62012CC0060
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
ELEANOR SHARPSTON
od 18. srpnja 2013. (
1
)
Predmet C‑60/12
Marián Baláž
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Vrchní soud v Praze (Češka Republika))
„Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima — Okvirna odluka 2005/214/PUP o primjeni načela uzajamnog priznavanja na novčane kazne — ‚Mogućnost iznošenja predmeta pred sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima’“
1.
Okvirnom odlukom 2005/214/PUP (
2
) (u daljnjem tekstu: Okvirna odluka) primjena načela uzajamnog priznavanja proširena je na novčane kazne. Njime se od države članice zahtijeva da izvrši odluku druge države članice kojom je izrečena novčana kazna ako je tu odluku donijelo, među ostalim, tijelo koje nije sud, pod uvjetom da je dotična osoba imala „mogućnost iznijeti predmet pred sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima”. Predmetnim zahtjevom za prethodnu odluku Sudu se postavlja pitanje o načinu na koji se taj izraz treba tumačiti. Kako bi odgovorio na to pitanje, Sud će morati postići odgovarajuću ravnotežu između uzajamnog priznavanja i izvršenja takvih kazni, s jedne strane, i učinkovite zaštite temeljnih prava, s druge.
Pravni okvir
Pravo Unije
Okvirna odluka
2.
U uvodnim izjavama 1., 2., 4. i 5. u preambuli Okvirne odluke navedeno je:
„(1)
Europsko je vijeće na svom zasjedanju u Tampereu 15. i 16. listopada 1999. potvrdilo načelo uzajamnog priznavanja koje bi trebalo postati temelj pravosudne suradnje, kako u građanskim, tako i u kaznenim stvarima unutar Unije.
(2)
Načelo uzajamnog priznavanja trebalo bi se primjenjivati na novčane kazne koje su izrekla pravosudna i upravna tijela s ciljem olakšavanja izvršenja takvih kazni u državi članici različitoj od one države u kojoj je kazna izrečena.
[…]
(4)
Ova bi Okvirna odluka također trebala obuhvaćati novčane kazne koje su izrečene za prometne prekršaje.
(5)
Ova Okvirna odluka poštuje temeljna prava i načela priznata člankom 6. Ugovora i koja su izražena u Povelji o temeljnim pravima Europske unije, a posebno u njezinom poglavlju VI. […]”
3.
Odluke koje se u skladu s Okvirnom odlukom trebaju priznati definirane su u članku 1. točki (a) podtočkama i. do iv. U članku 1. točki (a) podtočki iii. predviđeno je:
„‚odluka’ znači konačna odluka kojom se nalaže plaćanje novčane kazne fizičkoj ili pravnoj osobi ako je odluku donio/donijelo:
[…]
iii.
tijelo države izdavateljice koje nije sud, za radnje koje su kažnjive sukladno nacionalnom pravu države izdavateljice zbog činjenice da su povrede pravnih pravila, pod uvjetom da je dotična osoba imala mogućnost iznijeti predmet pred sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima”.
4.
U članku 1. točki (b) predviđeno je:
„‚novčana kazna’ znači obveza plaćanja:
i.
novčanog iznosa utvrđenog u odluci na temelju osude zbog kažnjive radnje”.
5.
„[D]ržava izdavateljica” je u članku 1. točki (c) definirana kao „država članica u kojoj je donesena odluka u smislu ove Okvirne odluke”.
6.
„[D]ržava izvršiteljica” je u članku 1. točki (d) definirana kao „država članica kojoj je odluka dostavljena radi izvršenja”.
7.
Članak 3. nosi naslov „Temeljna prava” i glasi:
„Ova Okvirna odluka ne utječe na obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela utvrđenih člankom 6. Ugovora.”
8.
Člankom 4. uređeno je dostavljanje odluka, zajedno s potvrdom na standardnom obrascu (
3
), „držav[i] članic[i] u kojoj fizička ili pravna osoba protiv koje je donesena odluka ima imovinu ili ostvaruje dohodak, ima uobičajeno boravište ili, kada se radi o pravnoj osobi, registrirano sjedište”.
9.
U članku 5., naslovljenom „Područje primjene”, navedeni su prijestupi u vezi s kojima se donesene odluke priznaju i izvršavaju na temelju Okvirne odluke. U članku 5. stavku 1. predviđeno je:
„Ako su sljedeći prijestupi određeni kao kažnjivi u pravu države izdavateljice, imaju pod uvjetima iz ove Okvirne Odluke i bez provjere dvostruke inkriminiranosti radnje, za posljedicu priznanje i izvršenje odluka:
[…]
—
ponašanje kojim se krše prometni propisi
[…]”
10.
U članku 6., naslovljenom „Priznavanje i izvršenje odluka”, predviđeno je:
„Nadležna tijela u državi izvršiteljici priznaju odluku koja im je dostavljena sukladno članku 4. bez daljnjih formalnosti i bez odgode poduzimaju sve potrebne mjere za njezino izvršenje, ako nadležno tijelo ne odluči uvažiti neki od razloga za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 7.”
11.
U članku 7. navedeni su razlozi za nepriznavanje i neizvršenje. U članku 7. stavku 3. predviđeno je, u pogledu nekih od tih razloga, da:
„[…] prije donošenja odluke o nepriznavanju i neizvršenju odluke, u cijelosti ili djelomično, nadležno tijelo u državi izvršiteljici savjetuje se na odgovarajući način s nadležnim tijelom u državi izdavateljici i, prema potrebi, traži da mu bez odgode dostavi sve potrebne informacije.”
12.
U članku 20. stavku 3. predviđeno je:
„Svaka država članica može, kada potvrda iz članka 4. upućuje na to da su možda povrijeđena temeljna prava ili temeljna pravna načela iz članka 6. Ugovora, uskratiti priznavanje i izvršenje odluka. Primjenjuje se postupak iz članka 7. stavka 3.”
Povelja Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja)
13.
Člankom 47. Povelje uspostavljeno je pravo na djelotvoran pravni lijek.
14.
Člankom 48. Povelje jamče se pretpostavka nedužnosti i prava na obranu. Ta prava imaju isti smisao i opseg primjene kao i prava zajamčena člankom 6. stavcima 2. i 3. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (u daljnjem tekstu: EKLJP) (
4
).
15.
U članku 49. stavku 3. predviđeno je da „[s]trogost kazne ne smije biti nerazmjerna kaznenom djelu”.
16.
Člankom 52. stavkom 3. predviđeno je da u onoj mjeri u kojoj Povelja sadržava prava koja odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP‑om, „značenje i opseg primjene tih prava jednaki su onima iz [EKLJP‑a]”.
EKLJP
17.
U članku 6. EKLJP‑a uspostavljeno je pravo na pošteno suđenje pred neovisnim i nepristranim sudom. Za „[svakoga tko je] optužen za kazneno djelo”, člankom 6. stavkom 2. uspostavljeno je pravo da ga se „smatra […] nevinim sve dok mu se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom”, dok su u članku 6. stavku 3. navedena minimalna prava koja mu se moraju jamčiti, odnosno pravo:
„(a)
da u najkraćem roku bude obaviješten, potanko i na jeziku koji razumije, o prirodi i razlozima optužbe koja se podiže protiv njega;
(b)
da ima odgovarajuće vrijeme i mogućnost za pripremu svoje obrane;
(c)
da se brani sam ili uz branitelja po vlastitom izboru, a ako nema dovoljno sredstava platiti branitelja, ima pravo na besplatnog branitelja, kad to nalažu interesi pravde;
(d)
da ispituje ili dade ispitati svjedoke optužbe i da se osigura prisustvo i ispitivanje svjedoka obrane pod istim uvjetima kao i svjedoka optužbe;
(e)
[na] besplatnu pomoć tumača ako ne razumije ili ne govori jezik koji se upotrebljava u sudu.”
Češko pravo
18.
U češkom pravu priznavanje i izvršenje novčanih kazni koje su izrekli sudovi druge države članice predviđeno je u Zakoniku o kaznenom postupku. Člankom 460.o stavkom 1. tog zakonika, u verziji koja se primjenjivala u to vrijeme, bilo je predviđeno:
„(1)   Odredbe ovog dijela primjenjuju se na postupak priznavanja i izvršenja konačne odluke o osudi za kazneno djelo ili drugi prijestup, ili odluke koja je usvojena na temelju takve odluke, pod uvjetom da je usvojena u skladu s propisima Europske unije,
(a)
kojom je izrečena novčana kazna,
[…]
ako ju je donio sud Češke Republike u okviru kaznenog postupka […], ili sud druge države članice Europske unije u okviru kaznenog postupka ili upravno tijelo takve države, pod uvjetom da je protiv odluke upravnog tijela o kaznenom djelu ili drugom prijestupu moguće podnijeti žalbu sudu koji je posebno nadležan u kaznenim stvarima […]”.
19.
