62023CJ0364
DOMSTOLENS DOM (Femte Afdeling)
12. juni 2025 (
*1
)
»Appel – personalesag – interinstitutionel overflytning – ansøgning om overflytning i henhold til artikel 8 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union indgivet som svar på et stillingsopslag – afslag på denne ansøgning – pligt til at tage hensyn til den prioriteringsrækkefølge, der er fastsat i denne vedtægts artikel 29, stk. 1 – retlige fejl – modsigende begrundelser«
I sag C-364/23 P,
angående en appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 8. juni 2023,
ZR ved avocats A. Champetier og S. Rodrigues,
appellant,
den anden part i appelsagen:
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) ved E. Lekan og A. Lukošiūtė, som befuldmægtigede,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M.L. Arastey Sahún (refererende dommer), og dommerne D. Gratsias, E. Regan, J. Passer og B. Smulders,
generaladvokat: R. Norkus,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 30. januar 2025,
afsagt følgende
Dom
1
ZR har med sit appelskrift nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 29. marts 2023, ZR mod EUIPO (T-400/21, herefter »den appellerede dom«, EU:T:2023:169), hvorved Retten frifandt Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) i det søgsmål, som ZR havde anlagt med påstand om annullation af EUIPO’s afgørelse af 8. september 2020 om afslag på hendes ansøgning om overflytning til EUIPO (herefter »den omtvistede afgørelse«).
I. Retsforskrifter
A. Forordning (EU) 2017/1001
2
Det fremgår af artikel 143, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14. juni 2017 om EU-varemærker (EUT 2017, L 154, s. 1), at »[v]edtægten [for tjenestemænd i Den Europæiske Union] og ansættelsesvilkårene [for de øvrige ansatte i Unionen] samt de efter fælles aftale mellem Unionens institutioner vedtagne gennemførelsesordninger til disse bestemmelser gælder for [EUIPO’s] ansatte bortset fra medlemmerne af appelkamrene, for hvilke nærværende forordnings artikel 166 gælder«.
B. Vedtægten
3
Artikel 1a i vedtægten for tjenestemænd i Unionen, i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten (herefter »vedtægten«), har følgende ordlyd:
»1.   Ved anvendelsen af denne vedtægt betyder »tjenestemand i Unionen« enhver person, der i henhold til denne vedtægt er udnævnt til en fast stilling i en af Unionens institutioner i kraft af et ansættelsesbrev udstedt af denne institutions ansættelsesmyndighed [(herefter »ansættelsesmyndigheden«)].
2.   Definitionen i stk. 1 gælder også for personer, der udnævnes af fællesskabsorganer, som omfattes af denne vedtægt i henhold til de retsakter, i medfør af hvilke de oprettes (i det følgende benævnt »agenturer«). Alle henvisninger til »institutioner« i denne vedtægt gælder også for agenturer, medmindre andet er bestemt i denne vedtægt.«
4
Vedtægtens artikel 4 har følgende ordlyd:
»Enhver udnævnelse eller forfremmelse kan kun ske til en ledig stilling og kun i henhold til de i denne vedtægt fastsatte betingelser.
Enhver ledig stilling i en institution skal bekendtgøres for denne institutions personale, så snart ansættelsesmyndigheden har besluttet, at stillingen skal besættes.
Hvis det ikke er muligt at besætte den ledige stilling ved forflyttelse, udnævnelse i en stilling i overensstemmelse med artikel 45a eller forfremmelse skal den bekendtgøres for personalet i de andre institutioner, og/eller der afholdes en intern udvælgelsesprøve.«
5
Vedtægtens artikel 8 bestemmer følgende:
»En tjenestemand, der gør midlertidig tjeneste i en anden stilling ved Den Europæiske Unions øvrige institutioner, kan efter seks måneder ansøge om at blive overflyttet til denne institution.
Hvis denne anmodning imødekommes efter fælles aftale mellem tjenestemandens oprindelige tjenestested og den institution, hvortil han er udstationeret, anses tjenestemandens samlede ansættelse i Unionen som tilbagelagt ved sidstnævnte institution. Han kan ikke på grundlag af en sådan overflytning drage fordel af de finansielle bestemmelser i vedtægten for udtræden af en af Unionens institutioner.
[...]«
6
Vedtægtens artikel 29, stk. 1, fastsætter følgende:
»Ved besættelse af ledige stillinger i en institution skal ansættelsesmyndigheden først tage følgende i betragtning:
a)
mulighederne for at besætte stillingen ved
i)
forflyttelse, eller
ii)
udnævnelse i overensstemmelse med artikel 45a, eller
iii)
forfremmelse
inden for institutionen,
b)
eventuelle anmodninger om overførsel af tjenestemænd i samme lønklasse fra andre institutioner og/eller
c)
hvis det ikke er muligt at besætte den ledige stilling ved hjælp af mulighederne i litra a) og b), muligheden for at tage hensyn til lister over egnede ansøgere som omhandlet i artikel 30, i givet fald under hensyntagen til de relevante bestemmelser om egnede kandidater i bilag III, og/eller
d)
mulighederne for afholdelse af en udvælgelsesprøve inden for institutionen udelukkende for tjenestemænd og midlertidigt ansatte, som omhandlet i artikel 2 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union,
eller gennemføre udvælgelsesproceduren baseret enten på kvalifikationsbeviser eller på prøver eller på både kvalifikationsbeviser og prøver. [...]
[...]«
II. Tvistens baggrund
7
Tvistens baggrund fremgår af den appellerede doms præmis 2-13 og kan sammenfattes på følgende måde.
8
Appellanten, der var tjenestemand i lønklasse AD 5 ved Europa-Kommissionen, blev på egen anmodning udstationeret ved EUIPO, hvor hun med virkning fra den 16. september 2013 tiltrådte en stilling som assistent på området for intellektuel ejendomsret som midlertidigt ansat.
9
Den 1. marts 2019 indgik appellanten en ny femårig kontrakt med EUIPO, i henhold til hvilken hun tiltrådte en stilling som specialist i intellektuel ejendomsret som midlertidigt ansat i lønklasse AD 6.
