61997CC0193_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Tribunal administratif (Luxembourg) anmoder Domstolen om at fortolke visse bestemmelser i direktiv 64/427/EOEF (1) (herefter »direktiv 64/427«) med henblik paa at kunne loese de to sager, som er blevet anlagt for den af henholdsvis den portugisiske statsborger Manuel de Castro Freitas og den franske statsborger Raymond Escallier. Med disse sager, som begge er anlagt mod ministre des Classes moyennes et du Tourisme (ministeren for smaa og mellemstore virksomheder samt turisme), oensker sagsoegerne at faa aendret en administrativ afgoerelse, hvorefter de har faaet afslag paa at etablere sig i Luxembourg som selvstaendige med henblik paa at udoeve de erhverv, som de tidligere udoevede i henholdsvis Portugal og Frankrig.
I - Sagernes faktiske omstaendigheder
2 Det fremgaar af sagsakterne, at Manuel de Castro Freitas den 21. oktober 1993 ansoegte de luxembourgske myndigheder om en tilladelse til at drive naering inden for »byggevirksomhed«, dvs. opfoerelse og renovering af bygninger, herunder facadearbejder. Den 10. januar 1994 fik han meddelelse om, at ansoegningen var blevet afvist paa grundlag af den dokumentation, han havde indgivet, og han blev anmodet om at fremskaffe en EF-attestation som omhandlet i artikel 4, stk. 2, i direktiv 64/427, udstedt af Confederaçao de Industria Portuguesa (herefter »Industriforeningen«), vedroerende hans beskaeftigelse i Portugal. Han fremlagde derefter et certifikat udstedt af 'Asociación Comercial e Industrial de Fafe, Cabeceiras de Basto y Celorico de Basto. Ved afgoerelse af 3. marts 1994 afslog de luxembourgske myndigheder at give ham en etableringstilladelse under henvisning til, at han ikke havde fremskaffet en EF-attestation.
3 Efter at de luxembourgske myndigheder fra Industriforeningen havde modtaget en EF-attestation dateret den 24. april 1994, som bekraeftede, at Manuel de Castro Freitas havde udoevet byggevirksomhed i Portugal i perioden fra den 6. januar 1981 til den 31. december 1989, meddelte de ham den 15. juni 1994 en etableringstilladelse til byggevirksomhed. Ved skrivelse af 27. juni 1994 fik ansoegeren meddelelse om, at han ikke kunne opnaa tilladelse til at drive naering som »pudser«, idet han, naar det aaremaal, der var taget hensyn til for saa vidt angaar byggeentreprenoervirksomhed, var fradraget, skulle fremlaegge dokumentation for en yderligere periode for at opfylde betingelserne i artikel 3 i direktiv 64/427.
4 Efter fra Industriforeningen at have modtaget en ny EF-attestation af 27. september 1994, der tillige dokumenterede, at han i samme niaarige periode havde udoevet virksomhed omfattende »udvendig finissering, facader og tage«, jf. den erhvervsbeskrivelse, som var blevet meddelt fra de luxembourgske myndigheder, indgav Manuel de Castro Freitas en ny ansoegning om tilladelse til at udoeve naering som pudser. Denne ansoegning blev afvist den 10. november 1994 med samme begrundelse, nemlig at der manglede dokumentation for en yderligere beskaeftigelsesperiode, foerend mindstekravet om seks aars beskaeftigelse inden for faget kunne anses for opfyldt.
5 Manuel de Castro Freitas indgav herefter en tredje ansoegning om etableringstilladelse og vedlagde denne gang en attest fra Industriforeningen af 25. december 1994, som bekraeftede, at han i samme periode havde udoevet erhvervsvirksomhed inden for »byggevirksomhed« og »udvendig finissering, facader og tage«. Ved skrivelse af 20. januar 1995 blev det meddelt Manuel de Castro Freitas, at den nye ansoegning var blevet afvist, idet der ikke forelaa nye omstaendigheder, eftersom de i attesten naevnte kvalifikationer allerede var blevet vurderet i forbindelse med de tidligere afgoerelser. Den af sagsoegeren indgivne klage af 20. februar 1995 blev ved ministerens afgoerelse af 17. marts 1995 afvist under henvisning til, at der ikke forelaa nye omstaendigheder. Sagsoegeren har den 19. april 1995 anlagt sag til proevelse af denne afgoerelse med paastand om, at afgoerelsen aendres eller annulleres.
6 Sagsoegeren i hovedsagen i den anden sag for Tribunal administratif er Raymond Escallier. Ved skrivelse af 16. juli 1995 har denne ansoegt de luxembourgske myndigheder om tilladelse til i Storhertugdoemmet at udoeve erhvervet som toemrer, tagdaekker og blikkenslager-zinkdaekker.
I henhold til en udtalelse fra det raadgivende udvalg, som er nedsat i henhold til artikel 2 i lov af 28. december 1988 om adgangen til erhvervene inden for haandvaerk, handel, industri samt visse liberale erhverv, gav ministeren den 24. januar 1996 Raymond Escallier ret til at udoeve erhvervsvirksomhed som tagdaekker, men afviste at give tilladelse til, at denne kunne drive naering som toemrer og blikkenslager-zinkdaekker. De luxembourgske myndigheder begrundede dette afslag med, at Raymond Escallier endnu ikke havde udoevet erhvervet i det kraevede antal aar i henhold til direktiv 64/427's artikel 3, litra a) og c), for hver enkelt af de paagaeldende erhverv, da betingelserne i denne bestemmelse, ifoelge deres fortolkning, skulle vaere opfyldt saerskilt for hvert af de paagaeldende erhverv.
7 Den 14. februar 1996 anlagde Raymond Escallier sag med paastand om aendring af afgoerelsen af 24. januar 1996 paa grund af tilsidesaettelse af loven. Til stoette herfor gjorde han gaeldende, at de af ham fremlagte certifikater bekraeftede, at han havde tilladelse til at udoeve de tre erhverv i Frankrig, og at han opfyldte betingelserne i artikel 3 i direktiv 64/427. I denne henseende fremsendte han den i artikel 4, stk. 2, i direktivet naevnte attestation, som var udstedt af Chambre du commerce et de l'industrie de la Moselle, hvilket dokument viser, at han har udoevet virksomhed med de tre paagaeldende erhverv i egenskab af bedriftsleder i en virksomhed i perioden fra den 21. januar 1983 til den 5. februar 1990.
II - Praejudicielle spoergsmaal
8 Med henblik paa at loese disse to tvister har Tribunal administratif (Luxembourg) forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:
»1) Omfatter artikel 3, stk. 1, i direktiv 64/427 af 7. juli 1964 om de naermere overgangsforanstaltninger for selvstaendig erhvervsvirksomhed inden for de be- og forarbejdende erhverv under CITI-hovedgrupperne 23-40 (industri og haandvaerk), der dels omhandler adgangen til 'en af de i artikel 1, stk. 2, naevnte former for erhvervsvirksomhed', eller 'udoevelsen' heraf, dels som anfoert i artikel 3, stk. 1, in fine, 'den faktiske udoevelse af den paagaeldende erhvervsvirksomhed ...' ligeledes den situation, at en faellesskabsborger, som i den tidligere opholdsmedlemsstat samtidig har udoevet flere erhverv, der falder ind under direktivets anvendelsesomraade, ansoeger om tilladelse til at etablere virksomhed i en anden medlemsstat, hvor han fortsat agter at udoeve disse erhverv eller fag (2) samtidig, navnlig henset til princippet om etableringsfrihed i artikel 52 i traktaten af 17. april 1957 om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, som aendret?
