61993CC0009_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. Oberlandesgericht Duesseldorf har forelagt Domstolen et praejudicielt spoergsmaal om, hvorvidt EOEF-traktatens (nu EF-traktatens) artikel 30 og 36 er til hinder for, at indehaveren af et varemaerke i en medlemsstat modsaetter sig indfoersel fra en anden medlemsstat af varer forsynet med et identisk varemaerke, naar indfoerslen foretages af et datterselskab af indehaveren af det identiske varemaerke i den anden medlemsstat, og naar denne ved aftale har erhvervet varemaerket fra et soesterselskab til den virksomhed, der modsaetter sig indfoerslen.
A ° Sagens baggrund og det forelagte spoergsmaal
2. American Standard er en amerikansk koncern med datterselskaber i bl.a. Tyskland og Frankrig. Indtil 1976 var koncernen beskaeftiget med fremstilling af og handel med sanitetsartikler og varmeanlaeg. En del af produktionen af varmeanlaeg var koncentreret i Frankrig, hvorfra der blev eksporteret til resten af Europa, navnlig til Italien og Spanien. I 1975-1976 fik koncernen oekonomiske vanskeligheder paa varmeanlaegsomraadet, og det blev derfor besluttet at indstille koncernens virksomhed paa dette omraade. Denne virksomhed er ikke siden genoptaget.
3. American Standard' s tyske datterselskab, Ideal-Standard GmbH, har siden 1951 benyttet sig af firmabetegnelsen "Ideal Standard" og er indehaver af det tyske varemaerke "Ideal Standard", som i 1976 med prioritetsvirkning fra 1972 blev registreret for bl.a. varmeanlaeg og sanitetsartikler. I overensstemmelse med den inden for koncernen trufne beslutning har Ideal-Standard GmbH siden 1976 alene drevet handel med sanitetsartikler.
4. American Standard' s franske datterselskab, Ideal-Standard SA, var indtil 1984 indehaver af det franske varemaerke "Ideal Standard" for saavel varmeanlaeg som sanitetsartikler. Varemaerket blev registreret foerste gang i 1949. Efter en gaeldsafviklingsordning i 1975 blev der indgaaet en forvaltningsaftale, som betoed, at selskabets fremstillings- og markedsfoeringsvirksomhed paa varmeanlaegsomraadet blev varetaget af selskabet Société Nouvelle Ideal Standard, som var ejet af selskabet Société générale de fonderie (herefter benaevnt "SGF"), og selskabet de Dietrich og fra 1979 alene af SGF. Forvaltningsaftalen blev bragt til ophoer i 1980. SGF oenskede imidlertid at opretholde en virksomhed paa omraadet for varmeanlaeg og at markedsfoere de paagaeldende produkter under varemaerket "Ideal Standard". Dette var baggrunden for, at Ideal-Standard SA ved aftale af 6. juli 1984 overdrog sit produktionsapparat paa omraadet for varmeanlaeg og sit varemaerke for varmeanlaeg til SGF (2). SGF indgaar i den franske koncern Nord Est og har efterfoelgende overdraget varemaerket til et andet selskab inden for koncernen, nemlig Compagnie Internationale du Chauffage (herefter benaevnt "CICh") (3). Ideal-Standard SA er fortsat indehaver af varemaerket for sanitetsartikler.
5. CICh fremstiller i Frankrig varmeanlaeg under varemaerket "Ideal Standard". Siden 1988 har selskabet solgt sine produkter i Tyskland gennem sit tyske datterselskab, Internationale Heiztechnik GmbH (herefter benaevnt "IHT") (4).
Som foelge heraf har Ideal-Standard GmbH (5) anlagt varemaerkekraenkelsessag mod IHT (6) med paastand om nedlaeggelse af forbud mod, at IHT i Tyskland markedsfoerer varmeanlaeg med maerket "Ideal Standard", og mod, at selskabet angiver denne betegnelse i reklamer, prislister mv. Landgericht Duesseldorf gav Ideal-Standard GmbH medhold. Denne dom blev anket til Oberlandesgericht Duesseldorf, som har forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:
"Udgoer det en hindring for samhandelen inden for Faellesskabet, der er ulovlig efter EOEF-traktatens artikel 30 og 36, saafremt der over for en virksomhed, der er datterselskab i medlemsstat A af en producent af varmeanlaeg i medlemsstat B, kan kraeves nedlagt forbud mod, at virksomheden som maerke anvender betegnelsen 'Ideal Standard', under paaberaabelse af, at der er risiko for forveksling med et maerke, der har faelles oprindelse med betegnelsen, som af producenten i dennes hjemstedsstat lovligt anvendes paa grundlag af et dér beskyttet varemaerke, som producenten har erhvervet ved aftale, og som oprindelig tilhoerte et soesterselskab til den virksomhed, der i medlemsstat A modsaetter sig indfoerslen af varer med betegnelsen 'Ideal Standard' ?"
B ° En oversigt over de vaesentligste spoergsmaal, sagen rejser
6. Der er i sagen afgivet indlaeg af hovedsagens parter, den britiske og den tyske regering samt Kommissionen.
7. Det laegges i de afgivne indlaeg til grund, at den tyske varemaerkelovs hjemmel til at forbyde markedsfoering af varer er en foranstaltning, som er omfattet af traktatens artikel 30, der forbyder kvantitative importrestriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning i samhandelen mellem medlemsstaterne, og at det afgoerende spoergsmaal derfor er, om denne foranstaltning kan begrundes under henvisning til traktatens artikel 36, der opregner en raekke hensyn, der kan retfaerdiggoere saadanne forbud og restriktioner, heriblandt hensynet til de industrielle og kommercielle ejendomsrettigheder.
8. Besvarelsen af det forelagte spoergsmaal beror derfor paa en afvejning af to indbyrdes modstridende hensyn, nemlig paa den ene side hensynet til de frie varebevaegelser og paa den anden side hensynet til de industrielle og kommercielle ejendomsrettigheder. IHT og Kommissionen goer gaeldende, at hensynet til de frie varebevaegelser i en situation som den foreliggende har mest vaegt, mens Ideal-Standard GmbH, den tyske og den britiske regering goer gaeldende, at hensynet til de kommercielle og industrielle rettigheder maa veje tungest.
9. Der tages i de afgivne indlaeg udgangspunkt i Domstolens dom af 17. oktober 1990 i HAG II-sagen (7), hvori Domstolen fortolkede traktatens artikel 30 og 36 i en situation, hvor en varemaerkerettighed var blevet delt mellem flere indehavere ved ekspropriation. Afvejningen af de to indbyrdes modstridende hensyn faldt her ud til fordel for hensynet til beskyttelse af de industrielle og kommercielle ejendomsrettigheder. Domstolen fastslog, at i denne situation vil hver varemaerkeindehaver kunne modsaette sig, at der i den medlemsstat, hvor han har varemaerkeret, indfoeres varer fremstillet af den anden indehaver. Domstolen aendrede herved den afgoerelse, den havde truffet ved dom af 3. juli 1974 i HAG I-sagen (8).
Ideal-Standard GmbH og de to regeringer goer gaeldende, at det foelger af dommens praemisser, at det samme resultat maa gaelde i den foreliggende sag, mens IHT og Kommissionen goer gaeldende, at der er vaesentlige forskelle mellem situationen i HAG II-sagen, hvor varemaerket var blevet delt ved ekspropriation, og situationen i den foreliggende sag, hvor varemaerket er blevet delt ved en aftale om overdragelse.
10. Der indgaar tre hovedelementer i en stillingtagen til det forelagte spoergsmaal. For det foerste, hvilken betydning der skal tillaegges overdragerens samtykke til, at erhververen kan markedsfoere sine produkter under det overdragne varemaerke, for det andet, hvilken betydning varemaerkets saerlige genstand set i lyset af dets afgoerende funktion har, og for det tredje, hvilken betydning det har, at retsforholdet mellem de to parter i hvert fald ogsaa potentielt er omfattet af traktatens artikel 85. Det vil herudover vaere noedvendigt at tage stilling til en raekke andre spoergsmaal.
Jeg har valgt foelgende struktur for mit forslag til afgoerelse.
11. Der er anledning til at overveje, om traktatens artikel 30 og 36 overhovedet finder anvendelse. Dette er noedvendigt af to grunde.
12. For det foerste fordi det er gjort gaeldende, at det forelagte spoergsmaal skal besvares ikke paa grundlag af traktatens artikel 30 og 36, men paa grundlag af den afledte faellesskabsret paa omraadet. Dette spoergsmaal vil blive behandlet i afsnit C.
13. For det andet er der i denne sag tale om en hindring af de frie varebevaegelser, der har sin baggrund i en overdragelsesaftale, og som vedroerer det direkte forhold mellem en overdrager og erhverver, jf. herom afsnit H. Min gennemgang af Domstolens praksis i afsnit D vil vise, at Domstolen hidtil har afgjort saadanne sager paa grundlag af traktatens artikel 85, der forbyder alle aftaler mellem virksomheder, der kan paavirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formaal eller foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet.
Der er i de afgivne indlaeg enighed om, at traktatens artikel 85 efter omstaendighederne vil kunne finde anvendelse paa en aftale om overdragelse af et varemaerke. Der er imidlertid ikke i indlaeggene rejst tvivl om, at ogsaa traktatens artikel 30 og 36 finder anvendelse i det direkte forhold mellem en overdrager og en erhverver. Denne opfattelse ligger ogsaa til grund for den forelaeggende rets formulering af spoergsmaalet, der alene angaar traktatens artikel 30 og 36.
Opfattelsen synes paa baggrund af Domstolens praksis rigtig. Selv om aarsagen til handelshindringen er den indgaaede overdragelsesaftale, bestaar selve handelshindringen i et importforbud, der nedlaegges af en national domstol med hjemmel i national varemaerkelov, dvs. en offentlig foranstaltning omfattet af traktatens artikel 30. Der vil derfor i det foelgende blive taget stilling til sagen, saaledes som den er praesenteret for Domstolen. Det vil i afsnit K blive droeftet, hvilken betydning det skal tillaegges for anvendelsen af artikel 30, at artikel 85 efter min mening er et hensigtsmaessigt grundlag for en stillingtagen til lovligheden efter faellesskabsretten af aftaler om overdragelse af varemaerker, som giver parterne mulighed for i deres indbyrdes forhold at beskytte deres respektive markeder.
14. Min oversigt over Domstolens praksis i afsnit D giver anledning til at overveje, om de af Domstolen etablerede principper om faelles oprindelse og konsumption indeholder loesningen paa den foreliggende problemstilling. Dette maa, som det vil ses, afvises, jf. afsnit E og F.
15. I stedet vil en besvarelse af det forelagte spoergsmaal afhaenge af en afvejning af reale grunde. Inden min stillingtagen til denne afvejning har jeg fundet det hensigtsmaessigt dels at redegoere for varemaerkerettens grundlaeggende traek, jf. afsnit G, dels at overveje betydningen af, at varemaerket i Frankrig er overdraget ikke af Ideal-Standard GmbH, som i Tyskland oensker at modsaette sig import, men af dette selskabs franske soesterselskab, jf. afsnit H.
16. Min afvejning af reale grunde falder i tre afsnit. I afsnit I tager jeg stilling til de grunde, som jeg mener har afgoerende betydning for spoergsmaalets besvarelse. I afsnit J undersoeger jeg en raekke supplerende argumenter, som er fremkommet i sagen, men som efter min opfattelse enten ikke har eller kun har begraenset relevans. I afsnit K tager jeg stilling til artikel 85' s betydning for sagens afgoerelse.
Det vil fremgaa, at der er tale om en vanskelig afvejning. Er det efter traktaten lovligt i forbindelse med varemaerkeoverdragelser at opnaa en situation, hvor parterne gennem varemaerkekraenkelsessager kan forhindre import til deres respektive omraader af varer lovligt produceret og markedsfoert under varemaerket af den anden part, vil det indebaere en alvorlig hindring af de frie varebevaegelser og dermed en opdeling af det indre marked. Er saadanne importforbud i strid med traktaten, maa en indehaver af parallelle varemaerker i flere medlemsstater, som oensker at foretage en separat overdragelse for enkelte medlemsstater, acceptere, at der herved goeres et alvorligt indgreb i varemaerkets evne til over for forbrugerne at garantere, at produktet er blevet fremstillet under kontrol af én bestemt virksomhed, der er ansvarlig for produktets kvalitet.
17. Min stillingtagen til denne afvejning og dermed mit forslag til besvarelse af det forelagte spoergsmaal er indeholdt i afsnit M.
18. Det er i indlaeggene for Domstolen gjort gaeldende, at der i denne sag foreligger saadanne saerlige omstaendigheder, at et importforbud ° uanset om dette som udgangspunkt maatte anses for foreneligt med faellesskabsretten ° ikke vil kunne retfaerdiggoeres under henvisning til artikel 36. Jeg vil tage stilling til betydningen af disse omstaendigheder i afsnit N.
Det drejer sig foerst og fremmest om en raekke forhold, der vedroerer American Standard-koncernens adfaerd, navnlig at koncernen ikke selv fremstiller varmeanlaeg, at koncernen i Frankrig har foretaget en delvis overdragelse af varemaerket og dermed accepteret, at en erhverver kan anvende varemaerket for varmeanlaeg samtidig med koncernens anvendelse af varemaerket for sanitetsartikler, og at koncernen, ifoelge IHT, har accepteret, at SGF og siden CICh gennem en aarraekke har markedsfoert varmeanlaeg i andre medlemsstater, jf. afsnit N, punkt a).
Herudover er det gjort gaeldende, at et importforbud vil kunne vaere i strid med traktatens artikel 30 og 36, allerede fordi sanitetsartikler og varmeanlaeg ikke er lignende varer, som kan give anledning til forveksling, jf. afsnit N, punkt b).
C ° Betydningen af regler udstedt af Faellesskabets institutioner
19. Det foelger af Domstolens praksis, at en national foranstaltning kun skal vurderes i lyset af traktatens artikel 30 og 36, saa laenge der ikke i medfoer af faellesskabsretsakter er sket en harmonisering af medlemsstaternes lovgivninger paa det paagaeldende omraade (9).
