62018CC0513
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2019. gada 12. septembrī (
1
)
Lieta C‑513/18
Autoservizi Giordano Società cooperativa
pret
Agenzia delle Dogane e dei Monopoli – Ufficio di Palermo
(Commissione tributaria provinciale di Palermo (Palermo provinces Nodokļu lietu tiesa, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2003/96/EK – Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai – 7. panta 2. un 3. punkts – Iespēja dalībvalstīm paredzēt samazinātu akcīzes nodokļa likmi komerciālai dīzeļdegvielai, ko izmanto par degvielu – Jēdziens “komerciāla dīzeļdegviela, ko izmanto par degvielu” – Regulāri un neregulāri pasažieru pārvadājumi – Autobusu nomāšana ar vadītāju – Tieša iedarbība
I. Ievads
1.
Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesai tiek lūgts interpretēt Padomes Direktīvas 2003/96/EK (2003. gada 27. oktobris), kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, 7. pantu (
2
). Šīs tiesību normas 1. punktā ir noteikti degvielai piemērojamie minimālie nodokļu līmeņi, un tās 2. punktā ir paredzēts, ka, ievērojot konkrētus nosacījumus, dalībvalstis var noteikt atšķirīgus nodokļus komerciālai un nekomerciālai gāzeļļai [dīzeļdegvielai], ko izmanto kā degvielu, un šajā nolūkā tās 3. punktā ir definēts jēdziens “komerciāla gāzeļļa, ko izmanto par degvielu”.
2.
Tiesai ir jānosaka, vai saskaņā ar šo tiesību normu dalībvalstis var noteikt atšķirību ne tikai starp nekomerciālu dīzeļdegvielu un komerciālu dīzeļdegvielu, bet arī – attiecībā uz pēdējo minēto, diferencēt dīzeļdegvielu, ko izmanto regulāros pasažieru pārvadājumos, un dīzeļdegvielu, kuru izmanto neregulāros pasažieru pārvadājumos.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
3.
Direktīvas 2003/96 3., 5., 9., 11., 15., 20., 24. un 28. apsvērumā ir noteikts:
“(3)
Iekšējā tirgus pareizai darbībai un citu Kopienas politikas mērķu sasniegšanai Kopienas līmenī nepieciešams noteikt minimālo nodokļu līmeni vairumam energoproduktu, ieskaitot elektroenerģiju, dabas gāzi un akmeņogles.
[..]
(5)
Nosakot attiecīgus Kopienas minimālos nodokļu līmeņus, varētu samazināt esošās atšķirības valsts nodokļu līmeņos.
[..]
(9)
Dalībvalstīm būtu jādod pielaide, kas nepieciešama, lai definētu un īstenotu politiku atbilstoši saviem apstākļiem.
[..]
(11)
Katra dalībvalsts lemj par fiskāliem pasākumiem, ko veikt saistībā ar šo Kopienas noteikumu īstenošanu nodokļu uzlikšanai energoproduktiem un elektroenerģijai [..]
[..]
(15)
Noteiktos apstākļos vai pastāvīgi būtu jāļauj piemērot atšķirīgas valsts nodokļu likmes vienam un tam pašam produktam, ja tiek ievēroti Kopienas minimālie nodokļu līmeņi un iekšējā tirgus un konkurences noteikumi.
[..]
(20)
Dalībvalstīm varētu būt jādiferencē dīzeļdegviela izmantošanai komerciāliem un nekomerciāliem mērķiem. Dalībvalstis var izmantot šo iespēju, lai samazinātu atšķirību starp nekomerciālās gāzeļļas, ko izmanto par degvielu, un benzīna nodokļiem.
[..]
(24)
Būtu jāatļauj dalībvalstīm piemērot dažādus citus atbrīvojumus vai samazinātus nodokļu līmeņus, ja tas nekaitēs iekšējā tirgus pareizai darbībai un neradīs konkurences traucējumus.
[..]
(28)
Var izrādīties nepieciešami atsevišķi atbrīvojumi vai samazinājumi nodokļu līmenī; jo īpaši stingrākas saskaņošanas trūkuma dēļ Kopienas līmenī, starptautiskas konkurences zaudējuma riska dēļ vai sociālu vai ekoloģisku apsvērumu dēļ.”
4.
Šīs direktīvas 4. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Nodokļu līmeņi, kurus dalībvalstis piemēro 2. pantā minētajiem energoproduktiem un elektroenerģijai, nedrīkst būt zemāki par šajā direktīvā aprakstītajiem nodokļu līmeņiem.”
5.
Atbilstoši minētās direktīvas 7. pantam:
“1.   No 2004. gada 1. janvāra un no 2010. gada 1. janvāra minimālais nodokļu līmenis motordegvielai tiek noteikts tā, kā norādīts I pielikuma A tabulā.
Ne vēlāk kā 2012. gada 1. janvārī pēc apspriešanās ar Eiropas Parlamentu, pamatojoties uz Komisijas ziņojumu un priekšlikumu, Padome vienprātīgi pieņem lēmumu par minimālajiem nodokļu līmeņiem, kas piemērojami gāzeļļai turpmākajā laika posmā, kas sākas 2013. gada 1. janvārī.
2.   Dalībvalstis var diferencēt par degvielu izmantojamās gāzeļļas komerciālu un nekomerciālu izmantošanu, ja tiek ievēroti Kopienas minimālie līmeņi un par degvielu izmantojamās komerciālās gāzeļļas likme nav zemāka par valsts nodokļu līmeni, kas ir spēkā 2003. gada 1. janvārī, neatkarīgi no šajā direktīvā noteiktajiem izņēmumiem šim izmantošanas veidam.
3.   “Komerciāla gāzeļļa, ko izmanto par degvielu” ir gāzeļļa, ko izmanto par degvielu šādiem nolūkiem:
a)
preču pārvadājumiem par nomas maksu vai atlīdzību, vai uz savu rēķinu ar mehāniskiem transportlīdzekļiem vai sakabinātiem transportlīdzekļiem, kas paredzēti vienīgi preču autopārvadājumiem, ar maksimāli pieļaujamo bruto pašsvaru vismaz 7,5 [t];
b)
pasažieru pārvadājumiem, veicot regulārus vai neregulārus pakalpojumus, ar M2 vai M3 kategorijas transportlīdzekli, kā definēts Padomes 1970. gada 6. februāra Direktīvā 70/156/EEK par dalībvalstu likumu tuvināšanu attiecībā uz mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju modeļa apstiprināšanu [ (
3
)].
