Pagaidu versija
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta piecu tiesnešu sastāvā)
2026. gada 6. maijā (*)
Piekļuve dokumentiem – Regula (EK) Nr. 1049/2001 – Dokumenti, ar kuriem apmaiņa notikusi Regulas (ES) Nr. 1094/2010 17. pantā paredzētajā izmeklēšanas procedūrā par Savienības tiesību aktu pārkāpumu – Piekļuves atteikums – Izņēmums saistībā ar izmeklēšanas mērķu aizsardzību – Pienākums norādīt pamatojumu – Vispārējā konfidencialitātes prezumpcija – Pienākums veikt konkrētu un individuālu pārbaudi – Sevišķas sabiedrības intereses – Samērīguma princips – Pamattiesību hartas 41. pants
Lietā T‑185/24
Novis Insurance Company, Novis Versicherungsgesellschaft, Novis Compagnia di Assicurazioni, Novis Poisťovňa a.s., Bratislava (Slovākija), ko pārstāv
A. Börner,
S. Henrich un
S. Förster, advokāti,
prasītāja,
pret
Eiropas Komisiju, ko pārstāv
K. Herrmann,
M. Burón Pérez un
P. Vanden Heede, pārstāvji,
atbildētāja,
ko atbalsta
Slovākijas Republika, ko pārstāv
S. Ondrášiková,
E. Larišová un
A. Lukáčik, pārstāvji,
persona, kas iestājusies lietā,
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta piecu tiesnešu sastāvā)
šādā sastāvā: priekšsēdētāja K. Kovalika‑Baņčika [K. Kowalik‑Bańczyk] (referente), tiesneši I. Reine, R. da Silva Pasošs [R. da Silva Passos],
E. Kasaņabērs [H. Cassagnabère] un T. Pavelin [T. Pavelin],
sekretāre:
A. Odrā‑Idelo [A. Audras‑Hidelot], administratore,
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu,
pēc 2025. gada 18. decembra tiesas sēdes
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Ar prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu, prasītāja Novis Insurance Company, Novis Versicherungsgesellschaft, Novis Compagnia di Assicurazioni, Novis Poisťovňa a.s. lūdz atcelt Komisijas 2024. gada 2. februāra Lēmumu C(2024) 810 final attiecībā uz atkārtotu pieteikumu par piekļuvi dokumentiem (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
I.      Tiesvedības priekšvēsture un fakti pēc prasības celšanas
2        Prasītāja ir Slovākijā reģistrēta dzīvības apdrošināšanas sabiedrība, kas pakļauta Národná banka Slovenska (Slovākijas Valsts banka; turpmāk tekstā – “NBS”) uzraudzībai.
A.      Savienības tiesību aktu pārkāpumu izmeklēšanas procedūra
3        Eiropas Apdrošināšanas un aroda pensiju iestāde (EAAPI) 2022. gada 17. martā sāka izmeklēšanu par Eiropas Savienības aktu pārkāpumu, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1094/2010 (2010. gada 24. novembris), ar ko izveido Eiropas Uzraudzības iestādi (Eiropas Apdrošināšanas un aroda pensiju iestādi), groza Lēmumu Nr. 716/2009/EK un atceļ Komisijas Lēmumu 2009/79/EK (OV 2010, L 331, 48. lpp.),
17. panta 2. punktu. Šajā izmeklēšanā bija paredzēts noskaidrot, vai NBS
attiecībā pret prasītāju bija izmantojusi uzraudzības pilnvaras atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2009/138/EK (2009. gada 25. novembris) par uzņēmējdarbības uzsākšanu un veikšanu apdrošināšanas un pārapdrošināšanas jomā (OV 2009, L 335, 1. lpp.).
4        EAAPI, pamatojoties uz Regulas Nr. 1094/2010 17. panta 3. punktu, 2022. gada 16. maijā sniedza ieteikumu, kas adresēts NBS, par pasākumiem, kas veicami, lai nodrošinātu atbilstību Direktīvai 2009/138 (turpmāk tekstā – “2022. gada 16. maija ieteikums”). Par šo ieteikumu prasītāja cēla atcelšanas prasību Vispārējā tiesā, ko tā ar 2025. gada 23. maija rīkojumu Novis/EAAPI (T‑204/24, EU:T:2025:555) noraidīja kā nepieņemamu.
5        Komisija, pamatojoties uz Regulas Nr. 1094/2010 17. panta 4. punktu, 2022. gada 13. septembrī sniedza atzinumu C(2022) 6455 final, kas adresēts NBS, par pasākumiem, kuri veicami, lai nodrošinātu atbilstību Direktīvai 2009/138 (turpmāk tekstā – “2022. gada 13. septembra oficiālais atzinums”). Prasītāja par šo atzinumu cēla atcelšanas prasību Vispārējā tiesā, ko tā noraidīja kā nepieņemamu ar 2025. gada 23. maija rīkojumu Novis/Komisija (T‑179/24, pārsūdzēts apelācijā, EU:T:2025:554).
6        NBS ar 2022. gada 31. oktobra lēmumu, kas tika apstiprināts ar 2023. gada 1. jūnija
lēmumu, anulēja prasītājas licenci (turpmāk tekstā – “lēmums par licences anulēšanu”). Prasītāja 2023. gada 28. decembrī pārsūdzēja šo lēmumu Správny súd v Bratislave (Bratislavas Administratīvā tiesa, Slovākija).
B.      Piekļuves dokumentiem procedūra
1.      Sākotnējais posms
7        Prasītāja ar 2023. gada 25. jūlija vēstuli (turpmāk tekstā – “sākotnējais pieteikums”) būtībā lūdza Komisijai piekļuvi visiem dokumentiem, kas attiecas uz šā sprieduma 3.–6. punktā aprakstīto izmeklēšanas procedūru un kuri ir šīs iestādes rīcībā vai ir tās sagatavoti.
8        Komisijas Finanšu stabilitātes, finanšu pakalpojumu un kapitāla tirgu savienības ģenerāldirektorāts 2023. gada 8. septembra lēmumā lēma par piekļuves pieprasījumu.
9        Šajā ziņā Komisija identificēja četrpadsmit dokumentus, uz kuriem attiecās piekļuves pieteikums. Tomēr tā atteica pilnīgu vai daļēju piekļuvi šiem dokumentiem, pamatojoties uz to, ka to publiskošana kaitētu, pirmkārt, izmeklēšanas mērķu aizsardzībai Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1049/2001 (2001. gada 30. maijs) par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV 2001, L 145, 43. lpp.) 4. panta 2. punkta trešā ievilkuma izpratnē un, otrkārt, tiesvedības aizsardzībai šīs pašas regulas 4. panta 2. punkta otrā ievilkuma izpratnē, turklāt, ņemot vērā, ka nekādas sevišķās sabiedrības intereses nepamato šādu dokumentu publiskošanu.
2.      Atkārtotais posms
10      Prasītāja 2023. gada 29. septembrī iesniedza atkārtotu pieteikumu par piekļuvi dokumentiem saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 7. panta 4. punktu (turpmāk tekstā – “atkātotais pieteikums”).
11      Komisijas ģenerālsekretāre 2024. gada 2. februārī pieņēma apstrīdēto lēmumu.
12      Šajā ziņā Komisija precīzāk identificēja dokumentus, uz kuriem attiecas pieteikums, proti, kopumā 19 dokumentus, kas apkopoti četrpadsmit atsaucēs:
–        NBS 2022. gada 5. aprīļa atzinums EAAPI par 2022. gada 17. marta ziņojuma projektu EIOPA‑22–235, ar atsauces numuru Ares(2022)4798170 (viens dokuments);
–        2022. gada 16. maija ieteikums (dokuments);
–        NBS 2022. gada 30. jūnija atjauninājums, kas adresēts Komisijai, ar atsauces numuru Ares(2022)4798170 (divi dokumenti);
–        Komisijas 2022. gada 25. jūlija atbilde NBS ar atsauces numuru Ares(2022)5362224 (viens dokuments);
–        NBS 2022. gada 23. augusta atjauninājums, kas adresēts Komisijai, ar atsauces numuru Ares(2022)5884917 (divi dokumenti);
–        NBS 2022. gada 30. augusta atjauninājums, kas adresēts Komisijai, ar atsauces numuru Ares(2022)6009523 (viens dokuments);
–        2022. gada 13. septembra oficiālais atzinums (viens dokuments);
–        NBS 2022. gada 28. septembra atjauninājums, kas adresēts Komisijai, ar atsauces numuru Ares(2022)6685040 (divi dokumenti);
–        Komisijas 2022. gada 10. oktobra atbilde NBS ar atsauces numuru Ares(2022)6974798 (viens dokuments);
–        NBS 2022. gada 4. novembra atjauninājums, kas adresēts Komisijai, ar atsauces numuru Ares(2022)7621287 (divi dokumenti);
–        Komisijas 2022. gada 16. novembra vēstule NBS ar atsauces numuru Ares(2022)7915331 (viens dokuments);
–        NBS 2022. gada 16. septembra atjauninājums, kas adresēts Komisijai, ar atsauces numuru Ares(2022)8752093 (divi dokumenti);
–        Komisijas 2023. gada 30. janvāra vēstule NBS ar atsauces numuru Ares(2023)661656 (viens dokuments);
–        NBS 2023. gada 7. jūnija atjauninājums, kas adresēts Komisijai, ar atsauces numuru Ares(2023)3938575 (divi dokumenti).
13      Apstrīdētajā lēmumā Komisija apstiprināja pilnīgu vai daļēju atteikumu piekļūt visiem pieprasītajiem dokumentiem.
14      Pirmām kārtām, Komisija konstatēja, ka pieprasīto dokumentu publiskošana kaitētu, pirmkārt, noteiktu izmeklēšanas mērķu aizsardzībai Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešā ievilkuma izpratnē un, otrkārt, notiekošā lēmumu pieņemšanas procesa aizsardzībai šīs pašas regulas 4. panta 3. punkta pirmās daļas izpratnē.