10
I marts 2020 offentliggjorde EUIPO en intern indkaldelse af interessetilkendegivelser med henblik på udnævnelse af midlertidigt ansatte og kontraktansatte medarbejdere til tjenestemænd ved EUIPO i forbindelse med den årlige overflytningsproces (herefter »den årlige overflytningsproces«). I denne indkaldelse blev det anført, at den var åben for alle erhvervsprofiler, herunder profiler med tilknytning til intellektuel ejendomsret. EUIPO angav i indkaldelsen, at ansættelsesmyndigheden ville behandle de indgivne ansøgninger under hensyntagen til tjenestens interesse og i lyset af kriterier såsom i) centrale stillinger eller kompetencer inden for EUIPO, ii) karriere og præstationer i EUIPO, iii) de eksisterende muligheder i stillingsfortegnelsen, iv) indvirkningen på budgettet og v) den resterende del af kontraktens løbetid eller den resterende gyldighedsperiode for reservelisterne (herefter »kriterierne på området for overflytninger«).
11
Den 31. marts 2020 besvarede appellanten den nævnte indkaldelse og ansøgte om at blive overflyttet til EUIPO i overensstemmelse med vedtægtens artikel 8.
12
Den 16. april 2020 offentliggjorde EUIPO stillingsopslag EXT/20/38/AD 6/Specialist i intellektuel ejendomsret med henblik på at oprette en reserveliste over ansøgere til at besætte en stilling som specialist i intellektuel ejendomsret ved ansættelse af en midlertidigt ansat i lønklasse AD 6 (herefter »det eksterne stillingsopslag«).
13
Den 28. april 2020 offentliggjorde EUIPO i øvrigt internt stillingsopslag IM/FT&TA/20/47/AD/OD, som var rettet til tjenestemænd eller midlertidigt ansatte i lønklasse AD 5 – AD 8, med henblik på besættelse af en stilling som specialist i intellektuel ejendomsret (herefter »det interne stillingsopslag«).
14
Den 12. maj 2020 indgav appellanten sin ansøgning som svar på dette interne stillingsopslag.
15
I en e-mail til ansættelsesmyndigheden af samme dato henviste appellanten til dette interne stillingsopslag og ansøgte på grundlag af vedtægtens artikel 90, stk. 1, om at blive overflyttet til EUIPO i henhold til vedtægtens artikel 8 og 29 (herefter »den omtvistede ansøgning«).
16
Den 8. september 2020 afslog ansættelsesmyndigheden ved den omtvistede afgørelse denne ansøgning.
17
Den 5. november 2020 ansatte EUIPO en midlertidigt ansat medarbejder, som blev udvalgt efter offentliggørelsen af det eksterne stillingsopslag.
18
Den 8. december 2020 indbragte appellanten en klage over den omtvistede afgørelse i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, som blev afvist ved afgørelse af 22. marts 2021 (herefter »klageafgørelsen«).
III. Sagen for Retten og den appellerede dom
19
Ved stævning indleveret til Rettens justitskontor den 2. juli 2021 anlagde appellanten et søgsmål med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse og om fornødent af klageafgørelsen.
20
Til støtte for dette søgsmål fremsatte hun tre anbringender. Det første anbringende vedrørte i det væsentlige en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 4, 8, 29 og 110 samt af princippet om kontinuitet i karrieren for tjenestemænd i Unionen. Det andet anbringende vedrørte en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet. Endelig vedrørte det tredje anbringende en tilsidesættelse af begrundelsespligten, et åbenbart urigtigt skøn og en tilsidesættelse af omsorgspligten.
21
Ved den appellerede dom forkastede Retten disse tre anbringender og frifandt derfor EUIPO i det hele.
22
Retten fandt navnlig ved behandlingen af det første anbringende, at den omtvistede ansøgning skulle kvalificeres som en ansøgning om overflytning i henhold til vedtægtens artikel 8, stk. 1, og ikke som en ansøgning om den i det interne stillingsopslag omhandlede stilling. Retten fastslog ligeledes, at en sådan ansøgning om overflytning efter selve sin natur ikke kan anses for at have til formål at besætte en ledig stilling, der er genstand for et stillingsopslag, således at EUIPO ved behandlingen af den omtvistede ansøgning hverken skulle tage hensyn til vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra b), eller til reglerne i vedtægtens artikel 4.
IV. Parternes påstande i appelsagen
23
Appellanten har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Den omtvistede afgørelse og klageafgørelsen annulleres, eller subsidiært hjemvises sagen til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse.
–
EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
24
EUIPO har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen afvises i det hele, idet det fastslås, at den åbenbart ikke kan antages til realitetsbehandling, eller subsidiært forkastes appellen som ugrundet.
–
Appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne i appelsagen og i sagen for Retten.
V. Om appellen
25
Appellanten har til støtte for sin appel fremsat tre anbringender, hvorved hun har anfægtet forkastelsen af henholdsvis hvert af de tre anbringender, der blev fremsat i første instans.
A. Formaliteten vedrørende appellen
1.
Parternes argumenter
26
EUIPO er af den opfattelse, at appellen ikke kan antages til realitetsbehandling, eftersom den hovedsageligt er baseret på Rettens angiveligt fejlagtige fortolkning af den omtvistede ansøgning, idet Retten ifølge appellanten med urette kvalificerede denne som en ansøgning om overflytning i henhold til vedtægtens artikel 8 i stedet for en ansøgning om den i det interne stillingsopslag omhandlede stilling.
27
Dette argument er nemlig ikke tilstrækkeligt klart og præcist til, at Domstolen kan udøve sin kontrol, idet de væsentlige elementer, som appellen er støttet på, ikke fremgår tilstrækkeligt sammenhængende og forståeligt af teksten til dette appelskrift. Det nævnte argument udgør desuden et forsøg på at omfortolke den omtvistede ansøgning på en måde, der er i åbenbar modstrid med de faktiske omstændigheder, der er fastslået i sagsakterne.
28
Hvad angår resten af de argumenter, der er fremført til støtte for appellen, har appellanten blot gentaget de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten, uden at præcisere den retlige fejl, som den appellerede dom angiveligt er behæftet med.
29
Appellanten har gjort gældende, at appellen kan antages til realitetsbehandling.
2.
