62023CC0400
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 11. srpnja 2024. (
1
)
Predmet C‑400/23
Kazneni postupak
protiv
VB,
uz sudjelovanje
Sofijske gradske prokurature
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji, Bugarska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Direktiva (EU) 2016/343 – Pravo sudjelovati na raspravi – Članak 8. stavak 2. – Postupak u kojem je osuđujuća ili oslobađajuća presuda donesena u odsutnosti – Načini ispitivanja uvjeta kojima se uređuje priznavanje prava na obnovu postupka – Pravo državnog odvjetništva i obrane na saslušanje – Članak 8. stavak 4. – Oblik i opseg pravnih sredstava podnesenih nakon odluke donesene u odsutnosti – Informiranje osobe osuđene u odsutnosti o njezinim postupovnim pravima – Načini – Članak 9. – Pravo na obnovu postupka – Nacionalni propis koji priznavanje prava na obnovu postupka uvjetuje prethodnim podnošenjem zahtjeva za obnovu kaznenog postupka pravosudnom tijelu pred koje osoba osuđena u odsutnosti treba osobno doći – Usklađenost – Direktiva 2012/13/EU – Pravo na informiranje u kaznenom postupku – Članak 6. – Pravo na informiranje o optužbama”
I. Uvod
1.
U ovom zahtjevu za prethodnu odluku, odnosno drugom zahtjevu za prethodnu odluku podnesenom u okviru glavnog postupka, Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji, Bugarska) traži pojašnjenja u pogledu, s jedne strane, ocjene uvjeta kojima se uređuje priznavanje prava na obnovu postupka osobi osuđenoj u odsutnosti i, s druge strane, informacija danih toj osobi o njezinim postupovnim pravima u smislu članka 8. stavka 4. i članka 9. Direktive (EU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku (
2
).
2.
U presudi od 8. lipnja 2023., VB (Obavještavanje osobe osuđene u odsutnosti) (
3
), Sud je odlučio da se člankom 8. stavkom 4. Direktive 2016/343, na temelju kojeg država članica osigurava da u trenutku kada se optuženik obavješćuje o odluci donesenoj u odsutnosti, posebno prilikom njegova uhićenja, također bude informiran o mogućnosti osporavanja te odluke i pravu na obnovu postupka, nacionalnom sudu ne nalaže da u navedenu odluku uključi takve informacije. U tom je kontekstu Sud istaknuo da je odabir načina na koji te informacije moraju biti stavljene na raspolaganje dotičnoj osobi prepušten diskreciji države članice, pod uvjetom da se one dotičnoj osobi priopće u trenutku kada je ona obaviještena o predmetnoj odluci (
4
).
3.
U ovom predmetu, sud koji je uputio zahtjev želi usporediti ta načela s nacionalnim postupovnim sustavom. Naime, ističe da u skladu s bugarskim zakonodavstvom sudbeno tijelo koje odlučuje o meritumu optužbe i donosi odluku u odsutnosti nije nadležno ocijeniti može li optuženik imati pravo na obnovu postupka s obzirom na uvjete utvrđene Direktivom 2016/343. U tom pogledu navodi da je takva ocjena u isključivoj nadležnosti Vrhovenog kasacionenog sada (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska), kojem osoba o kojoj je riječ prethodno treba podnijeti zahtjev za obnovu kaznenog postupka i koji odlučuje pod uvjetom da ona osobno dođe na raspravu.
4.
Sud koji je uputio zahtjev upućuje Sudu niz prethodnih pitanja kojima se nastoji ocijeniti u kojoj mjeri takvi načini ispunjavaju zahtjeve iz članka 8. stavka 4. i članka 9. Direktive 2016/343. U tu će svrhu Sud trebati uzeti u obzir odredbe koje se osobito navode u Direktivi 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku (
5
), kojom se utvrđuju i mehanizmi zaštite prava osumnjičenika i okrivljenika u kaznenom postupku koji se vodi protiv osobe o kojoj je riječ.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Direktiva 2012/13
5.
Direktivom 2012/13 utvrđuje se pravo na informiranje osumnjičenika ili okrivljenika u kaznenom postupku.
6.
Člankom 3. stavkom 1. točkom (c) te direktive definira se pravo na informiranje o pravima kako slijedi:
„Države članice osiguravaju da se osumnjičenicima ili okrivljenicima žurno pruže informacije barem o sljedećim postupovnim pravima, kako se primjenjuju prema nacionalnom pravu, kako bi im se omogućilo djelotvorno ostvarivanje tih prava:
[…]
(c)
pravo na informiranost o optužbama u skladu s člankom 6.”
7.
Člankom 6. navedene direktive, naslovljenim „Pravo na informiranje o optužbama”, predviđa se:
„1.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili okrivljenici dobiju informacije o kaznenim djelima za koja se sumnjiče ili za čije počinjenje su okrivljeni. Te se informacije dostavljaju žurno i uz toliko detalja koliko je potrebno kako bi se osigurala pravičnost postupka i djelotvorno ostvarivanje prava na obranu.
[…]
3.   Države članice osiguravaju da se najkasnije po dostavljanju optužnice sudu, pruže detaljne informacije o optužbama, uključujući vrstu i pravnu kvalifikaciju kaznenog djela, kao i vrstu sudjelovanja od strane okrivljene osobe.
[…]”
2. Direktiva 2016/343
8.
Direktivom 2016/343 utvrđuju se, u skladu s njezinim člankom 1., zajednička minimalna pravila koja se odnose, s jedne strane, na određene vidove pretpostavke nedužnosti i, s druge strane, na pravo sudjelovati na raspravi.
9.
Člankom 8. te direktive, naslovljenim „Pravo sudjelovati na raspravi”, u stavcima 1. do 4. predviđa se:
„1.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici i optuženici imaju pravo sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku koji se vodi protiv njih.
2.   Države članice mogu predvidjeti da se rasprava koja može završiti donošenjem odluke o krivnji ili nedužnosti osumnjičenika ili optuženika može voditi u njegovoj odsutnosti pod uvjetom da:
(a)
osumnjičenik ili optuženik pravovremeno je obaviješten o raspravi i o posljedicama neopravdanog nedolaska; ili
(b)
osumnjičenika ili optuženika koji je obaviješten o raspravi zastupa opunomoćeni branitelj kojeg je osumnjičenik ili optuženik sam imenovao ili ga je imenovala država.
3.   Odluka koja je donesena u skladu sa stavkom 2. može se izvršiti protiv dotičnog osumnjičenika ili optuženika.
4.   Kada države članice predvide mogućnost održavanja suđenja u odsutnosti osumnjičenika ili optuženika, ali nije moguće ispuniti uvjete iz stavka 2. ovog članka jer se osumnjičenik ili optuženik ne može locirati unatoč ulaganju razumnih napora, države članice mogu predvidjeti mogućnost donošenja i izvršenja odluke. U tom slučaju države članice osiguravaju da u trenutku kada se osumnjičenici ili optuženici obavješćuju o toj odluci, posebno prilikom uhićenja, također budu informirane o mogućnosti osporavanja odluke i pravu na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo u skladu s člankom 9.”
10.
Člankom 9. navedene direktive, naslovljenim „Pravo na obnovu postupka”, određuje se:
„Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili optuženici koji nisu sudjelovali na raspravi u kaznenom postupku koji se vodio protiv njih i u slučaju da nisu bili ispunjeni uvjeti iz članka 8. stavka 2. imaju pravo na obnovu postupka ili drugo pravno sredstvo kojim se omogućuje novo utvrđivanje merituma predmeta, uključujući ispitivanje novih dokaza, što bi moglo dovesti do ukidanja izvorne odluke. U tom pogledu države članice jamče da dotični osumnjičenici i optuženici imaju pravo biti nazočni i sudjelovati na raspravi u skladu s postupcima predviđenima nacionalnim pravom te ostvariti svoja prava na obranu.”
B.
Bugarsko pravo
11.
Člankom 15. stavcima 2. i 3. Nakazatelno‑procesualen kodeksa (Zakonik o kaznenom postupku, u daljnjem tekstu: NPK) predviđa se:
„2.   Optuženici i druge osobe koje sudjeluju u kaznenom postupku raspolažu svim postupovnim sredstvima koja su potrebna za obranu njihovih prava i legitimnih interesa.
3.   Sudac, državni odvjetnik i istražna tijela obavijestit će osobe iz stavka 2. o njihovim postupovnim pravima i osigurati im mogućnost njihova ostvarivanja.”
12.
Člankom 423. stavcima 1. do 4. NPK‑a određuje se:
„1.   U roku od šest mjeseci od dana saznanja za pravomoćnu kaznenu osudu […] osoba osuđena u odsutnosti može zahtijevati obnovu kaznenog postupka pozivajući se na svoju odsutnost tijekom [kaznenog postupka]. Zahtjev se prihvaća, osim ako osuđena osoba nije pobjegla nakon što je obaviještena o točkama optužnice tijekom istrage, tako da se nije mogao provesti postupak predviđen člankom 247.c, stavkom 1., ili ako, nakon što se navedeni postupak proveo, nije došla na raspravu bez opravdanog razloga.
2.   Osim ako sud ne odredi drukčije, zahtjev ne odgađa izvršenje kaznene osude.
3.   Obnova kaznenog postupka obustavlja se ako osoba osuđena u odsutnosti ne dođe na raspravu bez opravdanog razloga.
4.   Ako je osobi osuđenoj u odsutnosti oduzeta sloboda u okviru izvršenja pravomoćne osude, a sud dopusti obnovu kaznenog postupka, taj sud u svojoj odluci odlučuje o mjeri oduzimanja slobode.”
13.
Člankom 424. stavcima 1. i 2. NPK‑a predviđa se:
„1.   Zahtjev za obnovu postupka u kaznenom predmetu na temelju članka 422. stavka 1. točke 5. ispituje nadležni Apelativen sad (Žalbeni sud, Bugarska) kad je akt iz članka 419. donio Rayonen sad (Općinski sud, Bugarska) ili Okržen sad (Okružni sud, Bugarska) kao žalbeno tijelo, osim za nove presude.
2.   Osim u slučajevima iz stavka 1., zahtjev za obnovu postupka u kaznenom predmetu ispituje Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud).”
14.
U članku 425. stavku 2. NPK‑a navodi se:
„U slučajevima iz članka 423. stavka 1. postupak se obnavlja i predmet se vraća u fazu u kojoj je postupak u odsutnosti pokrenut.”
III. Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja (
6
)
15.
Zahtjev za prethodnu odluku upućen je u okviru kaznenih postupaka koji su pokrenuti protiv osobe VB u vezi s radnjama koje mogu činiti kaznena djela kažnjiva kaznom oduzimanja slobode. Ti kazneni postupci otpočetka se vode u odsutnosti osobe VB. Ona nije mogla biti službeno obaviještena o optužbama koje su protiv nje podignute. Usto, ona nije mogla biti obaviještena ni o upućivanju optužnice sudu ni, a fortiori, o datumu i mjestu održavanja rasprave ili posljedicama svojeg nedolaska na raspravu. Naime, nadležna nacionalna tijela nisu uspjela pronaći osobu VB jer je ona pobjegla tijekom faze provođenja istrage, prije policijske akcije uhićenja osumnjičenikâ. Proglašena je „traženom osobom” među ostalim na temelju europskog uhidbenog naloga, ali nije pronađena.
16.
Kazneni postupci o kojima je riječ u glavnim predmetima još su u tijeku te je većina dokaza prikupljena. Nacionalni sud pred kojim su pokrenuti ti kazneni postupci, odnosno ranije Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud, Bugarska), koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u predmetu u kojem je donesena presuda VB I, a sada Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji), postavlja pitanje, s jedne strane, o mjerama koje će trebati poduzeti kako bi se zajamčilo da osoba VB, ako bude osuđena u odsutnosti na kaznu zatvora, prilikom svojeg uhićenja bude obaviještena o odluci koja je u odnosu na nju donesena te informirana o svojim postupovnim pravima u skladu s odredbama iz članka 8. stavka 4. i članka 9. Direktive 2016/343, kako ih Sud tumači u presudi VB I.
