61996CC0214_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 I den foreliggende sag har Kommissionen i medfoer af EF-traktatens artikel 169 nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Kongeriget Spanien ikke har overholdt sine forpligtelser i henhold til traktaten og til Raadets direktiv 76/464/EOEF af 4. maj 1976 om forurening, der er foraarsaget af udledning af visse farlige stoffer i Faellesskabets vandmiljoe (1) (herefter »direktivet«).
Kommissionen har navnlig anfoert, at Kongeriget Spanien ikke har fastlagt og heller ikke meddelt programmer med henblik paa at formindske forureningen med stoffer, der er opfoert paa liste II, der er optaget som bilag til direktivet, saaledes som det kraeves i henhold til direktivets artikel 7.
De relevante retsregler
2 Det direktiv, som er omhandlet i den foreliggende sag og i andre traktatbrudssager, som Kommissionen har anlagt, er en af de foerste retsakter, som Faellesskabet vedtog med henblik paa at gennemfoere en miljoepolitik, ogsaa til gennemfoerelse af De Europaeiske Faellesskabers foerste handlingsprogram paa miljoeomraadet (2).
Med henblik paa at sikre en effektiv beskyttelse af vandmiljoeet, som udgoeres af indre overfladevand, territorialfarvande, ferskvandsomraader inden for basislinjen samt grundvand (3), sondres der i direktivet mellem to kategorier af farlige stoffer, som er opfoert paa lister, der er optaget som bilag til direktivet.
3 Den foerste kategori omfatter stoffer, som er opfoert paa den saakaldte liste I, og som er saerlig skadelige paa grund af deres toxicitet, persistens og bioakkumulation. Den forurening, saadanne stoffer foraarsager, skal elimineres. Med henblik herpaa skal Raadet i henhold til direktivets artikel 6 vedtage graensevaerdier, som de emissionsnormer, der er fastsat i hver enkelt tilladelse, ikke maa overskride.
Den anden kategori omfatter stoffer, som er opfoert paa den saakaldte liste II, og hvis skadelige virkning paa vandmiljoeet kan begraenses til et bestemt omraade og afhaenger af recipientens saerlige karakter og beliggenhed. Fastlaeggelsen af de stoffer, der er opfoert paa liste II, sker paa grundlag af et dobbelt kriterium. Liste II omfatter dels visse enkeltstoffer og visse kategorier af stoffer, som er omfattet af grupper og familier, som udtrykkeligt er angivet paa listen. Listen omfatter endvidere stoffer, der indgaar i de familier og grupper af stoffer, der er opfoert paa liste I, for hvilke de i direktivets artikel 6 omhandlede graensevaerdier ikke er fastlagt. Ifoelge Kommissionens bemaerkninger, som den sagsoegte stat ikke har bestridt, findes der 99 stoffer, som maa antages at henhoere under liste I, men som er omfattet af ordningen for stoffer paa liste II, fordi der endnu ikke er fastsat graensevaerdier for disse stoffer.
4 Med henblik paa at formindske forureningen med de stoffer, der er opfoert paa liste II, paalaegges det i henhold til direktivet, navnlig artikel 7, medlemsstaterne at fastlaegge »programmer«, der indeholder »kvalitetsmaalsaetninger« for vand. Disse formaal skal vaere i overensstemmelse med de mere detaljerede eller sektorbestemte direktiver, som Raadet maatte vedtage. Ved fastlaeggelsen af kvalitetsmaalsaetningerne skal der tages hensyn til de seneste tekniske fremskridt, der er oekonomisk gennemfoerlige. Programmerne skal ivaerksaettes inden for frister, der er fastsat for hvert enkelt af dem. Programmerne gennemfoeres navnlig paa den maade, at de kompetente statslige myndigheder fastsaetter emissionsnormer paa grundlag af de kvalitetsmaalsaetninger, der er angivet i programmerne. Enhver udledning, der er omfattet af direktivets anvendelsesomraade, skal der meddeles tilladelse til paa forhaand, og i den paagaeldende tilladelse er emissionsnormerne fastsat.
