne starp izmantošanas daļām un iepriekšēju instalēšanu
120. Attiecībā uz saiknes starp izmantošanas īpatsvaru un iepriekšēju instalēšanu noteikšanu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 575. punktā nospriedusi, ka tādā lietā, kāda ir šī, Komisijai nebija precīzi jānosaka, vai Google izmantošanas daļas bija izskaidrojamas ne tikai ar iepriekšēju instalēšanu – kā tā uzskata –, bet arī vai pat drīzāk ar Google apgalvoto pārākumu kvalitātes ziņā. Proti, iepriekšēja instalēšana nebija apstrīdēta, jo visām Google Android ierīcēm bija lietojumprogramma Google Search un Chrome, savukārt Google tikai apstiprināja kvalitātes ietekmi uz to, ka konkurējoša lietojumprogramma nebija iepriekš instalēta vai lejupielādēta, bet šajā ziņā iesniegtie pierādījumi nebija ne pietiekami, ne īpaši attiecināmi.
121. Turklāt, kā Vispārējā tiesa ir precizējusi pārsūdzētā sprieduma 577. un 578. punktā, pat pieņemot, ka Google Search un Chrome kvalitātes ziņā bija pārāki par konkurentu piedāvātajiem pakalpojumiem, kvalitātei nebūtu izšķirošas nozīmes, jo nekur netika apgalvots, ka dažādie konkurentu piedāvātie pakalpojumi tehniskajā ziņā nespēja apmierināt patērētāju vajadzības. Piedevām, kā izriet no lietas materiāliem, patērētāju vajadzības ne vienmēr apmierināja kvalitātes ziņā vislabākais risinājums. Pat pieņemot, ka Google varētu apgalvot, ka tās pakalpojumi bija šāds risinājums, papildus tehniskajai kvalitātei nozīme bija arī citiem mainīgiem lielumiem, piemēram, privātās dzīves aizsardzībai vai veikto meklēšanas pieprasījumu lingvistisko īpatnību ņemšanai vērā.
122. Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 582. punktā Vispārējā tiesa, ņemot vērā Google lietojumprogrammu un tās konkurentu lietojumprogrammu Play Store reitingus, uz kuriem atsaucās Komisija, ir secinājusi, ka dažādu konkurējošo pakalpojumu kvalitātes novērtējums joprojām bija līdzīgs. Tādējādi, pēc Vispārējās tiesas domām, to varēja ņemt vērā, lai atzītu, ka dažādu konkurējošo meklēšanas un pārlūkošanas pakalpojumu attiecīgā kvalitāte nebija izšķirošais kritērijs to izmantošanā, jo tie visi piedāvāja pakalpojumu, kas varēja apmierināt pieprasījumu.
123. Tādējādi, kā Vispārējā tiesa konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 583. punktā, ņemot vērā ar izplatīšanas līguma nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu saistīto tendenci iesaldēt situāciju un tā kā nebija pierādīta paaugstinātas kvalitātes, uz kuru Google norādīja saistībā ar savām vispārējās meklēšanas un pārlūkošanas lietojumprogrammām, precīza ietekme, Komisija bija pareizi atzinusi, ka Google izmantošanas daļas apstiprināja ar iepriekšēju instalēšanu saistīto “status quo tendenci”.
–       Konteksta ņemšana vērā
124. Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 596. punktā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka Google nebija pierādījusi, ka Komisija, izvērtējot strīdīgo rīcību, nebija ņēmusi vērā visus atbilstošos apstākļus.
iii) Vērtējums
125. Pretēji Google apgalvotajam, ņemot vērā šos konstatējumus, kurus Google pamatoti neapstrīd, Komisijai nebija papildus jāpārbauda ne tikai tas, vai strīdīgie iepriekšējas instalēšanas nosacījumi varēja ierobežot konkurenci, bet arī tas, vai tie varēja radīt izstumšanas iedarbību, it īpaši attiecībā uz tikpat efektīviem konkurentiem kā Google.
126. Neskarot jautājumu par to, vai tādos pārdošanas ar piesaisti gadījumos kā šo secinājumu 106. punktā aprakstītie parasti ir jāpierāda (potenciālu) pretkonkurences seku esamība, lai pamatotu izstumšanas prakses ļaunprātīgo raksturu, principā ir nepieciešams, pirmkārt, lai šī prakse būtu balstījusies uz tādu līdzekļu izmantošanu, kas neatbilst uz sniegumu balstītai konkurencei, un, otrkārt, lai šai praksei būtu bijusi spēja radīt izstumšanas iedarbību (52).
127. Lai gan abi šie aspekti ir nosacījumi, kas ietilpst novērtējumā par to, vai prakse ir ļaunprātīga (53), noteiktos apstākļos ar to, ka dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums izmanto citus resursus, nevis tos, kas nosaka uz sniegumu balstītu konkurenci, var būt pietiekami, lai noteiktu ļaunprātīgas izmantošanas esamību (54).
128. Hipotētiska (55) tikpat efektīva, bet nedominējoša konkurenta spējas atkārtot attiecīgo rīcību analīzi tika izstrādāta lietās, kurās šādai analīzei ir nozīme, lai pārbaudītu, vai šī rīcība ir uzskatāma par tādu, kas ir balstīta uz normālai konkurencei atbilstošu līdzekļu izmantošanu, un/vai tā spēj radīt pretkonkurences sekas (56). Šī analīze, kas sākotnēji tika izstrādāta kā AEC tests attiecībā uz cenu noteikšanas praksi (57), pēc Tiesas domām, var būt piemērojama gan ar cenām saistītām, gan ar cenām nesaistītām praksēm atkarībā no konkrētajiem apstākļiem (58).
129. Saskaņā ar judikatūru, ja uzņēmums administratīvās procedūras laikā konkurences iestādei iesniedz pierādījumus par to, šai iestādei ir jāizvērtē šie pierādījumi un attiecīgā gadījumā jānorāda iemesli, kādēļ tā tos neuzskata par atbilstošiem (59). Tāpat, ja Komisija ir balstījusies uz AEC testu, Vispārējai tiesai ir jāizvērtē uzņēmuma šajā ziņā izvirzītie argumenti (60). Tomēr izskatāmajā lietā nešķiet, ka Google administratīvās procedūras laikā būtu iesniegusi šādus pierādījumus attiecībā uz izplatīšanas līgumiem un ka Komisija šos pierādījumus nebūtu pienācīgi izvērtējusi, nedz arī, ka Komisija pati būtu balstījusies uz AEC testu, ko Vispārējā tiesa nebūtu atbilstoši ņēmusi vērā.
130. Turklāt judikatūrā jau ir atzīts, ka prakses analīze, izvērtējot tās sekas attiecībā uz tikpat efektīviem konkurentiem, ir tikai viena no vairākām metodēm, kā novērtēt, vai prakse spēj radīt izstumšanas iedarbību. Līdz ar to konkurences iestādēm nevar būt juridisks pienākums izmantot šo metodi katrā atsevišķā gadījumā (61).
131. Vēl vairāk, no judikatūras izriet, ka var būt gadījumi, kuros nav lietderīgi analīzi par to, vai prakse ir pret konkurenci vērsta, balstīt uz jautājumu, vai hipotētisks konkurents varētu atkārtot šo rīcību. Tas jo īpaši attiecas uz gadījumiem, kad šāda analīze nav piemērota, jo tirgus struktūra padara praktiski neiespējamu tikpat efektīva konkurenta ienākšanu tirgū vai pastāvīgu klātbūtni, vai konkurenta attiecīgās rīcības atkārtošanu.
132. Citiem vārdiem sakot, ja hipotētisks konkurents, kas ir tikpat efektīvs kā dominējošais uzņēmums, vai ja konkurents nevarētu konkurēt jau no paša sākuma, lai cik efektīvs tas arī būtu, tad patiešām nav lietderīgi analizēt dominējošā uzņēmuma rīcības kaitīgumu, ņemot vērā tā (hipotētisko) konkurentu efektivitāti. Šāda situācija var pastāvēt, piemēram, tirgū, kur dominējošajam uzņēmumam pieder ļoti liela tirgus daļa, būtiskas strukturālas priekšrocības vai kur pastāv augsti šķēršļi ienākšanai tirgū (62).
133. Kā norādījusi Vispārējā tiesa, šajā lietā attiecīgie tirgi ietilpst digitālās ekonomikas jomā, kur būtiska nozīme ir tādiem mainīgajiem lielumiem, piemēram, inovācijām, piekļuvei datiem, daudzpusīgumam, lietotāju uzvedībai vai tīkla efektam. Digitālas “ekosistēmas” gadījumā, kura vienā platformā apvieno vairākas piegādātāju, klientu un patērētāju kategorijas un liek tām mijiedarboties, produkti vai pakalpojumi, kas pieder pie šo ekosistēmu veidojošiem konkrētiem tirgiem, var pārklāties vai būt savstarpēji saistīti, ņemot vērā to horizontālo vai vertikālo papildinātību (63). Šiem tirgiem ir raksturīgi augsti šķēršļi ienākšanai tirgū un sarežģīta mijiedarbība, kas ietekmē un nosaka cits citu (64).
134. No tā izriet, ka šajā lietā nav reāli salīdzināt Google situāciju ar hipotētiska tikpat efektīva konkurenta situāciju. Proti, Google bija dominējošais stāvoklis vairākos Android ekosistēmas tirgos (65), un tādējādi tā varēja gūt labumu no tīkla efekta, kas tai ļāva nodrošināt, ka lietotāji izmantoja Google Search. Tā rezultātā tā ieguva piekļuvi datiem, kas savukārt ļāva tai uzlabot savus pakalpojumus. Šādā situācijā nebūtu varējis atrasties neviens hipotētisks tikpat efektīvs konkurents.
135. Šādos apstākļos pieprasīt salīdzinājumu starp Google un hipotētisku tikpat efektīvu konkurentu apdraudētu LESD 102. pantā paredzēto dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas aizliegumu. Proti, kā Tiesa ir nospriedusi, šī tiesību norma aizliedz arī tādas darbības, kuru faktiskās vai potenciālās sekas vai mērķis iepriekšējā posmā ir liegt potenciāli konkurējošiem uzņēmumiem iespēju pat ienākt tirgū un tādējādi traucēt konkurences attīstību tajā. Šāda prakse it īpaši var izpausties kā šķēršļu radīšana ienākšanai tirgū, bloķēšanas pasākumu vai citu uz sniegumu balstītas konkurences pretēju līdzekļu izmantošana (66).
136. Tas attiecas arī uz konkurentiem, kas jau darbojas tirgū, bet (vēl) nav tikpat efektīvi. Proti, jo īpaši tirgos ar augstiem šķēršļiem ienākšanai tirgū, kur konkurence jau ir vājināta dominējošā uzņēmuma klātbūtnes dēļ, tam var būt nozīmīga loma konkurences saglabāšanas mērķa sasniegšanā (67).