17.
S druge strane, taj sud postavlja pitanje ispunjava li bugarsko zakonodavstvo kojim se predviđa mehanizam u skladu s kojim se osoba osuđena u odsutnosti informira o pravu na obnovu postupka tek na kraju rasprave na kojoj se odlučuje o zahtjevu za obnovu kaznenog postupka, na koju treba osobno doći, zahtjeve koji se utvrđuju Direktivom 2016/343 i, konkretno, pravo na informiranje o pravu na obnovu postupka koje se predviđa člankom 8. stavkom 4. te direktive.
18.
U tim je okolnostima Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
(a)
Treba li članak 8. stavak 4. drugu rečenicu Direktive [2016/343] tumačiti na način da osobu, ako je osuđena u odsutnosti, a da nisu ispunjeni uvjeti iz članka 8. stavka 2. te direktive, i ako joj je izrečena kazna zatvora, treba obavijestiti o odluci kojom je osuđena prilikom uhićenja radi izvršenja te kazne?
(b)
Koji je sadržaj zahtjeva ‚obavješćuju o toj odluci’ predviđenog člankom 8. stavkom 4. drugom rečenicom Direktive [2016/343] i podrazumijeva li on uručenje preslike te odluke?
(c)
U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje točke (a) i (b): protivi li se članku 8. stavku 4. drugoj rečenici Direktive [2016/343] odluka nacionalnog suda da osigura uručenje preslike te odluke?
2.
(a)
Je li u skladu s člankom 8. stavkom 4. drugom rečenicom Direktive [2016/343] nacionalni propis kojim se u slučaju ispitivanja optužnice za kazneno djelo i donošenja osuđujuće presude u odsutnosti optuženika a da nisu ispunjeni uvjeti iz članka 8. stavka 2. Direktive [2016/343] uopće ne predviđaju pravila ni uvjeti za informiranje osobe osuđene u odsutnosti o njezinu pravu na obnovu postupka uz njezino sudjelovanje te se, konkretnije, ne predviđa da se osobu osuđenu u odsutnosti o tome informira prilikom njezina uhićenja?
(b)
Je li značajna okolnost da se nacionalnim propisom (članak 423. NPK‑a) određuje da se osobu osuđenu u odsutnosti informira o njezinu pravu na obnovu postupka, ali tek nakon što ta osoba podnese zahtjev za ukidanje te osuđujuće presude i obnovu postupka uz njezino sudjelovanje, pri čemu joj se te informacije dostavljaju u obliku sudske odluke kao odgovor na taj zahtjev?
(c)
U slučaju niječnog odgovora: jesu li ispunjeni zahtjevi iz članka 8. stavka 4. druge rečenice i članka 10. stavka 1. Direktive [2016/343] ako sud koji ispituje optužnicu za kazneno djelo i donosi osuđujuću presudu protiv optuženika u njegovoj odsutnosti, a da nisu ispunjeni uvjeti iz članka 8. stavka 2. te direktive, u svojoj presudi navede pravo te osobe na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo te naloži osobama koje uhićuju osuđenu osobu da joj uruče presliku te odluke?
(d)
U slučaju potvrdnog odgovora: protivi li se članku 8. stavku 4. drugoj rečenici Direktive [2016/343] odluka suda, koji donosi osuđujuću presudu protiv optuženika u njegovoj odsutnosti a da nisu ispunjeni uvjeti iz članka 8. stavka 2. te direktive, da u svojoj osuđujućoj presudi navede pravo te osobe na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo u skladu s člankom 9. navedene direktive te da naloži osobama koje uhićuju osuđenu osobu da joj uruče presliku te osuđujuće presude?
3.
Koji je prvi a koji zadnji mogući trenutak kad bi sud trebao odlučiti vodi li se kazneni postupak u odsutnosti optuženika a da nisu ispunjeni uvjeti iz članka 8. stavka 2. Direktive [2016/343] te poduzeti mjere kako bi osigurao da je ta osoba obaviještena u skladu s člankom 8. stavkom 4. drugom rečenicom te direktive?
4.
Treba li u odluci navedenoj u [trećem pitanju] uzeti u obzir stajališta državnog odvjetništva i branitelja odsutnog optuženika?
5.
(a)
Odnosi li se izraz ‚mogućnost osporavanja odluke’ iz članka 8. stavka 4. druge rečenice Direktive [2016/343] na pravo podnošenja pravnog sredstva pred višim sudom ili se odnosi na osporavanje pravomoćne odluke?
(b)
Što trebaju sadržavati informacije o ‚pravu na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo u skladu s člankom 9.’ koje je u skladu s člankom 8. stavkom 4. drugom rečenicom Direktive [2016/343] potrebno dostaviti osobi osuđenoj u odsutnosti a da nisu ispunjeni uvjeti iz članka 8. stavka 2., u pogledu prava na pristup takvom pravnom sredstvu ako navedena osoba osporava osuđujuću presudu donesenu u odsutnosti odnosno u pogledu prava na podnošenje takvog zahtjeva, pri čemu se osnovanost tog zahtjeva ocjenjuje u nekom kasnijem trenutku?
6.
Koji je sadržaj izraza ‚drugo pravno sredstvo kojim se omogućuje novo utvrđivanje merituma predmeta, uključujući ispitivanje novih dokaza, što bi moglo dovesti do ukidanja izvorne odluke’ iz članka 9. prve rečenice Direktive [2016/343]?
7.
Je li nacionalni propis (članak 423. stavak 3. NPK‑a), kojim se zahtijeva osobni dolazak osobe osuđene u odsutnosti kao nužan preduvjet za to da se ispita i prihvati njezin zahtjev za obnovu postupka, u skladu s člankom 8. stavkom 4. i člankom 9. Direktive [2016/343]?
8.
Mogu li se članak 8. stavak 4. druga rečenica i članak 9. Direktive [2016/343] primijeniti na osobe oslobođene optužbi?”
19.
Pisana očitovanja podnijela je samo Europska komisija.
IV. Analiza
20.
Prije nego što započnem s ispitivanjem tih pitanja, valja podsjetiti na to da je Direktiva 2016/343, kao i Direktiva 2012/13, donesena na temelju članka 82. stavka 2. UFEU‑a. Iz tog članka proizlazi da za olakšavanje uzajamnog priznavanja te policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima zakonodavac Unije može utvrditi minimalna pravila koja se odnose, među ostalim, na prava pojedinaca u kaznenom postupku. Stoga je svrha Direktive 2016/343, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 9. i člankom 1., jačanje temeljnog prava na pošteno suđenje u kaznenom postupku ojačavanjem međusobnog povjerenja država članica u njihove sustave kaznenog pravosuđa utvrđivanjem zajedničkih minimalnih pravila koja se odnose, među ostalim, na pravo sudjelovati na raspravi (
7
). Ta takozvana „minimalna” pravila zapravo se odnose na postupovna načela od kojih države članice ne mogu odstupiti i koja su ključna kako bi se zajamčila prava na obranu i poštovanje prava na pošteno suđenje, osobito osoba u odnosu na koje je donesena odluka u njihovoj odsutnosti.
21.
Iako zakonodavac Unije treba, u skladu s člankom 82. stavkom 2. prvim podstavkom posljednjom rečenicom UFEU‑a, uzeti u obzir pravne tradicije i sustave država članica, tako da se ne može uvesti jedinstveni postupovni sustav, ti nacionalni postupovni sustavi trebaju poštovati ne samo načela o kojima je riječ, nego i uzajamno priznavati sudske odluke kojima se ta osoba osuđuje u njezinoj odsutnosti, u protivnom bi se optuženiku onemogućilo ostvarivanje prava da sudjeluje na raspravi koje mu je priznato (
8
).
22.
U tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanja Sudu. Naime, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da, ako prekogranična suradnja može biti potrebna, njome se nastoji zajamčiti da će taj sud u osuđujućoj presudi koju će donijeti nakon postupka koji će se provesti u odsutnosti osobe VB poštovati njezina postupovna jamstva, tako da će tu odluku moći priznati pravosudna tijela drugih država članica u okviru izvršenja eventualnog europskog uhidbenog naloga (
9
).
23.
U tu svrhu, taj sud postavlja nekoliko prethodnih pitanja koja se odnose na načine primjene članka 8. stavka 4. i članka 9. Direktive 2016/343, te predlažem da ih Sud objedini radi njihova ispitivanja.
A.
Ispitivanje uvjeta za priznavanje prava na obnovu postupka (treće, četvrto, sedmo i osmo prethodno pitanje)
24.
Sud koji je uputio zahtjev traži od Suda da pojasni uvjete u kojima može utvrditi da odredbe članka 8. stavka 2. Direktive 2016/343 nisu ispunjene, a da su ispunjene one koje se odnose na priznavanje prava na obnovu postupka, u smislu članka 8. stavka 4. i članka 9. Direktive 2016/343. Ako osmim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li to ispitivanje provesti kad je u odnosu na optuženika donesena oslobađajuća presuda, trećim pitanjem pita o „prvom i zadnjem mogućem trenutku” u kojem se navedeno ispitivanje treba provesti, a četvrtim pitanjem o potrebi da se u svrhu tog ispitivanja uzmu u obzir očitovanja državnog odvjetništva i branitelja.
25.
Analiza svakog od tih pitanja zahtijeva da se najprije podsjeti na smisao i opseg ocjene koja se zahtijeva člankom 8. stavkom 2. Direktive 2016/343.
26.
Člancima 8. i 9. Direktive 2016/343 uspostavlja se pravni sustav kojim se osumnjičeniku i optuženiku u kaznenom postupku jamči pravo da sudjeluju na raspravi (
10
). Iako se člankom 8. stavkom 1. te direktive državi članici nalaže obveza da osigura poštovanje prava sudjelovati na raspravi, suprotno tomu, člankom 8. stavkom 2. i 4. navedene direktive uspostavljaju se dva pravna sustava na temelju kojih države članice mogu odlučiti o osnovanosti optužbe nakon postupka koji je proveden u odsutnosti optuženika, pri čemu se jamči djelotvorno poštovanje njegovog prava na suđenje.
27.
Sustav predviđen člankom 8. stavcima 2. i 3. Direktive 2016/343, s obzirom na njezine uvodne izjave 35. do 37., odnosi se na situaciju u kojoj država članica može predvidjeti provedbu postupka koji može završiti donošenjem „odluke o krivnji ili nedužnosti” optuženika i izvršiti tu odluku, a da se pritom ne predvidi pravo na obnovu postupka zbog toga što se ta osoba dobrovoljno i nedvosmisleno odrekla prava dolaska na raspravu ili prava na obranu, u uvjetima iz stavka 2. tog članka. Svako odricanje od prava dolaska na raspravu ili prava na obranu stoga podrazumijeva izvršenje odluke donesene nakon postupka provedenog u odsutnosti i nemogućnost optuženika da osporava tu odluku i zatraži obnovu postupka.
28.
Suprotno tomu, sustav predviđen člankom 8. stavkom 4. Direktive 2016/343 podrazumijeva da se uvjeti navedeni u članku 8. stavku 2. te direktive nisu mogli ispuniti jer se optuženik nije mogao locirati unatoč naporima nadležnih tijela. Taj sustav omogućuje državi članici da predvidi da se toj osobi može suditi u njezinoj odsutnosti i da se „odluka” može donijeti pod uvjetom da je navedena osoba propisno informirana o mogućnosti osporavanja te odluke i o pravu na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo, u skladu s člankom 9. navedene direktive (
11
).
29.
Na pitanja suda koji je uputio zahtjev valja odgovoriti s obzirom na ta razmatranja.