5 I henhold til direktivets artikel 7, stk. 6, skal programmerne meddeles Kommissionen, som regelmaessigt foretager en sammenligning af programmerne for at sikre en tilstraekkelig harmonisering af deres ivaerksaettelse. Hvis Kommissionen skoenner det noedvendigt, forelaegger den med henblik herpaa forslag for Raadet inden for dette omraade (4). Den saerlige vaegt, der er lagt paa kravet om harmonisering af de nationale bestemmelser inden for omraadet, begrundes med, at forskelle mellem de nationale bestemmelser om udledning af farlige stoffer i vandmiljoeet »kan skabe ulige konkurrencevilkaar og dermed direkte indvirke paa det faelles markeds funktion« (5).
Direktivet er saaledes ikke blot et foerste skridt paa vejen mod en bedre miljoebeskyttelse i Faellesskabet. Det bidrager ogsaa til indfoerelsen af det faelles marked og dettes funktion, hvilket har begrundet, at det er udstedt med hjemmel i to bestemmelser, nemlig traktatens artikel 100 og 235 (6).
6 Direktivet indeholdt ingen frist for medlemsstaternes gennemfoerelse. Ved skrivelse af 3. november 1976 foreslog Kommissionen imidlertid medlemsstaterne at betragte den 15. september 1981 som sidste frist for meddelelse af programmerne om begraensning af den forurening, der foraarsages af stofferne paa liste II. Medlemsstaterne anfaegtede ikke denne tidsfrist (7). I henhold til artikel 395 i akten vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse og tilpasningerne af traktaten (8) skulle Kongeriget Spanien have efterkommet direktivets bestemmelser inden den 1. januar 1986.
Den administrative procedure
7 Ved skrivelser af 26. september 1989 og 4. april 1990 anmodede Kommissionen, som ikke havde modtaget nogen oplysninger fra de spanske myndigheder om vedtagelse af programmer med henblik paa formindskelse af forureningen med de stoffer, der er opfoert paa liste II, den sagsoegte stat om naermere oplysninger, for det foerste med hensyn til alle stofferne paa liste II, og dernaest med hensyn til de 99 stoffer paa liste I, for hvilke der ikke var fastsat graensevaerdier som omhandlet i direktivets artikel 6, og som derfor var omfattet af ordningen for stofferne paa liste II.
8 Da Kommissionen ikke modtog noget svar fra den spanske regering, fremsendte den en foerste aabningsskrivelse den 19. december 1990, hvori den anfoerte, at Kongeriget Spanien ikke havde overholdt sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 7, saavel for saa vidt angik de stoffer, der var opfoert paa liste II, som de ovenfor naevnte 99 stoffer, for hvis vedkommende den manglende overholdelse efter Kommissionens opfattelse var saerlig grov.
De spanske myndigheder besvarede Kommissionens skrivelse ved skrivelse af 23. juli 1990, som aldrig kom frem til Kommissionen, og som paa ny blev tilsendt Kommissionen ved skrivelse af 29. januar 1991. Heri indroemmede de spanske myndigheder, at de i direktivets artikel 7 omhandlede programmer var ved at blive udarbejdet af de hydrografiske sammenslutninger og derfor endnu ikke var vedtaget, hverken med hensyn til de stoffer, der er opfoert paa liste II, eller de 99 stoffer, der var omtalt i aabningsskrivelsen. Med hensyn til spoergsmaalet om formindskelse af forureningen af havet som foelge af farlige stoffer anfoerte de spanske myndigheder, at fastlaeggelsen af programmerne henhoerte under de selvstyrende regioners kompetence. I skrivelsen omtalte myndighederne imidlertid, at der fandtes en raekke undersoegelser og planer for forbedringer, der var afsluttet eller under udarbejdelse, og som vedroerte forskellige spanske omraader og kyster.
