61986CC0089_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . I de foreliggende sager har de to sagsoegere, Société L' Etoile Commerciale ( herefter benaevnt "Etoile Commerciale ") og Société Comptoir National technique agricole ( herefter benaevnt "CNTA "), nedlagt foelgende paastande :
2 . a ) delvis annullation af Kommissionens beslutning 85/456 af 28 . august 1985 ( 1 ) om afslutningen af de af Den Franske Republik forelagte regnskaber over de udgifter for regnskabsaaret 1981, der er finansieret gennem EUGFL, idet beslutningen udelukker, at det stoettebeloeb, som det franske interventionsorgan betalte CNTA for forarbejdning af solsikkefroe, afholdes over EUGFL;
3 . b ) krav om erstatning af det tab, der er forvoldt ved beslutningen, eftersom det franske interventionsorgan, Société Interprofessionnelle des Oléagineux ( herefter benaevnt "SIDO "), som foelge af denne har tilbagesoegt det stoettebeloeb, som man tidligere havde udbetalt;
4 . c ) subsidiaert annullation af Kommissionens forordning nr . 1204/72 af 7 . juni 1972 ( 2 ) om gennemfoerelsesbestemmelser til stoetteordningen for olieholdige froe .
I - Sagsfremstilling
5 . I henhold til artikel 27, stk . 1, i Raadets forordning nr . 136/66 af 22 . september 1966 ( 3 ) om oprettelse af en faelles markedsordning for fedtstoffer ydes der EF-stoette til olieholdige froe, som hoestes og forarbejdes inden for Faellesskabet, saafremt den gaeldende indikativpris for den paagaeldende sort overstiger verdensmarkedsprisen .
6 . I medfoer af forordningens artikel 27 udstedte Raadet forordning nr . 2114/71 af 28 . september 1971 ( 4 ), som fastsaetter principper for udbetaling af stoette fra EUGFL til forarbejdning af olieholdige froe . De froe, der skal forarbejdes i oliemoellen, kraeves undergivet kontrol, i hvilket oejemed der udstedes en EF-attest .
7 . Gennemfoerelsesbestemmelserne vedroerende stoetteordningen for oliefroe blev fastsat i ovennaevnte forordning nr . 1204/72 . Ifoelge forordningens artikel 3, stk . 1, skal der foeres kontrol "fra det tidspunkt, da de olieholdige froe indgaar til oliemoellen, og indtil de forarbejdes med henblik paa olieproduktionen ". I dette oejemed bestemmes det i forordningens artikel 5, at den EF-attest, der er indfoert ved artikel 4 i forordning nr . 2114/71, bl.a . skal bestaa af "en del, benaevnt I.D ., som attesterer, at den dér identificerede maengde af froe, der er hoestet i Faellesskabet, er undergivet*...kontrol ". Ifoelge forordningens artikel 10 indebaerer I.D.-delen "pligt til at forarbejde den identificerede maengde inden for en frist paa 270 dage efter udstedelsesdagen ".
8 . I Frankrig administreres stoetteordningen af SIDO
9 . SIDO og de franske myndigheder havde tidligere - i nogle tilfaelde, hvor ansoegningen om EF-attesten foerst var blevet indgivet, efter at froeene var forarbejdet, - indtaget det standpunkt, at det ville vaere udtryk for en uforholdsmaessig haard sanktion at naegte udbetaling af stoetten, alene paa grund af en fejl i sagsgangen . SIDO vidste imidlertid, at Kommissionen ikke delte denne opfattelse, idet den allerede tidligere i lignende tilfaelde havde udtalt, at det var i strid med den gaeldende ordning at udbetale stoetten .
10 . Paa trods heraf indvilligede SIDO i april maaned 1981 i at udbetale stoette til CNTA, efter at selskabet i 1980 havde forarbejdet to partier froe, men foerst bagefter ansoegt om EF-attesterne ( den forsinkede ansoegning skyldtes tilsyneladende visse organisatoriske forstyrrelser hos CNTA paa grund af en brand ). SIDO betingede dog stoetten af, at der blev stillet sikkerhed for tilbagebetalingen af det beloeb, som CNTA "i givet fald er skyldig at erlaegge, naar EUGFL har truffet afgoerelse om, hvorvidt det forudbetalte stoettebeloeb kan afholdes af Garantifonden ". Sikkerheden udgjorde 8*586*278 FF og blev stillet paa CNTA' s vegne af Etoile Commerciale den 24 . april 1981 .