2) Saafremt spoergsmaal 1 besvares bekraeftende: AEndres de krav, der ifoelge artikel 3, litra a), stilles til erhvervserfaring, for samtlige eller visse af de naevnte erhvervs vedkommende, saafremt de er udoevet samtidig?
3) Har det nogen betydning, at der er en sammenhaeng mellem de paagaeldende erhverv?«
III - National lovgivning
9 Lov af 28. december 1988 om adgangen til erhvervene inden for haandvaerk, handel, industri samt visse liberale erhverv betinger udoevelsen af virksomhed med haandvaerk, handel og industri af, at der forud for udoevelsen er givet skriftlig tilladelse, hvad enten det drejer sig om fysiske eller juridiske personer. Lovens afsnit V indeholder bestemmelser om frihedsberoevelse og boeder for enhver overtraedelse af denne lov.
I kapitel II i afsnit II, som indeholder regler for haandvaerkssektoren, industri- og byggevirksomheder, bestemmes i artikel 13, at der ved anordninger om lovens gennemfoerelse, som er vedtaget paa baggrund af udtalelser fra de paagaeldende haandvaerksbrancher, udarbejdes en liste over hoved- og bierhverv samt disses virkeomraader. For at kunne udoeve et hovederhverv skal haandvaerkerne vaere i besiddelse af et kvalifikationsbevis eller en ingenioergrad fra universitetet inden for den paagaeldende branche. Artikel 13, stk. 2, bestemmer ikke desto mindre, at den fornoedne erhvervsmaessige kvalifikation for at udoeve enten hele eller en del af de af den naevnte liste omfattede erhverv kan anerkendes i forhold til en ansoeger, som ikke besidder nogle af disse dokumenter, saafremt denne kan fremlaegge dokumentation, der kan anerkendes som aekvivalent. Kriterierne for ligestillelse, som goer det muligt at anerkende denne erhvervsmaessige kvalifikation, er fastsat i anordning af 15. september 1989.
10 Listen over erhverv findes i anordning af 19. februar 1990, hvori erhvervene inddeles i henhold til en femcifret nummerering: foerste ciffer angiver erhvervsgruppen; andet og tredje ciffer angiver nummereringen af forskellige fag i en given gruppe og en klassificering i henhold til den tekniske forbindelse mellem de forskellige fag i gruppen; fjerde og femte ciffer sondrer mellem hovederhvervene, som angives med cifrene 00 til 09 og bierhvervene, som angives med cifrene fra 11 og opefter. Hovederhvervene med cifrene 00 giver ret til udoevelse af de erhverv, som angives med cifrene mellem 01 og 09, der naevnes umiddelbart efter hovederhvervet.
11 Virkeomraadet for hoved- og bierhvervene i haandvaerkssektoren er defineret i anordning af 26. marts 1994. De for denne sag relevante erhverv er foelgende:
Gruppe 4: erhverv inden for byggevirksomhed
401-00 Byggevirksomhed 414-00 Tagdaekker 415-00 Blikkenslager-zinkdaekker 416-00 Toemrer 419-00 Pudser
12 Kriterierne for ligestillelse, som goer det muligt at opnaa de fornoedne erhvervsmaessige kvalifikationer for udoevelsen af et erhverv, er angivet i anordning af 15. september 1989. De for denne sag relevante bestemmelser er foelgende:
»Artikel 4. Indehaveren af en tilladelse udstedt af regeringen, som vedroerer udoevelsen af et af de erhverv, som er omfattet af listen i artikel 13, stk. 1, i lov ... af 28. december 1988, har ret til at udoeve et andet erhverv eller en del af et andet erhverv, der i teknisk og oekonomisk henseende er forbundet hermed, paa betingelse af, at denne fremskaffer dokumentation for at have en seksaarig erhvervserfaring inden for det erhverv eller en del af det erhverv, for hvilket der ansoeges om tilladelse.
Artikel 6. Attestationer, der er udstedt af de kompetente organer i medlemslandene i faellesmarkedet paa grundlag af faellesskabsdirektiverne paa haandvaerksomraadet, skal anses for ligestillede dokumenter, saafremt den person, som attestationen omhandler, opfylder de deri fastsatte krav til faglige kvalifikationer.
Artikel 7. Ved erhvervsmaessig erfaring i henhold til denne anordning forstaas en stilling, som goer det muligt at opnaa en fuldstaendig erfaring inden for det paataenkte haandvaerk.«
IV - Faellesskabslovgivningen
13 De faellesskabsbestemmelser, som den forelaeggende ret oensker fortolket med henblik paa at loese de for denne forelagte tvister, er bestemmelserne i EF-traktaten og i direktiv 64/427.
Traktatens artikel 52 paalaegger en gradvis ophaevelse af restriktioner, som hindrer statsborgere i en medlemsstat i frit at etablere sig paa en anden medlemsstats omraade i loebet af overgangsperioden. Andet afsnit bestemmer foelgende:
»Med forbehold af bestemmelserne i kapitlet vedroerende kapitalen indebaerer etableringsfriheden adgang til at optage og udoeve selvstaendig erhvervsvirksomhed samt til at oprette og lede virksomheder, herunder navnlig selskaber i den i artikel 58, stk. 2, anfoerte betydning, paa de vilkaar, som i etableringslandets lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere.«
14 Paa grundlag af traktatens artikel 54 vedtog Raadet en almindelig plan om ophaevelse af begraensninger i etableringsfriheden (3) (herefter »almindelig plan«), som indfoerer en tidsplan med henblik paa en effektiv ophaevelse af disse begraensninger inden for frister, hvis varighed varierer i forhold til de paagaeldende erhverv, der naevnes i fem bilag. Byggevirksomhed figurerer i bilag I, hvilket betyder, at begraensninger for etableringsfriheden skal ophaeves foer udgangen af det andet aar i den anden overgangsperiode (4).
15 Direktiv 64/427 blev imidlertid foerst udstedt af Raadet i juli 1964. I betragtningerne heri erkender Raadet, at henset til, at definitionen af haandvaerk og dermed afgraensningen over for industri er forskellig i de enkelte medlemsstater, og til, at der for saa vidt angaar haandvaerksvirksomhed er dels naeringsfrihed, dels strenge adgangsbestemmelser, som er afhaengige af besiddelsen af et kvalifikationsbevis, er det vanskeligt at samordne de nationale bestemmelser om adgang til disse erhverv og deres udoevelse. Derfor, idet denne samordning skal ske paa et senere tidspunkt, har Raadet i dette direktiv begraenset sig til at indfoere overgangsforanstaltninger med henblik paa under alle omstaendigheder at undgaa, at statsborgere fra de medlemsstater, i hvilke adgang til disse former for virksomhed ikke er betinget, moeder ekstraordinaere vanskeligheder.