4.   Neatkarīgi no 2. punkta dalībvalstis, kuras ievieš ceļu lietotāju maksas sistēmu mehāniskajiem transportlīdzekļiem vai sakabinātiem transportlīdzekļiem, kas paredzēti vienīgi preču autopārvadājumiem, var piemērot samazinātu likmi šajos transportlīdzekļos izmantotajai gāzeļļai, kas ir zemāka par valsts nodokļu likmi, kura ir spēkā 2003. gada 1. janvārī, kamēr vispārējais nodokļu slogs ir kopumā ekvivalents, ja tiek ievēroti Kopienas minimālie līmeņi un ja 2003. gada 1. janvārī spēkā esošais valsts nodokļu līmenis par degvielu izmantojamai gāzeļļai ir vismaz divreiz augstāks nekā 2004. gada 1. janvārī piemērojamais minimālais nodokļu līmenis.”
B.
Itālijas tiesības
6.
2007. gada 2. februāradecreto legislativo n. 26 – Attuazione della direttiva 2003/96/CE che ristruttura il quadro comunitario per la tassazione dei prodotti energetici e dell’elettricità (Leģislatīvais dekrēts Nr. 26, ar ko transponē Padomes Direktīvu 2003/96/EK (2003. gada 27. oktobris), kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai) (
4
) 6. pantā ir noteikta akcīzes nodokļa likme dīzeļdegvielai, ko izmanto par degvielu. 1995. gada 26. oktobradecreto legislativo n. 504 – Testo unico delle disposizioni legislative concernenti le imposte sulla produzione e sui consumi e relative sanzioni penali e amministrative (Leģislatīvais dekrēts Nr. 504, ar ko izveido to tiesību normu konsolidēto tekstu, kuras attiecas uz ražošanas un patēriņa nodokļiem un ar tiem saistītajiem kriminālsodiem un administratīvajiem sodiem) (
5
) 24.ter pantā “Komerciālā dīzeļdegviela” ir paredzēts:
“1.   Komerciālā dīzeļdegviela, ko izmanto par degvielu, tiek aplikta ar akcīzes nodokli, piemērojot likmi, kas šai vajadzībai ir norādīta šī konsolidētā teksta A tabulas 4.‑bis punktā.
2.   Komerciālā dīzeļdegviela, ko izmanto par degvielu, ir dīzeļdegviela, ko izmanto transportlīdzekļiem, izņemot tos, kas pieder euro 2 vai zemākai kategorijai un ko lieto īpašnieks vai kāds cits saistībā ar citām tiesībām, kas garantē tā pieejamību vienīgi šādiem mērķiem:
a)
preču autopārvadājumiem ar maksimāli pieļaujamo bruto pašsvaru vismaz 7,5 [t], ko veic:
[..]
b)
pasažieru pārvadājumiem, ko veic:
1)
valsts iestādes un vietējie valsts uzņēmumi, kuri sniedz transporta pakalpojumus saskaņā ar 1997. gada 19. novembradecreto legislativo n. 422 – Conferimento alle regioni ed agli enti locali di funzioni e compiti in materia di trasporto pubblico locale, a norma dell’articolo 4, comma 4, della legge 15 marzo 1997, n. 59 (Leģislatīvais dekrēts Nr. 422 par funkciju un pienākumu vietējā sabiedriskā transporta jomā nodošanu reģioniem un vietējām iestādēm saskaņā ar 1997. gada 15. marta Likuma Nr. 59 4. panta 4. punktu (
6
)) un ar to saistītajiem reģionālajiem ieviešanas likumiem;
2)
starpreģionālu autopārvadājumu uzņēmumi, kas atrodas valsts jurisdikcijā saskaņā ar 2005. gada 21. novembradecreto legislativo n. 285 – Riordino dei servizi automobilistici interregionali di competenza statale (Leģislatīvais dekrēts Nr. 285, ar kuru tiek reorganizēti starpreģionālie autopārvadājumu pakalpojumi, kas ietilpst valsts kompetencē (
7
));
3)
uzņēmumi, kas nodrošina autopārvadājumus, kuri ir reģionālo vai vietējā mēroga iestāžu kompetencē saskaņā ar 1997. gada 19. novembra Leģislatīvo dekrētu Nr. 422;
4)
uzņēmumi, kas nodrošina regulārus autopārvadājumus Kopienā saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1073/2009 (2009. gada 21. oktobris) [par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz piekļuvi starptautiskajam autobusu pārvadājumu tirgum un ar ko groza Regulu (EK) Nr. 561/2006 (
8
)].
3.   Par komerciālu uzskata arī dīzeļdegvielu, ko izmanto pasažieru pārvadājumos, ko veic valsts iestādes vai uzņēmumi, pa trošu ceļiem, sniedzot sabiedriskos pakalpojumus.
4.   Kompensācija par nodokļu slogu, kas izriet no palielināta akcīzes nodokļa likmes komerciālajai dīzeļdegvielai, tiek noteikta apmērā, kurš ir vienāds ar starpību starp akcīzes nodokļa likmi dīzeļdegvielai, ko izmanto par degvielu, kura ir minēta I pielikumā, un to, kas minēta šī panta 1. punktā. Lai saņemtu šādu kompensāciju, subjekti, kas ir minēti 2. un 3. punktā, iesniedz deklarāciju kompetentajā Agenzia delle Dogane e dei Monopoli (Muitas un monopolu aģentūra, Itālija) birojā mēneša laikā pēc katra kalendārā ceturkšņa, kurā ir noticis komerciālās dīzeļdegvielas patēriņš.
[..]”
III. Faktiskie apstākļi, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
7.
Autoservizi Giordano Società cooperativa, prasītājs pamatlietā, ir uzņēmums, kas veic pasažieru pārvadājumus, piedāvājot autobusu nomu ar vadītāju.
8.