1. Korisnici prava na obnovu postupka
30.
Osmim pitanjem sud koji je uputio zahtjev traži od Suda da pojasni primjenjuju li se odredbe koje se odnose na pravo na informiranje i pravo na obnovu postupka, predviđene člankom 8. stavkom 4. odnosno člankom 9. Direktive 2016/343, kad je u odnosu na optuženika donesena oslobađajuća presuda u njegovoj odsutnosti.
31.
Naime, sud koji je uputio zahtjev naglašava da, za razliku od članka 8. stavka 2. Direktive 2016/343, kojim se određuju uvjeti u kojima se „odluk[a] o krivnji ili nedužnosti osumnjičenika ili optuženika” (
12
) može donijeti nakon rasprave koja se održala u njegovoj odsutnosti, takvo se pojašnjenje ne navodi ni u članku 8. stavku 4. te direktive, kojim se uređuju okolnosti u kojima postoji „mogućnost donošenja i izvršenja odluke” (
13
), ni u njezinu članku 9., kojim se utvrđuju uvjeti u kojima „izvorn[a] odluk[a]” (
14
) može biti ukinuta zbog obnove postupka.
32.
Prije svega mi se čini da se to pitanje odnosi na prilično teoretsku pretpostavku prema kojoj bi osoba oslobođena u svojoj odsutnosti osporavala oslobađajuću presudu i tražila obnovu postupka uz rizik da ovaj put bude osuđena.
33.
Nadalje, uzimajući u obzir odnos koji zakonodavac Unije uspostavlja između članka 8. stavka 2., članka 8. stavka 4. i članka 9. Direktive 2016/343, nema nikakve dvojbe u pogledu toga da te odredbe čine cjelinu koju je potrebno zajednički tumačiti i razumjeti. Stoga iz pripremnih akata te direktive proizlazi da je taj zakonodavac namjeravao utvrditi područje primjene odredbi kojima se uređuje održavanje suđenja u odsutnosti i, među ostalim, s njima povezanih postupovnih jamstava, kao da se primjenjuju na svaki kazneni postupak kojem je cilj utvrditi „krivnju optužene osobe (osude i odluke o oslobođenju)” (
15
).
34.
Naposljetku, kad bi se u načelu isključilo osobu u odnosu na koju je donesena odluka u njezinoj odsutnosti iz prava na obnovu postupka zbog toga što je za nju donesena oslobađajuća presuda, to bi značilo očito nepoštovanje smisla i svrhe prava sudjelovati na raspravi i narušavanje pravičnosti postupka čiji je ono bitan element (
16
). Naime, čak i ako je za nju donesena oslobađajuća presuda, moglo bi se smatrati da joj je oduzeta mogućnost da je „sasluša” sudac i da se suoči sa svjedocima i/ili žrtvama, što je temeljni element kaznenog postupka (
17
).
35.
S obzirom na te elemente, zaključujem da članak 8. stavak 4. i članak 9. Direktive 2016/343 treba tumačiti na način da se primjenjuju na osobu u odnosu na koju je donesena oslobađajuća presuda u njezinoj odsutnosti.
2. Postupovna pravila ispitivanja kojima se uređuje priznavanje prava na obnovu postupka
36.
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se Direktivom 2016/343 ne provodi iscrpno usklađivanje kaznenog postupka (
18
). Iako zakonodavac Unije navodi materijalne uvjete u skladu s kojima je država članica dužna osigurati da osoba u odnosu na koju je donesena odluka u njezinoj odsutnosti ima ili nema pravo na obnovu postupka na temelju odredbi predviđenih člankom 9. te direktive, suprotno tomu, on ne utvrđuje postupovna pravila u skladu s kojima treba provesti ocjenu tih uvjeta, a osobito ne okvir i rok za njezino provođenje.
37.
U skladu s načelom postupovne autonomije, stoga je na državi članici da u skladu s posebnostima svojeg pravnog sustava utvrdi uvjete i postupovna pravila koja se odnose na to ispitivanje, pod uvjetom ipak da, u situacijama na koje se primjenjuje pravo Unije, ta pravila ne budu nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije na koje se primjenjuje nacionalno pravo (načelo ekvivalentnosti) i da u praksi ne onemogućuju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje prava koja dodjeljuje pravo Unije (načelo djelotvornosti) (
19
).
38.
Osim toga, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 47. Direktive 2016/343, države članice dužne su jamčiti poštovanje temeljnih prava i općih načela priznatih Poveljom Europske unije o temeljnim pravima (
20
) i Konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (
21
).
39.
Na temelju tih elemenata, a osobito s obzirom na načelo djelotvornosti i pravo na pošteno suđenje, treba ocijeniti je li država članica predvidjela postupke za priznavanje prava na obnovu postupka nakon što je sudbeno tijelo odlučilo o meritumu optužbe i donijelo odluku u odsutnosti (
22
).
40.
Prema mojem mišljenju „prvi trenutak” u kojem država članica može predvidjeti postupke koji se odnose na to ispitivanje lako se može utvrditi jer odgovara otvaranju rasprave. Naime, sudbeno tijelo tek od trenutka u kojem utvrdi da optuženik nije prisutan na raspravi ili da nema zastupnika može ocijeniti u kojoj se mjeri ta osoba nedvosmisleno odrekla prava dolaska na raspravu ili prava na obranu i provesti kazneni postupak u njezinoj odsutnosti.
41.
Suprotno tomu, „posljednji trenutak” općenito odgovara, prema mojem mišljenju, trenutku u kojem nadležna tijela namjeravaju izvršiti odluku donesenu u odsutnosti, iako uvjeti iz članka 8. stavka 2. Direktive 2016/343 nisu ispunjeni. Naime, pravnim sustavom iz članka 8. stavka 4. te direktive ne predviđa se mogućnost da se osobi sudi u njezinoj odsutnosti, nego se pojašnjavaju posljedice povezane s izvršenjem odluke donesene u odsutnosti, ako nisu ispunjeni uvjeti koji se predviđaju člankom 8. stavkom 2. navedene direktive. U kaznenom postupku izvršenje osuđujuće presude pretpostavlja da je ona izvršiva i pravomoćna. Ako je sudbeno tijelo odlučilo o meritumu optužbe i donijelo odluku u odsutnosti, iako nije utvrđeno da se optuženik odrekao prava dolaska na raspravu ili prava na obranu, izvršenje te odluke bit će moguće samo ako ta osoba ne iskoristi pravna sredstva koja se predviđaju nacionalnim pravom ili ne zatraži obnovu postupka. U tim okolnostima, smatram da se ništa ne protivi tomu da država članica uspostavi postupak kojim nadležna tijela ispituju uvjete kojima se uređuje priznavanje prava na obnovu postupka u kasnijoj fazi kaznenog postupka, nakon što sudbeno tijelo donese odluku u odsutnosti, pod uvjetom da se izvršenje te odluke suspendira do završetka tog ispitivanja.
42.
Međutim, ako sud koji je uputio zahtjev pita Sud o mogućem „posljednjem trenutku” u kojem može, kao sud koji odlučuje o meritumu optužbe, provjeriti jesu li uvjeti iz članka 8. stavka 2. Direktive 2016/343 ispunjeni, kako bi se, prema potrebi, optuženika informiralo o mogućnosti osporavanja odluke koju će navedeni sud donijeti i o njegovu pravu na obnovu postupka, taj je „posljednji trenutak” onaj u kojem će taj sud donijeti odluku o krivnji ili nedužnosti tog optuženika jer će taj sud nakon toga izvršiti svoju nadležnost.
43.
Sada je potrebno ispitati u kojoj mjeri sud treba uzeti u obzir očitovanja državnog odvjetništva i branitelja u svrhu ispitivanja uvjeta koji se navode u članku 8. stavku 2. Direktive 2016/343.
44.
Podsjećam na to da je to ispitivanje bitna faza kaznenog postupka jer o njegovu ishodu ovisi izvršenje odluke donesene u odsutnosti ili obnova postupka. Navedeno ispitivanje treba se stoga odvijati u skladu s postupovnim jamstvima kojima se osobama o kojima je riječ osigurava poštovanje pravâ na obranu iz članka 47. Povelje.
45.
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da na načelo kontradiktornosti, koje čini dio prava obrane, podrazumijeva, među ostalim, da stranke postupka moraju imati pravo upoznati se sa svim podnescima ili očitovanjima podnesenima sudu kako bi utjecale na njegovu odluku i raspravile o njima (
23
). Kad je riječ o načelu jednakosti stranaka, koje je posljedica samog pojma pravičnog postupka, to načelo uključuje obvezu osiguranja svakoj stranci razumne mogućnosti da izloži svoj predmet, uključujući dokaze, u uvjetima koji je ne stavljaju u očito nepovoljniji položaj u odnosu na protivnu stranku (
24
).
46.
U okviru postupka čiji je cilj utvrditi jesu li uvjeti iz članka 8. stavka 2. Direktive 2016/343 ispunjeni, optuženik treba imati mogućnosti saslušanja i djelotvornog iznošenja, prema potrebi posredstvom odvjetnika, svih razloga kojima se opravdava priznanje njegova prava na obnovu postupka, tim više jer se njegovim zastupanjem po odvjetniku u načelu može dokazati da mu se nastoji zajamčiti pravo na obranu (
25
).
47.
S obzirom na prirodu ispitivanja koje provodi nadležno tijelo, optuženik treba imati mogućnost kontradiktorno raspravljati o činjeničnim elementima koji su odlučujući za ishod postupka. Osobito ga treba saslušati o tome je li poznavao prirodu i uzrok optužbe podignute protiv njega te o tome u kojoj je mjeri osobno obaviješten o toj optužbi ili je li mu u propisanom obliku uručen sudski poziv. Prema tome, nadležno tijelo za provedbu ispitivanja treba utvrditi postoji li odricanje na temelju preciznih, objektivnih i relevantnih činjenica. U tom kontekstu, očitovanja državnog odvjetništva i obrane čine se ključnima i mogu imati odlučujući utjecaj na ocjenu uvjeta iz članka 8. stavka 2. Direktive 2016/343.
48.
S obzirom na te elemente, smatram da članak 8. stavak 4. Direktive 2016/343 treba tumačiti na način da država članica može predvidjeti postupke koji se odnose na ispitivanje uvjeta kojima se uređuje priznavanje prava na obnovu postupka, utvrđenih u članku 8. stavku 2. Direktive 2016/343, nakon što je sudbeno tijelo donijelo odluku protiv optuženika u njegovoj odsutnosti, pod uvjetom da se izvršenje te odluke suspendira do završetka tog ispitivanja i da nadležno tijelo u tu svrhu sasluša i državno odvjetništvo i obranu.
49.
Međutim, i u tom se slučaju čini da se sud koji je uputio zahtjev postavlja u kontekst u kojem treba odlučiti u odsutnosti i pita, kako bi se utvrdilo jesu li ispunjeni uvjeti iz članka 8. stavka 2. Direktive 2016/343, treba li zatražiti stajalište državnog odvjetništva i odvjetnika koji je imenovan za obranu optuženikovih interesa. Prema mojem mišljenju, primjenjuju se načela navedena u prethodnoj točki ovog mišljenja.
3. Postupovna pravila o priznavanju prava na obnovu postupka koja se predviđaju člankom 423. NPK‑a
50.
Sedmim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud trebaju li se članak 8. stavak 4. druga rečenica i članak 9. Direktive 2016/343 tumačiti na način da im se protivi nacionalni postupovni sustav u kojem je osoba u odnosu na koju je donesena osuđujuća presuda u njezinoj odsutnosti kojom joj je izrečena kazna zatvora, iako nije utvrđeno da se odrekla prava dolaska na raspravu ili prava na obranu, dužna, u svrhu ostvarivanja prava na obnovu postupka, podnijeti zahtjev za obnovu kaznenog postupka Vrhovenom kasacionenom sadu (Vrhovni kasacijski sud) te osobno doći pred taj sud.