U članku 460.r stavku 1. bilo je predviđeno:
„Nakon što državni odvjetnik podnese pisana očitovanja, Krajský soud presudom na javnoj raspravi odlučuje o tome hoće li se odluka druge države članice Europske unije kojom je izrečena novčana ili financijska kazna, te koju su mu dostavila nadležna tijela te države, priznati i izvršiti ili će se njezino priznanje i izvršenje odbiti. O presudi se obavještava dotična osoba i državni odvjetnik.”
Austrijsko pravo
20.
U austrijskom pravnom sustavu razlikuju se prijestupi koji predstavljaju povrede „upravnog kaznenog prava” i oni kojima se povređuje „sudsko kazneno pravo”. U obama slučajevima, osobe optužene za prijestupe imaju pravo na pristup sudu. Upravne prijestupe, koji uključuju mnoge prometne prekršaje, u prvom stupnju rješava Bezirkshauptmannschaft (Upravno regionalno tijelo). Nakon što se iscrpe eventualni pravni lijekovi pred tim tijelom, protiv odluke Bezirkshauptmannschafta moguće je podnijeti žalbu pred Unabhängiger Verwaltungssenatom (Neovisni upravni sud).
21.
Postupak u vezi s upravnim prijestupima uređuje Verwaltungsstrafgesetz (Upravni kazneni zakon) iz 1991. Nasuprot tomu, teške prijestupe razmatraju samo sudovi. Na te se prijestupe primjenjuje Strafprozessordnung iz 1975. (Zakon o kaznenom postupku).
Činjenično stanje, postupak i prethodna pitanja
22.
Mariána Baláža, koji ima boravište u Češkoj Republici, 22. listopada 2009., u 00.40, zaustavila je policija u blizini Kufsteina u Austriji, dok je vozio teretno vozilo registrirano u Češkoj Republici. Nakon što je austrijska policija to vozilo izvagala na mosnoj vagi, pustila ga je da nastavi s vožnjom.
23.
Dana 25. ožujka 2010., Bezirkshauptmannschaft u Kufsteinu, Austrija, donio je odluku (u daljnjem tekstu: odluka) u kojoj je utvrđeno da je M. Baláž 22. listopada 2009. počinio prometni prekršaj, jer je upravljao vozilom mase veće od 3,5 tona na cesti na kojoj je to bilo znakom zabranjeno. Tom je odlukom M. Balážu izrečena novčana kazna u iznosu od 220 eura ili, ako taj iznos ne bude plaćen, kazna zatvora u trajanju od 60 sati.
24.
Dana 2. srpnja 2010., Okresní soud (Okružni sud) u Teplicama, Češka Republika, obavijestio je M. Baláža o toj odluci. Iz spisa nacionalnog suda proizlazi da je M. Balážu dostavljena (vjerojatno) preslika odluke (u kojoj je bilo navedeno da može u roku od dva tjedna podnijeti žalbu) prevedena na češki, zajedno s dokumentom u kojem su bila navedena prava koja ima na temelju čeških propisa. Nije jasno je li mu išta drugo rečeno (te, ako jest, što točno) u vezi s njegovim pravima na temelju austrijskih propisa da pobija odluku ili da u postupku podnese činjenice i dokaze; ili da može u roku od dva tjedna, počevši od 2. srpnja 2010. (a ne od 25. ožujka 2010., kada je Bezirkshauptmannschaft donio odluku), pobijati odluku (
5
).
25.
Dopisom od 19. siječnja 2011., koji je bio naslovljen na Krajský soud v Ústí nad Labem (Regionalni sud u Usti nad Labem; u daljnjem teksu: Krajský soud), Češka Republika, Bezirkshauptmannschaft je zatražio priznanje i izvršenje odluke u Češkoj Republici. Dopisu je bila priložena potvrda na standardnom obrascu u kojoj je bilo navedeno da je odluku donijelo tijelo koje nije sud u vezi s djelima koja su prema nacionalnom pravu kažnjiva, jer predstavljaju povredu pravnih pravila, odnosno, u ovom slučaju, prometnih propisa. U potvrdi je bilo navedeno da je M. Baláž obaviješten o pravu da odluku pobija pred sudom koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima i o rokovima u kojima je to mogao učiniti. U potvrdi je dalje stajalo da odluku nije pobijao te da je ona stoga, nakon provedbe pisanog postupka, postala konačna 17. srpnja 2010.
26.
Na raspravi održanoj 17. svibnja 2011. pred Krajský soud, odvjetnik M. Baláža tvrdio je da se odluka ne može izvršiti, jer bi žalbu protiv nje u skladu s austrijskim pravom razmatrao Unabhängiger Verwaltungssenat, koji nije „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima”.
27.
Krajský soud odbio je taj argument te je utvrdio da se odluka mora priznati i izvršiti u Češkoj Republici. M. Baláž podnio je žalbu pred Vrchní soud v Praze (Visoki sud u Pragu). Taj sud smatra da je potrebno odrediti spada li predmetna odluka u područje primjene članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke te ispunjava li, stoga, uvjete za priznanje i izvršenje. Međutim, imao je dvojbe u pogledu tumačenja izraza „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” i „mogućnost iznošenja predmeta”. Zato je prekinuo postupak i uputio sljedeća pitanja:
„1.
Treba li pojam ‚sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima’ iz članka 1. točke (a) podtočke iii. [Okvirne odluke] tumačiti kao autonomni pojam prava Unije?
2.a
Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, koje opće značajke mora imati sud države koji, na inicijativu odnosne osobe, može rješavati slučaj koji se odnosi na odluku koju je donijelo tijelo koje nije sud (upravno tijelo) da bi bio određen kao ‚sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima’ u smislu članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke?
2.b
Može li se austrijski neovisni upravni sud (Unabhängiger Verwaltungssenat) smatrati ‚sudom koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima’ u smislu članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke?
2.c
Ako je odgovor na prvo pitanje negativan, mora li nadležno tijelo države izvršiteljice pojam ‚sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima’ u smislu članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke tumačiti na temelju prava države čije je tijelo donijelo odluku u smislu članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke, ili na temelju prava države koja odlučuje o priznanju i izvršenju takve odluke?
3.
Je li ‚mogućnost iznošenja predmeta’ pred ‚sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima’, u skladu s člankom 1. točkom (a) podtočkom iii. Okvirne odluke, zajamčena čak i ako dotična osoba ne može izravno iznijeti predmet pred ‚sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima’, nego prvo mora pobijati odluku tijela koje nije sud (upravnog tijela), što tu odluku ostavlja bez pravnog učinka i dovodi do redovnog postupka pred tim istim tijelom, pa tek protiv odluke tog tijela, donesene u okviru tog redovnog postupka, može uložiti žalbu o kojoj će odlučivati ‚sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima’?
U vezi s jamstvom za ‚mogućnost iznošenja predmeta’, je li potrebno odgovoriti na pitanja predstavlja li žalba podnesena ‚sudu koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima’ po svojoj naravi redovnu žalbu (odnosno, žalbu protiv odluke koja još nije konačna) ili izvanrednu žalbu (odnosno, žalbu protiv konačne odluke) te je li ‚sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima’ ovlašten na temelju te žalbe u cijelosti ispitati predmet, kako činjenično tako i pravno?”
28.
Pisana očitovanja podnijele su austrijska, češka, talijanska, nizozemska i švedska vlada te Europska komisija. Na raspravi održanoj 12. ožujka 2013., austrijska i češka vlada te Komisija iznijele su usmena očitovanja i odgovorile na pitanja Suda. M. Baláž nije iznio usmeno očitovanje te nije bio zastupan na raspravi.
Analiza
Uvodne napomene
29.
Okvirna odluka 2005/214 dio je niza mjera uvedenih tijekom posljednjih godina kojima se načelo uzajamnog priznavanja primjenjuje na kaznenopravne predmete. Njezina je svrha olakšati izvršenje novčanih kazni u državi članici različitoj od one u kojoj su kazne izrečene. Zaštita dotičnog pojedinca – protuteža uzajamnom priznavanju novčane kazne – postiže se jamstvom (članak 1.) da se na temelju Okvirne odluke mogu uzajamno priznavati te, stoga, izvršavati samo odluke (i.) koje je donio „sud države izdavateljice za kazneno djelo prema pravu države izdavateljice” (članak 1. točka (a) podtočka i.), ili (ii.) koje je donio „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” (članak 1. točka (a) podtočka iv.), ili (iii.) u pogledu kojih je postojala „mogućnost iznošenja predmeta pred sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” (članak 1. točka (a) podtočke ii. i iii.).
30.
Iz razloga praktičnosti, u nastavku ću konačnu odluku kojom se zahtijeva plaćanje novčane kazne zbog osude za prijestup iz članka 5. nazivati „odluka o novčanoj kazni”. U skladu s Okvirnom odlukom, državu članicu u kojoj je novčana kazna izrečena nazivat ću „država izdavateljica”, a državu članicu od koje se traži izvršenje te kazne „država izvršiteljica”.
