62023CJ0419
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
12 декември 2024 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Член 63 ДФЕС — Свободно движение на капитали — Член 17 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Право на собственост — Право на ползване върху земеделски земи — Национална правна уредба, с която се прекратява ex lege и без обезщетение правото на ползване — Решение за установяване на неизпълнение на задължения — Повторно вписване в имотния регистър на заличено преди това право на ползване, без да се разглежда законосъобразността на първоначалното вписване — Окончателен характер на първоначалното вписване“
По дело C‑419/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Győri Törvényszék (Районен съд Дьор, Унгария) с акт от 21 юни 2023 г., постъпил в Съда на 6 юли 2023 г., в рамките на производство по дело
CN
срещу
Nemzeti Földügyi Központ,
при участието на
GW,
СЪДЪТ (четвърти състав),
състоящ се от: K. Lenaerts, председател на Съда, изпълняващ функцията на председател на четвърти състав, C. Lycourgos (докладчик), председател на трети състав, S. Rodin, N. Jääskinen и O. Spineanu-Matei, съдии,
генерален адвокат: J. Kokott,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за унгарското правителство, от Zs. Biró-Tóth, M. Z. Fehér и K. Szíjjártó, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от M. Mataija, A. Tokár и G. von Rintelen, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 11 юли 2024 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между CN и Nemzeti Földügyi Központ (Национален център по поземлените въпроси, Унгария) относно законосъобразността на акта, с който този административен орган е вписал повторно в имотния регистър правото на ползване на GW върху земеделски парцел, собственост на CN.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Член 63, параграф 1 ДФЕС гласи:
„В рамките на разпоредбите на настоящата глава, всички ограничения върху движението на капитали между държавите членки и между държавите членки и трети страни се забраняват“.
4
Член 17, параграф 1 от Хартата предвижда:
„Всеки има право да се ползва от собствеността на имуществото, което е придобил законно, да го ползва, да се разпорежда с него и да го завещава. Никой не може да бъде лишен от своята собственост, освен в обществена полза, в предвидените със закон случаи и условия и срещу справедливо и своевременно обезщетение за понесената загуба. Ползването на имуществото може да бъде уредено със закон до степен, необходима за общия интерес“.
Унгарското право
Граждански кодекс
5
Съгласно член 5:147, параграф 1 от Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (Закон № V от 2013 г. за приемане на Гражданския кодекс) се предвижда, че правото на ползване предоставя на своя титуляр правомощието да държи, да използва, да експлоатира и да събира добивите от вещта, собственост на трето лице.
Правителствен декрет № 171/1991
6
Член 1, параграф 5 от 171/1991 Korm. rendelet (Правителствен декрет № 171/1991) от 27 декември 1991 г., влязъл в сила на 1 януари 1992 г., изключва възможността лица без унгарско гражданство да придобиват обработваеми земи, освен ако разполагат с разрешение за постоянно пребиваване или имат признат статут на бежанец.
Закон за обработваемите земи от 1994 г.
7
А termőföldről szóló 1994. évi LV. törvény (Закон № LV от 1994 г. за обработваемите земи, наричан по-нататък „Законът за обработваемите земи от 1994 г.“) запазва посочената в предходната точка от настоящото решение забрана за придобиване и разширява приложното ѝ поле и по отношение на юридическите лица, независимо дали са установени в Унгария или не.
8
Считано от 1 януари 2002 г., този закон е изменен с А termőföldről szóló 1994. évi LV. törvény módosításáról szóló 2001. évi CXVII. törvény (Закон № CXVII от 2001 г. за изменение на Закон № LV от 1994 г. за обработваемите земи), като целта на изменението е да се изключи и възможността за договорно учредяване на право на ползване върху обработваеми земи в полза на физически лица без унгарско гражданство или на юридически лица.
9
След тези изменения член 11, параграф 1 от Закона за обработваемите земи от 1994 г. предвижда, че „[з]а договорното учредяване на право на ползване и право на право на използване се прилагат разпоредбите на глава II относно ограничаването на придобиването на собственост. […]“.
10
Член 11, параграф 1 от Закона за обработваемите земи от 1994 г. впоследствие е изменен с Egyes agrár tárgyú törvények módosításáról szóló 2012. évi CCXIII. törvény (Закон № CCXIII от 2012 г. за изменение на някои закони относно селското стопанство). В новата си редакция, включваща това изменение и влязла в сила на 1 януари 2013 г., посоченият член 11, параграф 1 предвижда, че „[д]оговорно учреденото право на ползване е нищожно, освен ако не е учредено в полза на близък родственик“.