Minētais uzņēmums lūdza Agenzia delle Dogane e dei Monopoli – Ufficio di Palermo (Muitas un monopolu aģentūra – Palermo Muitas birojs, Itālija) piemērot samazinātu komerciālās dīzeļdegvielas akcīzes nodokļa likmi, kas ir paredzēta Leģislatīvā dekrēta Nr. 504/1995 24.ter pantā, par 2017. gada trešo ceturksni. Šis pieteikums tika noraidīts ar lēmumu, kas prasītājam pamatlietā tika paziņots 2017. gada 1. decembrī, pamatojot, ka autobusu nomas ar vadītāju [saimnieciskā] darbība, ko tas veic, neietilpst nevienā no Leģislatīvā dekrēta Nr. 504/1995 24.ter pantā minētajām pārvadājumu kategorijām.
9.
Autoservizi Giordano šo atteikumu apstrīdēja iesniedzējtiesā – Commissione tributaria provinciale di Palermo (Palermo provinces Nodokļu lietu tiesa, Itālija).
10.
Savas prasības pamatojumam tas apgalvo, ka samazinātās [akcīzes nodokļa] likmes piemērošana izriet no Direktīvas 2003/96 7. panta tiešas piemērošanas un ka ierobežojums, kas ir ieviests ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 504/1995 24.ter pantu, ar kuru ir noteikts, ka šo samazināto likmi var piemērot tikai atsevišķiem subjektiem, starp kuriem nav ietverti uzņēmumi, kas nodarbojas ar autobusu ar vadītāju iznomāšanu, ir jāuzskata par patvaļīgu un pretlikumīgu.
11.
Muitas un monopolu aģentūra – Palermo Muitas birojs gluži pretēji apgalvo, ka Direktīvas 2003/96 7. pants nav tieši piemērojams, jo ar to dalībvalstīm tiek piešķirta rīcības brīvība attiecībā uz samazinātās akcīzes nodokļa likmes piemērošanu.
12.
Iesniedzējtiesa norāda, ka tādu lūgumu rezultātā, kādu ir izteicis prasītājs pamatlietā, Itālijā ir paustas atšķirīgas pieejas. Dažas provinču nodokļu lietu tiesas ir noraidījušas Leģislatīvā dekrēta Nr. 504/1995 24.ter panta piemērošanu, pamatojot, ka šīs tiesību normas piemērošanas joma esot šaurāka nekā Direktīvas 2003/96 7. panta piemērošanas joma, lai gan cita provinces nodokļu lietu tiesa gluži pretēji ir piemērojusi Leģislatīvā dekrēta Nr. 504/1995 24.ter pantu, uzskatot, ka iespēja paredzēt samazinātas [akcīzes nodokļa] likmes ietilpst dalībvalsts diskrecionārajā novērtējumā.
13.
Iesniedzējtiesa arī norāda, ka Direktīvas 2003/96 7. panta 3. punkta b) apakšpunktā ir atsauce uz “pasažieru pārvadājumiem, veicot regulārus vai neregulārus pakalpojumus”, lai gan Leģislatīvā dekrēta Nr. 504/1995 24.ter pantā ir paredzēts, ka samazināto akcīzes nodokļa likmi komerciālai dīzeļdegvielai var piemērot tikai noteiktiem uzņēmumiem, izslēdzot de facto no samazinātās akcīzes nodokļa likmes dīzeļdegvielai saņēmēju loka uzņēmumus, kas tāpat kā prasītājs pamatlietā privātu pasažieru pārvadājumu nozarē nodarbojas ar autobusu ar vadītāju iznomāšanu.
14.
Tādējādi iesniedzējtiesa norāda, ka tā vēlas noskaidrot, vai uz Direktīvas 2003/96 7. pantu var tieši atsaukties privātpersonas, lai tām atļautu piemērot samazinātu akcīzes nodokļa likmi un saņemt nepamatoti samaksātā akcīzes nodokļa atmaksu. Tā arī uzsver, ka attiecīgā gadījumā Itālijas tiesības varētu būt grūti uzskatīt par saderīgām ar šo tiesību normu.
15.
Šādos apstākļos Commissione tributaria provinciale di Palermo (Palermo provinces Nodokļu lietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas [2003/96] 7. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošanas jomā ietilpst visi uzņēmumi un subjekti, publiski vai privāti, kas darbojas pasažieru pārvadājumu ar autobusu nozarē, to skaitā arī ar nomātiem autobusiem ar vadītāju, un vai šī [tiesību] norma nepieļauj tādu valsts [šīs] direktīvas īstenošanas normu, ciktāl tā neiekļauj starp subjektiem, kas lieto komerciālu dīzeļdegvielu, arī tos, kas veic autobusu nomāšanu ar vadītāju?
2)
Vai rīcības brīvība, kas ir piešķirta [dalīb]valstij un uz kuru ir izdarīta atsauce Direktīvas [2003/96] 7. panta 2. punktā, nozīmē, ka tiesību norma, ar kuru par komerciālo dīzeļdegvielu uzskata arī dīzeļdegvielu, kas paredzēta “neregulāriem pasažieru pārvadājumiem”, nav piemērojama tieši un bez nosacījumiem?
3)
Vai Direktīvas [2003/96] 7. pants no tā satura viedokļa ir, no vienas puses, pietiekami precīzs, un, no otras puses, ar beznosacījuma normas raksturu, lai uz to indivīds attiecībā pret [attiecīgās] dalībvalsts iestādēm varētu atsaukties tieši?”
IV. Vērtējums
A.
Par pirmo prejudiciālo jautājumu
16.
Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai par Direktīvas 2003/96 7. panta interpretāciju, lai noskaidrotu, vai, pirmkārt, šī tiesību norma ir piemērojama visiem uzņēmumiem un privātpersonām vai valsts uzņēmumiem, kas nodarbojas ar pasažieru pārvadājumiem, un vai, otrkārt, tai ir pretrunā tādi valsts tiesību akti, kuros jēdziens “komerciāla [dīzeļdegviela], ko izmanto par degvielu” neietver dīzeļdegvielu, ko izmanto neregulāros pasažieru pārvadājumos.