51.
Čini mi se da se postupovni sustav kao što je onaj o kojem je riječ sam po sebi ne može kritizirati, ne samo zbog razloga koji se navode u točki 41. ovog mišljenja, nego i zbog poštovanja pravila koje se utvrđuje člankom 82. stavkom 2. UFEU‑a, odnosno da se u pravilima donesenima na temelju te odredbe trebaju uzeti u obzir razlike pravnih tradicija i sustava država članica.
52.
Naime, taj postupovni sustav u fazi provedbe treba biti u skladu s uvjetima kojima se uređuje priznavanje prava na obnovu postupka utvrđenima člankom 8. stavcima 2. i 4. te člankom 9. Direktive 2016/343, kako ih tumači Sud, i zbog svojih značajki treba omogućiti osobi koja je osuđena u svojoj odsutnosti, iako se nije utvrdilo da se odrekla prava dolaska na raspravu ili pravâ na obranu, da u potpunosti ostvari prava na obranu, što sada treba ispitati (
26
).
53.
Međutim, ovisno o provjerama koje treba provesti sud koji je uputio zahtjev, čini mi se da značajke tog sustava, kako proizlaze iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, ne omogućuju jamstvo poštovanja postupovnih prava te osobe.
54.
Podsjećam na to da je zahtjev za obnovu kaznenog postupka posebna faza kaznenog postupka čija važnost može biti ključna za osobu koja je u odsutnosti osuđena na kaznu zatvora. Mogućnost podnošenja takvog zahtjeva stoga je bitna, tim više jer je to jedino dostupno pravno sredstvo za novo utvrđivanje merituma predmeta, s obzirom na to da žalba više nije moguća (
27
).
55.
Međutim, u skladu s člankom 423. stavkom 2. NPK‑a, podnošenje zahtjeva za obnovu kaznenog postupka nema suspenzivni učinak, „osim ako sud ne odredi drukčije”. Čini mi se da je takav način sam po sebi protivan načelu prema kojem se osuđujuća presuda donesena u odsutnosti ne može odmah izvršiti dok se ne utvrdi ima li osoba o kojoj je riječ pravo na obnovu postupka.
56.
Usto, iz članka 423. stavka 3. NPK‑a proizlazi da se za ispitivanje zahtjeva za obnovu kaznenog postupka u načelu zahtijeva osobni dolazak osobe osuđene u odsutnosti (
28
). Naime, taj se postupak okončava ako osoba osobno ne dođe pred nadležni sud, osim ako za taj nedolazak ne navede opravdan razlog.
57.
Neovisno o prirodi tog razloga i mjeri u kojoj bi tu osobu mogao zastupati odvjetnik, u skladu s takvim zahtjevom na pravo na obnovu postupka zajamčeno člankom 9. Direktive 2016/343 primjenjuje se uvjet koji zakonodavac Unije nije predvidio.
58.
Tim se zahtjevom svakako želi ostvariti legitiman cilj da se zlouporabom ne ometa djelotvornost kaznenog postupka i dobro sudovanje (
29
). U kontekstu zahtjeva za obnovu kaznenog postupka, državi članici se zapravo ne može prigovoriti što želi izbjeći situacije u kojima se taj zahtjev podnosi na način koji predstavlja zlouporabu, bez ozbiljnog razloga ili obrazloženja, kako bi se spriječilo izvršenje odluke donesene u odsutnosti. Ne može joj se prigovoriti ni to što daje prednost osobnom svjedočenju optuženika kako bi se ocijenili razlozi kojima se opravdava njegov nedolazak na raspravu. Kao što to priznaje Europski sud za ljudska prava, prisutnost na raspravi važna je zbog prava optuženika da bude saslušan i da sucu iznese „svoju verziju događaja” (
30
) te zbog potrebe da se provjeri točnost njegovih tvrdnji (
31
).
59.
Međutim, takav zahtjev može podrazumijevati osobito strogo ograničenje prava na obnovu postupka, kad je optuženik osuđen na kaznu zatvora. Naime, u takvom se slučaju čini da ta osoba nema drugog izbora nego da osobno dođe i da se stoga preda radi izvršenja presude donesene u njezinoj odsutnosti ako želi ostvariti pravo na obnovu postupka s obzirom na to da će njezina odsutnost „bez opravdanog razloga” podrazumijevati okončanje postupka u skladu s člankom 423. stavkom 3. NPK‑a, a time i njezino odricanje od prava na obnovu postupka. Budući da zahtjev za obnovu kaznenog postupka nema suspenzivni učinak, navedenoj će se osobi u načelu oduzeti sloboda radi izvršenja kazne izrečene u njezinoj odsutnosti „osim ako sud ne odredi drukčije”, čak i ako nadležno pravosudno tijelo još nije utvrdilo je li se ona odrekla prava dolaska na raspravu ili prava na obranu. Osim toga, dodajem da će osuđujuća presuda postati neopoziva ako se taj zahtjev odbije jer je rok za žalbu istekao, a protiv same odluke kojom Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) odbija zahtjev za obnovu kaznenog postupka nije dopušteno pravno sredstvo.
60.
S obzirom na važnost zahtjeva za obnovu kaznenog postupka koji se može pokazati ključnim za osobu koja je u odsutnosti osuđena na kaznu zatvora, smatram da zahtjev osobnog dolaska, u dijelu u kojem predstavlja obvezni preduvjet za ispitivanje zahtjeva, a time i za obnovu kaznenog postupka, ne opravdava to da se toj osobi oduzme pravo na obnovu postupka ako ona osobno ne dođe na raspravu. Takav način, zajedno s drugim značajkama tog postupka, može dovesti do pretjeranog ograničenja pravâ na obranu osobe osuđene u odsutnosti, tim više jer se, kao što to naglašava sud koji je uputio zahtjev, u članku 423. NPK‑a navodi jedino dostupno pravno sredstvo protiv osuđujuće presude donesene u odsutnosti nakon što ona šesnaestog dana od donošenja postane pravomoćna.
61.
To je tumačenje u skladu sa sudskom praksom Europskog suda za ljudska prava, koju ovdje treba uzeti u obzir (
32
). U skladu s tim tumačenjem, pravo na obnovu postupka ima prednost pred važnošću dolaska pred sud osobe osuđene u odsutnosti. Činjenica da optuženik, iako je propisno informiran, nije došao jer je zbog osobnih razloga spriječen ili suzdržan, ne može, prema mišljenju tog suda, čak i ako nema opravdanog razloga, biti osnova za oduzimanje prava optuženiku na obnovu postupka. Taj sud utvrđuje i da je pravilo na temelju kojeg osobu osuđenu u odsutnosti ne smije zastupati odvjetnik također očito neproporcionalno jer dovodi do toga da se nedolazak te osobe sankcionira apsolutnom zabranom bilo kakve obrane (
33
).
62.
Europski sud za ljudska prava smatra neproporcionalnim i nalaganje takvog zahtjeva za ostvarivanje prava na obnovu postupka ako nacionalna tijela usto izvršavaju osuđujuću presudu donesenu u odsutnosti (
34
). Prema njegovu mišljenju, na takav se način ostvarenje prava na pošteno suđenje uvjetuje „vrstom jamstva, fizičke slobode osobe o kojoj je riječ” te se njime postupci koji su obuhvaćeni izvršavanjem policijskih ovlasti nastoje zamijeniti obvezom koju ima sam optuženik (
35
). Međutim, iako je nastojanje da se osigura izvršenje sudskih odluka samo po sebi legitimno, taj sud utvrđuje da nacionalna tijela imaju na raspolaganju druga sredstva koja im omogućuju da osiguraju prisutnost osuđene osobe (
36
). Stoga, prema njegovu mišljenju, ne može biti riječi o tome da se slobodnu osobu obveže na to da se preda radi izvršenja osuđujuće presude donesene u njezinoj odsutnosti, neovisno o trajanju oduzimanja slobode toj osobi, čak i kad je ono kratko, radi ostvarivanja prava na obnovu postupka u uvjetima koji su u skladu s člankom 6. EKLJP‑a, pri čemu se na takav način povređuje načelo pretpostavke nedužnosti (
37
).
63.
U presudi Khalfaoui protiv Francuske, u kojoj je bila riječ o odredbi francuskog Zakonika o kaznenom postupku na temelju koje je nepoštovanje obveze pripreme za raspravu bilo sankcionirano oduzimanjem prava na žalbu u kasacijskom postupku, Europski sud za ljudska prava presudio je da, „[u]zimajući u obzir važnost konačnog nadzora koji provodi Cour de cassation [(Kasacijski sud), Francuska] u kaznenim stvarima i uloge tog nadzora za osobe koje su možda osuđene na stroge kazne zatvora, Sud smatra da je u tom slučaju riječ o osobito strogoj sankciji s obzirom na pravo na pristup sudu zajamčeno člankom 6. [EKLJP‑a]” (
38
). Usto, dodao je da se „zbog nedopuštenosti žalbe u kasacijskom postupku, koja se temelji isključivo […] na činjenici da se podnositelj zahtjeva nije predao radi izvršenja sudske odluke protiv koje je podnesena žalba, obvezuje osobu o kojoj je riječ da se sada sama podvrgne oduzimanju slobode koje proizlazi iz pobijane odluke, iako se ta odluka ne može smatrati pravomoćnom sve dok se ne odluči o žalbi ili dok ne istekne rok za podnošenje žalbe” (
39
). Taj sud je smatrao da se tako „povrijedila sama bit prava na pravno sredstvo, time što se neproporcionalnim opterećenjem podnositelja zahtjeva narušila pravedna ravnoteža koja treba postojati između, s jedne strane, legitimnog nastojanja da se osigura izvršenje sudskih odluka i, s druge strane, prava na pristup kasacijskom sudu i ostvarivanja pravâ na obranu” (
40
).
64.
Stoga, iako mi se čini da se postupovni sustav o kojem je riječ ne može kritizirati u dijelu u kojem se njime zahtijeva da optuženik podnese zahtjev za obnovu kaznenog postupka nadležnom pravosudnom tijelu kako bi ostvario pravo na obnovu postupka, suprotno tomu, smatram da određene značajke tog postupka i, konkretno, činjenica da nema suspenzivni učinak te da zahtijeva osobni dolazak te osobe, ne omogućuju da joj se zajamči djelotvorno ostvarivanje pravâ na obranu, osobito prava da sudjeluje na raspravi.
65.
S obzirom na sve te elemente, smatram da članak 8. stavak 4. drugu rečenicu i članak 9. Direktive 2016/343 treba tumačiti na način da im se ne protivi to da država članica uspostavi postupak kojim se od osobe u odnosu na koju je donesena odluka u njezinoj odsutnosti, iako nije utvrđeno da se odrekla prava dolaska na raspravu ili prava na obranu, zahtijeva da nadležnom tijelu podnese zahtjev za obnovu kaznenog postupka kako bi to tijelo, s obzirom na uvjete navedene u članku 8. stavku 2. te direktive, ocijenilo ima li ta osoba pravo na obnovu postupka, pod uvjetom da značajke tog postupka omogućuju da joj se zajamči pravo da sudjeluje na raspravi te djelotvorno ostvarivanje pravâ na obranu.
66.
Suprotno tomu, članak 8. stavak 4. drugu rečenicu i članak 9. Direktive 2016/343 treba tumačiti na način da im se protivi pravilo prema kojem takav postupak nema suspenzivni učinak te usto zahtijeva osobni dolazak osobe koja je u odsutnosti osuđena na kaznu zatvora.
B.
Opseg i sadržaj prava na informiranje osobe osuđene u odsutnosti (prvo, drugo i peto prethodno pitanje)
67.