11 . Under en efterfoelgende brevveksling mellem Kommissionen og det franske Landbrugsministerium vedroerende EUGFL' s finansiering af stoettebeloebene fastholdt Kommissionen, at stoetten ikke kunne afholdes over EUGFL, da EF-attestens I.D.-del ikke efter gaeldende ordning maatte udstedes efter forarbejdningen, og endog ikke efter det tidspunkt, da froeene var indgaaet til oliemoellen . Denne opfattelse kommer i oevrigt klart til udtryk i Kommissionens rapport vedroerende afslutningen af EUGFL' s ( Garantisektionens ) regnskaber for regnskabsaarene 1980 og 1981 . Kommissionens beslutning 85/456 af 28 . august 1985, som blev meddelt den franske regering den 5 . september 1985 og offentliggjort i EF-Tidende den 9 . oktober samme aar, er truffet paa grundlag af denne rapport .
12 . Beslutningen specificerer ikke udgiftsposterne i forhold til de enkelte stoetteansoegere eller erhvervsdrivende . Det fremgaar imidlertid af rapporten, at det samlede udgiftsbeloeb, som ikke anerkendes at paahvile EUGFL ifoelge beslutningens bilag I, bl.a . inkluderer et beloeb paa 9*707*410,88 FF, som svarer til stoetten for de af CNTA pressede froe .
13 . Den franske regering har rejst annullationssoegsmaal vedroerende beslutningen, som for oejeblikket verserer ved Domstolen ( sag 336/85 ), men dette soegsmaal vedroerer udelukkende den del af beslutningen, som angaar afslutningen af regnskaberne for fiskeriprodukter . Den franske regering, til hvem beslutningen er rettet, har altsaa ikke gjort indsigelse vedroerende afslutningen af regnskaberne for det
i denne sag omtvistede stoettebeloeb .
14 . Ved skrivelse af 27 . januar 1986 rejste SIDO, under henvisning dels til Kommissionens beslutning af 28 . august 1985, dels til naevnte rapport, over for Etoile Commerciale paakrav om indfrielse af den sikkerhed, selskabet havde stillet for CNTA Beloebet herfor blev indbetalt ved skrivelse af 21 . februar 1986 .
15 . De foreliggende sager er den 26 . og 27 . marts 1986 anlagt af sagsoegerne Etoile Commerciale og CNTA
16 . Ved saerskilt dokument, indgivet i henhold til procesreglementets artikel 91, stk . 1, har Kommissionen nedlagt paastand om sagernes afvisning .
II - Paastanden om annullation af beslutning 85/456
17 . A - Foerst skal jeg gennemgaa Kommissionens formalitetsindsigelse over for paastanden om den delvise annullation af beslutning 85/456 .
18 . Til stoette herfor goer Kommissionen ikke blot gaeldende, at sagen er for sent anlagt, da fristen i EOEF-Traktatens artikel 173, stk . 3, var overskredet, men tillige, at beslutningen hverken beroerer sagsoegerne umiddelbart eller individuelt, saaledes som det kraeves efter artikel 173, stk . 2 .
19 . B - Det er naturligvis kun noedvendigt at undersoege, om soegsmaalsfristen var sprunget, saafremt den anfaegtede beslutning antages at beroere sagsoegerne umiddelbart og individuelt i Traktatens artikel 173, stk . 2' s forstand .
20 . Denne betingelse finder jeg imidlertid ikke opfyldt, som det vil fremgaa af det foelgende .
21 . Hvis man eventuelt skulle vaere tvunget til at antage noget andet, maatte resultatet blive, at sagerne er rettidigt anlagt .
22 . Den anfaegtede beslutning retter sig nemlig ikke til sagsoegerne - og disse er udtrykkeligt heller ikke direkte adressater herfor - hvorfor den ikke er og heller ikke burde vaere meddelt dem .