17.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka ar Direktīvas 2003/96 7. panta 2. punktu dalībvalstīm ir atļauts akcīzes nodokļa jomā noteikt atšķirību starp dīzeļdegvielas, ko izmanto par degvielu, izmantošanu komerciāliem mērķiem un izmantošanu nekomerciāliem mērķiem, vienlaikus uzliekot dalībvalstīm, kas ievieš šo atšķirību, pienākumu, pirmkārt, neatkāpties no šajā direktīvā noteiktajiem minimālajiem nodokļu līmeņiem un, otrkārt, neparedzēt komerciālai dīzeļdegvielai, ko izmanto par degvielu, [akcīzes nodokļa] likmi, kas ir zemāka par valsts nodokļu līmeni, kas bija spēkā 2003. gada 1. janvārī.
18.
Direktīvas 2003/96 7. panta 3. punktā Savienības likumdevējs ir formulējis definīciju “komerciālai [dīzeļdegvielai], ko izmanto par degvielu”, kas balstās uz mērķi, ar kādu dīzeļdegviela tiek izmantota. No tā izriet, ka komerciāla dīzeļdegviela, ko izmanto par degvielu, ir dīzeļdegviela, kuru izmanto preču pārvadājumiem par nomas maksu vai atlīdzību, vai uz sava rēķina ar noteiktiem transportlīdzekļiem, kā arī dīzeļdegviela, ko izmanto regulāriem vai neregulāriem pasažieru pārvadājumiem ar noteiktiem transportlīdzekļiem.
19.
Līdz ar to, pirmkārt, Tiesa tiek aicināta noteikt Direktīvas 2003/96 7. panta 2. punkta piemērošanas jomu, lai noskaidrotu, vai šī tiesību norma ir piemērojama tādam uzņēmumam kā pamatlietā aplūkotais, proti, privātam uzņēmumam, kas darbojas pasažieru pārvadājumu ar autobusu nozarē, piedāvājot autobusu nomu ar vadītāju (
9
).
20.
Otrkārt, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai ar Direktīvas 2003/96 7. panta 2. punktu dalībvalstīm piešķirtās tiesības, kuras tām ļauj noteikt atšķirību starp komerciālai lietošanai paredzētu dīzeļdegvielu un nekomerciālai lietošanai paredzētu dīzeļdegvielu, kas tiek izmantota par degvielu, tām arī ļauj – pasažieru pārvadājumu jomā – piemērot samazinātu akcīzes nodokļa likmi dīzeļdegvielai, ko izmanto regulāros pasažieru pārvadājumos, bet nepiemērot šo pašu samazināto [akcīzes nodokļa] likmi dīzeļdegvielai, ko izmanto neregulāros pasažieru pārvadājumos (
10
).
21.
Pirmkārt, runājot par Direktīvas 2003/96 7. panta 2. punkta piemērošanas jomu, kā to pamatoti ir uzsvērusi Komisija, Savienības likumdevējs ir definējis jēdzienu “komerciāla gāzeļļa [dīzeļdegviela], ko izmanto par degvielu”, atsaucoties nevis uz subjektu, kas izmanto dīzeļdegvielu, valstisko vai privāto raksturu, bet gan uz mērķi, kuram dīzeļdegviela tiek izmantota, proti, preču un pasažieru pārvadāšana, izmantojot noteiktus transportlīdzekļus.
22.
Līdz ar to, manuprāt, Direktīvas 2003/96 7. panta 2. punkts var būt piemērojams – pasažieru pārvadājumu jomā – gan publisko tiesību subjektiem, gan privātiem subjektiem kā prasītājs pamatlietā, tomēr ar nosacījumu, ka dīzeļdegviela saskaņā ar šīs direktīvas 7. panta 3. punktu tiek izmantota preču vai pasažieru pārvadājumu darbībai.
23.
Otrkārt, runājot par dalībvalstu tiesībām pasažieru pārvadājumu jomā piemērot samazinātu akcīzes nodokļa likmi dīzeļdegvielai, ko izmanto regulāros pasažieru pārvadājumos, tomēr nepiemērojot šo pašu samazināto likmi dīzeļdegvielai, kuru izmanto neregulāros pasažieru pārvadājumos, es, ņemot vērā Direktīvas 2003/96 7. panta formulējumu, kontekstu un mērķus (
11
), uzskatu, ka šādas tiesības izriet no šīs tiesību normas.
24.
Tādējādi Direktīvas 2003/96 7. panta 3. punkta b) apakšpunkta formulējums sniedz norādes šajā ziņā, jo attiecībā uz pasažieru pārvadājumu definīciju Savienības likumdevējs ir izmantojis saikli “vai” (
12
), kas principā norāda uz alternatīvu (
13
).
25.
Līdz ar to sākotnēji šķiet, ka šīs tiesību normas formulējums attiecībā uz pasažieru pārvadājumiem norāda, ka komerciāliem mērķiem paredzētu dīzeļdegvielu, kam piemēro samazinātu akcīzes nodokļa likmi, var izmantot vai nu regulāros pasažieru pārvadājumos, vai nu neregulāros pasažieru pārvadājumos un ka tādējādi dalībvalstīm šajā ziņā ir rīcības brīvība.
26.
Tomēr es piekrītu Komisijai, ka Direktīvas 2003/96 7. panta 3. punkta formulējums nav viennozīmīgi skaidrs, jo saiklis “vai” var arī paust nevis alternatīvu, bet papildinājumu vai kumulatīvu raksturu.
27.
Tā kā, no valodas viedokļa raugoties, šim saiklim var būt vai nu alternatīvas nozīme, vai kumulatīva nozīme, tas ir jāskata tā lietojuma kontekstā, ņemot vērā konkrētā tiesību akta mērķus (
14
).
28.
Manuprāt, no Direktīvas 2003/96 struktūras un mērķa neapšaubāmi izriet, ka saskaņā ar šī tiesību akta 7. panta 2. un 3. punktu dalībvalstis var izvēlēties piemērot samazinātu akcīzes nodokļa likmi tikai dīzeļdegvielai, ko izmanto regulāros pasažieru pārvadājumos.
29.
Šajā ziņā ir lietderīgi uzreiz atgādināt, ka Savienības likumdevējs, pieņemot Direktīvu 2003/96, vēlējās veikt nevis izsmeļošu, bet minimālu (
15
) noteikumu par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai saskaņošanu. Konkrēti, lai novērstu konkurences traucējumus vai aizsargājošus vai diskriminējošus iekšējos nodokļus (
16
), ar Direktīvu 2003/96 ir noteikti minimālie nodokļu līmeņi, bet dalībvalstīm tiek atļauts brīvi noteikt augstākas likmes.