31.
Okvirna odluka temelji se na načelu uzajamnog priznavanja (uvodna izjava 1.), pri čemu poštuje temeljna prava i načela priznata člankom 6. UEU‑a te izražena u Povelji o temeljnim pravima (uvodna izjava 5.). Osim toga, u članku 3. izričito je predviđeno: „Ova Okvirna odluka ne utječe na obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela utvrđenih člankom 6. Ugovora.” Zakonodavac je na taj način očito nastojao olakšati prekogranično izvršavanje novčanih kazni, istodobno čuvajući odgovarajuća jamstva za pojedince protiv kojih se te kazne izvršavaju.
32.
U pozadini tog naizgled nebitnog navoda leži nekoliko ne baš jednostavnih pitanja na koja treba dati odgovor. Kao prvo, postoji li neka konkretna logika iza popisa odluka o novčanim kaznama na koje se primjenjuje Okvirna odluka? Kao drugo, kakvu je točnu zaštitu zakonodavac htio osigurati za pojedince? Kao treće, te s obzirom na prilično očitu činjenicu da stvarna financijska sankcija koju novčana kazna predstavlja ovisi o okolnostima osobe kojoj je izrečena, u kojoj fazi sustava bi se proporcionalnost sankcije trebala ocjenjivati?
33.
Popis prijestupa iz članka 5. u pogledu kojih je odluke o novčanim kaznama moguće izvršiti raznolik je te se čini da je prvotno nastao na temelju popisa prijestupa iz članka 2. Okvirne odluke 2002/584/PUP o Europskom uhidbenom nalogu (
6
). Međutim, u odnosu na potonji popis dodano je nekoliko dodatnih prijestupa: krijumčarenje, povreda prava intelektualnog vlasništva, prijetnje i nasilna djela protiv osoba, kaznena djela uništenja i oštećenja tuđe imovine, krađa i – prijestup koji je najvažniji za potrebe predmetnog postupka – „ponašanje kojim se krše prometni propisi”.
34.
Priznajem da mi je pomalo teško razumjeti zašto je zakonodavac u Okvirnu odluku, koja se inače (uglavnom) odnosi na ono što bi mogli nazvati „uobičajeno kazneno pravo”, uključio taj zadnji element (osim zato što je državama članicama u očitoj koristi da se osigura izvršavanje takvih kazni protiv vozača iz drugih država članica). Neovisno o tome, jasno je da se u vezi s postupkom predviđenim Okvirnom odlukom uvelike upućuje na kaznenopravne pojmove (
7
) te da je isti osmišljen kako bi se osiguralo poštovanje cjelovitih i odgovarajućih jamstava – kakva se s pravom zahtijevaju u okviru kaznenog postupka – prije nego što se odluka o novčanoj kazni može izvršiti u državi izvršiteljici. Iz činjenice da se i „ponašanje kojim se krše prometni propisi” nalazi na popisu prijestupa proizlazi da prilikom izvršavanja odluke o novčanoj kazni donesene zbog povrede prometnih propisa trebaju biti dostupna ista jamstva kao i ona koja su dostupna u pogledu, primjerice, odluke o novčanoj kazni donesene zbog korupcije, nedopuštene trgovine opojnim drogama i psihotropnim tvarima, ili krijumčarenja.
35.
Drugim riječima: sustav uzajamnog priznavanja odluka o novčanim kaznama uspostavljen Okvirnom odlukom zahtijeva visok stupanj uzajamnog povjerenja između država članica. Međutim, kako je Europsko vijeće istaknulo u Štokholskom programu, „zaštita prava osumnjičenih i optuženih osoba u kaznenim postupcima predstavlja temeljnu vrijednost Unije koja je ključna za očuvanje uzajamnog povjerenja između država članica i povjerenja javnosti u Uniju” [neslužbeni prijevod] (
8
). Upravo zbog tog razloga vjerojatno je bilo predviđeno da pojam zaštite koja je građaninu osigurana tako što ima „mogućnost iznijeti predmet pred sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” (kako je navedeno u članku 1. točki (a) podtočkama ii. i iii. Okvirne odluke) bude analogan pojmu zaštite koja se može ostvariti pred „sud[om] države izdavateljice za kazneno djelo prema pravu države izdavateljice” (članak 1. točka (a) podtočka i.) ili činjenici da je odluku donio „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” (članak 1. točka (a) podtočka iv.).
36.
S obzirom na to da „ponašanje kojim se krše prometni propisi” samo po sebi podliježe blažim sankcijama nego terorizam ili ubojstvo, možda moglo bi se pomisliti da osobi koja je obvezna platiti novčanu kaznu za prvonavedeno djelo nisu potrebni svi oblici zaštite predviđeni kaznenim pravom u jednakoj mjeri kao osobi koja je osuđena za potonja djela. Čini mi se da se takav pristup treba odbiti. U okvirnoj odluci se predviđa, dvama neznatno različitim formulacijama u članku 1. točki (a), da zaštita koja proizlazi iz mogućnosti pristupa „sud[u] države izdavateljice za kazneno djelo” ili „sud[u] koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” predstavlja preduvjet izvršenja. Moja polazna pretpostavka je da su te dvije formulacije u stvarnosti istovjetne te da ne mogu postojati značajno različiti standardi zaštite na temelju jednog te istog pravnog instrumenta (Okvirne odluke), ovisno o tome smatra li se prijestup s popisa za koji se izriče novčana kazna manje ili više teškim. Kako je predviđeno u Stockholmskom programu, „[o]d ključne je važnosti da mjere za provedbu zakona, s jedne strane, i mjere za zaštitu prava pojedinaca, vladavine prava i pravila o međunarodnoj zaštiti, s druge, idu ruku pod ruku u istom smjeru te da se međusobno podupiru” [neslužbeni prijevod] (
9
).
37.
Vrchní soud upućenim pitanjima u biti pita na koji se način Okvirna odluka treba tumačiti kako bi se osigurala učinkovita sudska zaštita građanina Unije kojemu je, poput M. Baláža, u kontekstu ostvarivanja slobode kretanja u Uniji, izrečena novčana kazna u državi članici različitoj od države u kojoj uobičajeno boravi (
10
).
38.
Prilikom ocjene pitanja koja ovaj predmet otvara, imam na umu da M. Baláž nije podnio pisano očitovanje i da nije bio zastupan na raspravi. S obzirom na žestinu kojom je osporavao nacionalni postupak izvršenja odluke, iznoseći verziju događaja (potkrijepljenu izjavama barem jednog svjedoka) koja je potpuno proturječila (
11
) onoj koja je bila temelj upravnog postupka zbog povrede prometnog propisa i novčane kazne koju mu je Bezirkshauptmannschaft izrekao u njegovoj odsutnosti, činjenica da nije zastupan pred Sudom razlog je za zabrinutost. Iako je novčana kazna izrečena u upravnom postupku, izvršenje te odluke spada u okvir kaznenog prava. Ne isključujem mogućnost da je M. Baláž, kao vozač kamiona s češkom plaćom (kojemu se i sama činjenica da će vrlo vjerojatno morati platiti novčanu kaznu u iznosu od 220 eura možda činila prilično zastrašujućom), smatrao da nema dovoljno sredstava za dodatne troškove koje bi iziskivalo angažiranje odvjetnika koji bi ga zastupao pred Sudom. Također nisam uvjerena da je bio svjestan (ograničenih) mogućnosti da od Suda zatraži pravnu pomoć.
39.
Zato se osjećam dužnom barem odrediti neke elemente koji bi mogli biti relevantni za pitanje je li M. Baláž (ili nije) doista imao „mogućnost” iznijeti predmet pred „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” (preduvjet, u skladu s člankom 1. točkom (a) podtočkom iii. Okvirne odluke, izvršenja novčane kazne koja mu je izrečena). To ću učiniti kasnije u mišljenju, tek ih načelno spominjući (
12
). Ti elementi su praktični – radi se o uobičajenim pitanjima na kojima se temelji obrana u kaznenim predmetima. Odnose se na, primjerice, posjedovanje informacija potrebnih za ostvarenje prava na podnošenje pravnog lijeka kaznenom sudu ili ocjenu proporcionalnosti izrečene sankcije. Nacionalni sud, koji jedini može ocjenjivati činjenice, morat će provesti potrebne provjere kada mu se predmet vrati na odlučivanje.
Prvo pitanje
40.
Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev pita treba li se pojam „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” iz članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke tumačiti kao autonoman pojam prava Unije.
41.
Nizozemska i švedska vlada smatraju da se značenje te odredbe treba odrediti u skladu s pravom države izdavateljice. Nasuprot tomu, sud koji je uputio zahtjev te austrijska, češka i talijanska vlada, zajedno s Komisijom, smatraju da se radi o autonomnom pojmu prava Unije koji se mora ujednačeno tumačiti.