15      Šajā ziņā Komisija būtībā norādīja, ka pieprasītie dokumenti ir saistīti ar Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzēto izmeklēšanas procedūru par Savienības tiesību aktu pārkāpumu, kura vēl turpinājās un pēc kuras varēja tikt sākta procedūra sakarā ar pienākumu neizpildi saskaņā ar LESD 258. pantu. Tāpēc Komisijas ieskatā minēto dokumentu publiskošana varētu apdraudēt savstarpējo uzticēšanos starp Komisiju un NBS sāktajās diskusijās, kuru mērķis ir pārliecināt NBS brīvprātīgi pildīt pienākumus. Turklāt šī publiskošana pakļaujot Komisiju ārējam spiedienam, kaitējot izmeklēšanas procedūras efektivitātei un labai norisei, iejaucoties lēmumu pieņemšanas procesā saistībā ar to, vai pret Slovākijas Republiku ir jāsāk vai nav jāsāk procedūra sakarā ar pienākumu neizpildi un mainot šīs pēdējās procedūras stingri divpusējo raksturu.
16      Otrām kārtām, Komisija secināja, ka pieprasīto dokumentu publiskošana kaitētu tiesvedības aizsardzībai Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta otrā ievilkuma izpratnē.
17      Komisijas ieskatā pieprasītie dokumenti, kas sagatavoti tās saziņas ar NBS ietvaros un ietver NBS iekšējās nostājas, nevarot tikt nošķirti no tiesvedības starp prasītāju un NBS, kas ierosināta Správny súd v Bratislave (Bratislavas Administratīvā tiesa). Tāpēc minēto dokumentu publiskošana kaitētu šīs tiesvedības integritātei, kā arī pušu procesuālo tiesību vienlīdzībai.
18      Trešām kārtām, Komisija secināja, ka nekādas sevišķās sabiedrības intereses nepamato pieprasīto dokumentu publiskošanu.
19      Vispirms –
Komisija uzskata, ka prasītājas izvirzītie vispārīgie apsvērumi, kas saistīti ar pārskatāmības un atbildības principiem, nevar būt šādas sevišķas sabiedrības intereses. Turklāt lietderība, kāda pieprasīto dokumentu publiskošanai būtu attiecībā uz prasītāju, kuras licence tika anulēta, un tās klientiem, kuru apdrošināšanas polises ir beigušās, lai aizstāvētu savas tiesības tiesā vai uzraudzītu NBS darbības, esot privātas intereses. Visbeidzot, tas, ka sabiedrībai ir lietderīgi zināt, vai NBS darbības, it īpaši lēmums par licences anulēšanu, ir vai nav likumīgas, nevar prevalēt pār iemesliem, kas pamato informācijas neizpaušanu. Šādos apstākļos sabiedrības intereses tiktu īstenotas labāk, ja tiktu nodrošināta netraucēta izmeklēšanas norise un tiesvedības Slovākijas tiesās pienācīga norise.
20      Ceturtām kārtām, Komisija secināja, ka nav iespējams piešķirt nozīmīgu daļēju piekļuvi, neapdraudot intereses, ko aizsargā šā sprieduma 14. un 16. punktā minētie izņēmumi, un tāpēc uz pieprasītajiem dokumentiem pilnībā attiecas šie izņēmumi.
C.      Procedūra sakarā ar pienākumu neizpildi
21      Ar 2024. gada 24. aprīļa brīdinājuma vēstuli, kas nosūtīta pēc šīs prasības celšanas, Komisija nolēma pret Slovākijas Republiku sākt procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi saskaņā ar LESD 258. pantu, pamatojoties uz to, ka NBS, īstenodama uzraudzības pilnvaras attiecībā uz prasītāju, neesot izpildījusi pienākumus.
II.    Lietas dalībnieku prasījumi
22      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
23      Komisijas, ko atbalsta Slovākijas Republika, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
III. Juridiskais pamatojums
24      Prasības pamatojumam prasītāja izvirza piecus pamatus: pirmais attiecas uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta otrā ievilkuma pārkāpumu, otrais – uz šīs pašas regulas 4. panta 2. punkta trešā ievilkuma pārkāpumu, trešais – uz minētās regulas 4. panta 3. punkta pirmās daļas pārkāpumu, ceturtais – uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 6. punkta, samērīguma principa, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu un piektais – uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.
25      Šīs lietas apstākļos vispirms jāizvērtē otrais pamats, kas attiecas uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešā ievilkuma pārkāpumu. Pēc tam vajadzības gadījumā jāizvērtē pārējie prasības pamati.
A.      Par otro pamatu – Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešā ievilkuma pārkāpums
26      Ar otro pamatu prasītāja apgalvo, ka Komisija esot pārkāpusi Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešo ievilkumu. Šim pamatam ir trīs daļas: pirmā ir par to, ka nav nošķirti attiecīgi šīs regulas 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā un 4. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzētie izņēmumi, otrā – par izmeklēšanas mērķu aizsardzības apdraudējuma neesību pieprasīto dokumentu publiskošanas gadījumā un trešā – par to, ka pastāv sevišķu sabiedrības intereses, kas pamato šo publiskošanu.
1.      Par otrā pamata pirmo daļu – attiecīgi Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā un šīs pašas regulas 4. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzēto izņēmumu nenošķiršana
27      Prasītāja būtībā pārmet Komisijai, ka tā neesot atsevišķi izvērtējusi īpašos nosacījumus izņēmumiem, kas paredzēti, pirmkārt, Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā un, otrkārt, šīs pašas regulas 4. panta 3. punkta pirmajā daļā. No tā izrietot nekonsekvents un nepilnīgs pamatojums, it īpaši attiecībā uz otro no šiem izņēmumiem.
28      Komisija apstrīd prasītājas argumentāciju.
29      Pirmām kārtām, kā izriet no pastāvīgās judikatūras, LESD 296. pantā un Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta c) apakšpunktā prasītais pamatojums jāpielāgo attiecīgā akta būtībai un tam nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo iestādes vai struktūras – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt pārbaudi. Prasība norādīt pamatojumu jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, it īpaši akta saturu, izvirzīto pamatu būtību un akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts ietekmē tieši un individuāli, iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi nozīmīgie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums atbilst LESD 296. panta prasībām, jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šā tiesību akta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visu attiecīgo jomu regulējošo tiesību normu kopumu (skat. spriedumus, 2007. gada 1. februāris, Sison/Padome, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, 80. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2024. gada 30. janvāris, Agentsia “Patna infrastruktura” (Eiropas autoceļu infrastruktūras finansējums), C‑471/22, EU:C:2024:99, 25. un 26. punkts un tajos minētā judikatūra).
30      Otrām kārtām, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības iestādes vai struktūras, izvērtējot piekļuves pieteikumu to dokumentiem, var ņemt vērā vairākus Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā paredzētos atteikuma pamatus (spriedumi, 2012. gada 28. jūnijs, Komisija/Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, 113. punkts, un 2014. gada 3. jūlijs, Padome/in ’t Veld, C‑350/12 P, EU:C:2014:2039, 100. punkts). No tā izriet, ka atsaukšanos uz vairākiem izņēmumiem kopumā nevar uzskatīt par nesaderīgu ar šīs regulas noteikumiem (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 1997. gada 5. marts, WWF UK/Komisija, T‑105/95, EU:T:1997:26, 61. un 73. punkts).
31      Šajā lietā Komisija apstrīdētajā lēmumā ir kumulatīvi balstījusies uz trim atsevišķiem izņēmumiem (skat. šā sprieduma 14. un 16. punktu). Prasītāja neapstrīd Komisijas iespēju ņemt vērā vairākus atteikuma pamatus saskaņā ar šī sprieduma 30. punktā atgādināto judikatūru.
32      Tomēr no apstrīdētā lēmuma struktūras un satura arī izriet, kā norāda prasītāja, ka Komisija abus izņēmumus, kas paredzēti, pirmkārt, Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā un, otrkārt, šīs pašas regulas 4. panta 3. punkta pirmajā daļā, esot izvērtējusi kopā, nevis atsevišķi (skat. šā sprieduma 14. un 15. punktu).
33      Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, šāda rīcība pati par sevi nav prettiesiska. Nevar izslēgt, ka identiskus faktiskos apstākļus var ņemt vērā, lai pamatotu divu dažādu izņēmumu piemērošanu, ar nosacījumu, ka tiek paskaidrots, kādā veidā attiecīgo dokumentu publiskošana varētu konkrēti un faktiski kaitēt attiecīgajām interesēm, kas aizsargātas ar katru no abiem izņēmumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 3. jūlijs, Padome/in ’t Veld, C‑350/12 P, EU:C:2014:2039, 101. punkts).
34      Šajā ziņā, pirmkārt, prasītāja tikai pārmet Komisijai, ka tā esot “sajaukusi” abos iepriekš 32. punktā minētajos izņēmumos paredzēto nosacījumu piemērošanas nosacījumus, un šim iebildumam neesot pievienojusi nekādus precizējumus, kas ļautu novērtēt tā pamatotību. It īpaši tā neesot identificējusi nevienu tiesību kļūdu attiecībā uz šo nosacījumu piemērošanu.
35      Otrkārt, šķiet, ka prasītāja atsaucas uz nepietiekamu pamatojumu. Šajā gadījumā Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā paredzētā izņēmuma piemērošana ir pamatota pietiekami precīzi, saprotami un bez pretrunām ar plašiem apsvērumiem saistībā ar izmeklēšanas aizsardzību. Tādējādi attiecībā uz pirmo izņēmumu Komisija ir izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu saskaņā ar LESD 296. pantu un Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta c) apakšpunktu, kā tie ir interpretēti šā sprieduma 29. punktā atgādinātajā judikatūrā.
36      Treškārt, prasītājas izteiktie pārmetumi galvenokārt attiecas uz juridiski nošķirtā atteikuma pamata, kas izriet no Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzētā izņēmuma, formālo pamatojumu un pamatojumu pēc būtības. Tomēr šādiem pārmetumiem nav nozīmes saistībā ar otro pamatu, kas attiecas uz šīs pašas regulas 4. panta 2. punkta trešā ievilkuma pārkāpumu.