30.
Šajā kontekstā vēl ir jāuzsver, ka vairākas šīs direktīvas tiesību normas ir īpaši atbilstošas, lai noteiktu dalībvalstīm noteiktās rīcības brīvības apmēru.
31.
Proti, papildus minētās direktīvas 7. panta 2. punktam tās 5., 14., 15., 16., 17. un 19. pantā dalībvalstīm ir paredzēta iespēja ieviest atšķirīgas nodokļu likmes, atbrīvojumus no akcīzes nodokļa vai tā samazinājumus (
17
).
32.
Skatot šīs tiesību normas kopsakarā ar Direktīvas 2003/96 (
18
) 10., 15., 24. un 28. apsvērumu, tās liecina par to, ka Savienības likumdevējs nav ignorējis faktu, ka akcīzes nodoklis dalībvalstīm ir ļoti svarīgs, jo tas palīdz sekmēt un finansēt dažas valsts politikas.
33.
Līdz ar to, manuprāt, no Direktīvas 2003/96 sistēmas izriet, ka valsts apsvērumu vai īpatnību vārdā tā sniedz dalībvalstīm ļoti lielu rīcības brīvību.
34.
Šo analīzi turklāt apstiprina Direktīvas 2003/96 17. panta interpretācija.
35.
Saskaņā ar šo tiesību normu dalībvalstis var piemērot nodokļu samazinājumus elektroenerģijas patēriņam arī energoietilpīgiem uzņēmumiem, ja vien šajā direktīvā paredzētie minimālie nodokļu līmeņi tiek ievēroti vidēji katram uzņēmumam.
36.
Atbildot uz jautājumu, vai Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkts ir pretrunā tādam valsts tiesiskajam regulējumam, kurā nodokļu samazināšana saistībā ar elektroenerģijas patēriņu ir paredzēta tikai tiem energoietilpīgajiem uzņēmumiem, kuri darbojas rūpniecības nozarē, Tiesa, pamatojoties uz šīs tiesību normas formulējumu un šīs direktīvas mērķiem, uzskatīja, ka tas tā nav (
19
).
37.
Ja Tiesa ir uzskatījusi, ka dalībvalstis var “selektīvi piemērot” (
20
) iespēju piešķirt nodokļu samazinājumus par labu energoietilpīgiem uzņēmumiem, es neredzu, kāda iemesla dēļ tam būtu jābūt citādi attiecībā uz samazināto akcīzes nodokļa likmi, kas paredzēta Direktīvas 2003/96 7. panta 2. punktā.
38.
Tāpat kā Direktīvas 2003/96 17. pantā, arī tās 7. pantā dalībvalstīm ir piešķirtas tiesības, nevis pienākums piemērot samazinātu akcīzes nodokļa likmi par labu konkrētām darbībām.
39.
Turklāt attiecībā uz Direktīvas 2003/96 mērķiem es atgādinu, ka, pirmkārt, Tiesai jau ir bijusi iespēja uzsvērt, ka no šīs direktīvas 9. un 11. apsvēruma izriet, ka šajā direktīvā ir paredzēts dot dalībvalstīm zināmu pielaidi, lai tās varētu definēt un īstenot politiku atbilstoši saviem apstākļiem, un lemt par kārtību, kas ieviešama saistībā ar minētās direktīvas izpildi, ir katras dalībvalsts ziņā (
21
).
40.
Otrkārt, Tiesa ir uzsvērusi, ka paredzot energoproduktu un elektroenerģijas harmonizētu aplikšanas ar nodokli sistēmu, Direktīvas 2003/96 mērķis, kā tas izriet no tās 2.–5. un 24. apsvēruma, ir veicināt iekšējā tirgus pareizu darbību enerģētikas nozarē, īpaši novēršot konkurences izkropļojumus (
22
).
41.
Tā kā Savienības likumdevējs Direktīvas 2003/96 7. panta 2. punktā ir skaidri noteicis prasību ievērot minimālos nodokļu līmeņus, fakts, ka tiek atzīts, ka dalībvalstis var paredzēt samazinātu akcīzes nodokļa likmi dīzeļdegvielai, ko izmanto regulāros pasažieru pārvadājumos, nepiešķirot tādu pašu [nodokļa likmes] samazinājumu dīzeļdegvielai, kuru izmanto neregulāros pasažieru pārvadājumos, neapdraud šo mērķi, vienlaikus ļaujot tām īstenot politiku atbilstoši to apstākļiem, it īpaši transporta un teritoriju pieejamības jomā.
42.
Tādējādi Direktīvas 2003/96 mērķu pārbaude apstiprina interpretāciju, saskaņā ar kuru no šīs direktīvas 7. panta 2. punkta izrietošo tiesību ietvaros dalībvalstis var paredzēt atšķirīgu režīmu regulāriem pasažieru pārvadājumiem un neregulāriem pasažieru pārvadājumiem, kas izpaužas kā akcīzes nodokļa likme, kura samazināta tikai dīzeļdegvielai, kuru izmanto regulāros pasažieru pārvadājumos.
43.
Visbeidzot, šādu Direktīvas 2003/96 7. panta 2. un 3. punkta interpretāciju neatspēko šīs direktīvas 7. panta pastāvēšanas iemesls.
44.
Šķiet, ka šo tiesību normu Savienības likumdevējs ir ieviesis (
23
), lai ļautu dalībvalstīm – attiecībā uz akcīzes nodokli – noteikt atšķirību starp komerciālu dīzeļdegvielu un nekomerciālu dīzeļdegvielu, kā arī samazināt nodokļu līmeņa starpību starp dīzeļdegvielu, ko izmanto par degvielu nekomerciāliem mērķiem, un benzīnu (
24
).
45.
No visu šo elementu kopuma es secinu, ka Direktīvas 2003/96 7. panta 2. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma ļauj dalībvalstīm pasažieru pārvadājumu jomā paredzēt samazinātu akcīzes nodokļa likmi dīzeļdegvielai, ko izmanto regulāros pasažieru pārvadājumos, tomēr nepiešķirot to pašu samazināto likmi dīzeļdegvielai, kuru izmanto neregulāros pasažieru pārvadājumos.