Domstolens bemærkninger
30
Det følger af artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF, af artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol samt af artikel 168, stk. 1, litra d), og artikel 169, stk. 2, i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke præmisser der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand, idet appellen eller det pågældende anbringende i modsat fald afvises (dom af 12.12.2024, DD mod FRA, C-680/22 P, EU:C:2024:1019, præmis 99 og den deri nævnte retspraksis).
31
Et anbringende opfylder navnlig ikke disse krav og skal afvises, såfremt dets argumentation ikke er tilstrækkelig klar og præcis til, at Domstolen kan udøve sin legalitetskontrol, navnlig fordi de væsentlige elementer, som dette anbringende er støttet på, ikke fremgår på en tilstrækkelig sammenhængende og forståelig måde af dette appelskrifts ordlyd, der i denne henseende er formuleret på en uklar og tvetydig måde. Domstolen har ligeledes udtalt, at en appel åbenbart skulle afvises fra realitetsbehandling, da den savnede en sammenhængende struktur, begrænsede sig til generelle påstande og ikke indeholdt præcise angivelser af de punkter i den anfægtede afgørelse, der eventuelt måtte være behæftede med en retlig fejl (dom af 12.12.2024, DD mod FRA, C-680/22 P, EU:C:2024:1019, præmis 100 og den deri nævnte retspraksis).
32
Endvidere følger det af artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF og af artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, at det alene er Retten, der er kompetent til dels at fastlægge de faktiske omstændigheder i sagen, når bortses fra tilfælde, hvor den indholdsmæssige urigtighed af dens konstateringer følger af akterne i den sag, den har behandlet, dels at tage stilling til disse faktiske omstændigheder. Når Retten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstændigheder, har Domstolen derimod kompetence til at gennemføre en kontrol med den retlige kvalificering af disse og de retlige konsekvenser, Retten har draget heraf (dom af 4.4.2017, Ombudsmanden mod Staelen, C-337/15 P, EU:C:2017:256, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis).
33
I den foreliggende sag skal det indledningsvis bemærkes, at den retlige kvalificering af den omtvistede ansøgning er et spørgsmål, som henhører under den retlige kvalificering af de faktiske omstændigheder, og som i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms foregående præmis, kan undergives Domstolens prøvelse under en appelsag. I modsætning til hvad EUIPO har anført, har appellanten desuden identificeret flere præmisser i den appellerede dom – navnlig denne doms præmis 45-48 og 60-64 – hvor appellanten mener, at Retten begik retlige fejl eller gengav beviserne i forbindelse med denne retlige kvalificering urigtigt, idet appellanten på en forståelig måde har redegjort for grundene til, at hun mener, at denne dom bør ophæves.
34
For så vidt som EUIPO har gjort gældende, at appellanten har gentaget de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten, skal det i øvrigt påpeges, at såfremt en appellant bestrider Rettens fortolkning eller anvendelse af EU-retten, kan retsspørgsmål, som Retten har behandlet, diskuteres på ny under en appelsag. Hvis en appellant ikke således kunne basere sin appel på anbringender og argumenter, som allerede var blevet fremført for Retten, ville appelproceduren nemlig blive berøvet en del af sin mening (dom af 4.10.2024, Aeris Invest mod Kommissionen og Afviklingsinstansen, C-535/22 P, EU:C:2024:819, præmis 106 og den deri nævnte retspraksis).
35
Under disse omstændigheder bør appellen antages til realitetsbehandling.
B. Det første anbringende
36
Med det første anbringende, der er opdelt i tre led, har appellanten kritiseret Retten for, at den forkastede hendes første anbringende i første instans.
1.
Det første anbringendes første led
a)
Parternes argumenter
37
Appellanten har med sit første anbringendes første led bestridt Rettens retlige kvalificering af den omtvistede ansøgning og har kritiseret Retten for, at den begik en række retlige fejl ved fortolkningen af vedtægtens artikel 4, 8 og 29.
38
For det første foretog Retten ifølge appellanten i den appellerede doms præmis 45-48 en urigtig gengivelse af beviserne ved at fastslå, at denne ansøgning ikke var en ansøgning om den i det interne stillingsopslag omhandlede stilling, men en ansøgning om overflytning på grundlag af vedtægtens artikel 8.
39
For det andet er denne retlige kvalificering behæftet med en retlig fejl derved, at Retten med urette fastslog, at denne artikel 8 og vedtægtens artikel 29 ikke er indbyrdes forbundne.
40
Retten opstillede nemlig i den appellerede doms præmis 60 en absolut sondring mellem de interinstitutionelle overflytninger, der foretages i henhold til vedtægtens artikel 8, og de interinstitutionelle overflytninger, der foretages efter offentliggørelsen af interinstitutionelle stillingsopslag i overensstemmelse med vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra b).
41
Det følger imidlertid af vedtægtens artikel 4, at enhver ledig stilling skal offentliggøres, og midlerne til besættelse af en sådan stilling er reguleret i vedtægtens artikel 29, blandt hvilke er anført overflytning som omhandlet i vedtægtens artikel 8. Denne artikel 8 og denne artikel 29 regulerer således ikke to forskellige procedurer.
42
For det tredje fortolkede Retten i den appellerede doms præmis 48 og 61-63 vedtægtens artikel 8 således, at den kun finder anvendelse i tilfælde af en ansøgning om overflytning uden en ledig stilling. Et sådant tilfælde kan imidlertid ikke foreligge, da det ville være i strid med vedtægtens artikel 4, som kræver, at der findes en ledig stilling, som tjenestemanden kan overflyttes til.
43
Retten begik derfor ligeledes en retlig fejl ved i denne doms præmis 64 at fastslå, at EUIPO ved behandlingen af den omtvistede ansøgning ikke skulle tage hensyn til vedtægtens artikel 4 og artikel 29, stk. 1, litra b).