11
Със Закон № CCXIII от 2012 г. за изменение на някои закони относно селското стопанство се създава и нов член 91, параграф 1 в Закона от 1994 г. за обработваемите земи, който гласи: „[с]ъществуващите към 1 януари 2013 г. права на ползване, учредени с договор между лица, които не са близки родственици, за неопределен срок или за срок, изтичащ след 30 декември 2032 г., се погасяват ex lege на 1 януари 2033 г.“.
Закон № CXXII за продажбата на земеделски и горски земи от 2013 г.
12
A mező- és erdőgazdasági földek forgalmáról szóló 2013. évi CXXII. törvény (Закон № CXXII от 2013 г. за продажбата на земеделски и горски земи) е приет на 21 юни 2013 г. и влиза в сила на 15 декември 2013 г.
13
Член 37, параграф 1 от този закон запазва правилото, че договорите, с които се учредява право на ползване или на използване върху такива земи, са нищожни, освен ако правото на ползване или на използване не се учредява в полза на близък родственик.
Закон за преходните мерки от 2013 г.
14
A mező- és erdőgazdasági földek forgalmáról szóló 2013. évi CXXII. törvénnyel összefüggő egyes rendelkezésekről és átmeneti szabályokról szóló 2013. évi CCXII. törvény (Закон № CCXII от 2013 г. за приемане на определени разпоредби и преходни мерки във връзка със Закон CXXII за продажбата на земеделски и горски земи от 2013 г., наричан по-нататък „Законът за преходните мерки от 2013 г.“) е приет на 12 декември 2013 г. и влиза в сила на 15 декември 2013 г.
15
В редакцията си, приложима към спора в главното производство, член 108, параграф 1 от този закон гласи:
„Съществуващите към 30 април 2014 г. права на ползване или права на използване, учредени с договор между лица, които не са близки родственици, за неопределен срок или за срок, изтичащ след 30 април 2014 г., се погасяват ex lege на 1 май 2014 г.“.
16
Със Закон № CL от 2021 г. за изменение на някои закони относно селското стопанство се създава нова глава 20/F в Закона за преходните мерки от 2013 г. Тази глава, която включва нови членове 108/B и 108/F, е озаглавена „Особени разпоредби, приети в изпълнение на [решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432)], постановено по дело пред Съда относно погасяването ex lege на правата на ползване върху земеделските земи“ Тази глава влиза в сила на 1 януари 2022 г.
17
Член 108/B, параграф 1 от Закона за преходните мерки от 2013 г., изменен със Закон № CL от 2021 г. за изменение на някои закони относно селското стопанство, гласи:
„[в]сяко физическо или юридическо лице, чието право на ползване е било заличено от имотния регистър в приложение на член 108, параграф 1 от този закон, в редакцията му, в сила към 30 април 2014 г. […], или негов правоприемник може да поиска в съответствие с разпоредбите на тази глава вписване в имотния регистър на заличеното право на ползване и дължащото му се обезщетение съгласно тези разпоредби“.
18
Член 108/F, параграфи 6—8 от този закон, в редакцията му съгласно Закон № CL от 2021 г. за изменение на някои земеделски закони, предвижда:
„6.   „Възможност за извършване на повторно вписване на заличено право на ползване се установява, когато:
a)
някое от лицата по параграф 7 не се счита за добросъвестно и
b)
няма правна пречка по смисъла на параграф 8.
7.   „Не се считат за добросъвестни по отношение на съответния недвижим имот следните лица:
a)
собственикът, ако към момента на заличаване на правото на ползване правото му на собственост вече е съществувало;
b)
собственикът, когато правото му на собственост е възникнало било по силата на договор, сключен след 6 март 2018 г., или пък преди тази дата, но деклариран пред компетентния орган след същата дата в производство по [Закон № CXXII от 2013 г. за продажбата на земеделски и горски земи], включително производство по вписване, било по силата на разпореждане мортис кауза, извършено след 6 март 2018 г.;
c)
собственикът, когато правото му на собственост е възникнало след 6 март 2018 г. (не се основава на договор или наследство);
d)
собственикът, ако, макар да се счита за добросъвестен по смисъла на букви b) или c), е учредил право на ползване върху недвижимия имот след 6 март 2018 г.;
e)
титулярят на правото на ползване, когато правото му е учредено със сключен договор или в резултат на извършено разпореждане мортис кауза след 6 март 2018 г. или когато той си е запазил правото на ползване, след като е прехвърлил правото на собственост върху недвижимия имот;
f)
собственикът, когато е придобил правото си на собственост по наследство от някой от собствениците по букви a)—d).
8.   Счита се, че е налице правна пречка за повторно вписване, ако съответният недвижим имот е отчужден или правото на собственост върху него е прехвърлено с договор за покупко-продажба, заместващ отчуждаването“.