137. Visbeidzot, Tiesa jau ir precizējusi, ka var būt gadījumi, kuros nav iespējams izvērtēt, vai klientu vai lietotāju rīcība ir saistāma ar dominējošā uzņēmuma pakalpojumu vai produktu kvalitātes īpašībām. Tas tā ir tad, ja lietotāju lēmumu par labu dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam jau ietekmē tā rīcība, kas neietilpst uz sniegumu balstītā konkurencē, tāpēc šis lēmums ir izkropļots.
138. Attiecīgi spriedumā Servizio Elettrico Nazionale u.c. Tiesa precizējusi, ka gadījumā, ja ir juridiski pietiekami pierādīts, ka veids, kādā klienti vai lietotāji izdarīja izvēli, bija neobjektīvs, lai dotu priekšroku dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam, kaitējot tā konkurentiem, šādas neobjektivitātes esamība izslēdza iespēju konstatēt, ka šī izvēle bija izskaidrojama ar dominējošā uzņēmuma augstāku sniegumu. Proti, jau pati šādas neobjektivitātes esamība pēc būtības padara neiespējamu konstatēt, ka atšķirībām bija objektīvi iemesli. Gadījumā, ja izkropļojumu ir radījusi dominējošā uzņēmuma rīcība, atšķirība klientu vai lietotāju skaita ziņā tātad ir jāattiecina uz dominējošo uzņēmumu (68).
139. No tā izriet, ka gadījumā, ja ir pierādīts, ka klientu rīcība ir tikusi ietekmēta diskriminējošā veidā, ar to pietiek, lai noteiktu, ka attiecīgā rīcība spēj radīt izstumšanas iedarbību (69). Tas vēl jo vairāk attiecas uz tādu pārdošanas ar piesaisti stratēģiju, kāda tiek aplūkota šajā lietā.
140. Tāpēc šādā gadījumā, lai pierādītu attiecīgās rīcības pretkonkurences raksturu, nav ne nepieciešams, ne iespējams, ne lietderīgi analizēt, vai šo rīcību būtu varējis veikt arī hipotētisks tikpat efektīvs konkurents.
141. Tādējādi šajā lietā, kā to tiesas sēdē pārliecinoši norādīja BEUC, attiecībā uz vispārējās meklēšanas pakalpojumiem neviens hipotētisks konkurents nevarētu būt tikpat “efektīvs” kā Google, jo neviens nevarētu kompensēt iepriekšējas instalēšanas priekšrocību. Tāpat praktiski neviens konkurents nevarēja panākt, ka tā lietojumprogrammas tiktu iepriekš instalētas ierīcēs, jo nevienam nebija ar Google salīdzināmas tirgus pozīcijas tādu lietojumprogrammu veikalu tirgū kā Play Store.
142. Līdz ar to Tiesa ir precizējusi, ka prakse ir uzskatāma par tādu, kas neatbilst uz sniegumu balstītai konkurencei, ja tā balstās uz tādu resursu izmantošanu, kas ir raksturīgi dominējošam stāvoklim. Proti, neviens hipotētisks konkurents nevarētu īstenot šādu praksi, pat ja tas būtu tikpat efektīvs, jo tam nav dominējoša stāvokļa attiecīgajā tirgū (70).
143. No šo secinājumu 109.–124. punktā apkopotajiem konstatējumiem izriet, ka Google nav pamatoti apstrīdējusi domu, ka veids, kādā lietotāji izvēlējās izmantot Google pakalpojumus, nevis konkurējošos pakalpojumus, bija izkropļots, jo Google ieguva priekšrocību no iepriekšējas instalēšanas, ko tās konkurenti nevarēja kompensēt. Savukārt Google lietojumprogrammu iepriekšēju instalēšanu īstenoja aparatūras ražotāji, jo tas bija nepieciešams, lai iegūtu licenci neaizstājamajam Play Store, attiecībā uz kuru Google ieņēma dominējošo stāvokli.
144. Tādējādi ir juridiski pietiekami pierādīts, ka lietotāju izvēle tika izkropļota iepriekšējas instalēšanas nosacījumu dēļ, ko Google ieguva, izmantojot līdzekli, kas neatbilst uz sniegumu balstītai konkurencei. Ar to pietiek, pirmkārt, lai pierādītu, ka aplūkojamie nosacījumi varēja radīt ļaunprātīgu izstumšanas iedarbību, un, otrkārt, lai būtu neiespējami noskaidrot, vai lietotāju izvēle bija (arī) saistīta ar apgalvoto Google lietojumprogrammu augstāko kvalitāti.
145. Tāpēc ir jānoraida Google apgalvojums, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, neprasot pierādīt, ka izplatīšanas līgumu izstumšanas iedarbība nebija saistīta ar Google augstāko kvalitāti un ka tie varēja izstumt tikpat efektīvus konkurentus (pirmā pamata otrā daļa un otrais pamats).
2)      Lietojumprogrammas Google Search pārdošana ar piesaisti un Play Store
146. Ņemot vērā tikko izklāstītos apsvērumus, Google konkrētajiem apgalvojumiem par Vispārējās tiesas pieļauto kļūdu, neanalizējot, vai Google Search un Play Store grupēšana bija spējīga izstumt tikpat efektīvus konkurējošos vispārējās meklēšanas pakalpojumus, nevar piekrist. Tāpēc tikai īsi aplūkošu šos argumentus pakārtoti.
147. Pirmkārt, Google apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, neņemot vērā attiecīgās prakses tirgus segumu. Jebkurā ļaunprātīgas izstumšanas gadījumā esot nepieciešama tirgus seguma analīze. Vispārējā tiesa to esot atzinusi attiecībā uz ieņēmumu sadalīšanas līgumiem. Šādi rīkojoties, tā neloģiski esot secinājusi, ka izplatīšanas līgumu tirgus segums bijis ievērojams, lai gan līdzīgu tirgus segumu ieņēmumu sadalīšanas līgumu gadījumā tā esot uzskatījusi par nepietiekamu.
148. Tomēr šī argumentācija nevar likt apšaubīt Vispārējās tiesas pieejas pamatotību. Proti, tā kā attiecīgie pārdošanas ar piesaisti gadījumi to īpašību dēļ, ko izklāstījusi Vispārējā tiesa, neapšaubāmi ir ārpus uz sniegumu balstītas konkurences tvēruma, to tirgus seguma analīze, kas jebkurā gadījumā ir izstrādāta attiecībā uz ar cenām saistītām darbībām, šajā lietā nebija nepieciešama, lai pierādītu šīs prakses ļaunprātīgo raksturu (71).
149. Otrkārt, Google atkārtoti apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, apstiprinot, it īpaši attiecībā uz Google Search, Komisijas pieeju, saskaņā ar kuru neesot bijis nepieciešams konstatēt iepriekšējas instalēšanas nosacījumu izstumšanas iedarbību, salīdzinot ar tikpat efektīviem konkurentiem.
150. Šis arguments ir jānoraida šo secinājumu 125.–145. punktā izklāstīto iemeslu dēļ. Turklāt Google apelācijas sūdzībā katrā ziņā neapstrīd Vispārējās tiesas faktu konstatējumus, kas apkopoti šo secinājumu 118., 121. un 122. punktā, proti, ka lietotājiem nozīme bija ne tikai kvalitātei, bet arī tam, ka dažādu konkurējošo pakalpojumu kvalitātes novērtējums palika līdzīgs. Tas pats attiecas uz šo secinājumu 115.–117. punktā izklāstītajiem faktu konstatējumiem, saskaņā ar kuriem konkurējošie meklēšanas pakalpojumi nevarēja kompensēt “status quo tendenci”.
151. Visbeidzot, Google uzskata, ka Vispārējā tiesa nepamatoti nav analizējusi, vai dažādās iespējas sasniegt lietotājus (iepriekšēja instalēšana līdzās Google lietojumprogrammai, kā arī lejupielāde un piekļuve, izmantojot pārlūkprogrammu) ne tikai atsevišķi, bet arī kopā būtu ļāvušas tikpat efektīviem konkurentiem saglabāt konkurētspēju.
152. Tomēr arī šis arguments ir mēģinājums panākt Vispārējās tiesas faktisko konstatējumu, kurus pašus par sevi Google neapstrīd, jaunu izvērtējumu. Turklāt Google nepaskaidro, kāda konkrēti būtu bijusi pievienotā vērtība, analizējot atlikušās iespējas “kopā” salīdzinājumā ar Vispārējās tiesas veikto šo iespēju analīzi.
3)      Chrome pārdošana ar piesaisti Play Store un Google Search
153. Google izvirzītie konkrētie argumenti par tikpat efektīvu konkurentu iespējām kompensēt priekšrocību, ko rada pārlūkprogrammas Chrome pārdošana ar piesaisti Play Store un Google Search, arī nevar apšaubīt iepriekš izklāstītos konstatējumus.
154. Pirmkārt, Google uzskata, ka Vispārējā tiesa ir analizējusi Chrome pārdošanas ar piesaisti likumību, atsaucoties uz citu ģeogrāfisko tirgu, nevis uz to, kas definēts apstrīdētajā lēmumā. Šādi rīkojoties, tā neesot analizējusi ne strīdīgās prakses tirgus segumu, ne priekšrocību, ko Google ieguva ar iepriekšēju instalēšanu, ne arī jautājumu par to, vai konkurentu atlikušās iespējas izslēdza iztumšanas konstatējumu.
155. Šim argumentam nevar piekrist, jo tas balstās uz pieņēmumu, ka, lai konstatētu šīs prakses ļaunprātīgo raksturu, būtu bijis jānosaka Chrome‑Play Store un Google Search grupēšanas tirgus segums. Tomēr, kā izklāstīts šo secinājumu 148. punktā, šajā lietā tas nebija nepieciešams.
156. Otrkārt, Google apgalvo, ka Vispārējā tiesa pēc analoģijas ir kļūdaini attiecinājusi secinājumus par Google Search pārdošanu ar piesaisti uz Chrome pārdošanu ar piesaisti.
157. Tomēr argumenti, ko Google izvirzīja šīs kritikas pamatojumam, ir nepieņemami, jo tie ir vērsti uz to, lai Tiesa no jauna izvērtētu faktiskās atšķirības starp Google Search un Chrome iepriekšējas instalēšanas sekām un ietekmi. Turklāt Google nepierādīja ne sagrozīšanu, ne tiesību kļūdu
Vispārējās tiesas vērtējumā, kas ietverts pārsūdzētā sprieduma 439.–465. punktā un saskaņā ar kuru konkurējošie pārlūkprogrammu pakalpojumi nevarēja kompensēt priekšrocību, ko radīja Chrome iepriekšēja instalēšana, lai gan pārlūkprogrammu tirgū konkurence bija lielāka nekā vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgū.
c)      Secinājums par izplatīšanas līgumu vērtējumu
158. No iepriekš minētā izriet, ka Google nav izdevies norādīt uz tiesību kļūdām, ko Vispārējā tiesa pieļāvusi, izvērtējot argumentus, ko tā bija izvirzījusi pirmajā instancē attiecībā uz izplatīšanas līguma nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu. Līdz ar to pirmie divi pamati ir jānoraida.