37      Šādos apstākļos otrā pamata pirmā daļa jānoraida.
2.      Par otrā pamata otro daļu – izmeklēšanas mērķu aizsardzības apdraudējuma neesība
38      Prasītāja apgalvo, ka Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā paredzētais izņēmums šajā lietā neesot piemērojams. Būtībā tā, pirmkārt, norāda, ka dienā, kad tika atteikta piekļuve dokumentiem, nekāda izmeklēšana nenotika, otrkārt, ka pieprasīto dokumentu publiskošanas gadījumā netiktu nodarīts nekāds kaitējums nedz izmeklēšanas mērķu aizsardzībai, nedz notiekošas izmeklēšanas konfidencialitātei un, treškārt, ka Komisija nevarot atsaukties uz iespējamo vispārējo konfidencialitātes prezumpciju, kas to atbrīvotu no pienākuma veikt konkrētu un individuālu pieprasīto dokumentu vai vismaz dažādu pieprasīto dokumentu kategoriju pārbaudi.
39      Komisija, kuru atbalsta Slovākijas Republika, apstrīd prasītājas argumentus.
a)      Par nosacījumu, ka jābūt notiekošai izmeklēšanai
40      Saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešo ievilkumu iestādes var atteikt iespēju iepazīties ar dokumentu, ja iepazīšanās ar to var kaitēt pārbaužu, izmeklēšanas un revīziju mērķiem, ja vien iepazīšanās ar to nav pamatota ar primārām sabiedrības interesēm.
41      Pirmām kārtām, Tiesa ir nospriedusi, tā kā nav nepieciešams
atspoguļot izsmeļošu “izmeklēšanas” definīciju Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešā ievilkuma izpratnē, jāuzskata, ka šāda darbība ir strukturēta un formalizēta procedūra, kuras mērķis ir savākt un analizēt informāciju, lai šī iestāde vai struktūra varētu pieņemt nostāju, pildot LES un LESD paredzētās funkcijas (spriedums, 2017. gada 7. septembris, Francija/Schlyter, C‑331/15 P, EU:C:2017:639, 46. punkts).
42      Otrām kārtām, Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešais ievilkums jāinterpretē tādējādi, ka šī norma ir piemērojama tikai tad, ja attiecīgo dokumentu publiskošana varētu apdraudēt iecerētās pārbaudes, izmeklēšanas vai revīzijas pabeigšanu (spriedums, 2017. gada 5. aprīlis, Francija/Komisija, T‑344/15, EU:T:2017:250, 86. punkts).
43      No tā izriet, ka principā uz dažādām izmeklēšanas vai pārbaudes darbībām joprojām var attiekties izņēmums saistībā ar pārbaudes, izmeklēšanas un revīzijas aizsardzību, ja izmeklēšana vai pārbaude turpinās, pat ja konkrētā izmeklēšana vai pārbaude, kurā sagatavots ziņojums, attiecībā uz kuru ir lūgta piekļuve, ir pabeigta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 5. aprīlis, Francija/Komisija, T‑344/15, EU:T:2017:250, 87. punkts).
44      Turklāt nevar uzskatīt, ka izmeklēšanas procedūra ir pabeigta ar attiecīgās iestādes vai struktūras galīgā lēmuma pieņemšanu, neņemot vērā tā iespējamu vēlāku atcelšanu Savienības tiesās. Saskaņā ar LESD 266. pantu šāda lēmuma atcelšana var likt minētajai iestādei vai struktūrai atsākt savu darbību, lai vajadzības gadījumā pieņemtu jaunu lēmumu, un tādējādi likt tai atkārtoti izmantot ar atcelto lēmumu saistītos lietas materiālus vai papildināt šos lietas materiālus ar citiem pierādījumiem. Tāpēc izmeklēšanu var uzskatīt par pabeigtu tikai tad, ja attiecīgās iestādes vai struktūras pieņemtais lēmums ir galīgs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 27. februāris, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 99. punkts).
45      Turklāt izmeklēšanas aizsardzība attiecas arī uz tās uzraudzību, ja vien tā tiek veikta saprātīgā termiņā (skat. spriedumu, 2016. gada 26. maijs, International Management Group/Komisija, T‑110/15, EU:T:2016:322, 35. punkts un tajā minētā judikatūra). Tas tā ir it īpaši tad, ja Savienības līmenī veiktā izmeklēšana joprojām turpinās vai ir tikko pabeigta un ja pēdējā minētajā gadījumā kompetentās valstu iestādes saprātīgā termiņā vēl nav pieņēmušas lēmumu par to, kā rīkoties saistībā ar izmeklēšanas ziņojumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2021. gada 1. septembris, Homoki/Komisija, T‑517/19, nav publicēts, EU:T:2021:529, 63. punkts, un 2022. gada 28. septembris, Agrofert/Parlaments, T‑174/21, EU:T:2022:586, 92. punkts).
46      Šajā lietā, lai pamatotu izņēmuma saistībā ar izmeklēšanas mērķu aizsardzību piemērošanu, Komisija ir minējusi divu veidu izmeklēšanu, proti, pirmkārt, pret NBS sākto Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzēto izmeklēšanas procedūru par Savienības tiesību aktu pārkāpumu un, otrkārt, procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi saskaņā ar LESD 258. pantu, ko var sākt pret Slovākijas Republiku (skat. šā sprieduma 15. punktu).
47      Prasītāja apgalvo, ka dienā, kad tika atteikta piekļuve dokumentiem, nekāda izmeklēšana nenotika.
48      Prasītājas ieskatā, pirmkārt, Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzētā izmeklēšana par Savienības tiesību aktu pārkāpumu tika pabeigta ar 2022. gada 13. septembra oficiālo atzinumu vai, vēlākais, brīdī, kad NBS,
apstiprinot licences anulēšanu, izpildīja šo oficiālo atzinumu, proti, 2023. gada 1. jūnijā. Komisija esot mēģinājusi nepamatoti pagarināt šīs izmeklēšanas ilgumu, iekļaujot tajā tā saucamo “turpmāko saziņu” un “uzraudzības pasākumus”, kas notika ārpus šīs izmeklēšanas formālajām un laika robežām.
49      Otrkārt, dienā, kad tika atteikta piekļuve dokumentiem, formāli vēl nebija sākta nekāda procedūra sakarā ar pienākumu neizpildi saskaņā ar LESD 258. pantu.
50      Vispirms jāpārbauda, vai apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā notika Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzētā izmeklēšanas procedūra par Savienības tiesību aktu pārkāpumu.
51      Pirmām kārtām, vispirms jānorāda, ka Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzētā izmeklēšanas procedūra par Savienības tiesību aktu pārkāpumu ir strukturēta un formalizēta procedūra, kurā ir iesaistīta EAAPI, Komisija un attiecīgā valsts iestāde un kuras mērķis ir informācijas vākšana un analīze, lai katra no šīm trim iestādēm, pildot savas attiecīgās funkcijas, varētu pieņemt nostāju. Tāpēc saskaņā ar šā sprieduma 41. punktā atgādināto judikatūru šāda procedūra ir “izmeklēšana” Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešā ievilkuma izpratnē.
52      Otrām kārtām, nav strīda par to, ka šajā lietā EAAPI 2022. gada 17. martā sāka Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzēto izmeklēšanu par Savienības tiesību aktu pārkāpumu, un tās rezultātā šī iestāde pieņēma 2022. gada 16. maija ieteikumu, pamatojoties uz šīs regulas 17. panta 3. punktu, un pēc tam Komisija 2022. gada 13. septembrī sniedza oficiālo atzinumu, pamatojoties uz minētās regulas 17. panta 4. punktu (skat. šā sprieduma
3.–5. punktu).
53      Trešām kārtām, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, šī procedūra netika galīgi pabeigta ne ar 2022. gada 13. septembra oficiālo atzinumu, ne arī
ar lēmumu par licences anulēšanu, ko NBS pieņēma 2022. gada 31. oktobrī un apstiprināja 2023. gada 1. jūnijā (skat. šā sprieduma 6. punktu).
54      Pirmkārt, lēmums par licences anulēšanu ietilpst Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzētajā izmeklēšanas procedūrā par Savienības tiesību aktu pārkāpumu. Šis lēmums ir viens no “pasākumiem, ko [attiecīgās valsts iestāde] veikusi, lai izpildītu [Komisijas] oficiālo atzinumu” šīs pašas regulas 17. panta 5. punkta izpratnē. Šajā ziņā par minēto lēmumu NBS divās 2022. gada 16. decembra un 2023. gada 7. jūnija vēstulēs informēja Komisiju, kā tas izriet no divu pieprasīto dokumentu formulējuma (un satura), kuru nosaukums ir “NBS informēšana par darbībām, kas veiktas, lai izpildītu [2022. gada 13. septembra] oficiālo atzinumu”. Tātad runa ir par turpmākiem pasākumiem šā sprieduma 45. punkta izpratnē vai pat attiecīgā gadījumā par galīgo lēmumu šā sprieduma 44. punkta izpratnē, kas pieņemts pēc izmeklēšanas un ko attiecīgā valsts iestāde ir pieņēmusi saprātīgā termiņā.
55      Turklāt apstrīdētajā lēmumā, pirmkārt, ir skaidri norādīts, un lietas dalībnieki par to ir vienisprātis, ka prasītāja lēmumu par tās licences anulēšanu ir apstrīdējusi Správny súd v Bratislave (Bratislavas Administratīvā tiesa), un, otrkārt, ka šī prasība tiesā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā, proti, 2024. gada 2. februārī, joprojām tika izskatīta. Tādējādi lēmums par licences anulēšanu šajā dienā nebija kļuvis galīgs.
