62021CJ0701_RES
Forenede sager C-701/21 P og C-739/21 P
Mytilinaios AE – Omilos Epicheiriseon
mod
Dimosia Epicherisi Ilektrismou AE (DEI)ogEuropa-Kommissionen
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 22. februar 2024
»Appel – statsstøtte – artikel 107 TEUF – begrebet »støtte« – fordel – kriteriet om den private investor – voldgiftskendelse, der fastsætter reducerede el-tariffer – spørgsmålet, om en voldgiftskendelse kan tilregnes staten – forordning (EU) 2015/1589 – artikel 4, stk. 2 – afgørelse, hvorved det fastslås, at foranstaltningen ikke udgør støtte«
Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – søgsmålsinteresse – kommissionsafgørelse, hvorved det fastslås, at der ikke foreligger støtte, uden at den formelle undersøgelsesprocedure indledes – søgsmål med henblik på at beskytte de interesserede parters processuelle rettigheder – søgsmål anlagt af en virksomhed, der kontrolleres af en medlemsstat – antagelse til realitetsbehandling
[Art. 108, stk. 2 og 3, TEUF og art. 263, fjerde afsnit, TEUF; Rådets forordning 2015/1589, art. 1, litra h)]
(jf. præmis 56-64)
Statsstøtte – begreb – ydelse af fordele, som kan tilregnes staten – en voldgiftsrets involvering i fastsættelsen af en el-tarif – beslutning fra en virksomhed, der kontrolleres af staten, om at indgå en voldgiftsaftale – afgørelse, der kan udgøre statsstøtte – voldgiftskendelse, der vedtages af en sædvanlig voldgiftsret – voldgiftskendelse, der ikke udgør en foranstaltning, der kan tilregnes staten
(Art. 107, stk. 1, TEUF)
(jf. præmis 96-114)
Sammendrag
Domstolen gav medhold i de appeller, der var iværksat til prøvelse af Rettens dom (
1
) om annullation af flere retsakter fra Kommissionen, hvorved denne fastslog, at en voldgiftskendelse om fastsættelse af den tarif for levering af elektricitet, der finder anvendelse på den græske aluminiumsproducent Mytilinaios AE – Omilos Epicheiriseon (herefter »Mytilinaios«), ikke indebar tildeling af statsstøtte. Ifølge Domstolen begik Retten en retlig fejl ved at kvalificere voldgiftskendelsen som en statslig foranstaltning, der kunne udgøre statsstøtte.
Dimosia Epicheirisi Ilektrismou AE (DEI), en producent og leverandør af elektricitet, der kontrolleres af den græske stat, og Mytilinaios, som er selskabets største kunde, er involveret i en lang tvist vedrørende den tarif for levering af elektricitet, som DEI fakturerer Mytilinaios, idet disse parter ikke har kunnet blive enige om størrelsen af denne tarif. Som led i en voldgiftsaftale, der blev undertegnet den 16. november 2011, aftalte de to parter at overlade bilæggelsen af deres tvist til Rythmistiki Archi Energeias (den græske energireguleringsmyndighed, Grækenland, herefter »RAE«), under hvilken myndighed der i henhold til græsk lov er nedsat en fast voldgiftsret (herefter » RAE’s voldgiftsret«). Denne sidstnævnte blev tillagt den opgave på grundlag af de forhandlinger, der havde fundet sted mellem DEI og Mytilinaios, at fastsætte en tarif for levering af elektricitet, der svarede til Mytilinaios’ særlige karakteristika, og som mindst dækkede DEI’s omkostninger.
Ved afgørelse af 31. oktober 2013 (herefter »voldgiftskendelsen«) fastsatte RAE’s voldgiftsret den tarif, der skulle gælde for Mytilinaios. DEI’s søgsmål til prøvelse af denne voldgiftskendelse for Efeteio Athinon (appeldomstolen i Athen, Grækenland) blev ikke taget til følge.
Den 23. december 2013 indgav DEI klage til Europa-Kommissionen, hvori selskabet gjorde gældende, at voldgiftskendelsen udgjorde ulovlig statsstøtte, for så vidt som den omhandlede tarif forpligtede selskabet til at levere elektricitet til en pris, der var lavere end selskabets omkostninger. Ved skrivelse af 12. juni 2014 (herefter »den omtvistede skrivelse«) meddelte Kommissionen DEI, at selskabets klage var henlagt.