20. Raadet har udstedt et foerste direktiv 89/104/EOEF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker (10). Direktivet foretager ikke en fuldstaendig tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger, men er begraenset til at angaa de nationale bestemmelser, der har den mest direkte indvirkning paa det indre markeds funktion (11). Direktivet skulle foerst vaere gennemfoert af medlemsstaterne den 31. december 1992 (12) og er derfor ratione temporis ikke anvendeligt paa det foreliggende sagsforhold (13). Raadet har endvidere udstedt forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemaerker (14). Da forordningen foerst er udstedt efter sagens behandling for Domstolen, er der i de afgivne indlaeg henvist til forslaget til forordningen (15). Den vedtagne forordning svarer i det vaesentlige til forslaget.
a) Varemaerkedirektivet
21. Den tyske regering goer gaeldende, at det er muligt at afgoere den foreliggende sag paa grundlag af varemaerkedirektivets bestemmelser. Regeringen paaberaaber sig herved formaalet med bestemmelserne i artikel 5, stk. 1, sammenholdt med artikel 7.
22. Ifoelge regeringen angiver artikel 7 udtoemmende de tilfaelde, hvor der sker konsumption af de rettigheder, der er knyttet til varemaerker, nemlig hvor varerne er markedsfoert af indehaveren selv eller med dennes samtykke (16). En udvidelse af bestemmelsens anvendelsesomraade til ogsaa at omfatte overdragelsessituationen ville betyde en saadan overskridelse af de begraensninger, der er fastsat i bestemmelsen, at denne i praksis ville blive uden indhold. Da artikel 7 efter regeringens opfattelse ikke finder anvendelse i den foreliggende situation, vil overdrageren kunne stoette ret umiddelbart paa artikel 5, der fastlaegger den til varemaerket knyttede eneret og den deraf foelgende ret til at modsaette sig andres brug af varemaerket (17).
23. Den tyske regering gjorde tilsvarende anbringender gaeldende i sit indlaeg for Domstolen i HAG II-sagen, og generaladvokat Jacobs tog i sit forslag til afgoerelse stilling hertil (18). Jeg kan i det hele tilslutte mig hans opfattelse, som i det vaesentlige er gentaget af Kommissionen i den foreliggende sag: Direktivets artikel 7 er i overensstemmelse med Domstolens praksis vedroerende konsumption, men kan ikke antages udtoemmende at regulere spoergsmaalet om, hvornaar en varemaerkeindehaver mister sin eneret. De fleste konflikter mellem immaterielle rettigheder skyldes ikke uoverensstemmelser mellem de nationale lovgivninger, men udspringer af national rets geografiske anvendelsesomraader. Direktivet begraenser paa ingen maade de geografiske anvendelsesomraader og loeser dermed ikke de heraf foelgende problemer. Nationale lovgivninger, der giver en indehaver af et varemaerke ret til at modsaette sig import fra en anden medlemsstat, skal derfor fortsat vurderes i lyset af traktatens artikel 30 og 36. Denne opfattelse maa ogsaa vaere lagt til grund af Domstolen, der i HAG II-sagen baserede sin besvarelse af det forelagte spoergsmaal paa en stillingtagen til traktatens bestemmelser.
b) Forordningen om EF-varemaerker
24. Kommissionen har anfoert, at forordningen om EF-varemaerker ikke vil loese problemer, der som de foreliggende er forbundet med varemaerkernes territoriale natur, idet forordningen forudsaetter, at de eksisterende nationale varemaerker fortsat vil bestaa side om side med EF-varemaerket.
25. IHT har henvist til, at et EF-varemaerke efter artikel 7 i forslaget til forordningen, nu forordningens artikel 8, vil vaere udelukket fra registrering, naar der allerede eksisterer tilsvarende nationale maerker, medmindre der foreligger et generelt samtykke til at opgive det nationale maerke og skabe et EF-varemaerke. Ifoelge IHT maa det heraf foelge, at indehavere af parallelle nationale varemaerker maa afholde sig fra en opdeling paa nationalt plan.
26. Som haevdet af Kommissionen kan der ikke af den paaberaabte bestemmelse drages den vidtgaaende slutning, at indehavere af identiske nationale varemaerker maa afholde sig fra at udoeve deres ret til at overdrage varemaerker. Problemet med opdeling af varemaerker maa loeses paa grundlag af traktatens artikel 30 og 36.
D ° Domstolens praksis
27. Den foelgende oversigt over Domstolens vigtigste domme paa immaterialrettens omraade vil goere det muligt at placere den foreliggende problemstilling i dens rette sammenhaeng. Oversigten tager udgangspunkt i en sondring mellem tilfaelde, hvor en immaterialrettighed i en medlemsstat kraenkes ved parallelimport foretaget af en uafhaengig tredjemand, og tilfaelde, hvor en immaterialrettighed kraenkes ved direkte salg foretaget af indehaveren af den parallelle rettighed i en anden medlemsstat.
28. Domstolen har i en raekke sager taget stilling til parallelimport foretaget af uafhaengige tredjemaend. Der er navnlig tale om Domstolens dom af 8. juni 1971 i Deutsche Grammophon-sagen (19), der vedroerte en med ophavsretten beslaegtet ret, af 31. oktober 1974 i sagen Centrafarm mod Sterling Drug (20), der vedroerte patenter, af 31. oktober 1974 i sagen Centrafarm mod Winthrop (21), der vedroerte varemaerker, og af 14. september 1982 i sagen Keurkoop mod Nancy Kean Gifts (22), der vedroerte moenstre.
29. Domstolen har i disse domme fastslaaet, at en hjemmel i national eneretslovgivning til at modsaette sig parallelimport foretaget af uafhaengige tredjemaend er en foranstaltning, som er omfattet af traktatens artikel 30. Hvorvidt denne foranstaltning er lovlig, beror derfor paa, om den efter traktatens artikel 36 er begrundet i hensynet til beskyttelse af de industrielle og kommercielle ejendomsrettigheder. Domstolen har i sine domme afvejet hensynet til de frie varebevaegelser over for hensynet til beskyttelse af immaterialrettighederne ved at opstille foelgende to principper:
° Artikel 36 tillader kun, at det grundlaeggende princip om de frie varebevaegelser inden for det faelles marked fraviges i det omfang, dette er begrundet i hensynet til beskyttelsen af de rettigheder, der udgoer den saerlige genstand for den paagaeldende industrielle og kommercielle ejendomsret.
° Indehaveren af en industriel og kommerciel ejendomsret, der er beskyttet efter lovgivningen i en medlemsstat, kan ikke paa grundlag af denne lovgivning modsaette sig import eller markedsfoering af en vare, der lovligt er bragt paa markedet i en anden medlemsstat enten af indehaveren selv, med dennes samtykke eller af nogen med et retligt eller et oekonomisk afhaengighedsforhold til indehaveren (herefter benaevnt "konsumptionsprincippet").
30. Det er for en anvendelse af konsumptionsprincippet ikke afgoerende, at varen er bragt paa markedet i en medlemsstat, hvor den paagaeldende immaterialrettighed ikke nyder en tilsvarende beskyttelse (jf. Domstolens dom af 14.7.1981 i sagen Merck mod Stephar (23)). Der indtraeder til gengaeld ikke konsumption, blot fordi en markedsfoering i en anden medlemsstat er lovlig, naar denne markedsfoering ikke kan tilskrives varemaerkeindehaveren (jf. Domstolens dom af 24.1.1989 i sagen EMI Electrola mod Patricia Im- und Export (24)).
31. Hvad saerligt angaar varemaerker har Domstolen fastslaaet, at en indehaver af et varemaerke i visse situationer kan modsaette sig import af varer, selv om disse er bragt paa markedet i en anden medlemsstat af ham eller med hans samtykke, nemlig naar tredjemand har foretaget en ompakning og genanbringelse af varemaerket. Dog vil et importforbud i disse situationer kunne udgoere en skjult begraensning af samhandelen i strid med artikel 36, andet punktum, hvis det godtgoeres, at tredjemand har respekteret naermere angivne betingelser for en saadan ompakning, f.eks. at ompakningen ikke har beroert varens originale tilstand (jf. Domstolens dom af 23.5.1978 i sagen Hoffmann-La Roche mod Centrafarm (25) og af 3.12.1981 i sagen Pfizer mod Eurim-Pharm (26)).
32. Domstolen har i en raekke af de naevnte domme lagt vaegt paa, at traktaten ikke goer indgreb i immaterialrettigheders bestaaen, men at udoevelsen af saadanne rettigheder under visse omstaendigheder kan blive begraenset som foelge af forbuddene i traktaten (27). I sit forslag til afgoerelse i HAG II-sagen anfoerte generaladvokat Jacobs denne sondring mellem immaterialrettigheders bestaaen og deres udoevelse, som det foerste af tre grundlaeggende principper udviklet af Domstolen paa immaterialrettens omraade (28). Sondringen blev imidlertid ikke naevnt af Domstolen i dens dom i HAG II-sagen. Dette var efter min mening med rette. Sondringen har saa vidt ses ikke selvstaendig betydning for loesningen af konkrete afgraensningsspoergsmaal.
33. Uafhaengige tredjemaend har ogsaa mulighed for at paaberaabe sig traktatens artikel 85 som grundlag for en ret til at foretage parallelimport i de situationer, hvor der mellem parallelle rettighedshavere i forskellige medlemsstater bestaar en konkurrencebegraensende aftale. Domstolen har fastslaaet, at den beskyttelse, der i national ret er hjemlet den industrielle og kommercielle ejendomsret, ikke kan paaberaabes, naar udoevelsen af disse rettigheder er genstand eller midlet for eller foelgen af en efter traktatens artikel 85 forbudt aftale (jf. Domstolens dom af 13.7.1966 i sagen Consten og Grundig (29) og af 20.6.1978 i Tepea-sagen (30)).
34. Domstolen har i flere sager taget stilling til direkte salg foretaget af indehavere af immaterialrettigheder paa hinandens omraader. Disse sager kan inddeles i tre grupper.
35. Den foerste gruppe vedroerer de tilfaelde, hvor parallelle rettigheder i forskellige medlemsstater er opstaaet uafhaengigt af hinanden. Hvorvidt indehaveren af en immaterialrettighed kan paaberaabe sig sine rettigheder efter national eneretslovgivning med henblik paa at modsaette sig en markedsfoering foretaget af indehaveren af en tilsvarende rettighed i en anden medlemsstat, afhaenger af en afvejning af indbyrdes modstridende hensyn i henhold til traktatens artikel 30 og 36.
I sin dom af 22. juni 1976 i sagen Terrapin mod Terranova (31) fastslog Domstolen, at en adgang til at modsaette sig markedsfoering i disse tilfaelde er noedvendig for at beskytte de industrielle og kommercielle ejendomsrettigheders saerlige genstand. Dommen vedroerte varemaerker, og Domstolen fastslog, at indehaveren af et varemaerke retmaessigt kan modsaette sig import af lignende varer, saavel naar disse er forsynet med et identisk, som naar de er forsynet med et forveksleligt varemaerke (32).
36. Den anden gruppe sager vedroerer de tilfaelde, hvor parallelle rettigheder i flere medlemsstater oprindelig har haft samme indehaver, men er blevet delt mellem forskellige indehavere ved en begivenhed, som den oprindelige indehaver ikke har haft nogen indflydelse paa. Domstolen har i sin dom af 9. juli 1985 i sagen Pharmon mod Hoechst (33) taget stilling til situationen, hvor et patent er blevet delt mellem flere rettighedshavere ved en tvangslicens, og har i sin dom af 17. oktober 1990 i HAG II-sagen taget stilling til situationen, hvor et varemaerke er blevet delt mellem flere indehavere ved ekspropriation.
Domstolen har fastslaaet, at i saadanne tilfaelde kan den oprindelige indehaver paa sit omraade modsaette sig en markedsfoering foretaget af indehaveren af den parallelle eneret paa samme maade, som naar rettighederne er opstaaet uafhaengigt af hinanden.
37. Den tredje gruppe sager vedroerer de tilfaelde, hvor parallelle rettigheder i flere medlemsstater oprindelig har haft samme indehaver, men er blevet delt mellem forskellige indehavere ved en aftale, det vaere sig om licens eller overdragelse.
38. Domstolen har saa vidt ses ikke haft anledning til at tage stilling til en situation, hvor en af parterne i en licensaftale soeger at modsaette sig direkte salg foretaget af den anden part. Men Domstolen har i annullationssoegsmaal anlagt mod Kommissionens beslutninger i henhold til artikel 85 haft anledning til at tage stilling til lovligheden efter artikel 85 af visse bestemmelser om omraadebeskyttelse i licensaftaler (jf. navnlig Domstolens dom af 8.6.1982 i sagen Nungesser mod Kommissionen (34)). Hertil kommer, at Kommissionen har udstedt en raekke gruppefritagelsesforordninger i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, der bevirker, at det i et vist omfang er lovligt inter partes at aftale omraadebeskyttelse (35).
39. Domstolen har i sin dom af 18. februar 1971 i Sirena-sagen (36) og i sin dom af 15. juni 1976 i sagen EMI mod CBS United Kingdom (37) taget stilling til situationer, hvor parallelle varemaerkerettigheder var blevet delt mellem flere indehavere ved en aftale om overdragelse. Domstolen har i disse sager taget udgangspunkt i den indgaaede aftale og har vurderet dennes lovlighed efter traktatens artikel 85 (38). Sagerne vil blive omtalt nedenfor i afsnit K. Hvis en aftale er i strid med artikel 85, fordi den giver eneretsindehavere mulighed for at modsaette sig direkte salg paa hinandens omraade, vil de ved aftalen erhvervede immaterialrettigheder ikke kunne paaberaabes med henblik paa at forhindre et saadant salg.
40. Den foreliggende sag henhoerer som naevnt i denne sidstnaevnte gruppe sager, og som det fremgaar, vil det vaere foerste gang, Domstolen skal tage stilling til en saadan sag paa grundlag af traktatens artikel 30 og 36. Det skal foerst undersoeges, om principperne om faelles oprindelse og om konsumption rummer loesningen paa spoergsmaalet i den foreliggende sag.
E ° Princippet om faelles oprindelse
41. Domstolen fastslog i sin dom i HAG I-sagen, at "det er uforeneligt med bestemmelserne om de frie varebevaegelser inden for faellesmarkedet at forbyde markedsfoeringen i en medlemsstat af en vare, der lovligt baerer et varemaerke i en anden medlemsstat, udelukkende med den begrundelse, at der i den foerstnaevnte stat findes et tilsvarende varemaerke med samme oprindelse".