Prvim, drugim i petim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li članak 8. stavak 4. drugu rečenicu Direktive 2016/343 tumačiti na način da mu se protivi to da osoba u odnosu na koju je u njezinoj odsutnosti donesena osuđujuća presuda kojom joj je izrečena kazna zatvora, iako nije utvrđeno, s obzirom na uvjete iz članka 8. stavka 2. te direktive, da se odrekla prava dolaska na raspravu ili prava na obranu, prilikom uhićenja nije obaviještena o toj odluci ni informirana o mogućnosti njezina osporavanja ni o pravu na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo. Taj sud pita i o obliku i sadržaju koje trebaju imati te informacije.
68.
Navedeni sud upućuje ta pitanja ako se, u skladu s bugarskim zakonodavstvom, odluka donesena u odsutnosti ne dostavi optuženiku i ako on, osim toga, nije informiran o svojim postupovnim pravima, a posebno o mogućnosti podnošenja zahtjeva za obnovu kaznenog postupka na temelju članka 423. NPK‑a.
69.
Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev stoga pita u kojoj je mjeri država članica dužna predvidjeti postupke kako bi osoba, u trenutku izvršenja odluke koja je u odnosu na nju donesena u njezinoj odsutnosti ili prilikom njezina uhićenja, bila obaviještena o toj odluci, pri čemu se po potrebi treba osigurati da joj se preslika te odluke uruči u cijelosti.
70.
Usto, drugim pitanjem taj sud od Suda traži da pojasni način na koji država članica treba ispuniti svoju obvezu informiranja u postupovnom sustavu kao što je onaj o kojem je riječ, u kojem nadležna tijela, u trenutku izvršenja odluke donesene u odsutnosti ili prilikom uhićenja osobe osuđene u odsutnosti, još nisu odlučila o postojanju prava na obnovu postupka, koje je priznato u kasnijoj fazi, nakon ispitivanja zahtjeva za obnovu kaznenog postupka koji ta osoba treba podnijeti.
1. Okvir ispitivanja pitanja
71.
Na temelju članka 8. stavka 4. druge rečenice Direktive 2016/343, država članica treba osigurati da osoba u odnosu na koju je donesena odluka u njezinoj odsutnosti, u trenutku kada je se obavješćuje o toj odluci, posebno prilikom uhićenja, također bude informirana o mogućnosti osporavanja odluke i pravu na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo.
72.
Iz teksta te odredbe nedvosmisleno proizlazi da zakonodavac Unije nalaže državi članici obvezu ostvarivanja točno određenog rezultata, a to je da osigura da je osoba u odnosu na koju je donesena odluka u njezinoj odsutnosti informirana o svojim postupovnim pravima u trenutku kada je se obavješćuje o toj odluci, a najkasnije u trenutku izvršenja navedene odluke, posebno prilikom uhićenja osobe osuđene na kaznu zatvora. Riječ je o minimalnom pravilu koje se odnosi na postupovno načelo ključno za poštovanje prava na obranu i prava na pošteno suđenje te osobe, od kojeg država članica ne može odstupiti.
73.
Stoga, prema mojem mišljenju, nema nikakve dvojbe u pogledu toga da se članku 8. stavku 4. Direktive 2016/343 protivi to da osoba u odnosu na koju je donesena odluka u njezinoj odsutnosti, iako nije utvrđeno da se odrekla prava dolaska na raspravu ili prava na obranu, u trenutku izvršenja te odluke ili prilikom uhićenja nije obaviještena o navedenoj odluci ni informirana o mogućnosti njezina osporavanja ni o pravu na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo. Naime, takva situacija dovodi do potpunog oduzimanja djelotvornosti pravâ na obranu te osobe i do gubitka smisla prava na obnovu postupka iz članka 9. te direktive.
74.
Suprotno tomu, ni cilj ni svrha članka 8. stavka 4. druge rečenice Direktive 2016/343 nije utvrđivanje načinâ ispunjenja te obveze informiranja, a osobito onih u skladu s kojima optuženik treba, u trenutku izvršenja odluke donesene u odsutnosti ili prilikom njegova uhićenja, s jedne strane, biti obaviješten o toj odluci i, s druge strane, biti informiran o pravu na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo.
75.
Prema mojem mišljenju, te posebne načine treba ocijeniti s obzirom na opće odredbe koje se predviđaju Direktivom 2012/13 o pravu na informiranje osumnjičenika i optuženika u kaznenom postupku, na koje se upućuje u uvodnoj izjavi 8. Direktive 2016/343 (
41
). Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 25. Direktive 2012/13, ona je usko povezana s Direktivom 2010/64 (
42
) kojom se tim pojedincima, koji ne govore ili ne razumiju jezik kaznenog postupka o kojem je riječ, dodjeljuje pravo na tumačenje i prevođenje tako priopćenih informacija.
76.
U skladu sa svojim člankom 1., Direktivom 2012/13 nastoje se utvrditi zajednička minimalna pravila o pravu na informiranje osumnjičenika ili okrivljenika o njihovim pravima u kaznenom postupku i optužbama protiv njih (
43
). Prema sudskoj praksi Suda, pravo navedeno u tom članku 1. odnosi se na najmanje dva različita prava (
44
).
77.
Prvo je pravo osumnjičenika ili okrivljenika da budu „barem” informirani o određenim postupovnim pravima, kako se primjenjuju u nacionalnom pravu. To je pravo sadržano u članku 3. Direktive 2012/13 te ću s obzirom na tu odredbu ispitati načine koji se odnose na poštovanje prava na informiranje o pravu na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo iz članka 8. stavka 4. Direktive 2016/343.
78.
Drugo je pravo na informiranje o optužbama, sadržano u članku 6. Direktive 2012/13. Upravo ću u kontekstu potonjeg članka ispitati uvjete u kojima osobu osuđenu u odsutnosti treba, u trenutku izvršenja odluke koja joj je u odnosu na nju donesena u njezinoj odsutnosti ili prilikom njezina uhićenja, obavijestiti o toj odluci.
79.
Kako bi se osigurala djelotvornost tako predviđenog prava na informiranje, člankom 8. stavkom 2. Direktive 2012/13 određuje se da osumnjičenici ili okrivljenici ili njihovi odvjetnici moraju imati pravo pobijati, u skladu s postupcima nacionalnog prava, moguće propuštanje ili odbijanje nadležnih tijela da pruže informacije u skladu s tom direktivom.
2. Obavijest o osuđujućoj presudi donesenoj u odsutnosti
80.
Iz teksta članka 8. stavka 4. Direktive 2016/343 jasno proizlazi da ni cilj ni svrha tog članka nisu utvrditi načine na koje država članica, prilikom izvršenja odluke donesene u odsutnosti ili uhićenja osobe u odnosu na koju je ta odluka donesena, treba osigurati da je ta osoba obaviještena o navedenoj odluci. Time što je od države članice zahtijevao da predvidi da je optuženik informiran o svojim postupovnim pravima kada ga se „obavješćuj[e]” o odluci koja je u odnosu na njega donesena u njegovoj odsutnosti, „posebno prilikom [njegova] uhićenja”, zakonodavac Unije nije namjeravao od te države zahtijevati da u samom trenutku izvršenja navedene odluke ili prilikom uhićenja te osobe uruči presliku te odluke u cijelosti, kojoj bi bila priložena obavijest o pravima.
81.
Takve načine, prema mojem mišljenju, treba utvrditi s obzirom na pravila koja se odnose na pravo na informiranje o optužbama, koja se predviđaju u članku 6. Direktive 2012/13, i na pravila o pravu pristupa spisu predmeta, koja se navode u članku 7. te direktive.
82.
U presudi od 15. listopada 2015., Covaci (
45
), Sud je utvrdio da se, osobito s obzirom na članke 2., 3. i 6. Direktive 2012/13, dostava kaznenog naloga, poput onog koji se predviđa njemačkim pravom, treba smatrati oblikom priopćavanja optužbe protiv dotične osobe koji treba poštovati zahtjeve postavljene tim člankom 6. (
46
). Podsjećam na to da je u skladu njemačkim pravom kazneni nalog privremena odluka koju izdaje sudac na zahtjev državnog odvjetništva za manja kaznena djela i koji ne zahtijeva fizičku nazočnost optuženika. Taj nalog, koji je dio pojednostavljenog kaznenog postupka koji ne predviđa raspravu, stječe svojstvo pravomoćne presude istekom roka od dva tjedna od dostave navedenog naloga, u ovom slučaju punomoćnicima optuženika (
47
).
83.
Zbog razloga sličnih onima koje je Sud utvrdio u toj presudi, smatram da obavijest koja se odnosi na odluku donesenu u odsutnosti, iako nije utvrđeno da se optuženik odrekao prava dolaska na raspravu ili prava na obranu, treba smatrati oblikom priopćivanja optužbe protiv te osobe, na način da ta obavijest treba poštovati zahtjeve postavljene člankom 6. Direktive 2012/13.
84.
S jedne strane, iz članka 2. stavka 1. Direktive 2012/13 proizlazi da je zakonodavac Unije jasno predvidio primjenu te direktive tijekom cijelog kaznenog postupka, od prvih sumnji do izricanja presude, ovisno o slučaju, nakon iscrpljivanja pravnih sredstava (
48
).
85.
S druge strane, u okviru postupka koji se u skladu s člankom 8. stavkom 4. Direktive 2016/343 vodi u odsutnosti, odluka se donosi, iako nije poznato je li se optuženik namjeravao odreći prava dolaska na raspravu ili prava na obranu, tako da ta informacija zapravo može predstavljati prvu priliku da se ta osoba informira o optužbi podignutoj protiv nje. To potvrđuje činjenica da, ako ta osoba ne ispunjava uvjete iz članka 8. stavka 2. te direktive, može ishoditi obnovu postupka ili pristup istovjetnom pravnom sredstvu u okviru kojeg će u potpunosti moći ostvariti prava na obranu, prije nego što sudbeno tijelo ponovno odluči o činjeničnoj i pravnoj osnovanosti optužbe.
86.
Stoga smatram da pravo na informiranje o optužbama, koje se predviđa člankom 6. Direktive 2012/13, obuhvaća i pravo na obavještavanje o odluci osobe u odnosu na koju je ta odluka donesena u njezinoj odsutnosti, iako nije utvrđeno da se odrekla prava dolaska na raspravu ili prava na obranu.
87.
Doduše, kao što je to priznao Sud, Direktiva 2012/13 ne uređuje načine na koje informacije o optužbi, iz njezina članka 6., trebaju biti priopćene okrivljeniku (
49
). Člankom 6. stavkom 1. te direktive predviđa se da država članica osigurava da se osumnjičeniku ili okrivljeniku informacije o kaznenim djelima za koje se sumnjiči ili za čije je počinjenje okrivljen dostavljaju žurno i uz toliko detalja koliko je potrebno kako bi se osigurala pravičnost postupka i djelotvorno ostvarivanje pravâ na obranu. Stavak 2. tog članka odnosi se konkretno na osumnjičenika ili okrivljenika koji je uhićen ili zadržan. U tom slučaju, država članica osigurava da on bude informiran o razlozima svojeg uhićenja ili zadržavanja, uključujući o kaznenom djelu za koje se sumnjiči ili za čije počinjenje je okrivljen. Naposljetku, u skladu sa stavkom 3. navedenog članka, država članica osigurava da se najkasnije po dostavljanju optužnice sudu, pruže detaljne informacije o optužbama, uključujući vrstu i pravnu kvalifikaciju kaznenog djela, kao i vrstu sudjelovanja od strane okrivljene osobe.
88.
Uzimajući u obzir marginu prosudbe koju zakonodavac Unije priznaje državama članicama, njihova je zadaća da s obzirom na značajke svojih postupovnih sustava utvrde načine na koje osobu u odnosu na koju je donesena odluka u njezinoj odsutnosti treba obavijestiti o toj odluci. Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi da se tim načinima ne smiju dovesti u pitanje cilj koji je predviđen osobito člankom 6. Direktive 2012/13, a koji se sastoji, kao što također proizlazi iz uvodne izjave 27. te direktive, od toga da ta osoba može pripremiti svoju obranu i da se osigura pravičnost postupka (
50
).