Som følge af denne skrivelse anlagde DEI et søgsmål ved Retten, der blev registreret under sagsnummer T-639/14, med påstand om annullation af den omtvistede skrivelse.
Under denne sag tilbagekaldte og erstattede Kommissionen ved afgørelse af 25. marts 2015 (herefter »den første omtvistede afgørelse«) (
2
) den omtvistede skrivelse. I denne afgørelse fandt Kommissionen, at voldgiftskendelsen ikke udgjorde en støtte til Mytilinaios, eftersom DEI’s frivillige overladelse af deres tvist til voldgiftsafgørelse svarede til en fornuftig markedsøkonomisk investors handlemåde og derfor ikke indebar nogen fordel for Mytilinaios.
DEI anlagde herefter et søgsmål ved Retten, der blev registreret under sagsnummer T-352/15, med påstand om annullation af den første omtvistede afgørelse.
Ved kendelse af 9. februar 2016 fastslog Retten, at det ikke længere var fornødent at træffe afgørelse vedrørende søgsmålet i sag T-639/14. Efter at være blevet forelagt en appel ophævede Domstolen (
3
) imidlertid denne kendelse og hjemviste sagen til Retten, hvor sagen blev registreret under sagsnummer T-639/14 RENV.
Den 14. august 2017 vedtog Kommissionen endnu en afgørelse (herefter »den anden omtvistede afgørelse«) (
4
), som ophævede og erstattede såvel den omtvistede skrivelse som den første omtvistede afgørelse. Denne anden afgørelse var støttet på begrundelser, der var identiske med dem, som var blevet anført i den første omtvistede afgørelse, og bekræftede, at voldgiftskendelsen ikke indebar en tildeling af statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.
DEI anlagde på ny et annullationssøgsmål ved Retten til prøvelse af den anden omtvistede afgørelse, som blev registreret under sagsnummer T-740/17.
Efter at have forenet de tre verserende sager gav Rettens Tredje Udvidede Afdeling medhold i de tre søgsmål, som DEI havde anlagt, og annullerede såvel den omtvistede skrivelse som den første og den anden omtvistede afgørelse.
I sin dom fastslog Retten, at Kommissionen burde have indledt den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF med henblik på at efterprøve voldgiftskendelsens indhold i lyset af en eventuel tildeling af statsstøtte, eftersom RAE’s voldgiftsret kan sidestilles med en almindelig statslig retsinstans, og at det fremgår af retspraksis, at en fordel, som en sådan retsinstans indrømmer en part i tvisten, kan anses for tildeling af statsstøtte.
Mytilinaios og Kommissionen appellerede denne dom til Domstolen.
Domstolens bemærkninger
Mytilinaios og Kommissionen gjorde til støtte for deres appeller bl.a. gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at RAE’s voldgiftsret kunne sidestilles med en almindelig statslig retsinstans, hvilket ville indebære, at voldgiftskendelsen var en statslig foranstaltning, der kunne udgøre statsstøtte.
I denne henseende bemærkede Domstolen for det første, at de kriterier, som Retten havde lagt til grund for sidestillingen af RAE’s voldgiftsret med en almindelig statslig retsinstans, ikke gjorde det muligt at sondre mellem RAE’s voldgiftsret og enhver anden sædvanlig voldgiftsret. I denne henseende fremhævede Domstolen, at det eneste kriterium, som Retten henviste til, og som kan karakterisere RAE’s voldgiftsret i forhold til andre sædvanlige voldgiftsretter, er den omstændighed, at voldgiftsmændene, der vælges ud fra en liste, som er oprettet ved afgørelse fra RAE’s præsident, skal fremlægge bevis for deres uafhængighed og upartiskhed, inden de udnævnes. Denne omstændighed kan imidlertid ikke i sig selv gøre det muligt at fastslå, at denne voldgiftsret adskiller sig fra enhver anden sædvanlig voldgiftsret, eftersom den kun udgør et rent processuelt element, der ikke påvirker den pågældende rets funktion eller karakter.
For det andet fastslog Domstolen, at Retten begik en retlig fejl ved at undlade at efterprøve, om RAE’s voldgiftsret, således som det principielt er tilfældet for de retter, der er en del af en statslig domstolsordning, rådede over en bindende kompetence, som således ikke alene afhang af parternes vilje.
Henset til det ovenstående fastslog Domstolen, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at RAE’s voldgiftsret kunne sidestilles med en almindelig domstol, og at voldgiftskendelsen var en statslig foranstaltning, der kunne udgøre statsstøtte.