23 . I oevrigt kan datoen for fristens begyndelse, jfr . artikel 173, stk . 3, ikke vaere den dag, beslutningen blev offentliggjort . Beslutningen om afslutningen af regnskaberne oplyste nemlig alligevel ikke sagsoegerne om, hvorvidt det omtvistede stoettebeloeb kunne afholdes over EUGFL .
24 . Det var saaledes ikke muligt for sagsoegerne blot ved en gennemlaesning at faa kendskab til beslutningens naermere indhold .
25 . Derimod fremgaar det af de rapporter, der ligger til grund for beslutningen, at den havde virkninger for sagsoegerne .
26 . Rapporterne blev imidlertid kun meddelt den medlemsstat, som beslutningen er rettet til, og ikke sagsoegerne . Foelgelig kan heller ikke datoen for meddelelsen udloese den frist, der er omhandlet i artikel 173, stk . 3 .
27 . Det eneste tidspunkt, der i saa fald kan have relevans som dato for fristens begyndelse, er altsaa det tidspunkt, da sagsoegerne blev bekendt med retsakten eller rettere blev bekendt med den omstaendighed, at beslutningen beroerte dem . Ifoelge sagens akter blev Etoile Commerciale imidlertid foerst bekendt dermed paa den dato, hvor SIDO i en skrivelse til selskabet begaerede sikkerheden indfriet . CNTA blev bekendt dermed ved en skrivelse samme dag fra sin bank . Den relevante dato er saaledes for begge sagsoegernes vedkommende den 4 . februar 1986 .
28 . Da sagerne blev anlagt inden to maaneder efter denne dato, er fristerne overholdt .
29 . C - Efter Traktatens artikel 173, stk . 2, kan private imidlertid kun anlaegge sag vedroerende beslutninger, som er rettet til dem, eller vedroerende beslutninger, som beroerer den umiddelbart og individuelt, selv om de er udfaerdigede i form af en forordning eller en beslutning rettet til et andet retssubjekt .
30 . Vedroerende disse betingelser, saaledes som de fortolkes i Domstolens praksis, kan jeg henvise til gennemgangen i mit forslag til afgoerelse for nylig i sag 333/85, Mannesmann-Roehren-Werke mod Kommissionen ( Sml . s . 0000 )
31 . I den foreliggende sag har vi at goere med en beslutning, som udtrykkeligt er rettet til Den Franske Republik .
32 . Kan beslutningen paa trods heraf antages at beroere sagsoegerne "umiddelbart og individuelt"?
33 . a)*Ifoelge Kommissionen beroerer en beslutning om afslutningen af EUGFL' s regnskaber udelukkende mellemvaerendet mellem Kommissionen og medlemsstaterne ( her Frankrig ), hvorfor det ikke er Kommissionens, men det nationale interventionsorgans beslutning, som direkte beroerer de erhvervsdrivendes interesser .
34 . Kommissionen tilfoejer, at den, der er adressat for en beslutning, som er truffet af et nationalt interventionsorgan, kun kan anfaegte beslutningen ved de nationale domstole .
35 . Heroverfor anfoerer sagsoegerne, at Kommissionens beslutning beroerer dem umiddelbart og individuelt, fordi beslutningen og den rapport, den er truffet paa grundlag af, ganske klart omhandler det til CNTA af SIDO udbetalte stoettebeloeb, og desuden udgoer retsgrundlaget for tilbagesoegningen af stoettebeloebet, hvorved der ikke er overladt SIDO noget som helst skoen med hensyn til, om beloebet boer kraeves tilbage eller ej .
36 . Deres argument er, at de ikke ikke ville have vaeret forpligtet til at tilbagebetale stoettebeloebet, saafremt den anfaegtede beslutning ikke var blevet truffet .
37 . b)*Det er min opfattelse, at beslutningen om regnskabsafslutningen kun tilsyneladende udgoer grundlaget for forpligtelsen til at betale stoettebeloebet fra SIDO tilbage .
38 . Efter en naermere overvejelse kommer man faktisk ikke uden om at anse tilbagesoegningskravet for en konsekvens af, at interventionsorganet tilsidesatte gaeldende EF-forskrifter . Begrundelsen for, at Kommissionen ikke ville forpligte EUGFL, var saaledes, at interventionsorganet udbetalte stoettebeloebet til sagsoegerne i strid med gaeldende forskrifter ( omend det traf den sikkerhedsforanstaltning at kraeve kaution ), med den foelge, at SIDO blev noedt til at kraeve den forudbetalte stoette tilbage .