42.
Slažem se s potonjim stajalištem.
43.
Kako je Sud više puta zaključio, iz potrebe za ujednačenom primjenom prava Unije i načela jednakosti proizlazi da se pojmovi iz određene odredbe prava Unije, koja za potrebe određivanja svojeg značenja i opsega primjene ne upućuje izričito na pravo država članica, obično moraju autonomno i ujednačeno tumačiti u čitavoj Europskoj uniji, vodeći računa o kontekstu odredbe te o cilju koji se želi postići dotičnim propisom (
13
).
44.
Cilj Okvirne odluke već je naveden: izvršenje odluka o novčanim kaznama na temelju uzajamnog priznavanja (
14
). Pojam „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” iz članka 1. točke (a) podtočke iii. ima ključnu ulogu pri utvrđivanju područja primjene Okvirne odluke, jer se njime definira kategorija odluka o novčanim kaznama koje se mogu uzajamno priznavati te stoga i izvršavati. Dok se u drugim dijelovima Okvirne odluke doista upućuje na nacionalno pravo (
15
), kod navedene odredbe to nije slučaj.
45.
Stoga, kako bi se ostvario željeni cilj i područje primjene Okvirne odluke, predlažem da Sud usvoji isti pristup koji je koristio u pogledu tumačenja Okvirne odluke o Europskom uhidbenom nalogu (
16
), koja se također odnosi na uzajamno priznavanje sudskih odluka u kaznenim stvarima. Sud je i u presudi Mantello (
17
) i u presudi Kozłowski (
18
) zaključio da se pojmovi koji su presudni za određivanje područja primjene te okvirne odluke moraju ujednačeno tumačiti (
19
) te da sudska tijela pojedinih država članica ne mogu slobodno određivati njihovo značenje na temelju nacionalnog prava.
46.
Potreba za ujednačenim tumačenjem osobito je važna ako (kao u predmetnom slučaju) dotična odredba predviđa jamstvo za pojedinca. Pristup „sudu koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” jamči odgovarajuću i učinkovitu sudsku zaštitu prije nego što se protiv tog pojedinca može donijeti odluka o novčanoj kazni koja se može izvršiti u bilo kojoj državi članici Europske unije. Zato se ne smije dopustiti da se to jamstvo suštinski razlikuje u pojedinim državama članicama. Naime, zajedničko povjerenje u jamstva dostupna osobama koje su optužene za prijestupe temelj je načela uzajamnog priznavanja odluka u kaznenim stvarima. Ujednačenim tumačenjem pojma „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” stvara se uzajamno povjerenje na kojem se uzajamno priznavanje mora temeljiti.
47.
Smatram da su poteškoće povezane s davanjem prednosti ujednačenom tumačenju, pred onim kojim se ta odredba definira na temelju nacionalnog prava, više teoretske nego stvarne. Naravno, točno je da svaka država članica ima vlastitu posebnu strukturu sudova te da se ovom Okvirnom odlukom, kao ni bilo kojom drugom odlukom, do sada nije pokušao postići ikakav stupanj usklađenosti u tom području. Međutim, ističem da, u praktičnom smislu, pitanje hoće li se pojam „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” protumačiti kao autonoman pojam ili će se to učiniti na temelju prava države izvršiteljice, ne pravi nikakvu stvarnu razliku za sud države izvršiteljice. On će se i dalje morati suočiti s osnovnim problemom da (vjerojatno) nije upoznat sa strukturom sudova države izdavateljice. Stoga možda neće biti u stanju, bez dodatnih informacija, utvrditi ispunjava li sud države izdavateljice tu definiciju.
48.
Stoga, predlažem da Sud kao odgovor na prvo pitanje zaključi da pojam „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” iz članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke predstavlja autonoman pojam prava Unije.
Pitanje 2.a
49.
Pitanjem 2.a sud koji je uputio zahtjev pita koje su ključne značajke koje sud mora imati kako bi se smatrao „sudom koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” u smislu članka 1. točke (a) podtočke iii.
50.
Sud koji je uputio zahtjev i češka vlada smatraju da se taj pojam treba tumačiti kao tijelo (koje mora biti sud) koje primjenjuje postupak kaznene naravi. Austrijska i talijanska vlada navode da se mora raditi o sudu pred kojim su dotičnoj osobi dostupna jamstva iz članka 6. EKLJP‑a. Švedska vlada smatra da se na pitanje je li određeni sud „nadležan posebno u kaznenim stvarima” (ako se ono odnosi na pravo Unije, a ne na nacionalno pravo) treba odgovoriti na temelju sadržajnih, a ne formalnih značajki. Nizozemska vlada smatra da država izdavateljica treba ocijeniti ispunjava li njezin sud tu definiciju. Komisija zauzima stajalište da se članak 1. točka (a) podtočka iii. odnosi na sud koji je nadležan u stvarima koje su u državi izdavateljici formalno označene kao kaznene. Taj sud može biti nadležan i u drugim stvarima koje nisu kaznene naravi. Međutim, kako bi ispunio zahtjeve iz članka 1. točke (a) podtočke iii., kazneni odjel tog suda je onaj koji bi morao vršiti nadzor nad odlukom o novčanoj kazni.
51.
Slažem se sa sudom koji je uputio zahtjev i onim vladama koje smatraju da ključnu značajku „suda koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” predstavlja činjenica da je to sud koji primjenjuje kazneni postupak i jamstva, neovisno o tome je li ujedno nadležan i u predmetima koji nisu kazneni.
52.
Kako sam već istaknula (
20
), prijestupi navedeni u članku 5. Okvirne odluke u vezi s kojima se donesene odluke uzajamno priznaju i izvršavaju, uključuju stvari koje se smatraju kaznenima u svim državama članicama, primjerice „terorizam”, ali i stvari koje se u nekim državama članicama smatraju kaznenima, a u nekima ne (u kojima se iste rješavaju na temelju upravnog, a ne kaznenog prava). „Ponašanje kojim se krše prometni propisi” spada u potonju kategoriju. Stoga, namjera je zakonodavca bila olakšati uzajamno priznavanje odluka o novčanim kaznama koje su donesene u vezi s tim prijestupima ada se pritom ne usklađuje značenje pojma „kazneno” djelo. Ako je prijestup naveden u članku 5., u vezi s njim donesena odluka može se uzajamno priznati neovisno o tome smatra li se taj prijestup „kaznenim” djelom u pravu države izdavateljice ili države izvršiteljice.
53.
Iz činjenice da pojam „kazneno” nije usklađen proizlazi da se za tumačenje pojma „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” ne može zahtijevati ujednačeno tumačenje pojma „kaznena stvar”.
54.
Zato smatram da nije moguće prihvatiti tumačenje koje Komisija predlaže. Područje primjene Okvirne odluke bilo bi neželjeno ograničeno ako bi se definicija „suda koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” odnosila samo na sudove koji rješavaju „kaznene stvari”, kako su definirane u pravu države izdavateljice. Države članice u kojima neki od prijestupa iz članka 5. ne predstavljaju „kaznena djela” i čije su strukture sudova takve da upravne odluke u pogledu tih prijestupa preispituju sudovi odvojeni od onih koji rješavaju kaznene predmete, kako su definirani u nacionalnom pravu, ne bi imale koristi od postupka uzajamnog priznavanja kada je riječ o odlukama o novčanim kaznama koje su donesene u pogledu takvih prijestupa. Čini mi se da je to u suprotnosti s jasno izraženom namjerom zakonodavca da takve prijestupe uključi u popis iz članka 5., te je stoga u suprotnosti i s ciljem Okvirne odluke.
55.
Međutim, zajedno s olakšavanjem uzajamnog priznavanja odluka o novčanim kaznama, zakonodavac je izričito zajamčio poštovanje temeljnih prava odnosnih osoba (vidjeti uvodnu izjavu 5. i članak 3. Okvirne odluke).
56.
Kada se ta dva povezana cilja zajedno promatraju, čini mi se da se članak 1. točka (a) podtočka iii. mora tumačiti na način da se odluka o novčanoj kazni koju je donijelo upravno tijelo može uzajamno priznati i posljedično izvršiti pod uvjetom da je odnosna osoba imala odgovarajuću mogućnost pobijati tu odluku pred sudom koji osigurava poštovanje njezinih temeljnih prava. To pak znači da sud koji je u državi izdavateljici nadležan za takve odluke o novčanim kaznama mora imati ustroj, postupke i opseg nadzora koji osiguravaju minimalna jamstva koja su u člancima 47. i 48. Povelje predviđena za osobe optužene za kaznena djela. Drugim riječima, iako nadležni sud ne mora nužno biti sud u državi izdavateljici koji rješava stvari koje se u pravu te države članice formalno smatraju „kaznenima”, on ipak mora osiguravati ista postupovna i materijalna jamstva.
57.