Закон за имотния регистър
19
Член 94 от ingatlan-nyilvántartásról szóló 1997. évi CXLI. törvény (Закон № CXLI от 1997 г. за имотния регистър) в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „Законът за имотния регистър“), гласи:
„1.   С оглед на заличаването от имотния регистър на правата на ползване и на използване, погасени по силата на член 108, параграф 1 от [Закона за преходните мерки от 2013 г.] (наричани по-нататък в настоящия член заедно „правата на ползване“), след уведомление, изпратено от службата, управляваща регистъра, не по-късно от 31 октомври 2014 г., физическото лице, което е титуляр на правото на ползване, трябва в петнадесетдневен срок от получаване на уведомлението да декларира по утвърден от министъра образец родствената си връзка с лицето, посочено като собственик на недвижимия имот в документа, послужил като основание за вписването. Ако не е подадена такава декларация в срок, исканията за удостоверения след 31 декември 2014 г. няма да бъдат разглеждани.
[…]
3.   Ако от декларацията не се установява близка родствена връзка или не е подадена декларация в срок, службата, управляваща имотния регистър, заличава служебно правата на ползване от посочения регистър в шестмесечен срок от изтичане на срока за подаване на декларация, но не по-късно от 31 юли 2015 г.
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
20
На 30 декември 2001 г. дружеството Readiness Kft. и GW сключват договор за учредяване право на ползване на земеделски парцел, който е собственост на това дружество и се намира на територията на община Кьосег (Унгария). Правото на ползването на GW е вписано в имотния регистър с акт от 29 януари 2002 г., което не е обжалвано.
21
На 18 май 2012 г. CN е вписана в имотния регистър като собственик на този парцел.
22
На 27 юли 2015 г. Vas Megyei Kormányhivatal Szombathelyi Járási Hivatal (Районна административна служба Сомбатхей към Областна администрация Ваш, Унгария) заличава от имотния регистър правото на ползване на GW на основание на член 108, параграф 1 от Закона за преходните мерки от 2013 г. и на член 94, параграфи 1 и 3 от Закона за имотния регистър, с мотива, че GW не е близък родственик на собственика на съответния земеделски парцел.
23
С решение от 6 март 2018 г., SEGRO и Horváth (С‑52/16 и С‑113/16), Съдът приема, че член 63 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която правата на ползване, които вече са били учредени върху земеделски земи и чиито носители нямат качеството на близък родственик на собственика на тези земи, се погасяват ex lege и съответно се заличават в имотните регистри.
24
В решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване на земеделски земи) (C‑235/17 EU:C:2019:432), Съдът постановява, че като е приела член 108, параграф 1 от Закона от 2013 г. за преходните мерки и като по този начин е прекратила ex lege притежаваните пряко или непряко от граждани на други държави членки права на ползване върху разположени в Унгария земеделски и горски земи, Унгария не е изпълнила задълженията си по член 63 ДФЕС във връзка с член 17 от Хартата.
25
На 30 ноември 2022 г. Националният център по поземлените въпроси разпорежда, на основание членове 108/B и 108/F от Закона за преходните мерки от 2013 г., добавени в последния със Закон № CL от 2021 г. за изменение на някои земеделски закони, повторното вписване в имотния регистър на правото на ползване на GW, като уточнява, че не може да се счита, че CN е действала добросъвестно по смисъла на член 108/F, параграф 7 от този закон, защото е била собственик на разглеждания земеделски парцел към датата на заличаване на това право на ползване от имотния регистър.
26
CN обжалва пред запитващата юрисдикция отмяната на акта, с който се разпорежда повторното вписване, с мотива че правото на ползването на GW е било незаконно вписано в имотния регистър на 29 януари 2002 г. Всъщност член 11, параграф 1 от Закона за обработваемите земи от 1994 г. в редакцията му, приложима към тази дата, не е позволявал в имотния регистър да се впише право на ползване върху земеделски парцел след 1 януари 2002 г., когато това право на ползване е било учредено в полза на физическо лице, което не е бил унгарски гражданин.
27
Националният център по поземлените въпроси и GW молят жалбата да бъде отхвърлена с мотива, че не съществува никаква законова пречка за повторното вписване на разглежданото право на ползване в имотния регистър и че Законът от 2013 г. за преходните мерки, в редакцията му съгласно Закон № CL от 2021 г. за изменение на някои земеделски закони, не подчинява това повторно вписване на условието да е извършена проверка на законосъобразността на първоначалното вписване на това право на ползване в този регистър.