56      Saskaņā ar šā sprieduma 44. un 45. punktā atgādināto judikatūru Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzēto izmeklēšanas procedūru par Savienības tiesību aktu pārkāpumu var uzskatīt par pabeigtu tikai tad, ja attiecīgās valsts iestādes šajā procedūrā pieņemtais lēmums ir ne tikai pieņemts, bet arī galīgs. Nolemjot citādi, varētu tikt apdraudēta minētās procedūras pienācīga darbība, kurā papildus EAAPI un Komisijai arī attiecīgajai valsts iestādei, pildot savas funkcijas, ir jāpauž nostāja, kā tas izriet no šā sprieduma 51. punkta.
57      Turklāt jautājums par to, vai, NBS, pieņemdama lēmumu par licences anulēšanu, patiešām ir izpildījusi 2022. gada 13. septembra oficiālo atzinumu, nevar tikt izskatīts saistībā
ar šo prasību, kura attiecas uz lēmuma atteikt piekļuvi dokumentiem tiesiskumu, nevis uz NBS aktu tiesiskumu. Tāpēc prasītāja nevar lietderīgi apgalvot, ka, tā kā NBS ir izpildījusi šo oficiālo atzinumu, Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzētā izmeklēšana par Savienības tiesību aktu pārkāpumu noteikti bija
pabeigta.
58      Otrkārt, pat pēc lēmuma par licences anulēšanu pieņemšanas vēl varēja turpināt Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzēto izmeklēšanas procedūru par Savienības tiesību aktu pārkāpumu, ja šis lēmums nebija pietiekams, lai nodrošinātu Savienības tiesību ievērošanu.
59      Kā Komisija pamatoti norāda procesuālajos rakstos, ja attiecīgā valsts iestāde nerīkojas atbilstoši Komisijas izdotam oficiālam atzinumam tajā noteiktajā termiņā, un ja ir izpildīti konkrēti nosacījumi, EAAPI, pamatojoties uz Regulas Nr. 1094/2010 17. panta 6. punkta pirmo daļu, attiecībā pret attiecīgo finanšu iestādi var pieņemt atsevišķu finanšu iestādei adresētu lēmumu, pieprasot veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai tā izpildītu pienākumus saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, tostarp pienākumu pārtraukt jebkādu darbību. Taču prasītāja nav nedz pierādījusi, nedz arī
apgalvojusi, ka šajā lietā nav
izpildīts vismaz viens no nosacījumiem, kas EAAPI ļautu pieņemt šādu lēmumu.
60      Treškārt, prasītāja šajā lietā nevar lietderīgi atsaukties uz nostāju, kuru Eiropas Uzraudzības iestāžu Apelācijas padome ir paudusi 2024. gada 30. jūlija lēmumā, kas pieņemts saistībā ar pieteikumu par piekļuvi dokumentiem, kuru prasītāja iesniedza EAAPI, attiecībā uz brīdi, kad Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzētā izmeklēšanas procedūra par Savienības tiesību aktu pārkāpumu jāuzskata par pabeigtu. Jāatgādina, ka, veicot tiesiskuma pārbaudi, Vispārējai tiesai nav saistoša šīs Apelācijas padomes lēmumu pieņemšanas prakse (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2007. gada 26. aprīlis, Alcon/ITSB, C‑412/05 P, EU:C:2007:252, 65. punkts, un 2021. gada 29. septembris, Tokin/Komisija, T‑343/18, EU:T:2021:636, 176. punkts, nav publicēts, un tajā minētā judikatūra).
61      Ceturtām kārtām, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, informācijas apmaiņa starp Komisiju un NBS pēc 2022. gada 13. septembra oficiālā atzinuma un dažos gadījumos pat pēc lēmuma par licences anulēšanu pieņemšanas ir saistīta arī ar Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzēto izmeklēšanas procedūru par Savienības tiesību aktu pārkāpumu. Minētā informācijas apmaiņa, kas atbilst šā sprieduma 12. punkta pēdējos septiņos ievilkumos uzskaitītajiem dokumentiem, attiecās tieši uz NBS veiktajiem vai veicamajiem pasākumiem, lai izpildītu šo formālo atzinumu. Tādējādi, ņemot vērā šo informācijas apmaiņu, Komisija varēja pārbaudīt, vai NBS patiešām ir izpildījusi minēto oficiālo atzinumu. Tāpēc aplūkotā informācijas apmaiņa bija izmeklēšanas turpmākie pasākumi šā sprieduma 45. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē.
62      Šādos apstākļos un ņemot vērā šā sprieduma 42.–45. punktā atgādināto judikatūru, jāsecina, pirmkārt, ka Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzētā izmeklēšanas procedūra par Savienības tiesību aktu pārkāpumu
apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā vēl turpinājās un, otrkārt – uz visiem pieprasītajiem dokumentiem no laika viedokļa varēja attiekties izņēmums saistībā ar izmeklēšanas mērķu aizsardzību.
63      No tā izriet – tā kā šajā stadijā nav jānosaka, vai apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā norisinājās vai vismaz bija iecerēta procedūra sakarā ar pienākumu neizpildi saskaņā ar LESD 258. pantu pret Slovākijas Republiku, prasītājas iebildums par to, ka izmeklēšana neturpinājās, jānoraida.
b)      Par vispārējās konfidencialitātes prezumpcijas piemērošanu un pienākumu konkrēti un individuāli pārbaudīt dokumentus
1)      Ievada apsvērumi
64      Pirmām kārtām, jāatgādina – ja Savienības iestāde vai struktūra, kurā iesniegts piekļuves pieteikums kādam dokumentam, nolemj noraidīt šo pieteikumu, pamatojoties uz vienu no Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā paredzētajiem izņēmumiem, tai principā jāpaskaidro, kādā veidā piekļuve šim dokumentam konkrēti un faktiski varētu kaitēt ar šo izņēmumu aizsargātajām interesēm, jo šādam kaitējuma riskam jābūt saprātīgi paredzamam, nevis tikai hipotētiskam (skat. spriedumu, 2020. gada 22. janvāris, MSD Animal Health Innovation un Intervet international/EMA, C‑178/18 P, EU:C:2020:24, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
65      No tā izriet, ka pārbaudei, kas vajadzīga, lai izskatītu pieteikumu par piekļuvi dokumentiem, pirmkārt, jābūt konkrētai un, otrkārt, tai jābūt veiktai attiecībā uz katru pieteikumā minēto dokumentu. Turklāt šai pārbaudei jāizriet no lēmuma pamatojuma (spriedumi, 2005. gada 13. aprīlis, Verein für Konsumenteninformation/Komisija, T‑2/03, EU:T:2005:125, 69. un 70. punkts, un 2018. gada 25. septembris, Psara u.c./Parlaments, no T‑639/15 līdz T‑666/15 un T‑94/16, EU:T:2018:602, 103. un 104. punkts).
66      Otrām kārtām, Savienības tiesa tomēr ir atzinusi, ka noteiktos gadījumos Savienības iestāde vai struktūra principā var pamatoties uz vispārējām prezumpcijām, kas piemērojamas noteiktām dokumentu kategorijām, jo uz pieteikumiem par viena veida dokumentu publiskošanu var attiekties līdzīgi vispārīgi apsvērumi (skat. spriedumu, 2020. gada 22. janvāris, MSD Animal Health Innovation un Intervet international/EMA, C‑178/18 P, EU:C:2020:24, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
67      Tādējādi šādu prezumpciju mērķis ir sniegt iespēju attiecīgajai Savienības iestādei vai struktūrai konstatēt, ka noteiktu kategoriju dokumentu publiskošana principā kaitē interesēm, kas aizsargātas ar izņēmumu, uz ko tā atsaucas, pamatojoties uz šādiem vispārīgiem apsvērumiem, un tai nav pienākuma konkrēti un individuāli izvērtēt katru pieprasīto dokumentu (skat. spriedumu, 2020. gada 22. janvāris, MSD Animal Health Innovation un Intervet international/EMA, C‑178/18 P, EU:C:2020:24, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
68      Vispārējo konfidencialitātes prezumpciju izmantošanai jābūt pamatotai ar nopietniem un pārliecinošiem iemesliem. Lai pret pieteikuma iesniedzēju varētu atsaukties uz vispārēju prezumpciju par informācijas neizpaušanu, attiecīgajai Savienības iestādei vai struktūrai jāpaskaidro, kāpēc šī prezumpcija ir nepieciešama, lai nodrošinātu konkrētās procedūras pareizu norisi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2018. gada 4. oktobris, Daimler/Komisija, T‑128/14, EU:T:2018:643, 155. un 156. punkts un tajā minētā judikatūra).
69      Savienības tiesa vairākos spriedumos ir izstrādājusi noteiktus kritērijus vispārējās konfidencialitātes prezumpcijas atzīšanai.
70      Pirmkārt, no šā sprieduma 66. punktā minētās judikatūras izriet – lai uz vispārējo konfidencialitātes prezumpciju varētu pamatoti atsaukties pret personu, kura prasa piekļuvi dokumentiem, pieprasītajiem dokumentiem jāietilpst vienā dokumentu kategorijā vai tiem jābūt tāda paša rakstura dokumentiem (skat. spriedumu, 2018. gada 4. oktobris, Daimler/Komisija, T‑128/14, EU:T:2018:643, 138. punkts un tajā minētā judikatūra).
71      Otrkārt, vispārēja konfidencialitātes prezumpcija var tikt atzīta, pamatojoties uz to, ka piekļuve ar noteiktiem procesiem saistītiem dokumentiem nav savietojama ar šo procesu pareizu norisi, un, pamatojoties uz risku, ka tiem tiks nodarīts kaitējums, pieņemot, ka vispārējas prezumpcijas ļauj nodrošināt procesa norises integritāti, ierobežojot trešo personu iejaukšanos. Tas, ka pastāv īpaši noteikumi, kas ierobežo piekļuvi lietas materiāliem, dokumentiem vai informācijai, kas saistīta ar procedūru Savienības iestādē vai struktūrā, ir viens no kritērijiem, kas pamato vispārējās konfidencialitātes prezumpcijas atzīšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 26. maijs, International Management Group/Komisija, T‑110/15, EU:T:2016:322, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
2)      Par vispārējās konfidencialitātes prezumpcijas piemērošanu
72      Tiesas sēdē lietas dalībniekiem tika jautāts par iespējamo vispārējās konfidencialitātes prezumpcijas piemērošanu, pamatojoties uz izņēmumu saistībā ar izmeklēšanas mērķu aizsardzību.