44
For det fjerde er den omtvistede afgørelse resultatet af en vilkårlig procedure, nemlig den årlige overflytningsproces, hvorved EUIPO omgik vedtægtens artikel 29 ved at tage hensyn til kriterier såsom præstationer eller kontraktens resterende varighed, som er relevante for forfremmelse og ikke for ansættelse. Desuden er denne procedure ligeledes i strid med vedtægten, idet den ikke alene finder anvendelse på udstationerede tjenestemænd, der ønsker at blive overflyttet, men tillige på personer, der ønsker at blive ansat fra en reserveliste, selv om disse sidstnævnte ikke kan ansættes på grundlag af vedtægtens artikel 8, eftersom de ikke er tjenestemænd.
45
EUIPO har anført, at appellanten har sammenblandet de to typer af interinstitutionelle overflytninger, som er omhandlet i den appellerede doms præmis 60, og som er nævnt i nærværende doms præmis 40, og har præciseret, at den årlige overflytningsproces har til formål at skabe en struktur for anvendelsen af vedtægtens artikel 8 ved udnævnelsen til tjenestemænd ved EUIPO af tjenestemænd fra andre institutioner, der allerede arbejder ved dette kontor som midlertidigt ansatte eller kontraktansatte medarbejdere.
46
Ifølge EUIPO har appellanten under den administrative procedure samt i sin stævning i første instans og under appelsagen systematisk henvist til den omtvistede ansøgning som værende en »ansøgning om overflytning«. Med sit appelskrift har hun imidlertid forsøgt at gøre gældende, at den omtvistede ansøgning i realiteten var en ansøgning om den i det interne stillingsopslag omhandlede stilling, hvilket er ensbetydende med at ændre sagens genstand for Retten og for første gang for Domstolen at fremsætte et argument, som hun ikke fremførte for Retten, hvorfor dette argument ikke kan antages til realitetsbehandling.
47
Selv hvis det antages, at den omtvistede ansøgning blev indgivet på grundlag af vedtægtens artikel 29, stk. 1, forholder det sig ikke desto mindre således, at appellanten søgte at opnå en overførsel til EUIPO.
48
Under alle omstændigheder fastslog Retten med rette, at EUIPO hverken skulle tage hensyn til vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra b), eller dennes artikel 4, eftersom det interne stillingsopslag var blevet offentliggjort i henhold til vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a), med henblik på at besætte en ledig stilling ved ansættelse af en tjenestemand eller en midlertidigt ansat medarbejder, der allerede arbejdede ved dette kontor.
b)
Domstolens bemærkninger
1) Formaliteten
49
Der skal erindres om, at der ifølge procesreglementets artikel 170, stk. 1, andet punktum, ikke i appelskriftet må foretages nogen ændring af sagens genstand, som den forelå for Retten. Det følger således af fast retspraksis, at Domstolens kompetence under en appelsag er begrænset til en bedømmelse af den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender og argumenter, som er blevet behandlet i første instans. En part kan derfor ikke for første gang for Domstolen fremsætte et argument, som ikke blev fremsat for Retten, idet dette ville være ensbetydende med at give parten adgang til at forelægge Domstolen – der har en begrænset kompetence i appelsager – en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten (dom af 27.2.2025, Lukoil mod Registre de transparence m.fl., C-223/24 P, EU:C:2025:129, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
50
I det foreliggende tilfælde fremgår det af den appellerede doms præmis 56-58, at appellanten med det første anbringendes andet led i sit søgsmål i første instans i det væsentlige gjorde gældende, at EUIPO i henhold til vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra b), var forpligtet til at analysere den omtvistede ansøgning i forbindelse med den ledige stilling, som EUIPO påtænkte at besætte efter offentliggørelsen af det interne stillingsopslag. Som det fremgår af nærværende doms præmis 43, har appellanten med sit første appelanbringendes første led i det væsentlige kritiseret Retten for, at den begik en retlig fejl, idet den forkastede denne argumentation. Det følger heraf, at appellanten med dette første led – i modsætning til hvad EUIPO har hævdet – ikke har fremsat et argument, som ikke blev fremsat for Retten, og ikke har foretaget nogen ændring af sagens genstand, som den forelå for Retten, således at dette led kan antages til realitetsbehandling.
51
Det følger heraf, at det første anbringendes første led kan antages til realitetsbehandling.
2) Realiteten
52
Retten fandt i den appellerede doms præmis 60, at appellanten med sin argumentation om, at vedtægtens artikel 8 og artikel 29, stk. 1, skal anvendes samtidigt, sammenblandede de interinstitutionelle overflytninger, der foretages i henhold til denne artikel 8, og de interinstitutionelle overflytninger, der foretages efter offentliggørelsen af interinstitutionelle stillingsopslag i overensstemmelse med denne artikel 29, stk. 1, litra b).
53
Retten fastslog i denne doms præmis 61 og 62, at en ansøgning om interinstitutionel overflytning, der indgives på grundlag af den nævnte artikel 8, stk. 1, efter selve sin natur ikke kan anses for at have til formål at besætte en ledig stilling, der er genstand for et stillingsopslag, og at den omtvistede ansøgning i konsekvens heraf ikke gyldigt kunne knyttes til den ledige stilling, der var omhandlet i det interne stillingsopslag.
54
I den appellerede doms præmis 63 forkastede Retten således appellantens argument om, at EUIPO i henhold til vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra b), var forpligtet til at tage hensyn til den omtvistede ansøgning ved undersøgelsen af de ansøgninger, der var indgivet som svar på det interne stillingsopslag.
55
Endelig tilføjede Retten i samme doms præmis 64, at EUIPO med henblik på behandlingen af denne ansøgning heller ikke skulle tage hensyn til vedtægtens artikel 4, eftersom denne artikel 29, stk. 1, litra b), og denne artikel 4 vedrører meddelelsen til de øvrige institutioners personale om ledige stillinger. Retten konkluderede på denne baggrund, at appellantens argumentation om EUIPO’s tilsidesættelse af den prioriteringsrækkefølge, der er fastsat i vedtægtens artikel 29, og af de regler, der er fastsat i vedtægtens artikel 4, var uvirksom.
56
Det skal hertil bemærkes, at det fremgår af vedtægtens artikel 8, stk. 1, at en tjenestemand ved en EU-institution, der er udstationeret ved en anden institution, efter seks måneder kan ansøge om at blive overflyttet til denne anden institution.