42. Denne afgoerelse blev bekraeftet i et obiter dictum i dom af 22. juni 1976 i sagen Terrapin mod Terranova. Domstolen udtalte i denne dom, at indehaveren af en immaterialrettighed ikke kan paaberaabe sig denne rettighed med henblik paa at modsaette sig indfoerslen af en vare, der paa lovlig maade er bragt paa markedet i en anden medlemsstat, "... naar den paaberaabte rettighed hidroerer fra en frivillig eller offentligt paabudt opdeling af en varemaerkerettighed, der oprindelig har tilhoert en enkelt indehaver; i de naevnte tilfaelde er varemaerkets vaesentlige funktion, der bestaar i over for forbrugerne at garantere varens oprindelse, nemlig allerede svaekket ved selve opdelingen af den oprindelige rettighed" (min fremhaevelse).
43. Som naevnt blev Domstolens afgoerelse i HAG I-sagen aendret ved Domstolens afgoerelse i HAG II-sagen, der havde sin baggrund i de samme faktiske omstaendigheder (39). Domstolen konkluderede i denne dom, at "EOEF-traktatens artikel 30 og 36 ikke er til hinder for, at en national lovgivning giver en virksomhed, der er indehaver af en varemaerkeret i en medlemsstat, adgang til at modsaette sig indfoersel af lignende varer fra en anden medlemsstat, hvor disse varer lovligt er forsynet med et varemaerke, der er identisk med eller kan forveksles med det beskyttede varemaerke, selv om det varemaerke, hvorunder de omtvistede produkter indfoeres, oprindelig tilhoerte et datterselskab af den virksomhed, der modsaetter sig indfoerslen, og maerket blev erhvervet af en tredje virksomhed efter ekspropriation af datterselskabet".
44. Som det fremgaar af de citerede domskonklusioner, har Domstolen i HAG I-sagen formuleret sin dom som en generel stillingtagen til situationen, hvor varemaerker er af samme oprindelse, mens den i HAG II-sagen udtrykkeligt har begraenset sin stillingtagen til situationen, hvor et varemaerke er blevet delt ved ekspropriation. Hertil kommer, at Domstolen i HAG II-sagen ikke har naevnt, endsige udtrykkeligt gjort op med, sin udtalelse i sagen Terrapin mod Terranova, der forbandt doktrinen om faelles oprindelse med den frivillige overdragelse af varemaerker.
45. Det maa paa denne baggrund overvejes, om princippet om faelles oprindelse fortsat spiller en rolle i forbindelse med frivillige overdragelser af varemaerker. Af flere grunde mener jeg, at dette maa afvises.
For det foerste kan der af Domstolens begraensning af besvarelsen i HAG II-sagen naeppe udledes andet og mere end et oenske om kun at tage stilling til det, som var noedvendigt for den konkrete sag (40). For det andet var Domstolens udtalelse i sagen Terrapin mod Terranova som naevnt kun et obiter dictum, idet sagen angik varemaerkerettigheder, som var opstaaet uafhaengigt af hinanden, og udtalelsen kan derfor opfattes som et efterfoelgende forsoeg paa at retfaerdiggoere den staerkt kritiserede afgoerelse i HAG I-sagen (41). For det tredje er Domstolens argumentation i HAG II-sagen efter min mening udtryk for en afvisning af, at det i sig selv kan tillaegges betydning, at varemaerker er af faelles oprindelse.
Det forekommer mig derfor forkert at drage selvstaendige slutninger fra det forhold, at det kan konstateres, at parallelle varemaerker har faelles oprindelse. Den faelles oprindelse er ikke i sig selv et argument for det ene eller det andet resultat. En afvisning af at tillaegge princippet om faelles oprindelse betydning for sagens afgoerelse er imidlertid ikke ensbetydende med, at parallelle rettigheder, som oprindeligt har haft samme indehaver, men efterfoelgende er blevet delt, altid skal behandles, som var de opstaaet uafhaengigt af hinanden. Der maa tages konkret stilling til, om rettighederne er blevet delt paa en maade, som bevirker, at de herefter skal behandles som rettigheder, der er opstaaet uafhaengigt af hinanden. Afgoerende er en vurdering af de reale grunde, der kan anfoeres som argumenter for de mulige loesninger.
F ° Konsumptionsprincippet
46. Samtlige indlaeg tager udgangspunkt i det af Domstolen formulerede konsumptionsprincip. Der henvises i denne forbindelse til HAG II-sagen, hvor Domstolen fastslog:
"Ved bedoemmelsen af et sagsforhold som det, der beskrives af den nationale ret, i lyset af det anfoerte, er det afgoerende, at indehaveren af det efter den nationale lovgivning beskyttede varemaerke klart ikke har givet samtykke til forhandling i en anden medlemsstat under et identisk eller forveksleligt varemaerke af en lignende vare, der fremstilles og saelges af en virksomhed, som hverken staar i et retligt eller oekonomisk afhaengighedsforhold til indehaveren af varemaerket." (Praemis 15).
47. Det er i sagen ubestridt, at der ikke mellem selskaberne i American Standard-koncernen paa den ene side og SGF, CICh og IHT paa den anden side bestaar nogen form for oekonomisk eller retligt afhaengighedsforhold, som raekker videre end til selve den indgaaede overdragelsesaftale, og som ville kunne foere til konsumption af varemaerkeretten.
48. Afgoerende for en anvendelse af konsumptionsprincippet er derfor, om der er tale om, at en vare er bragt paa markedet i en anden medlemsstat med varemaerkeindehaverens samtykke.
49. Ideal-Standard GmbH, den tyske og den britiske regering goer gaeldende, at det frivillige element i en aftale om overdragelse ikke kan sidestilles med et samtykke til at bringe produkter forsynet med det overdragne maerke i handelen. Afgoerende for en anvendelse af konsumptionsprincippet er nemlig, at der er tale om produkter fremstillet af varemaerkeindehaveren selv eller under hans kontrol. Rettighederne forbundet med et varemaerke i én medlemsstat konsumeres derfor ikke ved overdragelse af et varemaerke i en anden medlemsstat, da varemaerkeindehaveren i denne situation har opgivet enhver form for kontrol med produkterne.
50. IHT og Kommissionen goer gaeldende, at der ved overdragelse af et varemaerke gives et samtykke, som bevirker, at enerettigheden konsumeres. Samtykket karakteriseres dog lidt forskelligt. IHT goer gaeldende, at der gives et gensidigt samtykke mellem overdrageren og erhververen om at acceptere eksport fra den andens omraade. Kommissionen goer gaeldende, at en aftalemaessig overdragelse er udtryk for et indirekte samtykke til, at produkter forsynet med det overdragne maerke bringes i handelen saavel i det paagaeldende land som i resten af Faellesskabet. Ved et samtykke til overdragelse gives der ifoelge IHT og Kommissionen afkald paa kontrol med produkterne.
51. Konsumptionsprincippet, saaledes som det er udviklet i Domstolens praksis, indeholder efter min mening ikke loesningen paa det foreliggende problem. Overdragelsen tillader ubestrideligt erhververen at markedsfoere produkter forsynet med varemaerket paa det omraade, for hvilket varemaerket overdrages, men der kan fra dette faktum ikke drages slutninger vedroerende overdragerens muligheder for at beskytte sin varemaerkeret paa det eller de omraader, hvor overdragelsen ikke er sket. At afgoere den foreliggende sag ud fra en eller anden naermere bestemt opfattelse af retsvirkningen af det i overdragelsen liggende "samtykke" ville vaere udtryk for en ren formel stillingtagen.
Det er under alle omstaendigheder afgoerende i den foreliggende sammenhaeng, at den konsumption af varemaerkeretten, der efter Domstolens praksis er en foelge af, at varen er bragt i omsaetning i en anden medlemsstat med indehaverens samtykke, forudsaetter, at der foreligger et samtykke til markedsfoering af "aegte" varer i den forstand, at der er tale om varer fremstillet af varemaerkeindehaveren selv eller under hans kontrol. Konsumptionsprincippet finder ikke anvendelse i en situation, hvor varemaerkeindehavere i forskellige medlemsstater markedsfoerer hver deres produkter, og hvor der ikke mellem virksomhederne bestaar nogen form for retlig eller oekonomisk forbindelse (42).
52. Den omstaendighed, at det maa afvises, at der kan gives Kommissionen og IHT medhold i, at sagens loesning kan findes i konsumptionsprincippet som fastlagt i Domstolens praksis, indebaerer imidlertid ikke, at Ideal-Standard GmbH' s og de to regeringers retsopfattelse noedvendigvis er den rette.
Domstolen skal tage stilling til, hvad der foelger af traktatens krav om frie varebevaegelser i en situation, hvor en separat overdragelse af parallelle varemaerker kan foere til alvorlige restriktioner i disse varebevaegelser. Dette maa afgoeres ud fra reale grunde og ikke paa grundlag af et postulat om, hvad der er en foelge af overdragelsen og det deri liggende samtykke til markedsfoering.
53. Det kan ikke udelukkes, at der i en situation, hvor opdelingen af varemaerkeretten er sket frivilligt, goer sig saadanne saerlige hensyn gaeldende, at der kan vaere grund til at naa til et andet resultat end i HAG II-sagen. Naar Domstolen afgjorde HAG II-sagen, som den gjorde, og derved accepterede alvorlige begraensninger i de frie varebevaegelser, havde det sin aarsag i, at dette var noedvendigt for at beskytte varemaerkets saerlige genstand i lyset af dets afgoerende funktion. Varemaerkers saerlige genstand og funktion maa derfor ogsaa i den foreliggende sag danne grundlaget for en stillingtagen til sagen.
G ° Varemaerkerettigheder
54. Varemaerker har deres retlige grundlag i nationale varemaerkelove. De skal opfylde betingelserne (registrering eller ibrugtagning) i den enkelte nationale varemaerkelov, og det er den paagaeldende varemaerkelov, der fastlaegger de retsvirkninger, der er knyttet til varemaerket i den paagaeldende stat. I denne forstand er varemaerkerne territoriale. Da der, som beskrevet ovenfor, ikke er gennemfoert en fuldstaendig harmonisering af de nationale varemaerkelove, kan der i de forskellige medlemsstater vaere knyttet forskellige retsvirkninger til varemaerker.
55. Varemaerker adskiller sig fra de oevrige immaterialrettigheder bl.a. derved, at de principielt er tidsubegraensede (43). Dette blev fremhaevet af Domstolen i HAG I-dommen, hvori den udtalte: "Udoevelsen af varemaerkeretten er egnet til at bidrage til markedsopdelingen og foelgelig til at haemme de frie varebevaegelser mellem medlemsstaterne, saa meget mere som den til forskel fra andre industrielle og kommercielle ejendomsrettigheder ikke er underkastet tidsmaessige begraensninger." (Praemis 11).
a) Rettighedernes genstand og funktion
56. Domstolen har i sin dom i HAG II-sagen gentaget, praeciseret og udviklet sin praksis vedroerende varemaerker. Domstolen har i sin dom navnlig fremhaevet den vaesentlige betydning, der maa tillaegges varemaerkebeskyttelsen for den loyale konkurrence, uden hvilken en aaben markedsoekonomi ikke kan fungere. Domstolen fastslog, at varemaerkeretten "er afgoerende inden for rammerne af den ordning med loyal konkurrence, som skal gennemfoeres og opretholdes efter traktaten" (praemis 13).
57. Der kan vaere knyttet endog meget betydelige oekonomiske interesser til varemaerker, der for de erhvervsdrivende er et gode, hvis vaerdi er betinget af, at det bliver beskyttet mod konkurrenters misbrug. Domstolen udtrykte det saaledes i HAG II-dommen: Under en ordning med loyal konkurrence "maa virksomhederne saettes i stand til paa grundlag af kvaliteten af deres produkter eller tjenesteydelser at opbygge en fast kundekreds, hvilket kun er muligt, saafremt der findes saerlige kendetegn, ved hjaelp af hvilke disse produkter og tjenesteydelser kan identificeres" (praemis 13).
58. Den vigtigste af de almindelige befoejelser, en indehaver af et varemaerke har, er "hans ret til at benytte maerket, naar varen bringes i handelen for foerste gang". Han opnaar herved "beskyttelse mod konkurrenters misbrug af varemaerkets status og omdoemme ved salg af varer, der retsstridigt er forsynet med maerket" (praemis 14). Denne ret udgoer varemaerkerettens "saerlige genstand", og beskyttelsen heraf kan derfor retfaerdiggoere indgreb i de frie varebevaegelser.
59. Domstolen fastslog endvidere i HAG II-dommen, at der "ved fastlaeggelsen af den noejagtige raekkevidde af denne eneret for indehaveren af maerket maa ... tages hensyn til dettes afgoerende funktion, som er at garantere maerkevarens oprindelse over for forbrugeren eller den endelige bruger, som dermed saettes i stand til uden risiko for forveksling at adskille varen fra varer af en anden oprindelse" (praemis 14). Varemaerkerettens evne til over for forbrugerne at udgoere et bindeled mellem oprindelse og kvalitet er sommetider betegnet som en adskillelsesfunktion. Anvendelsen af varemaerket goer det muligt for indehaveren i forbrugernes bevidsthed at adskille sine varer fra konkurrenternes varer.
Varemaerkets oekonomiske vaerdi og dets betydning for den loyale konkurrence er snaevert forbundet med varemaerkets evne til at opfylde denne adskillelsesfunktion (44). Domstolen understregede i HAG II-dommen, at det "er en betingelse for, at et varemaerke kan have den funktion, at varemaerket udgoer en garanti for, at produktet er blevet fremstillet under kontrol af én bestemt virksomhed, der er ansvarlig for produktets kvalitet" (praemis 13).
b) Varemaerkers overdragelighed
60. Varemaerkeindehaveren kan bl.a. goere brug af sin eneret ved gennem licens at overlade brugen af varemaerket til en licenstager. Efter artikel 8 i varemaerkedirektivet kan der "gives licens til varemaerket for alle eller en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, samt for en medlemsstats omraade som helhed eller for en del af dette. Licensen kan vaere en eksklusiv eller en ikke-eksklusiv licens".
61. Udgangspunktet er ogsaa, at et varemaerke som andre formuegoder kan overdrages ved aftale mellem indehaveren og en anden erhvervsdrivende. Der kan dog vaere fastsat begraensninger i overdragelsesadgangen.
62. Det gaelder i nogle lande, at overdragelsen kun kan ske for hele det omraade, for hvilket der er opnaaet beskyttelse efter national varemaerkelov, mens det modsatte er tilfaeldet i andre lande.
63. Det gaelder i visse lande, at varemaerket alene kan overdrages sammen med det relevante produktionsapparat, mens et varemaerke i andre og saa vidt vides de fleste medlemsstater kan overdrages saerskilt.