39 . Som det udtrykkeligt fremgaar af artikel 4 i Raadets forordning nr . 729/70 af 21 . april 1970 ( 5 ) paahviler det de nationale interventionsorganer, som udpeges af medlemsstaterne, at traeffe beslutning om de udbetalinger, der skal foretages i overensstemmelse med "Faellesskabets regler og de nationale lovgivninger" .
40 . I en tidligere dom hedder det : "I overensstemmelse med de almindelige principper, som ligger til grund for opbygningen af Faellesskabets institutioner, og som finder anvendelse paa forbindelserne mellem Faellesskabet og medlemsstaterne, paahviler det i henhold til Traktatens artikel 5, medlemsstaterne at sikre gennemfoerelsen af faellesskabsbestemmelserne paa deres omraader, isaer inden for rammerne af den faelles landbrugspolitik" ( 6 ).
41 . Hele systemet med de nationale markedsordninger, herunder markedsordningen for fedtstoffer, er baseret paa, at de nationale organer har ansvaret for interventionerne til regulering af landbrugsmarkederne, saasom ydelse af stoette .
42 . Deres afgoerelser om at yde stoette er imidlertid undergivet faellesskabsretten, herunder artikel 3, stk . 1, i forordning nr . 729/70, hvorefter de interventioner, der finansieres af EUGFL, skal "foretages efter Faellesskabets regler ".
43 . Saafremt SIDO i det foreliggende tilfaelde antog, at det var i overensstemmelse med EF' s regler at udbetale stoette, var SIDO forpligtet til at udbetale beloebet uden betingelser . Saafremt der herefter ved beslutningen om regnskabsafslutningen blev givet afslag paa at finansiere stoettebeloebet over EUGFL, maatte den franske stat kraeve beslutningen annulleret i medfoer af Traktatens artikel 173 . Selv om interventionsorganet antog, at det var i strid med proportionalitetsprincippet at afslaa stoetten, blot fordi der var tilsidesat et simpelt formalitetskrav, foretog den franske stat sig imidlertid intet . Der blev truffet forholdsregler i form af, at der blev stillet krav om sikkerhed, men den franske stat har - i oevrigt under en anden sag, som er uafhaengig af den foreliggende - kun anfaegtet den del af beslutningen, der vedroerer fiskeriprodukter .
44 . Grunden til, at SIDO kraevede sikkerhed, var givetvis, at den paa baggrund af Kommissionens opfattelse var i tvivl om forholdets retmaessighed . Hertil kommer, at det ikke uden videre kan antages, at interventionsorganet ved at goere udbetalingen af stoettebeloebet afhaengig af en resolutiv betingelse - nemlig at Kommissionen traf beslutning om afslutning af regnskaberne - hvorved den overlod Kommissionen ansvaret for en beslutning, det selv maatte traeffe, konsekvent overholdt den decentraliserede ordning for forvaltningen af den faelles landbrugspolitik, der blev gennemfoert ved forordning nr . 729/70 .
45 . Spoergsmaalet er imidlertid, om man ikke med rette kan anfoere, at det nationale interventionsorgan var forpligtet til at tilbagesoege stoettebeloebet som foelge af Kommissionens afslag paa at afholde stoettebeloebet over EUGFL, idet der ikke var levnet interventionsorganet noget som helst skoen paa dette punkt ( 7 ), og altsaa uanset om der blev stillet sikkerhed for udbetalingen af stoettebeloebet eller om den skete uden betingelser .
46 . Kan man altsaa ikke antage, at tilbagesoegningskravet var en direkte og noedvendig foelge af Kommissionens beslutning?
47 . Det mener jeg ikke, man kan .
48 . De nationale myndigheders forpligtelse til, af hensyn til en ensartet anvendelse af faellesskabsretten, at tilbagesoege beloeb, der er udbetalt med urette eller paa grund af uretmaessigheder, udspringer nemlig ikke af Kommissionens beslutning, men af artikel 8 i forordning nr . 729/70 .
