61990CJ0001_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 7. november 1989, indgaaet til Domstolen den 2. januar 1990, berigtiget ved kendelse af 8. januar 1990, indgaaet til Domstolen den 5. februar s.aa., og ved kendelse af 29. november 1989, indgaaet til Domstolen den 7. juni 1990, berigtiget ved kendelse af 28. juni 1990, indgaaet til Domstolen den 12. juli s.aa. har Tribunal Superior de Justicia de Cataluña i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 forelagt tre praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EOEF-Traktatens artikel 30 og 36.
2 Spoergsmaalene er stillet under sager mellem henholdsvis selskabet Aragonesa de Publicidad Exterior og selskabet Publivía, der begge udlejer reklamepladser, og Departamento de Sanidad y Seguridad Social de la Generalitat de Catalunya (den selvstyrende region Cataloniens Ministerium for Sundhed og Social Sikring).
3 Det fremgaar af sagen, at de to selskaber er blevet idoemt administrativt fastsatte boeder for at have overtraadt de bestemmelser i lov nr. 20/85 af 25. juli 1985 fra den selvstyrende region Cataloniens parlament om forebyggelse og bistand vedroerende produkter, der kan medfoere afhaengighed (DOG nr. 572 af 7.8.1985, s. 465), hvorefter det inden for regionens omraade ikke er tilladt at reklamere for drikkevarer med et alkoholindhold paa 23 % vol. og derover i massemedier, langs gader og veje, bortset fra skiltning for produktions- og salgssteder, i biografer og i offentlige transportmidler.
4 Selskaberne Aragonesa de Publicidad Exterior og Publivía anlagde sag ved Tribunal Superior de Justicia de Cataluña til proevelse af boedeafgoerelserne. For Tribunal gjorde de bl.a. gaeldende, at den catalanske lov, i henhold til hvilken afgoerelsen var truffet, var i strid med Traktatens artikel 30, idet den i kraft af de reklamebegraensninger, der herved indfoertes, paavirkede afsaetningsmulighederne for drikkevarer, som i det vaesentlige kommer fra andre medlemsstater.
5 Tribunal Superior de Justicia udsatte sagen, indtil Domstolen havde truffet praejudiciel afgoerelse vedroerende foelgende spoergsmaal:
"1) Udgoer en lov i en medlemsstat (eller i dette tilfaelde en lov vedtaget af et parlament i en selvstyrende region inden for en medlemsstat, som efter national ret har lovgivningskompetence vedroerende bestemte anliggender), hvorefter det inden for lovens territoriale anvendelsesomraade ikke er tilladt at reklamere for drikkevarer med et alkoholindhold paa 23 % vol. og derover a) i massemedier, b) paa gader og veje, bortset fra skiltning for produktions- eller salgssteder, c) i biografer og d) i offentlige transportmidler, en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indfoerselsrestriktion i henhold til EOEF-Traktatens artikel 30?
2) Saafremt spoergsmaalet besvares bekraeftende spoerges: Skal EOEF-Traktatens artikel 36, foerste punktum, fortolkes saaledes, at en medlemsstat lovligt - inden for visse omraader - kan forbyde reklamer for drikkevarer med et alkoholindhold paa 23 % vol. og derover af hensyn til beskyttelse af menneskers sundhed som anerkendt i national lov?
3) Kan et forbud som det ovenfor naevnte, som er begrundet i hensynet til beskyttelse af den offentlige sundhed, udgoere et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne?"
6 Med hensyn til de faktiske omstaendigheder i hovedsagen, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg, der er indgivet til Domstolen, henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
7 Med de tre praejudicielle spoergsmaal, som vil blive behandlet under ét, oensker den nationale retsinstans oplyst, om EOEF-Traktatens artikel 30 og 36 er til hinder for bestemmelser, som de i hovedsagen omtvistede, hvorefter det paa naermere angivne steder ikke er tilladt at reklamere for drikkevarer med et alkoholindhold paa 23 % vol. og derover.
8 Indledningsvis bemaerkes, at Traktatens artikel 30 kan finde anvendelse paa foranstaltninger, der traeffes af alle myndigheder i medlemsstaterne, uanset om der er tale om de centrale myndigheder, myndigheder i en forbundsstat eller andre territoriale myndigheder.
9 Traktatens artikel 30 bestemmer, at "kvantitative indfoerselsrestriktioner saavel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning er ... forbudt mellem Medlemsstaterne". I henhold til Domstolens faste praksis er en foranstaltning med tilsvarende virkning enhver foranstaltning, som direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt kan hindre samhandelen i Faellesskabet.
10 Som Domstolen har fastslaaet, bl.a. i dom af 7. marts 1990 (sag C-362/88, GB-INNO-BM, Sml. s. 667, praemis 7), kan en lovgivning, som begraenser eller forbyder visse former for reklame og visse salgsfremmende metoder, selv om den ikke direkte paavirker indfoerslerne, begraense disses omfang, fordi den paavirker mulighederne for afsaetning af indfoerte varer.