16 Disse overgangsforanstaltninger indebaerer hovedsagelig, at de vaertslande, i hvilke adgangen til de naevnte former for erhvervsvirksomhed er reguleret, anerkender den faktiske udoevelse af erhvervet i det tidligere opholdsland i en rimelig periode, der ikke ligger for langt tilbage, som tilstraekkelig betingelse for adgangen til erhvervet, saafremt besiddelsen af en forudgaaende uddannelse ikke er paakraevet for at sikre, at den begunstigede har en tilsvarende faglig indsigt som den, der kraeves af landets egne statsborgere (5).
17 De for denne sag relevante artikler i direktiv 64/427 er foelgende:
Artikel 3:
»Saafremt en medlemsstat goer adgangen til eller udoevelsen af en af de i artikel 1, stk. 2, naevnte former for erhvervsvirksomhed afhaengig af besiddelsen af almindelige, forretningsmaessige eller faglige kvalifikationer og faerdigheder, anerkender vedkommende medlemsstat som tilstraekkeligt bevis for disse kvalifikationer og faerdigheder den faktiske udoevelse af den paagaeldende erhvervsvirksomhed i en anden medlemsstat i foelgende tilfaelde:
a)
ved uafbrudt virksomhed i seks aar som selvstaendig eller som bedriftsleder
b) ved uafbrudt virksomhed i tre aar som selvstaendig eller som bedriftsleder, saafremt den begunstigede kan godtgoere en forudgaaende uddannelse inden for det paagaeldende fag af mindst tre aars varighed, bekraeftet gennem et statsligt anerkendt bevis eller anerkendt af en kompetent erhvervsorganisation som havende samme gyldighed
c) ved uafbrudt virksomhed i tre aar som selvstaendig, saafremt den begunstigede kan godtgoere mindst fem aars virksomhed inden for det paagaeldende fag som ikke-selvstaendig
d) ved uafbrudt virksomhed i fem aar i ledende stilling, indbefattet mindst tre aars virksomhed med tekniske opgaver og med ansvaret for mindst én afdeling inden for virksomheden, saafremt den begunstigede kan godtgoere en forudgaaende uddannelse inden for det paagaeldende fag af mindst tre aars varighed bekraeftet gennem et statsligt anerkendt bevis eller anerkendt af en kompetent erhvervsorganisation som havende samme gyldighed.
I de under litra a) og c) naevnte tilfaelde maa denne virksomhed ikke vaere ophoert for mere end ti aar siden regnet fra tidspunktet for den i artikel 4, stk. 3, omhandlede indgivelse af ansoegning.«
Artikel 4 »Ved anvendelsen af artikel 3 gaelder foelgende:
1. De medlemsstater, i hvilke adgangen til eller udoevelsen af et af de i artikel 1, stk. 2, naevnte erhverv er afhaengig af besiddelsen af almindelige, forretningsmaessige eller faglige kvalifikationer og faerdigheder, underretter med bistand af Kommissionen de oevrige medlemsstater om de vaesentlige faglige karakteristika (beskrivelse af virksomheden i disse fag).
2. Den af det tidligere opholdsland til dette formaal udpegede kompetente myndighed attesterer, hvilken faglig virksomhed den begunstigede faktisk har udoevet, og hvor laenge han har udoevet den. Denne attestation skal indrettes efter den erhvervsbeskrivelse, som er meddelt af den medlemsstat, i hvilken den begunstigede varigt eller midlertidigt vil udoeve erhvervet.
3. Vaertslandet meddeler efter ansoegning tilladelse til at udoeve den paagaeldende virksomhed, saafremt den attesterede virksomhed svarer til de vaesentlige punkter i den ifoelge stk. 1 meddelte erhvervsbeskrivelse, og eventuelle saerlige, i vaertslandets lovgivning foreskrevne, betingelser er opfyldt.«
18 Den 18. juni 1992 udstedte Raadet direktiv 92/51/EOEF (6), som har til formaal at lette adgangen til at udoeve enhver form for erhvervsvirksomhed, som i en medlemsstat er gjort betinget af, at vedkommende har gennemgaaet en uddannelse paa et bestemt niveau ved at indfoere en anden generel ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser. Dette direktiv supplerer den ordning, som blev indfoert i 1988 med henblik paa anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregaaende uddannelser af mindst tre aars varighed (7). I henhold til artikel 2, andet afsnit, i dette direktiv udelukkes fra direktivets anvendelsesomraade saavel de erhverv, der er omfattet af et saerligt direktiv, hvorved der mellem medlemsstaterne indfoeres en gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, som de erhverv, der er omfattet af et af de i bilag A anfoerte direktiver. Blandt direktiverne i dette bilag figurerer direktiv 64/427, som Tribunal administratif (Luxembourg) i denne sag oensker fortolket.
19 Europa-Parlamentets og Raadets direktivforslag, som indfoerer en anerkendelsesmekanisme for erhvervsdiplomer, som er omfattet af direktiverne om liberalisering, og som vedroerer overgangsforanstaltninger, fuldstaendiggoer den almindelige ordning for anerkendelse af diplomer (8), som Kommissionen fremlagde den 9. februar 1996, for hvilket vedtagelsesproceduren stadig er i gang, indeholder praktisk talt ingen aendringer til direktiv 64/427, som stadig er gaeldende, og hvis fortolkning den nationale ret oensker klargjort med henblik paa at loese tvisterne i hovedsagen.
V - Indlaeg under den praejudicielle sag
20 Sagsoegerne i hovedsagen, de Castro Freitas og Escallier, samt Kommissionen har inden for de i EF-statuttens artikel 20 fastsatte frister indgivet skriftlige indlaeg. Endvidere har den portugisiske regering afgivet mundtligt indlaeg under retsmoedet.
21 Ifoelge de Castro Freitas er den eneste betingelse, som ifoelge artikel 3, foerste afsnit, i direktiv 63/427 paalaegges en ansoeger om etableringstilladelse, at denne rent faktisk har udoevet den paagaeldende virksomhed. Artiklen paalaegger ikke ansoegeren, at han alene skal have udoevet denne virksomhed og dermed ikke nogen anden virksomhed i de i litra a) til d) i samme artikel naevnte perioder. Den udelukker saaledes ikke den situation, hvor en faellesskabsborger i sit tidligere opholdsland samtidigt har udoevet flere former for virksomhed, som henhoerer under direktivets anvendelsesomraade. De Castro Freitas anfoerer endvidere, at traktatens artikel 52 garanterer alle faellesskabsborgere etableringsfrihed ved en gradvis ophaevelse af begraensninger af denne frihed og navnlig ved den gradvise ophaevelse af forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet for saa vidt angaar adgangen til eller udoevelsen af et erhverv. Dette betyder, at en borger fra en medlemsstat, som ved en attest udstedt af de kompetente myndigheder, der bekraefter, at han faktisk har udoevet de paagaeldende former for virksomhed i sit tidligere opholdsland, automatisk skal have ret til at nedsaette sig i hvilken som helst anden medlemsstat. Saafremt dette ikke er tilfaeldet, er den ordning, som direktiv 64/427 har indfoert med henblik paa, at vaertslandet anerkender den erhvervserfaring, som er attesteret af den kompetente myndighed i det tidligere opholdsland, uden virkning.