46.
Tomēr šīs tiesības nevar īstenot patvaļīgi un, manuprāt, tās ir jāīsteno, ievērojot Savienības tiesību principus (
25
) – it īpaši vienlīdzīgas attieksmes principu (
26
).
47.
Ņemot to vērā, manuprāt, tādi ir pamatlietā aplūkotie Itālijas tiesību akti, jo pretēji Komisijai es uzskatu, ka regulāri pasažieru pārvadājumi un neregulāri pasažieru pārvadājumi atšķiras, un tie atbilst īpašām vajadzībām tādā veidā, ka dalībvalsts var paredzēt samazinātu akcīzes nodokļa likmi tikai tai dīzeļdegvielai, ko izmanto regulāros pasažieru pārvadājumos.
48.
Lai gan regulāru pasažieru pārvadājumu pakalpojums pēc definīcijas nozīmē pārvadājumus saskaņā ar noteiktu reisu biežumu iepriekš noteiktā maršrutā, neregulārus pārvadājumus veic atkarībā no specifiskām vajadzībām, kas pārvadājumam ir jāapmierina (
27
).
49.
Turklāt regulāri pasažieru pārvadājumi ir transporta politikas neatņemama sastāvdaļa, jo tie sekmē piemēram, teritoriju pieejamību.
50.
Ņemot vērā visus šos elementus, es uzskatu, ka uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2003/96 7. panta 2. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, pirmkārt, attiecībā uz pasažieru pārvadājumiem tas ir piemērojams gan publisko tiesību subjektiem, gan privātiem subjektiem, tomēr ar nosacījumu, ka šādi subjekti saskaņā ar šīs direktīvas 7. panta 3. punktu nodarbojas ar pasažieru pārvadājumiem un ka, otrkārt, ar minētās direktīvas 7. panta 2. punktu dalībvalstīm piešķirtās tiesības ļauj dalībvalstij ieviest samazinātu akcīzes nodokļa likmi dīzeļdegvielai, ko izmanto regulāros pasažieru pārvadājumos, tomēr nepiemērojot tādu pašu [likmes] samazinājumu dīzeļdegvielai, kuru izmanto neregulāros pasažieru pārvadājumos.
B.
Par otro un trešo prejudiciālo jautājumu
51.
Ar otro un trešo prejudiciālo jautājumu, ko es piedāvāju izskatīt kopā, iesniedzējtiesa būtībā Tiesai uzdod jautājumu par Direktīvas 2003/96 7. panta tiešo iedarbību. Ņemot vērā atbildi, ko es ierosinu sniegt uz pirmo prejudiciālo jautājumu, manuprāt, nav nepieciešams paust viedokli par šīs tiesību normas tiešo iedarbību (
28
). Tādēļ gadījumā, ja Tiesa sniegtu atšķirīgu atbildi uz pirmo prejudiciālo jautājumu, turpmākie apsvērumi tiks sniegti vienīgi pakārtoti un pilnības labad.
52.
Vispirms es norādu – ja dalībvalsts nolemj neizmantot Direktīvas 2003/96 7. panta 2. un 3. punktā paredzētās tiesības, šai tiesību normai nav tiešas iedarbības.
53.
Gadījumā, ja dalībvalsts būtu izmantojusi šīs tiesības un būtu nepareizi transponējusi Direktīvas 2003/96 7. pantu, es atgādinu, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru, pirmkārt, tiesību norma ir pietiekami precīza, lai lietas dalībnieks uz to varētu atsaukties un tiesa – piemērot, ja tā nosaka pienākumu nepārprotamā veidā, un, otrkārt, tiesību norma ir bez nosacījumiem, ja tā nosaka pienākumu, kas nav nedz saistīts ar kādu nosacījumu, nedz arī tā izpildes vai seku ziņā tas ir pakārtots kādam Savienības iestāžu vai dalībvalstu aktam (
29
).
54.
Attiecībā uz pirmo no šiem nosacījumiem ir jākonstatē, ka Direktīvas 2003/96 7. pants dalībvalstīm nepārprotami ļauj ieviest samazinātu akcīzes nodokļa likmi tikai tai dīzeļdegvielai, ko izmanto regulāros pasažieru pārvadājumos, nepārprotami nosakot prasību ievērot minimālos nodokļu līmeņus, to, ka likme, kas noteikta komerciālai dīzeļdegvielai, ko izmanto par degvielu, nevar būt zemāka par valsts nodokļu līmeni, kas ir spēkā 2003. gada 1. janvārī, un to, ka pārvadājumi ir jāveic ar noteiktu kategoriju transportlīdzekļiem.
55.
Attiecībā uz otro nosacījumu Tiesa jau ir nospriedusi, ka apstāklis, ka kādas direktīvas norma piedāvā dalībvalstīm iespēju izvēlēties, nenozīmē, ka, pamatojoties uz direktīvas noteikumiem vien, nevarētu pietiekami precīzi noteikt tādējādi indivīdiem piešķirto tiesību saturu (
30
).
56.
Šajā gadījumā ir taisnība, ka Direktīvas 2003/96 7. pantā dalībvalstīm ir paredzēta iespēja paredzēt samazinātu akcīzes nodokļa likmi un ierobežot šīs likmes piemērošanu dīzeļdegvielai, ko izmanto noteiktiem mērķiem, tādējādi šīs tiesību normas beznosacījuma raksturs varētu būt apspriežams.
57.
Tomēr, tā kā Itālijas likumdevējs ir izmantojis šīs tiesības un rīcības brīvību, kas ir piešķirta ar minēto tiesību normu, šāda rīcības brīvība neietekmē pienākuma īstenot minētās tiesības nepatvaļīgi un ievērot likumdevēja paredzētos nosacījumus precīzo un beznosacījuma raksturu.
58.
Šādos apstākļos uz otro un trešo prejudiciālo jautājumu es ierosinu atbildēt, ka gadījumā, ja tādi valsts tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie būtu pretrunā Direktīvas 2003/96 7. panta 2. un 3. punktam, šai tiesību normai būtu tieša iedarbība un tādējādi uz to varētu tieši atsaukties, lai panāktu samazinātās akcīzes nodokļa likmes piemērošanu komerciālai dīzeļdegvielai, ko izmanto par degvielu.
