62009CJ0064_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑64/09
par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2009. gada 13. februārī cēla
Eiropas Komisija, ko pārstāv P. Olivers [ P. Oliver ] un Ž. B. Leņelo [ J.‑B. Laignelot ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
prasītāja,
pret
Francijas Republiku, ko pārstāv Ž. de Bergess [ G. de Bergues ] un A. Adams [ A. Adam ], pārstāvji,
atbildētāja.
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [ A. Tizzano ], tiesneši E. Levits (referents), M. Ilešics [ M. Ilešič ], Ž. Ž. Kāzels [ J.‑J. Kasel ] un M. Safjans [ M. Safjan ],
ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [ P. Cruz Villalón ],
sekretārs R. Grass [ R. Grass ],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Ar šo prasību Eiropas Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, nepieņemot normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai pareizi un pilnībā transponētu Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 18. septembra Direktīvas 2000/53/EK par nolietotiem transportlīdzekļiem (OV L 269, 34. lpp.) 2. panta 13) punktu, 4. panta 2. punkta a) apakšpunktu, 5. panta 3. un 4. punktu, 6. panta 3. punktu, 7. panta 1. punktu un 8. panta 3. punktu, Francijas Republika nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesiskais regulējums
2. Atbilstoši Direktīvas 2000/53 1. pantam, kura nosaukums ir “Mērķi”, šajā direktīvā ir paredzēti pasākumi, kuru galvenais mērķis ir transportlīdzekļu atkritumu rašanās profilakse, kā arī nolietotu transportlīdzekļu un to detaļu otrreizējas izmantošanas, pārstrādes vai citādas reģenerācijas veicināšana tā, lai samazinātu apglabājamo atkritumu daudzumu un uzlabotu visu transportlīdzekļu aprites ciklā iesaistīto ekonomikas procesu dalībnieku darbību efektivitāti, it īpaši, ja minētie dalībnieki ir tieši iesaistīti nolietotu transportlīdzekļu apstrādē.
3. Šīs direktīvas 2. panta 13) punktā jēdziens “izjaukšanas informācija” ir definēts tādējādi, ka tas “nozīmē visu informāciju, kas vajadzīga, lai nolietotus transportlīdzekļus apstrādātu pareizā un videi drošā veidā. Tādu informāciju transportlīdzekļu ražotāji un detaļu ražotāji vai nu rokasgrāmatu, vai elektroniskā veidā (piemēram, CD‑Rom vai tiešsaistē) padara pieejamu licencētiem apstrādes punktiem”.
4. Minētās direktīvas 4. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir šāds:
“Dalībvalstis nodrošina to, ka materiāli un detaļas transportlīdzekļos, ko laiž tirgū pēc 2003. gada 1. jūlija, nesatur svinu, dzīvsudrabu, kadmiju vai sešvērtīgo hromu, izņemot gadījumus, kas minēti II pielikumā un tur minētos apstākļos.”
5. Direktīvas 2000/53 5. panta 2.–4. punktā ir paredzēts šādi:
“2. Tāpat dalībvalstis veic pasākumus, lai nodrošinātu visu nolietotu transportlīdzekļu nogādāšanu licencētos apstrādes punktos.
3. Dalībvalstis ievieš sistēmu, saskaņā ar kuru nolietota transportlīdzekļa reģistrācijas atcelšanas nosacījums ir likvidācijas sertifikāta uzrādīšana. Sertifikātu izsniedz transportlīdzekļa turētājam un/vai īpašniekam, kad transportlīdzekli nogādā apstrādes punktā. Likvidācijas sertifikātu ļauts izdot apstrādes punktiem, kas saņēmuši atļaujas atbilstīgi 6. pantam. Likvidācijas sertifikātus licencētu apstrādes punktu vārdā dalībvalstis var ļaut izdot arī ražotājiem, izplatītājiem vai savācējiem ar nosacījumu, ka tie garantē transportlīdzekļa nogādāšanu licencētā apstrādes punktā un ka tie ir reģistrēti valsts iestādēs.
Likvidācijas sertifikāta izdošana ne apstrādes punktiem, ne to pilnvarotiem izplatītājiem vai savācējiem nedod tiesības uz finansiālu atlīdzību, izņemot gadījumus, kad dalībvalsts to noteikti paredzējusi.
[..]
4. Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu transportlīdzekļu nogādāšanu licencētos apstrādes punktos atbilstīgi 3. punktam bez jebkādām izmaksām pēdējam turētājam un/vai īpašniekam gadījumos, kad transportlīdzeklim nav nekādas tirgus vērtības vai tā ir negatīva.
Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka ražotāji sedz visas šā pasākuma ieviešanas izmaksas vai to būtisku daļu un/vai pieņem atpakaļ nolietotus transportlīdzekļus ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi minēti šā punkta pirmajā daļā.
Dalībvalstis var paredzēt, ka nolietotu transportlīdzekļu nogādāšana apstrādes punktos tomēr nav pilnīgi bez maksas, ja nolietotajam transportlīdzeklim trūkst būtisku transportlīdzekļa detaļu, jo īpaši motora vai virsbūves, vai arī nolietotajā transportlīdzeklī atrodas papildu atkritumi.
Komisija regulāri uzrauga šā punkta pirmās daļas īstenošanu, lai nodrošinātu, ka netiek traucēts tirgus, un vajadzības gadījumā sniedz priekšlikumu Eiropas Parlamentam un Padomei minēto daļu grozīt.”