28
Преди всичко останало запитващата юрисдикция посочва, че CN пребивава в Германия и че инвестициите в недвижими имоти, извършени на територията на държава членка от лица, които не пребивават в тази държава членка, попадат в приложното поле на член 63 ДФЕС. По-нататък тя подчертава, че правото на ползването на GW върху разглеждания в главното производство земеделски парцел не е било учредено от CN, а от предходния собственик на този парцел, поради което не може да се приеме, че CN е действала недобросъвестно. Накрая, този съд отбелязва, че поради заличаването на правото на ползване на GW от имотния регистър CN е упражнявала в пълния му обхват правото на собственост върху посочения парцел до повторното вписване на това право на ползване. Също така след заличаването на правото на ползването на GW от имотния регистър CN е имала основание да счита, че е в правото си свободно да експлоатира разглеждания парцел и да очаква увеличение на стойността му.
29
Въз основа на тези уточнения запитващата юрисдикция подчертава, на първо място, че член 11, параграф 1 от Закона за обработваемите земи от 1994 г. забранява, считано от 1 януари 2002 г., учредяването на право на ползване върху обработваеми земи в полза на лица, които не са унгарски граждани. Освен това съгласно националната съдебна практика тази разпоредба не допуска подобно право да бъде вписано в имотния регистър след тази дата дори ако договорът, с който се учредява правото на ползване, е бил сключен по-рано.
30
В случая правото на ползване на GW върху разглеждания в главното производство земеделски парцел е учредено с договор, сключен на 30 декември 2001 г., но вписването на това право е станало едва на 29 януари 2002 г. Следователно според запитващата юрисдикция вписването на това право на ползване в имотния регистър е незаконосъобразно. Решението за вписване обаче станало окончателно, тъй като не е било оспорено.
31
На второ място, запитващата юрисдикция отбелязва, че решението за новото вписване на правото на ползването по партидата на GW в имотния регистър е взето на основание членове 108/B и 108/F от Закона за преходните мерки от 2013 г., във версията му след приемането на Закон № CL от 2021 г. за изменение на някои закони относно селското стопанство, тъй като тези разпоредби са приети с оглед на изпълнението на решение на Съда от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432).
32
Съгласно член 108/F, параграф 6 от Закона за преходните мерки от 2013 г. заличеното преди това право на ползване може да бъде вписано повторно в имотния регистър, когато собственикът или ползвателят не може да се счита за добросъвестен по силата на параграф 7 от посочения член 108/F.
33
Съгласно последната разпоредба ползвателят се счита за недобросъвестен само ако е придобил право на ползване върху недвижимия имот по силата на договор или в резултат на разпореждане с имущество мортис кауза след 6 март 2018 г. или когато си е запазил правото на ползване, след като е прехвърлил правото на собственост върху недвижимия имот. За сметка на това ползвателят не се счита за недобросъвестен, когато неговото право на ползване е вписано в имотния регистър в нарушение на националното законодателство, приложимо към датата на това вписване.
34
Запитващата юрисдикция обаче счита, че в точки 112, 117 и 122 от решение от 6 март 2018 г., SEGRO и Horváth (C‑52/16 и C‑113/16, EU:C:2018:157) Съдът изисква да бъде установена национална процедура, която да включва възможност за проверка във всеки отделен случай на законосъобразността на вписването на правата на ползване.
35
На трето място, тази юрисдикция счита, че от решение от 10 март 2022 г., Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175), следва, че влезлия в законова сила административен акт, какъвто е актът за вписване на правото на ползване на GW в имотния регистър, не би могъл да бъде пречка за компетентния национален съд да вземе всички необходими мерки, за да гарантира полезното действие на правото на Съюза, когато спазването на принципа на правна сигурност би застрашило принципите на ефективност на правото на Съюза и на лоялно сътрудничество.
36
В случая запитващата юрисдикция счита, че с оглед на принципа, че заличаването на правото на ползване може да се извърши само ако компетентните национални съдилища могат да разгледат законосъобразността на първоначалното вписване във всеки отделен случай, тя би трябвало да заключи, че първоначалното вписване на правото на ползването на GW в имотния регистър е незаконосъобразно, а оттам и че повторното вписване на това право на ползване е незаконосъобразно. Същевременно член 108/B, параграф 7 от Закона за преходните мерки от 2013 г., в редакцията му след приемането на Закон № CL от 2021 г. за изменение на някои закони относно селското стопанство, ѝ забранява да пристъпи към такава проверка.
37
При тези обстоятелства Győri Törvényszék (Районен съд Дьор, Унгария) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 63 ДФЕС и член 17 от [Хартата] да се тълкуват в смисъл, че допускат правна уредба на държава членка, в която към момента на повторното вписване в имотния регистър на право на ползване в резултат от производство за установяване на неизпълнение на задължения от държава членка — след като е било окончателно заличено същото право на ползване, което е било вписано незаконосъобразно — не се предвижда задължителна проверка за законосъобразност на първоначалното вписване на правото на ползване?“.