64. Det gaelder endelig i visse lande, at et varemaerke kun kan overdrages for samtlige de varer, for hvilke der er opnaaet beskyttelse. I andre lande gaelder der ikke saadanne begraensninger, og i atter andre gaelder der kun begraensninger i retten til delvis overdragelse i det omfang, en saadan vil kunne foere til vildledning af forbrugeren.
65. Det er i sagen gjort gaeldende, saa vidt ses med rette, at udviklingen gaar i retning af en stadig videre adgang for rettighedshaveren til at overdrage sin varemaerkeret.
66. Efter Raadets forordning om EF-varemaerker kan EF-varemaerket overdrages i eller uden forbindelse med virksomheden, og det kan overdrages for alle eller en del af de varer, for hvilke det er registreret (45). Til gengaeld kan det kun overdrages for hele Faellesskabets omraade (46).
H ° Betydningen af koncernforbindelsen mellem Ideal-Standard GmbH og Ideal-Standard SA
67. Det er i dette forslag til afgoerelse lagt til grund, at den situation, Domstolen skal tage stilling til, reelt er en situation, hvor overdrageren af varemaerket forsoeger at hindre erhververens direkte salg paa det omraade, hvor overdrageren har bevaret sit varemaerke. Imidlertid er den foreliggende situation, som det fremgaar af afsnit A og af det forelagte spoergsmaal, karakteriseret ved, at varemaerket i Frankrig er blevet overdraget ikke af Ideal-Standard GmbH, som oensker at modsaette sig import til Tyskland, men af dette selskabs franske soesterselskab.
68. Det er efter min opfattelse rigtigt, saaledes som det er gjort gaeldende af IHT og Kommissionen, at koncernforbindelsen mellem Ideal-Standard GmbH og dets franske soesterselskab betyder, at der sker identifikation af disse selskaber, saaledes at overdragelsen maa tilskrives Ideal-Standard GmbH, som om den var foretaget af selskabet selv. I modsaetning til, hvad der er gjort gaeldende af Ideal-Standard GmbH, maa det vaere tilstraekkeligt, at virksomheder inden for samme koncern har mulighed for at koordinere deres markedsfoeringspolitik i koncernens samlede interesse. Om denne mulighed er udnyttet i praksis kan ikke vaere afgoerende (47).
69. For det tilfaelde, at Domstolen konstaterer, at en overdragelse af et varemaerke er en handling, der i givet fald medfoerer, at varemaerkeindehaveren mister sin eneret i de medlemsstater, hvor varemaerket beholdes, vil det med andre ord ikke goere nogen forskel, at denne handling ikke er foretaget af varemaerkeindehaveren selv, men af et selskab inden for samme koncern.
Jeg vil derfor i det foelgende laegge til grund, at det baade er korrekt og adaekvat at behandle sagen som vedroerende spoergsmaalet om det direkte retsforhold mellem en overdrager og en erhverver.
I ° En afvejning af de reale grunde - herunder navnlig om varemaerkets saerlige genstand og dets afgoerende funktion
70. Ideal-Standard GmbH, den tyske og den britiske regering goer navnlig gaeldende, at der ved en frivillig overdragelse af et varemaerke, paa samme maade som det er tilfaeldet ved en tvangsmaessig overfoersel, opstaar en situation, hvor overdrageren ikke har nogen indflydelse paa kvaliteten af de produkter, som erhververen markedsfoerer under anvendelse af det overdragne maerke. Efter en overdragelse bliver varemaerkerne indbyrdes selvstaendige. Hvis indehaveren i denne situation mister sin eneret, vil varemaerkets afgoerende funktion blive undergravet, idet varemaerket ikke laengere over for forbrugerne vil kunne tjene som garanti for varens oprindelse og kvalitet, og idet indehaveren af varemaerket vil kunne risikere at blive lastet for en daarlig varekvalitet, som den paagaeldende er uden ansvar for. Forudsaetningen for, at hvert varemaerke kan opfylde den funktion at garantere, at maerkevarerne har én bestemt oprindelse, er, at hver indehaver inden for sit geografiske omraade kan stoette ret paa sine varemaerkerettigheder over for produkter fremstillet af den anden indehaver.
71. IHT goer gaeldende, at det vil vaere at overvurdere betydningen af varemaerkets funktion som garanti for varens oprindelse og kvalitet, saafremt en hindring af de frie varebevaegelser accepteres i den foreliggende situation. IHT har henvist til, at varemaerket foerst og fremmest har til formaal at beskytte indehaveren af varemaerket over for konkurrenter, der kan drage uretmaessig fordel af dets renommé, mens garantifunktionen over for forbrugerne snarere er en refleksvirkning af dette formaal. Varemaerkeindehaveren kan give afkald paa den kontrol med varernes kvalitet, som er forbundet med garantifunktionen, f.eks. i forbindelse med indgaaelse af en licensaftale, hvilket ifoelge IHT ofte sker i praksis, eller ved at overdrage varemaerket uden forbehold.
72. Kommissionen goer gaeldende, at det er afgoerende, at opdelingen af varemaerket er sket ved en frivillig handling. Ifoelge Kommissionen er varemaerkets vigtigste funktion at give indehaveren befoejelsen til at bestemme, hvilke produkter der skal baere maerket, og paa denne maade knytte kunderne til hans produkt. Ved en overdragelse samtykker varemaerkeindehaveren imidlertid i, at andre placerer varemaerket paa deres produkter og markedsfoerer disse saavel i det paagaeldende land som i resten af Faellesskabet. Varemaerkeindehaveren giver bevidst og mod et vederlag frivilligt afkald paa at yde kontrol med produkternes kvalitet. Varemaerkeindehaveren mister kontrollen over den goodwill, der er forbundet med varemaerket, naar han er tvunget til at dele maerket med en konkurrent, men han har samtykket heri og maa baere foelgerne af sit valg. Det er ikke noedvendigt for at beskytte varemaerkets afgoerende funktion at tildele et beskyttet territorium inden for Faellesskabet i denne situation.
Ifoelge Kommissionen er hensynet til beskyttelse af forbrugerne tilstraekkeligt varetaget, ogsaa selv om varemaerkeindehaveren mister sin eneret ved overdragelse. Kommissionen goer paa samme maade som IHT gaeldende, at varemaerkeretten ikke foerst og fremmest tager sigte paa at beskytte forbrugerne. Derimod skal varemaerkeretten garantere varemaerkeindehaveren, at produkterne forsynet med maerket er produceret under hans kontrol, og at han dermed er ansvarlig for kvaliteten, hvilket saa faar virkning for forbrugerne. Dette viser sig bl.a. ved, at en varemaerkeindehaver frit kan vaelge at anvende eller at undlade at anvende sit varemaerke ved markedsfoering af produkter.
73. Der er efter min mening gode grunde til at finde, at artikel 30 og 36 ikke er til hinder for, at overdrageren af et varemaerke kan nedlaegge forbud mod erhververens markedsfoering af varer forsynet med varemaerket paa det omraade, hvor overdrageren har beholdt sit varemaerke. Hvis overdrageren nemlig mister sin eneret ved en overdragelse af det parallelle varemaerke i en anden medlemsstat, vil dette betyde,
° at hvert varemaerke ikke laengere inden for sit geografiske omraade selvstaendigt vil kunne opfylde den funktion at garantere, at produktet er blevet fremstillet under kontrol af én bestemt virksomhed, der er ansvarlig for produktets kvalitet, idet der paa det samme marked vil kunne ske markedsfoering af produkter fremstillet enten af overdrageren eller af erhververen
° at varemaerkeindehaveren ikke har indflydelse paa, hvilke produkter erhververen bringer i handelen, og vil kunne risikere at blive lastet for en daarlig varekvalitet, som han er uden ansvar for
° at forbrugerne ikke laengere er i stand til uden risiko for forveksling at adskille varen fra varer af en anden oprindelse.
74. Disse grunde var af afgoerende betydning for det af Domstolen fastslaaede resultat i HAG II-sagen. Det kan for en umiddelbar betragtning forekomme naerliggende at laegge til grund, at disse grunde ogsaa er tilstraekkelige til, at man i overdragelsessituationen maa acceptere en opdeling af nationale markeder i strid med traktatens grundlaeggende formaal.
75. Det maa dog ikke overses, at varemaerkeindehaveren efter Domstolens praksis kan miste sin eneret ogsaa i situationer, hvor dette betyder, at varemaerket ikke laengere fuldt ud vil kunne opfylde sin adskillelsesfunktion. Dette gaelder saaledes i forbindelse med licensaftaler. Det foelger af konsumptionsprincippet, at en licensgiver maa acceptere paa sit marked at skulle konkurrere med varer fremstillet af licenstager og parallelimporteret af tredjemaend. Ideal-Standard GmbH, den tyske og den britiske regering laegger vaegt paa, at produkterne i denne situation markedsfoeres af en virksomhed, som er undergivet varemaerkeindehaverens kontrol. Men konsumptionen afhaenger ikke af, om licensgiver i licensaftalen har sikret sig licenstagers overholdelse af en bestemt varekvalitet. Den mulighed, licensgiver har for at stille kvalitetskrav, er tilstraekkelig. Undlader licensgiver at stille saadanne kvalitetskrav, maa han baere konsekvenserne af sit valg. Det er ikke adskillelsesfunktionen som saadan, der beskyttes, men varemaerkeindehaverens mulighed for at bevare den.
76. Spoergsmaalet er, om der ikke netop i det forhold, at der i HAG II-sagen var tale om en tvungen opdeling, og at der i den foreliggende sag er tale om en frivillig opdeling, er et tilstraekkeligt vaegtigt grundlag for et andet resultat end det, som blev fastslaaet af Domstolen i HAG II-sagen. Besvarelsen af dette spoergsmaal forudsaetter en naermere analyse af de interesser, der beskyttes gennem varemaerket.
77. Der kan af HAG II-dommen udledes to baerende hensyn, nemlig hensynet til varemaerkeindehaveren, der ved hjaelp af varemaerket saettes i stand til at konkurrere paa produktets kvalitet og derfor har interesse i at beskytte sig mod konkurrenters uretmaessige brug af maerket, og hensynet til forbrugerne, der har interesse i uden risiko for forveksling at kunne fastslaa varens oprindelse, idet dette giver en forventning om, at varen har en bestemt kvalitet.
78. I en situation, hvor et varemaerke er blevet delt ved en begivenhed, som varemaerkeindehaveren ikke har haft nogen indflydelse paa, er det klart, at hensynet til varemaerkeindehaveren vejer tungt. Det er muligvis for at fremhaeve dette, at Domstolen i HAG II-dommen understreger, at varemaerkeindehaveren "klart ikke har givet samtykke til forhandling i en anden medlemsstat" (praemis 15; min fremhaevelse) (48).
79. Hensynet til varemaerkeindehaveren goer sig ikke gaeldende med samme styrke i overdragelsessituationen. En indehaver af parallelle varemaerker i flere medlemsstater har en raekke valgmuligheder. Han kan selvsagt helt undlade at overdrage varemaerket. Hvis han vaelger at overdrage, kan overdragelsen vaere fuldstaendig, dvs. gaelde for alle de medlemsstater, hvor varemaerket er beskyttet. Men han kan ogsaa vaelge som i den foreliggende sag at overdrage varemaerket separat, dvs. kun for visse af de medlemsstater, hvor det er beskyttet.
80. Spoergsmaalet er, om en varemaerkeindehaver, som opererer paa et enhedsmarked, har en tilstraekkelig tungtvejende interesse i at kunne opdele dette marked ved at foretage en separat overdragelse for enkelte medlemsstater og samtidig bevare sin eneret i de medlemsstater, hvor varemaerket beholdes. FORSLAG TIL AFGOERELSE FORTSAETTES UNDER DOKNUM : 693C0009.1
81. Hvis Domstolen maatte fastslaa, at det er en med en separat varemaerkeoverdragelse forbunden foelge, at varemaerkeindehaveren mister sin eneret, maa den erhvervsdrivende foretage en vurdering af, om denne ulempe kan opvejes af det erlagte vederlag. De konsekvenser, som varemaerkeindehaveren i givet fald maa tage i betragtning, er foelgende.
82. Varemaerket vil ikke fuldt ud kunne opfylde sin adskillelsesfunktion, idet forbrugeren ikke vil kunne adskille varemaerkeindehaverens varer fra varer markedsfoert under varemaerket af erhververen af det parallelle varemaerke.
83. Dette indebaerer, at varemaerkeindehaveren ikke vil kunne beskytte sig mod, at erhververen ved salg paa hans marked drager fordel af den investering, han har foretaget i at opbygge og vedligeholde den med varemaerket forbundne goodwill.
Han vil kun i et vist begraenset omfang kunne beskytte sig mod, at erhververen skader varemaerkets omdoemme ved at saelge varer af en lavere kvalitet, idet han har mulighed for at udoeve en form for kontrol gennem sit valg af den virksomhed, som varemaerket overdrages til, og gennem sin mulighed for i overdragelsesaftalen at indsaette tilbagekoebsklausuler (49). Det kan derimod ikke laegges til grund, at overdrageren af et varemaerke, saaledes som det er gjort gaeldende af Kommissionen, kan bevare sin kontrol med produkternes kvalitet ved at indsaette ophaevelsesvilkaar i overdragelsesaftalen med henblik paa at sikre overholdelse af en minimumskvalitet. Som Kommissionen i oevrigt selv har vaeret inde paa, vil en aftale af dette indhold i realiteten vaere en licensaftale. Navnlig den britiske regering har paapeget, at det ud fra en praktisk erhvervsmaessig synsvinkel er urealistisk at forestille sig, at erhververen af en varemaerkeret skulle acceptere en fortsat kontrol fra overdragerens side. Overdragelsesaftalen vaelges netop med henblik paa at foretage en fuldstaendig overdragelse af de med varemaerket forbundne rettigheder.
84. De beskrevne konsekvenser for varemaerkeindehaveren af en dom af det angivne indhold er saaledes alvorlige. Det kan vel ikke udelukkes, at han paa trods heraf vil vaelge at foretage en separat overdragelse. Men der er naeppe tvivl om, at han i praksis normalt vil vaelge enten slet ikke at overdrage eller at overdrage varemaerket samlet for alle de medlemsstater, hvor det er beskyttet. En saadan dom vil derfor de facto have til foelge at begraense hans muligheder for at overdrage varemaerket.