6. Šīs direktīvas 6. panta 3. punktā ir noteikts, ka:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus lai nodrošinātu to, ka jebkura iestāde vai uzņēmums, kas veic apstrādes darbības saskaņā ar I pielikumu, pilda vismaz šādas saistības:
a) nolietotus transportlīdzekļus pirms turpmākas apstrādes vai līdzīgām darbībām atbrīvo no liekām detaļām, lai mazinātu nelabvēlīgu ietekmi uz vidi. Pirms turpmākas apstrādes nolietoto transportlīdzekli atbrīvo no detaļām un materiāliem, kas marķēti citādi vai citādi identificēti saskaņā ar 4. panta 2. punktu;
b) bīstamos materiālus un detaļas atdala un šķiro atsevišķi tā, lai nepiesārņotu sasmalcinātos atkritumus, kas radušies no nolietotā transportlīdzekļa;
c) liekās detaļas noņem un nolietoto transportlīdzekli uzglabā tā, lai nodrošinātu transportlīdzekļa detaļu noderību otrreizējai izmantošanai, reģenerācijai un, jo īpaši, pārstrādei.
Pēc iespējas drīz izdara apstrādi, lai veiktu nolietotu transportlīdzekļu sanāciju atbilstīgi I pielikuma 3. punktam.”
7. Minētās direktīvas 7. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai veicinātu otrreizējai izmantošanai derīgu detaļu otrreizēju izmantošanu, otrreizējai izmantošanai nepiemērotu detaļu reģenerāciju, dodot priekšroku pārstrādei gadījumos, kad tas ir videi labvēlīgs risinājums, neierobežojot prasības attiecībā uz transportlīdzekļu drošību un vides aizsardzības prasības, piemēram, attiecībā uz izplūdēm gaisā un trokšņu kontroli.”
8. Direktīvas 2000/53 8. panta 3. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka ražotāji sniedz informāciju par izjaukšanu attiecībā uz katru jaunu tirgū laistu transportlīdzekļu veidu sešu mēnešu laikā pēc to laišanas tirgū. [..]”
Valsts tiesiskais regulējums
9. Francijas tiesībās Direktīva 2000/53 tika transponēta ar 2003. gada 1. augusta Dekrētu Nr. 2003‑727 par transportlīdzekļu ražošanu un nolietotu transportlīdzekļu apglabāšanu (2003. gada 5. augusta JORF, 13487. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 2003‑727”), kā arī ar tā piemērošanai pieņemto 2004. gada 24. decembra rīkojumu par noteikumiem saistībā ar transportlīdzekļu, to detaļu un aprīkojuma ražošanu sakarā ar nolietotu transportlīdzekļu apglabāšanu (2004. gada 31. decembra JORF, 22743. lpp.), 2005. gada 15. marta rīkojumu par nolietotu transportlīdzekļu sanācijas, izjaukšanas, sagriešanas un sasmalcināšanas punktu noteikšanu (2005. gada 14. aprīļa JORF, 6688. lpp.), 2005. gada 6. aprīļa rīkojumu, ar ko paredz pieņemšanas likvidācijai apliecinājumu un sertifikātu par nolietota transportlīdzekļa likvidāciju (2005. gada 24. maija JORF, 8915. lpp.), un 2005. gada 13. maija rīkojumu par noteikumiem kompensāciju izmaksai licencētiem sasmalcināšanas punktiem (2005. gada 31. maija JORF, 9716. lpp.).
10. Dekrēta Nr. 2003‑727 2. pantā ir noteikts šādi:
“Šī dekrēta piemērošanas ietvaros:
[..]
3. Par izjaucējiem ir uzskatāmas personas, kuras nodrošina transportlīdzekļu pieņemšanu, uzglabāšanu, sanāciju un izjaukšanu;
4. Par sasmalcinātājiem ir uzskatāmas personas, kuras nodrošina transportlīdzekļu pieņemšanu, uzglabāšanu, sagriešanu vai sasmalcināšanu, pirms šīm darbībām, ja nepieciešams, veicot transportlīdzekļu sanāciju un izjaukšanu;
[..].”
11. Dekrēta 4. pantā ir paredzēts šādi:
“Nolietotos transportlīdzekļus to īpašnieki var nodot tikai tādiem izjaucējiem vai sasmalcinātājiem, kuriem ir šī dekrēta 9. pantā paredzētā licence, vai ražotāju izveidotajos pieņemšanas centros.”
12. Minētā dekrēta 5. pants ir šāds:
“Sasmalcinātāji un pieņemšanas centri, kā arī izjaucēji, pieņemot transportlīdzekli, nedrīkst pieprasīt samaksu no transportlīdzekļu turētājiem, kuri tiem pie ieejas to iekārtā nodod nolietoto transportlīdzekli, ja vien transportlīdzeklim netrūkst būtisku detaļu, kā, piemēram, spēka piedziņas bloka, katalizatora – transportlīdzekļiem, kuri ar tādu ir bijuši aprīkoti, nododot ekspluatācijā, – vai virsbūves, vai ja tajā ir nepiederīgi atkritumi vai aprīkojums, kas transportlīdzeklim ir tikuši pievienoti un kuru rakstura un daudzuma dēļ palielinās nolietotā transportlīdzekļa apstrādes izmaksas.”
13. Atbilstoši Dekrēta Nr. 2003‑727 6. pantam:
“Katram ražotājam attiecībā uz savas markas transportlīdzekļiem ir jākompensē izmaksu starpība, kura licencētam sasmalcinātājam var rasties 5. panta piemērošanas rezultātā, vai arī jāpieņem transportlīdzekļi pašam atbilstoši paša izstrādātiem nosacījumiem.
Izmaksu starpību konstatē neatkarīga iestāde, kuru kopīgi izvēlējušies ražotājs un licencētais sasmalcinātājs.
Pierādījumi par starpības konstatēšanu nekavējoties ir iesniedzami šī dekrēta 18. pantā minētajai komisijai, pievienojot priekšlikumus par kompensāciju, kas jāmaksā ražotājam.