2.      Antifragmentācijas līgumu vērtējums (trešais un ceturtais apelācijas pamats)
159. Trešā pamata ietvaros Google apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārrakstījusi apstrīdētā lēmuma pamatojumu attiecībā uz antifragmentācijas līgumiem un kļūdaini izvērtējusi saikni starp šiem līgumiem un to apgalvotajām sekām (a). Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini apstiprinājusi Komisijas lēmumu neatzīt Google pamatojumu par antifragmentācijas līgumos ietvertajiem pienākumiem, kas atzīti par ļaunprātīgiem (b).
a)      Ļaunprātīgās izmantošanas apjoms saistībā ar antifragmentācijas līgumiem un tās sekām (trešais apelācijas pamats)
160. Ar trešo pamatu Google pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot
pārinterpretējusi Komisijas konstatēto ļaunprātīgo rīcību attiecībā uz antifragmentācijas līgumiem (skat. šo secinājumu 22. punktu) (1) un ka apgalvotā izstumšanas iedarbība esot piedēvēta rīcībai, kuru Komisija nav atzinusi par ļaunprātīgu (2).
1)      Strīdīgās rīcības konstatēšana saistībā ar antifragmentācijas līgumiem (trešā apelācijas pamata pirmā daļa)
161. Ar trešā pamata pirmo daļu Google apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir paplašinājusi konstatējumu par antifragmentācijas līgumu ļaunprātīgu izmantošanu un pieļāvusi tiesību kļūdu, iekļaujot šajā ļaunprātīgajā rīcībā arī likumīgu praksi.
162. Kā izklāstīts šo secinājumu 22. punktā, lai saņemtu Play Store un Google Search licenci, aparatūras ražotājiem bija jānoslēdz antifragmentācijas līgums. Šādi rīkojoties, tie apņēmās nepārdot ierīces ar tādām Android versijām, kuras nebija apstiprinājusi Google. Līdz ar to izplatīšanas līguma noslēgšana bija iespējama tikai pēc antifragmentācijas līguma noslēgšanas.
163. Pārsūdzētā sprieduma 806.–808. punktā Vispārējā tiesa paskaidrojusi, ka antifragmentācijas līgumā bija paredzēts pienākums ievērot minimālo savietojamības standartu Android pirmkoda ieviešanai.
164. Šis pienākums attiecās uz visām ierīcēm, kuras tirgoja aparatūras ražotājs, kas bija noslēdzis antifragmentācijas līgumu, ja šīs ierīces darbojās ar Android vai Android atzarojumu (72). Lai pierādītu atbilstību noteiktajiem standartiem, ierīcēm bija jāiztur testi. Šos testus izturējušos Android atzarojumus Vispārējā tiesa ir apzīmējusi kā “savietojamus Android atzarojumus”, savukārt Android atzarojumi, kas nebija testēti vai nebija izturējuši testus, tika kvalificēti kā “nesavietojami Android atzarojumi” (73).
165. Kā Vispārējā tiesa ir precizējusi pārsūdzētā sprieduma 810., 811. un 828. punktā, antifragmentācijas līgumu ļaunprātīgais raksturs apstrīdētajā lēmumā tika konstatēts tikai tiktāl, ciktāl tajos aparatūras ražotājiem bija noteikts pienākums garantēt visu to pārdoto ierīču, kuru operētājsistēma bija Android vai Android atzarojums, tostarp ierīču, kurās Google lietojumprogrammas nebija iepriekš instalētas, savietojamību ar noteiktajiem standartiem. Citiem vārdiem sakot, antifragmentācijas līgumi tika atzīti par ļaunprātīgiem tikai tāpēc, ka tie aizliedza tirgot viedās mobilās ierīces ar nesavietojamiem Android atzarojumiem kā operētājsistēmām, pat ja šajās ierīcēs nebija iepriekš instalētas Google lietojumprogrammas.
166. Vispārējās tiesas ieskatā tas izrietēja no tā, ka Komisija bija atzinusi par pamatotiem savietojamības pienākumus attiecībā uz viedajām mobilajām ierīcēm, kurās Google lietojumprogrammas bija iepriekš instalētas.
167. Tagad Google pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pārrakstījusi šos Komisijas konstatējumus un
attiecinājusi tos uz praksi, kuru Komisija nemaz nebija atzinusi par ļaunprātīgu.
168. Proti, Google apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija par ļaunprātīgu bija atzinusi tikai aparatūras ražotāju pienākumu ievērot antifragmentācijas līgumu savietojamības prasības, lai iegūtu licenci Play Store un Google Search. Savukārt Vispārējā tiesa ir atsaukusies uz ļaunprātīgu rīcību, piemēram, pārsūdzētā sprieduma 828. un 864. punktā, kā praksi, kas “liek šķērsli tādu ierīču izstrādei un klātbūtnei tirgū, kuras darbojas ar nesavietojamu Android “atzarojumu””.
169. Ar šo strīdīgās ļaunprātīgās rīcības paplašinājumu Vispārējā tiesa esot prettiesiski iekļāvusi Google likumīgo praksi piešķirt licences savām patentētām lietojumprogrammu saskarnēm (turpmāk tekstā –  “API”) (74) tikai tad, ja tās tika izmantotas savietojamās Android ierīcēs. Tādējādi Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, izvērtējot cēloņsakarību starp apgalvoto ļaunprātīgu izmantošanu un tās iespējamajām sekām.
170. Tomēr, kā iebilst Komisija, šī kritika ir balstīta uz neprecīzu pārsūdzētā sprieduma atstāstu.
171. Proti, pārsūdzētā sprieduma 812., 815. un 816. punktā Vispārējā tiesa, īpaši atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 1036. apsvērumu, ir atgādinājusi, ka Komisija, ņemot vērā spriedumu Microsoft/Komisija (75) un nosacījumus, ar kādiem var konstatēt produktu grupēšanas vai saistību ļaunprātīgo raksturu (76), pēc būtības ir pārmetusi Google pretkonkurences prakses īstenošanu ar mērķi atņemt nesavietojamiem Android atzarojumiem tirdzniecības iespējas. Tas it īpaši bija tāpēc, ka saskaņā ar apstrīdēto lēmumu nesavietojami Android atzarojumi radīja Google ticamus konkurences draudus, antifragmentācijas līgumu pienākumi kavēja nesavietojamu Android atzarojumu izstrādāšanu, savukārt savietojami Android atzarojumi Google ticamus konkurences draudus neradīja. Turklāt aplūkoto pienākumu spēju ierobežot konkurenci pastiprināja Google patentēto API nepieejamība nesavietojamu Android atzarojumu izstrādātājiem, tādējādi samazinot izstrādātāju interesi iecerēt izmantošanai šādās operētājsistēmās paredzētas lietojumprogrammas.
172. Pārsūdzētā sprieduma 828. punktā Vispārējā tiesa turpinājumā ir norādījusi, ka tādējādi Komisija kritizēja Google par Play Store un Google Search licenču piešķiršanas pakārtošanu virknei pienākumu, kas ierobežo to aparatūras ražotāju brīvību, kuri vēlas iegūt šīs licences, tieši ar aizliegumu tiem pārdot arī jebkuru citu ierīci, kas darbojas ar nesavietojamu Android atzarojumu. Komisija neapstrīdēja Google tiesības noteikt savietojamības prasības ierīcēm, kurās ir instalētas tās lietojumprogrammas. Tomēr tā uzskatīja, ka Google prakse likt šķērsli tādu ierīču izstrādei un klātbūtnei tirgū, kuras darbojas ar nesavietojamu Android atzarojumu, bija ļaunprātīga. Tātad bija jāpārbauda, vai Komisijai bija izdevies pierādīt, kā tā konstatēja apstrīdētajā lēmumā, ka Google bija īstenojusi praksi ar mērķi izstumt nesavietojamus Android atzarojumus, un vai šo praksi varētu kvalificēt kā vērstu pret konkurenci LESD 102. panta izpratnē.
173. Pretēji Google apgalvojumiem šie apsvērumi neatklāj nekādas izmaiņas apstrīdētā lēmuma formulējumos.
174. Kritizējot šīs pārsūdzētā sprieduma daļas, Google būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā par antifragmentācijas līgumos ietverto savietojamības pienākumu, kurus Komisija uzskatīja par ļaunprātīgiem, mērķi ir atzinusi nesavietojamu Android atzarojumu izslēgšanu. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa nav prettiesiski aizstājusi apstrīdētā lēmuma pamatojumu, bet tikai īsi atspoguļojusi tajā izteikto būtisko kritiku par antifragmentācijas līgumu ļaunprātīgo raksturu (77).
175. No Vispārējas tiesas sniegtā apstrīdētā lēmuma 1036. apsvēruma kopsavilkuma, kas sniegts šo secinājumu 171. punktā un kura precizitāti Google neapstrīd, izriet, ka Komisija tajā (un nākamajās apstrīdētā lēmuma sadaļās, kas minētas 1036. apsvērumā) ir skaidri izklāstījusi, ka attiecīgo antifragmentācijas līgumu pienākumi varēja ierobežot konkurenci tieši tāpēc, ka tie kavēja nesavietojamu Android atzarojumu izstrādi. Komisija apstrīdētajā lēmumā paskaidroja, ka tikai nesavietojami Android atzarojumi radīja draudus Google un to izstrāde bija ierobežota, jo aparatūras ražotāji tos vairs netirgoja, tāpēc ka pretējā gadījumā tie vairs nevarētu saņemt licenci Google lietojumprogrammām.
176. Tas tīri loģiski nozīmē, ka Komisija pārmeta Google, ka tā īstenoja praksi, kuras mērķis bija izslēgt nesavietojamus Android atzarojumus, jo tie radīja draudus Google. Analizējot, vai Komisija šo faktu bija pietiekami pierādījusi, Vispārējā tiesa tādējādi nav pārrakstījusi apstrīdēto lēmumu.
177. Turklāt, veicot rūpīgāku pārbaudi, šķiet, ka Google kritikas būtība faktiski ir vērsta pret Vispārējās tiesas novērtējumu pārsūdzētā sprieduma 853.–856. un 863. punktā. Šajos punktos Vispārējā tiesa kā konteksta elementu savā antifragmentācijas līgumu novērtējumā ir iekļāvusi Google praksi rezervēt savas patentētās API tikai savietojamiem Android atzarojumiem.