49 . Som Domstolen tidligere har statueret ( 7 ) skal denne forpligelse hindre, at der vedtages bestemmelser eller foranstaltninger, som i praksis enten umuliggoer tilbagesoegning af saadanne beloeb eller giver de nationale myndigheder en befoejelse til at skoenne over, om det er hensigtsmaessigt at kraeve beloebet tilbage . Hertil kommer forpligtelsen til at iagttage det principielle ligebehandlingskrav i ensartede, men i oevrigt rent nationale tvister ( 8 ).
50 . Som det imidlertid fremgaar af naevnte artikel 8, stk . 1, skal de kontrolopgaver, der er tildelt de kompetente nationale myndigheder, dels for at forhindre og forfoelge uregelmaessigheder, dels for at sikre tilbagesoegningen af de med urette udbetalte beloeb, udoeves "i overensstemmelse med de nationale administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser", hvorved bemaerkes, at faellesskabsretten ikke paa sit nuvaerende udviklingstrin indeholder saerlige bestemmelser, der kan erstatte de her citerede .
51 . Det betyder ( med forbehold af de ovenfor naevnte begraesninger som foelge af faellesskabsretten ) "at tvister vedroerende tilbagesoegning af beloeb, der er udbetalt med urette i henhold til faellesskabsretten, i mangel af faellesskabsretlige forskrifter skal afgoeres af de nationale domstole under anvendelse af disses nationale ret" ( 9 ).
52 . Det hedder herom videre i samme dom : "Heraf foelger, at artikel 8, stk . 1, i forordning nr . 729/70 ikke finder anvendelse paa forholdet mellem interventionsorganerne og de paagaeldende erhvervsdrivende, og at bestemmelsen navnlig ikke giver de nationale myndigheder hjemmel til at fremsaette krav om tilbagebetaling over for modtagere af uretmaessigt udbetalt stoette, idet saadanne krav er omfattet af national ret" ( 10 ), dvs . med hensyn til saavel de processuelle og formelle regler som de materielle betingelser ( 11 ).
53 . Saafremt der er tvivl om EF-reglernes gyldighed eller fortolkning, kan de nationale domstole benytte forelaeggelsesadgangen efter Traktatens artikel 177 .
54 . Som Domstolen anerkendte i dommene af 7 . februar 1979 ( 12 ), er det i oevrigt ikke udelukket, at de nationale myndigheder i god tro anlaegger en objektivt fejlagtig fortolkning af faellesskabsretten og dermed i flere tilfaelde umuliggoer gennemfoerelsen af tilbagesoegningskrav for beloeb, som de paagaeldende har oppebaaret med urette . I saadanne tilfaelde maa de nationale myndigheder selv indestaa for de beloeb, de med urette har antaget at kunne udbetale, da Kommissionen ikke kan lade EUGFL finansiere udgifter, som er afholdt i strid med Faellesskabets retsforskrifter .
55 . Dette bekraefter, at de nationale interventionsorganer selv maa baere ansvaret for deres beslutninger om at yde stoette .
56 . Det eneste saerlige i denne sag er, at stoettebeloebet er udbetalt mod bankgaranti, saaledes at interventionsorganet har kunnet tilbagesoege beloebet uden at skulle anlaegge sag ved de nationale domstole . Paa grund af sikkerhedsstillelsen har interventionsorganet dermed let og uhindret kunnet opfylde sin tilbagesoegningsforpligtelse i overensstemmelse med den nationale lovgivning . Samtidig har interventionsorganet imidlertid haft mulighed for at lade sagsoegerne svaeve i den vildfarelse, at retten til stoette afhang af Kommissionens beslutning, og at SIDO ikke kunne tage stilling dertil, foer denne beslutning var truffet .
57 . Sagsoegernes formelt logiske argumentation gaar ud paa, at beslutningen maa tilskrives Kommissionen og ikke det nationale interventionsorgan, selv om interventionsorganet allerede fra begyndelsen havde afslaaet at yde stoette, for ikke senere at maatte kraeve stoetten tilbagebetalt . Ifoelge sagsoegerne var interventionsorganets afslag altsaa kun foreloebigt eller givet under forbehold, og blev foerst endeligt, da det blev bekraeftet ved den beslutning, der blev truffet i forbindelse med afslutningen af EUGFL' s regnskaber .