По преюдициалния въпрос
По допустимостта
38
Унгарското правителство оспорва допустимостта на преюдициалния въпрос с мотива, че разпоредбите на правото на Съюза, чието тълкуване иска запитващата юрисдикция, нямат връзка с висящия спор пред нея. От една страна, разглежданата в главното производство национална правна уредба се прилагала без разлика и не разубеждавала чуждестранните лица да инвестират в Унгария или да запазят инвестициите си там. От друга страна, жалбоподателят в главното производство действал недобросъвестно, като не можело да се прави позоваване на правото на Съюза, за да се обоснове злоупотреба.
39
С оглед на това следва да се припомни, че когато не може да се приеме за очевидно, че тълкуването на разпоредба от правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, възражението за неприложимост на тази разпоредба по делото в главното производство не засяга допустимостта на преюдициалното запитване, а се отнася до съществото на въпросите (решение от 24 юли 2023 г., Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, т. 66 и цитираната съдебна практика).
40
Не може да се приеме за очевидно обаче, че член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата са неприложими към спора в главното производство. От акта за преюдициално запитване е видно, че разглежданият в главното производство земеделски парцел е собственост на CN, която пребивава в държава членка, различна от Унгария. Следователно обстоятелствата по спора в главното производство не се ограничават само до територията на една държава членка.
41
Освен това, обстоятелството — ако се презумира, че е установено наличието му — че жалбоподателят в главното производство всъщност възнамерява да се позове на правото на Съюза, за да обоснове злоупотреба в практиката на административните органи, се отнася до аспект по съществото на делото и по никакъв начин не може да засегне допустимостта на поставения преюдициален въпрос.
42
Следователно преюдициалният въпрос е допустим.
По същество
43
С поставения въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка, съгласно която правото на ползване върху земеделски парцел на територията на тази държава членка, което, след като е било окончателно вписано в имотния регистър, е било заличено от този регистър по силата на противоречаща на тези членове правна уредба на посочената държава членка, трябва по искане на лицето, което е било лишено от това право, да бъде повторно вписано в посочения регистър дори когато първоначалното вписване на посоченото право на ползване е било в противоречие с националното законодателство, което е било приложимо към датата на това вписване.
Предварителни бележки
44
На първо място, както бе посочено в точка 20 от настоящото решение, на 30 декември 2001 г. GW сключва договор за учредяване на право на ползване с дружество по унгарското право, което било собственик на земеделския парцел, преди правото на собственост върху него да бъде прехвърлено на CN. Това право на ползване е вписано в имотния регистър на 29 януари 2002 г.
45
Запитващата юрисдикция счита, че макар и към датата на сключването договорът на GW, с който се учредява правото на ползване, да е бил законосъобразен, самото вписване в имотния регистър на този договор е незаконосъобразно, тъй като е извършено след 1 януари 2002 г.
46
Тя посочва, че учредяването на право на ползване върху земеделски земи в полза на чужди граждани е забранено, считано от 1 януари 2002 г. вследствие на внесеното със Закон № CXVII от 2001 г. изменение на член 11, параграф 1 от Закона за обработваемите земи от 1994 г., посочено в точка 8 от настоящото решение. Според унгарските съдилища тази разпоредба се тълкувала в смисъл, че дори и да е било учредено преди 1 януари 2002 г., считано от тази дата правото на ползване върху такива земи в полза на чужд гражданин, не може да бъде вписано в имотния регистър.
47
На второ място следва да се отбележи, от една страна, че на 27 юли 2015 г. правото на ползването на GW е заличено от имотния регистър на основание член 108, параграф 1 от Закона за преходните мерки от 2013 г., тъй като титулярят на правото на ползване не е близък родственик на собственика на земеделския парцел.
48
В решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432), обаче Съдът постановява, че като е приела член 108, параграф 1 от Закона за преходните мерки от 2013 г., Унгария не е изпълнила задълженията си по член 63 ДФЕС във връзка с член 17 от Хартата.
49
След постановяването на това решение унгарският законодател изменя Закона за преходните мерки от 2013 г., за да позволи при определени условия повторното вписване в имотния регистър на правата на ползване, които са били заличени в съответствие с член 108, параграф 1 от този закон.
50
По силата на това ново законодателство на 30 ноември 2022 г. в имотния регистър е повторно вписано правото на ползване GW.
51
От друга страна, от акта за преюдициално запитване, изглежда, може да се заключи, че правото на ползване на GW попада в приложното поле на член 63 ДФЕС, тъй като заинтересованото лице е гражданин на държава членка, различна от Унгария. Ето защо на преюдициалния въпрос следва да се отговори въз основа на тази предпоставка, която обаче запитващата юрисдикция следва да провери.