Transporta, vides, ekonomikas un rūpniecības ministru kopējā rīkojumā paredz šī panta pirmo divu daļu piemērošanas noteikumus, īpaši noteikumus par dažādo darbību, kuras var veikt sasmalcinātāji, nošķiršanu grāmatvedības dokumentos.”
14. Šī dekrēta 7. pantā ir paredzēts, ka:
“Gadījumos, kad nolietoto transportlīdzekļu detaļas ir iespējams izmantot atkārtoti, tas ir jāveic atbilstoši prasībām transportlīdzekļu drošības un vides aizsardzības jomās, īpaši saistībā ar cīņu ar gaisa piesārņojumu un troksni. Atkārtoti izmantoto detaļu, uz kurām attiecas šīs prasības, izsekojamība ir jānodrošina, tās atbilstoši apzīmējot saskaņā ar šī dekrēta 11. un 12. panta prasībām, ja vien tas ir tehniski iespējams.
Ja tehniskie un ekonomiskie apstākļi to pieļauj, nolietoto transportlīdzekļu detaļas un materiālus, neskarot panta iepriekšējā daļā paredzēto, izmanto atkārtoti, reģenerē un, it īpaši, pārstrādā, nevis iznīcina.”
15. Minētā dekrēta 13. pantā ir noteikts šādi:
“Satiksmes kodeksa R. 322‑9. pantu aizstāj ar šādu:
“R. 322‑9. pants – Kad transportlīdzeklis tiek pārdots vai atdots likvidācijai, izņemot L. 326‑11. pantā minētos gadījumus, īpašnieks transportlīdzekļa reģistrācijas apliecību iesniedz licencētajam likvidētājam vai sasmalcinātājam, uz tās salasāmi un negrozāmi uzrakstot šādu tekstu: “pārdots ../../…. (īpašnieka maiņas datums) likvidācijai” vai “atdots ../../…. (īpašnieka maiņas datums) likvidācijai”, kam seko paraksts, un nogriežot šim mērķim paredzēto apliecības daļu.
Ja reģistrācijas apliecības nav, izņemot L. 326‑11. pantā paredzētos gadījumus, īpašnieks iesniedz vai nu oficiālu apliecinājumu par to, ka reģistrācijas apliecību nav iespējams iesniegt, vai arī īpašuma tiesības apliecinošu dokumentu, ja transportlīdzeklis ir vecāks par 25 gadiem.
Licencētais likvidētājs vai sasmalcinātājs 15 dienu laikā no īpašnieka maiņas datuma īpašniekam izsniedz apliecību par pieņemšanu likvidācijai.
Šajā pašā termiņā licencētais likvidētājs vai sasmalcinātājs transportlīdzekļa reģistrācijas iecirkņa prefektam iesniedz apliecības par pieņemšanu likvidācijai eksemplāru un arī vienu no šī panta pirmajā un otrajā daļā minētajiem dokumentiem.
15 dienu laikā pēc transportlīdzekļa sagriešanas vai sasmalcināšanas licencētais sasmalcinātājs to apstiprina transportlīdzekļa reģistrācijas iecirkņa prefektam, nosūtot tam atbilstošo likvidācijas sertifikātu. Tad prefekts reģistrē likvidāciju un atceļ reģistrāciju.
Transporta, vides, iekšlietu un rūpniecības ministru kopējā rīkojumā paredz likvidācijas apliecinājuma un sertifikāta izdošanu.””
16. Dekrēta Nr. 2003‑727 15. pantā ir paredzēts šādi:
“Neskarot komercnoslēpumu un ražošanas noslēpumu, sadarbībā ar transportlīdzekļos izmantoto materiālu un detaļu ražotājiem katrs transportlīdzekļa ražotājs licencētajiem likvidētājiem un sasmalcinātājiem attiecībā uz katru valsts vai Kopienu līmenī saražotu jaunu transportlīdzekli sešu mēnešu laikā pēc tā saņemšanas likvidācijai iesniedz informāciju par:
1) transportlīdzekļa sanācijas un izjaukšanas nosacījumiem;
2) nosacījumiem attiecībā uz atkārtoti izmantojamo detaļu izjaukšanu, uzglabāšanu un kontroli;
3) visām transportlīdzekļa detaļām un materiāliem;
4) transportlīdzekļos iepildīto bīstamo vielu novietojumu.”
Pirmstiesas procedūra
17. Saņēmusi vairākas sūdzības, Komisija 2005. gada 12. oktobrī Francijas Republikai nosūtīja brīdinājuma vēstuli, kurā tā norādīja, ka šī dalībvalsts, pirmkārt, nepareizi ir transponējusi Direktīvas 2000/53 1. pantu, 4. panta 2. punktu, 5. panta 3. un 4. punktu, 6. panta 3. punktu un 7. panta 1. punktu, otrkārt, nepilnīgi ir transponējusi šīs direktīvas 7. panta 2. punktu un, visbeidzot, nepareizi un nepilnīgi ir transponējusi minētās direktīvas 2. panta 12) un 13) punktu, 4. panta 1. punktu un 8. panta 3. punktu.
18. 2005. gada 19. decembrī Francijas Republika atbildēja uz šo brīdinājuma vēstuli, paskaidrojot iemeslus, kuru dēļ Komisijas iebildumi tai nešķietot pamatoti.
19. 2006. gada 12. decembrī Komisija Francijas Republikai nosūtīja argumentētu atzinumu, atkārtojot brīdinājuma vēstulē norādītos iebildumus, izņemot iebildumus saistībā ar Direktīvas 2000/53 2. panta 12) punktu un 7. panta 2. punktu.
20. 2007. gada 14. februārī Francijas Republika atbildēja uz šo argumentēto atzinumu, norādot, ka tā Komisijas iebildumus uzskata par nepamatotiem.
21. Uzskatīdama, ka, izņemot iebildumus saistībā ar Direktīvas 2000/53 1. pantu un 4. panta 1. punktu, iebildumi ir jāpatur spēkā, Komisija cēla šo prasību.