Prava zajamčena člankom 47. i 48. Povelje izričito uključuju pravo na pravično suđenje od strane neovisnog i nepristranog suda koji je prethodno zakonom ustanovljen, mogućnost biti savjetovan, branjen i zastupan, ograničeno pravo na pravnu pomoć i opću odredbu kojom se predviđa da mora biti „[z]ajamčeno poštovanje prava na obranu […]”. U članku 52. stavku 3. Povelje izričito je navedeno da, „u onoj mjeri u kojoj Povelja sadržava prava koja odgovaraju pravima zajamčenima [EKLJP‑om], značenje i opseg primjene tih prava jednaki su onima iz [EKLJP‑a]”. Objašnjenja koja se odnose na Povelju potvrđuju da članak 6. EKLJP‑a predstavlja referentnu odredbu za članke 47. i 48. Povelje (
21
).
58.
Članak 6. EKLJP‑a u stavcima 1. do 3. sadržava važna jamstva za osobe optužene za kazneno djelo. Tako, tijelo koje provodi nadzor mora biti ustanovljeno zakonom, neovisno i nepristrano. Mora osigurati poštovanje sljedećih jamstava. Optuženi mora: biti smatran nevinim dok mu se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom; u najkraćem roku i potanko, biti obaviješten o prirodi i razlozima optužbe koja se podiže protiv njega, na jeziku koji razumije; imati odgovarajuće vrijeme i mogućnost za pripremu svoje obrane; imati mogućnost da se brani sam ili uz branitelja po vlastitom izboru, a ako nema dovoljno sredstava platiti branitelja, imati pravo na besplatnog branitelja, kad to nalažu interesi pravde; imati pravo da ispituje ili dade ispitati svjedoke optužbe i da se osigura prisutnost i ispitivanje svjedoka obrane pod istim uvjetima kao i svjedoka optužbe; imati besplatnu pomoć tumača ako ne razumije ili ne govori jezik koji se upotrebljava na sudu.
59.
U kojoj se mjeri zaštita tih temeljnih prava osoba optuženih za kazneno djelo može smatrati potrebnom i za osobe čiji su prijestupi u nacionalnom pravu označeni kao upravni prijestupi, a ne kao kaznena djela, ali koje od gotovo automatskog priznavanja i izvršenja (
22
) odluke o novčanoj kazni koja im je izrečena štiti samo jamstvo iz članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke: koje predviđa da su trebali imati „mogućnost iznijeti predmet pred sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima”?
60.
Čini mi se da bi usko tumačenje kojim bi se isključilo upućivanje na jamstva „kaznenog postupka” sadržana u članku 6. stavku 1., 2. i 3. EKLJP‑a bilo neprikladno iz nekoliko razloga.
61.
Kao prvo, takvo tumačenje protivno je jasnom tekstu Okvirne odluke. U članku 1. točki (a) podtočki iii. izričito se govori o sudu koji je nadležan u kaznenim stvarima. Koji bi bio smisao tih riječi ako taj sud ne bi bio obvezan vršiti tu nadležnost te pritom osigurati pojedincima jamstva koja takva kaznena nadležnost podrazumijeva?
62.
Kao drugo, mogućnost nadzora od strane takvog suda predstavlja jedinu zaštitu koju pojedinac ima od kasnijeg uzajamnog priznavanja i izvršenja odluke o novčanoj kazni. To ide u prilog širokom, a ne uskom, tumačenju pružene zaštite.
63.
Kao treće, moguće je da osoba kojoj je izrečena novčana kazna ima drugačiju verziju događaja na kojima se ta novčana kazna temelji. Ako se njezina verzija prihvati, moguće je da neće morati platiti nikakvu novčanu kaznu, ili da će ista biti znatno smanjena. Kako se uzajamno povjerenje na kojem se temelji uzajamno priznavanje ne bi ugrozilo (te da se ne bi znatno oslabilo povjerenje javnosti u to uzajamno priznavanje i izvršenje, i njihovo prihvaćanje), nužno je postojanje mogućnosti odgovarajućeg sudskog nadzora odluke o novčanoj kazni (koji zahtijeva kontrolu činjenica, a ne samo prava, te može uključivati i sudjelovanje i ispitivanje svjedoka).
64.
Kao četvrto, s obzirom na to da uzajamno priznavanje i izvršenje odluka o novčanim kaznama ima prekograničnu narav, čini mi se da jezični zahtjevi predstavljaju osobito važna jamstva poštenog suđenja. Po definiciji, odluka o novčanoj kazni se na temelju Okvirne odluke priznaje i izvršava samo ako se dotična osoba u vrijeme počinjenja prijestupa nalazila u jednoj državi članici (državi izdavateljici), a sada se nalazi u drugoj državi članici (državi izvršiteljici). Unija je nedavno dobila još jedan službeni jezik, hrvatski (
23
), pored ostala 23 službena jezika koji već odražavaju raznolikost i kulturno bogatstvo njezinih naroda (
24
). U kontekstu Unije u kojoj vrijede načela slobode kretanja osoba i sloboda poslovnog nastana, zaštita jezičnih prava i povlastica pojedinaca od osobite je važnosti, kako je Sud već priznao u presudi Bickel i Franz (
25
).
65.
Sam uspjeh jedinstvenog tržišta znači da litavskog vozača kamiona može zaustaviti policija dok vozi u Poljskoj ili u Njemačkoj kako bi dostavio robu u Belgiji. Ako bi pritom nastupili kakvi događaji koji vode do izricanja novčane kazne tom vozaču, razumljivo je i važno, iz perspektive države članice, da se tu kaznu protiv njega može izvršiti u Vilniusu. Jednako je važno da vozač kamiona uživa odgovarajuću zaštitu svojih temeljnih prava.
66.
Stoga, smatram da su ključne značajke „suda koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” u smislu članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke (a) da tijelo koje vrši nadzor mora biti sud; i (b) da mora osigurati poštovanje minimalnih jamstava predviđenih u članku 6. stavcima 1., 2. i 3. EKLJP‑a.
67.
Što se tiče riječi „posebno”, ona se, imajući u vidu nedostatak usklađenosti struktura sudova u Europskoj uniji te kako bi se osigurala puna učinkovitost Okvirne odluke, mora tumačiti na način da iz definicije u članku 1. točki (a) podtočki iii. nije isključen sud koji je, osim u stvarima u kojima primjenjuje kazneni postupak, nadležan i u stvarima koje nisu kaznene. Međutim, ključno je da sud, kada vrši nadzor odluke o novčanoj kazni, primjenjuje postupak koji poštuje minimalna jamstva predviđena u članku 6. stavcima 1., 2. i 3. EKLJP‑a.
68.
Moguće je da će definicija koju predlažem rezultirati ograničenjem načela uzajamnog priznavanja koje je Europsko vijeće potvrdilo na svojem zasjedanju u Tampereu 1999. i koje bi trebalo postati temelj pravosudne suradnje, kako u građanskim, tako i u kaznenim stvarima. Međutim, uzajamno priznavanje odluka u kaznenim stvarima pretpostavlja da države članice imaju povjerenje u kaznenopravne sustave drugih država članica te, osobito, da su prava osumnjičenih i optuženih osoba zaštićena u skladu sa zajedničkim minimalnim standardima. U tom smislu, treba istaknuti da je jedan od zaključaka u Tampereu bio da „treba početi s radom i u pogledu onih aspekata postupovnog prava za koje se zajednički minimalni standardi smatraju potrebnima kako bi se olakšala primjena načela uzajamnog priznavanja, poštujući pritom temeljna pravna načela država članica” [neslužbeni prijevod] (
26
).
69.
Iako je uvedeno nekoliko mjera kojima se predviđa uzajamno priznavanje i izvršenje sudskih odluka, uključujući ovu Okvirnu odluku, do sada je manje postignuto u pogledu određivanja zajedničkih minimalnih standarda za postupovna jamstva. Godine 2009. Vijeće je usvojilo Izvedbeni plan (
27
) za jačanje prava pojedinaca u kaznenom postupku, koje je Europsko vijeće pozdravilo i proglasilo dijelom Stockholmskog programa. Na temelju tog izvedbenog plana usvojene su dvije mjere: Direktiva 2010/64/EU (
28
), kojom se predviđa pravo na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima, i Direktiva 2012/13/EU (
29
), o pravu na informiranje u kaznenom postupku. Sastavljen je i prijedlog za direktivu o pravu na pristup odvjetniku u kaznenom postupku i pravu na komunikaciju u slučaju uhićenja (
30
).
70.
Obje usvojene direktive namijenjene su primjeni u postupcima pred „sudom koji je posebno nadležan u kaznenim stvarima” koji odlučuje o žalbama protiv odluka o sankcijama za manje prijestupe koje je donijelo tijelo koje nije sud: vidjeti uvodnu izjavu 16. u preambuli Direktive 2010/64 i uvodnu izjavu 17. u preambuli Direktive 2012/13. Stoga, kada istekne rok za prijenos tih direktiva (27. listopada 2013. odnosno 2. lipnja 2014.), sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima, u smislu članka 1. točke (a) podtočke iii., morat će prilikom vršenja svoje kaznene nadležnosti u žalbenim postupcima za nadzor upravnih sankcija primjenjivati zajedničke minimalne standarde predviđene tim direktivama (
31
).