9 Ved en yderligere aabningsskrivelse, dateret den 30. november 1993, anmodede Kommissionen paa ny den spanske regering om at fremkomme med sine bemaerkninger til spoergsmaalet om udarbejdelse og gennemfoerelse af de i direktivets artikel 7 omhandlede programmer. Kommissionen vedlagde som bilag listen over de 99 stoffer, der er opfoert paa liste I, men som er omfattet af ordningen for de stoffer, der er opfoert paa liste II.
I sin svarskrivelse af 3. marts 1994 fremkom den spanske regering med en raekke bemaerkninger. De spanske myndigheder henviste navnlig til, at der var udarbejdet forslag til retningslinjer vedroerende vandloebssystemerne (i det nordlige Spanien samt for floderne Duero, Tajo, Guadiana, Guadalquivir, Segura, Júcar og Ebro). Regeringen omtalte endvidere, at der var udarbejdet en oversigt over stoffer, der muligvis var forurenende, idet de var inddelt i fire stoerre kategorier af farlige stoffer. Det fremgik heraf, at de industrier, der fremstillede farlige stoffer, ikke foraarsagede forurening af overfladevand. Der var en beskeden forurening som foelge af de plantebeskyttelsesmidler, der blev anvendt i landbruget, men de industrivirksomheder, der anvendte farlige stoffer i produktionsprocessen, eller hvor saadanne stoffer var biprodukter, medfoerte en betydelig forurening. Myndighederne henviste endvidere til, at der fandtes et permanent projekt til kontrol af vandkvaliteten (SAICA-projektet) samt til, at der ville blive fastsat kvalitetsmaalsaetninger paa grundlag af hvert enkelt stofs toxicitet, persistens og bioakkumulation. Med hensyn til forureningen af havvand indroemmede den spanske regering, at de selvstyrende regioner endnu ikke havde afsluttet fastlaeggelsen af de programmer, der henhoerte under deres kompetence.
10 Kommissionen fandt, at den spanske regerings svar ikke var fyldestgoerende, og den fremsatte derfor den 17. november 1994 en begrundet udtalelse i henhold til traktatens artikel 169. Heri anfoerte Kommissionen, at der ikke var truffet foranstaltninger til gennemfoerelse af direktivet og navnlig ikke fastlagt programmer med henblik paa formindskelse af forureningen med stoffer paa liste II.
Paa anmodning af den spanske regering blev den i den begrundede udtalelse fastsatte frist paa to maaneder i henhold til skrivelse af 18. januar 1995 forlaenget med yderligere to maaneder. Den spanske regering besvarede foerst den begrundede udtalelse ved skrivelser af 8. september 1995 og 16. oktober 1995. Disse skrivelser indeholdt oplysninger og rapporter vedroerende den spanske regerings og de selvstyrende regioners politik med hensyn til udledninger af forurenende stoffer i vand.
Efter Kommissionens opfattelse fremgik det ikke af de paagaeldende oplysninger, at der fandtes programmer med henblik paa formindskelse af forureningen af vand med stoffer paa liste II. Kommissionen anlagde herefter naervaerende sag.
Realiteten
11 Kommissionens soegsmaal forekommer begrundet, og efter min opfattelse maa der gives Kommissionen medhold.
Den spanske regerings argumenter kan reelt opdeles i to kategorier.