178. Google uzskata, ka tas, ka aparatūras ražotāji tirgoja tikai savietojamas Android ierīces, bija saistīts nevis ar strīdīgajiem antifragmentācijas līgumu pienākumiem licences saņemšanai Play Store un Google Search, bet gan ar aparatūras ražotāju vēlmi piekļūt Google API. Tomēr ne Komisija, ne Vispārējā tiesa nav kritizējusi Google praksi rezervēt šos API savietojamām ierīcēm.
179. Tomēr, kā izklāstīts šo secinājumu 60., 61., 67. un 68. punktā, ir pareizi novērtēt praksi, kas tiek kritizēta kā ļaunprātīga, ņemot vērā tās kontekstu kopumā. Patiešām būtu mākslīgi un nereāli analizēt praksi atrauti no tās konkrētā juridiskā un faktiskā konteksta. Tādējādi konteksta elementa iekļaušana šajā novērtējumā nav atkarīga no tā, vai pats elements ir atzīts par ļaunprātīgu. Kā FairSearch pārliecinoši paskaidroja tiesas sēdē, jo īpaši tāda dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma kā Google klātbūtnes kontekstā, nebūtu piemēroti ignorēt tirgus apstākļus, ko radījis pats uzņēmums.
180. No tā izriet, ka trešā pamata pirmā daļa ir nepamatota.
2)      Apgalvotās izstumšanas iedarbības attiecināšana (trešā apelācijas pamata otrā daļa)
181. Trešā pamata otrajā daļā, kas izriet no tikko izvērtētajiem argumentiem, Google apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, strīdīgajiem antifragmentācijas līgumu savietojamības pienākumiem piedēvējot apgalvoto izstumšanas iedarbību. Gluži pretēji, apstāklis, ka aparatūras ražotāji nebija motivēti tirgot nesavietojamus Android atzarojumus, esot bijis saistīts ar to, ka tiem nebija piekļuves Google stratēģiski svarīgajām patentētajām API.
182. Ja Vispārējā tiesa būtu veikusi hipotētisku analīzi, tā būtu konstatējusi, ka tad, ja nebūtu antifragmentācijas līgumu pienākumu, nesavietojami Android atzarojumi būtu tieši tādā pašā situācijā: Google (likumīgās) prakses attiecībā uz tā API dēļ tie tāpat būtu saskārušies ar problēmu, ka aparatūras ražotāji nevēlas tos tirgot.
183. Turklāt Vispārējā tiesa šo faktu ir atzinusi savos paskaidrojumos par Google dominējošo stāvokli pārsūdzētā sprieduma 226.–233. punktā. Tādējādi 229. punktā tā ir konstatējusi, ka alternatīva Android versija sākotnēji nevarētu būt ticams konkurents, jo īpaši tāpēc, ka Google patentēto lietojumprogrammu (kas šādai versijai nebūtu pieejamas) reproducēšana būtu prasījusi laiku un ievērojamus ieguldījumus.
184. Līdz ar to Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 893. punktā nospriežot, ka hipotētiskā analīze nav nepieciešama, jo Komisija bija pietiekami pierādījusi antifragmentācijas līgumu pretkonkurences sekas, esot pieļāvusi tiesību kļūdu.
185. Šim argumentam nevar piekrist.
186. Kā izklāstīts šo secinājumu 93., 94. un 97. punktā, Komisijai, novērtējot prakses iespējamās vai faktiskās pretkonkurences sekas, katrā ziņā nav jāveic hipotētiskā analīze. Tas sevišķi nav nepieciešams, ja šīs sekas ir citādi noteiktas atbilstoši prasītajam standartam. Turklāt it īpaši pašreizējā ļoti sarežģītu digitālo tirgu kontekstā var izrādīties nepiemēroti spekulēt par hipotētiskām rīcības iespējām, kuras tirgus dalībnieki būtu varējuši izmantot dominējošā uzņēmuma strīdīgās rīcības neesamības gadījumā. Visbeidzot, kā to apgalvo pati Komisija un kā Vispārējā tiesa ir norādījusi, piemēram, pārsūdzētā sprieduma 850. punktā, Komisijai nav jāpierāda, ka šī rīcība bija vienīgais iemesls, kas izraisīja izstumšanas iedarbību; pietiek, ja ir juridiski pietiekami pierādīts, ka tā ir veicinājusi šo iedarbību.
187. Turklāt Vispārējās tiesas konstatējums par Google dominējošo stāvokli, ka pastāvēja risks, ka alternatīvas Android versijas sākotnēji nebija ticami konkurenti, un līdz ar to šādu versiju iespējamā esamība neapšaubīja konstatējumus attiecībā uz dominējošo stāvokli tirgū, nenozīmē, ka šīs versijas neradīja nekādu konkurences spiedienu uz Google. Drīzāk Vispārējā tiesa 844.–847. punktā ir konstatējusi, ka nesavietojami Android atzarojumi radīja konkurences draudus Google, un Google nav apšaubījusi tajos izklāstītos pierādījumus.
188. No tā izriet, ka ir jānoraida arī trešā pamata otrā daļa un attiecīgi arī viss trešais pamats.
b)      Antifragmentācijas līgumu pamatojums (ceturtais apelācijas pamats)
189. Ar ceturto pamatu Google apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, neatzīstot antifragmentācijas līgumu objektīvo pamatojumu.
190. Kā Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 876. punktā, rīcība nav ļaunprātīga, ja tā ir attaisnojama ar konkurencei labvēlīgām priekšrocībām vai kalpo likumīgām interesēm, un tieši dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam ir jāpierāda, ka tas tā patiešām ir (78).
191. Tomēr Google izvirzītie argumenti, lai pamatotu Vispārējās tiesas novērtējumā pieļautās kļūdas, lielākoties ir nepieņemami, jo to mērķis ir panākt, lai Tiesa no jauna izvērtētu faktus, neapgalvojot, ka šie fakti būtu sagrozīti (79). Šo argumentu, kā arī tajos apstrīdēto Vispārējās tiesas secinājumu izvērtējums drīzāk liecina, ka Google vienkārši nespēja pierādīt, ka strīdīgās antifragmentācijas līgumu pretkonkurences sastāvdaļas bija objektīvi nepieciešamas un pamatotas.
192. Pirmkārt, pēc Google domām, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 880. punktā kļūdaini ir balstījusies uz Android faktisko izaugsmi, lai gan antifragmentācijas līgumi esot bijuši spēkā, lai atspēkotu argumentu, ka šajos līgumos uzliktie pienākumi bija nepieciešami šīs operētājsistēmas izdzīvošanai tirgū. Gluži pretēji, Vispārējai tiesai esot bijis jāpārbauda, kā Android būtu varējis attīstīties bez attiecīgajiem pienākumiem.
193. Tomēr, kā jau vairākkārt minēts, Komisijai un Vispārējai tiesai nav jāpārbauda, kā tirgus būtu varējis attīstīties, ja nebūtu strīdīgās rīcības (80). Ņemot vērā to, ka Google nesniedza ilgtspējīgus argumentus par attiecīgo pienākumu konkrēto nepieciešamību, Vispārējā tiesa pamatoti ir paļāvusies uz Google dominējošo stāvokli un Android izaugsmi, secinot, ka Google sniegtie piemēri par citām operētājsistēmām, kas tiek pārvaldītas kā “atvērtais resurss” (“open source”), nepadarīja apgalvoto apdraudējumu Android izdzīvošanai ticamu.
194. Otrkārt, Google uzskata, ka Vispārējā tiesa kļūdaini nav ņēmusi vērā Google leģitīmās intereses aizsargāt ne tikai ar Google lietojumprogrammām savietojamas Android versijas no nesavietojamības un sadrumstalotības, bet arī visu Android ekosistēmu, proti, arī tās versijas, kurās nav Google lietojumprogrammu. Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā Google saistītos argumentus.
195. Šī kritika nav pamatota, jo Vispārējā tiesa ir izvērtējusi Google argumentus šajā ziņā, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 882.–884., 886. un 889.–891. punktā. Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa it īpaši 891. punktā ir uzskatījusi, ka Google nebija pierādījusi nepieciešamību izslēgt nesavietojamus Android atzarojumus, lai nodrošinātu “Android ekosistēmas” izdzīvošanu.
196. Treškārt, Google apgalvo, ka Vispārēja tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka antifragmentācijas līgumu pienākumi bija sine qua non nosacījums, lai atvērtā pirmkoda operētājsistēmu varētu piedāvāt ar licenci bez maksas. Šādi rīkojoties, tā esot liegusi dominējošā stāvoklī esošiem uzņēmumiem nākotnē iespēju ieviest šādu “pārvaldītu atvērtā pirmkoda modeli”; turpmāk šie uzņēmumi var izvēlēties tikai starp slēgtu modeli un pilnībā atvērtu pirmkoda modeli.
197. Tomēr, kā Komisija pamatoti iebilst, arī šī kritika ir nepamatota. Proti, no Vispārējās tiesas konstatējumiem, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 878., 882. un 890. punkta, izriet, ka dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam joprojām ir pilnīgas tiesības izmantot “pārvaldītu atvērtā pirmkoda modeli” ar samērīgiem un pamatotiem ierobežojumiem. Kā piemēru šajā ziņā var minēt antifragmentācijas līgumu savietojamības pienākumus attiecībā uz ierīcēm ar Google lietojumprogrammām, kurus Komisija nebija apstrīdējusi. Tomēr, kā Vispārējā tiesa ir norādījusi minētā sprieduma 886. punktā, uzņēmuma tiesības gūt labumu no tā izstrādāto pakalpojumu ekonomiskajiem ieguvumiem nevar attiecināt uz tiesībām liegt potenciālajiem konkurentiem pastāvēt tirgū.
198. Visbeidzot, ceturtkārt, Google uzskata, ka Vispārējā tiesa ir nepareizi interpretējusi tās argumentus, ar kuriem tās apgalvoja, ka Komisijas ierosinātā preču zīmju stratēģija – rezervēt preču zīmes “Google” un “Android” tikai savietojamām ierīcēm kā mazāk ierobežojošu alternatīvu – nav praktiski īstenojama.
199. Šis arguments ir nepieņemams, jo Google kritizē Vispārējās tiesas faktu konstatējumus par preču zīmes stratēģiju un atkārto pirmajā instancē izvirzītos argumentus šajā jautājumā, nepierādot ne pierādījumu sagrozīšanu, ne kļūdu, ko Vispārējā tiesa būtu pieļāvusi, pārsūdzētā sprieduma 883. punktā veicot pierādījumu juridisko kvalifikāciju.