52
На трето място, Съдът постановява, че повторното вписване в имотния регистър на правата на ползване, прекратени в нарушение на член 63 ДФЕС, е най-подходящото средство за възстановяване, поне с действие занапред, на правното и фактическо положение, в което заинтересованото лице би се намирало, ако правата му не биха били прекратени незаконосъобразно. Все пак в особени случаи пред подобна мярка е възможно да възникнат обективни и легитимни пречки, по-специално от правен порядък, например когато след заличаването на правата на ползване нов собственик добросъвестно е придобил земите, върху които са били учредени съответните права, или когато тези земи са включени в извършено преструктуриране. Само ако подобно ново вписване се окаже действително невъзможно, би било необходимо — за отстраняването на незаконосъобразните последици от нарушението на правото на Съюза — на бившите носители на прекратените права на ползване да се предостави право на обезщетение, финансово или друго, което като стойност да може да поправи във финансово отношение икономическата загуба, произтичаща от прекратяването на тези права (вж. в този смисъл решение от 10 март 2022 г., Grossmania, C‑177/20, EU:C:2022:175, т. 66 и 68).
53
Въз основа на тези уточнения следва да се определи дали член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата допускат право на ползване върху земеделски парцел, находящ се в Унгария, може да бъде повторно вписано в имотния регистър по искане на лицето, което е било лишено от това право, при положение че собственикът на този парцел не пребивава в Унгария и това право на ползване първоначално е било вписано в този регистър в нарушение на приложимото към момента на това вписване национално законодателство.
Относно наличието на ограничение на свободното движение на капитали
54
С член 63, параграф 1 ДФЕС по общ начин се забраняват ограниченията върху движението на капитали между държавите членки (решение от 6 март 2018 г., SEGRO и Horváth, C‑52/16 и C‑113/16, EU:C:2018:157 и цитираната съдебна практика).
55
Операциите, чрез които чуждестранни лица извършват инвестиции в недвижими имоти на територията на държава членка, спадат към движенията на капитали по смисъла на член 63 ДФЕС. Такъв по-специално е случаят с инвестициите в недвижими имоти, които, както в настоящия случай, са насочени към придобиването на собственост върху земеделски земи (вж. в този смисъл решения от 6 март 2018 г., SEGRO и Horváth, C‑52/16 и C‑113/16, EU:C:2018:157, т. 56 и 57, и от 18 януари 2024 г., JD (Изискване за пребиваване), C‑562/22, EU:C:2024:55, т. 30 и 31).
56
Освен това национална мярка, която се прилага без разлика, може да представлява ограничение на свободното движение на капитали, ако е от естество да засегне положението на инвеститор, особено когато може да има за последица да разубеди инвеститорите от други държави членки да инвестират или да запазят инвестиция в съответната държава членка (вж. в това отношение по-специално решения от 4 юни 2002 г., Комисия/Франция, C‑483/99, EU:C:2002:327, т. 38—42, от 13 май 2003 г., Комисия/Испания, C‑463/00, EU:C:2003:272, т. 54—62, от 10 ноември 2011 г., Комисия/Португалия, C‑212/09, EU:C:2011:717, т. 65 и от 8 май 2013 г., Libert и др., C‑197/11 и C‑203/11, EU:C:2013:288, т. 64—66).
57
В случая от акта за преюдициално запитване следва, че CN пребивава в Германия и че разглежданата в главните производства правна уредба предвижда задължение за възстановяване на правото на ползване на трети лица върху находящи се в Унгария земеделски парцели, в частност собствения на CN земеделски парцел, в резултат на което тези земи се обезценяват и се ограничава възможността на собствениците им, включително на тези, които пребивават в друга държава членка, да се ползват от имуществото, за чието придобиване са направили капиталова инвестиция.
58
Следователно такава правна уредба представлява ограничение на основната свобода, гарантирана с член 63 ДФЕС (вж. по аналогия решение от 6 март 2018 г., SEGRO и Horváth, C‑52/16 и C‑113/16, EU:C:2018:157, т. 64).
По наличието на обосноваване
59
Мярка, която ограничава свободното движение на капитали, е допустима само ако, от една страна, е обоснована с посочените в член 65 ДФЕС съображения или с императивни съображения от общ интерес и от друга страна, е съобразена с принципа на пропорционалност, което изисква тя да е годна да гарантира осъществяването на легитимно преследваната с нея цел и да не надхвърля необходимото за постигането ѝ (решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи), C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 59 и 60).
60
Освен това е важно също да се припомни, че гарантираните от Хартата основни права трябва да се прилагат във всички случаи, уредени от правото на Съюза, и следователно трябва да се зачитат по-конкретно когато, както в конкретния случай, национална правна уредба може да създаде пречка пред една или няколко от гарантираните с Договора за функционирането на ЕС основни свободи и съответната държава членка се позовава на упоменати в член 65 ДФЕС съображения или на признати в правото на Съюза императивни съображения от общ интерес, за да обоснове подобна пречка. Съгласно постоянната съдебна практика в подобна хипотеза съответната национална правна уредба ще може да попадне в обхвата на предвидените изключения само ако съответства на основните права, за чието спазване следи Съдът (вж. в този смисъл решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи), C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 63 и 64 и цитираната съдебна практика).