58 . Det ville imidlertid ikke blot vaere i strid med retssikkerhedsprincippet, om man gav sagsoegerne medhold i denne opfattelse, men desuden en klar tilsidesaettelse af de generelle retsprincipper, der ligger til grund for EF' s ordning for institutionerne og som jeg har omtalt ovenfor .
59 . Formaalet med Kommissionens beslutninger om afslutning af regnskaberne over de udgifter, der afholdes af EUGFL, er blot, som det hedder i en af Domstolens domme ( 13 ), "at konstatere og anerkende, at udgifterne er blevet afholdt af de nationale myndigheder i overensstemmelse med faellesskabsbestemmelserne ". I forhold til de erhvervsdrivende er disse beslutninger udelukkende konstaterende og ikke konstitutive, da retsvirkningerne i forhold til de erhvervsdrivende beror paa de beslutninger, som interventionsorganerne traeffer ved udoevelsen af deres egne, selvstaendige befoejelser .
60 . Kommissionen har i almindelighed ingen befoejelse til at traeffe direkte beslutninger om udbetaling af stoette og kan derfor heller ikke paatvinge de nationale organer at traeffe konkrete, individuelle foranstaltninger .
61 . Denne opfattelse er stadfaestet i Domstolens domme i Sucrimex - og Interagra-sagerne ( 14 ) ( 15 ), der drejede sig om to lignende tilfaelde vedroerende stoette til eksport .
62 . Det var et andet problem, der forelaa i Krohn-dommen ( 16 ). I den sag havde Kommissionen efter gaeldende regler ikke blot befoejelse til at afgive en udtalelse, men kunne paatvinge de nationale organer en bestemt beslutning . Kommissionen havde udnyttet denne befoejelse og over for det nationale interventionsorgan angivet, hvilken beslutning den fandt paakraevet, hvorfor Domstolen antog, at sagen vedroerende Kommissionens beslutning maatte antages til realitetsbehandling, da den beslutning, sagsoegeren ansaa for ulovlig og stoettede sine krav paa, maatte tilskrives Kommissionen .
63 . I den foreliggende sag har SIDO ydet stoette i strid med faellesskabsretten og desuden gjort stoetten afhaengig af en betingelse ( nemlig at der blevet stillet sikkerhed ), som ikke er foreskrevet i faellesskabsretten; dermed foreligger der en fejlagtig anvendelse af myndighedens skoensbefoejelse, der har haft direkte virkning for udoevelsen af dens "bundne kompetence" til at kraeve stoettebeloebet tilbage ( eller kraeve den sikkerhed indfriet, der blev stillet som garanti herfor ).
64 . Sagsoegerne kunne i oevrigt have anfaegtet lovligheden af den sikkerhed, som SIDO kraevede som betingelse for at udbetale stoetten .
65 . De foretrak imidlertid at acceptere betingelsen frem for at loebe risikoen for et afslag paa ansoegningen om stoette .
66 . Paa grundlag af det anfoerte finder jeg saaledes ikke, at betingelserne i Traktatens artikel 173, stk . 2, er opfyldt, hvorfor jeg skal indstille, at annullationspaastanden afvises .
III - Erstatningskravet
67 . "I henhold til Domstolens faste praksis er erstatningssoegsmaalet efter Traktatens artikel 178 og artikel 215, stk . 2, indfoert som et selvstaendigt retsmiddel med en saerlig funktion i forhold til andre retsmidler og er underlagt betingelser, som er udformet med henblik paa dets formaal" ( 17 ).
68 . Det fremgaar videre af domspraksis, at formaalet med erstatningssoegsmaalet ikke er, at give Domstolen mulighed for at "efterproeve gyldigheden af beslutninger truffet af de nationale organer, hvem gennemfoerelsen af den faelles landbrugspolitik er paalagt, eller ... vurdere de finansielle konsekvenser af saadanne beslutningers eventuelle gyldighed" ( 18 ).