89.
U konkretnom kontekstu u kojem je optuženik uhićen radi izvršenja osuđujuće presude donesene u njegovoj odsutnosti, iako nije utvrđeno da se odrekao prava dolaska na raspravu ili prava na obranu, informacijama koje on dobije prilikom samog uhićenja želi ga se informirati, među ostalim, o razlozima njegova uhićenja i optužbi podignutoj protiv njega, u smislu članka 6. Direktive 2012/13, te o njegovim postupovnim pravima.
90.
Prema mojem mišljenju, za postizanje te svrhe nije potrebno naložiti državi članici da nadležna tijela, kada izvrše odluku donesenu u odsutnosti ili uhite optuženika, izvrše svoju dužnost informiranja, tako da tom optuženiku, u trenutku tog izvršenja ili prilikom tog uhićenja, uruče presliku te odluke u cijelosti. Takav zahtjev nije potreban. Čini se dovoljnom sama informacija o sadržaju navedene odluke i činjenici da je ona donesena u odsutnosti te osobe.
91.
Suprotno tomu, kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, s obzirom na pravo na djelotvoran pravni lijek, osoba osuđena u odsutnosti treba biti u potpunosti upoznata s razlozima zbog kojih je osuđena. Država članica stoga treba predvidjeti da nadležna tijela posvete posebnu pažnju tomu da žurno i službeno obavijeste tu osobu o osuđujućoj presudi koja je u odnosu na nju donesena u njezinoj odsutnosti, primjerice, pokretanjem postupka dostave (
51
). Naime, ta će odluka postati izvršiva tek od trenutka u kojem se navedenu osobu službeno obavijesti o njoj, nakon isteka pravnih sredstava čiji rok za podnošenje u načelu počinje teći od završetka tog postupka i nakon što se ona odrekne prava na obnovu postupka ili joj se to pravo ne odobri. Usto, kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, iz članka 4.a stavka 1. točke (d) Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (
52
), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (
53
), proizlazi da pravosudno tijelo izvršenja ne može odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga ako se u tom nalogu navodi, među ostalim, da će osobi o kojoj je riječ bez odgode nakon njezine predaje biti dostavljena odluka donesena u njezinoj odsutnosti.
92.
Naposljetku, dodajem da, u skladu s člankom 7. stavkom 1. Direktive 2012/13, kada je osoba uhićena i zadržana u bilo kojoj fazi kaznenog postupka, država članica treba osigurati da toj osobi budu dostupni dokumenti povezani s predmetnim slučajem koji su ključni za djelotvorno pobijanje, u skladu s nacionalnim pravom, zakonitosti uhićenja ili zadržavanja. Međutim, kao što se to pojašnjava u Direktivi 2010/64, osuđujuća presuda ili „osuda” bitan je dokument čije su priopćavanje i prijevod osim toga nužni kako bi se osuđeniku omogućilo da ostvari prava na obranu i zajamčila pravičnost postupka (
54
).
93.
S obzirom na te elemente, smatram da članak 8. stavak 4. Direktive 2016/343 treba tumačiti na način da su, u situaciji u kojoj nadležna tijela države članice izvrše odluku donesenu u odsutnosti ili uhite osobu u odnosu na koju je ta odluka donesena, ta tijela dužna informirati tu osobu o optužbi podignutoj protiv nje, uključujući o razlozima njezine osude, u skladu s odredbama članka 3. stavka 1. točke (c) i članka 6. stavaka 1. do 3. Direktive 2012/13. Poštovanje tog zahtjeva ne uključuje obvezu države članice da predvidi da se navedenoj osobi u trenutku tog izvršenja ili prilikom tog uhićenja uruči preslika navedene odluke u cijelosti.
3. Informiranje o pravu na obnovu postupka ili na novo pravno sredstvo
94.
Podsjećam na to da drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti traži od Suda da pojasni načine koji se odnose na poštovanje prava na informiranje o pravu na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo iz članka 8. stavka 4. druge rečenice Direktive 2016/343.
95.
Konkretno, sud koji je uputio zahtjev želi usporediti načela koja je Sud utvrdio u presudi VB I s bugarskim postupovnim sustavom. Naime, u toj je presudi Sud utvrdio da je „odabir načina na koji [informacije koje se odnose na pravo na obnovu postupka i mogućnost da se ospori odluka donesena u odsutnosti] moraju biti stavljene na raspolaganje dotičnim osobama prepušten […] diskreciji država članica, pod uvjetom da se one dotičnoj osobi priopće u trenutku kada je ona obaviještena o predmetnoj odluci” (
55
). Međutim, sud koji je uputio zahtjev ističe da u bugarskom postupovnom sustavu nadležna tijela odlučuju o postojanju prava na obnovu postupka nakon ispitivanja zahtjeva za obnovu kaznenog postupka koji treba podnijeti osoba osuđena u odsutnosti.
96.
U presudi VB I Sud je presudio da se člankom 8. stavkom 4. drugom rečenicom Direktive 2016/343 ne utvrđuju precizni načini na koje se osobi osuđenoj u odsutnosti moraju pružiti informacije o njezinu pravu na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo (
56
). Samo se u uvodnoj izjavi 39. te direktive navodi da bi te informacije trebalo dostaviti u pisanom obliku ili usmeno, pod uvjetom da se u potonjem slučaju činjenica o njihovu dostavljanju primi na znanje u skladu s postupkom bilježenja podataka predviđenim nacionalnim pravom (
57
).
97.
Kako bi se odgovorilo na pitanje suda koji je uputio zahtjev, kao prvo, valja uputiti na odredbe predviđene Direktivom 2012/13. Naime, ako pravo na informiranje o pravu na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo predstavlja postupovno pravo, članak 8. stavak 4. drugu rečenicu Direktive 2016/343 treba tumačiti s obzirom na opće odredbe predviđene člancima 3. i 4. Direktive 2012/13.
98.
Člankom 3. stavkom 1. Direktive 2012/13 od država članica zahtijeva se da žurno pruže „informacije barem o […] postupovnim pravima [iz točaka (a) do (e)], kako se primjenjuju prema nacionalnom pravu, kako bi im se omogućilo djelotvorno ostvarivanje tih prava” (
58
). U toj je odredbi sastavljen popis koji uključuje pravo pristupa odvjetniku, pravo na besplatan pravni savjet i uvjete za dobivanje takvog savjeta, pravo na informiranost o optužbama, pravo na tumačenje i prevođenje i pravo na uskraćivanje iskaza. Kao što to potvrđuje upotreba izraza „barem”, zakonodavac Unije nije namjeravao ograničiti postupovna prava o kojima osumnjičenici ili optuženici moraju biti informirani te se, osim toga, ta direktiva primjenjuje do donošenja pravomoćne presude. Usto, iz uvodne izjave 20. navedene direktive proizlazi da se tim pravilima „ne dovodi u pitanje informiranje o drugim postupovnim pravima koja proizlaze iz Povelje, [EKLJP‑a], nacionalnog prava i važećeg prava Unije”.
99.
U skladu s člankom 3. stavkom 2. Direktive 2012/13, te informacije treba „žurno” pružiti osumnjičeniku ili okrivljeniku usmeno ili u pisanom obliku, na jednostavnom i razumljivom jeziku (
59
). Člankom 4. navedene direktive zahtijeva se da država članica prilikom uhićenja ili zadržavanja te osobe osigura da ona žurno dobije obavijest o svojim postupovnim pravima, kako se primjenjuju u nacionalnom pravu. Ta obavijest treba biti u pisanom obliku te sastavljena na jednostavnom i razumljivom jeziku koji dotična osoba razumije. Treba sadržavati informacije koje se odnose na postupovna prava iz članka 3. Direktive 2012/13, čiji popis nije taksativan, i prava iz članka 4. stavaka 2. i 3. te direktive, kao što je pravo pristupa spisu predmeta te temeljnim informacijama o mogućnostima pobijanja zakonitosti, među ostalim, uhićenja prema nacionalnom pravu. U slučaju da nadležna tijela države članice uhite optuženika radi izvršenja osuđujuće presude donesene u odsutnosti, čini mi se da bi ta pisana obavijest o pravima mogla sadržavati pravo na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo (
60
).
100.
Kao drugo, kad je riječ o sadržaju informacija koje treba pružiti, čini mi se da ga treba ocijeniti, s jedne strane, s obzirom na posebnosti nacionalnog postupka o kojem je riječ i, s druge strane, u skladu sa svrhom članka 8. stavka 4. druge rečenice Direktive 2016/343, odnosno tako da se zajamči djelotvornost pravâ na obranu optuženika i njegova prava na obnovu postupka iz članka 9. Direktive 2016/343.
101.
Naime, već sam naveo da zakonodavac Unije ne nastoji naložiti jedinstveni postupovni sustav u kojem bi se od države članice zahtijevalo da predvidi potrebu za obnovom postupka u fazi donošenja odluke u odsutnosti. Uostalom, u članku 3. stavku 1. Direktive 2012/13 izričito se navodi da države članice pružaju okrivljeniku informacije koje se odnose na njegova postupovna prava, „kako se primjenjuju prema nacionalnom pravu”. U postupovnom sustavu kao što je onaj o kojem je riječ to podrazumijeva da se u obavijesti o pravima osobu osuđenu u odsutnosti upućuje na postupak koji joj je zatim na raspolaganju kako bi u skladu s člankom 9. Direktive 2016/343 mogla zatražiti obnovu postupka.
102.
U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev smatra da je članak 15. stavak 3. NPK‑a dostatna pravna osnova koja mu omogućuje da poduzme potrebne mjere kako bi osigurao da je optuženik informiran o svojim postupovnim pravima u skladu s člankom 8. stavkom 4. drugom rečenicom Direktive 2016/343. U tim okolnostima, prema mojem mišljenju, ništa se ne protivi tomu da taj sud u odluci koju donese u odsutnosti navede načine na koje optuženik može zatražiti obnovu postupka ili drugo pravno sredstvo u uvjetima navedenima u članku 9. te direktive.
103.
S obzirom na te elemente, smatram da članak 8. stavak 4. drugu rečenicu Direktive 2016/343 treba tumačiti na način da, u situaciji u kojoj nadležna tijela države članice izvrše odluku ili uhite osobu u odnosu na koju je donesena osuđujuća presuda u njezinoj odsutnosti, ta su tijela dužna, u okviru obavijesti o pravima iz članka 4. Direktive 2012/13, informirati tu osobu o njezinu eventualnom pravu na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo, kako se primjenjuje u nacionalnom pravu.
104.
U postupovnom sustavu kao što je onaj o kojem je riječ, u kojem se utvrđuje postupak na temelju kojeg ta osoba u svrhu priznavanja prava na obnovu postupka iz članka 9. Direktive 2016/343 treba podnijeti prethodni zahtjev za obnovu kaznenog postupka nadležnom pravosudnom tijelu, člankom 8. stavkom 4. te direktive zahtijeva se da se u toj obavijesti o pravima navede taj postupak.
C.
Oblik i opseg pravnih sredstava podnesenih nakon donošenja odluke u odsutnosti (peto i šesto prethodno pitanje)
105.
Petim i šestim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li članak 8. stavak 4. Direktive 2016/343 tumačiti na način da osoba u odnosu na koju je donesena odluka u njezinoj odsutnosti treba imati pravo na dva različita pravna sredstva od kojih joj prvo omogućuje da podnese žalbu protiv te odluke, a drugo da ostvari pravo na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo u skladu s člankom 9. te direktive.
106.