Ifoelge de Castro Freitas kan den i direktiv 64/427, artikel 3, litra a), kraevede periode for udoevelse af erhvervet ikke forlaenges med den begrundelse, at de forskellige former for virksomhed er udoevet samtidigt, naar disse former for virksomhed er tilstraekkeligt forbundne ved deres maal og omraade, saaledes at en samtidig udoevelse ikke hindrer en tilstraekkelig ligestilling af det fornoedne og faktiske kendskab for en korrekt uddannelse inden for det paagaeldende fag. Ifoelge de Castro Freitas maa man rejse det spoergsmaal, om ikke forfatterne til direktivet bevidst har anvendt udtrykket »erhvervsvirksomhed« i artikel 3 for dermed at sikre, at samme erhvervsvirksomhed kan omfatte flere »erhverv« eller »fag«, der kan udoeves samtidigt inden for rammerne af samme mere generiske »erhvervsvirksomhed«, som i det foreliggende tilfaelde virksomhed inden for pudse- og byggevirksomhed, herunder udvendig finissering, som udgoer en del af bygge- og beboelsesfaget. Han tilfoejer endeligt, at sammenhaengen mellem flere erhverv eller fag, for hvilke der er ansoegt om etableringstilladelse, vil vaere afgoerende for besvarelsen af spoergsmaalet om, hvorvidt den i artikel 3, litra a), i direktiv 64/427 kraevede periode for udoevelse er paa seks aar eller et multiplum med seks aar, naar flere erhverv eller fag er blevet udoevet samtidigt.
22 Sagsoegeren i den anden hovedsag, Escallier, goer gaeldende, at direktiv 64/427 er en overgangsforanstaltning, hvis terminologi tydeligt viser, at den har til formaal at sikre, at en faellesskabsborger, som samtidigt har udoevet erhverv henhoerende under direktivets anvendelsesomraade, i sit tidligere opholdsland, og som ansoeger om etableringstilladelse i en anden medlemsstat, kan fortsaette udoevelsen af disse erhverv i denne anden medlemsstat. Ifoelge Escallier kan den luxembourgske stat ikke under disse omstaendigheder paaberaabe sig direktiv 64/427 som begrundelse for at afvise ansoegninger om etablering, naar etableringsretten siden den 1. januar 1970 har fundet anvendelse paa selvstaendig virksomhed i samtlige brancher. Escallier anfoerer, at den i artikel 3, litra a), i direktiv 64/427 indeholdte udoevelsesperiode ikke kan aendres som foelge af, at flere af de erhverv, der henhoerer under direktivets anvendelsesomraade, er blevet udoevet samtidigt. Escallier tilfoejer endelig, at direktiv 64/427 ikke indeholder bestemmelser om en saerbehandling for erhvervsvirksomheder med en vis sammenhaeng. Derfor har en saadan sammenhaeng eller manglen herpaa mellem de paagaeldende erhverv ingen betydning for fortolkningen af direktivbestemmelserne.
23 Kommissionen anfoerer, at sjette betragtning til direktiv 64/427 indeholder to vaesentlige begreber for fortolkningen af dets artikel 3, nemlig begrebet »den faktiske udoevelse af erhvervet i det tidligere opholdsland i en rimelig tid« og begrebet »der ikke ligger for langt tilbage«. Hvad angaar de erhverv, der er udoevet som selvstaendig eller som bedriftsleder i en virksomhed, hvilket er tilfaeldet i denne sag, er den passende udoevelsesperiode fastsat til seks uafbrudte aar. Hvad angaar det forhold, at denne udoevelse ikke maa ligge for langt tilbage i tiden, bestemmes det i direktivet, at denne virksomhed ikke maa vaere ophoert for mere end ti aar siden regnet fra tidspunktet for indgivelse af ansoegningen. Direktivet bekraefter, at uanset den nationale rets interesse i denne henseende, skal der ikke laegges vaegt paa det forhold, at der i den franske version af direktivet er anvendt flertal i begyndelsen og ental i slutningen af foerste afsnit, hvilket blot har til formaal at sikre sammenhaengen med artikel 1, stk. 2, som definerer direktivets materielle anvendelsesomraade. Ifoelge Kommissionen vil det ikke vaere korrekt at udelukke anvendelsen af artikel 3, naar en vandrende arbejdstager ansoeger om tilladelse til at udoeve flere erhverv samtidigt.
Kommissionen bekraefter herved, at for at den kraevede erfaring kan anses for tilstraekkelig til at begrunde adgangen til de paagaeldende erhverv i vaertslandet, maa ansoegeren kunne fremlaegge certifikater, der bekraefter den faktiske udoevelse af hvert erhverv i den paakraevede periode. F.eks. naevner Kommissionen det tilfaelde, hvor en person har udoevet tre helt forskellige erhverv i en periode paa seks aar; det maa antages, at denne person har opnaaet en erfaring paa to aar for hvert erhverv, hvilket ikke giver adgang til at udoeve nogen af de tre erhverv i vaertslandet. Ifoelge Kommissionen kan alene en udoevelse af erhvervet paa fuld tid betragtes som en »faktisk udoevelse« af dette erhverv i den i artikel 3 i direktiv 64/427 omhandlede betydning. Derfor kan en samtidig udoevelse af forskellige erhverv i seks aar ikke anses som svarende til, at disse udoeves paa fuld tid. Naar de paagaeldende erhverv er forbundne, eller naar de kontrolleres af samme leder, kan der ikke desto mindre opnaas en gyldig erfaring. Kommissionen finder saaledes, at det paahviler den nationale ret at anvende dette kriterium ved hjaelp af de foreliggende oplysninger, som f.eks. de i artikel 4 i direktiv 64/427 naevnte erhvervsbeskrivelser. Vedroerende det foerste spoergsmaal konkluderer Kommissionen, at saavel de af de Castro Freitas i Portugal udoevede erhverv som de af Escallier i Frankrig udoevede erhverv maa anses for forbundne erhverv.