200. Kopumā no iepriekš minētā izriet, ka arī ceturtais apelācijas pamats ir jānoraida.
c)      Secinājums par antifragmentācijas līgumu vērtējumu
201. Jāsecina, ka Google nav izdevies pierādīt, ka Vispārējā tiesa, izvērtējot Google pirmajā instancē izvirzītos argumentus par antifragmentācijas līgumu savietojamības pienākumu ļaunprātīgo raksturu, būtu pieļāvusi kādas tiesību kļūdas. Tāpēc trešais un ceturtais pamats ir jānoraida.
3.      Vienots un turpināts pārkāpums (piektais apelācijas pamats)
202. Ar piekto pamatu Google apgalvo, ka Vispārējai tiesai apstrīdētais lēmums bija jāatceļ pilnībā, jo tā bija konstatējusi, ka Komisija nebija pierādījusi aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ļaunprātīgo raksturu. Proti, šis lēmums bija balstīts uz vienota un turpināta pārkāpuma konstatēšanu, ko sastāvēja no četriem atsevišķiem pārkāpumiem (MADA‑Google Search grupēšana, MADA‑Chrome grupēšana, antifragmentācijas līgumi un aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi). Pēc aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu – kas bija būtisks un nedalāms šā vienotā un turpinātā pārkāpuma elements – izzušanas arī pārējās apstrīdētā lēmuma daļas vairs nevarēja atstāt spēkā.
203. Komisija uzskata, ka šis pamats ir nepieņemams, jo Google pirmajā instancē neapstrīdēja vienota un turpināta pārkāpuma esamību un arī neapgalvoja, ka apstrīdētais lēmums būtu jāatceļ pilnībā, ja kāda no tā sastāvdaļām tiktu atcelta.
204. Šis iebildums ir jānoraida. Ir taisnība, apelācijas sūdzības iesniedzējs apelācijas instancē nevar izvirzīt jaunus pamatus un argumentus, kas nav tikuši apspriesti pirmajā instancē. Tomēr ir pieļaujams Tiesā izvirzīt pamatus, kuri ir radušies no paša pārsūdzētā sprieduma un kuru mērķis ir kritizēt tā pamatotību no tiesību viedokļa (81).
205. Tomēr Google piektais pamats ir neefektīvs pēc būtības.
206. Ja darbību virkne vai turpināta rīcība ietilpst “kopīgā plānā” to identiskā mērķa dēļ – kropļot konkurenci, tas ir vienots un turpināts pārkāpums (82). Lai gan šis termins līdz šim galvenokārt ir izmantots, lai pierādītu vairāku uzņēmumu izdarīto LESD 101. panta pārkāpumu vienotību un nepārtrauktību, tas var būt nozīmīgs arī LESD 102. panta piemērošanas kontekstā (83).
207. Šajā gadījumā, kā Vispārējā tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 18., 64.–72. un 1018.–1029. punktā, Komisija, ņemot vērā to kopīgo mērķi un to kopējo ietekmi, strīdīgos ierobežojumus kvalificēja ne tikai kā četrus atsevišķus pārkāpumus, bet arī kā vienotu un turpinātu pārkāpumu. Tas tā bija jo īpaši tāpēc, ka šie ierobežojumi iekļāvās Google vispārējā stratēģijā nostiprināt tās dominējošo stāvokli vispārējās tiešsaistes meklēšanas tirgū laikā, kad ievērojami pieauga mobilā interneta nozīme. Šīs stratēģijas kopīgais mērķis bija nodrošināt Google iespējami labāko piekļuvi vispārējai meklēšanai, ko patērētāji veica viedajās mobilajās ierīcēs.
208. Kā Google pamatoti uzsver, Savienības tiesību aktu ir iespējams daļēji atcelt tikai tad, ja elementi, kuru atcelšana tiek lūgta, ir nodalāmi no tiesību akta pārējās daļas. Šī prasība nav izpildīta, ja akta atcelšanas dēļ tiktu grozīta tā būtība (84).
209. Tomēr šajā lietā apstrīdētā lēmuma daļēja atcelšana attiecībā uz ceturto pārkāpumu – aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem – nerada, kā to apgalvo Google, šā lēmuma  būtības maiņu attiecībā uz trim pārējiem pārkāpumiem, kā arī vienoto un turpināto pārkāpumu, ko tie veido.
210. Pirmkārt, kā it īpaši izklāstīts šo secinājumu 60.–69. un 179. punktā, konstatējumu atcelšana attiecībā uz aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem neietekmē apstrīdētajā lēmumā izdarītos konstatējumus par pārējiem trim pārkāpumiem. Tas vien, ka šīs pārējās daļas joprojām pastāv, liedz atcelt šo lēmumu pilnībā (85).
211. Otrkārt, Komisijas konstatējumi, ko apstiprinājusi Vispārējā tiesa, par vienota un turpināta pārkāpuma pastāvēšanu joprojām ir spēkā, neskatoties uz to, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi vairs netiek uzskatīti par atsevišķu pārkāpumu.
212. Kā Vispārējā tiesa it īpaši norādījusi pārsūdzētā sprieduma 1021.–1023. un 1025. punktā, konstatēto pārkāpumu faktiskie apstākļi liecina, ka pirmais un otrais strīdīgais ierobežojums, proti, MADA‑Google Search grupēšana, MADA‑Chrome grupēšana un antifragmentācijas līgumi, kas tika kvalificēti kā trīs atsevišķi pārkāpumi, bija daļa no vispārējās stratēģijas. Šī stratēģija izpaudās kā īpašu nosacījumu noteikšana Android operētājsistēmas izmantošanai, no vienas puses, un atsevišķām lietojumprogrammām un pakalpojumiem, no otras puses. Tās mērķis bija paredzēt interneta attīstību mobilajās ierīcēs, vienlaikus saglabājot Google uzņēmējdarbības modeli, kas balstās uz ieņēmumiem, kurus tā galvenokārt gūst no sava vispārējās meklēšanas pakalpojuma izmantošanas. Šīs Google īstenotās vispārējās stratēģijas kontekstā dominējošā stāvokļa, kuru visā pārkāpuma laikposmā tā ieņēma vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos, saglabāšanai tātad bija izšķiroša nozīme, un to veicināja pirmais un otrais strīdīgais ierobežojums.
213. Šie konstatējumi, kuru faktisko pamatu Google neapšauba, neatklāj tiesību kļūdu
attiecībā uz secinājumu, ka pat pēc tam, kad aparatūras klāsta ieņēmumu līgumi vairs netika uzskatīti par atsevišķu pārkāpumu, izplatīšanas līgumi un antifragmentācijas līgumi joprojām veidoja savstarpēji saistītu sistēmu, kas kalpoja ļaunprātīgas vispārējās stratēģijas īstenošanai, lai sasniegtu identisku mērķi.
214. Turklāt no šo secinājumu 60.–69. un 179. punktā izklāstītajiem apgalvojumiem izriet, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu attiecīgie apstākļi, pat ja tie netika kvalificēti kā atsevišķs pārkāpums, bija nedalāma Google globālās stratēģijas sastāvdaļa. Līdz ar to Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, ņemot vērā šos elementus, lai novērtētu pārkāpumu. Pretēji Google apgalvotajam, tas attiecas gan uz atsevišķu pārkāpumu konstatēšanu, gan uz vienota un turpināta pārkāpuma konstatēšanu (86).
215. No iepriekš minētā izriet, ka arī piektais pamats ir jānoraida.
4.      Secinājums par pārkāpuma konstatēšanu
216. Tā kā neviens no pirmajiem pieciem apelācijas sūdzības pamatiem nav pamatots, Vispārējās tiesas secinājumi attiecībā uz pārkāpuma esamību un pazīmēm ir jāapstiprina.
B.      Naudas sods (sestais apelācijas pamats)
217. Ar sesto un pēdējo pamatu Google apgalvo, ka Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci attiecībā uz naudas sodu, ir pieļāvusi četras tiesību kļūdas. Šādi rīkojoties un nepareizi ņemot vērā, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi izslēgšanu vairs netika uzskatīti par atsevišķi pārkāpumu, tā, pārrēķinot naudas sodu, de facto esot palielinājusi naudas sodu attiecībā uz pārējām pārkāpuma daļām.
218. Kā Vispārējā tiesa ir izklāstījusi pārsūdzētā sprieduma 19. punktā, ar apstrīdēto lēmumu Komisija uzlika Google LLC naudas sodu 4 342 865 000 EUR apmērā, no kuriem 1 921 666 000 EUR solidāri ar Alphabet Inc. Šīs summas noteikšanai Komisija ņēma vērā Google attiecīgo pārdošanas apjoma vērtību EEZ saistībā ar vienoto un turpināto pārkāpumu, kas realizēts pēdējā pārkāpuma izdarīšanas gadā (2017. gads), un tai piemēroja smaguma koeficientu (11 %). Iegūto summu Komisija pēc tam reizināja ar gadu skaitu, kad uzņēmums ir piedalījies pārkāpumā (aptuveni 7,52), un tai pieskaitīja papildu summu (kas atbilst 11 % pārdošanas apjoma vērtības 2017. gadā), lai atturētu līdzīgus uzņēmumus no iesaistīšanās tādas pašas prakses īstenošanā. Komisija arī atzina, ka nav pamata konstatēt atbildību mīkstinošus vai pastiprinošus apstākļus, ne arī īpaši ņemt vērā Google ievērojamās finansiālās iespējas, lai grozītu naudas soda apmēru.
219. Pārsūdzētā sprieduma 1016. un 1029. punktā Vispārējā tiesa ir paskaidrojusi, ka apstrīdētā lēmuma atcelšana attiecībā uz aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ļaunprātīgo raksturu nozīmēja nepieciešamību grozīt arī šo lēmumu tiktāl, ciktāl tajā bija konstatēta Google dalība vienotā un turpinātā LESD 102. panta pārkāpumā, kas veidoja ceturto pārkāpumu. Tomēr bija jāņem vērā arī tas, ka vienota un turpināta pārkāpuma konstatēšana kā vispārējās stratēģijas daļa, kas balstījās uz šā pārkāpuma pirmo un otro aspektu, proti, izplatīšanas līgumiem un antifragmentācijas līgumiem, nebija prettiesiska.
220. Pēc tam Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 1036.–1112. punktā ir izklāstījusi aspektus, kurus tā ņēma vērā, pārrēķinot naudas sodu. Šādi rīkojoties, tā ir paskaidrojusi, ka tā ņēma vērā tādu pašu pārdevumu vērtību kā Komisija (1072. punkts), bet ka fiksēta smaguma koeficienta 11 % apmērā piemērošana Komisijas noteiktajai pārdošanas apjoma vērtībai pietiekami neatspoguļo pārkāpuma īstenošanu un intensitāti attiecīgajā laikposmā (1081. punkts). Attiecībā uz pārkāpuma intensitāti Vispārējā tiesa nošķīra trīs laikposmus, proti, no 2011. gada 1. janvāra līdz 2012. gada 1. augustam, no 2012. gada 1. augusta līdz 2014. gada 31. martam un no 2014. gada 31. marta līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai 2018. gada 18. jūlijā. Vispārējās tiesas ieskatā pārkāpuma intensitāte otrajā laikposmā bija īpaši augsta (1082.–1094. punkts).
221. Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, Vispārējā tiesa ir noteikusi naudas sodu 4 125 000 000 EUR apmērā 4 342 865 000 vietā, no kuriem
1 520 605 895 EUR solidāri ar Alphabet Inc (1099. un 1100. punkts).
222. Pirms atbildēt uz Google kritiku šajā ziņā, ir jāatgādina, ka neierobežotā kompetence, kas Savienības tiesai saskaņā ar LESD 261. pantu ir atzīta Regulas (EK) Nr. 1/2003 (87) 31. pantā, ļauj tiesai papildus vienkāršai soda likumības pārbaudei ar savu vērtējumu aizstāt Komisijas vērtējumu un līdz ar to atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu vai kavējuma naudu (88).
223. Ir tiesa, ka šīs kompetences īstenošana nav pielīdzināma Tiesas veiktai pārbaudei pēc savas ierosmes (89). Tomēr, lai izpildītu neierobežotas kontroles prasības Pamattiesību hartas 47. panta izpratnē saistībā ar naudas sodu, Savienības tiesai, īstenojot LESD 261. un 263. pantā paredzētās pilnvaras, ir jāpārbauda ikviens juridisks vai faktisks iebildums, kura mērķis ir pierādīt, ka naudas soda apmērs neatbilst pārkāpuma smagumam un ilgumam (90).
224. Visbeidzot, vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir pārbaudīt veidu, kādā Komisija katrā konkrētajā gadījumā ir novērtējusi prettiesiskās rīcības smaguma pakāpi. Apelācijas tiesvedībā Tiesas pārbaudes priekšmets ir, pirmkārt, pārbaudīt, cik lielā mērā Vispārējā tiesa juridiski pareizi ir ņēmusi vērā visus būtiskos apstākļus, lai novērtētu konkrētās rīcības smagumu saskaņā ar LESD 102. pantu un Regulas Nr. 1/2003 23. pantu, un, otrkārt, pārbaudīt, vai Vispārējā tiesa no juridiskā viedokļa pietiekami ir atbildējusi uz visiem argumentiem, ko prasītājs ir iesniedzis pieteikuma par naudas soda atcelšanu vai tā apmēra samazināšanu pamatojumam (91).
225. Ar pirmo iebildumu šajā ziņā Google apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību, jo tai neesot bijusi iespēja komentēt jaunajā aprēķinā vērā ņemtos elementus, it īpaši par apgalvoto pārkāpuma intensitāti otrajā laikposmā. Turklāt Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus, konstatējot, ka laikposms no 2012. līdz 2014. gadam bija izšķirošs Google konkurentu attīstībai.
226. Apgalvojums par pierādījumu sagrozīšanu nav pietiekami pamatots. Proti, Google nemin nevienu iespējami sagrozītu elementu, bet tikai apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā bija konstatējusi, ka pāreja uz mobilo internetu notika no 2007. gada; tādējādi nekas neliecinot par to, ka laikposms no 2012. līdz 2014. gadam Google konkurentiem bija īpaši svarīgs, kā to ir nospriedusi Vispārējā tiesa. Tomēr, pamatojoties uz šo vispārīgo apgalvojumu, nav iespējams konstatēt pierādījumu sagrozīšanu.
227. Arī apgalvojums, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Google tiesības uz aizstāvību, nav pamatots.
228. No brīža, kad prasītājs lūdz Vispārējo tiesu īstenot tās neierobežoto kompetenci attiecībā uz sodu, tam ir jāapzinās, ka Vispārējā tiesa var novērtēt šo sodu, ņemot vērā visus lietas apstākļus, un izmantot tos, pārrēķinot sodu. Tiesību uz aizstāvību ievērošana šajā kontekstā prasa, lai lietas dalībnieki varētu izklāstīt savus apsvērumus attiecībā uz visiem attiecīgajiem apstākļiem, nevis lai Vispārējā tiesa lūgtu tos komentēt faktiski paredzēto pārrēķinu (92). Šajā lietā tiesvedībā pirmajā instancē Google īpaši lūdza Vispārējo tiesu ņemt vērā pārkāpuma intensitāti un neapgalvo, ka tai nebūtu bijusi iespēja iesniegt apsvērumus par faktiskajiem elementiem, kurus Vispārējā tiesa ir ņēmusi vērā šā novērtējuma veikšanai.
229. Pēc tam ar otro iebildumu Google apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi nevainīguma prezumpciju, jo, novērtējot pārkāpuma intensitāti un ilgumu, tā ir balstījusies uz tādiem konteksta elementiem kā ieņēmumu sadalīšanas līgumi, Google politika attiecībā uz tās API vai Google vienošanās ar Apple, kas paši par sevi nebija atzīti par ļaunprātīgiem.
230. Tomēr, kā jau paskaidrots šo secinājumu 60.–69. un 179. punktā, novērtējot pārkāpuma sekas, var ņemt vērā ļaunprātīgas rīcības konteksta elementus, jo īpaši, ja tie izriet no citas paša dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma rīcības.
231. Saistībā ar trešo iebildumu Google apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi ne ultra petita principu, jo tā ir piemērojusi smaguma koeficientu tādā veidā, kādu nebija lūdzis neviens no lietas dalībniekiem.
232. Arī šis iebildums ir jānoraida.
233. Kā jau izklāsts citviet, Tiesas neierobežotā kompetence principā tai ļauj arī palielināt naudas sodu (93). Nedz pirmās instances tiesvedībā, nedz apelācijas tiesvedībā nepastāv reformatio in peius aizliegums. Arī Savienības tiesas attiecībā uz naudas soda lielumu nav saistītas ar lietas dalībnieku prasījumiem, ciktāl tās nepārkāpj prasības atcelt tiesību aktu robežas un tajā vai apelācijas sūdzībā noteikto strīda priekšmetu (94). Netiek apstrīdēts, ka tas tā ir šajā lietā.
234. Visbeidzot, ar ceturto iebildumu Google apgalvo, ka Vispārējās tiesas noteiktais naudas sods ir nesamērīgs un nepietiekami pamatots.
235. Arī šis arguments ir jānoraida.
236. Saskaņā ar Tiesas judikatūru Komisija ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, ja tā norāda vērtēšanas elementus, kas tai ir ļāvuši izsvērt pārkāpuma smagumu un ilgumu. Lai gan Komisijai nav pienākuma sniegt visus skaitliskos datus par katru aprēķina metodes starpposmu, tai tomēr tai ir jāpaskaidro līdzsvarošana un novērtēšana, ko tā ir veikusi attiecībā uz vērā ņemtajiem elementiem. Komisijas pienākums pietiekami pamatot to elementu atbilstību un līdzsvarojumu, kurus tā ir ņēmusi vērā, izvēloties priekšroku dot alternatīvai metodei, nenozīmē, ka tai ir pienākums sniegt skaitliskos datus saistībā ar soda aprēķināšanas veidu vai ka tā ir spiesta detalizēti paskaidrot tās veiktos iekšējos aprēķinus (95).
237. Tas pats attiecas uz Vispārējo tiesu.
238. Līdz ar to noteikti ir pieļaujams jautājums, kāpēc Vispārējā tiesa šajā lietā pamatojumā vienkārši nav iekļāvusi aprēķinu, ko tā bija veikusi, lai iegūtu naudas soda skaitlisko apmēru, ņemot vērā plašo izklāstīto apsvērumu uzskaitījumu. Var arī paust nožēlu par šādu pieeju un uzskatīt, ka šo aprēķinu izklāsts būtu padarījis Vispārējās tiesas argumentāciju skaidrāku un atvieglojis Tiesas darbu. Tomēr tas nenozīmē, ka Vispārējās tiesas pieejas rezultātā pārsūdzētais spriedums būtu jāatceļ.
239. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesai, apelācijas tiesvedībā lemjot par tiesību jautājumiem, taisnīguma apsvērumu dēļ nav ar savu vērtējumu jāaizstāj Vispārējās tiesas vērtējums, kuru tā, īstenojot tai piešķirto neierobežoto kompetenci, veikusi, lemdama par to naudas sodu apmēru, kas uzņēmumiem ir piemēroti par Savienības tiesību pārkāpumu. Tikai tad, ja Tiesa uzskatītu, ka soda apmērs ir ne vien neatbilstošs, bet arī tādā mērā pārmērīgs, ka tas ir nesamērīgs, tai būtu jākonstatē tiesību kļūda, ko Vispārējā tiesa ir pieļāvusi neatbilstoša naudas soda apmēra dēļ (96).
240. Šajā lietā Vispārējā tiesa, pirmkārt, aptuveni 80. punktos ir plaši izklāstījusi aspektus, kurus tā ņēma vērā, pārrēķinot naudas sodu, it īpaši attiecībā uz strīdīgā pārkāpuma smagumu un ilgumu. Otrkārt, jaunais naudas sods, kas samazināts par nedaudz vairāk nekā 200 000 000 EUR salīdzinājumā ar sākotnējo naudas sodu (no sākotnējiem 4 342 865 000 EUR līdz pašreizējiem 4 125 000 000 EUR), pat ņemot vērā aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu kā atsevišķas ļaunprātīgas rīcības izslēgšanu, nešķiet pārmērīgs līdz tādai pakāpei, lai būtu nesamērīgs. Proti, kā Vispārējā tiesa it īpaši ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 1015.–1029. punktā, citi pārkāpuma aspekti, kā arī tā vienotā un turpinātā vispārējā stratēģija, kas pastiprināja tā ietekmi, saglabājās, neraugoties uz šo izslēgšanu.
241. No tā izriet, ka arī Google sestais pamats nav atbalstāms.
C.      Secinājumi par apelācijas sūdzības vērtējumu
242. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka visi seši pamati un līdz ar to apelācijas sūdzība kopumā ir jānoraida.
V.      Tiesāšanās izdevumi
243. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
244. Pirmkārt, atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. un 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs; ja spriedums ir nelabvēlīgs vairākiem lietas dalībniekiem, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumu sadali. Tā kā Komisija ir lūgusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējām spriedums ir nelabvēlīgs, tām ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus. Tām šie izdevumi ir jāatlīdzina solidāri, jo apelācijas sūdzību tās ir iesniegušas kopā.