Podsjećam na to da se člankom 8. stavkom 4. Direktive 2016/343 zahtijeva da osoba u odnosu na koju je donesena odluka u njezinoj odsutnosti u trenutku obavještavanja o toj odluci bude informirana i o „mogućnosti osporavanja [navedene] odluke i pravu na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo” kojim se omogućuje, u skladu s člankom 9. te direktive, „novo utvrđivanje merituma predmeta […] što bi moglo dovesti do ukidanja izvorne odluke”.
107.
Iz teksta članka 8. stavka 4. Direktive 2016/343, a osobito iz upotrebe rastavnog veznika „ili”, proizlazi da države članice trebaju osigurati da osoba u odnosu na koju je donesena odluka u njezinoj odsutnosti, a da nisu ispunjeni uvjeti iz članka 8. stavka 2. te direktive, ima mogućnost osporavati tu odluku tako da zatraži obnovu postupka ili da podnese pravno sredstvo.
108.
Kao što je to Sud utvrdio u presudi od 19. svibnja 2022., Specializirana prokuratura (Suđenje optuženiku u bijegu) (
61
), ta mogućnost dotičnoj osobi treba omogućiti da ishodi obnovu postupka ili pristup istovjetnom pravnom sredstvu kojim se omogućuje novo utvrđivanje merituma predmeta u njezinoj prisutnosti. Opseg tog novog postupka izričito je definiran u članku 9. Direktive 2016/343. Zakonodavac Unije državama članicama nalaže precizne i nedvosmislene obveze. Od država članica zahtijeva da predvide obnovu postupka ili da uspostave postupak u okviru kojeg se može ponovno utvrditi meritum predmeta, uključujući ispitivanje novih dokaza, i koji može dovesti do ukidanja prvotne odluke. Usto, od država članica zahtijeva da osiguraju da optuženik u okviru tog novog postupka ili korištenja tim novim pravnim sredstvom ima pravo prisustvovati i stvarno sudjelovati u postupku koji iz toga proizlazi, u skladu s postupcima predviđenima nacionalnim pravom, te da može ostvariti prava na obranu.
109.
Kao što sam to već naveo u svojem mišljenju u predmetu u kojem je donesena ta presuda (
62
), zakonodavac Unije uključuje bitne zahtjeve obnove postupka koje je utvrdio Europski sud za ljudska prava (
63
). Naime, on zahtijeva da optuženik ima mogućnost tražiti da sud koji ima „punu nadležnost” i koji zasjeda u njegovoj prisutnosti provede novu činjeničnu i pravnu ocjenu osnovanosti optužbi koje su iznesene protiv njega (
64
), pri čemu mu se pružaju sva jamstva poštenog suđenja koja mu se pružaju člankom 6. EKLJP‑a. Podsjećam na to da ipak državama ugovornicama ostavlja „veliku slobodu u odabiru odgovarajućih sredstava koja će omogućiti njihovim pravosudnim sustavima da ispune zahtjeve [iz tog članka]”, pod uvjetom, međutim, da se „sredstva predviđena nacionalnim pravom pokažu djelotvornima ako se optuženik nije odrekao prava da bude prisutan ni prava na obranu niti je imao namjeru izbjeći suđenje” (
65
).
110.
Isto tako, podsjećam i na to da se Direktivom 2016/343 ne provodi iscrpno usklađivanje kaznenog postupka. Na temelju načela postupovne autonomije, države članice stoga raspolažu širokim manevarskim prostorom za utvrđivanje sustava pravnih sredstava i postupaka kojima se osigurava poštovanje pravâ na obranu osobe u odnosu na koju je donesena odluka u njezinoj odsutnosti, pod uvjetom da, s jedne strane, ne budu manje povoljni od onih kojima se uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i da, s druge strane, u praksi ne onemogućuju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje prava koja dodjeljuje pravo Unije (načelo djelotvornosti).
111.
S obzirom na ta razmatranja, članak 8. stavak 4. Direktive 2016/343 treba tumačiti na način da države članice trebaju predvidjeti da osoba u odnosu na koju je donesena odluka u njezinoj odsutnosti, iako nije utvrđeno da se odrekla prava dolaska na raspravu ili prava na obranu, može imati pravo na dva različita pravna sredstva koja joj omogućuju osporavanje te odluke, tako da ishodi obnovu postupka ili pristup istovjetnom pravnom sredstvu kojim se omogućuje novo utvrđivanje merituma predmeta u njezinoj prisutnosti u skladu s člankom 9. te direktive.
V. Zaključak
112.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji, Bugarska) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 8. stavak 4. i članak 9. Direktive (EU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku,
treba tumačiti na način da:
se primjenjuju na osobu u odnosu na koju je donesena oslobađajuća presuda u njezinoj odsutnosti.
2.
Članak 8. stavak 4. Direktive 2016/343
treba tumačiti na način da:
–
kad je riječ o ispitivanju poštovanja uvjeta iz članka 8. stavka 2. te direktive i priznavanju prava na obnovu postupka u smislu članka 9. te direktive,
(a)
sudbeno tijelo koje odlučuje o meritumu optužbe podignute protiv optuženika može, u skladu s nacionalnim postupovnim sustavom, provjeriti jesu li ti uvjeti ispunjeni i, ako nisu, informirati tu osobu u odluci donesenoj u njezinoj odsutnosti o mogućnosti osporavanja te odluke i njezinu pravu na obnovu postupka;
(b)
to tijelo dužno je saslušati državno odvjetništvo i obranu za potrebe tog ispitivanja;
(c)
država članica može uspostaviti postupak kojim se od osobe u odnosu na koju je donesena odluka u njezinoj odsutnosti, iako nije utvrđeno da se odrekla prava dolaska na raspravu ili prava na obranu, zahtijeva da nadležnom pravosudnom tijelu podnese zahtjev za obnovu kaznenog postupka, pod uvjetom da značajke tog postupka omogućuju da se toj osobi zajamči pravo da sudjeluje na raspravi te djelotvorno ostvarivanje pravâ na obranu.
Pravilo prema kojem takav postupak nema suspenzivni učinak te usto zahtijeva osobni dolazak osobe koja je u odsutnosti osuđena na kaznu zatvora nije u skladu s tim načelima.
–
Kad je riječ o načinima informiranja osobe u odnosu na koju je donesena osuđujuća presuda u njezinoj odsutnosti, iako nije utvrđeno da se, s obzirom na uvjete iz članka 8. stavka 2. Direktive 2016/343, odrekla prava dolaska na raspravu ili prava na obranu,
(a)
protivi mu se to da ta osoba prilikom uhićenja nije obaviještena o toj odluci ni informirana o mogućnosti njezina osporavanja ni o svojem pravu na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo;
(b)
njime se od države članice zahtijeva da navedenu osobu obavijesti o razlozima njezina uhićenja, u skladu s pravom na informiranje o optužbama iz članka 3. stavka 1. točke (c) i članka 6. stavka 1. do 3. Direktive 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku. Poštovanje tog zahtjeva ne uključuje obvezu države članice da navedenoj osobi prilikom njezina uhićenja uruči presliku navedene odluke u cijelosti;
(c)
njime se od države članice zahtijeva da, u okviru obavijesti o pravima iz članka 4. Direktive 2012/13, tu osobu informira o njezinu pravu na obnovu postupka ili na drugo pravno sredstvo, kako se primjenjuje u nacionalnom pravu;
(d)
u postupovnom sustavu u kojem se utvrđuje postupak na temelju kojeg osoba u odnosu na koju je donesena odluka u njezinoj odsutnosti, u svrhu priznavanja prava na obnovu postupka iz članka 9. Direktive 2016/343 treba podnijeti prethodni zahtjev za obnovu kaznenog postupka nadležnom pravosudnom tijelu, njime se zahtijeva da se u toj obavijesti o pravima navede taj postupak.
–
Kad je riječ o obliku i opsegu pravnih sredstava podnesenih nakon donošenja odluke u odsutnosti, osoba u odnosu na koju je donesena takva odluka, iako nije utvrđeno da se, s obzirom na uvjete iz članka 8. stavka 2. Direktive 2016/343, odrekla prava dolaska na raspravu ili prava na obranu, treba imati pravo na dva različita pravna sredstva koja joj omogućuju osporavanje te odluke, tako da ishodi obnovu postupka ili pristup istovjetnom pravnom sredstvu kojim se omogućuje novo utvrđivanje merituma predmeta u njezinoj prisutnosti u skladu s člankom 9. te direktive.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	SL 2016., L 65, str. 1.
(
3
)	C‑430/22 i C‑468/22, u daljnjem tekstu: presuda VB I, EU:C:2023:458
(
4
)	Vidjeti presudu VB I (t. 30.).
(
5
)	SL 2012., L 142, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 48.)
(
6
)	Činjenice su istovjetne onima koje je Sud iznio u presudi VB I.
(
7
)	Vidjeti presudu od 19. svibnja 2022., Specializirana prokuratura (Suđenje optuženiku u bijegu) (C‑569/20, EU:C:2022:401, t. 25. i 36.).
(
8
)	Vidjeti uvodne izjave 2., 4. i 10. Direktive 2016/343 i primjerice presudu od 22. prosinca 2017., Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026), koja se odnosi na izvršenje europskog uhidbenog naloga izdanog protiv osobe koja je pravomoćno osuđena na kaznu oduzimanja slobode u postupku provedenom u njezinoj prisutnosti.
(
9
)	Vidjeti primjerice predmet Khuzdar (C‑95/24), koji je trenutačno u tijeku.
(
10
)	U uvodnoj izjavi 35. Direktive 2016/343 navodi se, naime, da pravo osumnjičenika i optuženika da sudjeluju na raspravi nije apsolutno i da bi se u određenim okolnostima osumnjičenik i optuženik trebali moći, izrijekom ili prešutno, ali jasno, odreći tog prava (vidjeti presudu od 19. svibnja 2022., Specializirana prokuratura (Suđenje optuženiku u bijegu) (C‑569/20, EU:C:2022:401, t. 26.), koja se odnosi na to može li osoba u bijegu imati pravo na obnovu postupka).
(
11
)	Kad je riječ o tumačenju članaka 8. i 9. Direktive 2016/343, vidjeti moje mišljenje u predmetu Specializirana prokuratura (Suđenje optuženiku u bijegu) (C‑569/20, EU:C:2022:26).
(
12
)	Moje isticanje
(
13
)	Moje isticanje
(
14
)	Moje isticanje
(
15
)	Vidjeti točku 40. obrazloženja Prijedloga direktive Europskog parlamenta i Vijeća o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava biti nazočan na suđenju u kaznenom postupku (COM(2013) 821 final), kao i uvodnu izjavu 23. u kojoj se navodi da „[u] određenim dobro definiranim okolnostima kojima se osigurava učinkovito poštovanje prava na pošteno suđenje, trebalo bi biti moguće da se suđenje koje završava odlukom o krivnji ili nedužnosti odvija u odsutnosti osumnjičene ili optužene osobe”.
(
16
)	Vidjeti uvodnu izjavu 33. Direktive 2016/343.
(
17
)	U tom je kontekstu Europski sud za ljudska prava uostalom presudio da je prisutnost optuženika na raspravi iznimno važna zbog prava da bude saslušan i zbog potrebe da se provjeri točnost njegovih tvrdnji i da ih se usporedi s izjavama oštećenika, čije interese također treba zaštititi, kao i izjavama svjedoka (vidjeti presudu ESLJP‑a od 23. svibnja 2000., Van Pelt protiv Francuske (CE:ECHR:2000:0523JUD003107096, t. 66.)).
(
18
)	Vidjeti presude od 13. veljače 2020., Specializirana prokuratura (Rasprava u odsutnosti okrivljenika) (C‑688/18, EU:C:2020:94, t. 30. i navedena sudska praksa) i od 15. rujna 2022., HN (Suđenje optuženiku udaljenom s državnog područja) (C‑420/20, EU:C:2022:679, t. 41. i navedena sudska praksa).