11 En national lovbestemmelse som den i hovedsagen omtvistede, hvorefter det paa naermere angivne steder ikke er tilladt at reklamere for drikkevarer med et alkoholindhold paa 23 % vol. og derover, kan derfor vaere en hindring for indfoersler fra andre medlemsstater, og maa saaledes principielt betragtes som en foranstaltning med tilsvarende virkning i henhold til artikel 30.
12 Kommissionen har imidlertid i sit indlaeg for Domstolen anfoert, at en saadan bestemmelse, som uden forskel finder anvendelse paa indenlandsk fremstillede og indfoerte varer, maa anerkendes som lovlig allerede i kraft af artikel 30, idet det ikke, som den nationale retsinstans har gjort, er noedvendigt at henvise til artikel 36, eftersom bestemmelsen er begrundet ud fra et tvingende hensyn, nemlig hensynet til den offentlige sundhed.
13 Denne argumentation maa afvises. Hensynet til beskyttelse af den offentlige sundhed er udtrykkeligt naevnt blandt de almene hensyn, som er opregnet i artikel 36, og som bevirker, at en indfoerselsrestriktion kan falde uden for forbudsbestemmelsen i artikel 30. Idet bemaerkes, at artikel 36 ogsaa finder anvendelse, saafremt den omtvistede bestemmelse kun begraenser importen, mens der efter Domstolens faste praksis kun skal tages hensyn til et tvingende hensyn ved fortolkningen af artikel 30, saafremt bestemmelsen uden forskel omfatter indenlandsk fremstillede og indfoerte varer, er det derfor ufornoedent at undersoege, om hensynet til beskyttelse af den offentlige sundhed ogsaa kan vaere et tvingende hensyn med henblik paa anvendelsen af artikel 30.
14 Det maa herefter foerst undersoeges, om den omtvistede lovbestemmelse maa antages at beskytte den offentlige sundhed, og dernaest, om den er rimelig i forhold til det maal, der skal naas.
15 Med hensyn til det foerste punkt bemaerkes blot, som Domstolen fremhaevede i dom af 10. juli 1980 (sag 152/78, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 2299, praemis 17), at reklame udgoer en tilskyndelse til forbrug, og at en bestemmelse, som begraenser mulighederne for at reklamere for alkoholholdige drikkevarer og saaledes er et led i bekaempelsen af alkoholisme, tilgodeser hensyn vedroerende den offentlige sundhed.
16 For saa vidt angaar det andet punkt bemaerkes, at paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin, hvor der ikke foreligger faelles eller harmoniserede generelle regler om reklame for alkoholholdige drikkevarer, tilkommer det medlemsstaterne at afgoere, hvor langt de vil straekke beskyttelsen af den offentlige sundhed, og hvorledes de vil naa deres maal. Dette kan de imidlertid kun goere inden for de graenser, der er afstukket ved Traktaten, og navnlig under overholdelse af proportionalitetsprincippet.
17 En national bestemmelse som den i hovedsagen omtvistede medfoerer for det foerste kun en beskeden begraensning af de frie varebevaegelser, eftersom den kun omfatter drikkevarer med et alkoholindhold paa 23 % vol. og derover. Dette sidste kriterium findes principielt ikke aabenbart urimeligt som led i bekaempelsen af alkoholisme.
18 Dernaest indeholder bestemmelsen ikke noget generelt forbud mod at reklamere for de naevnte drikkevarer, men forbyder kun en saadan reklame paa naermere angivne steder, hvoraf visse, som f.eks. offentlige veje og biografer, navnlig frekventeres af bilister og af unge mennesker, dvs. to befolkningsgrupper, over for hvilke bekaempelsen af alkoholisme er saerlig vigtig. Bestemmelsen kan derfor under alle omstaendigheder ikke antages at vaere urimelig i forhold til det formaal, den selv angiver at forfoelge.
19 For det andet bemaerkes, at for at en national bestemmelse kan falde ind under undtagelsesbestemmelsen i artikel 36, maa den efter selve ordlyden af artiklens andet punktum "hverken udgoere et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne".
20 Som Domstolen fastslog i dom af 14. december 1979 (sag 34/79, Henn og Darby, Sml. s. 3795, praemis 21), er formaalet med artikel 36, andet punktum, at forhindre, at de restriktioner vedroerende handelen, som er begrundet i de i foerste punktum anfoerte hensyn, misbruges til andre formaal og benyttes til forskelsbehandling af varer fra andre medlemsstater eller til en indirekte beskyttelse af nationale produkter.
21 Aragonesa de Publicidad Exterior og Publivía har i den forbindelse gjort gaeldende, at man ved afgoerelsen af, om bestemmelsen er diskriminerende og beskyttende, ikke kan henholde sig til, at der efter den catalanske lovbestemmelse sondres mellem, om de beroerte drikkevarer er af indenlandsk eller udenlandsk oprindelse. Der maa tages hensyn til, at loven alene gaelder inden for det omraade, der er omfattet af det catalanske parlaments kompetence.