Interne spanske problemer
12 Den spanske regering har for det foerste anfoert, at for saa vidt angaar beskyttelsen af saavel ferskvandsomraaderne som havvandet har den maattet gennemfoere betydelige aendringer af forvaltningen som foelge af de aendrede politiske forhold efter vedtagelsen af forfatningen i 1978. Regeringen har tilfoejet, at Spaniens tiltraedelse af Det Europaeiske Faellesskab har medfoert, at der i spansk ret har maattet indfoeres et betydeligt antal faellesskabsretlige bestemmelser, herunder inden for omraader, som f.eks. miljoeomraadet, hvor den helt nydannede spanske forvaltning manglede erfaring, og hvor man endnu ikke havde naaet det niveau, som fandtes i de oevrige medlemsstater. Indfoerelsen og gennemfoerelsen af ordningen med selvstyrende regioner, som efter spansk ret har kompetence paa miljoeomraadet, har medfoert yderligere problemer i relation til en oejeblikkelig gennemfoerelse af direktivet.
13 Hertil skal jeg blot bemaerke, at i henhold til fast retspraksis kan en medlemsstat ikke paaberaabe sig bestemmelser, fremgangsmaader eller forhold i sin nationale retsorden til stoette for, at forpligtelser, der foelger af et direktiv, ikke overholdes (9), og at det ikke kan tillaegges betydning, at traktatbruddet helt eller delvis kan tillaegges en anden myndighed end statens centraladministration, som f.eks. en selvstaendig region (10) eller en kommune (11).
Heraf foelger, at de administrative problemer, som den spanske regering har paaberaabt sig, ikke kan begrunde det traktatbrud, der foreholdes den. Med virkning fra den 1. januar 1986 skulle Kongeriget Spanien under alle omstaendigheder have efterkommet de forpligtelser, der foelger af direktivet.
Ingen programmer med henblik paa formindskelse af forureningen
14 Den spanske regering har dernaest paaberaabt sig de spanske bestemmelser om beskyttelse af vand mod forurening og navnlig anfoert, at selv om der ikke findes retsakter, der formelt er betegnet programmer med henblik paa formindskelse af forureningen (eller saadanne retsakter endnu ikke er vedtaget), naas direktivets formaal ligeledes i kraft af gaeldende lovgivning og de foranstaltninger til kontrol af forureningen, som de spanske myndigheder har truffet.
15 Jeg skal foerst bemaerke, at den foreliggende sag drejer sig om et meget konkret traktatbrud, som er naermere beskrevet i den begrundede udtalelse og i staevningen. Sagen drejer sig om, at der ikke er fastlagt programmer med henblik paa formindskelse af forureningen med de stoffer, der er opfoert paa liste II, der er optaget som bilag til direktivet, og at disse programmer ikke er meddelt Kommissionen, hvilket er i strid med direktivets artikel 7. Det er saaledes irrelevant, at der findes bestemmelser til beskyttelse af vand, hvis gyldighed der ikke er tvivl om, ligesom det heller ikke kan tillaegges betydning, at de spanske myndigheder paa lovgivningsplan og ved administrativt fastsatte bestemmelser har afhjulpet, at der enten ikke fandtes spanske miljoebeskyttelsesbestemmelser, eller at de var utilstraekkelige.
16 Med hensyn til den spanske regerings bemaerkninger, hvorefter direktivets maal alligevel naas, selv om der ikke findes formelt vedtagne programmer, idet der findes en helhed af bestemmelser og former for administrativ praksis, maa det understreges, at de bestemmelser, den sagsoegte stat har paaberaabt sig, og som har et andet niveau og er af en anden art, ikke giver holdepunkter for at fastslaa, at der findes programmer med henblik paa formindskelse af forureningen, saaledes som det kraeves efter direktivet.