57
Det fremgår endvidere af vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a)-c), at ved besættelse af ledige stillinger i en institution skal ansættelsesmyndigheden først tage hensyn til mulighederne for at besætte stillingen i denne institution ved overførsel, udnævnelse i overensstemmelse med artikel 45a eller forfremmelse samt eventuelle anmodninger om overførsel af tjenestemænd i samme lønklasse fra andre institutioner og/eller, hvis det ikke er muligt at besætte denne ledige stilling ved hjælp af disse muligheder og disse ansøgninger, muligheden for at tage hensyn til de lister over egnede ansøgere, der er oprettet efter en almindelig udvælgelsesprøve.
58
Domstolen har fastslået, at denne artikel 29, stk. 1, opregner de successive etaper, som skal følges, når der skal besættes en ledig stilling i en institution, idet ansættelsesmyndigheden i prioriteringsrækkefølge skal undersøge de ansættelsesmuligheder, der er opregnet i denne bestemmelse. Denne bestemmelse giver således prioritet til tjenestemænd, som allerede arbejder i den pågældende institutionen, i forhold til tjenestemænd fra andre institutioner, og disse sidstnævnte gives prioritet i forhold til personer, der står på lister over egnede ansøgere, der er oprettet efter en udvælgelsesprøve (jf. i denne retning dom af 18.3.1999, Carbajo Ferrero mod Parlamentet, C-304/97 P, EU:C:1999:152, præmis 29 og 30 og den deri nævnte retspraksis).
59
Det skal bemærkes, at begreberne »overflytning« som omhandlet i vedtægtens artikel 8 og »overførsel« som omhandlet i vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra b), skal anses for at svare til hinanden.
60
Selv om disse bestemmelser i den franske sprogversion anvender henholdsvis ordene »transféré/transfert« (overflyttet/overflytning) og »mutation« (overførsel), anvender bestemmelserne i talrige andre sprogversioner identiske eller i det mindste meget ensartede ord. Dette gælder ikke blot for de omhandlede bestemmelser i sprogversionen på engelsk, som er processproget (henholdsvis transferred/transfer og transfer), men ligeledes for den spanske (transferido/transferencia og traslado), den tyske (Übernahme og Übernahmeanträge), den italienske (trasferito/trasferimento og trasferimento), den nederlandske (over te gaan/overgang og overgang), den portugisiske (transferência og transferência) og den rumænske (transferul/transfer og transfer) sprogversion af de samme bestemmelser.
61
I øvrigt har Domstolen allerede i forbindelse med overførsel inden for en institution som omhandlet i vedtægtens artikel 7 fastslået, at der sker overførsel i tilfælde af, at en tjenestemand overflyttes til en ledig stilling (jf. i denne retning dom af 24.2.1981, Carbognani og Coda Zabetta mod Kommissionen, 161/80 og 162/80, EU:C:1981:51, præmis 19, og af 21.5.1981, Kindermann mod Kommissionen, 60/80, EU:C:1981:115, præmis 12).
62
Det følger heraf, at når ansættelsesmyndigheden offentliggør et stillingsopslag efter i henhold til vedtægtens artikel 29, stk. 1, at have konstateret, at det – for at have mulighed for at udnævne en person, der besidder det højeste niveau af effektivitet, kompetence og integritet – er nødvendigt at udvide ansættelsesproceduren til at omfatte mindst de ansøgninger, der er fastsat i vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra b), er denne myndighed i henhold til sidstnævnte bestemmelse forpligtet til at tage hensyn til de ansøgninger om interinstitutionel overflytning, der er indgivet i henhold til vedtægtens artikel 8.
63
Vedtægtens artikel 8 omhandler ganske vist situationen med en individuelt betragtet tjenestemand, idet den giver vedkommende ret til at ansøge om overflytning til den institution, hvor den pågældende har været udstationeret i mindst seks måneder. Dette indebærer imidlertid ikke, at ansættelsesmyndigheden kan undlade at tage hensyn til en ansøgning om interinstitutionel overflytning, der er indgivet i henhold til denne artikel 8, når den har vurderet, at det er nødvendigt at udvide ansættelsesproceduren ud over de muligheder, der er fastsat i vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a), for at have mulighed for at udnævne en person, der besidder det højeste niveau af effektivitet, kompetence og integritet.
64
Som det fremgår af ordlyden af vedtægtens artikel 4, stk. 1, kan enhver udnævnelse nemlig kun ske til en ledig stilling. Som appellanten har anført, kan en tjenestemand i tilfælde af interinstitutionel overflytning i henhold til vedtægtens artikel 8 derfor kun overflyttes til en ledig stilling i den institution, hvortil vedkommende er udstationeret, herunder til den stilling, som den pågældende midlertidigt beklæder i forbindelse med sin udstationering. Desuden skal den ledige stilling, som denne tjenestemand overflyttes til, i henhold til vedtægtens artikel 1a, stk. 1, være en fast stilling. Ansættelsesmyndigheden skal imidlertid ved besættelsen af en sådan ledig stilling tage hensyn til den prioriteringsrækkefølge, der er fastsat i vedtægtens artikel 29, stk. 1 (jf. i denne retning og analogt dom af 24.2.1981, Carbognani og Coda Zabetta mod Kommissionen, 161/80 og 162/80, EU:C:1981:51, præmis 19, og af 21.5.1981, Kindermann mod Kommissionen, 60/80, EU:C:1981:115, præmis 12).
65
Det er rigtigt, at vedtægten, således som Retten med rette påpegede i den appellerede doms præmis 50, ikke giver nogen ret til en interinstitutionel overflytning i henhold til vedtægtens artikel 8.
66
Det fremgår ikke desto mindre af denne artikel, at tjenestemænd ved en institution, der har været udstationeret i mindst seks måneder ved en anden institution, har ret til at anmode om at blive overflyttet til sidstnævnte institution. For at sikre effektiviteten af denne ret er enhver institution, der modtager en sådan ansøgning i forbindelse med en ansættelsesprocedure, der er udvidet ud over de muligheder, der er fastsat i vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a), imidlertid forpligtet til at tage denne ansøgning i betragtning og behandle den med henblik på at besætte den pågældende ledige stilling.