Kommissionen undersoeger derefter de forhold, som de nationale myndigheder skal tage i betragtning ved bedoemmelsen af en ansoegers erhvervserfaring forud for dennes etablering, naar denne ansoeger har udoevet mere end et erhverv i sit tidligere opholdsland og oensker at fortsaette hermed i vaertslandet. Det foerste forhold er, i hvilken egenskab den paagaeldende skal udoeve disse erhverv. Hvis han har arbejdet som bedriftsleder for en virksomhed, hvilket primaert indebaerer et kontrolarbejde, der ofte daekker over mere end et erhverv, er det lettere for ham at opfylde betingelserne, end hvis han har arbejdet som selvstaendig. Det andet forhold vedroerer arten af disse erhverv og navnlig en eventuel forbindelse mellem disse. Saafremt der ikke er saadan forbindelse, kan den opnaaede erfaring ved en samtidig udoevelse af disse erhverv i seks aar naeppe anses for tilstraekkelig. Endelig skal den eksakte periode, som skal tages i betragtning for hvert erhverv, defineres. I denne henseende sondrer Kommissionen mellem to tilfaelde: enten dokumenterer ansoegeren paa grundlag af den i artikel 4, stk. 2, i direktiv 62/427 naevnte attestation, at han har udoevet flere forbundne erhverv i seks uafbrudte aar, som ikke ligger langt tilbage i tiden, i hvilket tilfaelde der skal tages hensyn til den erfaring, der er opnaaet inden for disse tre erhverv, som et samlet hele, der giver adgang til alle disse erhverv i vaertslandet, eller ogsaa opfylder de erhverv, som ansoegeren har udoevet samtidigt, ikke betingelsen om sammenhaeng, i hvilket tilfaelde den bedste fremgangsmaade for den kompetente myndighed er at fastholde det dominerende erhverv, saafremt der er et saadant, eller i mangel heraf at opdele erfaringsperioden proportionalt mellem de forskellige erhverv.
24 Den Portugisiske Republik anfoerte under retsmoedet, at for at lette udoevelsen af etableringsretten har direktiv 64/427 indfoert et komplet regelsaet for, at en medlemsstat, i hvilken adgangen til visse erhvervsaktiviteter er afhaengig af besiddelsen af bestemte kvalifikationer og faerdigheder, anerkender den faktiske udoevelse af disse erhverv i en anden medlemsstat som tilstraekkeligt bevis for disse kvalifikationer og faerdigheder. Derfor kan den medlemsstat, for hvilken en ansoegning om etableringstilladelse er indgivet, hverken basere sig paa national ret eller under henvisning til direktivets bestemmelser afslaa at anerkende gyldigheden og virkningerne af den attestation, som de kompetente myndigheder i det tidligere opholdsland har udstedt med henblik paa at attestere den faktiske udoevelse af det paagaeldende erhverv og varigheden af denne udoevelse ved anvendelse af den erhvervsbeskrivelse, som den medlemsstat, i hvilken ansoegeren oensker at etablere sig, naar den erhvervsvirksomhed, hvis udoevelse er blevet attesteret, stemmer overens med vaesentlige dele i erhvervsbeskrivelsen.
VI - Gennemgang af de praejudicielle spoergsmaal
25 De tre af den nationale ret stillede spoergsmaal, som jeg mener maa behandles samlet, drejer sig om, hvorvidt en faellesskabsborger, som fremlaegger attestation for, at han i en anden medlemsstat samtidigt har udoevet en eller to former for erhvervsvirksomhed, som henhoerer under anvendelsesomraadet for direktiv 64/427, kan paaberaabe sig etableringsretten, og i bekraeftende fald paa hvilke betingelser, med henblik paa fortsat at udoeve de samme erhverv som selvstaendig i en anden medlemsstat, hvor adgangen til disse erhverv og deres udoevelse betinges af bestemte kvalifikationer og faerdigheder.
26 Domstolen har fastslaaet, at »EOEF-traktatens artikel 52 er en af Faellesskabets grundlaeggende bestemmelser og har vaeret umiddelbart gaeldende i medlemsstaterne siden overgangsperiodens udloeb. I medfoer af bestemmelsen indebaerer den frihed, andre medlemsstaters statsborgere har til at etablere sig paa en anden medlemsstats omraade, en adgang til at optage og udoeve selvstaendig erhvervsvirksomhed samt til at oprette og lede virksomheder paa de vilkaar, som i etableringslandets lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere«. Domstolen udleder heraf, at »formaalet med artikel 52 er saaledes at sikre, at statsborgere fra andre medlemsstater, som, endogsaa sekundaert, etablerer sig i en anden medlemsstat med henblik paa at udoeve selvstaendig erhvervsvirksomhed dér, behandles efter samme regler som landets egne statsborgere, og den forbyder enhver form for forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, som f.eks. at de nationale lovgivninger indeholder restriktioner med hensyn til etableringsfriheden« (9).
27 Der er ingen tvivl om, at den luxembourgske lovgivning, som regulerer adgangen til fagene i byggesektoren samt disses udoevelse, ikke indeholder nogen bestemmelse om forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet. Den fastsaetter ens betingelser for alle og bestemmer udtrykkeligt, at attestationer udstedt af kompetente myndigheder i medlemsstaterne paa grundlag af faellesskabsdirektiver om haandvaerk betragtes som dokumenter, der svarer til en tilstraekkelig erhvervsmaessig kvalifikation.
Jeg mener ikke desto mindre, at de luxembourgske myndigheders praksis kan vise sig at vaere i modstrid med traktatens artikel 52 og bestemmelserne i direktiv 64/427, naar den kan afholde en faellesskabsborger, der som selvstaendig i haandvaerkssektoren har arbejdet i en anden medlemsstat, og som oensker at etablere sig i Luxembourg, fra at realisere sit forehavende.
28 Domstolen har i denne henseende udtalt, at »traktatens bestemmelser vedroerende den frie bevaegelighed for personer skal saaledes goere det lettere at udoeve erhvervsmaessig virksomhed paa hele Faellesskabets omraade og er til hinder for en national ordning, som kan skade udvidelsen af disse aktiviteter uden for en enkelt medlemsstats omraade« (10).
29 Domstolen har ligeledes fastslaaet, at ved at fastsaette en dato for gennemfoerelsen af etableringsfriheden ved udloebet af overgangsperioden foreskriver artikel 52 en praecis forpligtelse til at naa dette resultat, hvis opfyldelse skal lettes, men ikke vaere betinget af ivaerksaettelsen af en plan med gradvise foranstaltninger (11).
30 Den almindelige plan, som blev vedtaget i 1962 med henblik paa at gennemfoere traktatens artikel 54, stk. 1, naevner i dens bilag I de erhverv, for hvis udfoerelse medlemsstaterne skal fjerne samtlige begraensninger af etableringsfriheden foer udgangen af det andet aar i anden etape af overgangsperioden. I denne liste klassificeres erhvervene i kategorier og grupper.
31 Bilagene i den almindelige plan er udarbejdet paa grundlag af den »internationale type-klassifikation efter industritype af samtlige brancher i erhvervslivet« (12) (herefter »CITI«). Det er paa grundlag af denne klassifikation og de tilhoerende forklarende noter, at de forskellige erhverv skal klassificeres i grupper eller undergrupper. De erhverv, som ikke optraeder i klassifikationen, skal tilfoejes den gruppe, som indeholder beslaegtede erhverv, idet der tages hensyn til Faellesskabets oekonomiske situation og navnlig de tekniske fremskridt.