Par prasību
22. Savas prasības pamatojumam Komisija izvirza septiņus iebildumus, kas saistīti ar attiecīgi:
– Francijas tiesiskajā regulējumā paredzētā jēdziena “izjaukšanas informācija” neatbil stību Direktīvas 2000/53 2. panta 13) punktam;
– datuma, no kura ir aizliegtas bīstamās vielas, neatbilstību šīs direktīvas 4. panta 2. punkta a) apakšpunktam;
– Francijā paredzētās reģistrācijas atcelšanas, uzrādot likvidācijas sertifikātu, sistēmas neatbilstību minētās direktīvas 5. panta 3. punktam;
– nolietoto transportlīdzekļu pieņemšanas sistēmas neatbilstību minētās direktīvas 5. panta 4. punktam;
– jēdziena “lieko detaļu noņemšana” neietveršanas tiesību aktos, ar kuriem Direktīva 2000/53 transponēta Francijas tiesiskajā regulējumā, neatbilstību šīs direktīvas 6. panta 3. punktam;
– Francijas tiesiskajā regulējumā paredzētās jēdziena “videi labvēlīgs risinājums” interpretācijas nesaderīgumu ar minētās direktīvas 7. panta 1. punktu, un
– precizējuma neparedzēšanas saistībā ar tehnisko atbalstu izjaukšanas informācijas sniegšanā neatbilstību minētās direktīvas 8. panta 3. punktam.
Par pirmo un septīto iebildumu, kuri saistīti ar Francijas tiesiskajā regulējumā paredzētā jēdziena “izjaukšanas informācija” neatbilstību Direktīvas 2000/53 2. panta 13) punktam un – no tā izrietoši – saistībā ar precizējuma neparedzēšanas saistībā ar tehnisko atbalstu izjaukšanas informācijas sniegšanā neatbilstību minētās direktīvas 8. panta 3. punktam
23. Komisija uzskata, ka Dekrēta Nr. 2003‑727 15. panta piemērošanas joma ir šaurāka nekā Direktīvas 2000/53 2. panta 13) punkta piemērošanas joma, jo pēdējā minētajā normā ir paredzēts, ka licencētiem apstrādes punktiem ir jāsniedz “visa informācija”, nevis tikai ierobežota informācija saskaņā ar minētā dekrēta 15. pantā paredzēto sarakstu. Komisija uzskata, ka šī nepareizā un nepilnīgā 2. panta 13) punkta transpozīcija ipso facto rada Direktīvas 2000/53 8. panta 3. punkta, kurā ir paredzēts pienākums attiecībā uz informācijas sniegšanai izmantojamiem līdzekļiem, nepareizu un nepilnīgu transpozīciju.
24. Iebildumu rakstā Francijas Republika piekrīt, ka, lai nodrošinātu Direktīvas 2000/53 2. panta 13) punkta pareizu un pilnīgu transpozīciju, ir nepieciešama jēdziena “izjaukšanas informācija” vispārpiemērojama definīcija. Tā arī atzīst, ka ir jāprecizē tehniskie noteikumi ražotāju pienākuma sniegt izjaukšanas informāciju izpildei, un apņemas grozīt attiecīgās valsts tiesību normas, lai tajās iekļautu attiecīgos precizējumus.
25. Šajā ziņā pietiek atzīt, ka no Direktīvas 2000/53 2. panta 13) punkta teksta skaidri izriet, ka “izjaukšanas informācija” ietver “visu informāciju, kas vajadzīga, lai nolietotus transportlīdzekļus apstrādātu [..]”, un ka šīs direktīvas 8. panta 3. punkts saistībā ar šīs informācijas sniegšanu ir jāvērtē saistībā ar minēto 13) punktu.
26. No tā izriet, ka pirmais un septītais iebildums ir pamatoti.
Par otro iebildumu, kas saistīts ar datuma, no kura ir aizliegtas bīstamās vielas, neatbilstību Direktīvas 2000/53 4. panta 2. punkta a) apakšpunktam
27. Otrais Komisijas iebildums ir par to, ka Direktīvas 2000/53 4. panta 2. punkta a) apakšpunkts Francijas tiesiskajā regulējumā ir transponēts ar Dekrēta Nr. 2003‑727 3. pantu un ar 2004. gada 24. decembrī pieņemto tā piemērošanas rīkojumu par noteikumiem saistībā ar transportlīdzekļu, to detaļu un aprīkojuma ražošanu sakarā ar nolietotu transportlīdzekļu apglabāšanu. Tomēr Komisija uzskata, ka Francijas Republika nav nodrošinājusi pareizu minētā 4. panta 2. punkta a) apakšpunkta transpozīciju, jo tā pretrunā šai normai ir paredzējusi, ka vienīgi uz transportlīdzekļiem, kas laisti tirgū pēc 2004. gada 31. decembra, nevis transportlīdzekļiem, kas laisti tirgū kopš 2003. gada 1. jūlija, attiecas pienākums rūpēties, lai šo transportlīdzekļu detaļās un materiālos neietilptu svins, dzīvsudrabs, kadmijs vai sešvērtīgais hroms, izņemot Direktīvas 2000/53 II pielikumā uzskaitītos gadījumus.
28. Šajā ziņā atliek vien norādīt – kā atzinusi arī Francijas Republika pati –, ka, tā kā 2004. gada 24. decembra rīkojums ir piemērojams, tikai sākot ar 2004. gada 31. decembri, Direktīvas 2000/53 4. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētais pienākums, ņemot vērā šajā normā paredzēto datumu, ir ticis piemērots novēloti. Tādējādi Francijas tiesiskajā regulējumā nav pareizi transponēts minētais 4. panta 2. punkta a) apakšpunkts.