73      Prasītājas ieskatā, pirmkārt, Komisija apstrīdētajā lēmumā nav piemērojusi nekādu vispārēju konfidencialitātes prezumpciju un, otrkārt, šajā lietā nav piemērojama nekāda vispārēja konfidencialitātes prezumpcija. It īpaši Komisija nevarot atsaukties uz apgalvoto vispārējo konfidencialitātes prezumpciju, kas piemērojama dokumentiem, kuri attiecas uz Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzēto izmeklēšanu par Savienības tiesību pārkāpumu.
74      Komisija apgalvo, ka tā apstrīdētajā lēmumā ir pamatoti piemērojusi divas atšķirīgas vispārējas konfidencialitātes prezumpcijas, proti, jaunu prezumpciju, kas attiecas uz dokumentiem, ar kuriem notikusi apmaiņa Regulas Nr. 1094/2010 17. panta ietvaros, un pastāvošu prezumpciju, kas attiecas uz dokumentiem, kuri attiecas uz procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam. Tā uzskata, ka uz pieprasītajiem dokumentiem attiecas vispārējā konfidencialitātes prezumpcija, kā tas ir EU Pilot procedūras lietas materiālos.
75      Slovākijas Republika arī atbalsta vispārējās konfidencialitātes prezumpcijas piemērošanu dokumentiem, kas attiecas uz procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi saskaņā ar LESD 258. pantu.
76      Pirmām kārtām, jānosaka, vai Komisija apstrīdētajā lēmumā ir piemērojusi vispārējo konfidencialitātes prezumpciju.
77      Šajā ziņā ir taisnība, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nav skaidri norādījusi uz vispārējo konfidencialitātes prezumpciju saistībā ar izņēmuma attiecībā uz izmeklēšanas mērķu aizsardzību piemērošanu.
78      Tomēr no apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija kopumā ir pamatojusi šā izņēmuma piemērošanu, nenošķirdama dažādos
pieprasītos dokumentus. Konkrēti – tā vispirms aprakstīja Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzētās izmeklēšanas procedūras par Savienības tiesību aktu pārkāpumu
darbību un atgādināja tās mērķus. Turpinājumā – tā ar vispārīgiem apsvērumiem paskaidroja, ka pieprasīto dokumentu publiskošana varētu apdraudēt tās veiktās izmeklēšanas un turpmāko darbību mērķu aizsardzību, pirmkārt, apdraudot savstarpējo uzticēšanos starp Komisiju un NBS uzsāktajās diskusijās un atturot NBS izpildīt pienākumus brīvprātīgi, otrkārt, pakļaujot Komisiju ārējam spiedienam un, treškārt, apdraudot minētās izmeklēšanas procedūras efektivitāti un pienācīgu norisi. Visbeidzot tā secināja, ka piekļuve jāatsaka “visiem pieprasītajiem dokumentiem” un ka turklāt uz tiem “pilnībā attiecas” norādītie izņēmumi.
79      Ņemot vērā visas šīs norādes, šķiet, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija netieši, bet noteikti ir piemērojusi vispārēju konfidencialitātes prezumpciju, kas attiecas uz visiem dokumentiem, kuri saistīti ar Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzēto izmeklēšanas procedūru par Savienības tiesību aktu pārkāpumu un turpmākajiem pasākumiem.
80      Pretēji tam, ko prasītāja ierosināja tiesas sēdē, ar to vien, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav tieši atsaukusies uz vispārējās konfidencialitātes prezumpcijas jēdzienu, nepietiek, lai šo lēmumu atzītu par nepietiekami pamatotu vai liegtu Vispārējai tiesai ņemt vērā šā sprieduma 79. punktā minēto vispārējo konfidencialitātes prezumpciju. Jāatgādina, ka pamatojums var tikt izteikts netieši ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām uzzināt iemeslus, kuru dēļ ir tikuši pieņemti attiecīgie pasākumi, un kompetentajai tiesai uzskatīt, ka tās rīcībā ir pietiekama informācija pārbaudes veikšanai (skat. spriedumu, 2015. gada 25. marts, Central Bank of Iran/Padome, T‑563/12, EU:T:2015:187, 77. punkts un tajā minētā judikatūra; un spriedumu,
2018. gada 13. jūlijs,
K. Chrysostomides &
Co. u.c./Padome u.c., T‑680/13, EU:T:2018:486, 394. punkts.). Šajā lietā, kā Komisija turklāt uzsvērusi tiesas sēdē, no apstrīdētā lēmuma formulējuma skaidri izriet, ka saskaņā ar šīs iestādes argumentāciju izvirzītie apsvērumi bija piemērojami visiem dokumentiem un to saturam kopumā. Turklāt no iebildumiem, ko prasītāja izvirzījusi vispirms savā prasības pieteikumā un pēc tam replikas rakstā, izriet, ka tā bija labi sapratusi, ka Komisija nav transversāli nošķīrusi dažādus dokumentus un to dažādās daļas, un ka tādējādi šī iestāde, lai pamatotu savu nostāju attiecībā uz pieprasīto dokumentu konfidencialitāti, ir izmantojusi uz pieņēmumu balstītu
un vispārīgu pieeju.
81      Otrām kārtām, jāpārbauda, vai Komisija varēja atsaukties uz vispārējo konfidencialitātes prezumpciju, kas attiecas uz visiem dokumentiem, kuri saistīti ar Regulas Nr. 1094/2010
17. pantā paredzēto izmeklēšanas procedūru par Savienības tiesību aktu pārkāpumu.
82      Šajā ziņā, pirmkārt, jānorāda, ka Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzētā izmeklēšanas procedūra par Savienības tiesību aktu pārkāpumu ir pietiekami strukturēta un formalizēta, lai būtu iespējams precīzi ierobežot un identificēt ar to saistītos dokumentus. Turklāt šajā lietā nav strīda par to, ka apmaiņa ar pieprasītajiem dokumentiem, kas uzskaitīti šā sprieduma 12. punktā, runājot par pirmajiem diviem – starp EAAPI un NBS, bet, runājot par pārējiem septiņpadsmit – starp Komisiju un NBS, notika vienas un tās pašas izmeklēšanas procedūras laikā, kura attiecās uz
NBS. Līdz ar to
šie dokumenti ir daļa no vienas un tās pašas administratīvās lietas un tātad tie visi ietilpst vienā un tajā pašā kategorijā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 4. oktobris, Daimler/Komisija, T‑128/14, EU:T:2018:643, 141. punkts).
83      Otrkārt, saskaņā ar šā sprieduma 68. punktā atgādināto judikatūru Komisija apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi nopietnus un pārliecinošus iemeslus, kas pamato vispārējās konfidencialitātes prezumpcijas izmantošanu šīs lietas apstākļos, kā tas atgādināts šā sprieduma 78. punktā. Prasītāja neapstrīd šo elementu atbilstību, lai pamatotu vispārējās konfidencialitātes prezumpcijas atzīšanu, kas attiecas uz dokumentiem, ar kuriem notikusi apmaiņa Regulas Nr. 1094/2010 17. panta ietvaros.
84      Treškārt, jākonstatē, ka Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzētajā izmeklēšanas procedūrā par Savienības tiesību aktu pārkāpumu ir ietverti īpaši noteikumi, kas ierobežo šādā procedūrā iegūtās vai konstatētās informācijas izpaušanu. Atbilstoši šīs regulas 70. panta 1.–3. punktam uz EAAPI un tās darbiniekiem attiecas dienesta noslēpuma prasības, un tie nedrīkst izpaust konfidenciālu informāciju vai informāciju, uz kuru attiecas minētais dienesta noslēpums un ko tie saņem vai ar ko viņi apmainās ar kompetentajām valsts iestādēm. Tāpat jānorāda, ka finanšu iestādei, uz kuru attiecas šāda izmeklēšana, nav paredzēta nekāda piekļuve lietas materiāliem vai dokumentiem, kas saistīti ar Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzētās izmeklēšanas procedūru par Savienības tiesību aktu pārkāpumu. No tā izriet, ka ir izpildīts arī šā sprieduma 71. punktā atgādinātajā judikatūrā minētais kritērijs.
85      Šādos apstākļos jāatzīst, ka uz dokumentiem, ar kuriem EAAPI, Komisija un attiecīgā valsts iestāde apmainījās Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzētajā izmeklēšanas procedūrā par Savienības tiesību aktu pārkāpumu, attiecas vispārējā konfidencialitātes prezumpcija.
86      Jāprecizē, ka šī vispārējā konfidencialitātes prezumpcija, kas saistīta konkrēti ar Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzēto izmeklēšanas procedūru par Savienības tiesību aktu pārkāpumu, atšķiras no prezumpcijām, kuras Savienības tiesa jau ir atzinusi attiecībā uz dokumentiem, kas sagatavoti un ar kuriem notikusi apmaiņa, pirmkārt, procedūrās sakarā ar pienākumu neizpildi pirmstiesas stadijā (spriedums, 2013. gada 14. novembris, LPN un Somija/Komisija, C‑514/11 P un C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 65. punkts) un, otrkārt, EU Pilot procedūrā (spriedums, 2017. gada 11. maijs, Zviedrija/Komisija, C‑562/14 P, EU:C:2017:356, 51. punkts).
87      Tāpēc prasītājas iebildums par to, ka Komisija šajā lietā nevar atsaukties uz vispārējo konfidencialitātes prezumpciju, jānoraida.
3)      Par pienākumu veikt dokumentu konkrētu un individuālu pārbaudi
88      Prasītāja atgādina pienākumu konkrēti un individuāli pārbaudīt katru dokumentu, uz kuru attiecas piekļuves pieteikums. Tā piebilst, ka pat tad, ja tiktu piemērota vispārējā konfidencialitātes prezumpcija, Komisijai būtu bijis vismaz jāizvērtē, vai attiecībā uz dažādām dokumentu kategorijām nav vajadzīga atšķirīga attieksme.