32 Som overskriften antyder, indfoerer direktiv 64/427, som den nationale ret oensker fortolket, forskellige former for overgangsforanstaltninger for selvstaendig erhvervsvirksomhed inden for de be- og forarbejdende erhverv under CITI-hovedgrupperne 23-40.
Det drejer sig om foelgende grupper: gruppe 23, tekstilindustri; gruppe 24, skoproduktion; gruppe 25, trae- og linnedindustri; gruppe 26, moebelindustri; gruppe 27, papirindustri; gruppe 28, trykkeri, forlag og beslaegtede industrier; gruppe 29, laederindustri; gruppe 30, gummiindustri; gruppe 31, kemisk industri; gruppe 32, industri for afledte olie- og kulprodukter: gruppe 33, industri for mineralske, ikke metalliske, produkter; gruppe 34, primaer metalindustri; gruppe 35, produktion af metalarbejder bortset fra maskiner og transportudstyr; gruppe 36, fabrikation af maskiner med undtagelse af elektriske maskiner; gruppe 37, fabrikation af maskiner, el-apparater og elforsyning; gruppe 38, fabrikation af transportudstyr; gruppe 39, diverse bearbejdende industrier og gruppe 40, som udelukkende bestaar af gruppe 400, der er forbeholdt offentlige bygge- og anlaegsarbejder.
Jeg skal bemaerke, at i CITI fra 1958 indeholder gruppe 400 ikke mindre end 179 erhverv fra byggesektoren, som kan daekke over alt fra snedkerarbejde, doerkonstruktion, reparation af tage, opfoerelse af en hangar og asfaltering af veje. Den indeholder hverken beskrivelser eller definitioner af disse erhverv.
33 Det fremgaar af sagsakterne, at de Castro Freitas i ni aar har arbejdet som selvstaendig inden for bygge- og pudsererhvervet i Portugal, og at han har attesteret dette over for de luxembourgske myndigheder ved den i artikel 4, stk. 2, i direktiv 64/427 kraevede attestation med henblik paa at faa tilladelse til i Luxembourg at udoeve sit erhverv som byggeentreprenoer, herunder udvendig finissering, facader og tage. Han fik kun delvis denne tilladelse. Den delvise afvisning blev begrundet med, at den liste, hvori hoved- og bierhverv opregnes, en liste, som er indeholdt i anordning af 19. februar 1990, grupperes de erhverv, som de Castro Freitas har udoevet samtidigt i Portugal, i to forskellige rubrikker, nemlig i rubrikken for byggeentreprenoer og rubrikken for pudser. I denne liste betegnes disse erhverv som hovederhverv og har referencenummer 401-00 og 419-00.
I henhold til den definition, som anordning af 26. marts 1994 giver af virkeomraadet for disse to fag, omfatter tilladelsen til at udoeve foerstnaevnte bl.a. opfoerelsen af facader i natursten eller i kunststen, udfoerelse af belaegning og gulvbelaegning, udfoerelse af kalk- og cementlag samt opsaetning af stillads. Tilladelsen til at udoeve det andet erhverv omfatter bl.a. anvendelse af lofts- og vaegbeklaedning i form af beklaedning og plader i gips, opsaetning af saenkede lofter, gipslag, anvendelse af indvendig og udvendig vaegbeklaedning, termisk isolering af facader, rensning af facader og opsaetning af stillads.
34 Escallier har ved en attestation udstedt af de kompetente myndigheder dokumenteret for de luxembourgske myndigheder, at han i syv aar i Frankrig samtidig har udoevet virksomhed som toemrer, tagdaekker og blikkenslager-zinkdaekker i egenskab af bedriftsleder i en virksomhed, og han har ansoegt om at udoeve de samme erhverv i Luxembourg. Han opnaaede etableringstilladelse vedroerende udoevelse af erhvervet som tagdaekker, men ansoegningen om de oevrige erhverv blev afvist. I de naevnte anordninger, hvori erhvervene klassificeres, betragtes disse tre erhverv som hovederhverv med foelgende referencenumre: 416-00, 414-00 og 415-00, hvortil der kraeves en saerskilt tilladelse. Det foerste erhverv bestaar i det vaesentlige i at konstruere og opsaette det traeskelet, hvorpaa taget laegges; det andet i at laegge tagplader eller skifertavler paa taglaegterne og det tredje erhverv i at laegge andre yderligere metaldele paa tagene.
35 Direktiv 64/427 paalaegger medlemsstaterne at vedtage foranstaltninger for i foerste raekke at undgaa, at faellesskabsborgere moeder ekstraordinaere vanskeligheder, der, hvor adgangen til selvstaendig erhvervsvirksomhed inden for de be- og forarbejdende erhverv, som omfattet af direktivet, ikke goeres afhaengig af betingelser, hvilket er tilfaeldet i Portugal og Frankrig for de paagaeldende erhverv, naar disse statsborgere har til hensigt at etablere sig og udoeve disse erhverv i en medlemsstat, hvor adgangen er lovreguleret, hvilket er tilfaeldet i Luxembourg.
36 For at undgaa en saadan hindring forpligter direktivet det vaertsland, som betinger adgangen til disse erhverv eller deres udoevelse af besiddelsen af kvalifikationer og faerdigheder, til at acceptere som tilstraekkeligt bevis for disse kvalifikationer og faerdigheder den faktiske udoevelse af erhvervet i en rimelig periode, hvis varighed er fastsat til seks uafbrudte aar, saafremt ansoegeren har udoevet erhvervet som selvstaendig eller som bedriftsleder i en virksomhed, og saafremt denne periode ikke tidsmaessigt ligger for langt tilbage, hvorfor direktivet kraever, at denne virksomhed ikke maa vaere ophoert for mere end ti aar siden regnet fra tidspunktet for indgivelse af ansoegningen om etableringstilladelse.
37 Der er ingen tvivl om, at adgangen til de paagaeldende erhverv er reguleret i Luxembourg. Jeg er enig i den definition af »lovreguleret erhverv«, som generaladvokat Léger har foreslaaet med henblik paa at fortolke bestemmelserne i direktiv 89/48 (13). Domstolen har i sin dom gentaget denne definition, hvorefter der udelukkende foreligger et lovreguleret erhverv, naar myndighederne direkte eller indirekte har vedtaget bestemmelser om optagelse eller udoevelse af erhvervet, og naar den manglende overholdelse af disse bestemmelser er sanktioneret (14).
38 I henhold til den lovgivning, der regulerer adgangen til udoevelsen af de forskellige erhverv i Luxembourg, har de luxembourgske myndigheder hverken anset de attestationer, som de kompetente portugisiske myndigheder har udstedt til de Castro Freitas, og som beviser, at denne har udoevet to erhverv i ni uafbrudte aar, eller de attestationer, som de kompetente franske myndigheder har udstedt til Escallier, og som beviser, at denne har udoevet tre erhverv i syv uafbrudte aar i egenskab af bedriftsleder i en virksomhed, som tilstraekkelige, skoent den i artikel 3, litra a), i direktiv 64/427 kraevede seksaarige periode for den faktiske udoevelse i begge tilfaelde er opfyldt, og de luxembourgske myndigheder har ikke givet dem tilladelse til at fortsaette udoevelsen af disse erhverv i Luxembourg. I henhold til bestemmelserne i artikel 4, stk. 2, i direktiv 64/427 burde disse attestationer imidlertid have vaeret indrettet efter den erhvervsbeskrivelse, som var meddelt af de luxembourgske myndigheder.