245. Turklāt saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 4. punktu tā var nolemt, ka persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē un kas ir piedalījusies tiesvedības Tiesā rakstveida vai mutvārdu daļā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati. Tā kā ADA, CCIA, Gigaset, HMD un Opera, no vienas puses, un BDZV, BEUC, FairSearch, Qwant, Sezto un VDZ, no otras puses, piedalījās šīs apelācijas tiesvedības rakstveida un/vai mutvārdu daļā, tām ir jāpiespriež savus tiesāšanās izdevumus segt pašām.
VI.    Secinājumi
246. Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, iesaku Tiesai lemt šādi:
–        noraidīt apelācijas sūdzību;
–        piespriest Google LLC un Alphabet Inc. segt savus, kā arī atlīdzināt Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus;
–        piespriest Application Developers Alliance, BDZV – Bundesverband Digitalpublisher und Zeitungsverleger eV, Eiropas Patērētāju organizācijai (BEUC), Computer & Communications Industry Association, FairSearch AISBL, Gigaset Communications GmbH, HMD global Oy, Opera Norway AS, Qwant, Seznam.cz, a.s. un Verband Deutscher Zeitschriftenverleger eV savus tiesāšanās izdevumus segt pašām.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Spriedums, 2022. gada 14. septembris (T‑604/18, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2022:541, 54. punkts).
3      Komisijas Lēmums C(2018) 4761 final (2018. gada 18. jūlijs) par procedūru saskaņā ar LESD 102. pantu un EEZ līguma 54. pantu (Lieta AT.40099 – Google Android) (kopsavilkums publicēts OV 2019, C 402, 19. lpp.) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
4      Spriedums, 2022. gada 12. maijs (C‑377/20, EU:C:2022:379).
5      Spriedums, 2023. gada 19. janvāris (C‑680/20, EU:C:2023:33).
6      Spriedums, 2023. gada 21. decembris (C‑333/21, EU:C:2023:1011).
7      Spriedums, 2024. gada 10. septembris (C‑48/22 P, EU:C:2024:726).
8      Spriedums, 2024. gada 24. oktobris (C‑240/22 P, EU:C:2024:915).
9      Pārsūdzētā sprieduma 120. punkts, kā arī apstrīdētā lēmuma 217. un 402. apsvērums.
10      Pārsūdzētā sprieduma 121. punkts un apstrīdētā lēmuma 439. apsvērums.
11      Pārsūdzētā sprieduma 274. un 300. punkts, kā arī apstrīdētā lēmuma 752., 753., 1009. un 1010. apsvērums.
12      Pārsūdzētā sprieduma 274., 300. un 314.–316. punkts.
13      Pārsūdzētā sprieduma 803. un 805. punkts, kā arī apstrīdētā lēmuma 1015. un 1016. apsvērums.
14      Pārsūdzētā sprieduma 621. un 622. punkts, kā arī apstrīdētā lēmuma 1192. apsvērums.
15      Pārsūdzētā sprieduma 38. punkts.
16      Tiesas priekšsēdētāja rīkojums, 2023. gada 19. janvāris, Google un Alphabet/Komisija (C‑738/22 P, EU:C:2023:44).
17      Tiesas priekšsēdētāja rīkojums, 2023. gada 18. aprīlis, Google un Alphabet/Komisija (C‑738/22 P, EU:C:2023:326).
18      Skat. spriedumu, 2024. gada 10. septembris, Google un Alphabet/Komisija (Google Shopping) (C‑48/22 P, EU:C:2024:726, 223.–230. punkts).
19      Par šo kritēriju skat. spriedumu, 2024. gada 24. oktobris, Komisija/Intel Corporation (C‑240/22 P, EU:C:2024:915, 90. punkts).
20      Skat. pārsūdzētā sprieduma 623. un 631. punktu.
21      Apstrīdētā lēmuma 1195. un nākamie apsvērumi, kā arī pārsūdzētā sprieduma 637. punkts.
22      Skat. apstrīdētā lēmuma 1225.–1271. apsvērumu, kā arī pārsūdzētā sprieduma 700.–711., 733. un 734. punktu.
23      Skat. pārsūdzētā sprieduma 679.–698. un 733.–802. punktu.
24      Skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 197. un 1292. apsvērumu, kā arī pārsūdzētā sprieduma 452., 632., 633. un 1090. punktu.
25      Skat. pārsūdzētā sprieduma 419.–538. punktu, jo īpaši tā 426., 428., 434., 443., 446.–452., 457., 480., 481., 494., 495. un 537. punktu.
26      Pārsūdzētā sprieduma 451., 452., 1018. un 1019. punkts, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 822. apsvērumu un 908. zemsvītras piezīmi.
27      Spriedumi, 2022. gada 12. maijs, Servizio Elettrico Nazionale u.c. (C‑377/20, EU:C:2022 19:379, 72. punkts); 2023. gada 19. janvāris, Unilever Italia Mkt.Operations (C‑680/20, EU:C:2023:33, 40., 44., 52. un 62. punkts); 2023. gada 21.  decembris, European Superleague Company  (C‑333/21, EU:C:2023:1011, 130. punkts); 2024. gada 10. septembris, Google un Alphabet/Komisija (Google Shopping) (C‑48/22 P, EU:C:2024:726, 166. un 168. punkts), un 2024. gada 24. oktobris Komisija/Intel Corporation (C‑240/22 P, EU:C:2024:915, 179. un 331. punkts).
28      Spriedumi, 2022. gada 12. maijs, Servizio Elettrico Nazionale u.c. (C‑377/20, EU:C:2022:379, 70. punkts), un 2023. gada 19. maijs, Unilever Italia Mkt. Operations (C‑680/20, EU:C:2023:33, 43. punkts).
29      Spriedums, 2012. gada 6. decembris (C‑457/10 P, EU:C:2012:770, 140. punkts).
30      Spriedums, 2022. gada 16. jūnijs (C‑698/19 P, EU:C:2022:480, 64. un 80. punkts).
31      Spriedums, 2024. gada 10. septembris (C‑48/22 P, EU:C:2024:726, 170.–172. un 240.–247. punkts).
32      Pārsūdzētā sprieduma 451. un 452. punkts; skat. arī minētā sprieduma 495. un 537. punktu.
33      Skat. šo secinājumu 112.–124. punktu.
34      Skat. pārsūdzētā sprieduma 336.–338. un 565. punktu.
35      Skat. spriedumu, 2024. gada 10. septembris, Google un Alphabet/Komisija (Google Shopping) (C‑48/22 P, EU:C:2024:726, 240.–247. punkts), kā arī manus secinājumus lietā Google un Alphabet/Komisija (C‑48/22 P, EU:C:2024:14, 177.–182. punkts).
36      Pārsūdzētā sprieduma 428. punkts.
37      Šajā kontekstā skat. pārsūdzētā sprieduma 332. un 333. punktu.
38      Skat. pārsūdzētā sprieduma 330. punktu.
39      Spriedums, 2023. gada 9. novembris, Global Silicones Council u.c./ECHA (C‑559/21 P, EU:C:2023:842, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
40      Spriedums, 2013. gada 19. decembris, Siemens u.c./Komisija (C‑239/11 P, C‑489/11 P un C‑498/11 P, EU:C:2013:866, 38.–46. punkts un tur minētā judikatūra).
41      Šajā nozīmē skat. turpat.
42      Skat. rīkojumu, 2010. gada 29. septembris, EREF/Komisija (C‑74/10 P un C‑75/10 P, EU:C:2010:557, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
43      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 10. septembris, Google un Alphabet/Komisija (Google Shopping) (C‑48/22 P, EU:C:2024:726, 223.–229. punkts).
44      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 12. maijs, Servizio Elettrico Nazionale u.c. (C‑377/20, EU:C:2022:379, 98.–102. punkts).
45      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 27. jūnijs, Komisija/Servier u.c. (C‑176/19 P, EU:C:2024:549, 353. punkts).
46      Šajā ziņā skat. pārsūdzētā sprieduma 115. un 116. punktu.
47      Skat., piemēram, spriedumu, 2024. gada 24. oktobris, Komisija/Intel Corporation (C‑240/22 P, EU:C:2024:915, 26. punkts).
48      Skat. spriedumus, 1996. gada 14. novembris, Tetra Pak/Komisija (C‑333/94 P, EU:C:1996:436, 37. punkts); 1991. gada 12. decembris, Hilti/Komisija (T‑30/89, EU:T:1991:70, 100. un 101. punkts), un 1994. gada 6. oktobris, Tetra Pak/Komisija (T‑83/91, EU:T:1994:246, 136. un 137. punkts).
49      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 12. maijs, Servizio Elettrico Nazionale u.c. (C‑377/20, EU:C:2022:379, 78. punkts, kā arī 91. un nākamie punkti).
50      Spriedums, 2007. gada 17. septembris (T‑201/04, EU:T:2007:289, 857., 867.–869., 977. un 1034.–1058. punkts).
51      Pārsūdzētā sprieduma 336. un 493. punkts.
52      Spriedums, 2022. gada 12. maijs, Servizio Elettrico Nazionale u.c. (C‑377/20, EU:C:2022:379, 61. punkts), un ģenerāladvokāta A. Ranta [A. Rantos] secinājumi lietā Servizio Elettrico Nazionale u.c. (C‑377/20, EU:C:2021:998, 42.–46. punkts).
53      Ģenerāladvokāta A. Ranta secinājumi lietā Servizio Elettrico Nazionale u.c. (C‑377/20, EU:C:2021:998, 47.–50. punkts).
54      Spriedumi, 2022. gada 12. maijs, Servizio Elettrico Nazionale u.c. (C‑377/20, EU:C:2022:379, 78. punkts), un 2023. gada 19. maijs, Unilever Italia Mkt. Operations (C‑680/20, EU:C:2023:33, 39. un 57. punkts). Skat. arī spriedumus, 2023. gada 12. janvāris, Lietuvos geležinkeliai/Komisija (C‑42/21 P, EU:C:2023:12, 91. punkts), un 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011, 134.–138., 147., 148. un 152. punkts). Skat. arī spriedumu (ko Tiesa vēlāk atcēla), 2014. gada 12. jūnijs, Intel/Komisija (T‑286/09, EU:T:2014:547, 198.–210. punkts); tagad šis jautājums atkal ir izvirzīts izskatāmajā lietā T‑1129/23.
55      Analīze attiecas uz hipotētiskiem tikpat efektīviem konkurentiem, nevis uz dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma faktiskajiem konkurentiem; skat. spriedumus, 2022. gada 12. maijs, Servizio Elettrico Nazionale u.c. (C‑377/20, EU:C:2022:379, 78., 79., 82., 91. un 101. punkts); 2023. gada 19. janvāris, Unilever Italia Mkt. Operations (C‑680/20, EU:C:2023:33, 56. un 59. punkts), un 2024. gada 24. oktobris, Komisija/Intel Corporation (C‑240/22 P, EU:C:2024:915, 311. un 343. punkts).