67
Retten begik således en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 61 at fastslå, at en ansøgning om interinstitutionel overflytning, der indgives på grundlag af statuttens artikel 8, stk. 1, efter selve sin natur ikke kan anses for at have til formål at besætte en ledig stilling, der er genstand for et stillingsopslag.
68
Følgelig er den appellerede doms præmis 62-64, som hviler på denne fejlagtige forudsætning, ligeledes behæftet med ulovlighed.
69
Ydermere – og som generaladvokaten har anført i punkt 55 i forslaget til afgørelse – har den i nærværende doms præmis 67 nævnte retlige fejl ligeledes påvirket den retlige kvalificering af den omtvistede ansøgning. I den appellerede doms præmis 40-48 udelukkede Retten nemlig i det væsentlige, at den omtvistede ansøgning kunne tages i betragtning og behandles som en ansøgning om den i det interne stillingsopslag omhandlede stilling i henhold til vedtægtens artikel 29, stk. 1, da denne ansøgning var baseret på vedtægtens artikel 8, og da disse to bestemmelser ifølge Retten ikke kunne anvendes samtidigt.
70
Da denne sidstnævnte bedømmelse fra Rettens side er behæftet med en retlig fejl, skal det imidlertid fastslås, at den retlige kvalificering af den omtvistede ansøgning ligeledes er behæftet med en sådan fejl, uden at det er fornødent at undersøge, om Retten, således som appellanten har gjort gældende, gengav beviserne i forbindelse med denne kvalificering urigtigt.
71
Henset til ovenstående betragtninger skal det første anbringendes første led tages til følge.
2.
Det første anbringendes tredje led
a)
Parternes argumenter
72
Appellanten har med sit første anbringendes tredje led fremført, at hun i første instans gjorde gældende, at der ikke var noget retsgrundlag for den årlige overflytningsproces, at denne overflytningsproces var i strid med bestemmelserne i vedtægtens artikel 4 og 29, og at der ikke var nogen forbindelse mellem overflytningsprocessen og vedtægtens artikel 8. Retten besvarede imidlertid kun delvist disse argumenter, hvilket var i strid med retten til forsvar.
73
Retten fandt nemlig i den appellerede doms præmis 69, at appellantens argumenter vedrørende den årlige overflytningsproces ikke var relevante, eftersom de vedrørte hendes ansøgning om overflytning af 31. marts 2020, der er nævnt i nærværende doms præmis 11, mens søgsmålet i første instans vedrørte en anden ansøgning om overflytning, der var indgivet efter fristen for besvarelse af indkaldelsen af interessetilkendegivelser i forbindelse med denne overflytningsproces.
74
Imidlertid er dette udsagn for det første i modstrid med den appellerede doms præmis 47, og for det andet er det støttet på en urigtig gengivelse af beviserne, idet det fremgår af sagsakterne, at den omtvistede afgørelse blev vedtaget i forbindelse med den årlige overflytningsproces, og idet Retten i denne doms præmis 51 fastslog, at det »fremgår af den [omtvistede] afgørelse, at EUIPO har analyseret den omtvistede ansøgning i lyset af kriterierne for overflytning«.
75
Appellanten er således af den opfattelse, at hun har ret til at anfægte den årlige overflytningsproces, eftersom den er blevet anvendt på hende.
76
EUIPO har heroverfor i sit svarskrift anført, at appellanten har begrænset sig til at gentage de argumenter, som hun allerede har fremført for Retten, således at disse ikke kan realitetsbehandles. Da den omtvistede ansøgning blev indgivet med henvisning til det interne stillingsopslag, er ethvert argument, der anfægter den årlige overflytningsproces, desuden uden relevans.
b)
Domstolens bemærkninger
1) Formaliteten
77
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt det første anbringendes tredje led kan antages til realitetsbehandling, er det tilstrækkeligt at fastslå, at appellanten ikke har begrænset sig til at gentage de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført i første instans, men at hun bl.a. har kritiseret Retten for, at den ikke undersøgte samtlige de argumenter, som hun fremførte for denne med henblik på at anfægte lovligheden af den årlige overflytningsproces, og at Retten behæftede den appellerede doms begrundelse med selvmodsigelser.
78
Retsspørgsmål, der kan påberåbes som led i en appel, omfatter såvel spørgsmålet om, hvorvidt Retten har ændret genstanden eller det materielle indhold af de forskellige påstande og anbringender, som appellanten fremsatte (jf. i denne retning dom af 7.6.2018, Ori Martin mod Den Europæiske Unions Domstol, C-463/17 P, EU:C:2018:411, præmis 18 og den deri nævnte retspraksis), som spørgsmålet om, hvorvidt begrundelsen for Rettens dom er selvmodsigende (dom af 12.12.2024, DD mod FRA, C-587/21 P, EU:C:2024:1017, præmis 58 og den deri nævnte retspraksis).
79
Det følger heraf, at det første anbringendes tredje led kan antages til realitetsbehandling i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 34.
2) Realiteten
80
I den appellerede doms præmis 69 fastslog Retten, at ethvert argument angående den årlige overflytningsproces var uden relevans for legalitetskontrollen af den omtvistede afgørelse, eftersom den omtvistede ansøgning var blevet indgivet efter fristen for besvarelse af indkaldelsen af interessetilkendegivelser i forbindelse med denne overflytningsproces.
81
Det skal bemærkes, at denne konstatering således som anført af appellanten navnlig modsiger konstateringen i den appellerede doms præmis 51 om, at det »fremgår af den [omtvistede] afgørelse, at EUIPO har analyseret den omtvistede ansøgning i lyset af kriterierne for overflytning«, og at »den omtvistede ansøgning indeholder talrige henvisninger [til disse] kriterier«, idet det forudsættes, at de nævnte kriterier, således som det fremgår af nærværende doms præmis 10, blev udarbejdet i forbindelse med den årlige overflytningsproces.
82
Den appellerede doms begrundelse er derfor behæftet med en selvmodsigelse i denne henseende.
83
Den appellerede doms præmis 69, hvorefter »ethvert argument angående den årlige overflytningsproces er uden relevans for legalitetskontrollen af den [omtvistede] afgørelse«, modsiger nemlig denne doms præmis 51, hvorefter »det fremgår af den [omtvistede] afgørelse, at EUIPO har analyseret den omtvistede ansøgning i lyset af kriterierne for overflytning«.