85. Paa denne baggrund har Ideal-Standard GmbH, den britiske og den tyske regering fremsat en raekke anbringender, der tager deres udgangspunkt i princippet om den frie overdragelighed af varemaerker. Disse kan sammenfattes paa foelgende maade:
Varemaerker er fortsat nationale og dermed geografisk opdelte, hvorfor de kan have forskellige indehavere i forskellige medlemsstater. Der er tale om ejendomsrettigheder, som uafhaengigt af hinanden reguleres af lovgivningen i de enkelte medlemsstater, og som traktaten angiver at ville beskytte. Muligheden for frit at overdrage et varemaerke er en grundlaeggende befoejelse ved varemaerkeretten og indgaar som en del af varemaerkets saerlige genstand. Hvis en varemaerkeindehaver mister sin eneret ved overdragelse, vil denne grundlaeggende befoejelse kun gaelde teoretisk. I realiteten vil identiske varemaerker, der er beskyttet i flere medlemsstater, herefter kun kunne saelges samlet.
86. Det maa efter min mening afvises, at en saadan de facto-begraensning i indehaverens mulighed for at overdrage sit varemaerke vil betyde et indgreb i varemaerkets saerlige genstand.
87. Der er flere grunde til, at der ikke er tale om en vaesentlig begraensning i varemaerkeindehaverens rettigheder.
88. Begraensningens anvendelsesomraade er som naevnt snaevert. Indehaveren kan fortsat vaelge at overdrage separat, hvis han vurderer, at dette er en oekonomisk acceptabel loesning, selv om han ikke vil vaere i stand til at beskytte varemaerket paa sit eget marked. Og han har fortsat mulighed for at foretage en samlet overdragelse ° hvilket som nedenfor anfoert normalt vil vaere den mest hensigtsmaessige loesning.
89. Det er i oevrigt ikke under sagen anfoert, at muligheden for at foretage en separat overdragelse udgoer en oekonomisk eller paa anden maade meget betydningsfuld del af de rettigheder, varemaerket giver sin indehaver. Der er f.eks. ikke fremsat anbringender til stoette for, at det betoed vaesentlige ulemper for de erhvervsdrivende, at de i perioden mellem Domstolens afsigelse af dens domme i HAG I- og HAG II-sagen maatte indrette sig paa, at en separat overdragelse ville foere til tab af eneretten i de medlemsstater, hvor varemaerket beholdtes.
90. Forklaringen herpaa er formentlig, at indehaveren af et vaerdifuldt varemaerke, som virkeligt oensker at beskytte varemaerkets vaerdi, under alle omstaendigheder vil vaelge kun at overdrage varemaerket samlet for alle de medlemsstater, hvor det er beskyttet. Gode grunde taler herfor.
91. Resultatet af en separat overdragelse for visse medlemsstater vil vaere, at der paa det indre marked findes varer forsynet med samme varemaerke, men produceret af forskellige varemaerkeindehavere. Det indre marked er et marked uden indre graenser, hvor ikke alene varerne skal cirkulere frit, men hvor ogsaa forbrugerne kan bevaege sig frit, og det er et marked, hvor reklamen for de paagaeldende varer i stadigt videre omfang bevaeger sig ud over graenserne for de nationale markeder.
92. Ogsaa selv om artikel 30 og 36 maatte fortolkes saaledes, at overdrageren bevarer sin eneret og dermed gennem et importforbud kan beskytte varemaerkets adskillelsesfunktion paa sit eget marked, vil den separate overdragelse svaekke varemaerkets adskillelsesfunktion over for den forbruger, som vaelger at benytte sig af sin ret til fri bevaegelighed og i forlaengelse heraf efterspoerger samme maerkevare i forskellige medlemsstater. Det var muligvis med dette for oeje, at Domstolen i sagen Terrapin mod Terranova udtalte, at "varemaerkets vaesentlige funktion, der bestaar i over for forbrugerne at garantere varens oprindelse, ... [er] allerede svaekket ved selve opdelingen af den oprindelige rettighed" (praemis 6).
Opdelingen af en varemaerkerettighed vil i et indre marked med forbrugere, som bevaeger sig over landegraenserne, betyde, at erhververen, hvis produkter paa denne maade konkurrerer med overdragerens produkter, kan drage fordel af overdragerens investering i at vedligeholde den med varemaerket forbundne goodwill og vil kunne skade varemaerkets omdoemme ved at saelge varer af en lavere kvalitet. Det er rimeligt at antage, at denne svaekkelse af varemaerkets adskillelsesfunktion i praksis afholder indehavere af parallelle varemaerker paa Faellesskabets omraade fra at foretage en opdeling heraf.
93. I modsaetning til, hvad der er gjort gaeldende af den britiske regering, mener jeg ikke, at begraensninger i en varemaerkeindehavers adgang til at opdele sit varemaerke vil vaere imod Faellesskabets interesser. Det er i denne sammenhaeng ikke uden betydning, at varemaerkeindehaveren blot stilles i samme situation, som han retligt bindende ville vaere i, hvis hans varemaerke var et EF-varemaerke med de i forordningen om EF-varemaerker angivne retsvirkninger, dvs. at varemaerket kun kan overdrages samlet for hele Faellesskabets omraade.
94. Den her omhandlede begraensning i indehaverens overdragelsesmuligheder kan efter min mening ikke med rimelighed haevdes at hindre, at varemaerker kan opfylde deres rolle inden for rammerne af den ordning med loyal konkurrence, som skal gennemfoeres og opretholdes efter traktaten. Varemaerker vil fortsat vaere det middel, som saetter virksomheder i stand til paa grundlag af kvaliteten af deres produkter eller tjenesteydelser at opbygge en fast kundekreds.
95. Paa denne baggrund finder jeg ikke, at en varemaerkeindehaver har en saadan tungtvejende interesse i at kunne foretage en separat overdragelse af et varemaerke for visse medlemsstater og samtidig opretholde varemaerkets adskillelsesfunktion i de medlemsstater, hvor varemaerket beholdes, at dette kan retfaerdiggoere den alvorlige begraensning af de frie varebevaegelser, en saadan retstilstand vil indebaere.
96. Det er imidlertid som naevnt ikke tilstraekkeligt at vurdere det foreliggende problem i lyset af varemaerkeindehaverens interesser. Der er anledning til at undersoege, i hvilket omfang hensynet til forbrugernes interesse i at kunne fastslaa maerkevarens oprindelse i sig selv kan begrunde en beskyttelse af varemaerkeindehaverens eneret (50).
97. Det er ubestrideligt, at varemaerket i praksis over for forbrugerne fremstaar som en garanti for, at varer, der er forsynet med et bestemt varemaerke, er fremstillet af eller under kontrol af den samme virksomhed og derfor maa formodes at vaere af samme kvalitet. Denne afgoerende funktion ved et varemaerke saetter varemaerkeindehaveren i stand til at konkurrere paa produktets kvalitet, og han har derfor som beskrevet ovenfor en betydelig interesse i at beskytte varemaerkets evne til at goere det muligt for forbrugerne uden risiko for forveksling at adskille varen fra varer af en anden oprindelse.
Men spoergsmaalet er, om de regler i nationale varemaerkelove, som giver varemaerkeindehaveren mulighed for at beskytte sin eneret, er begrundet i et selvstaendigt hensyn til beskyttelse af forbrugerne. Gode grunde taler for, at hensynet til at forhindre forveksling og skuffelse hos forbrugerne, saaledes som det er gjort gaeldende af IHT og Kommissionen, kun er en refleksvirkning af hensynet til varemaerkeindehaverens interesse i, at forbrugerne er i stand til at identificere hans produkt, og derfor ikke et selvstaendigt hensyn, som i sig selv kan begrunde en beskyttelse af varemaerkeindehaverens eneret.
98. Det kan, som paapeget af generaladvokat Jacobs i hans forslag til afgoerelse i HAG II-sagen (51), laegges til grund, at varemaerket ikke skaber en absolut garanti for varens kvalitet, allerede fordi det staar varemaerkeindehaveren frit for at aendre kvaliteten. Vaelger en varemaerkeindehaver at tilpasse kvaliteten af sine produkter til forskellige nationale markeder, vil det i oevrigt vaere en foelge af konsumptionsprincippet, at disse produkter frit kan cirkulere mellem de paagaeldende markeder. Den saakaldte kvalitetsgaranti er alene en forventning hos forbrugerne om, at varer forsynet med et bestemt varemaerke er fremstillet af den samme producent og dermed har samme kvalitet som andre varer forsynet hermed.
99. Det kan ogsaa laegges til grund, at varemaerket ikke skaber nogen absolut garanti for oprindelse. Der er flere grunde hertil. Det er som beskrevet ovenfor en foelge af konsumptionsprincippet, at der i en medlemsstat kan markedsfoeres produkter, der baerer samme varemaerke, men som er produceret af to forskellige virksomheder, nemlig licensgiver og licenstager, og som efter omstaendighederne kan vaere af forskellig kvalitet. Der er endvidere ikke noget til hinder for, at en virksomhed overdrager sit varemaerke i visse medlemsstater samtidigt med, at det udtrykkeligt accepteres, at erhververen kan eksportere til de medlemsstater, hvor varemaerket beholdes.
At beskyttelsen af varemaerkeindehaverens eneret og dermed hans ret til at modsaette sig markedsfoering af produkter, der baerer samme varemaerke, ikke i sig selv varetager og derfor vanskeligt selvstaendigt kan begrundes i hensynet til forbrugerne, fremgaar endelig af den omstaendighed, at varemaerkeindehaveren saa vidt vides ikke i nogen af medlemsstaterne har pligt til at gribe ind over for konkurrenters ubefoejede brug af varemaerket med henblik paa at forhindre vildledning af forbrugerne.
100. Dette er ikke ensbetydende med, at et importforbud mod varer, der er forsynet med varemaerker, som kan give anledning til vildledning af forbrugerne, ikke efter omstaendighederne vil kunne vaere lovligt. Men en saadan hindring for de frie varebevaegelser maatte i givet fald retfaerdiggoeres ud fra en konkret vurdering af, om der er tale om en foranstaltning, der er uomgaengelig noedvendig af hensyn til forbrugerbeskyttelse (52). Der findes i hvert fald i visse medlemsstater bestemmelser i de nationale varemaerkelovgivninger, der varetager et selvstaendigt forbrugerhensyn, idet de giver medlemsstaternes myndigheder mulighed for at gribe ind over for en anvendelse af varemaerker, som er vildledende for forbrugerne (53). Som paapeget af Kommissionen vil forbrugerne endvidere vaere beskyttet via lovgivningen om illoyal konkurrence (54).
101. Uanset om visse varemaerkeretlige regler maatte varetage et forbrugerhensyn, kan det paa baggrund af ovenstaaende sluttes, at de regler, som giver varemaerkeindehaveren mulighed for ved hjaelp af varemaerkekraenkelsessager at beskytte sin eneret, ikke varetager et saadant hensyn. Raekkevidden af varemaerkeindehaverens eneret skal derfor ikke fastlaegges ud fra, hvad der er noedvendigt for at beskytte forbrugerne, men alene ud fra en vurdering af, om det er noedvendigt at beskytte varemaerkeindehaverens interesse i, at varemaerket opfylder den afgoerende funktion at saette forbrugerne i stand til uden risiko for forveksling at adskille varen fra varer af en anden oprindelse.
102. En varemaerkeindehaver, som foretager en separat overdragelse for visse medlemsstater, har givet et frivilligt afkald paa at vaere den eneste, som markedsfoerer varer forsynet med det paagaeldende varemaerke paa Faellesskabets omraade. Han har herved under alle omstaendigheder svaekket varemaerkets adskillelsesfunktion over for den forbruger, som bevaeger sig over landegraenserne, og hans interesse i at kunne foretage en separat overdragelse for visse medlemsstater og samtidig bevare eneretten til at markedsfoere paa eget omraade er ikke tilstraekkeligt tungtvejende til i sig selv at retfaerdiggoere en opdeling af nationale markeder i strid med et af traktatens vaesentligste maal ° sammenslutningen af de nationale markeder til et enhedsmarked.
J ° Supplerende argumenter
103. Der er som naevnt fremfoert enkelte yderligere argumenter for henholdsvis en bekraeftende og benaegtende besvarelse af spoergsmaalet, om et importforbud i forbindelse med en separat overdragelse af et varemaerke for visse medlemsstater er i strid med traktatens artikel 30 og 36.
104. Den tyske regering har til stoette for en benaegtende besvarelse af spoergsmaalet gjort gaeldende, at erhververen i de medlemsstater, hvor overdrageren fortsat er indehaver af maerket, vil opnaa rettigheder, der ligner dem, som en indehaver af en varemaerkelicens har. Den tyske regering henviser til, at erhververen vil kunne drage fordel af overdragerens investering i at opretholde varemaerkets status og omdoemme, og dette uden at have betalt noget vederlag herfor og uden at vaere underlagt en licenstagers saedvanlige forpligtelser vedroerende kvaliteten af de paagaeldende produkter.
Hertil er blot at bemaerke, at som beskrevet ovenfor maa en varemaerkeindehaver ved indgaaelse af en overdragelsesaftale, herunder ved fastsaettelse af vederlaget, tage hoejde for de retsvirkninger, som en saadan aftale i lyset af faellesskabsretten har, og disse retsvirkninger maa tilsvarende antages at indgaa i erhververens forventninger.
105. Det kunne maaske goeres gaeldende, saaledes som det blev anfoert af Domstolen i HAG I-dommen, at det er muligt for overdrageren at give forbrugerne oplysning om varens oprindelse paa andre og for de frie varebevaegelser mindre indgribende maader end ved importforbud. Dette synspunkt boer ikke tillaegges vaegt. Jeg er i denne henseende enig med generaladvokat Jacobs, der i sit forslag til afgoerelse i HAG II-sagen konkluderer, at:
"Der er omstaendigheder, hvorunder det vil kunne vaere praktisk ved hjaelp af supplerende angivelser at markere forskellen mellem varemaerker, der staar i konflikt med hinanden, men at saadanne omstaendigheder er undtagelsen snarere end reglen. Jeg tvivler paa, at metoden nogensinde kunne blive effektiv, for saa vidt angaar identiske varemaerker for identiske produkter. Frem for alt maa det fremhaeves, at fremgangsmaaden ikke er et universalmiddel til loesning af samtlige de problemer, som varemaerker, der staar i konflikt med hinanden, rejser, saaledes som Domstolen synes at antage i HAG I-dommen." (Punkt 45).