29. Tādēļ ir jāatzīst, ka otrais iebildums ir pamatots.
Par trešo iebildumu, kas saistīts ar Francijā paredzētās reģistrācijas atcelšanas, uzrādot likvidācijas sertifikātu, sistēmas neatbilstību Direktīvas 2000/53 5. panta 3. punktam
Lietas dalībnieku argumenti
30. Komisija norāda, ka Direktīvas 2000/53 5. panta 3. punktā ir precīzi aprakstīta nolietotu transportlīdzekļu reģistrācijas atcelšanas procedūra. Šajā sakarā, lai nodrošinātu valstu pieeju saskaņotību iekšējā tirgus sekmīgas darbības īstenošanai un novērstu konkurences traucējumus Eiropas Savienībā, šajā normā ir paredzētas personas, kuras drīkst izsniegt likvidācijas sertifikātu, minētā sertifikāta adresāts(‑i), kā arī tā izsniegšanas brīdis.
31. Komisija norāda, ka Francijā paredzētajā sistēmā, kura cita starpā tika likvidēta, kad 2009. gada 15. septembrī stājās spēkā jauna sistēma transportlīdzekļu reģistrācijai pēc minētā datuma, nebija ievērotas minētās precīzās un detalizētās prasības, kas paredzētas Direktīvas 2000/53 5. panta 3. punktā. Francijas tiesiskajā regulējumā bija radīts sajukums, kā arī zināmas administratīvas grūtības, kas bija pretrunā Direktīvas 2000/53 mērķim un lietderībai, jo Dekrēta Nr. 2003‑727 13. pantā un šī sprieduma 9. punktā minētajā 2005. gada 6. aprīļa rīkojumā bija paredzēts, ka “likvidācijas sertifikātu” izdot ir tiesības vienīgi sasmalcinātājiem un ka šis sertifikāts ir jāiesniedz transportlīdzekļa reģistrācijas iecirkņa prefektam pēc transportlīdzekļa fiziskas likvidācijas, bet nolietotā transportlīdzekļa īpašniekam tiek izsniegts “pieņemšanas likvidācijai apliecinājums”.
32. Francijas Republika apstrīd Komisijas nostāju. Tā norāda, ka ir ieviesusi divu posmu procedūru labākai nolietotu transportlīdzekļu izsekojamībai, lai nodrošinātu augstāku aizsardzības līmeni.
33. “Pieņemšanas likvidācijai apliecinājums”, kas vispirms tiek izsniegts transportlīdzekļa īpašniekam, nododot transportlīdzekli apstrādes punktā, esot obligāts priekšnosacījums vēlākai reģistrācijas atcelšanai. Pēc tam, pamatojoties uz dokumentu ar nosaukumu “likvidācijas sertifikāts”, kuru izsniedz sasmalcinātāji, esot iespējams pārliecināties par transportlīdzekļa likvidāciju un veikt galīgu reģistrācijas atcelšanu.
34. Tādēļ Francijas Republika uzskata, ka “pieņemšanas likvidācijai apliecinājums” atbilst Direktīvas 2000/53 5. panta 3. punktā paredzētā “likvidācijas sertifikāta” lomai, jo tā izsniegšana nozīmē automātisku nolietotā transportlīdzekļa likvidāciju vēlāk, bet ka turpretim dokuments ar nosaukumu “likvidācijas sertifikāts” Francijas tiesiskajā regulējumā lietotajā izpratnē ļauj pārliecināties par nolietotā transportlīdzekļa patiesu likvidāciju, pirms tiek veikta tā reģistrācijas galīga atcelšana.
Tiesas vērtējums
35. Direktīvā 2000/53, kuras pirmajā apsvērumā, pirmkārt, ir paredzēts samazināt nolietotu transportlīdzekļu ietekmi uz vidi, nav paredzēta pilnīga saskaņošana, un tādējādi tā nav šķērslis dalībvalstīm veikt pastiprinātus aizsargpasākumus (skat. it īpaši 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā C‑6/03 Deponiezweckverband Eiterköpfe, Krājums, I‑2753. lpp., 27. punkts). Tomēr šādiem pasākumiem ir jābūt atbilstošiem EK līgumam un tie nedrīkst kavēt īstenot šīs direktīvas sekundāro mērķi, proti, nodrošināt iekšējā tirgus sekmīgu darbību un novērst konkurences traucējumus [Eiropas] Savienībā.
36. Šajā sakarā ir jāatzīst, ka Direktīvas 2000/53 5. panta 3. punktā – kā norāda Komisija – ir precīzi aprakstīta nolietotu transportlīdzekļu reģistrācijas atcelšanas procedūra, lai nodrošinātu, kā teikts arī direktīvas otrajā apsvērumā, valstu pieeju saskaņotību. Šīs procedūras ietvaros ļoti konkrēts uzdevums ir paredzēts pamatdokumentam ar nosaukumu “likvidācijas sertifikāts”.
37. Šis minētā dokumenta uzdevums nav grozāms. Pat pieņemot, ka saskaņā ar Francijas tiesiskajā regulējumā paredzēto sistēmu ir panākta labāka nolietoto transportlīdzekļu izsekojamība, tomēr ir jāatzīst, ka tajā “likvidācijas sertifikātam” ir piešķirta nozīme, kas atšķiras no Direktīvas 2000/53 5. panta 3. punktā paredzētās. Šādu minētā sertifikāta uzdevuma grozījumu rezultātā var tikt apdraudēta iepriekšējā punktā minētā valstu pieeju saskaņošana un tādējādi arī iekšējā tirgus sekmīga darbība.
38. Gluži tāpat, izdodot dokumentu ar nosaukumu “pieņemšanas likvidācijai apliecinājums”, kas, kā norādījusi Francijas Republika, pilda Direktīvas 2000/53 5. panta 3. punktā paredzētā “likvidācijas sertifikāta” uzdevumus, rodas sajaukšanas risks un var tikt apdraudēta minētās normas mērķa īstenošana.