69 . Domstolen kan nemlig med hjemmel i Traktatens artikler 178 og 215 "alene *... tilkende erstatning for tab, der forvoldes af faellesskabsinstitutionerne eller af disses ansatte under udfoerelsen af deres arbejdsopgaver, dvs . tilkende erstatning, naar Faellesskabet er ansvarligt uden for kontrakt . Er der derimod tale om tab, som foraarsages af nationale organer, kan kun disse drages til ansvar, og de nationale domstole er enekompetente til at tilkende erstatning herfor" ( 19 ).
70 . I den foreliggende sag kunne tilbagesoegningskravet over for CNTA ikke tilregnes Kommissionen, men SIDO, idet myndigheden ikke i naevnte henseende var undergivet Kommissionens instrukser . Kravet beroede udelukkende paa SIDO' s forpligtelse til at iagttage gaeldende EF-forskrifter .
71 . Saafremt de paastaaede tab altsaa beror paa et retsstridigt forhold, har ikke Kommissionen, men det franske interventionsorgan ansvaret herfor .
72 . Erstatningspaastanden i henhold til Traktatens artikler 178 og 215, stk . 2, maa derfor afvises, da Domstolen ikke har kompetence til at tage spoergsmaalet under paakendelse . En erstatningssag maa i givet fald anlaegges ved de franske domstole .
73 . I oevrigt synes et soegsmaal ved de nationale domstole at kunne sikre de private en effektiv retsbeskyttelse i det foreliggende tilfaelde, da et saadant soegsmaal er egnet til at sikre erstatning af det paastaaede tab . Hermed vil Domstolens supplerende betingelse om, at de nationale retsmidler foerst skal udtoemmes, vaere opfyldt, hvilket goer det muligt at integrere erstatningssoegsmaalet i "det samlede regelsaet, hvormed Traktaten sikrer borgernes adgang til domstolene" ( 20 ).
IV - Paastanden om annullation af forordning nr . 1204/72
74 . Subsidiaert har sagsoegerne nedlagt paastand om annullation af forordning nr . 1204/72 under henvisning til, at sanktionen ved fristens overskridelse, som bestaar i, at stoettebeloebet fortabes, er i strid med proportionalitetsprincippet .
75 . Der er ingen tvivl om, at annullationspaastanden maatte afvises, saafremt den var blevet gjort gaeldende under et direkte soegsmaal i medfoer af artikel 173 .
76 . Over for Kommissionens formalitetsindsigelse har sagsoegerne imidlertid klargjort, at annullationspaastanden ikke er nedlagt under et direkte soegsmaal i henhold til artikel 173, men som en indsigelse i henhold til Traktatens artikel 184 om, at forordningen ikke kan finde anvendelse . Herom er det allerede fastslaaet i Domstolens praksis ( 21 ), at "den i Traktatens artikel 184 indeholdte hjemmel til at paaberaabe sig uanvendeligheden af forordning ikke udgoer en selvstaendig soegsmaalsret, men kun kan udoeves under en verserende retssag . Da der ikke bestaar nogen ret til at anlaegge et selvstaendigt soegsmaal, kan sagsoegerne ikke paaberaabe sig artikel 184 ".
77 . Paa samme maade som jeg konkluderede vedroerende det direkte annullationssoegsmaal vedroerende beslutningen om afslutningen af regnskaberne, er det min opfattelse, at indsigelsen om, at forordning nr . 1204/72 ikke kan finde anvendelse, maa afvises . I modsat fald ville artikel 184 ikke have den tilsigtede virkning, som er at sikre, at de retssubjekter, som ellers er afskaaret fra soegsmaal efter artikel 173, stk . 2, har mulighed for at faa efterproevet lovligheden af en generel retsakt via den individuelle beslutning, som er truffet til gennemfoerelse af denne retsakt ( 22 ). Artikel 184 ville nemlig i modsat fald have den helt absurde virkning, at den aabnede mulighed for at efterproeve lovligheden af institutionernes retsakter i strid med selve de grundlaeggende betingelser og med fristen i artikel 173 .