106. IHT har til stoette for en bekraeftende besvarelse af spoergsmaalet gjort gaeldende, at der er tale om overdragelse af en rettighed, som er konsumeret, idet Ideal-Standard GmbH som foelge af konsumptionsprincippet ikke inden overdragelsen af varemaerket i 1984 kunne paaberaabe sig sine varemaerkerettigheder over for produkter markedsfoert paa Faellesskabets omraade under varemaerket "Ideal Standard", og at den frivillige opdeling af varemaerket faellesskabsretligt maa opfattes som en fortsaettelse af denne hidtidige retstilstand.
Dette argument er rent formelt og tager ikke sit udgangspunkt i de reale hensyn, der noedvendigvis maa vaere afgoerende for spoergsmaalets loesning.
107. Den tyske regering har henledt opmaerksomheden paa, at det boer overvejes, i hvilket omfang erhververens mulighed for paa sit marked at modsaette sig markedsfoering af overdragerens produkter kan paavirke besvarelsen af spoergsmaalet.
108. Domstolen fastslog i HAG II-dommen, at "hver varemaerkeindehaver [maa] kunne modsaette sig, at der i den medlemsstat, hvor han har varemaerkeret, indfoeres og forhandles varer fremstillet af den anden indehaver" (praemis 19). Den tyske regering har paapeget, at Domstolen herved undlod at tillaegge det betydning, at erhververen fik overdraget den eksproprierede rettighed med fuldt kendskab til, at denne uden for hans omraade tilhoerte tredjemand. Set fra erhververens synsvinkel er der ifoelge regeringen ingen afgoerende forskel mellem situationen, hvor et varemaerke erhverves efter, at dette forinden er blevet eksproprieret, og situationen, hvor der ikke er foretaget en saadan forudgaaende ekspropriation, og disse situationer boer derfor behandles ens. Den tyske regering synes heraf at udlede, at ogsaa den oprindelige indehaver af et varemaerke maa behandles paa samme maade, hvad enten der er tale om ekspropriation eller overdragelse.
109. Der kan ikke af Domstolens dom i HAG II-sagen udledes tvingende argumenter for, at erhververens retsstilling skal vaere den samme, hvad enten han erhverver varemaerket efter en ekspropriation, eller han erhverver varemaerket direkte fra den oprindelige indehaver.
110. Domstolens dom er efter min mening alene udtryk for et oenske om at sikre parallelitet mellem de to varemaerkeindehaveres retsstilling (55). Domstolen har villet undgaa en retstilstand med frie varebevaegelser kun i den ene retning, dvs. fra den oprindelige varemaerkeindehavers omraade til erhververen af den eksproprierede rettigheds omraade.
111. De fremfoerte argumenter vedroerende erhververens retsstilling taler derfor hverken for eller imod et resultat, hvorefter en varemaerkeindehaver, som foretager en separat overdragelse for visse medlemsstater, ikke kan modsaette sig erhververens markedsfoering af produkter i de medlemsstater, hvor varemaerket beholdes. Derimod kan der af Domstolens udtalelse i HAG II-dommen udledes argumenter til stoette for, at erhververen i denne situation tilsvarende maa acceptere overdragerens markedsfoering paa sit omraade.
112. Det forelagte spoergsmaal angaar kun overdragerens mulighed for at modsaette sig indfoersel af produkter fremstillet af erhververen, men som Domstolens dom i HAG II-sagen, hvor spoergsmaalet var begraenset paa samme maade, viser, er Domstolen ikke af denne grund afskaaret fra udtrykkeligt at udtale sig om erhververens retsstilling.
K ° Traktatens artikel 85
113. Ideal-Standard GmbH, den tyske og den britiske regering goer i sagen gaeldende, at der ikke er behov for at fortolke artikel 30 og 36 saaledes, at et importforbud i en situation som den foreliggende er i strid med traktaten, idet de konkurrenceretlige regler yder tilstraekkelig beskyttelse mod, at aftaler om overdragelse af varemaerker foerer til markedsopdelinger i strid med traktatens formaal. Det goeres dog samtidig gaeldende, at intet i forelaeggelseskendelsen giver grundlag for at antage, at den foreliggende overdragelse er i strid med traktatens artikel 85. IHT anfoerer, at enhver aftalemaessig opdeling af varemaerker og udoevelsen af de nationale varemaerkerettigheder i forlaengelse heraf udgoer en konkurrencebegraensende aftale i strid med artikel 85, men synes ikke heraf at udlede argumenter vedroerende fortolkningen af artikel 30 og 36.
114. Det er i afsnit B naevnt, at lovligheden af handelshindringer, der er en foelge af importforbud nedlagt med hjemmel i national varemaerkelov, altid maa vurderes paa grundlag af traktatens artikel 30 og 36, og det er en foelge heraf, at det praejudicielle spoergsmaal alene vedroerer fortolkningen af disse bestemmelser. Men dette udelukker ikke, at ogsaa artikel 85 kan vaere af betydning for vurderingen af importforbuddets lovlighed, og at eksistensen af artikel 85 som foelge heraf kan vaere relevant for fortolkningen af artikel 30 og 36.
115. Den foreliggende sag vedroerer det direkte forhold mellem to parter i en aftale. Det fremgaar af gennemgangen af Domstolens praksis i afsnit D, at en varemaerkeindehaver ikke kan paaberaabe sig sine varemaerkerettigheder efter national lov, naar udoevelsen af disse rettigheder er genstand eller midlet for eller foelgen af en efter traktatens artikel 85 forbudt aftale. Det er derfor muligt, at lovligheden af i en situation som den foreliggende at nedlaegge et importforbud med hjemmel i national varemaerkelov tillige vil kunne afhaenge af en stillingtagen til varemaerkeoverdragelsesaftalens lovlighed efter traktatens artikel 85.
116. Der er paa denne baggrund anledning til at overveje, i hvilket omfang artikel 85 er relevant for vurderingen af en overdragelsesaftales lovlighed.
Der kan vaere tale om, at parterne i aftalen har taget stilling til deres muligheder for at opnaa omraadebeskyttelse i forhold til hinanden.
117. Hvis en aftale maa fortolkes saaledes, at parterne frit kan eksportere til hinandens omraade, har parterne ved aftalen afskaaret sig fra ved hjaelp af varemaerkekraenkelsessager at hindre eksport foretaget af den anden part. Det vil nedenfor i afsnit N, punkt a), blive omtalt, at IHT goer gaeldende, at den med Ideal- Standard SA indgaaede overdragelsesaftale reelt har dette indhold.
118. Hvis en aftale udtrykkeligt eller stiltiende indeholder et forbud mod, at parterne markedsfoerer produkter paa hinandens omraader, vil muligheden for paa grundlag af aftalevilkaaret via en kontraktkraenkelsessag at forbyde import paa det beskyttede omraade afhaenge af en stillingtagen til vilkaarets lovlighed efter traktatens artikel 85. Hvis aftalevilkaaret er lovligt efter artikel 85, kan importforbuddet nedlaegges allerede som foelge af kontraktkraenkelsen (56). Hvis aftalevilkaaret derimod er i strid med artikel 85, vil det ikke kunne haandhaeves hverken under en kontraktkraenkelsessag eller under en varemaerkekraenkelsessag.
119. Det er imidlertid i den foreliggende sammenhaeng tillige noedvendigt at tage stilling til, om artikel 85 er af betydning for en "ren" varemaerkeoverdragelsesaftale, dvs. en aftale, der alene har til formaal at goere det muligt for erhververen at opnaa de rettigheder, som den nationale varemaerkelovgivning hjemler indehaveren af en varemaerkeret, og som ikke ledsages af yderligere kontraktbestemmelser, der praeciserer parternes mulighed for at anvende varemaerket uden for deres respektive omraader.
120. Det er muligt, at den rene aftale om separat overdragelse af parallelle varemaerker efter national ret udfyldes med en deklaratorisk regel om, at parterne ikke kan markedsfoere varer forsynet med varemaerket paa hinandens omraade. En part vil i saa fald kunne stoette ret paa kontrakten med henblik paa at hindre den anden parts eksport ind paa sit omraade. I denne situation maa partens mulighed for at anvende sine varemaerkerettigheder med henblik paa at haandhaeve den indgaaede aftale afhaenge af aftalens lovlighed efter artikel 85 paa samme maade, som naar aftalen udtrykkeligt eller stiltiende indeholder et eksportforbud.
121. Det er ogsaa muligt, at den rene varemaerkeoverdragelse efter national ret opfattes som "neutral" paa den maade, at en part ikke har mulighed for at anlaegge kontraktkraenkelsessag, men er henvist til at anvende sine varemaerkerettigheder med henblik paa under en varemaerkekraenkelsessag at hindre den anden parts eksport ind paa hans omraade. I denne situation er det tvivlsomt, om artikel 85 er relevant, eller om lovligheden efter faellesskabsretten af en saadan handelshindring alene kan bedoemmes efter artikel 30 og 36.
122. Det kan haevdes, at muligheden for at anvende varemaerkerettighederne har sin baggrund i overdragelsesaftalen, og at markedsopdelingen derfor reelt hidroerer fra den indgaaede aftale, hvis lovlighed maa vurderes efter artikel 85.
123. Det kan ogsaa haevdes, at markedsopdelingen ikke hidroerer fra den indgaaede overdragelsesaftale, men alene fra en udoevelse af nationale varemaerkerettigheder. Naar aftalen ikke kan danne grundlag for en kontraktkraenkelsessag, er det ikke aftalen som saadan, der er markedsopdelende. Den markedsopdelende virkning af aftalen opstaar foerst, naar de parallelle rettighedshavere vaelger at goere brug af deres rettigheder efter national lov til at hindre import gennem varemaerkekraenkelsessager.
124. Spoergsmaalet om, hvilken af disse to muligheder der er den rigtige, har ikke vaeret droeftet under sagen, og det forekommer mig af denne grund uhensigtsmaessigt og i oevrigt heller ikke strengt noedvendigt at tage stilling til det. Det har dog en vis betydning for den foreliggende sag at konstatere, at den rene varemaerkeoverdragelse, hvis den faellesskabsretligt opfattes paa sidstnaevnte maade, ikke vil kunne vaere i strid med artikel 85, og at spoergsmaalet om, hvorvidt det er foreneligt med faellesmarkedet at nedlaegge importforbud som foelge af varemaerkekraenkelser, i saa fald alene afgoeres paa grundlag af traktatens artikel 30 og 36.
125. Det er paa denne baggrund, at Ideal-Standard GmbH' s, den britiske og den tyske regerings argument om, at artikel 85 giver tilstraekkelig beskyttelse mod opdelinger af det indre marked i strid med traktatens formaal, skal vurderes.
126. Opfattelsen forudsaetter, at artikel 85 kan anvendes til at proeve lovligheden af alle aftaler om separat overdragelse af varemaerker. Denne forudsaetning er som anfoert ikke noedvendigvis rigtig.
127. Afgoerende er imidlertid, at opfattelsen kan afvises, selv om det maatte antages, at artikel 85 kan anvendes til at proeve ogsaa den rene og efter national ret neutrale varemaerkeoverdragelsesaftale.
128. Det vil nemlig ses, at det synspunkt, der ligger til grund for opfattelsen, kan vendes om. Det kan med samme ret goeres gaeldende, at der kan opnaas en mere hensigtsmaessig retstilstand ved at fastslaa, at artikel 30 og 36 er til hinder for, at parterne i en overdragelsesaftale kan anvende deres varemaerkerettigheder med henblik paa at hindre eksport ind paa hinandens omraade. Hvis parterne paa denne maade hindres i at goere selvstaendig brug af den ret, de har efter national ret til under varemaerkekraenkelsessager at nedlaegge importforbud, vil de kun kunne opnaa en gensidig omraadebeskyttelse gennem haandhaevelse af deres aftale, i det omfang denne kan fortolkes eller i oevrigt udfyldes saaledes, at den forbyder direkte salg paa deres respektive omraade, og i det omfang det saaledes fastlagte aftalevilkaar efter en naermere vurdering ikke er i strid med artikel 85, stk. 1, eller har opnaaet en konkret fritagelse efter artikel 85, stk. 3. Fordelen ved dette udgangspunkt er, at det tvinger parterne til i deres indbyrdes forhold at bringe paa det rene, hvilke rettigheder de har paa et punkt. Dette er hensigtsmaessigt baade i forholdet mellem parterne indbyrdes og i forhold til det indre markeds rette funktion.
129. Paa denne baggrund kan eksistensen af artikel 85 ikke tillaegges vaegt som argument mod at fortolke artikel 30 og 36 saaledes, at disse bestemmelser er til hinder for importforbud nedlagt under varemaerkekraenkelsessager i tilfaelde som det her omhandlede.
130. Allerede af denne grund er der ikke anledning til at undersoege, hvorledes artikel 85 skal fortolkes med henblik paa en stillingtagen til lovligheden af varemaerkeoverdragelsessager. Dette spoergsmaal er i oevrigt vanskeligt. Domstolen har som naevnt i afsnit D taget stilling til spoergsmaalet i to domme, hvor den besvarede praejudicielle spoergsmaal, der begge vedroerte separate overdragelser af varemaerker, som havde fundet sted foer traktatens ikrafttraeden.
131. Den foerste dom blev afsagt den 18. februar 1971 i Sirena-sagen. Et amerikansk selskab havde solgt sit varemaerke for Italien til et italiensk selskab og sit parallelle varemaerke for Tyskland til et tysk selskab. Domstolen skulle i sagen tage stilling til, om det italienske selskab kunne hindre import til Italien af varer produceret af det tyske selskab og forsynet med varemaerket.
Domstolen udtalte, at "dersom samtidige overdragelser til forskellige brugere af nationale varemaerkerettigheder, som beskytter ét og samme produkt, foerer til, at der opstaar uigennemtraengelige graenser mellem medlemsstaterne, kan en saadan praksis paavirke handelen mellem medlemsstater og fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet" (praemis 10). Domstolen fortsatte med at henvise til, at aftaler om brugen af nationale rettigheder til samme varemaerke kan indgaas under betingelser, der ikke foerer til opdeling af markedet, og den konkluderede, at "artikel 85 finder ... anvendelse, naar import af produkter med samme maerke, men med oprindelse i forskellige medlemsstater forhindres under paaberaabelse af varemaerkeretten paa grund af, at indehaverne har erhvervet maerket eller retten til at bruge det i medfoer enten af indbyrdes aftaler eller af aftaler med trejdemaend" (praemis 11).