22 Ifoelge sagsoegerne i hovedsagen skal situationen for indfoerte varer derfor ikke sammenlignes med situationen for varer fra Spanien, set under ét, men med situationen for catalanske varer. Da stoerstedelen af den catalanske produktion af alkoholholdige drikkevarer udgoeres af drikkevarer, hvis alkoholindhold ligger under 23 % vol., maa bestemmelsen anses for diskriminerende og beskyttende, for saa vidt som den tilsigter at begraense indtagelsen af drikkevarer med hoejt alkoholindhold og derved stiller drikkevarer, som i det vaesentlige ikke hidroerer fra Catalonien, ringere, og omvendt ikke begraenser mulighederne for at reklamere for drikkevarer med et lavere alkoholindhold og saaledes beskytter drikkevarer af lokal oprindelse.
23 Denne argumentation kan ikke tiltraedes.
24 Det bemaerkes, at selve den omstaendighed, at en statslig bestemmelse har et begraenset territorialt anvendelsesomraade, idet den kun gaelder inden for en del af det nationale omraade, ikke kan medfoere, at den ikke kan anses for diskriminerende eller beskyttende i henhold til reglerne om de frie varebevaegelser ud fra den betragtning, at den paavirker saavel afsaetningen af produkter fra andre dele af det nationale omraade som afsaetningen af produkter indfoert fra andre medlemsstater. For at en saadan bestemmelse kan anses for diskriminerende eller beskyttende, er det saaledes ikke noedvendigt, at den foerer til, at samtlige indenlandsk fremstillede produkter stilles bedre, eller at det kun er indfoerte og ikke indenlandsk fremstillede produkter, der stilles ringere.
25 En national lovbestemmelse som den i hovedsagen omtvistede udgoer imidlertid ikke en vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen inden for Faellesskabet. Som det fremgaar af oplysningerne i sagen, sondres der efter bestemmelsen for det foerste ikke mellem produkterne efter deres oprindelse. De restriktioner, der indfoeres ved bestemmelsen, rammer ikke drikkevarer med et alkoholindhold paa under 23 % vol. og har saaledes ingen begraensende virkning paa importen af saadanne drikkevarer fra andre medlemsstater. For saa vidt angaar drikkevarer med et alkoholindhold paa 23 % vol. og derover, rammer restriktionerne baade de tilsyneladende ikke ubetydelige maengder produkter fra den del af det nationale omraade, hvor restriktionerne finder anvendelse, og produkter indfoert fra andre medlemsstater. For det andet kan den omstaendighed, at der i den paagaeldende del af det nationale omraade fremstilles flere drikkevarer med et alkoholindhold paa under 23 % vol. end drikkevarer med et hoejere alkoholindhold, ikke i sig selv bevirke, at formaalet med en saadan bestemmelse maa antages at vaere at tilvejebringe vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen inden for Faellesskabet.
26 De praejudicielle spoergsmaal maa herefter besvares med, at EOEF-Traktatens artikel 30, sammenholdt med dens artikel 36, ikke er til hinder for bestemmelser som indeholdt i den i hovedsagen omtvistede lov, og hvorefter det i en del af en medlemsstats omraade ikke er tilladt at reklamere for drikkevarer med et alkoholindhold paa 23 % vol. og derover i massemedier, paa gader og veje, bortset fra skiltning for produktions- og salgssteder, i biografer og i offentlige transportmidler, idet de - selv om de er en foranstaltning med tilsvarende virkning i EOEF-Traktatens artikel 30' s forstand - kan vaere begrundede efter Traktatens artikel 36 ud fra hensynet til beskyttelse af den offentlige sundhed og - henset til deres indhold og de i oevrigt i sagen oplyste omstaendigheder - ikke kan antages at vaere et middel, end ikke indirekte, til beskyttelse af visse lokalt fremstillede produkter.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
27 De udgifter, der er afholdt af den belgiske regering, Det Forenede Kongeriges regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, der alle har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Tribunal Superior de Justicia de Cataluña ved kendelser af 7. november 1989 og af 29. november 1989, berigtiget ved kendelser af hhv. 8. januar 1990 og 28. juni 1990, for ret:
EOEF-Traktatens artikel 30, sammenholdt med dens artikel 36, er ikke til hinder for bestemmelser som indeholdt i den i hovedsagen omtvistede lov, og hvorefter det i en del af en medlemsstats omraade ikke er tilladt at reklamere for drikkevarer med et alkoholindhold paa 23 % vol. og derover i massemedier, paa gader og veje, bortset fra skiltning for produktions- og salgssteder, i biografer og i offentlige transportmidler, idet de - selv om de er en foranstaltning med tilsvarende virkning i EOEF-Traktatens artikel 30' s forstand - kan vaere begrundede efter Traktatens artikel 36 ud fra hensynet til beskyttelse af den offentlige sundhed og - henset til deres indhold og de i oevrigt i sagen oplyste omstaendigheder - ikke kan antages at vaere et middel, end ikke indirekte, til beskyttelse af visse lokalt fremstillede produkter.