V. Secinājumi
59.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Commissione tributaria provinciale di Palermo (Palermo provinces Nodokļu lietu tiesa, Itālija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Padomes Direktīvas 2003/96/EK (2003. gada 27. oktobris), kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, 7. panta 2. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, pirmkārt, attiecībā uz pasažieru pārvadājumiem tas ir piemērojams gan publisko tiesību subjektiem, gan privātiem subjektiem, tomēr ar nosacījumu, ka šādi subjekti saskaņā ar šīs direktīvas 7. panta 3. punktu nodarbojas ar pasažieru pārvadājumiem un ka, otrkārt, ar minētās direktīvas 7. panta 2. punktu dalībvalstīm piešķirtās tiesības ļauj dalībvalstij ieviest samazinātu akcīzes nodokļa likmi dīzeļdegvielai, ko izmanto regulāros pasažieru pārvadājumos, tomēr nepiemērojot tādu pašu likmes samazinājumu dīzeļdegvielai, kuru izmanto neregulāros pasažieru pārvadājumos.
2)
Gadījumā, ja tādi valsts tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie būtu pretrunā Direktīvas 2003/96 7. panta 2. un 3. punktam, šai tiesību normai būtu tieša iedarbība un tādējādi uz to varētu tieši atsaukties, lai panāktu samazinātās akcīzes nodokļa likmes piemērošanu komerciālai dīzeļdegvielai, ko izmanto par degvielu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2003, L 283, 51. lpp.
(
3
)	OV 1970, L 42, 1. lpp. Direktīva 70/156 tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2007/46/EK (2007. gada 5. septembris), ar ko izveido sistēmu mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju, kā arī tādiem transportlīdzekļiem paredzētu sistēmu, sastāvdaļu un atsevišķu tehnisku vienību apstiprināšanai (pamatdirektīva) (OV 2007, L 263, 1. lpp.). Direktīvā 2007/46 M2 vai M3 kategorijas transportlīdzekļu definīcija ir identiska definīcijai, kas sniegta Direktīvā 70/156. Tie ir transportlīdzekļi, kuros papildus vadītāja sēdeklim ir vairāk nekā astoņi sēdekļi un kuru maksimālā masa nepārsniedz 5 t (M2 kategorija) vai kuru maksimālā masa pārsniedz 5 t (M3 kategorija).
(
4
)	GURI Nr. 68, 2007. gada 23. marts, 5. lpp.
(
5
)	GURI Nr. 279, 1995. gada 29. novembris, 5. lpp., turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 504/1995”. Šī tiesību norma tika ieviesta ar 2016. gada 22. oktobradecreto‑legge n. 193 – Disposizioni urgenti in materia fiscale e per il finanziamento di esigenze indifferibili (Dekrētlikums Nr. 193 par neatliekamiem pasākumiem nodokļu jautājumos un neatliekamu vajadzību finansēšanu) (GURI Nr. 249, 2016. gada 24. oktobris, 1. lpp.) 4.ter panta 1. punkta f) apakšpunktu, kas ir spēkā kopš 2016. gada 3. decembra, kas ar grozījumiem pārveidots par 2016. gada 1. decembralegge n. 225 – Disposizioni urgenti in materia fiscale e per il finanziamento di esigenze indifferibili (Likums Nr. 225, ar kuru Dekrētlikums Nr. 193 par neatliekamiem pasākumiem nodokļu jautājumos un neatliekamu vajadzību finansēšanu tiek pārveidots par likumu, ieviešot grozījumus) (GURI Nr. 282, 2016. gada 2. decembris, 1. lpp.).
(
6
)	GURI Nr. 287, 1997. gada 10. decembris, 4. lpp.
(
7
)	GURI Nr. 6, 2006. gada 9. janvāris, 12. lpp.
(
8
)	OV 2009, L 300, 88. lpp.
(
9
)	No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka prasītājs pamatlietā ir privāts uzņēmums.
(
10
)	Kā izriet no Itālijas valdības apsvērumiem, Direktīvas 2003/96 7. panta transponēšana Itālijas tiesībās konkrēti izpaužas tā, ka šajā 7. pantā paredzētā samazinātā akcīzes nodokļa likme tiek piemērota “regulāriem” pasažieru pārvadājumiem, kuros ietilpst maršrutu transporta pakalpojumi, kas ir valsts, reģionālo un vietējā mēroga iestāžu kompetencē, un līdz ar to [šī likme] tiek atteikta uzņēmējiem, kuri sniedz “neregulārus” transporta pakalpojumus, kas ir kategorija, kurā ir ietverti pasažieru pārvadājumu pakalpojumi, piedāvājot autobusu nomu ar vadītāju.
(
11
)	Es atgādinu, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai noteiktu Savienības tiesību normas piemērojamību, ir vienlaicīgi jāņem vērā tās teksts, konteksts un mērķi (skat. spriedumu, 2014. gada 3. aprīlis, Kronos Titan un Rhein‑Ruhr Beschichtungs‑Service (C‑43/13 un C‑44/13, EU:C:2014:216, 25. punkts un tajā minētā judikatūra); attiecībā uz noteikumiem par Direktīvā 2003/96 paredzētajiem atbrīvojumiem skat. arī spriedumu, 2018. gada 7. marts, Cristal Union (C‑31/17, EU:C:2018:168, 21. punkts un tajā minētā judikatūra)).
(
12
)	Direktīvas 2003/96 spāņu valodas redakcijā Savienības likumdevējs ir izmantojis saikli “u”, vācu valodas redakcijā tas ir izmantojis vārdu “oder”, angļu valodas redakcijā vārdu “whether”, itāļu valodas redakcijā saikli “o” un poļu valodas redakcijā vārdu “lub”.
(
13
)	Skat. Le Nouveau Petit Robert – Dictionnaire alphabétique et analogique de la langue française, Dictionnaires Le Robert, Parīze, 1996, 1555. lpp. Skat. it īpaši judikatūrā spriedumu, 2009. gada 6. oktobris, GlaxoSmithKline Services u.c./Komisija u.c. (C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P, EU:C:2009:610, 55. punkts).