132. Domstolens dom af 15. juni 1976 i sagen EMI mod CBS United Kingdom vedroerte en situation, hvor et amerikansk selskab solgte sit varemaerke for alle Faellesskabets medlemsstater til sit britiske datterselskab, men beholdt det for USA. Gennem successive overdragelser i USA og England var det britiske selskab EMI blevet indehaver af varemaerket for hele Faellesskabet, og det amerikanske selskab CBS var blevet indehaver af varemaerket for USA. Domstolen fik forelagt spoergsmaalet, om det ville vaere i strid med traktaten, at EMI paa grundlag af national varemaerkelov hindrede CBS i at eksportere produkter forsynet med varemaerket til Faellesskabets omraade.
Domstolen fastslog indledningsvis, at traktatens artikel 30 ikke fandt anvendelse, da der var tale om import fra et tredjeland. Domstolen henviste herefter til, at naar der er tale om aftaler, der ikke laengere er i kraft, er det tilstraekkeligt for, at artikel 85 kan finde anvendelse, at aftalerne stadig har virkninger ogsaa efter, at de formelt er ophoert med at gaelde. Herefter konkluderede Domstolen, at "en aftale anses alene for stadig at have virkning, saafremt det af deltagernes adfaerd indirekte fremgaar, at der findes de for en aftale karakteristiske traek af samordning og koordinering, der foerer til samme resultat som tilsigtet med den oprindelige aftale; dette er ikke tilfaeldet, naar de naevnte virkninger ikke er videregaaende end dem, der uden videre foelger af udoevelsen af nationale varemaerkerettigheder" (praemis 31 og 32).
133. Jeg skal til disse domme blot bemaerke, at det efter min mening ikke af Domstolens dom i Sirena-sagen kan udledes, at en aftale om overdragelse af et varemaerke per se er konkurrencebegraensende (57). Omvendt kan der ikke af Domstolens dom i sagen EMI mod CBS United Kingdom udledes, at den rene varemaerkeoverdragelsesaftale aldrig vil kunne vaere i strid med artikel 85. Det kan ikke afvises, at Domstolen afgjorde denne sag ud fra en konkret vurdering af, at den ved aftalen opnaaede omraadebeskyttelse var forenelig med faellesmarkedet, bl.a. fordi der ikke var tale om en opdeling, men blot om en afskaermning af dette marked.
L ° Varemaerkeindehaverens mulighed for at hindre parallelimport
134. De fleste sager, der paa immaterialrettens omraade har vaeret forelagt Domstolen, har haft deres baggrund i eneretsindehaverens forsoeg paa at hindre parallelimport, dvs. import af varer foretaget af virksomheder, der har koebt varerne i en anden medlemsstat, hvor de allerede er markedsfoert af den berettigede.
135. Finder Domstolen, at artikel 30 hindrer overdrageren i under en varemaerkekraenkelsessag at faa nedlagt forbud mod erhververens eksport til hans marked af varer forsynet med varemaerket, vil varemaerkeindehaveren saa meget desto mere vaere afskaaret fra at hindre parallelimport.
136. Finder Domstolen, at artikel 30 og 36 ikke er til hinder for, at overdrageren under en varemaerkekraenkelsessag modsaetter sig eksport til hans marked foretaget af erhververen af varemaerket, opstaar spoergsmaalet, om det samme resultat gaelder for saa vidt angaar parallelimport. Naar henses til, at resultatet i givet fald utvivlsomt vil vaere begrundet i hensynet til at beskytte varemaerkets saerlige genstand set i lyset af varemaerkets afgoerende funktion, og at dette hensyn selvsagt ogsaa gaelder i forbindelse med parallelimport, vil artikel 30 og 36 heller ikke vaere til hinder for importforbud i tilfaelde af parallelimport. Et saadant resultat vil foelgelig foere til en fuldstaendig opdeling af nationale markeder.
M ° Sammenfatning
137. En besvarelse af det forelagte spoergsmaal har forudsat en praecisering af de hensyn, som Domstolen efter min mening maa laegge vaegt paa. Det vil vaere fremgaaet, at en stillingtagen til spoergsmaalet foerst og fremmest afhaenger af den betydning, der tillaegges varemaerkets saerlige genstand set i lyset af dets afgoerende funktion, og den betydning, der tillaegges det forhold, at varemaerkeindehaveren efter national ret har ret til at overdrage sine rettigheder.
138. Mine overvejelser har foert mig til at foreslaa Domstolen at besvare det forelagte spoergsmaal saaledes, at artikel 30 og 36 er til hinder for, at der nedlaegges importforbud i situationer som den foreliggende. Dette forslag har foerst og fremmest sin baggrund i foelgende betragtninger:
° Overdrageren er ikke tvunget ud i en situation, hvor han maa acceptere, at varemaerkets adskillelsesfunktion ikke kan opretholdes fuldt ud.
° Varemaerkeindehaverens mulighed for at foretage separate overdragelser vil de facto blive begraenset, men er naeppe en vaesentlig del af de rettigheder, der er knyttet til hans varemaerke, bl.a. fordi en varemaerkeindehaver under alle omstaendigheder maa forventes at tage i betragtning, at en separat overdragelse betyder, at varemaerkets adskillelsesfunktion svaekkes over for den forbruger, som paa et enhedsmarked bevaeger sig over landegraenserne.
° Fuldstaendig overdragelse for alle de medlemsstater, hvor varemaerket er beskyttet, er bedre i overensstemmelse med traktatens grundlaeggende princip om et enhedsmarked, jf. herved Raadets forordning om EF-varemaerker.
° Der er ikke i forbindelse med varemaerkekraenkelsessager selvstaendige hensyn til forbrugerne, der kan begrunde en ret for varemaerkeindehaveren til ogsaa i forbindelse med separate overdragelser at beskytte adskillelsesfunktionen gennem importforbud.
° Separate overdragelser vil, hvis det accepteres, at de via varemaerkekraenkelsessager kan foere til en omraadebeskyttelse, der i princippet kan gaelde tidsubegraenset, betyde en vaesentlig hindring for de frie varebevaegelser, og en deraf foelgende opdeling af det indre marked i strid med traktatens formaal.
N ° Er der i denne sag saerlige omstaendigheder, der kan vaere af betydning for den faellesskabsretlige vurdering af sagen?
139. Den forelaeggende ret har alene anmodet Domstolen om at fortolke traktatens artikel 30 og 36 med henblik paa en stillingtagen til det ovenfor behandlede abstrakte spoergsmaal, nemlig om et importforbud nedlagt med hjemmel i en national varemaerkelovgivning i forbindelse med en separat overdragelse af et varemaerke er i strid med disse bestemmelser. De faktiske omstaendigheder i sagen og en raekke af de for Domstolen fremfoerte anbringender og argumenter giver imidlertid anledning til at overveje, om der i denne sag foreligger saadanne saerlige omstaendigheder, at et forbud mod IHT' s markedsfoering af varmeanlaeg i Tyskland ikke vil kunne begrundes under henvisning til traktatens artikel 36. For det tilfaelde, at Domstolen maatte vaere uenig i mit netop anfoerte forslag til afgoerelse, skal jeg i det foelgende redegoere herfor.
a) De konkrete omstaendigheder i forbindelse med parternes indbyrdes forhold
140. IHT goer gaeldende, at den kumulative effekt af flere forhold bevirker, at et importforbud i denne sag vil udgoere et misbrug af rettigheder og dermed vaere uforeneligt med faellesskabsretten. IHT henviser i denne forbindelse til Domstolens dom af 14. september 1982 i sagen Keurkoop mod Nancy Kean Gifts, hvorefter "artikel 36 har ... til formaal at understrege, at hensynet til de frie varebevaegelser og kravet om overholdelse af de industrielle og kommercielle ejendomsrettigheder forliges saaledes, at beskyttelse ydes den retmaessige udoevelse af de i national lovgivning hjemlede rettigheder, der indebaerer saadanne indfoerselsforbud, som er 'begrundede' i henhold til denne artikel, mens beskyttelse maa naegtes enhver saadan urimelig udoevelse af de naevnte rettigheder, som kan opretholde eller bevirke kunstige opdelinger inden for faellesmarkedet" (58).
141. IHT har gjort gaeldende, at American Standard koncernen i 1976 traf beslutning om definitivt og paa verdensplan at traekke sig ud af omraadet for varmeanlaeg, at Ideal-Standard GmbH maa acceptere foelgerne af den frivillige opdeling af varemaerket "Ideal Standard", som blev besluttet af moderselskabet og gennemfoert i Frankrig af soesterselskabet, at der ved overdragelse af varemaerket reelt skete en opdeling af varemaerket mellem henholdsvis sanitet og varme for hele Faellesskabets omraade, og at den indgaaede aftale derfor skal fortolkes saaledes, at den hjemler IHT adgang til at eksportere varmeanlaeg under maerket "Ideal Standard" til de oevrige medlemsstater i Faellesskabet. IHT har i denne forbindelse henvist til, at
° overdragelsesaftalen omfattede hele varmeaktivitetsomraadet, herunder kundekredsen og dermed ogsaa kunder uden for Frankrig, idet der allerede paa tidspunktet for indgaaelsen af overdragelsesaftalen blev eksporteret varmeanlaeg under maerket "Ideal Standard" til andre medlemsstater, og idet der ikke i aftalen er fastsat nogen form for begraensninger med hensyn til eksport
° SGF og derefter CICh siden 1976, dvs. gennem mere end femten aar, har produceret varmeanlaeg i Frankrig under maerket "Ideal Standard" og eksporteret disse til andre medlemsstater, nemlig Italien, Spanien, Benelux-landene, Graekenland og siden 1988 til Tyskland, og
° denne eksport er blevet accepteret af American Standard-koncernen, som foerst protesterede herimod i 1991 i Tyskland, og som siden alene har indledt varemaerkekraenkelsessag i Italien, men ikke i de oevrige lande, hvortil der eksporteres.
142. Ideal-Standard GmbH goer heroverfor gaeldende, at
° der ved aftalen alene er sket overdragelse af rettighederne til varemaerket i Frankrig, Tunesien og Algeriet, og at aftalen ikke hjemler nogen tilladelse til gennem eksport at udnytte de varemaerker, som er registreret i andre medlemsstater, idet dette ville have forudsat, at de datterselskaber, som er indehavere af de parallelle varemaerker, deltog i aftalen, og at disse varemaerker var blevet naevnt heri, og idet det erlagte vederlag i saa fald ville have vaeret betydeligt hoejere
° American Standard-koncernen kun midlertidigt har trukket sig ud af omraadet for varmeanlaeg og har forbeholdt sig ret til at genoptage denne aktivitet for saa vidt angaar klimaanlaegssystemer (koeling og opvarmning) (59)
° koncernen paa intet tidspunkt har accepteret eksport af varmeanlaeg fra Frankrig til de oevrige medlemsstater, men har grebet ind i de lande, hvor den har vaeret bekendt med en saadan eksport, nemlig i Tyskland og Italien, og
° koncernen muligvis i en vis aarraekke tolererede en eksport til Italien, men at forklaringen herpaa skal soeges i Domstolens afgoerelse i HAG I-sagen, og at varemaerkekraenkelsessagerne i Tyskland og Italien netop blev indledt efter Domstolens afgoerelse i HAG II-sagen.
143. Samtlige disse forhold er efter min mening forhold, der er relevante i forbindelse med en fortolkning af den mellem Ideal-Standard SA og SGF indgaaede overdragelsesaftale. Det er muligt, at denne aftale maa fortolkes saaledes, at den reelt indebaerer en opdeling af varemaerket for hele Faellesskabets omraade, idet den giver SGF adgang til at eksportere varmeanlaeg til de oevrige medlemsstater. Det er muligt, at der ved fortolkning af aftalen kan laegges vaegt paa American Standard-koncernens adfaerd i den efterfoelgende periode, og det er muligvis ogsaa af betydning for en forstaaelse af aftalen, at Domstolen paa tidspunktet for indgaaelsen heraf havde afsagt dom i HAG I-sagen, og at denne dom maatte give virksomhederne en forventning om, at de under alle omstaendigheder ikke ville kunne stoette ret paa et varemaerke med henblik paa at forbyde markedsfoering af varer, der baerer et identisk varemaerke, naar varemaerkerne har samme oprindelse.
144. Men spoergsmaalet om, hvordan den indgaaede overdragelsesaftale skal fortolkes, henhoerer under de nationale myndigheder og domstole.
145. IHT og Kommissionen goer imidlertid mere specielt gaeldende, at en hjemmel i tysk varemaerkelovgivning til at nedlaegge forbud mod IHT' s markedsfoering af varmeanlaeg under omstaendigheder som de foreliggende ikke er forenelig med faellesskabsretten. Der henvises til, at American Standard-koncernen i Tyskland modsaetter sig markedsfoering af varmeanlaeg under varemaerket "Ideal Standard", selv om koncernen ikke selv fremstiller varmeanlaeg, selv om koncernen i Frankrig har foretaget en delvis overdragelse af varemaerket og dermed accepteret, at en erhverver paa dette marked kan anvende varemaerket for varmeanlaeg samtidig med koncernens anvendelse af varemaerket for sanitetsartikler, og selv om koncernen i andre medlemsstater har forholdt sig passiv over for salg af varmeanlaeg forsynet med varemaerket.
Jeg har foelgende bemaerkninger hertil.
146. Hvad angaar American Standard-koncernens eventuelle og i oevrigt bestridte passivitet med hensyn til at goere brug af de varemaerkerettigheder, som er hjemlet den i visse medlemsstater, kan en saadan passivitet ikke paavirke den faellesskabsretlige vurdering af en hjemmel til at goere brug af varemaerkerettigheder i andre medlemsstater.
147. Heller ikke det forhold, at Ideal-Standard SA i Frankrig overdrog sit varemaerke kun for en del af de produkter, for hvilke varemaerket er registreret, er egnet til at bringe den tyske lovgivning i strid med faellesskabsretten. Det kan ikke vaere en foelge af faellesskabsretten, at varemaerkeindehaveren er forpligtet til at disponere over sit varemaerke paa samme maade i alle medlemsstater. Og det kan ikke vaere en foelge af faellesskabsretten, at det forhold, at varemaerkeindehaveren vaelger at disponere forskelligt, i sig selv betragtes som en saadan graverende omstaendighed, at dette bevirker, at retsvirkningerne af de dispositioner, varemaerkeindehaveren foretager i én medlemsstat, udstraekkes til hele Faellesskabet. De tyske domstole kan med andre ord ikke vaere forpligtet efter faellesskabsretten til at betragte den omstaendighed, at American Standard-koncernen i Frankrig via den delvise overdragelse udtrykkeligt har accepteret en samtidig anvendelse af varemaerket for varmeanlaeg som et forhold, der betyder, at koncernen ikke i Tyskland skulle kunne modsaette sig en saadan samtidig anvendelse.