39 I den luxembourgske lovgivning betragtes hvert af disse fem erhverv som hovederhverv, hvis udoevelse kraever en saerskilt tilladelse. For at opnaa denne tilladelse skal ansoegeren dokumentere, at han besidder enten et kvalifikationsbevis eller en ingenioergrad fra et universitet inden for den paagaeldende branche. Saafremt ansoegeren ikke besidder nogle af disse, kan han faa godkendt den fornoedne erhvervserfaring for udoevelsen af hele dette erhverv eller dele heraf paa grundlag af dokumenter, som anses for aekvivalente. I henhold til direktiv 64/427 anses attestationer udstedt af de kompetente myndigheder i Portugal eller Frankrig som aekvivalente, selv om det i praksis har vist sig, at de udelukkende tjener det formaal, at den paagaeldende kan udoeve et og ikke alle af sine tidligere erhverv, eftersom tilladelsen til at udoeve hvert af de erhverv, som ifoelge luxembourgsk lovgivning anses for hovederhverv, ikke gives til faellesskabsborgere, som er i lignende eller sammenlignelige situationer som de Castro Freitas og Escallier, medmindre det kan dokumenteres, at de har udoevet hvert af disse erhverv i mindst seks uafbrudte aar.
40 Domstolen har fastslaaet, at begrebet »den faktiske udoevelse af den paagaeldende erhvervsvirksomhed i en anden medlemsstat ... ved uafbrudt virksomhed (i et vist antal) aar«, som naevnes i artikel 3 i direktiv 64/427, er én af de betingelser, der skal vaere opfyldt, for at en medlemsstat, som har fastsat bestemmelser om regulering af den paagaeldende form for erhvervsvirksomhed, skal anerkende den virksomhed, som er udoevet i en anden medlemsstat. Betingelsen sikrer saaledes den frie etableringsret inden for de erhverv, som er omfattet af direktivet. Derfor har Domstolen af hensyn til en ensartet fortolkning af direktiv 64/427 tilfoejet, at der skal anlaegges en faellesskabsretlig fortolkning af dette begreb. Den fastslog, at dette begreb udelukkende tager sigte paa den faktiske udoevelse af den paagaeldende virksomhed igennem en periode, der ikke maa have vaeret afbrudt af andre grunde end sygdom (af kortere varighed) eller (saedvanlige) ferier (15).
41 Henset til den omstaendighed, at det ifoelge direktivet kraeves, at udoevelsen af det i attestationen naevnte erhverv skal vaere en faktisk udoevelse og have varet i seks uafbrudte aar, og henset til Domstolens fortolkning af disse udtryk, er den eneste konklusion, at saafremt de luxembourgske myndigheders fortolkning af direktiv 64/427 er gyldig, kan en faellesskabsborger, som er i samme situation som de Castro Freitas eller Escallier, i bedste fald kun etablere sig i Storhertugdoemmet for at udoeve hoejst to af de erhverv, som her anses for hovederhverv. Jeg skal erindre om, at i henhold til direktiv 64/427, artikel 3, sidste afsnit, maa en ansoeger, naar denne indgiver sin ansoegning til vaertslandet, ikke vaere ophoert med at udoeve det erhverv, hvortil han soeger om etableringstilladelse, for mere end ti aar siden, regnet fra tidspunktet for indgivelse af ansoegningen.
Escallier's sag viser tydeligt, at dette er tilfaeldet. Efter at have vaeret bedriftsleder i en tagbygningsvirksomhed i Frankrig i syv aar ansoegte Escallier om at etablere sig i Luxembourg med henblik paa dér at fortsaette sit erhverv som tagbygger. Paa grundlag af den af ham dokumenterede erfaring fik han imidlertid kun tilladelse til at laegge tagsten eller skiferplader. Saafremt han endvidere oensker at faa tilladelse til at lave toemrerarbejde og anvende de metaldele, som saedvanligvis placeres paa tage, og saafremt han affinder sig med kun at udoeve et af disse to erhverv, skal han vente, indtil han har opnaaet tolv aars erfaring. Men hvis han fastholder sin hensigt om at faa den noedvendige erfaring for at opnaa tilladelse til at udoeve de tre erhverv i Luxembourg, vil den erfaring, som han har opnaaet i loebet af de seks foerste aar, efter det sekstende aars erfaring, ikke laengere gaelde, eftersom der saa vil vaere gaaet mere end ti aar, fra han er ophoert med at udoeve det foerste erhverv. Da erhvervet skal udoeves i seks uafbrudte aar, og da udoevelsen af et hovederhverv, i henhold til luxembourgsk lov, tilsyneladende udelukker en samtidig udoevelse af ethvert andet hovederhverv, spoerger jeg i oevrigt mig selv, til hvilket af de erhverv, som i Frankrig er udoevet samtidigt, de luxembourgske myndigheder vil henfoere tabet af erfaring?
42 Jeg finder, at denne praksis er uacceptabel, ikke blot fordi den, som vist, giver et absurd resultat, men ligeledes fordi det af artikel 4 i direktiv 64/427 tydeligt fremgaar, at de medlemsstater, i hvilke adgangen til eller udoevelsen af et af de af direktivet omfattede erhverv, med bistand af Kommissionen underretter de oevrige medlemsstater om de vaesentlige faglige karakteristika ved at give en beskrivelse af virksomheden i disse fag, samt fordi den af det tidligere opholdsland til dette formaal udpegede kompetente myndighed attesterer, hvilken faglig virksomhed den begunstigede faktisk har udoevet, og hvor laenge han har udoevet den. Denne attestation skal indrettes efter den erhvervsbeskrivelse, som er meddelt af den medlemsstat, i hvilken den begunstigede vil udoeve det paagaeldende erhverv; og endelig fordi vaertslandet efter ansoegning meddeler tilladelse til at udoeve den paagaeldende virksomhed, saafremt den attesterede virksomhed svarer til de vaesentlige punkter i den til de kompetente myndigheder i det tidligere opholdsland meddelte erhvervsbeskrivelse med henblik paa at faa denne tilladelse, og eventuelt andre betingelser i lovgivningen er opfyldt. Efter min mening kan disse betingelser ikke omfatte bestemmelse om et antal aar for udoevelse af det paagaeldende erhverv, som overstiger det i direktivet fastsatte antal aar.