71.
Stoga, predlažem da odgovor Suda na pitanje 2.(a), bude da se članak 1. točka (a) podtočka iii. Okvirne odluke mora tumačiti na način da pojam „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” označava sud pred kojim su dotičnoj osobi, kada iznosi svoj predmet, osigurana prava zajamčena u članku 6. stavcima 1., 2. i 3. EKLJP‑a.
Pitanje 2.b
72.
Pitanjem 2.b sud koji je uputio zahtjev pita treba li se austrijski Unabhängiger Verwaltungssenat smatrati „sudom koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” u smislu članka 1. točke (a) podtočke iii.
73.
U skladu s člankom 6. Okvirne odluke, nadležno tijelo države izvršiteljice inicijalno provjerava, na temelju teksta same odluke o novčanoj kazni i potvrde priložene toj odluci u skladu s člankom 4. Okvirne odluke, treba li se ista priznati i izvršiti (ako se ne primjenjuje jedan od razloga za nepriznavanje ili neizvršenje iz članka 7.). U skladu s člankom 11. stavkom 2., država izvršiteljica može odlučiti priznati i izvršiti odluku, ili to odbiti. Ono što ne može jest preispitati odluku: o zahtjevu za preispitivanje može odlučiti samo država izdavateljica. Stoga, postupak provjere je ključan za održavanje ravnoteže između uzajamnog priznavanja i izvršenja, s jedne strane, i zaštite temeljnih prava, s druge.
74.
U članku 7. stavcima 1. i 2. Okvirne odluke navedene su okolnosti u kojima nadležna tijela države izvršiteljice mogu odbiti priznavanje i izvršenje odluke. Člankom 7. stavkom 3. u pogledu nekih od tih razloga predviđeno je da – prije nego što odluči da neće priznati i izvršiti odluku, u cijelosti ili djelomično – „nadležno tijelo u državi izvršiteljici savjetuje se na odgovarajući način s nadležnim tijelom u državi izdavateljici i, prema potrebi, traži da mu hitno dostavi sve potrebne informacije”.
75.
Međutim, još je važnije da samo „odluka” koja ispunjava uvjete iz jedne od četiri kategorije koje su iscrpno navedene u članku 1. točki (a), te koja se odnosi na počinjenje jednog od prijestupa iscrpno navedenih u članku 5., spada u područje primjene Okvirne odluke. Samo se takva odluka može priznati i izvršiti u drugoj državi članici. Ako nadležno tijelo u tom pogledu nije sigurno (jer ima dvojbe, primjerice, u vezi s tim je li „dotična osoba imala mogućnost iznijeti predmet pred sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima”, u skladu sa zahtjevima iz članka 1. točke (a) podtočke iii.), smatram da bi također (odnosno, po izravnoj analogiji s člankom 7. stavkom 3.) trebalo kontaktirati nadležno tijelo u državi izdavateljici i zatražiti sve potrebne informacije. Nakon što dobije takve informacije, nadležno tijelo mora donijeti sve odgovarajuće zaključke, s obzirom na definiciju koju će Sud pružiti u odgovoru na pitanje 2.a, kako bi odredilo predstavlja li odnosno tijelo „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” (
32
). Po potrebi, može se obratiti i kontaktnim točkama u Europskoj pravosudnoj mreži (
33
).
76.
Austrijska vlada je u pisanom očitovanju koje je podnijela Sudu istaknula određene elemente koji Sudu omogućuju da sudu koji je uputio zahtjev pomogne pri donošenju zaključka. Osobito, austrijska vlada potvrđuje da Unabhängiger Verwaltungssenat mora primjenjivati austrijsko upravno kazneno pravo (Verwaltungsstrafgesetz iz 1991.) te da mora osigurati prava iz članka 6. EKLJP‑a, uključujući jamstva predviđena za osobe optužene za kaznena djela (članak 6. stavci 2. i 3.). I sam sud koji je uputio zahtjev ističe da je Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) zaključio da Unabhängiger Verwaltungssenat predstavlja sud (
34
) u smislu članka 6. stavka 1. EKLJP‑a te da primjenjuje pretpostavku nedužnosti (
35
). Sud koji je uputio zahtjev također navodi da je ESLJP u presudi Kammerer (
36
) zaključio da pravo na osobno saslušanje nije uvijek bilo zajamčeno. Austrijska vlada u tom pogledu ističe da zaključak ESLJP‑a u tom predmetu ne znači da Unabhängiger Verwaltungssenat općenito ne osigurava to pravo.
77.
Činjenica da sud katkad nije poštovao jedno od postupovnih jamstava koja se moraju osigurati ne znači da on ne spada pod definiciju „suda koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima”. Međutim, ako takvo jamstvo nije poštovao u konkretnom predmetu u kojem je donesena odluka o novčanoj kazni, smatram da nadležno tijelo u državi izvršiteljici nije obvezno priznati i izvršiti tu odluku na temelju Okvirne odluke. Nadležno tijelo prilikom priznavanja i izvršenja takvih odluka provodi pravo Unije te stoga mora poštovati prava zajamčena člancima 47. i 48. Povelje, koja odražavaju ona iz članka 6. EKLJP‑a (
37
). Ako je povrijeđeno ijedno od tih prava, nadležno tijelo, nakon što provede postupak za dobivanje informacija od države izdavateljice u skladu s člankom 7. stavkom 3., može na temelju članka 20. stavka 3. Okvirne odluke odbiti priznavanje i izvršenje odluke (
38
).
78.
Stoga, predlažem da Sud na pitanje 2.b odgovori na način da nacionalni sud treba odrediti, s obzirom na informacije kojima raspolaže, je li Unabhängiger Verwaltungssenat „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” u smislu članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke.
Pitanje 2.c
79.
S obzirom na odgovor koji sam predložila na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na pitanje 2.c.
Treće pitanje
80.
Svojim trećim pitanjem, nacionalni sud pita, kao prvo, treba li se članak 1. točka (a) podtočka iii. Okvirne odluke tumačiti na način da je „mogućnost iznošenja predmeta” osigurana kada dotična osoba prvo mora pobijati odluku upravnog tijela pred tim istim tijelom; te kada „sudu koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” može podnijeti žalbu tek nakon što to tijelo donese daljnju odluku. Kao drugo, pita mora li sud koji razmatra žalbu slučaj ispitati prije nego što odluka postane konačna te mora li biti ovlašten u cijelosti preispitati slučaj, kako činjenično tako i pravno.
81.
Sud koji je uputio zahtjev i sve stranke koje su podnijele očitovanja o ovom pitanju smatraju da mogućnost pristupa sudu tek nakon dodatne upravne faze nije problematična. Češka i talijanska vlada, kao i Komisija, dodaju da sud mora imati neograničenu nadležnost odlučivati i u sporovima koji se tiču činjenica i u sporovima koji se tiču prava. Češka vlada dalje navodi da odluka ne smije postati konačna prije nego što se omogući pristup sudu. Nasuprot tomu, talijanska vlada ne smatra da je za osiguravanje učinkovite sudske zaštite dotične osobe potrebno da odluka ne postane konačna u upravnoj fazi.
82.
Slažem se sa sudom koji je uputio zahtjev i vladama koje su podnijele očitovanja o ovom pitanju, kada navode da je uvjet u pogledu „mogućnosti iznošenja predmeta” ispunjen kad ta mogućnost postoji tek nakon što je dotična osoba iscrpila sve faze upravnog postupka. Međutim, „mogućnost iznošenja predmeta” pred sud ne smije ovisiti o uvjetima koji onemogućuju ili pretjerano otežavaju njezino korištenje. U suprotnom, učinkovita sudska zaštita dotične osobe ne bi bila osigurana (
39
).
83.
Ovdje treba imati na umu da se temeljna prava zajamčena člankom 6. UEU‑a i člancima 47. i 48. Povelje ne odnose na teoretsku mogućnost pristupa sudu. Odnose se na učinkovitu zaštitu građana kao pojedinaca. Kao što je važno pojam „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” definirati na način koji osigurava odgovarajuću i učinkovitu zaštitu, jednako je važno i pojam „mogućnost iznošenja predmeta” protumačiti na način koji osigurava da jamstvo nije nepotrebno, a pravo tek teoretsko ili prividno (
40
).
84.