Formaalet med lov nr. 29/85 om kontrol med vandomraader, der blev vedtaget kort efter indgaaelsen af tiltraedelsestraktaten (12), er at indfoere en generel ordning med hensyn til vand og vandomraader samt anvendelse af vand, og den erstatter den tidligere og foraeldede ordning, der stammede fra 1879. Set mere generelt indeholder lovens afsnit V, der omhandler beskyttelse af kvaliteten af ferskvandsomraader, bestemmelser, hvorefter der kraeves en forudgaaende administrativ tilladelse til enhver udledning af forurenende stoffer i vandmiljoeet. Det gennemfoerelsesdekret, jeg netop har omtalt (13), indeholder detaljerede regler om den procedure, der skal foelges med henblik paa meddelelsen af saadanne administrative tilladelser, og de vigtigste regler i den forbindelse er, at den kompetente myndighed fastsaetter de emissionsnormer, der skal overholdes med hensyn til hver enkelt udledning. De betingelser, der fastsaettes i tilladelsen, skal imidlertid opstilles paa grundlag af, hvad der er fastsat i de planer for formindskelse af forureningen, der er vedtaget for hvert enkelt afvandingsomraade og i den nationale afvandingsomraadeplan, saaledes som det kraeves efter spansk lovgivning (14).
17 Den spanske regering har indroemmet, at der ikke er vedtaget afvandingsomraadeplaner for hvert enkelt afvandingsomraade, selv om disse planer er afgoerende ved fastlaeggelsen af programmer med henblik paa formindskelse af forureningen med stoffer paa liste II, der som allerede naevnt frembyder forskellig fare, alt efter recipientens karakter og beliggenhed.
Det forhold, at der er foretaget undersoegelser vedroerende visse afvandingsomraader, som belyser, hvilke forurenende stoffer der findes i omraadet, og som indeholder en oversigt over de forurenende stoffer, er ikke det samme som programmer med henblik paa formindskelse af forureningen. Saadanne undersoegelser kan i givet fald hoejst tjene som grundlag for udarbejdelsen af det program, der skal indeholde kvalitetsmaalsaetninger, frister for ivaerksaettelsen og saerlige bestemmelser om anvendelse af naermere angivne stoffer.
18 Den spanske regerings henvisning til en ministeriel bekendtgoerelse af 12. november 1987 (15), som faktisk indeholder kvalitetsmaalsaetninger for visse farlige stoffer, der henhoerer under liste I og ikke under liste II, som er omtvistet i den foreliggende sag, er efter min opfattelse uden betydning for sagens afgoerelse.
19 For saa vidt angaar spoergsmaalet om forurening af havvand har den spanske regering paaberaabt sig lov nr. 22/88 (16), der ganske vist indeholder en generel ordning for saltvandsomraaderne, men dog kun (nemlig i artikel 56-62) indeholder bestemmelser, hvorefter der kraeves en forudgaaende tilladelse til udledning af farlige stoffer i havet. De naermere betingelser, der er knyttet til tilladelserne, og de generelle betingelser, der gaelder for dem, fastsaettes imidlertid af de selvstyrende regioner. Den spanske regering har ikke godtgjort, at disse regioner har udarbejdet programmer med henblik paa formindskelse af forureningen, saaledes som det kraeves efter direktivet. De rapporter, visse af de selvstyrende regioner har udarbejdet og tilstillet Kommissionen under den administrative procedure, indeholder blot en gentagelse af de forpligtelser, der allerede foelger af direktivet, som f.eks. at der senere skal udarbejdes specifikke programmer med henblik paa formindskelse af forureningen med stoffer paa liste II (17), eller omtaler tiltag med henblik paa indsamling af oplysninger eller undersoegelser til fastsaettelse af passende bestemmelser med henblik paa gennemfoerelse af direktivet (18), mens de ikke i oevrigt indeholder en eneste bemaerkning om, at der faktisk findes programmer med henblik paa formindskelse af forureningen.
20 For saa vidt endelig angaar kongelig anordning nr. 484 af 7. april 1995 (19), som indeholder bestemmelser om ulovligt affald og affald, for hvilket der kraeves en foreloebig tilladelse, er den som anfoert af den spanske regering ganske vist et middel til formindskelse af forureningen, men ikke et egentligt program i direktivets forstand (20).