39. No iepriekš minētā izriet, ka arī trešais iebildums ir pamatots.
Par ceturto iebildumu, kas saistīts ar nolietoto transportlīdzekļu pieņemšanas sistēmas neatbilstību Direktīvas 2000/53 5. panta 4. punktam
Lietas dalībnieku argumenti
40. Komisija norāda, ka Direktīvas 2000/53 5. panta 4. punktā, lasot to kopā ar šī paša panta 2. punktu, ir paredzēts pienākums likvidācijai paredzētos nolietotos transportlīdzekļus licencētos apstrādes punktos nogādāt bez maksas.
41. Komisija uzskata, ka šis pienākums nogādāt minētos transportlīdzekļus ir interpretējams tādējādi, ka, pirmkārt, visiem apstrādes punktiem ir pienākums bez maksas pieņemt pēdējā turētāja un/vai īpašnieka nodotos transportlīdzekļus un, otrkārt, ka visi šie punkti var izmantot mehānismu minēto pieņemšanas izmaksu kompensācijai, ko veic ražotāji.
42. Ļaujot likvidētājiem atteikties pieņemt nolietotus transportlīdzekļus un neparedzot likvidētājiem radušos apstrādes izmaksu kompensāciju, Francijas tiesiskajā regulējumā paredzētā sistēma minēto izmaksu segšanai no ražotāju līdzekļiem nav saderīga ar Direktīvu 2000/53 un ir pretrunā tās lietderībai.
43. Francijas Republika šādai Direktīvas 2000/53 interpretācijai nepiekrīt. Šī dalībvalsts uzskata, ka [Eiropas] Savienības likumdevējs nebija iecerējis paredzēt, ka visiem apstrādes punktiem ir jāpieņem nolietoti transportlīdzekļi, par to saņemot kompensāciju.
44. Protams, viens no Direktīvas 2000/53 mērķiem ir tāds, ka visi nolietotie transportlīdzekļi ir jānogādā apstrādes punktos. Tomēr ceļā uz šī mērķa sasniegšanu nodošanas bezmaksas raksturam esot vienīgi brīvprātīgs raksturs, un tas esot tikai viens no vairākiem līdzekļiem šī mērķa īstenošanai.
45. Tādēļ saskaņā ar Francijas tiesisko regulējumu mērķa visus nolietotos transportlīdzekļus nodot atbilstošas apstrādes punktu sistēmas ietvaros pamatā esot ne vien stimula radīšana, bet arī piespiedu pasākumi, paredzot sodus par nolietotu transportlīdzekļu pamešanu.
46. Šādos apstākļos Francijas tiesiskajā regulējumā paredzētie pasākumi Direktīvas 2000/53 kontekstā šķiet pietiekami paredzētā mērķa sasniegšanai un visiem apstrādes punktiem – un tādējādi arī likvidatoriem – nav jānosaka pienākums pieņemt nolietotus transportlīdzekļus.
47. Visbeidzot, 2005. gada 13. maija rīkojumā par noteikumiem kompensāciju izmaksai licencētiem sasmalcināšanas punktiem paredzētais kompensāciju mehānisms esot tiešs pretizpildījums to pienākumam pieņemt transportlīdzekļus. Tādēļ Komisija nepamatoti uzskatot, ka, neparedzot kompensācijas likvidatoriem, Francijas tiesiskajā regulējumā noteiktā sistēma apstrādes izmaksu segšanai no ražotāju līdzekļiem nav saderīga ar Direktīvas 2000/53 mērķiem.
Tiesas vērtējums
48. Vispirms ir jāteic, ka no Direktīvas 2000/53 5. panta 4. punkta teksta skaidri izriet, ka nolietotu transportlīdzekļu nodošanai apstrādes punktā ir jābūt bezmaksas un ar to saistītās izmaksas ir jāsedz ražotājiem.
49. No tā vispirms izriet, ka attiecībā uz katru likvidatoru, kurš brīvprātīgi pieņem nolietotus transportlīdzekļus likvidācijai, valsts tiesiskajā regulējumā ir jāparedz apstrādes izmaksu kompensācijas sistēma, šajā gadījumā tāda pati kā tā, kas paredzēta attiecībā uz apstrādes punktiem, kuriem saskaņā ar valstī spēkā esošo sistēmu ir pienākums veikt minēto pieņemšanu.
50. Tādēļ ir jāatzīst, ka, Dekrēta Nr. 2003‑727 6. pantā paredzēto kompensāciju sistēmu neattiecinot uz izjaucējiem, kuri piekrituši pieņemt transportlīdzekli likvidācijai, Francijas Republika nav izpildījusi Direktīvas 2000/53 5. panta 4. punktā paredzētos pienākumus.
51. Attiecībā uz jautājumu, vai Direktīva 2000/53 ir interpretējama tādējādi, ka izjaucējiem kā apstrādes punktiem ipso facto
ir pienākums pieņemt pēdējo turētāju un/vai īpašnieku nodotos lietotos transportlīdzekļus, ir jāatgādina, ka saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 2. punktu dalībvalstīm ir jāveic pasākumi, lai nodrošinātu visu nolietoto transportlīdzekļu nogādāšanu licencētos apstrādes punktos.
52. Nedz no šī punkta, nedz arī no Direktīvas 2000/53 5. panta 4. punkta teksta neizriet, ka nogādāšana apstrādes punktos ir jāinterpretē tādējādi, ka visiem apstrādes punktiem ir jāpieņem nolietotie transportlīdzekļi.