Po potrebi (
41
), sud države izvršiteljice morat će propisno istražiti je li to bio slučaj u pogledu provedenog postupka. Smatram da će nacionalni sud minimalno morati provjeriti je li odluka o novčanoj kazni njezinu adresatu stavljena na raspolaganje na jeziku koji razumije; jesu li postojale jasne upute o tome kako podnijeti žalbu i u kojem roku; je li jasno navedeno od kojeg datuma taj rok počinje teći (
42
); je li adresat obaviješten o tome mora li biti zastupan ili se može sam braniti; je li mu navedeno je li pravna pomoć dostupna (te pod kojim uvjetima) (
43
) te jesu li jezična pitanja (jezik na kojem se komunicira sa sudom; jezik na kojem se podnose formalna pisana i/ili usmena očitovanja) riješena na jasan i učinkovit način (
44
).
85.
Nadalje, slažem se sa sudom koji je uputio zahtjev i onim državama članicama, kao i s Komisijom, koji ističu da sud koji razmatra predmet mora imati neograničenu nadležnost odlučivati u sporovima kako o činjenicama tako i o pravu. Samo ako ima neograničenu nadležnost, sud može osigurati puno poštovanje prava dotične osobe zajamčena člankom 6. stavcima 1., 2. i 3. EKLJP‑a. Ako je takva mogućnost iznošenja predmeta pred sud dostupna, činjenica da odluka postaje „konačna” u upravnoj fazi postupka (pri čemu je i dalje moguće podnijeti žalbu sudu) neće ugroziti učinkovitu sudsku zaštitu dotične osobe. Ako je taj uvjet ispunjen, ne smatram da odluka koja postaje konačna u upravnoj fazi postupka ne ulazi u područje primjene Okvirne odluke.
86.
Stoga, predlažem da se članak 1. točka (a) podtočka iii. Okvirne odluke protumači na način da „mogućnost iznošenja predmeta” postoji i kada dotična osoba prvo mora iscrpiti upravni postupak, pod uvjetom da pristup sudu ne ovisi o uvjetima koji taj pristup onemogućuju ili pretjerano otežavaju. Kao drugo, sud koji razmatra predmet mora imati neograničenu nadležnost odlučivati i o činjenicama i o pravu. Kao treće, članku 1. točki (a) podtočki iii. Okvirne odluke nije protivno da odluka o novčanoj kazni koju je donijelo upravno tijelo postane konačna prije nego što se predmet iznese pred sud.
Dodatna napomena: proporcionalnost izrečene sankcije
87.
Sastavni dio zaštite temeljnih prava koju građaninu osigurava zahtjev iz članka 1. točke (a) podtočke iii., u skladu s kojim je morala postojati „mogućnost iznošenja predmeta pred sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima”, odnosi se na proporcionalnost izrečene kazne. To je osobito relevantno, jer iz članka 11. stavka 2. Okvirne odluke jasno proizlazi da država izvršiteljica ne može provesti nikakav nadzor odluke o novčanoj kazni. Stoga, adresat takve odluke ne može pred svojim „lokalnim” sudom iznositi argumente koji umanjuju težinu prijestupa ili tražiti smanjenje izrečene kazne.
88.
Opće je poznato da se prosječna primanja značajno razlikuju unutar Europske unije. Iznos novčane kazne koji bi jednoj osobi bio neugodan, ali ipak podnošljiv (možda državljaninu države članice s relativno visokim primanjima), može predstavljati drakonsku i neproporcionalnu kaznu nekomu s mnogo nižim mjesečnim primanjima, protiv koga je odluka o novčanoj kazni donesena zbog nečega što se dogodilo dok je prolazio tom državom članicom na putu u ili iz države članice u kojoj ima boravište i zaposlenje. Stoga mi se čini da izraz „mogućnost iznošenja predmeta pred sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” implicitno podrazumijeva da mora postojati mogućnost da se pred takvim sudom ospori iznos kazne koju je izreklo upravno tijelo, prije nego što se odluka o novčanoj kazni prizna i postane izvršiva.
89.
Pritom naglašavam da time ne sugeriram da tijelo koje izriče upravnu novčanu kaznu mora praviti razliku između osoba ovisno o tome odakle dolaze. To bi moglo predstavljati diskriminaciju na temelju državljanstva, koja je (očito) protivna pravu Unije. Samo podsjećam da je temeljno načelo kaznenog prava – koje se, koliko sam upoznata, primjenjuje u pravnim sustavima svih država članica – da sud s kaznenom nadležnošću treba, kada ispituje prikladnost kazne, uzeti u obzir okolnosti prijestupa i osobe koja ga je počinila.
Zaključak
90.
S obzirom na sve navedeno, Sudu predlažem da u odgovorima na pitanja koja je uputio Vrchní soud v Praze (Visoki sud u Pragu) na sljedeći način protumači Okvirnu odluku Vijeća 2005/214/PUP od 24. veljače 2005. o primjeni načela uzajamnog priznavanja na novčane kazne:
1.
Pojam „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” iz članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke predstavlja autonoman pojam prava Europske unije.
2. a)
Članak 1. točka (a) podtočka iii. Okvirne odluke mora se tumačiti na način da pojam „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” označava sud pred kojim su dotičnoj osobi, kada iznosi svoj predmet, osigurana prava zajamčena u članku 6. stavcima 1., 2. i 3. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda.
2. b)
Nadležno tijelo države izvršiteljice treba odrediti predstavlja li austrijski neovisni upravni sud (Unabhängiger Verwaltungssenat) „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” u smislu članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke.
3.
„Mogućnost iznošenja predmeta” postoji i kada dotična osoba prvo mora iscrpiti upravni postupak, pod uvjetom da pristup sudu ne ovisi o uvjetima koji taj pristup onemogućuju ili pretjerano otežavaju. Sud koji razmatra predmet mora imati neograničenu nadležnost odlučivati i o činjenicama i o pravu. Članku 1. točki (a) podtočki iii. Okvirne odluke nije protivno da odluka o novčanoj kazni koju je donijelo upravno tijelo postane konačna prije nego što se predmet iznese pred sud.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Okvirna odluka Vijeća 2005/214/PUP od 24. veljače 2005. o primjeni načela uzajamnog priznavanja na novčane kazne (SL 2005., L 76, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 69.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. o izmjeni okvirnih odluka 2002/584/PUP, 2005/214/PUP, 2006/783/PUP, 2008/909/PUP i 2008/947/PUP radi jačanja postupovnih prava osoba i poticanja primjene načela uzajamnog priznavanja odluka donesenih na suđenju u odsutnosti dotične osobe (SL 2009., L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.)
(
3
)	Standardni obrazac potvrde navedene u članku 4. nalazi se u Prilogu Okvirnoj odluci.
(
4
)	Vidjeti članak 52. stavak 3. Povelje i Objašnjenja koja se odnose na Povelju (SL 2007., C 303, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.).
(
5
)	Budući da M. Baláž nije bio zastupan pred Sudom, nije bilo moguće dodatno pojasniti ta (prilično važna) pitanja.
(
6
)	Okvirna odluka Vijeća 2002/584/PUP o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83.)
(
7
)	Vidjeti, primjerice, navod u članku 1. točki (b) da „[n]ovčana kazna ne uključuje […] naloge građanskopravne prirode […]”; činjenicu da se za navedene prijestupe ne provjerava dvostruka inkriminiranost radnje (članak 5. stavak 1.); činjenicu da se „[n]ovčana kazna izrečena pravnoj osobi izvršava […] i kada država izvršiteljica ne priznaje načelo kaznene odgovornosti pravnih osoba” (članak 9. stavak 3.); mogućnost primjene alternativnih sankcija, uključujući kazne oduzimanja slobode, kada nije moguće izvršiti odluku (članak 10.) i podjelu nadležnosti između države izdavateljice i države izvršiteljice u pogledu pomilovanja, oprosta i preispitivanja osude (članak 11.).
(
8
)	SL 2010., C 115, str. 1, na str. 10., t. 2.4.
(
9
)	Naveden u prethodnoj bilješci, str. 4., t. 1.1.: „Politički prioriteti”
(
10
)	Vidjeti članak 4. stavak 1. Ovo je prvi predmet u kojem Sud mora odlučiti o tumačenju Okvirne odluke 2005/214. Jedan raniji zahtjev za prethodnu odluku (presuda od 7. lipnja 2012., Vinkov, C‑27/11) proglašen je nedopuštenim.
(
11
)	Ta je verzija jasno navedena u odluci kojom je upućeno prethodno pitanje. Ukratko, M. Baláž navodi da su mu austrijski policajci koji su ga zaustavili naredili da nastavi voziti tom cestom do mosne vage kako bi se izvršila provjera kamiona koji je vozio.
(
12
)	Vidjeti t. 84. u nastavku.
(
13
)	Vidjeti presude od 17. srpnja 2008., Kozłowski, C‑66/08, Zb., str. I‑6041., t. 42.; od 16. studenoga 2010., Mantello, C‑261/09, Zb., str. I‑11477., t. 38.; i od 18. listopada 2007., Österreichischer Rundfunk,
C‑195/06, Zb., str. I‑8817., t. 24. i navedenu sudsku praksu.