Denne vurdering kan ikke drages i tvivl af den omstændighed, at Domstolen i dommen i sagen Kommissionen mod European Food m.fl. (
5
) bekræftede, at Kommissionen havde kompetence til at kontrollere, om en erstatning, som Rumænien udbetalte til svenske investorer til fuldbyrdelse af en voldgiftskendelse, udgjorde statsstøtte eller ej.
I denne henseende fremhævede Domstolen for det første, at den voldgiftsret, som afsagde den voldgiftskendelse, der var omhandlet i sagen Kommissionen mod European Food m.fl., var blevet oprettet på grundlag af en bilateral investeringsaftale, der var blevet indgået mellem Kongeriget Sverige og Rumænien. Som det fremgår af fast retspraksis, har en medlemsstats samtykke til muligheden for, at en tvist kan indbringes mod den inden for rammerne af en voldgiftsprocedure, der er fastsat i en bilateral investeringsaftale, til forskel fra den, der er givet inden for rammerne af en sædvanlig voldgiftssag, ikke sin oprindelse i en specifik aftale, der afspejler de pågældende parters frie vilje, men følger af en traktat indgået mellem to medlemsstater, inden for rammerne af hvilken disse generelt og på forhånd har indvilliget i at undtage tvister, der kan vedrøre fortolkningen eller anvendelsen af EU-retten, fra deres egne retters kompetence til fordel for voldgiftssager. For det andet tog Domstolen i dommen i sagen Kommissionen mod European Food m.fl. ikke stilling til spørgsmålet om, hvorvidt den i denne sag omhandlede voldgiftskendelse udgjorde statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.
Endvidere indebærer den omstændighed, at DEI’s søgsmål med påstand om ophævelse af voldgiftskendelsen i det foreliggende tilfælde blev forkastet af Athens appeldomstol, ikke, at denne kendelse alene af denne grund kan tilregnes den græske stat. Den domstolsprøvelse, som denne ret udøver, vedrører nemlig kun lovligheden af voldgiftskendelsen, som er en handling, der udelukkende kan tilskrives det kollegium af voldgiftsmænd, der har vedtaget kendelsen. I øvrigt skyldes selve indførelsen af statsstøtte ikke en præjudiciel forelæggelse, idet denne indførelse af statsstøtte henhører under en vurdering af hensigtsmæssigheden, som det ikke tilkommer retsinstansen at foretage.
På baggrund af det ovenstående fastslog Domstolen, at det i den foreliggende sag, navnlig henset til de særlige kendetegn ved tvisten mellem DEI og Mytilinaios og de særlige kendetegn ved den opgave, som disse parter havde overdraget til RAE’s voldgiftsret, var med rette, at Kommissionen for det første fandt, at den eneste statslige foranstaltning, der kunne udgøre statsstøtte, var DEI’s beslutning om at indgå voldgiftsaftalen med Mytilinaios, og for det andet, at det, for at afgøre, om denne beslutning havde givet Mytilinaios en fordel, skulle undersøges, om en privat aktør under normale markedsvilkår ville have truffet den pågældende afgørelse på de samme vilkår.
Under disse omstændigheder ophævede Domstolen Rettens dom og hjemviste de tre sager til denne sidstnævnte til afgørelse af de anbringender, som den ikke havde taget stilling til.
(
1
) – Dom af 22.9.2021, DEI mod Kommissionen (T-639/14 RENV, T-352/15 og T-740/17, EU:T:2021:604).
(
2
) – Kommissionens afgørelse C(2015) 1942 final af 25.3.2015 (sag SA.38101 (2015/NN) (ex 2013/CP) – Grækenland – Angivelig statsstøtte tildelt Alouminion SA i form af el-tariffer, der er lavere end omkostningerne, efter en voldgiftskendelse) (EUT 2015, C 219, s. 2).
(
3
) – Dom af 31.5.2017, DEI mod Kommissionen (C-228/16 P, EU:C:2017:409).
(
4
) – Afgørelse C(2017) 5622 final af 14.8.2017 (sag SA.38101 (2015/NN) (ex 2013/CP) – Grækenland – Angivelig statsstøtte tildelt Alouminion SA i form af el-tariffer, der er lavere end omkostningerne, efter en voldgiftskendelse) (EUT 2017, C 291, s. 2).
(
5
) – Dom af 25.1.2022, Kommissionen mod European Food m.fl. (C-638/19 P, EU:C:2022:50).