84
Henset til ovenstående betragtninger skal det første anbringendes tredje led tages til følge.
C. Det andet anbringendes første led
1.
Parternes argumenter
85
Appellanten har med sit andet anbringende, der er opdelt i tre led, kritiseret Retten for, at den forkastede hendes andet anbringende i første instans.
86
Appellanten har med sit andet anbringendes første led anfægtet, at Retten forkastede hendes argumenter om forskelsbehandling mellem eksterne ansøgere og tjenestemænd, der ønskede at blive overflyttet, med den begrundelse, at disse argumenter var baseret på en manglende overholdelse af den prioriteringsrækkefølge, der er fastsat i vedtægtens artikel 29, stk. 1.
87
For det første fastslog Retten i den appellerede doms præmis 76 med urette, at henset til kvalificeringen af den omtvistede ansøgning som en »anmodning om overflytning på grundlag af vedtægtens artikel 8, stk. 1«, var ethvert argument om en tilsidesættelse af denne artikel 29, stk. 1, uden relevans.
88
For det andet har appellanten anfægtet bemærkningen i den appellerede doms præmis 79 om, at hun som tjenestemand, der havde anmodet om at blive overflyttet til EUIPO, ikke kunne sidestille sin situation med situationen for en midlertidigt ansat ansøger, fordi disse to situationer henhører under to forskellige ordninger, nemlig henholdsvis vedtægten og ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Unionen. Ifølge appellanten er denne bemærkning nemlig ikke i overensstemmelse med det interne stillingsopslag, der var åbent for såvel tjenestemænd som midlertidigt ansatte.
89
EUIPO har gjort gældende, at appellanten med sit andet anbringende forsøger at omfortolke den omtvistede ansøgning som værende en ansøgning om den i det interne stillingsopslag omhandlede stilling, hvilket udgør et ulovligt forsøg på en fornyet prøvelse af de faktiske omstændigheder og beviserne i sagsakterne, og at dette anbringende følgelig skal afvises fra realitetsbehandling.
90
Hvad angår det andet anbringendes første led har EUIPO under alle omstændigheder anført, at det interne stillingsopslag ikke kunne finde anvendelse på de tjenestemænd, der var udstationeret ved dette kontor, dvs. på den situation, som appellanten befandt sig i.
2.
Domstolens bemærkninger
a)
Formaliteten
91
For så vidt som appellanten med sit andet anbringende ifølge EUIPO forsøger at omfortolke den omtvistede ansøgning som værende en ansøgning om den i det interne stillingsopslag omhandlede stilling, hvilket udgør et ulovligt forsøg på en fornyet prøvelse af de faktiske omstændigheder og beviserne i sagsakterne, er det tilstrækkeligt at fastslå, at appellanten af de grunde, der er anført under bedømmelsen af det første anbringende, kan anfægte den retlige kvalificering af denne ansøgning.
92
Følgelig kan det andet anbringende, herunder dettes første led, antages til realitetsbehandling.
b)
Realiteten
93
Det andet anbringendes første led vedrører Rettens forkastelse af appellantens argumentation om, at den manglende overholdelse af den prioriteringsrækkefølge, der er fastsat i vedtægtens artikel 29, stk. 1, havde ført til en forskelsbehandling mellem eksterne ansøgere og tjenestemænd, der ønskede at blive overflyttet.
94
I den appellerede doms præmis 76 fastslog Retten i det væsentlige, at ethvert argument om en eventuel tilsidesættelse af denne bestemmelse var uden relevans, eftersom det søgsmål, der var blevet indbragt for den, tog sigte på annullation af en afgørelse om afslag på en ansøgning om overflytning på grundlag af vedtægtens artikel 8, stk. 1, dvs. den omtvistede afgørelse, og ikke på annullation af en afgørelse om afslag på appellantens ansøgning, der var indgivet som svar på det interne stillingsopslag.
95
Af de grunde, der er anført under vurderingen af det første anbringendes første led, skal det imidlertid fastslås, at denne konklusion er behæftet med en retlig fejl, idet prioriteringsrækkefølgen kunne være relevant med henblik på EUIPO’s behandling af den omtvistede ansøgning.
96
Af de samme grunde er den appellerede doms præmis 79 ligeledes behæftet med en retlig fejl. I denne præmis fastslog Retten nemlig, at appellantens argument om en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet var ugrundet, idet hendes situation og situationen for en ansøger, der var blevet midlertidigt ansat efter offentliggørelsen af det eksterne stillingsopslag, henhørte under to forskellige ordninger, nemlig henholdsvis vedtægten og ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Unionen, således at disse situationer ikke var sammenlignelige.
97
Når ansættelsesmyndigheden har fundet det nødvendigt at udvide en ansættelsesprocedure ud over de muligheder, der er fastsat i vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a), er såvel de tjenestemænd, der befinder sig i appellantens situation, som de ansøgere, der er ansat som midlertidigt ansatte i en fast stilling, imidlertid omfattet af bestemmelserne i vedtægtens afsnit III, kapitel 1, som bl.a. indeholder denne artikel 29, stk. 1.
98
Henset til ovenstående betragtninger skal det andet anbringendes første led tages til følge.
99
Da det første anbringendes første og tredje led samt det andet anbringendes første led er blevet taget til følge, skal appellen følgelig ligeledes tages til følge, og den appellerede dom skal derfor ophæves, uden at det er fornødent at tage stilling til disse anbringenders øvrige led eller til det tredje anbringende.
VI. Søgsmålet for Retten
100
I overensstemmelse med artikel 61, stk. 1, andet punktum, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen, når den ophæver den af Retten trufne afgørelse, selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse.
101
Det er tilfældet i den foreliggende sag.
102
Som anført i nærværende doms præmis 20 fremsatte appellanten til støtte for sit søgsmål tre anbringender, hvoraf det første i det væsentlige vedrørte en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 4, 8, 29 og 110 samt af princippet om kontinuitet i karrieren for tjenestemænd i Unionen, det andet vedrørte en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og det tredje vedrørte en tilsidesættelse af begrundelsespligten, et åbenbart urigtigt skøn og en tilsidesættelse af omsorgspligten.