43 Direktiv 64/427 indfoerer saaledes en fuldstaendigt regelsaet med henblik paa, at udoevelsen af et erhverv i en medlemsstat anerkendes i en anden medlemsstat under hensyntagen til etableringsfriheden. I denne henseende giver direktivet en tredobbelt garanti: for det foerste underretter medlemsstaterne hinanden om de vaesentlige faglige karakteristika ved hjaelp af erhvervsbeskrivelser; for det andet meddeler den medlemsstat, hvori der er ansoegt om etableringstilladelse, til det tidligere opholdsland en erhvervsbeskrivelse, som denne skal laegge til grund ved udstedelsen af attestationen, hvilket efter min mening medfoerer en kritisk vurdering hos de kompetente myndigheder, der udsteder attestationen, ikke blot hvad angaar den faktiske udoevelse af erhvervet, men ligeledes hvad angaar dennes varighed; endelig skal vaertslandet give etableringstilladelsen, naar det attesterede erhverv stemmer overens med vaesentlige elementer i erhvervsbeskrivelsen.
44 Hvad angaar den attestation, som oprindelseslandet udsteder paa grundlag af den af vaertslandet meddelte erhvervsbeskrivelse, har Domstolen siden 1989 fastslaaet (16), at denne attestation er det dokument, der skal sikre udoevelsen af den virkelige etableringsfrihed i de medlemsstater, der stiller bestemte krav til kvalifikationerne. Domstolen udtalte saaledes, at vaertslande, der stiller saadanne krav, principielt er bundet af de oplysninger, som er indeholdt i den af oprindelseslandet udstedte attestation, da denne i modsat fald ville miste sin betydning. Den tilfoejede, at navnlig boer vaertslandet ikke kunne drage rigtigheden af de oplysninger i tvivl, som oprindelseslandets kompetente myndighed har givet vedroerende den paagaeldende erhvervsvirksomhed i oprindelseslandet eller vedroerende erhvervsudoevelsens varighed.
45 Ikke desto mindre afviser de luxembourgske myndigheder at give de faellesskabsborgere, som fremviser en af den kompetente myndighed i en anden medlemsstat udstedt attestation, der bekraefter, at ansoegeren samtidigt har udoevet flere erhverv i en rimelig periode, der ikke ligger for langt tilbage som kraevet af direktiv 64/427, tilladelse til at fortsaette udoevelsen af de samme erhverv i Luxembourg. Til stoette for et saadant afslag paaberaaber de luxembourgske myndigheder sig den vage undskyldning, at ifoelge national lovgivning anses disse erhverv for hovederhverv, hvortil tilladelse til udoevelse kun kan gives saerskilt.
46 Jeg mener, at denne praksis strider mod traktatbestemmelserne om personers frie bevaegelighed, bestemmelser som har til formaal at lette udoevelsen af erhvervsvirksomhed i hele Faellesskabet. Denne praksis er navnlig uforenelig med traktatens artikel 52 og med bestemmelserne i direktiv 64/427, som har til formaal at lette gennemfoerelsen af etableringsfriheden for selvstaendig erhvervsvirksomhed inden for de be- og forarbejdende erhverv, som er omfattet af direktivets anvendelsesomraade, eftersom denne praksis uigenkaldeligt medfoerer, at faellesskabsborgere, som i en anden medlemsstat samtidigt har udoevet flere af de erhverv, som i Storhertugdoemmet anses for hovederhverv, afholdes fra at etablere sig i Luxembourg.
VII - Forslag til afgoerelse
Paa baggrund af ovenstaaende foreslaar jeg Domstolen at omformulere de af Tribunal administratif (Luxembourg) stillede praejudicielle spoergsmaal og besvare dem saaledes:
»Traktatens artikel 52 og artikel 3 og 4 i Raadets direktiv 64/427/EOEF af 7. juli 1964 om de naermere overgangsforanstaltninger for selvstaendig erhvervsvirksomhed inden for de be- og forarbejdende erhverv under CITI-hovedgrupperne 23-40 (industri og haandvaerk) er til hinder for at give en faellesskabsborger, som for vaertslandet fremviser en attestation, hvorved de kompetente myndigheder i det tidligere opholdsland bekraefter, at ansoegeren samtidigt har udoevet forskellige former for erhvervsvirksomhed i en rimelig tid, samt at ansoegeren ikke er ophoert med denne udoevelse for mere end ti aar siden, afslag paa en ansoegning om tilladelse til at udoeve en del af disse erhverv med den begrundelse, at erhvervene i vaertslandet anses for hovederhverv, og at myndighederne i denne medlemsstat skoenner, at betingelsen om at have udoevet disse i en rimelig tid skal opfyldes saerskilt for hvert af dem.«
(1) - Raadets direktiv af 7.7.1964 om de naermere overgangsforanstaltninger for selvstaendig erhvervsvirksomhed inden for de be- og forarbejdende erhverv under CITI-hovedgrupperne 23-40 (industri og haandvaerk) (EFT 1963-1964, s. 139).
(2) - De tre af Tribunal administratif stillede praejudicielle spoergsmaal er formuleret ens i de to sager med undtagelse af dette sidste udtryk, hvor der i forelaeggelseskendelsen til Manuel de Castro Freitas' sag anvendes betegnelsen »erhverv«, mens der i forelaeggelseskendelsen i Escallier's sag anvendes betegnelsen »fag«.
(3) - JO 1962, 2, s. 36.
(4) - Afsnit IV, B, i dette generelle program indfoerer en laengere frist for erhverv i gruppe 400 »Bygninger og offentlige anlaegsarbejder« i bilag I, naar de udoeves som led i offentlige bygge- og anlaegskontrakter.
(5) - Anden, fjerde, femte og sjette betragtning til direktivet.
(6) - Direktiv om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EOEF (EFT L 209, s. 25).
(7) - Raadets direktiv 89/48/EOEF af 21.12.1988 om indfoerelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregaaende uddannelser af mindst tre aars varighed (EFT 1989 L 19, s. 16).
(8) - KOM(96) 22 endelig udg. (EFT 1996 C 115, s. 16).
(9) - Dom af 28.1.1986, sag 270/83, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 273, praemis 13 og 14.
(10) - Dom af 15.2.1996, sag C-53/95, Kemmler, Sml. I, s. 703, praemis 11, og domme af 7.7.1988, sag 143/87, Stanton, Sml. s. 3877, praemis 13, og forenede sager 154/87 og 155/87, Wolf m.fl., Sml. s. 3897, praemis 13.
(11) - Dom af 28.6.1977, sag 11/77, Patrick, Sml. s. 1199, praemis 10.
(12) - Udarbejdet af FN's kontor for statistik, statistisk undersoegelse, serie M, nr. 4, rev. 1, New York, 1958.
(13) - Naevnt i fodnote 7 ovenfor.
(14) - Forslag til afgoerelse i sag C-164/94, Aranitis, dom af 1.2.1996, Sml. I, s. 135, navnlig s. 147.
(15) - Dom af 27.9.1989, sag 130/88, Van de Bijl, Sml. s. 3039, praemis 17 og 19.
(16) - Den i forrige fodnote naevnte Van de Bijl-dom, praemis 21, 22 og 23.