Efter direktivets ordning er et »program« som omhandlet i artikel 7 et instrument, hvis formaal er at fastlaegge de naermere regler for, hvorledes forureningen kan formindskes, set i en overordnet og om muligt udtoemmende sammenhaeng, saaledes at der med henblik paa en eventuel harmonisering kan foretages en sammenligning af de forskellige beskyttelsesordninger, der er gaeldende i medlemsstaterne.
Heraf foelger, at en raekke bestemmelser eller en ordning, hvorefter der kraeves en forudgaaende tilladelse til udledninger af farlige stoffer, ganske vist har til formaal at beskytte vandmiljoeet, men ikke er en samlet og konsekvent ordning vedroerende de foranstaltninger, der skal traeffes med henblik paa at naa bestemte kvalitetsmaalsaetninger, og derfor ikke udgoer et program.
Som Domstolen har fremhaevet, skal programmer med henblik paa formindskelse af forureningen vaere specifikke. Andre foranstaltninger, der eventuelt maatte have til formaal at formindske forureningen, som f.eks. generelle saneringsprogrammer, svarer ikke noedvendigvis til et program som omhandlet i det i denne sag omtvistede direktiv (21).
21 Det boer ogsaa fremhaeves, at fastlaeggelsen af programmer er et instrument, som efter direktivets ordlyd er vigtigt med henblik paa at naa de miljoebeskyttelsesformaal, der er direktivets hovedformaal. Modstykket hertil er, at der skal fastsaettes frister for programmernes ivaerksaettelse (artikel 7, stk. 5), og at de skal meddeles Kommissionen, saaledes at den ikke alene kan sikre, at de er i overensstemmelse med det maal, der forfoelges med direktivet, men ogsaa sikrer harmoniseringen i de forskellige medlemsstater (artikel 7, stk. 7).
Det fremgaar af disse bestemmelser som helhed, at selv om de retsforskrifter, der er fastsat i spansk ret, indebar, at det formaal, hvorefter forureningen skulle formindskes, kunne forfoelges paa passende maade, afskaerer den omstaendighed, at der ikke findes programmer, paa grundlag af hvilke en saadan formindskelse kan opnaas, Kommissionen fra at sikre, at der er sket en harmoniseret gennemfoerelse i de forskellige medlemsstater. Der er herved risiko for, at et af direktivets formaal ikke naas, nemlig det allerede naevnte formaal, der bestaar i at ophaeve de forskelle mellem konkurrencevilkaarene, som kan have en negativ indflydelse paa gennemfoerelsen af det faelles marked (22).
22 I oevrigt har Domstolen allerede understreget, at kravet om en punktlig gennemfoerelse af direktiver navnlig goer sig gaeldende paa miljoeomraadet, hvor forvaltningen af det faelles eje er betroet medlemsstaterne paa deres respektive territorier (23). Dette er netop tilfaeldet for saa vidt angaar det i direktivet fastsatte formaal, hvorefter forureningen med stoffer paa liste II skal formindskes, og kvalitetsmaalsaetningerne for disse stoffer, til forskel fra stofferne paa liste I, skal opstilles af hver enkelt medlemsstat (24).
23 Sammenfattende skal jeg herefter foreslaa foelgende domskonklusion:
- Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7 i Raadets direktiv 76/464/EOEF af 4. maj 1976 om forurening, der er foraarsaget af udledning af visse farlige stoffer i Faellesskabets vandmiljoe, og i henhold til traktatens artikel 189, idet det ikke har fastlagt eller meddelt Kommissionen programmer med henblik paa at formindske forureningen med stoffer, som er opfoert paa liste II, saaledes som det er fastsat i direktivets artikel 7.
- Kongeriget Spanien betaler sagens omkostninger.
(1) - EFT L 129, s. 23.
(2) - EFT 1973 C 112, s. 1, hvor programmet er offentliggjort som bilag til erklaeringen fra Raadet for De Europaeiske Faellesskaber og repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Raadet den 22.11.1973.
(3) - Jf. direktivets artikel 1, stk. 1.