103
Appellanten gjorde med sit første anbringende bl.a. gældende, at EUIPO havde tilsidesat vedtægtens artikel 29 ved at undlade at tage hensyn til den omtvistede ansøgning i forbindelse med det interne stillingsopslag. Appellanten tilføjede, at det ikke var angivet i dette stillingsopslag, at det var baseret på denne artikel 29, stk. 1, litra a), og at opslaget mere generelt ikke nævnte det retsgrundlag, som det var støttet på.
104
EUIPO svarede, at dette kontor ikke kunne tage hensyn til den omtvistede ansøgning i forbindelse med dette interne stillingsopslag, eftersom dette vedrørte EUIPO’s personales »interne mobilitet« og derfor udelukkende var rettet til tjenestemænd og midlertidigt ansatte ved EUIPO og ikke til tjenestemænd fra andre institutioner, såsom appellanten, der er tjenestemand ved Kommissionen.
105
Det fremgår af en gennemlæsning af den omtvistede afgørelse og af klageafgørelsen, at EUIPO afslog den omtvistede ansøgning i det væsentlige med den begrundelse, at denne ansøgning ikke kunne tages i betragtning i forbindelse med det interne stillingsopslag, eftersom dette opslag var blevet offentliggjort på grundlag af vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a), og alene var rettet til tjenestemænd og midlertidigt ansatte ved EUIPO og ikke til tjenestemænd fra andre institutioner, såsom appellanten. Ifølge EUIPO kunne den omtvistede ansøgning kun tages i betragtning i forbindelse med en meddelelse om interinstitutionel overflytning, der blev offentliggjort i overensstemmelse med vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra b). EUIPO anførte endvidere, at dette kontor havde gennemgået appellantens ansøgning om overflytning i forbindelse med den årlige overflytningsproces og i lyset af kriterierne for overflytning, og at kontoret havde fundet, at en overflytning af appellanten til EUIPO ikke var i tjenestens interesse, navnlig i betragtning af det begrænsede antal ledige stillinger. Hvad angik det eksterne stillingsopslag anførte EUIPO, at det ikke var relevant for vurderingen af den omtvistede ansøgning, da det tog sigte på ansættelse af midlertidigt ansatte medarbejdere, og da appellanten allerede havde en stilling som midlertidigt ansat medarbejder ved EUIPO.
106
Det må konstateres, således som appellanten har gjort gældende, at det ikke er præciseret i det interne stillingsopslag – som hun vedlagde en kopi af som bilag til sin stævning i første instans – i henhold til hvilke af punkterne i vedtægtens artikel 29, stk. 1, dette stillingsopslag blev offentliggjort. Det kan i øvrigt udledes af oplysningen i dette opslag om, at såvel tjenestemænd som midlertidigt ansatte kunne ansøge om den heri omhandlede stilling, at ansættelsesmyndigheden havde vurderet, at det – for at have mulighed for at udnævne en person, der besad det højeste niveau af effektivitet, kompetence og integritet – var nødvendigt at udvide ansættelsesproceduren ud over de muligheder, der er fastsat i denne artikel 29, stk. 1, litra a).
107
Det fremgår imidlertid af nærværende doms præmis 69, at ansættelsesmyndigheden i en sådan sammenhæng burde have taget den omtvistede ansøgning i betragtning og have behandlet den som en ansøgning om den i det interne stillingsopslag omhandlede stilling i henhold til vedtægtens artikel 29, stk. 1.
108
Som angivet i nærværende doms præmis 66 er den institution, der i forbindelse med en ansættelsesprocedure, som er udvidet ud over de muligheder, der er fastsat i vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a), modtager en ansøgning om overflytning, som er indgivet i henhold til vedtægtens artikel 8, nemlig forpligtet til at tage denne ansøgning i betragtning og behandle den med henblik på at besætte den pågældende ledige stilling. Følgelig kunne ansættelsesmyndigheden ikke afslå den omtvistede ansøgning med den begrundelse, at appellanten oprindeligt var tjenestemand ved Kommissionen.
109
Den omstændighed, at ansættelsesmyndigheden behandlede den omtvistede ansøgning inden for rammerne af en særskilt procedure, nemlig den årlige overflytningsproces, kan ikke føre til en anden konklusion, og dette så meget desto mere som en af de grunde, som ansættelsesmyndigheden anførte som begrundelse for sit afslag på at anmode om overflytning af appellanten i forbindelse med denne overflytningsproces, var det begrænsede antal ledige stillinger.
110
Følgelig skal det første anbringende tages til følge, og den omtvistede afgørelse skal annulleres, uden at det er fornødent at behandle de øvrige anbringender, der er fremsat under søgsmålet.
111
Med hensyn til påstanden om annullation »om fornødent« af klageafgørelsen skal det bemærkes, at eftersom denne afgørelse blot bekræfter den omtvistede afgørelse, er det ufornødent at tage særskilt stilling til denne påstand (jf. i denne retning dom af 21.2.2018, LL mod Parlamentet, C-326/16 P, EU:C:2018:83, præmis 36-39 og den deri nævnte retspraksis).
VII. Sagsomkostninger
112
I henhold til procesreglementets artikel 184, stk. 2, træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen tages til følge, og Domstolen selv endeligt afgør sagen.
113
I overensstemmelse med dette reglements artikel 138, stk. 1, som i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
114
Da appellanten i den foreliggende sag har nedlagt påstand om, at EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da EUIPO har tabt sagen, bør det pålægges EUIPO at bære sine egne omkostninger og betale de omkostninger, som appellanten har afholdt i forbindelse med den foreliggende appelsag og i første instans.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Femte Afdeling):
1)
Den Europæiske Unions Rets dom af 29. marts 2023, ZR mod EUIPO (T-400/21, EU:T:2023:169), ophæves.
2)
Afgørelse truffet af Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) den 8. september 2020, hvorved der blev meddelt afslag på ZR’s ansøgning af 12. maj 2020 om at blive overflyttet til EUIPO i henhold til artikel 8 og 29 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union, annulleres.
3)
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, som ZR har afholdt i forbindelse med den foreliggende appelsag og i første instans.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.