78 . Under den mundtlige forhandling har Kommissionen endvidere - omend noget tvivlende - gjort gaeldende, at procesreglementets artikel 42, stk . 2, indeholder hjemmel til at afvise annullationspaastanden vedroerende forordning nr . 1204/72, da den i staevningen er gjort gaeldende i medfoer af artikel 173, og da sagsoegerne kun har paaberaabt sig artikel 184 i forbindelse med modargumenterne over for Kommissionens formalitetsindsigelse . Saadan kan jeg ikke bedoemme forholdet . Sagsoegerne har nemlig alene paaberaabt sig artikel 173 som hjemmel for at paastaa beslutning 85/456 annulleret . Hvad angaar annullationspaastanden vedroerende forordning nr . 1204/72, indeholder staevningen ingen bemaerkninger om den retlige hjemmel for denne paastand . Selv om det imidlertid ikke maatte forholde sig saaledes, kan der i hvert fald ikke siges at foreligge et nyt anbringende . Lige fra staevningen gik anbringendet nemlig ud paa, at forordningen var ulovlig . Som svar paa formalitetsindsigelsen har sagsoegerne blot praeciseret, at dette anbringende ikke var deres hovedanbringende, men havde karakter af en indsigelse .
V - Konklusion
79 . Af de anfoerte grunde skal jeg foreslaa, at sagerne afvises, og at sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger i medfoer af procesreglementets artikel 69, stk . 2 .
(*) Oversat fra portugisisk .
( 1 ) EFT L*267 af 9.10.1985, s.*24 .
( 2 ) EFT 1972 II, s.*474 .
( 3 ) EFT 1965-66, s.*193 .
( 4 ) EFT 1971 III, s.*737 .
( 5 ) EFT 1970 I, s.*196 .
( 6 ) Dom af 21 . september 1983 i de forenede sager 205-215/82, Deutsche Milchkontor mod Tyskland, Sml . s.*2633, se praemis 17 paa s.*2665 .
( 7 ) Jfr . praemis 22 i naevnte dom Deutsche Milchkontor .
( 7 ) Jfr . praemis 22 i naevnte dom Deutsche Milchkontor .
( 8 ) Jfr . praemis 23 i naevnte dom Deutsche Milchkontor .
( 9 ) Jfr . praemis 19 i naevnte dom Deutsche Milchkontor; se ogsaa de i praemissen angivne domme .
( 10 ) Jfr . praemis 20 i naevnte dom Deutsche Milchkontor .
( 11 ) Jfr . praemis 36 i naevnte dom Deutsche Milchkontor .
( 12 ) Dom i sag 11/76, Nederlandene mod Kommissionen, Sml . 1979, s.*245, se paa ss.*278 og 279; dom i sag 18/76, Tyskland mod Kommissionen, Sml . 1979, s.*343, se paa s.*384 .
( 13 ) Dom af 14 . januar 1981 i sag 819/79, Tyskland mod Kommissionen, Sml . s.*21, se praemis 8 paa s.*34 .
( 14 ) Dom af 27 . marts 1980 i sag 183/79, Sml . s.*1299, se s.*1309 .
( 15 ) Dom af 10 . juni 1982 i sag 217/81, Sml . s.*2233, se paa ss.*2247 og 2248 .
( 16 ) Dom af 26 . februar 1986 i sag 175/84, Sml . s . 753, 763, praemisserne 21-23 .
( 17 ) Se ovennaevnte dom i Krohn-sagen, praemis 26 .
( 18 ) Dom af 12 . december 1979 i sag 12/79, Hans-Otto Wagner mod Kommissionen, Sml . s.*3657; se ovennaevnte dom i Interagra-sagen, s.*2248 .
( 19 ) Dom i ovennaevnte Krohn-sag, praemis 18 .
( 20 ) Praemis 27 i naevnte Krohn-dom . Sagsoegernes henvisning under den mundtlige forhandling til dommen af 17 . december 1981 i sag 197/80, Walzmuehle mod Kommissionen ( Sml . s.*3211 ) er irrelevant, da parterne ikke i denne sag havde mulighed for at rejse soegsmaal ved en national domstol .
( 21 ) Dom af 16 . juli 1981 i sag 33/80, Albini mod Raadet og Kommissionen, Sml . s.*2141, se s.*2157 .
( 22 ) Dom af 6 . marts 1979 i sag 92/78, Simmenthal mod Kommissionen, Sml . s.*777, se s.*800 .