89      Komisijas ieskatā konkrēta un individuāla pieprasīto dokumentu pārbaude
tai nebija jāveic, jo apstrīdētajā lēmumā izklāstītie argumenti acīmredzami attiecās uz visiem šiem dokumentiem un tiem visiem bija piemērojama vispārējā konfidencialitātes prezumpcija.
90      Šajā ziņā, pirmām kārtām, pietiek ar norādi, ka no šā sprieduma 85. punkta izriet, ka uz pieprasītajiem dokumentiem attiecās vispārējā konfidencialitātes prezumpcija, tāpēc saskaņā ar šā sprieduma 67. punktā atgādināto judikatūru Komisijai nebija pienākuma konkrēti un individuāli pārbaudīt katru no šiem dokumentiem.
91      Otrām kārtām, pieprasīto dokumentu apmaiņa notika vienas un tās pašas izmeklēšanas procedūras laikā, tie ir saistīti ar vienu un to pašu administratīvo lietu un tātad ietilpst vienā un tajā pašā kategorijā (skat. šā sprieduma 82. punktu). No tā izriet, ka Komisijai arī nebija pienākuma identificēt dažādas dokumentu kategorijas vai apakškategorijas un noskaidrot, vai tām
nebija nepieciešama atšķirīga attieksme. Šāda prasība atņemtu vispārējai konfidencialitātes prezumpcijai tās lietderīgo iedarbību, proti, ļautu Komisijai uz vispārēju piekļuves pieteikumu atbildēt arī vispārīgā veidā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 14. novembris, LPN un Somija/Komisija, C‑514/11 P un C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 68. punkts). Turklāt prasītāja neprecizē, kas būtu veidojušas šīs dažādās dokumentu kategorijas vai apakškategorijas, bet
vienīgi norāda, ka tās varētu nošķirt, tikai izlasot dokumentu nosaukumus.
92      Tāpēc prasītājas iebildums par to, ka nav konkrēti un individuāli izvērtēti pieprasītie dokumenti vai vismaz dažādas pieprasīto dokumentu kategorijas, jānoraida kā neefektīvs.
c)      Par izmeklēšanas mērķu apdraudējuma esību
93      Vispārējas konfidencialitātes prezumpcijas atzīšana ļauj attiecīgajai Savienības iestādei vai struktūrai uzskatīt, ka viena veida vai kategorijas dokumentu publiskošana principā apdraudētu kādas no Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā uzskaitīto interešu aizsardzību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 14. novembris, LPN un Somija/Komisija, C‑514/11 P un C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 48. punkts).
94      Tomēr šī konfidencialitātes prezumpcija neizslēdz piekļuves pieteikuma iesniedzēja tiesības pierādīt, ka uz kādu no dokumentiem, kuru tiek pieprasīts publiskot, minētā prezumpcija neattiecas, vai ka pastāv Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punktā norādītās sevišķās sabiedrības intereses, kas attaisno pieprasītā dokumenta publiskošanu (spriedumi, 2010. gada 29. jūnijs, Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, 62. punkts, un 2014. gada 27. februāris, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 100. punkts).
95      Pirmkārt, prasītāja apgalvo – tā kā nepastāv notiekoša izmeklēšana un it īpaši nav sākta procedūras sakarā ar pienākumu neizpildi pirmstiesas stadija, nevar tikt konstatēts nekāds kaitējums izmeklēšanas mērķu aizsardzībai, kā arī ar izmeklēšanu saistīto dokumentu konfidencialitātei. Komisija nevarot arī atsaukties uz nākotnē veicamas vai hipotētiskas izmeklēšanas iespējamu apdraudējumu.
96      Šajā ziņā jākonstatē, ka šī argumentācija ir balstīta uz kļūdainu pieņēmumu. Ir pierādīts, ka neatkarīgi no procedūras sakarā ar pienākumu neizpildi sākšanas saskaņā ar LESD 258. pantu izmeklēšana par Savienības tiesību aktu pārkāpumu, kas sākta saskaņā ar Regulas Nr. 1094/2010 17. pantu, apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā vēl turpinājās (skat. šā sprieduma 62. un 63. punktu).
97      Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisijai esot bijis jāsecina, ka šajā lietā bija jāatspēko apgalvotā vispārējā konfidencialitātes prezumpcija. Tomēr tā nesniedz nevienu konkrētu pierādījumu šī apgalvojuma pamatojumam un it īpaši nepierāda, ka uz vienu vai vairākiem pieprasītajiem dokumentiem minētā prezumpcija neattiecas. Konkrēti – tās argumentācija, saskaņā ar kuru “turpmāka informācijas apmaiņa” starp Komisiju un NBS neietilpstot Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzētās izmeklēšanas par Savienības tiesību aktu pārkāpumu formālajā un laika ietvarā, tika noraidīta šā sprieduma 61. un 62. punktā.
98      Trešām kārtām, prasītājas ieskatā bija ļoti maz ticams, ka sabiedrība varētu iejaukties vai izdarīt spiedienu procedūrā sakarā ar pienākumu neizpildi, kas vēlāk tika sākta pret Slovākijas Republiku, pamatojoties uz LESD 258. pantu. Tomēr šādam argumentam nav nozīmes, lai apstrīdētu atbilstoši Regulas Nr. 1094/2010 17. pantam sāktās izmeklēšanas
par Savienības tiesību aktu pārkāpumu mērķu apdraudējumu, jo ar šo izmeklēšanu saistītajiem dokumentiem un it īpaši pieprasītajiem dokumentiem ir piemērojama atsevišķa vispārēja konfidencialitātes prezumpcija (skat. šā sprieduma 85. un 90. punktu).
99      Šādos apstākļos prasītājas iebildums par izmeklēšanas mērķu apdraudējuma neesību un līdz ar to otrā pamata otrā daļa kopumā jānoraida.
3.      Par otrā pamata trešo daļu – sevišķas sabiedrības intereses, kas pamato attiecīgo dokumentu publiskošanu
100    Prasītāja atsaucas uz pirmā pamata otrajā daļā izklāstīto argumentāciju, saskaņā ar kuru šajā lietā pastāv sevišķas sabiedrības intereses, kas pamato pieprasīto dokumentu publiskošanu.
101    Komisija, kuru atbalsta Slovākijas Republika, apstrīd prasītājas argumentus.
102    Šajā ziņā jāatgādina – ja Savienības iestāde vai struktūra piemēro kādu no Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā paredzētajiem izņēmumiem, tai jāizsver, no vienas puses, īpašās intereses, kas jāaizsargā, nepublicējot attiecīgo dokumentu, un, no otras puses, vispārējās intereses, lai šis dokuments būtu pieejams, ņemot vērā priekšrocības, kas izriet no lielākas pārskatāmības (skat. spriedumus, 2013. gada 17. oktobris, Padome/Access Info Europe, C‑280/11 P, EU:C:2013:671, 32. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2014. gada 3. jūlijs, Padome/in’t Veld, C‑350/12 P, EU:C:2014:2039, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
103    Tomēr piekļuves pieteikuma iesniedzējam ir konkrēti jānorāda sevišķās sabiedrības intereses, kas pamato attiecīgo dokumentu publiskošanu (spriedumi, 2013. gada 14. novembris, LPN un Somija/Komisija, C‑514/11 P un C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 94. punkts, un 2015. gada 16. jūlijs, ClientEarth/Komisija, C‑612/13 P, EU:C:2015:486, 90. punkts).
104    Pirmkārt, jāprecizē, ka sevišķās sabiedrības intereses, kas var pamatot dokumenta publiskošanu, nav obligāti jānošķir no Regulas Nr. 1049/2001 pamatā esošajiem principiem. Tomēr vispārēji apsvērumi vien nevar būt pamats, lai konstatētu, ka izskatāmajā lietā pārskatāmības princips ir tik ļoti svarīgs, ka tas būtu pārāks par iemesliem, kas pamato atteikumu publiskot attiecīgos dokumentus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 14. novembris, LPN un Somija/Komisija, C‑514/11 P un C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 92. un 93. punkts).
105    Otrkārt, interese atvieglot privātpersonu tiesību īstenošanu, ļaujot tām izmantot dokumentus, lai atvieglotu to aizstāvību valsts tiesās, ir privātas, nevis sabiedrības intereses (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 14. jūlijs, Sea Handling/Komisija, C‑271/15 P, nav publicēts, EU:C:2016:557, 97. un 99. punkts, un 2014. gada 25. septembris, Spirlea/Komisija, T‑306/12, EU:T:2014:816, 99. punkts). Šajā kontekstā jāprecizē, ka dokumentu paziņošana, lai persona varētu īstenot savas tiesības uz aizstāvību, izpaustos kā to izpaušana tikai šai personai – pretēji to paziņošanai saskaņā ar Regulu Nr. 1049/2001, kas šos dokumentus darītu pieejamus ikvienai personai. Apstāklis, ka attiecīgie dokumenti var tikt izmantoti daudzās procedūrās, nemaina šo analīzi, jo nevar uzskatīt, ka principā privāto interešu pievienošana tos pārveido par sabiedrības interesēm
(spriedums, 2018. gada 9. oktobris, Pint/Komisija, T‑634/17, nav publicēts, EU:T:2018:662, 59. punkts).
106    Šajā lietā prasītāja, pirmām kārtām, apgalvo, ka Komisija nav veikusi nekādu attiecīgo interešu izsvēršanu, proti, ar Komisijas norādītajiem izņēmumiem aizsargāto interešu aizsardzību, no vienas puses, un, otrkārt, sabiedrības intereses padarīt pieejamus pieprasītos dokumentus, no otras puses.
107    Šajā ziņā jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ir minējusi, ka intereses, uz kurām atsaucas prasītāja, it īpaši sabiedrības tiesības zināt, vai NBS darbības un tās licences anulēšana ir likumīgas, nevar prevalēt pār izņēmumiem, kas pamato informācijas neizpaušanu. Šādos apstākļos prasītāja kļūdaini apgalvo, ka Komisija nav veikusi nekādu attiecīgo interešu izsvēršanu.