(
14
)	Vidjeti gornju t. 31.
(
15
)	Vidjeti, primjerice, članak 2. stavak 1. (utvrđivanje nadležnih tijela), članak 5. (definicija pojedinih navedenih prijestupa) i određene dijelove članka 7. (razlozi nepriznavanja i neizvršenja).
(
16
)	Navedena u gornjoj bilješci 6.
(
17
)	Navedena u gornjoj bilješci 13.
(
18
)	Navedena u gornjoj bilješci 13.
(
19
)	Predmet Kozłowski odnosio se na tumačenje pojmova „nalazi [se]” i „boravi” za potrebe članka 4. stavka 6. te odluke (vidjeti t. 43.). Predmet Mantello odnosio se na pojam „ista kaznena djela” iz članka 3. stavka 2. te odluke (vidjeti t. 38.).
(
20
)	Vidjeti gornju t. 33.
(
21
)	Vidjeti gornju t. 14. Dio članka 47. koji se odnosi na pravo na djelotvoran pravni lijek odražava članak 13. EKLJP‑a, ali nije – koliko mogu uvidjeti iz odluke kojom je upućeno prethodno pitanje – od izravne važnosti za predmetni postupak; zato ga u ovom mišljenju neću dalje razmatrati.
(
22
)	Ograničeni razlozi za nepriznavanje i neizvršenje navedeni su u članku 7. Okvirne odluke.
(
23
)	Hrvatska je Europskoj uniji pristupila 1. srpnja 2013.
(
24
)	Tu se, naravno, ne ubrajaju brojni drugi jezici koji, iako nisu „službeni jezici Unije”, imaju važnu ulogu u životima njezinih građana i njihovim odnosima sa službenicima upravnih tijela i tijela nadležnih za provedbu zakona u čitavoj Uniji – primjerice: baskijski, katalonski, velški i luksemburški.
(
25
)	Presuda Suda od 24. studenoga 1998., Bickel i Franz, C‑274/96, Zb., str. I‑7637
(
26
)	Zaključak 37.
(
27
)	Rezolucija Vijeća o Izvedbenom planu za jačanje postupovnih prava osumnjičenih ili optuženih osoba u kaznenom postupku [neslužbeni prijevod] (SL 2009., C 295, str. 1.)
(
28
)	Direktiva 2010/64/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 20. listopada 2010. o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima (SL 2010., L 280, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 213.)
(
29
)	Direktiva 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku (SL 2012., L 142, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 69.)
(
30
)	COM(2011) 326 final
(
31
)	Vidjeti članak 1. stavak 3. Direktive 2010/64 i članak 2. stavak 2. Direktive 2012/13.
(
32
)	Vidjeti, po analogiji, odluku nadležnog pravosudnog tijela države izvršiteljice o tome odnosi li se Europski uhidbeni nalog na „ista djela” kao i raniji progon: presuda Mantello, navedena u bilješci 13., t. 50.
(
33
)	Vidjeti Zajedničku akciju Vijeća 98/428/PUP od 29. lipnja 1998. o stvaranju Europske pravosudne mreže [neslužbeni prijevod] (SL 1998., L 191, str. 4.).
(
34
)	Vidjeti presude ESLJP‑a od 31. kolovoza 1999., Hubner/Austrija, tužba br. 34311/96; i od 20. prosinca 2001., Baischer/Austrija, tužba br. 32381/96. Austrijska vlada poziva se i na sljedeće presude ESLJP‑a: od 27. svibnja 2004., Yavus/Austrija, tužba br. 46549/99; od 5. prosinca 2005., Liedermann/Austrija, tužba br. 54272/00; od 3. veljače 2005., Blum/Austrija, tužba br. 31655/02; od 8. lipnja 2006., Kaya/Austrija, tužba br. 54698/00; od 5. listopada 2006., Müller/Austrija, tužba br. 12555/03; od 7. prosinca 2006., Hauser‑Sporn/Austrija, tužba br. 37301/03; i od 26. srpnja 2007., Stempfer/Austrija, tužba br. 18294/03.
(
35
)	Presuda ESLJP‑a od 18. ožujka 2010., Krumpholz/Austrija, tužba br. 13201/05. Međutim, ESLJP je u tom predmetu, utvrdivši da su „izvlačenjem zaključaka u situaciji koja nije nužno zahtijevala tužiteljeva objašnjenja i činjenicom da nisu osigurana dostatna postupovna jamstva povrijeđeni pravo tužitelja na šutnju i pretpostavka nedužnosti” (t. 42.), zaključio da je Unabhängiger Verwaltungssenat povrijedio članak 6. stavke 1. i 2. EKLJP‑a.
(
36
)	Presuda ESLJP‑a od 12. svibnja 2010., Kammerer/Austrija, tužba br. 32435/06. Taj je sud zaključio da u tom slučaju nije bilo povrede članka 6. stavaka 1. i 3. EKLJP‑a.
(
37
)	Vidjeti članak 3. Okvirne odluke; presudu od 13. srpnja 1989., Wachauf, 5/88, Zb. str. 2609., t. 19., i presudu od 4. lipnja 2009., JK Otsa Talu, C‑241/07, Zb. str. I‑4323., t. 46. i navedenu sudsku praksu; također vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu Mantello, navedenom u bilješci 13., t. 88.
(
38
)	Također vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu Mantello, navedenom u bilješci 13., t. 77. i 78., u kojem navodi da, u kontekstu Europskog uhidbenog naloga, tijelo koje je donijelo odluku treba osigurati poštovanje prava osobe za koju je nalog izdan (u tom predmetu, putem primjene načela ne bis in idem), ali i da tijelo koje izvršava odluku mora jamčiti zaštitu tog prava.
(
39
)	Vidjeti presude od 22. prosinca 2010., DEB, C‑279/09, Zb., str. I‑13849., t. 28. i navedenu sudsku praksu, od 28. srpnja 2011., Samba Diouf, C‑69/10, Zb., str. I‑7151., t. 57.; i od 19. rujna 2006., Wilson, C‑506/04, Zb., str. I‑8613., t. 60. do 62.
(
40
)	U kontekstu članka 6. EKLJP‑a, vidjeti presudu ESLJP‑a od 13. svibnja 1980., Artico/Italija, tužba br. 6649/74.
(
41
)	U mnogim slučajevima prekograničnog priznavanja i izvršenja odluke o novčanoj kazni neće biti podnesen nikakav – ili barem ne valjan – prigovor na izvršivost te odluke. Unatoč tomu, važno je, ako se podnese valjan prigovor temeljen na razlozima koji se tiču temeljnih prava, da sud države izvršiteljice ozbiljno razmotri prigovor, zatraži potrebne informacije te da na temelju informacija koje dobije odluči je li odluka izvršiva.
(
42
)	Tako će, primjerice, nacionalni sud u ovom predmetu morati utvrditi je li u odluci o novčanoj kazni, koja je donesena 25. ožujka 2010. te je M. Balážu dostavljena 2. srpnja 2010., bilo jasno navedeno da u roku od dva tjedna od njezine dostave (a ne dva tjedna od njezina donošenja) može podnijeti žalbu pred Unabhängiger Verwaltungssenat. Vrlo kratak rok možda nije dostatan za podnošenje prekogranične žalbe. Načelu učinkovite sudske zaštite sukladan je samo rok koji je u praktičnom smislu dostatan da omogući dotičnoj osobi pripremu i učinkovito pobijanje odluke, te koji je razuman i proporcionalan uključenim pravima i interesima (vidjeti presudu Samba Diouf, navedenu u gornjoj bilješci 29., t. 66. do 68.).
(
43
)	U vezi s pružanjem pravne pomoći, vidjeti, među ostalim, presude ESLJP‑a od 10. lipnja 1996., Benham/Ujedinjena Kraljevina, tužba br. 19380/92; i od 13. svibnja 1980., Artico/Italija, tužba br. 6649/74. Nisam upoznata niti s jednim trenutnim prijedlogom za usklađivanje dostupnosti pravne pomoći u predmetima pred sudovima koji vrše kaznenu nadležnost (međutim, takav je prijedlog naveden u mjeri C Izvedbenog plana navedenog u bilješci 27.).
(
44
)	Vidjeti presudu Bickel i Franz, navedenu u gornjoj bilješci 25.; te, u vezi s člankom 6. stavkom 1. EKLJP‑a, presudu od 19. prosinca 1989., Kamasinski/Austrija, tužba br. 9783/82, u kojoj se opširno raspravlja o pitanjima koja se odnose na prevođenje i tumačenje. Također vidjeti direktive 2010/64 i 2012/13 (gore navedene u t. 69. i bilješkama 28. i 29.) i Prijedlog Komisije za direktivu Europskog parlamenta i Vijeća o pravu na pristup odvjetniku u kaznenom postupku i pravu na komunikaciju u slučaju uhićenja (naveden u gornjoj bilješci 30.).