56      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2022. gada 12. maijs, Servizio Elettrico Nazionale u.c. (C‑377/20, EU:C:2022:379, 82. punkts), un 2024. gada 24. oktobris, Komisija/Intel Corporation (C‑240/22 P, EU:C:2024:915, 181. punkts).
57      Skat. spriedumus, 2011. gada 17. februāris, TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2011:83, 40.–43. punkts); 2012. gada 27. marts, Post Danmark (C‑209/10, EU:C:2012:172, 38. punkts); 2015. gada 6. oktobris, Post Danmark (C‑23/14, EU:C:2015:651, 57. un nākamie punkti); 2023. gada 19. janvāris, Unilever Italia Mkt. Operations (C‑680/20, EU:C:2023:33, 56. un 57. punkts), un 2024. gada 24. oktobris, Komisija/Intel Corporation (C‑240/22 P, EU:C:2024:915, 181. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta A. Ranta secinājumus lietā Servizio Elettrico Nazionale u.c. (C‑377/20, EU:C:2021:998, 70. punkts).
58      Skat. spriedumus, 2022. gada 12. maijs, Servizio Elettrico Nazionale u.c. (C‑377/20, EU:C:2022:379, 79.–83. punkts), un 2023. gada 19. janvāris, Unilever Italia Mkt. Operations (C‑680/20, EU:C:2023:33, 59. punkts); skat. arī ģenerāladvokāta A. Ranta secinājumus lietā Servizio Elettrico Nazionale u.c. (C‑377/20, EU:C:2021:998, 68.–71. punkts). Tomēr skat. manus secinājumus lietā Google un Alphabet/Komisija (C‑48/22 P, EU:C:2024:14, 192. un nākamie punkti).
59      Spriedumi, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 138. un 139. punkts), un 2023. gada 19. janvāris, Unilever Italia Mkt.Operations (C‑680/20, EU:C:2023:33, 52.–62. punkts).
60      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 141.–144. punkts), un 2024. gada 10. septembris, Google un Alphabet/Komisija (Google Shopping) (C‑48/22 P, EU:C:2024:726, 265. punkts).
61      Skat. spriedumus, 2015. gada 6. oktobris, Post Danmark (C‑23/14, EU:C:2015:651, 57. un 58. punkts); 2022. gada 12. maijs, Servizio Elettrico Nazionale u.c. (C‑377/20, EU:C:2022:379, 81. punkts); 2023. gada 19. janvāris, Unilever Italia Mkt. Operations (C‑680/20, EU:C:2023:33, 57. un 58. punkts), un 2024. gada 10. septembris, Google un Alphabet/Komisija (Google Shopping) (C‑48/22 P, EU:C:2024:726, 264. punkts).
62      Skat. spriedumus, 2015. gada 6. oktobris, Post Danmark (C‑23/14, EU:C:2015:651, 57.–61. punkts); 2022. gada 12. maijs, Servizio Elettrico Nazionale u.c. (C‑377/20, EU:C:2022:379, 82. punkts) (“kad [šī pārbaude] tiek īstenota”); 2023. gada 19. janvāris, Unilever Italia Mkt. Operations (C‑680/20, EU:C:2023:33, 57. punkts), un 2024. gada 10. septembris, Google un Alphabet/Komisija (Google Shopping) (C‑48/22 P, EU:C:2024:726, 266.–269. punkts). Skat. arī manus secinājumus lietās Post Danmark (C‑23/14, EU:C:2015:343, 71.–74. punkts) un Google un Alphabet/Komisija (C‑48/22 P, EU:C:2024:14, 192. un nākamie punkti).
63      Skat. pārsūdzētā sprieduma 115. un 116. punktu.
64      Skat., piemēram, pārsūdzētā sprieduma 294. punktu.
65      Skat. šo secinājumu 18. punktu.
66      Spriedumi, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011, 129. un 131. punkts), un 2024. gada 10. septembris, Google un Alphabet/Komisija (Google Shopping) (C‑48/22 P, EU:C:2024:726, 167. punkts).
67      Šajā nozīmē skat. manus secinājumus lietā Google un Alphabet/Komisija (C‑48/22 P, EU:C:2024:14, 191.–198. punkts). Skat. arī 73. punktu Komisijas 2024. gada Pamatnostādņu projektā par [LESD] 102. panta piemērošanu dominējošu uzņēmumu ļaunprātīgai, izslēdzošai rīcībai, kā arī tam pievienoto 2023. gada marta personāla politikas kopsavilkumu “Dinamiska un praktiski īstenojama uz ietekmi balstīta pieeja dominējoša stāvokļa ļaunprātīgai izmantošanai/LESD 102. pantam”, 5. un nākamās lpp., abi pieejami sadaļā “Application of Article 102 TFEU – European Commission”.
68      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 12. maijs, Servizio Elettrico Nazionale u.c. (C‑377/20, EU:C:2022:379, 99. punkts); skat. arī spriedumu, 2007. gada 17. septembris, Microsoft/Komisija (T‑201/04, EU:T:2007:289, 1069. punkts).
69      Spriedums, 2022. gada 12. maijs, Servizio Elettrico Nazionale u.c. (C‑377/20, EU:C:2022:379, 102. punkts).
70      Turpat, 78., 91. un 101. punkts.
71      Šajā nozīmē skat. šo secinājumu 106. punktā izklāstīto judikatūru. Šajā nozīmē it īpaši attiecībā uz digitālajiem tirgiem skat. arī spriedumu, 2024. gada 10. septembris, Google un Alphabet/Komisija (Google Shopping) (C‑48/22 P, EU:C:2024:726, 265. punkts), kurā Tiesa tikai daļēji ir atsaukusies uz 2017. gada 6. septembra spriedumu Intel/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 138. un 139. punkts), konkrēti neminot tirgus seguma kritēriju, kas minētajā lietā nebija nepieciešams Google dominējošā stāvokļa tirgū dēļ.
72      Kā izklāstīts šo secinājumu 13. punktā, atzarojums ir jauna programmatūra, kas izveidota, balstoties uz esošās programmatūras pirmkodu.
73      Pārsūdzētā sprieduma 808. punkts.
74      API ir īpašs noteikumu un specifikāciju kopums, kas nosaka, kā programmatūra piekļūst un izmanto pakalpojumus un resursus, ko nodrošina cita programmatūra vai aparatūra, kas arī īsteno šo API. Būtībā API ļauj datorprogrammām un aparatūrai vai dažādām programmatūrām savstarpēji sazināties (apstrīdētā lēmuma 89. un 90. apsvērums). Google uzskata, ka API it īpaši ļauj Android lietojumprogrammu izstrādātājiem izmantot Google patentētus pakalpojumus, piemēram, Google Maps.
75      Spriedums, 2007. gada 17. septembris (T‑201/04, EU:T:2007:289).
76      Šajā sakarā skat. šo secinājumu 13. punktu.
77      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, World Duty Free Group un Spānija/Komisija (C‑51/19 P un C‑64/19 P, EU:C:2021:793, 70.–73. punkts).
78      Spriedumi, 1978. gada 14. februāris, United Brands un United Brands Continentaal/Komisija (27/76, EU:C:1978:22, 184. punkts); 2012. gada 27. marts, Post Danmark (C‑209/10, EU:C:2012:172, 40.–42. punkts), un 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c. (C‑307/18, EU:C:2020:52, 165.–167. punkts).
79      Šajā ziņā skat. šo secinājumu 79. un 80. punktu, kā arī tajos minēto judikatūru.
80      Skat. šo secinājumu 103. un 104. punktu.
81      Spriedums, 2014. gada 10. aprīlis, Komisija/Siemens Österreich u.c. un Siemens Transmission & Distribution u.c./Komisija (no C‑231/11 P līdz C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 102. punkts).
82      Spriedumi, 1999. gada 8. jūlijs, Komisija/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, 81. punkts); 2004. gada 7. janvāris, Aalborg Portland u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 258. punkts), un 2012. gada 6. decembris, Komisija/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 41. punkts).
83      Skat. spriedumus, 2024. gada 18. aprīlis, Heureka Group (Cenu salīdzināšanas vietnes) (C‑605/21, EU:C:2024:324, 62. un 79. punkts), un 2010. gada 1. jūlijs, AstraZeneca/Komisija (T‑321/05, EU:T:2010:266, 891.–895. punkts); skat. arī manus secinājumus lietā Heureka Group (Cenu salīdzināšanas vietnes) (C‑605/21, EU:C:2023:695, 90. un 91. punkts).
84      Spriedums, 2012. gada 6. decembris, Komisija/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 35.–39. punkts).
85      Šajā nozīmē skat. turpat, 51. un 52. punkts.
86      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 16. jūnijs, Sony Optiarc un Sony Optiarc America/Komisija (C‑698/19 P, EU:C:2022:480, 64. un 80. punkts).
87      Padomes Regula (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.).
88      Spriedumi, 2002. gada 15. oktobris, Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 692. punkts); 2011. gada 8. decembris, Chalkor/Komisija (C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 63. punkts), un 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija (C‑99/17 P, EU:C:2018:773, 193. punkts).
89      Spriedumi, 2011. gada 8. decembris, Chalkor/Komisija (C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 64. punkts); 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un Telefónica de España/Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 213. punkts), un 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija (C‑99/17 P, EU:C:2018:773, 194. punkts).
90      Spriedumi, 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un Telefónica de España/Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 200. punkts); 2017. gada 26. janvāris, Villeroy & Boch Austria/Komisija (C‑626/13 P, EU:C:2017:54, 82. punkts), un 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija (C‑99/17 P, EU:C:2018:773, 195. punkts).
91      Spriedumi, 1998. gada 17. decembris, Baustahlgewebe/Komisija (C‑185/95 P, EU:C:1998:608, 128. punkts); 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 244. punkts), un 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija (C‑99/17 P, EU:C:2018:773, 192. punkts).
92      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 24. septembris, Erste Group Bank u.c./Komisija (C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P, EU:C:2009:576, 158., 159. un 180.–183. punkts).
93      Spriedums, 2007. gada 8. februāris, Groupe Danone/Komisija (C‑3/06 P, EU:C:2007:88, 61. punkts).
94      Skat. manus secinājumus apvienotajās lietās Fresh Del Monte Produce/Komisija un Komisija/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P un C‑294/13 P, EU:C:2014:2439, 273. punkts).
95      Spriedums, 2019. gada 10. jūlijs, Komisija/Icap u.c. (C‑39/18 P, EU:C:2019:584, 31. un 38. punkts un tur minētā judikatūra).
96      Skat. spriedumu, 2021. gada 25. marts, Lundbeck/Komisija (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, 197. un 198. punkts un tajos minētā judikatūra).