(
14
)	Skat. spriedumus, 2005. gada 12. jūlijs, Komisija/Francija (C‑304/02, EU:C:2005:444, 83. punkts) un 2019. gada 14. maijs, M. u.c. (Bēgļa statusa atcelšana) (C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403, 102. punkts).
(
15
)	Skat. Direktīvas 2003/96 2.–4. apsvērumu, kā arī 4. panta 1. punktu. Skat. arī ģenerāladvokātes E. Šarpstones [E. Sharpston] secinājumus lietā X (C‑426/12, EU:C:2014:446, 55. punkts).
(
16
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 1. marts, Jan De Nul (C‑391/05, EU:C:2007:126, 18.–23. punkts).
(
17
)	Lielākā daļa šo iespēju, izņemot, protams, atbrīvojumu [no nodokļa], ir pakļautas pienākumam ievērot Direktīvā 2003/96 paredzētos minimālos nodokļu līmeņus (skat. šīs direktīvas 5., 7. un 17. pantu).
(
18
)	Šajā ziņā man ir jāatgādina, ka Direktīvas 2003/96 9. apsvērumā Savienības likumdevējs skaidri ir norādījis, ka “dalībvalstīm būtu jādod pielaide, kas nepieciešama, lai definētu un īstenotu politiku atbilstoši saviem apstākļiem”.
(
19
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 18. janvāris, IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C‑189/15, EU:C:2017:17, 25.–52. punkts).
(
20
)	Izteicienu “selektīva piemērošana” Tiesa izmanto pievienotās vērtības nodokļa (PVN) jomā, un tas apzīmē dalībvalstu iespēju piemērot samazinātu PVN likmi attiecībā uz konkrētiem un specifiskiem aspektiem kādā no pakalpojumu kategorijām, attiecībā uz kurām tām ir tiesības piemērot šādu likmi (šajā ziņā skat. manus secinājumus lietā Regards Photographiques (C‑145/18, EU:C:2019:184, 30. punkts)). Lai gan šī analoģija starp akcīzes nodokli un PVN noteikti ir nepilnīga, manuprāt, šajā gadījumā tā ir piemērota, jo Tiesa atzīst iespēju dalībvalstīm paredzēt tikai atsevišķiem uzņēmumiem vai darbībām piemērot samazinātu akcīzes nodokļa likmi.
(
21
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 18. janvāris, IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C‑189/15, EU:C:2017:17, 50. punkts).
(
22
)	Skat. spriedumus, 2018. gada 7. marts, Cristal Union (C‑31/17, EU:C:2018:168, 29. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2018. gada 27. jūnijs, Turbogás (C‑90/17, EU:C:2018:498, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
23
)	Šī tiesību norma nebija paredzēta sākotnējā Komisijas priekšlikumā, tā tika iekļauta likumdošanas procesā: skat. priekšlikumu Padomes direktīvai, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem (COM(97) 30, galīgā redakcija).
(
24
)	Kā izriet no Direktīvas 2003/96 20. apsvēruma un Komisijas 2003. gada 27. oktobra paziņojuma presei pēc Direktīvas 2003/96 pieņemšanas (dokuments IP/03/1456, pieejams tīmekļvietnē: http://europa.eu/rapid/press‑release_IP‑03‑1456_fr.htm).
(
25
)	Kā arī noteikumus par valstu piešķirtu atbalstu saskaņā ar Direktīvas 2003/96 26. pantu (skat. spriedumu, 2017. gada 18. janvāris, IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C‑189/15, EU:C:2017:17, 51. punkts)).
(
26
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 9. novembris, AZ (C‑499/16, EU:C:2017:846, 29. un 30. punkts).
(
27
)	Lai arī Direktīvā 2003/96 nav noteikta nedz regulāru pārvadājumu, nedz neregulāru pārvadājumu definīcija, es norādu, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 2. un 4. punktu “regulārie pārvadājumi” ir pārvadājumi, kas nodrošina pasažieru pārvadājumus ar noteiktiem laika intervāliem pa noteiktiem maršrutiem, pasažieriem iekāpjot un izkāpjot iepriekš noteiktās pieturvietās, un “neregulāri pārvadājumi” ir pārvadājumi, kuri neatbilst regulāru pārvadājumu definīcijai, speciālus regulārus pārvadājumus ietverot, un kuru galvenā pazīme ir tā, ka tajos tiek pārvadātas pasažieru grupas, kas ir izveidotas pēc pasūtītāja vai paša pārvadātāja iniciatīvas.
(
28
)	Ar šiem jautājumiem iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2003/96 7. pantam ir tieša iedarbība, un tādējādi – vai, piemērojot šo tiesību normu, tāds saimnieciskās darbības veicējs, kurš izmanto komerciālu dīzeļdegvielu neregulāriem pasažieru pārvadājumiem, kā prasītājs pamatlietā varētu saņemt nepamatoti samaksātā akcīzes nodokļa atmaksu. Tādējādi, pat ja privātpersonām ir tiesības atsaukties valsts tiesās pret dalībvalsti uz direktīvas tiesību normām, kas ir bez nosacījumiem un pietiekami precīzas, ja tā nav transponējusi direktīvu noteiktajā termiņā valsts tiesībās vai arī ja tā to ir transponējusi nepareizi (skat. it īpaši spriedumu, 2008. gada 17. jūlijs, Flughafen Köln/Bonn (C‑226/07, EU:C:2008:429, 23. punkts), un rīkojumu, 2015. gada 5. februāris, Jednostka Innowacyjno‑Wdrożeniowa Petrol (C‑275/14, nav publicēts, EU:C:2015:75, 33. punkts un tajā minētā judikatūra)), tā kā no atbildes, kuru es ierosinu sniegt uz pirmo prejudiciālo jautājumu, nepārprotami izriet, ka Itālijas Republika nav nepareizi transponējusi Direktīvas 2003/96 7. pantu, nerodas jautājums par iespēju atsaukties uz šo tiesību normu.
(
29
)	Skat. rīkojumu, 2015. gada 5. februāris, Jednostka Innowacyjno‑Wdrożeniowa Petrol (C‑275/14, nav publicēts, EU:C:2015:75, 34. un 36. punkts).
(
30
)	Skat. spriedumu, 2008. gada 17. jūlijs, Flughafen Köln/Bonn (C‑226/07, EU:C:2008:429, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).