(
19
)	Vidjeti presudu od 30. ožujka 2023., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Zastoj roka za transfer u žalbenom postupku) (C‑556/21, EU:C:2023:272, t. 31. i navedena sudska praksa).
(
20
)	U daljnjem tekstu: Povelja
(
21
)	Potpisana u Rimu 4. studenoga 1950., u daljnjem tekstu: EKLJP
(
22
)	Isto tako, Europski sud za ljudska prava smatra da se EKLJP‑om državama ugovornicama daje velika sloboda u odabiru odgovarajućih sredstava koja će omogućiti njihovim pravosudnim sustavima da ispune zahtjeve iz članka 6. te konvencije, pod uvjetom, međutim, da se sredstva predviđena nacionalnim pravom pokažu djelotvornima ako se optuženik nije odrekao prava dolaska na raspravu ni prava na obranu niti je imao namjeru izbjeći suđenje (vidjeti primjerice presudu ESLJP‑a od 14. lipnja 2001., Medenica protiv Švicarske (CE:ECHR:2001:0614JUD002049192, t. 55.)).
(
23
)	Vidjeti presudu od 22. rujna 2022., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság i dr. (C‑159/21, EU:C:2022:708, t. 49. i navedena sudska praksa).
(
24
)	Presuda od 17. srpnja 2014., Sánchez Morcillo et Abril García (C‑169/14, EU:C:2014:2099, t. 49.)
(
25
)	Europski sud za ljudska prava smatra da je pravo svakog optuženika da ga stvarno brani odvjetnik, koji je, ako je potrebno, imenovan po službenoj dužnosti, jedno od temeljnih obilježja poštenog suđenja i da optuženik to pravo ne gubi samo zbog toga što nije bio prisutan na raspravama. Taj sud smatra da je za pravičnost kaznenog sustava od ključne važnosti da se nedolazak optuženika na raspravu ne sankcionira odstupanjem od prava da ga zastupa branitelj i da ga se na odgovarajući način brani u prvostupanjskom i u žalbenom postupku (presude ESLJP‑a od 21. siječnja 1999., Van Geyseghem protiv Belgije (CE:ECHR:1999:0121JUD002610395, t. 34.); od 13. veljače 2001., Krombach protiv Francuske (CE:ECHR:2001:0213JUD002973196, t. 89.) i od 1. ožujka 2006., Sejdovic protiv Italije (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100, t. 91.)).
(
26
)	Prema sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava, valja uzeti u obzir posebnosti i prirodu predmetnog postupka, njegovu važnost u općem okviru suđenja, način na koji su izneseni interesi dotične osobe i način na koji ih treba zaštititi, uzimajući u obzir pitanje o kojem valja odlučiti i njegovu važnost za dotičnu osobu (vidjeti presudu ESLJP‑a od 25. ožujka 1998., Belziuk protiv Poljske, (CE:ECHR:1998:0325JUD002310393, t. 37. i navedena sudska praksa)).
(
27
)	Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da bi, u skladu s bugarskim zakonodavstvom, rok za žalbu protiv osuđujuće presude u odsutnosti iznosio samo petnaest dana i da bi neprekidno tekao od dana donošenja te osuđujuće presude, čak i ako optuženik nije mogao znati za navedenu osuđujuću presudu.
(
28
)	Iz prikaza nacionalnog pravnog okvira ni iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne proizlazi može li osobu osuđenu u odsutnosti zastupati odvjetnik.
(
29
)	Vidjeti presudu od 19. svibnja 2022., Specializirana prokuratura (Suđenje optuženiku u bijegu) (C‑569/20, EU:C:2022:401, t. 37.).
(
30
)	Vidjeti presudu ESLJP‑a od 19. prosinca 1989., Kamasinski protiv Austrije (CE:ECHR:1989:1219JUD000978382, t. 74.).
(
31
)	Vidjeti presudu ESLJP‑a od 23. studenoga 1993., Poitrimol protiv Francuske (CE:ECHR:1993:1123JUD001403288, t. 35.).
(
32
)	Naime, zakonodavac Unije je u uvodnim izjavama 11., 13., 27., 45., 47. i 48. Direktive 2016/343 jasno iznio svoju namjeru da ojača i zajamči stvarnu primjenu prava na pošteno suđenje u okviru kaznenih postupaka uključivanjem u pravo Unije sudske prakse koju je taj sud razvio u pogledu poštovanja članka 6. stavka 1. EKLJP‑a (vidjeti u tom pogledu presudu od 13. veljače 2020., Specializirana prokuratura (Rasprava u odsutnosti okrivljenika) (C‑688/18, EU:C:2020:94, t. 34. i 35.)).
(
33
)	Vidjeti presudu ESLJP‑a od 13. veljače 2001., Krombach protiv Francuske (CE:ECHR:2001:0213JUD002973196, t. 84. i 90.), koja se odnosi na članak 630. francuskog Codea de procedure pénale (Zakonik o kaznenom postupku), u kojem se utvrđuje apsolutna zabrana da odsutnog okrivljenika zastupa odvjetnik i od kojeg cour d’assises (Sud za teža kaznena djela, Francuska) koji odlučuje u odsutnosti nije mogao odstupiti.
(
34
)	Vidjeti presudu ESLJP‑a od 12. veljače 2015., Sanader protiv Hrvatske (CE:ECHR:2015:0212JUD006640812, t. 80. i sljedeće).
(
35
)	Vidjeti presudu ESLJP‑a od 13. veljače 2001., Krombach protiv Francuske (CE:ECHR:2001:0213JUD002973196, t. 87.).
(
36
)	Vidjeti presudu ESLJP‑a od 14. prosinca 1999., Khalfaoui protiv Francuske (CE:ECHR:1999:1214JUD003479197, t. 44.), u daljnjem tekstu: presuda Khalfaoui protiv Francuske.
(
37
)	Vidjeti presudu Khalfaoui protiv Francuske, t. 49.
(
38
)	Presuda Khalfaoui protiv Francuske (t. 47.)
(
39
)	Presuda Khalfaoui protiv Francuske (t. 40.)
(
40
)	Presuda Khalfaoui protiv Francuske (t. 40.)
(
41
)	Za razumijevanje svake veze među direktivama 2016/343, 2012/13 i 2010/64, vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Pikamäea u predmetu IS (Nezakonitost rješenja kojim se upućuje prethodno pitanje) (C‑564/19, EU:C:2021:292, t. 60.).
(
42
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 20. listopada 2010. o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima (SL 2010., L 280, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 213.)
(
43
)	Vidjeti u tom pogledu uvodne izjave 10. i 14. Direktive 2012/13 te presudu od 13. lipnja 2019., Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, t. 34.).
(
44
)	Presuda od 13. lipnja 2019., Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, t. 43. i navedena sudska praksa)
(
45
)	C‑216/14, EU:C:2015:686
(
46
)	Vidjeti presudu od 15. listopada 2015., Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, t. 61.).
(
47
)	Vidjeti presudu od 15. listopada 2015., Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, t. 20.).
(
48
)	Tim se člankom predviđa sljedeće: „Ova se Direktiva primjenjuje od trenutka kada nadležna tijela država članica obavijeste osobe da su osumnjičene ili okrivljene za počinjenje kaznenog djela pa do završetka postupka, pri čemu se misli na konačno rješavanje pitanja je li osumnjičenik ili okrivljenik počinio kazneno djelo, uključujući, ako je to potrebno, određivanje sankcije i odlučivanje o žalbi”.
(
49
)	Vidjeti presudu od 13. lipnja 2019., Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, t. 51. i navedena sudska praksa).
(
50
)	Presuda od 13. lipnja 2019., Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, t. 51. i navedena sudska praksa)
(
51
)	Vidjeti predmet ESLJP‑a u kojem je donesena odluka o dopuštenosti od 30. siječnja 2007., Pala protiv Francuske (CE:ECHR:2007:0130DEC003338704), u kojem je osoba osuđena u odsutnosti preporučenim pismom obaviještena o podnošenju osuđujuće presude donesene u njezinoj odsutnosti u gradsku vijećnicu.
(
52
)	SL 2002., L 190, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.)
(
53
)	SL 2009., L 81, str. 24. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.)
(
54
)	Kao što je to izričito navedeno u uvodnoj izjavi 25. Direktive 2012/13, prilikom pružanja informacija osumnjičenicima ili okrivljenicima na temelju te direktive, osobama o kojima je riječ treba osigurati, prema potrebi, prevođenje i tumačenje na jezik koji razumiju, u skladu s normama navedenima u Direktivi 2010/64. U skladu s člankom 3. te direktive, ako ta osoba ne razumije jezik kaznenog postupka o kojem je riječ, zakonodavac Unije zahtijeva od države članice da u razumnom roku dostavi kvalitetan prijevod te odluke u pisanom obliku. Ona samo iznimno može osigurati usmeni prijevod ili usmeni sažetak tog dokumenta, ali pod uvjetom da se takvim formalnostima ne dovodi u pitanje pravičnost postupka.
(
55
)	Presuda VB I (t. 30.)
(
56
)	Vidjeti presudu VB I (t. 27.).
(
57
)	Vidjeti presudu VB I (t. 28.).
(
58
)	Moje isticanje
(
59
)	Kad je riječ o konkretnoj i djelotvornoj provedbi te obveze, u uvodnoj izjavi 38. te direktive navodi se da se ona može postići „različitim sredstvima […] kao što su odgovarajuća osposobljavanja nadležnih tijela ili putem obavijesti o pravima sastavljene na jednostavnom i nestručnom jeziku, kako bi bila lako razumljiva laicima koji uopće ne poznaju kazneno procesno pravo”.
(
60
)	U skladu s izvješćem koje je 2016. sastavila Agencija Europske unije za temeljna prava (FRA), „Rights of Suspected and Accused Persons Across the EU: Translation, Interpretation and Information”, obavijest o pravima sastavilo je 26 država članica, od kojih su njih 23 imale jedinstvenu obavijest o pravima koju policijska tijela daju u trenutku uhićenja optuženika (točka 3.3., „Letter of Rights”, str. 69. i sljedeće).
(
61
)	C‑569/20, EU:C:2022:401, t. 59.
(
62
)	Mišljenje u predmetu Specializirana prokuratura (Suđenje optuženiku u bijegu) (C‑569/20, EU:C:2022:26)
(
63
)	Vidjeti moje mišljenje u predmetu Specializirana prokuratura (Suđenje optuženiku u bijegu) (C‑569/20, EU:C:2022:26, t. 43.). Europski sud za ljudska prava stoga zahtijeva, prema ustaljenoj sudskoj praksi, da osoba koja je osuđena u odsutnosti može od suda pred kojim je pokrenut postupak zahtijevati preispitivanje merituma optužbe, kako u pogledu činjeničnih tako i u pogledu pravnih pitanja, iako nije utvrđeno da se odrekla prava dolaska na raspravu i pravâ na obranu ili da je htjela izbjeći suđenje (vidjeti presudu ESLJP‑a od 1. ožujka 2006., Sejdovic protiv Italije (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100, t. 82.)). Vidjeti primjerice presudu ESLJP‑a od 14. lipnja 2001., Medenica protiv Švicarske (CE:ECHR:2001:0614JUD002049192, t. 55.).
(
64
)	Vidjeti presudu ESLJP‑a od 12. veljače 1985., Colozza protiv Italije (CE:ECHR:1985:0212JUD000902480, t. 31. i 32.).
(
65
)	Vidjeti presudu ESLJP‑a od 14. lipnja 2001., Medenica protiv Švicarske (CE:ECHR:2001:0614JUD002049192, t. 55.). Vidjeti i presudu ESLJP‑a od 12. veljače 1985., Colozza protiv Italije (CE:ECHR:1985:0212JUD000902480, t. 30.).