108    Otrām kārtām, prasītāja apgalvo, ka pastāv sevišķas sabiedrības intereses, lai saskaņā ar pārskatāmības principu galvenie dokumenti, kas sagatavoti Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzētajā izmeklēšanas procedūrā par Savienības tiesību aktu pārkāpumu, un it īpaši EAAPI sniegtie ieteikumi un Komisijas pieņemtie oficiālie atzinumi, tiktu publiskoti ar nolūku
ļaut kontrolēt šo procedūru norisi un nodrošināt lēmumu pieņemšanas procesa leģitimitāti, kā arī sabiedrības uzticēšanos. Šīm izmeklēšanas procedūrām esot liela nozīme, un tās varētu nopietni ietekmēt attiecīgās finanšu iestādes, apdrošināšanas līgumu turētājus un tādējādi apdrošināšanas tirgus stabilitāti dalībvalstīs. Minētās sabiedrības intereses, pirmkārt, neesot balstītas tikai uz privātām interesēm un, otrkārt, prevalējot pār Komisijas izvirzītajiem apsvērumiem.
109    Šajā ziņā vispirms jāpiemin, kā to pamatoti norādījusi Komisija apstrīdētajā lēmumā un pēc tam tiesas sēdē, un saskaņā ar šā sprieduma 105. punktā atgādināto judikatūru, ka pieprasīto dokumentu publiskošanas lietderība prasītājai un tās klientiem atbilst privātām interesēm.
110    Turklāt saskaņā ar šā sprieduma 104. punktā atgādināto judikatūru ar vispārīgiem apsvērumiem, kas izriet no pārskatāmības principa, vien nepietiek, lai pierādītu sevišķu sabiedrības interešu esību.
111    Visbeidzot, sabiedrības intereses to dokumentu publiskošanā, kas sagatavoti Regulas Nr. 1094/2010 17. pantā paredzētajā izmeklēšanas procedūrā par Savienības tiesību aktu pārkāpumu, šķiet ierobežotas. Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, šādām interesēm šajā lietā nav sevišķu sabiedrības interešu rakstura, kas varētu prevalēt pār iemesliem, kuri pamato atteikumu publiskot pieprasītos dokumentus, proti, šajā gadījumā uz šī pamata veikto izmeklēšanas darbību mērķu aizsardzību. Kā paskaidro Komisija, šo dokumentu publiskošana nebūt negarantētu apdrošināšanas tirgus stabilitāti dalībvalstīs, bet drīzāk apdraudētu to iestāžu darbību, kuras ir atbildīgas par šo tirgu pienācīgas darbības un stabilitātes nodrošināšanu.
112    Turklāt nav strīda par to, ka ar publicētajiem paziņojumiem presei par 2022. gada 16. maija ieteikumu, 2022. gada 13. septembra oficiālo atzinumu un lēmumu par licences anulēšanu sabiedrība, lai gan minimāli, tomēr pietiekamā līmenī tika informēta.
113    Šādos apstākļos prasītāja nav pierādījusi, ka pastāvētu sevišķas sabiedrības intereses, kas pamatotu pieprasīto dokumentu publiskošanu.
114    Tātad otrā pamata trešā daļa un līdz ar to otrais pamats jānoraida kopumā.
B.      Par pirmo un trešo pamatu – attiecīgi par Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta otrā ievilkuma pārkāpumu un šīs pašas regulas 4. panta 3. punkta pirmās daļas pārkāpumu
115    Ar pirmo un trešo pamatu prasītāja apgalvo, ka Komisija esot pārkāpusi attiecīgi Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta otro ievilkumu un šīs pašas regulas 4. panta 3. punkta pirmo daļu. Šādi rīkojoties, prasītāja apstrīd apstrīdētā lēmuma pamatu tiesiskumu, uz kuriem balstoties Komisija ir piemērojusi izņēmumus, kas attiecas, pirmkārt, uz tiesvedības aizsardzību un, otrkārt, notiekoša lēmumu pieņemšanas procesa aizsardzību.
116    Šajā ziņā jāatgādina – ciktāl daži no tiesību aktā norādītajiem motīviem paši par sevi to var juridiski pietiekami pamatot, kļūdas, kas varētu būt saistītas ar citiem akta motīviem, katrā ziņā neietekmē tā rezolutīvo daļu. Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet – ja pamats, pat ja tas ir pamatots, nav iemesls atcelt tiesību aktu, ko vēlas panākt prasītājs, tas ir jānoraida kā neefektīvs (skat. spriedumus, 2005. gada 14. decembris, Honeywell/Komisija, T‑209/01, EU:T:2005:455, 48. punkts un tajā minētā judikatūra; 2021. gada 15. septembris, Francija/ECHA, T‑127/20, nav publicēts, EU:T:2021:572, 32. punkts.)
117    Sabiedrības piekļuves dokumentiem jomā katrs Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā paredzētais izņēmums ir pietiekams piekļuves atteikuma pamats (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2000. gada 13. septembris, Denkavit Nederland/Komisija, T‑20/99, EU:T:2000:209, 42. punkts).
118    Šajā gadījumā, tā kā ar otro pamatu prasītājai nav izdevies atspēkot piekļuves atteikuma pamatu, kas balstīts uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā paredzēto izņēmumu, prasības pirmo un trešo pamatu, ar kuriem apstrīdēti divi pārējie piekļuves atteikuma pamati, tātad ir vienīgi jānoraida kā neefektīvi.
C.      Par ceturto pamatu – Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 6. punkta, samērīguma principa, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums
119    Ar ceturto pamatu prasītāja apgalvo, ka attiecībā uz daļējas piekļuves atteikumu pieprasītajiem dokumentiem Komisija, pirmkārt, nav ievērojusi Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 6. punktu, kā arī samērīguma principu un, otrkārt, apstrīdētajā lēmumā nav norādījusi pamatojumu. Komisija neesot nedz paskaidrojusi, kāpēc nebija iespējama nozīmīga daļēja piekļuve, nedz nošķīrusi dažādus pieprasītos dokumentus, kā arī šo dokumentu dažādās daļas, nedz arī pamatojusi, ka minētie izņēmumi faktiski bija piemērojami visiem šiem dokumentiem un visām to daļām.
120    Komisija apstrīd prasītājas argumentāciju.
121    Saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 6. punktu, ja viens vai vairāki izņēmumi attiecas tikai uz kādu pieprasītā dokumenta daļu, pārējās dokumenta daļas publisko.
122    Jāatgādina, ka samērīguma princips uzliek pienākumu Savienības iestādei vai struktūrai apsvērt daļēju piekļuvi dokumentam (spriedums, 2001. gada 6. decembris, Padome/Hautala, C‑353/99 P, EU:C:2001:661, 27. punkts; šajā nozīmē arī skat. spriedumu, 2018. gada 7. februāris, Access Info Europe/Komisija, T‑851/16, EU:T:2018:69, 117. un 118. punkts un tajos minētā judikatūra). Šī prasība principā nozīmē katra dokumenta satura konkrētu un individuālu pārbaudi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 6. jūlijs, Franchet un Byk/Komisija, T‑391/03 un T‑70/04, EU:T:2006:190, 117. punkts, un 2015. gada 23. septembris, ClientEarth un International Chemical Secretariat/ECHA, T‑245/11, EU:T:2015:675, 230. punkts).
123    Tomēr ir nospriests, ka dokumentiem, uz kuriem attiecas vispārējā konfidencialitātes prezumpcija, nav piemērojams pienākums pilnībā vai daļēji izpaust to saturu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 28. jūnijs, Komisija/Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, 133. punkts, un 2014. gada 27. februāris, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 134. punkts). Šādā gadījumā Komisijai ir tiesības uz pieteikumu par piekļuvi dokumentiem atbildēt vispārīgi, neveicot katra attiecīgā dokumenta satura konkrētu un individuālu pārbaudi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 14. novembris, LPN un Somija/Komisija, C‑514/11 P un C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 68. punkts).
124    Šajā lietā no otrā pamata pārbaudes izriet, ka uz pieprasītajiem dokumentiem attiecas vispārējā konfidencialitātes prezumpcija (skat. šā sprieduma 90. punktu), kuru prasītāja nav atspēkojusi (skat. šā sprieduma 97. un 113. punktu).
125    Pirmām kārtām, no tā izriet, ka saskaņā ar šā sprieduma 123. punktā atgādināto judikatūru Komisijai, pirmkārt, nebija jāveic katra pieprasītā dokumenta konkrēta un individuāla pārbaude attiecībā uz iespēju piešķirt daļēju piekļuvi kādam no šiem dokumentiem un, otrkārt, tā varēja likumīgi uzskatīt, ka uz šiem dokumentiem pilnībā attiecas Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā paredzētais izņēmums.
126    Tāpēc prasītāja nevar pamatoti apgalvot, ka ar apstrīdēto lēmumu ir pārkāpts Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 6. punkts, kā arī samērīguma princips.
127    Otrām kārtām, šā sprieduma 124. punktā atgādinātajā kontekstā daļējas piekļuves atteikums jāuzskata par pietiekami pamatotu pēc formas, jo apstrīdētajā lēmumā ir minēta iespēja piešķirt daļēju piekļuvi pieprasītajiem dokumentiem un tajā ir secināts, ka uz tiem pilnībā attiecas Komisijas norādītie izņēmumi (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2015. gada 25. marts, Sea Handling/Komisija, T‑456/13, nav publicēts, EU:T:2015:185, 92. punkts, un 2017. gada 7. septembris, AlzChem/Komisija, T‑451/15, nav publicēts, EU:T:2017:588, 96. un 97. punkts).