53. Turklāt ir jāatzīst, ka Direktīvas 2000/53 septītajā apsvērumā, kas ir šīs direktīvas 5. panta 4. punkta ievads, ir noteikts, ka “dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka nolietota transportlīdzekļa pēdējais turētājs un/vai īpašnieks to var nogādāt licencētā apstrādes punktā bez papildu izmaksām [..]”.
54. Šis apsvērums, kurā ir paredzēta nogādāšana “[kādā] licencētā apstrādes punktā” [ à une installation ] un kura teksts atbilst angļu valodas (‘ an ’ authorised treatment facility, nevis ‘ any ’) un vācu valodas ( bei ‘ einer ’ zugelassenen Verwertungsanlage, nevis ‘ jeder ’) redakcijām, drīzāk atbilst Francijas Republikas sniegtajai interpretācijai.
55. Pie pēdējās minētās interpretācijas iespējams nonākt arī, interpretējot apstrīdēto normu teleoloģiski. Lai arī viens no Direktīvas 2000/53 5. panta 2. punkta mērķiem ir nolietoto transportlīdzekļu nogādāšana apstrādes punktos un kaut arī šajā sakarā veicamie pasākumi – atskaitot šīs direktīvas 5. panta 4. punktā paredzēto nodošanu bez maksas – ir dalībvalstu kompetencē, no tā izriet, ka minētajai direktīvai nav pretrunā atsevišķiem apstrādes punktiem piešķirta iespēja izvēlēties – pieņemt transportlīdzekli vai nē – ar nosacījumu, ka to apstrādes punktu, kuriem ir pienākums pieņemt nogādātos nolietotos transportlīdzekļus, skaits ir pietiekams, lai nogādāšana uz šādiem punktiem būtu iespējama arī praksē.
56. Tādēļ, pirmkārt, paredzot sasmalcinātājiem un savākšanas centriem pienākumu pieņemt nolietotus transportlīdzekļus un, otrkārt, šādu transportlīdzekļu pamešanas gadījumos, paredzot iespaidīgas sankcijas, kas izklāstītas Francijas Republikas iebildumu raksta 65. punktā, Francijas tiesiskajā regulējumā ir izveidota nolietotu transportlīdzekļu nodošanas sistēma, kuru nevar uzskatīt par nesaderīgu ar Direktīvas 2000/53 5. panta 4. punktu.
57. Tādēļ ir jāatzīst, ka ceturtais iebildums ir pamatots tiktāl, ciktāl izjaucējiem, kas pieņem nolietotus transportlīdzekļus likvidācijai, nav piemērojama Dekrēta Nr. 2003‑727 6. pantā paredzētā kompensācijas sistēma, un ka pārējā daļā šis iebildums ir noraidāms.
Par piekto iebildumu, kas saistīts ar jēdziena “lieko detaļu noņemšana” neietveršanas tiesību aktos, ar ko Direktīva 2000/53 transponēta Francijas tiesiskajā regulējumā, neatbilstību šīs direktīvas 6. panta 3. punktam
Lietas dalībnieku argumenti
58. Šī iebilduma pamatojumam Komisija norāda, ka Dekrētā Nr. 2003‑727 nav ietverts jēdziens “lieko detaļu noņemšana” [ déshabillage ], kas lietots Direktīvas 2000/53 6. panta 3. punktā apstrādes darbību pirmā posma apzīmēšanai. Pat ja Komisija uzskatītu, ka šī frāze, kas radusies, ne visai veiksmīgi tulkojot angļu valodas vārdu “stripping”, franču valodā nav īsti piemērojama attiecībā uz transportlīdzekļiem, tā tomēr aprakstot minimālas demontāžas darbības, kas veicamas pirms visām citām darbībām, īpaši sanācijas.
59. Francijas Republika norāda, ka jēdziens “lieko detaļu noņemšana” nav definēts. Turpinot tā piebilst, ka Direktīvas 2000/53 6. panta 3. punktā uzskaitītās apstrādes darbības ir tikai minimālie apstrādes pienākumi, kurus ir jāspēj izpildīt apstrādes darbības veicošajai darbnīcai vai uzņēmumam. Tādēļ šī dalībvalsts uzskata, ka šīs normas mērķis nav izsmeļoši aprakstīt apstrādes procesu vai uzlikt dalībvalstīm pienākumu stingri ievērot apstrādes darbību secību.
60. Francijas Republika secina, ka jēdziens “sanācija”, kas attiecas uz visām Direktīvas 2000/53 6. panta 3. punktā paredzētajām darbībām, Francijas tiesiskajā regulējumā ir transponēts pareizi, jo tajā sanācija ir paredzēta pirms jebkādas citas apstrādes.
Tiesas vērtējums
61. Pirmkārt, ir jākonstatē, ka, neraugoties uz jēdziena “lieko detaļu noņemšana” definīcijas neesamību, ir skaidrs, ka gan lieko detaļu noņemšanas darbības, gan arī sanācijas darbības ir saistītas ar bīstamas vielas saturošām transportlīdzekļu daļām, kuras, lai novērstu nelabvēlīgu ietekmi uz vidi, ir jānomontē pirms jebkādu citu apstrādes darbību veikšanas.
62. Otrkārt, ir jāatgādina, kā ir norādījusi Komisija, ka kritērijs to transportlīdzekļu daļu nošķiršanai, kuras satur bīstamas vielas un kurām tādējādi ir jāpiemēro “lieko detaļu noņemšanas” darbības, no tām, kurām ir piemērojama “sanācija”, ir šo daļu vienkārša nomontēšana, nenodarot kaitējumu videi. Tādēļ vienkārši izņemamiem akumulatoriem ir piemērojama “lieko detaļu noņemšana”, bet, ja tas nākas sarežģīti, – piemēro “sanāciju”.