61
В конкретния случай, на първо място, от акта за преюдициално запитване следва, че разглежданата в главното производство правна уредба има за цел да изпълни решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи) (C‑235/17, EU:C:2019:432), с което унгарското законодателство в сила към онзи момент е прието за противоречащо на член 63 ДФЕС и на член 17 от Хартата, в резултат на което се възстановяват в правата им титулярите на права на ползване, които подобно на GW са били лишени от тях по несъвместим с посочените разпоредби начин.
62
Следва да се отбележи, че тази цел представлява императивно съображение от общ интерес.
63
В това отношение е важно да се подчертае, че съгласно член 260, параграф 1 ДФЕС, ако Съдът установи, че държава членка не е изпълнила задълженията си по Договорите, тази държава членка е длъжна да предприеме мерките, нужни за изпълнението на решението на Съда, което има сила на пресъдено нещо по отношение на фактическите и правните въпроси, които действително или по необходимост са разрешени с него. Ето защо унгарският законодател е бил длъжен да измени разпоредбите на националното право, за които с такова решение е прието, че противоречат на правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 10 март 2022 г., Grossmania, C‑177/20, EU:C:2022:175, т. 35 и 36).
64
Що се отнася, на второ място, до спазването на принципа на пропорционалност, следва, от една страна, да се припомни, че национална правна уредба може да гарантира осъществяването на изтъкнатата цел единствено ако действително отговаря на стремежа за последователното и систематичното ѝ постигане (решение от 21 май 2019 г._Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи), C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 61). В случая нищо не сочи, че разглежданата в главното производство правна уредба не е в състояние да възстанови правата, които съответните титуляри на правото на ползване черпят от правото на Съюза.
65
От друга страна, подобна правна уредба, изглежда, не надхвърля необходимото за постигането на тази цел, което обаче запитващата юрисдикция следва да провери.
66
Така, както бе припомнено в точка 52 от настоящото решение, само при наличието на обективни и легитимни пречки за повторно вписване на правото на ползване в имотния регистър може да се счита, че чрез предоставянето на обезщетение вместо повторно вписване в полза на предходния титуляр на това право се възстановяват правата на заинтересованото лице, които то черпи от правото на Съюза. Според запитващата юрисдикция обаче обстоятелството, че първоначалното вписване на правото на ползване на GW в имотния регистър не е съобразено с член 11, параграф 1 от Закона за обработваемите земи от 1994 г. в редакцията му, приложима към датата на това вписване, не представлява такава обективна и легитимна пречка.
67
В това отношение, най-напред, от самия акт за преюдициално запитване следва, че разглежданият в главните производства договор за учредяване на право на ползване е сключен при спазване на законовите разпоредби, приложими към датата на сключването му, като това е обстоятелство, което трябва да се вземе предвид (вж. последно решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване на земеделски земи), C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 73—75). Единствено вписването на това право на ползване в имотния регистър може да се счита за незаконосъобразно въз основа на тълкуването в съдебната практика на член 11, параграф 1 от Закона за обработваемите земи от 1994 г. в редакцията му, приложима към датата на вписването на правото на ползването на GW в имотния регистър. Държава членка обаче е свободна да приема законови разпоредби, по силата на които да реши, че повече не следва да се санкционира такава произтичаща от националното ѝ право незаконосъобразност.
68
На следващо място е необходимо да се припомни, че разглежданото в главното производство право на ползване действително е вписано в имотния регистър на 29 януари 2002 г. и че това вписване е станало окончателно. Съгласно унгарското право обаче последица от това вписване е обстоятелството, че разглежданото вписано право на ползване съществува до доказване на противното (вж. в този смисъл решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи), C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 79). Също така е безспорно, че GW е можело да се ползва необезпокоявано от това право до 27 юли 2015 г. Следователно принципът на правна сигурност също е в подкрепа на възстановяването на правото на ползване на GW, независимо че първоначалното му вписване в имотния регистър е можело да се счита за незаконосъобразно (вж. в този смисъл решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи), C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 80].
69
Освен това за подобна незаконосъобразност, допусната при първоначалното вписване на правото на ползване в имотния регистър, е можело да бъдат наложени санкции, които да засягат в по-малка степен правата на неговия титуляр, ако унгарските власти бяха проявили по-голямо усърдие да санкционират ab initio тази незаконосъобразност (вж. в този смисъл решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи), C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 108).