128    Turklāt, lai gan ir taisnība, ka Komisija bez papildu paskaidrojumiem ir arī norādījusi, ka nav iespējama nozīmīga daļēja piekļuve, nekaitējot interesēm, ko aizsargā minētie izņēmumi, šāds pamatojums, lai arī īss, ir pietiekams, ņemot vērā arī nepieciešamību neizpaust informāciju, uz kuru it īpaši attiecas Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā paredzētais izņēmums (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 1. februāris, Sison/Padome, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, 82. punkts, un 2018. gada 7. februāris, Access Info Europe/Komisija, T‑851/16, EU:T:2018:69, 122. punkts).
129    Tāpēc prasītāja nevar pamatoti apgalvot, ka apstrīdētajā lēmumā nav ievērots no LESD 296. panta izrietošais pienākums norādīt pamatojumu.
130    Tātad ceturtais pamats jānoraida.
D.      Par otro pamatu – Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā nostiprināto tiesību piekļūt lietas materiāliem pārkāpums
131    Prasītāja apgalvo, ka Komisija esot pārkāpusi Hartas 41. panta 2. punkta b) apakšpunktā prasītājai garantētās tiesības piekļūt materiāliem. Pirmkārt, tā apgalvo, ka Komisijai bija iesniegts arī pieteikums par piekļuvi lietas materiāliem, otrkārt, ka Komisijas ģenerālsekretāre, kas bija apstrīdētā lēmuma autore, bija kompetenta lemt par šo pieteikumu, treškārt, ka pieprasītie dokumenti bija daļa no administratīvās lietas, kas uz to būtiski attiecās, un, ceturtkārt, ka Komisijai bija pienākums tai piešķirt piekļuvi šiem lietas materiāliem.
132    Komisija apstrīd prasītājas argumentāciju.
133    Vispirms – jāatgādina, ka Pamattiesību hartas 41. panta par tiesībām uz labu pārvaldību 2. punkta b) apakšpunktā ir norādīts, ka šīs tiesības tostarp ietver “ikvienas personas tiesības piekļūt materiāliem, kas uz to attiecas, ievērojot konfidencialitātes, kā arī profesionālā noslēpuma un komercnoslēpuma likumīgas aizsardzības apsvērumus”.
134    Savukārt Pamattiesību hartas 42. pantā par tiesībām piekļūt dokumentiem paredzēts, ka ikvienam Savienības pilsonim un jebkurai fiziskai personai, kas dzīvo kādā dalībvalstī, vai juridiskai personai, kuras juridiskā adrese ir kādā dalībvalstī, ir “tiesības piekļūt Savienības iestāžu un struktūru dokumentiem neatkarīgi no to veida”. Regulā Nr. 1049/2001 ir paredzēti nosacījumi un kārtība šo tiesību īstenošanai attiecībā uz Eiropas Parlamenta, Eiropas Savienības Padomes un Komisijas dokumentiem.
135    Tādējādi noteikumi par piekļuvi dokumentiem un piekļuvi lietas materiāliem veido divus atšķirīgus režīmus, uz kuriem attiecas atšķirīgas procedūras (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 6. novembris, MeSoFa/ECB, T‑790/22, nav publicēts, EU:T:2024:783, 29. punkts). Tie abi katrā ziņā paredz pieteikuma iesniegšanu (spriedums, 2014. gada 11. decembris, Heli‑Flight/EASA, T‑102/13, EU:T:2014:1064, 51. punkts).
136    Šajā lietā, pirmām kārtām, jānorāda, ka sākotnējā pieteikumā, lai gan tas galvenokārt ir balstīts uz Regulu Nr. 1049/2001 un tajā nav minēts Pamattiesību hartas 41. pants, bija ietverti daži elementi, kas varētu pamatot pieteikumu par piekļuvi lietas materiāliem. Pirmkārt, tajā bija citēts šīs hartas 47. un 48. pants un, otrkārt, tajā bija uzsvērts, ka ir nepieciešams, lai prasītājas rīcībā būtu pieprasītie dokumenti, lai tā varētu sagatavoties “aizstāvībai” NBS sāktajā “soda piemērošanas procedūrā”, kuras rezultātā tika anulēta tās licence.
137    Savukārt atkārtotais pieteikums bija skaidri un vienīgi balstīts uz Regulu Nr. 1049/2001, kā arī uz Pamattiesību hartas 42. pantu. Tajā nebija minēts ne šīs hartas 41. pants, ne tiesības piekļūt lietas materiāliem. Turklāt atšķirībā no sākotnējā pieteikuma tajā nebija minēts ne Hartas 47. un 48. pants, ne prasītājas tiesības uz aizstāvību kā piekļuves pieteikuma pamats. Tikai pakārtoti un tikai tādēļ, lai apstrīdētu izņēmuma par tiesvedības aizsardzību Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta otrā ievilkuma izpratnē piemērošanu, atkārtotajā pieteikumā bija minētas prasītājas tiesības uz “efektīvu aizstāvību”, kā arī tas, ka pieprasītie dokumenti attiecās uz prasītāju.
138    Otrām kārtām, apstrīdētajā lēmumā ir lemts tikai par prasītājas, pamatojoties uz Regulas Nr. 1049/2001 7. panta 2. punktu, iesniegto atkārtoto pieteikumu. Tajā nav izvērtētas un pat nav minētas prasītājas tiesības piekļūt tās lietas materiāliem saskaņā ar Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta b) apakšpunktu. Tajā arī nav atsauces ne uz šīs hartas 47. un 48. pantu, ne arī uz prasītājas tiesībām uz aizstāvību. Turklāt tajā – kā privāta rakstura jautājums un tādējādi kā jautājums, kas nav būtisks Regulas Nr. 1049/2001 kontekstā, – ir noraidīta prasītājas iespējamā interese pieprasīto dokumentu publiskošanā ar nolūku
sagatavot savu aizstāvību valstu tiesās (skat. šā sprieduma 19. punktu).
139    Turklāt saskaņā ar tolaik piemērojamo Regulas Nr. 1049/2001 īstenošanas noteikumu, kas pievienoti Komisijas reglamentam (OV 2000, L 308, 26. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 2001. gada 5. decembra Lēmumu 2001/937/EK, EOTK, Euratom (OV 2001, L 345, 94. lpp.), 4. panta pirmo daļu pilnvaras pieņemt lēmumus par atkārtotiem pieteikumiem piekļuves dokumentiem jomā principā ir deleģētas šīs iestādes ģenerālsekretāram. Savukārt šajā lietā no Komisijas paskaidrojumiem izriet, ka tās ģenerālsekretārei neesot piešķirta nekāda kompetence izskatīt iebildumus, kas vērsti pret lēmumiem atteikt piekļuvi lietas materiāliem.
140    Šādos apstākļos Komisijas ģenerālsekretārei, kas ir apstrīdētā lēmuma autore, nebija iesniegts neviens pieteikums par piekļuvi lietas materiāliem, un tā šajā ziņā nedz pieņēma, nedz varēja pieņemt jebkādu lēmumu. No tā izriet, ka prasītāja prasībā par apstrīdēto lēmumu nevar pamatoti pārmest Komisijai, ka tā tai nav atzinusi tiesības piekļūt lietas materiāliem, pamatojoties uz Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta b) apakšpunktu (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2023. gada 20. decembris, OCU/VNV, T‑496/18, nav publicēts, EU:T:2023:857, 32.–35. un 38. punkts, un 2024. gada 13. novembris, Kargins/Komisija, T‑110/23, nav publicēts, EU:T:2024:805, 137. un 138. punkts).
141    Tāpēc piektais pamats jānoraida.
142    No visa iepriekš minētā izriet, ka prasība jānoraida.
IV.    Par tiesāšanās izdevumiem
143    Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums nav labvēlīgs, tai jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt Komisijai radušos tiesāšanās izdevumus atbilstoši tās izvirzītajiem prasījumiem.
144    Turklāt saskaņā ar Reglamenta 138. panta 1. punktu dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas. Tādējādi Slovākijas Republika savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta
piecu tiesnešu sastāvā)
nospriež:
1)      Prasību noraidīt.
2)      Novis Insurance Company, Novis Versicherungsgesellschaft, Novis Compagnia di Assicurazioni, Novis Poisťovňa a.s. sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.
3)      Slovākijas Republika savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Kowalik‑Bańczyk
Reine
da Silva Passos
Cassagnabère
Pavelin
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2026. gada 6. maijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
I.
Tiesvedības priekšvēsture un fakti pēc prasības celšanas
A.
Savienības tiesību aktu pārkāpumu izmeklēšanas procedūra
B.
Piekļuves dokumentiem procedūra
1.
Sākotnējais posms
2.
Atkārtotais posms
C.
Procedūra sakarā ar pienākumu neizpildi
II.
Lietas dalībnieku prasījumi
III.
Juridiskais pamatojums
A.
Par otro pamatu – Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešā ievilkuma pārkāpums
1.
Par otrā pamata pirmo daļu – attiecīgi Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā un šīs pašas regulas 4. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzēto izņēmumu nenošķiršana
2.
Par otrā pamata otro daļu – izmeklēšanas mērķu aizsardzības apdraudējuma neesība
a)
Par nosacījumu, ka jābūt notiekošai izmeklēšanai
b)
Par vispārējās konfidencialitātes prezumpcijas piemērošanu un pienākumu konkrēti un individuāli pārbaudīt dokumentus
1)
Ievada apsvērumi
2)
Par vispārējās konfidencialitātes prezumpcijas piemērošanu
3)
Par pienākumu veikt dokumentu konkrētu un individuālu pārbaudi
c)
Par izmeklēšanas mērķu apdraudējuma esību
3.
Par otrā pamata trešo daļu – sevišķas sabiedrības intereses, kas pamato attiecīgo dokumentu publiskošanu
B.
Par pirmo un trešo pamatu – attiecīgi par Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta otrā ievilkuma pārkāpumu un šīs pašas regulas 4. panta 3. punkta pirmās daļas pārkāpumu
C.
Par ceturto pamatu – Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 6. punkta, samērīguma principa, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums
D.
Par otro pamatu – Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā nostiprināto tiesību piekļūt lietas materiāliem pārkāpums
IV.
Par tiesāšanās izdevumiem
*      Tiesvedības valoda – angļu.