(4) - Jf. direktivets artikel 7, stk. 7.
(5) - Jf. tredje betragtning til direktivet.
(6) - Se i samme retning generaladvokat Tesauro's forslag til afgoerelse, navnlig punkt 13, fremsat i retsmoedet den 26.6.1997, i sagen Kommissionen mod Luxembourg, hvor Domstolen afsagde dom den 11.6.1998 (sag C-206/96, Sml. I, s. 3401).
(7) - Jf. dommen i sagen Kommissionen mod Luxembourg, praemis 7.
(8) - Akt optaget som bilag til traktaten om Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse af De Europaeiske Faellesskaber (EFT 1985 L 302, s. 23).
(9) - Jf. blandt mange domme dom af 6.7.1995, sag C-259/94, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 1947, praemis 5, af 6.4.1995, sag C-147/94, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 1015, praemis 5, og af 20.9.1990, sag C-5/89, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3437, praemis 18.
(10) - Jf. dom af 14.1.1988, forenede sager 227/85, 228/85, 229/85 og 230/85, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 1, praemis 9.
(11) - Jf. dom af 10.3.1987, sag 199/85, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 1039.
(12) - Loven blev vedtaget den 2.8.1985 (BOE nr. 189 af 8.8.1985), mens tiltraedelsestraktaten blev indgaaet den 12.6.1985.
(13) - Kongeligt dekret nr. 849 af 11.4.1986 (BOE nr. 103 af 30.4.1986).
(14) - Jf. bl.a. kongeligt dekret nr. 927 af 29.7.1988 (BOE nr. 209 af 31.8.1988).
(15) - BOE nr. 280 af 23.11.1987.
(16) - Lov nr. 22 af 28.7.1988 (BOE nr. 181 af 29.7.1988).
(17) - Jf. rapporten fra Generalitat Valenciana.
(18) - Jf. rapporten fra den baskiske regering.
(19) - BOE nr. 95 af 21.4.1995.
(20) - Under alle omstaendigheder blev anordningen udstedt efter udloebet af den ganske vist forlaengede frist, der var fastsat i den begrundede udtalelse. Ifoelge Domstolens praksis skal spoergsmaalet om, hvorvidt der foreligger traktatbrud, vurderes paa det tidspunkt, og aendringer af forholdene i tiden derefter kan ikke tages i betragtning, jf. senest dom af 3.7.1997, sag C-60/96, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 3827, praemis 15.
(21) - Se for saa vidt angaar programmer med henblik paa at formindske forureningen som omhandlet i Raadets direktiv 78/659/EOEF af 18.7.1978 om kvaliteten af ferskvand, der kraever beskyttelse eller forbedring for at vaere egnet til, at fisk kan leve deri (EFT L 222, s. 1), og direktiv 79/923/EOEF af 30.10.1979 om kvalitetskrav til skaldyrvande (EFT L 281, s. 47), Domstolens dom af 12.12.1996, sag C-298/95, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 6747. Et tilsvarende synspunkt har Domstolen ogsaa i en nyere dom fastslaaet i relation til det i denne sag omtvistede direktiv, nemlig i dom af 11.6.1998, forenede sager C-232/95 og C-233/95, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 3343, praemis 35.
(22) - Jf. i samme retning generaladvokat Tesauro's forslag til afgoerelse i de forenede sager C-232/95 og C-233/95, Kommissionen mod Graekenland (naevnt i den foregaaende fodnote), hvor den graeske regering bestred Kommissionens paastande med henvisning til, at de nationale bestemmelser af forskellig rang og art sikrede, at forholdene i de omtvistede vandomraader faktisk var i overensstemmelse med direktivet.
(23) - Jf. dom af 8.7.1987, sag 262/85, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 3073, navnlig praemis 9.
(24) - Medmindre der findes specifikke direktiver, som Raadet har udstedt, jf. artikel 7, stk. 3.