70
Освен това, както отбелязва генералният адвокат в точки 66—68 от представеното заключение, разглежданата в главното производство правна уредба не засяга непропорционално правото на собственост на CN. Всъщност единствената последица от тази правна уредба е да възстанови CN в правата, които тя е придобила от предходния гол собственик на разглеждания в главното производство земеделски парцел, тъй като учреденото в полза на GW право на ползване върху този парцел е било вписано окончателно в имотния регистър преди датата, на която CN е започнала да го владее като гол собственик.
71
Накрая, вярно е, че Съдът приема, както отбелязва запитващата юрисдикция, че разглеждането във всеки отделен случай на условията, при които са учредени правата на ползване, би било мярка, която е в по-голяма степен пропорционална на целта за борба срещу злоупотребите при придобиването и използването на земеделски фондове, отколкото решението на унгарския законодател да заличи ex lege правата на ползване, с които разполагат лица, които не са сред близките роднини на собственика на съответния земеделски парцел (решение от 21 май 2019 г., Комисия/Унгария (Права на ползване върху земеделски земи), C‑235/17, EU:C:2019:432, т. 115—119). При това положение от тази преценка по никакъв начин не следва, че тя може да бъде приложена към случая, в който законодателят реши да допусне повторното вписване на такива права в имотния регистър не с цел да противостои на тези злоупотреби, а с цел да гарантира спазването на правата, които частноправните субекти черпят от правото на Съюза.
72
На трето място, важно е също да се провери, както бе припомнено в точка 60 от настоящото решение, дали гарантираното с член 17 от Хартата правото на собственост допуска правна уредба като разглежданата в главното производство.
73
В това отношение съгласно член 17, параграф 1 от Хартата всеки има право да се ползва от собствеността на имуществото, което е придобил законно, да го ползва, да се разпорежда с него и да го завещава и че никой не може да бъде лишен от своята собственост, освен в обществена полза, в предвидените със закон случаи и условия и срещу справедливо и своевременно обезщетение за понесената загуба.
74
Що се отнася до използването на имуществото, то подлежи на законодателна регламентация до степента, необходима с оглед на общия интерес. Освен това съгласно член 52, параграф 1 от Хартата могат да бъдат налагани ограничения при упражняването на правата и свободите, признати от нея, каквото е правото на собственост, ако тези ограничения са предвидени в закон, зачитат основното съдържание на същите права и свободи и при спазване на принципа на пропорционалност са необходими и действително отговарят на признати от Съюза цели от общ интерес или на необходимостта да се защитят правата и свободите на други хора.
75
Макар обаче по нищо да не може да се заключи, че правото на собственост на CN върху разглеждания в главното производство земеделски парцел не е придобито законно по смисъла на член 17, параграф 1 от Хартата, това не се отнася за операцията, с която, вследствие на заличаването на вписването в имотния регистър на правото на ползване на GW върху този парцел, CN е придобила пълната собственост върху него. Всъщност, както следва от точка 61 от настоящото решение, тази операция е извършена в нарушение на член 63 ДФЕС и на член 17 от Хартата.
76
От това следва, че пълната собственост върху разглеждания в главното производство земеделски парцел, придобита от CN вследствие на заличаването на правото на ползване на GW съгласно член 108, параграф 1 от Закона за преходните мерки от 2013 г. и член 94, параграфи 1 и 3 от Закона за имотния регистър, в сила към датата на това заличаване, не може да се счита за „придобита законно“ по смисъла на член 17, параграф 1 от Хартата. Следователно разглежданата в главните производства правна уредба, с която това право на ползване е вписано повторно в имотния регистър, не може да се разглежда като ограничение на правата, които CN може да черпи от член 17 от Хартата.
77
От всички изложени съображения следва, че член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат правна уредба на държава членка, съгласно която правото на ползване върху земеделски парцел на територията на тази държава членка, което, след като е било окончателно вписано в имотния регистър, е било заличено от този регистър по силата на противоречаща на тези членове правна уредба на посочената държава членка, трябва по искане на лицето, което е било лишено от това право, да бъде повторно вписано в посочения регистър дори когато първоначалното вписване на посоченото право на ползване е било в противоречие с националното законодателство, което е било приложимо към датата на това вписване.
По съдебните разноски
78
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
Член 63 ДФЕС и член 17 от Хартата на основните права на Европейския съюз трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат правна уредба на държава членка, съгласно която правото на ползване върху земеделски парцел на територията на тази държава членка, което, след като е било окончателно вписано в имотния регистър, е било заличено от този регистър по силата на противоречаща на тези членове правна уредба на посочената държава членка, трябва по искане на лицето, което е било лишено от това право, да бъде повторно вписано в посочения регистър дори когато първоначалното вписване на посоченото право на ползване е било в противоречие с националното законодателство, което е било приложимо към датата на това вписване.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: унгарски.