63. Ņemot vērā šos apsvērumus, Direktīvas 2000/53 6. panta 3. punkts ir interpretējams tādējādi, ka “lieko detaļu noņemšana” ir uzskatāma par darbību, ar kuru sākas “apstrāde sanācijai” un kura tajā ietilpst. Tādēļ, pirms jebkādām citām apstrādes darbībām paredzot sanāciju, bet tomēr ar jēdzienu “lieko detaļu noņemšana” neprecizējot, ka sanācijas sākumā tiek nomontētas visas vienkārši nomontējamās detaļas, kas šķiet nepieciešami, Francijas Republika ir izpildījusi šīs direktīvas 6. panta 3. punktā paredzētos pienākumus.
64. Šādos apstākļos piektais iebildums ir jānoraida.
Par sesto iebildumu, kas saistīts ar jēdziena “videi labvēlīgs risinājums” nesaderīgumu ar Direktīvas 2000/53 7. panta 1. punktu
Lietas dalībnieku argumenti
65. Komisija norāda, ka Dekrēta Nr. 2003‑727 7. pantā, ar ko transponēts Direktīvas 2000/53 7. panta 1. punkts, ir paredzēts, ka nolietoto transportlīdzekļu detaļas un materiālus izmanto atkārtoti, reģenerē un pārstrādā, nevis iznīcina, “ja tehniskie un ekonomiskie apstākļi to pieļauj”, kaut gan direktīvas 7. pantā priekšroka pārstrādei tiek dota “gadījumos, kad tas ir videi labvēlīgs risinājums”.
66. Komisija uzskata, ka atsauces uz “tehniskiem un ekonomiskiem” apstākļiem mērķis atšķiras no [Eiropas] Savienības likumdevēja iecerētā, brīdī, kad jāizvēlas starp pārstrādi un kādu citu darbību, uzsvaru liekot nevis uz vides aizsardzību, bet gan uz ekonomisko izdevīgumu vai tehniskām iespējām par zemākajām izmaksām.
67. Francijas Republika uzskata, ka pārstrādes “gadījumos, kad tas ir videi labvēlīgs risinājums” jēdzienam nevar piešķirt normatīvu piemērojamību, jo tiesību normas normatīvais raksturs ir atkarīgs no šajā normā ietvertā pienākuma skaidrības un precizitātes.
68. Šī dalībvalsts apgalvo, ka izjaucēji un sasmalcinātāji nespēj paredzēt, vai to darbību sekas būs “videi labvēlīgas” un tādējādi noteikt apstākļus, kādos priekšroka būtu dodama pārstrādei. Tādēļ Francijas tiesiskajā regulējumā esot paredzēta subjektīva pieeja, lai izlemtu par pārstrādes veikšanu, jo to esot iespējams izvērtēt tikai katrā gadījumā atsevišķi.
Tiesas vērtējums
69. Vispirms ir jānorāda, ka Direktīvas 2000/53 7. panta 1. punktā lietotās frāzes “kad tas ir videi labvēlīgs risinājums” transpozīcija Francijas tiesiskajā regulējumā ir pareiza, ja Dekrēta Nr. 2003‑727 7. panta otrajā daļā lietoto frāzi “ja tehniskie un ekonomiskie apstākļi to pieļauj” var uzskatīt par līdzvērtīgu pirmajai minētajai.
70. Šajā ziņā ir jāpiebilst, ka ar abām frāzēm ir domāta katra gadījuma atsevišķa izvērtēšana, kas pati par sevi jau liecina par zināmu subjektivitāti.
71. Turklāt ir jānorāda, ka abas frāzes neatšķiras arī normatīvā rakstura aspektā, kurš, kā norādījusi Francijas Republika, izriet no tajās ietvertā pienākuma skaidrības un precizitātes.
72. Attiecībā uz, no vienas puses, Direktīvas 2000/53 7. pantā un, no otras puses, Dekrēta Nr. 2003‑727 7. pantā ietvertā pārstrādes pienākuma saturu ir jānorāda, ka pēdējā minētajā ietvertie nosacījumi tomēr ir ekonomiska rakstura, jo pārstrādi var paredzēt tikai tad, ja tā ir tehniski iespējama.
73. No tā izriet, ka abu šī sprieduma 69. punktā minēto frāžu saturu var uzskatīt par līdzvērtīgu tikai tad, ja jēdziens “videi labvēlīgs risinājums” ir līdzvērtīgs jēdzienam “ekonomiski iespējams”.
74. Pat pieļaujot, ka šiem abiem jēdzieniem ir kopīgas iezīmes, tomēr ir acīmredzams, ka tie nav līdzvērtīgi.
75. Tādēļ sestais iebildums ir pamatots.
76. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāatzīst, ka, nepieņemot normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai pareizi un pilnībā transponētu Direktīvas 2000/53 2. panta 13) punktu, 4. panta 2. punkta a) apakšpunktu, 5. panta 3. un 4. punktu tiktāl, ciktāl izjaucējiem, kas pieņem nolietotus transportlīdzekļus likvidācijai, nepiemēro apstrādes izmaksu kompensācijas sistēmu, kā arī 7. panta 1. punktu un 8. panta 3. punktu, Francijas Republika nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus.
Par tiesāšanās izdevumiem
77. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
78. Tā kā šajā gadījumā Komisijai un Francijas Republikai spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, tās sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1) nepieņemot normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai pareizi un pilnībā transponētu Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 18. septembra Direktīvas 2000/53/EK par nolietotiem transportlīdzekļiem 2. panta 13) punktu, 4. panta 2. punkta a) apakšpunktu, 5. panta 3. un 4. punktu tiktāl, ciktāl izjaucējiem, kas pieņem nolietotus transportlīdzekļus likvidācijai, nepiemēro apstrādes izmaksu kompensācijas sistēmu, kā arī 7. panta 1. punktu un 8. panta 3. punktu, Francijas Republika nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus;
2) pārējā daļā prasību noraidīt;
3) Eiropas Komisija un Francijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.