148. Dette gaelder ikke mindst, fordi mulighederne for at disponere i henhold til de forskellige nationale lovgivninger er forskellige. Der findes i visse medlemsstater bestemmelser i den nationale varemaerkelovgivning, der forbyder en varemaerkeindehaver at overdrage sit varemaerke kun for en del af de produkter, for hvilke det er registreret. Den tyske regering har oplyst, at dette netop er retstilstanden i Tyskland (60).
149. Hvis Domstolen ikke finder, at en overdragelse af et varemaerke i en medlemsstat betyder, at varemaerkeindehaveren mister sin eneret i de medlemsstater, hvor varemaerket beholdes, boer det forhold, at en virksomhed udnytter sin mulighed for i henhold til et lands lovgivning kun at foretage en delvis overdragelse af sit varemaerke, heller ikke foere til et saadant resultat.
150. Hvad endelig angaar spoergsmaalet om, hvorvidt det kan vaere uforeneligt med artikel 30 og 36 at forbyde markedsfoering af produkter under paaberaabelse af et varemaerke, som ikke er i brug, er dette ikke relevant i den foreliggende sag, idet der, som det vil fremgaa af det foelgende afsnit, under alle omstaendigheder er tale om, at Ideal-Standard GmbH paaberaaber sig ikke sit varemaerke for varmeanlaeg, men sit varemaerke for sanitetsartikler, der jo er i brug, idet det goeres gaeldende, at varmeanlaeg og sanitetsartikler er lignende varer.
b) Risikoen for forveksling
151. En varemaerkeindehaver kan alene paaberaabe sig sin eneret med henblik paa at modsaette sig import af varer, der baerer identiske eller forvekslelige varemaerker, for saa vidt der er tale om samme eller lignende varer som dem, for hvilke det paagaeldende varemaerke er beskyttet. Kun i denne situation opstaar der nemlig risiko for forveksling. Det er i indlaeggene for Domstolen blevet droeftet, hvorvidt sanitetsartikler og varmeanlaeg er lignende varer, som kan give anledning til risiko for forveksling.
152. Det er ikke helt klart, hvorfor problemet opstaar. Det er ganske vist rigtigt, at Ideal-Standard GmbH alene markedsfoerer sanitetsartikler, men ifoelge oplysningerne i sagen er selskabet fortsat indehaver af varemaerket "Ideal Standard" ogsaa for varmeanlaeg (61) og maa derfor for en umiddelbar betragtning kunne modsaette sig IHT' s markedsfoering af varmeanlaeg under henvisning til, at der er tale om varer af samme art som dem, for hvilke varemaerket er registreret. Baggrunden for problemet kan vaere, at det tyske varemaerke for varmeanlaeg staar i fare for at blive udslettet som foelge af manglende brug og som foelge heraf ikke kan paaberaabes i et kraenkelsessoegsmaal (62). I hvert fald har Landgericht Duesseldorf i sin dom i sagen fundet det noedvendigt at tage stilling til, hvorvidt sanitetsartikler og varmeanlaeg er lignende varer, og har besvaret dette spoergsmaal bekraeftende (63).
153. Ideal-Standard GmbH goer gaeldende, at selskabets produkter ofte forveksles med de produkter, som IHT markedsfoerer i Tyskland under varemaerket "Ideal Standard". IHT goer gaeldende, at der som foelge af den stedfundne tekniske og oekonomiske udvikling, ikke laengere bestaar en saadan sammenhaeng mellem henholdsvis varme og sanitet, at der kan opstaa nogen forveksling (64). Kommissionen goer gaeldende, at det er noedvendigt at fortolke begrebet lignende produkter og begrebet forvekslingsrisiko snaevert for at sikre, at de frie varebevaegelser ikke hindres mere, end det er noedvendigt for at beskytte varemaerket. Saavel Kommissionen som IHT mener, at det i denne forbindelse maa tillaegges vaesentlig betydning, at et fransk selskab i samme koncern ikke har ment, at der var problemer forbundet med i Frankrig at overdrage varemaerket for varmeanlaeg og beholde det for sanitetsartikler.
154. Hvorvidt sanitetsartikler og varmeanlaeg er lignende varer, er et spoergsmaal, som henhoerer under national ret. Det foelger af Domstolens faste praksis, at da der ikke er tilvejebragt ensartethed inden for Faellesskabets rammer eller sket en tilnaermelse af lovgivningerne, henhoerer fastsaettelsen af betingelserne for og de naermere regler om beskyttelse af en immateriel rettighed under national regulering (65). I forlaengelse heraf har Domstolen i sin dom i Deutsche Renault-sagen fastslaaet, at "fastlaeggelsen af kriterierne for, at der foreligger en risiko for forveksling, udgoer en del af de naermere regler om beskyttelse af varemaerker, der ... henhoerer under national lovgivning", og at "faellesskabsretten ikke goer det noedvendigt at fortolke begrebet forvekslingsrisiko snaevert" (praemis 31 og 32).
155. National ret er dog ogsaa paa dette punkt undergivet de begraensninger, som foelger af traktatens artikel 36, andet punktum, hvorefter hindringer for samhandelen ikke maa udgoere et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne (66).
156. Der er efter min mening ikke grundlag for, at Domstolen i denne sag foretager en vurdering af, om tysk varemaerkeret er forenelig med betingelserne i artikel 36, andet punktum, for saa vidt der heri findes hjemmel for at fastslaa, at sanitetsartikler og varmeanlaeg er lignende varer. For det foerste fordi Domstolen, som ogsaa paapeget af den tyske regering, ikke er blevet forelagt et spoergsmaal herom, og for det andet fordi det forekommer mig klart, at de graenser, der i denne henseende maatte kunne indfortolkes i artikel 36, andet punktum, ikke er overskredet i den foreliggende sag (67).
Forslag til afgoerelse
Jeg skal paa baggrund af ovenstaaende foreslaa Domstolen at besvare det forelagte spoergsmaal saaledes:
"EOEF-traktatens artikel 30 og 36 er til hinder for, at en national lovgivning giver en virksomhed, der er indehaver af en varemaerkeret i en medlemsstat, adgang til at modsaette sig indfoersel af lignende varer fra en anden medlemsstat, hvor disse varer lovligt er forsynet med et varemaerke, der er identisk med eller kan forveksles med det beskyttede varemaerke, naar det varemaerke, hvorunder de omtvistede produkter indfoeres, oprindelig tilhoerte et soesterselskab til den virksomhed, der modsaetter sig indfoerslen, og er blevet erhvervet af den nye indehaver gennem aftale indgaaet med soesterselskabet."
(*) Originalsprog: dansk.
(2) - Det foelger af punkt 1, litra a) i aftalen, at Ideal-Standard SA overdrager samtlige rettigheder vedroerende varemaerket Ideal Standard i Frankrig, herunder de oversoeiske departementer og territorier, i Algeriet og i Tunesien for saa vidt angaar produktion, markedsfoering og salg af varmeanlaeg.
(3) - Det er oplyst i sagen, at Ideal-Standard SA har anlagt sag ved Tribunal de grande instance de Paris med paastand om, at overdragelsen af varemaerket fra SGF til CICh er ugyldig. Baggrunden herfor er, at aftalen mellem Ideal-Standard SA og SGF indeholder en klausul om forkoebsret for Ideal-Standard SA i tilfaelde af videresalg, som selskabet mener, SGF har undladt at respektere.
(4) - IHT er retssuccessor med virkning fra juli 1992 til selskabet Ideal Heizungstechnik GmbH, som blev indfoert i handelsregisteret den 31.10.1988.
(5) - Indstaevnte i hovedsagen er, foruden Ideal-Standard GmbH, selskabet Wabco Standard-GmbH, som med virkning fra den 1.1.1991 overtog driften af Ideal-Standard GmbH.
(6) - Appellant i hovedsagen er, foruden IHT, ingenioer Uwe Danzinger, der indtil 1975 var ansat hos Ideal-Standard GmbH og senere har vaeret ansat hos IHT.
(7) - Sag C-10/89, SA CNL-SUCAL NV mod HAG GF, Sml. I, s. 3711.
(8) - Sag 192/73, Van Zuylen Frères mod HAG AG, Sml. s. 731.
(9) - Se bl.a. Domstolens dom af 30.6.1988 (sag 35/87, Thetford mod Fiamma, Sml. s. 3585).
(10) - EFT 1989 L 40, s. 1.
(11) - Se direktivets tredje betragtning.
(12) - Se Raadets beslutning af 19.12.1991, EFT 1992 L 6, s. 35.
(13) - Sammenlign Domstolens dom af 30.11.1993 (sag C-317/91, Deutsche Renault, Sml. I, s. 6227, praemis 14).
(14) - EFT 1994 L 11, s. 1.
(15) - Se forslag til Raadets forordning (EOEF) om EF-varemaerker af 25.11.1980, EFT C 351, s. 1, som aendret ved forslag af 9.8.1984, EFT C 230, s. 1.
(16) - Artikel 7 bestemmer:
1. De til varemaerket knyttede rettigheder giver ikke indehaveren ret til at forbyde brugen af maerket for varer, som af indehaveren selv eller med dennes samtykke er markedsfoert inden for Faellesskabet under dette maerke.
2. Stk. 1 finder ikke anvendelse, saafremt skellig grund berettiger indehaveren til at modsaette sig fortsat markedsfoering af varerne, isaer i tilfaelde, hvor disses tilstand er aendret eller forringet, efter at de er markedsfoert.
(17) - Artikel 5, stk. 1, bestemmer:
Det registrerede varemaerke giver indehaveren en eneret. Indehaveren kan forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke, at goere erhvervsmaessig brug af
a) et tegn, der er identisk med varemaerket, for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, for hvilke varemaerket er registreret
b) et tegn, der er identisk med eller ligner varemaerket, naar de varer eller tjenesteydelser, der er daekket af varemaerket, er af samme eller lignende art som dem, der er daekket af det paagaeldende tegn, og der som foelge heraf i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling, herunder at der er en forbindelse med varemaerket.
(18) - Se punkt 51-57 i forslag til afgoerelse fremsat den 13.3.1990, Sml. I, s. 3711.
(19) - Sag 78/70, Sml. 1971, s. 125, org. ref.: Rec. s. 487.
(20) - Sag 15/74, Sml. s. 1147.
(21) - Sag 16/74, Sml. s. 1183.
(22) - Sag 144/81, Sml. s. 2853.
(23) - Sag 187/80, Sml. s. 2063. Se tilsvarende Domstolens dom af 14.9.1982 (sag 144/81, Keurkoop mod Nancy Kean Gifts, Sml. s. 2853) og af 30.6.1988 (sag 35/87, Thetford mod Fiamma, Sml. s. 3585).
(24) - Sag 341/87, Sml. s. 79.
(25) - Sag 102/77, Sml. s. 1139.
(26) - Sag 1/81, Sml. s. 2913. Det vil ligeledes vaere uforeneligt med betingelserne i artikel 36, andet punktum, at en producent, som markedsfoerer samme vare i forskellige medlemsstater under forskellige varemaerker, modsaetter sig, at tredjemand parallelimporterer varen ved at fjerne eksportstatens varemaerke og anbringe importstatens varemaerke, hvis det kan godtgoeres, at varemaerkeindehaveren har anvendt forskellige varemaerker med det formaal at opdele markederne; jf. Domstolens dom af 10.10.1978 (sag 3/78, Centrafarm mod American Home Products, Sml. s. 1823).
(27) - Se bl.a. Domstolens dom af 29.2.1968 (sag 24/67, Parke, Davis mod Centrafarm, Sml. 1965-1968, s. 457, org. ref.: Rec s. 81) og af 8.6.1971 (sag 78/70, Deutsche Grammophon, Sml. 1971, s. 125).
(28) - Se punkt 11 i forslaget til afgoerelse.
(29) - Forenede sager 56/64 og 58/64, Sml. 1965-1968, s. 245.
(30) - Sag 28/77, Sml. s. 1391. Se i denne forbindelse ogsaa Domstolens konklusion i dom af 22.6.1976 (sag 119/75, Terrapin mod Terranova, Sml. s. 1039) og Domstolens dom af 18.2.1971 (sag 40/70, Sirena, Sml. 1971, s. 7). En aftale om eksportforbud mellem to parter vil dog ikke kunne aendre paa tredjemands ret efter traktatens artikel 30 og 36 til at foretage parallelimport; se Domstolens dom af 22.1.1981 (sag 58/80, Dansk Supermarked mod Imerco, Sml. s. 181).
(31) - Sag 119/75, Sml. s. 1039.
(32) - Se om fortolkningen af begreberne lignende varer og forvekslelige varemaerker Domstolens dom af 30.11.1993 (sag C-317/91, Deutsche Renault, jf. fodnote 12). Indehavere af uafhaengige varemaerker vil kunne vaelge at indgaa saakaldte afgraensningsaftaler, som i parternes gensidige interesse har til formaal at afgraense varemaerkernes respektive anvendelsesomraader for at undgaa forveksling eller konflikter. Saadanne aftaler vil kunne vaere i strid med traktatens artikel 85, saafremt der med aftalerne desuden tilsigtes en markedsopdeling eller andre konkurrencebegraensninger; jf. dom af 30.1.1985 (sag 35/83, BAT mod Kommissionen, Sml. s. 363).
(33) - Sag 19/84, Sml. s. 2281.
(34) - Sag 258/78, Sml. s. 2015. Sagen vedroerte en aftale om overdragelse for Tyskland af foraedlerretten til visse produkter og af eneretten til at forhandle disse produkter i Tyskland. Domstolen fandt, at en aaben eksklusivlicens, dvs. en licens, der kun vedroerer kontraktforhold mellem rettighedshaveren og licenstageren, i betragtning af de omhandlede produkters saerlige egenskaber ikke i sig selv var uforenelig med traktatens artikel 85, stk. 1. Hvad derimod angaar eksklusivlicenser, der hjemler fuld omraadebeskyttelse til gunst for en licenstager med henblik paa at kontrollere og hindre tredjemands parallelimport, udtalte Domstolen, at dette efter dens faste praksis er i strid med traktatens artikel 85.
(35) - Se navnlig Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2349/84 af 23.7.1984 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af patentlicensaftaler, EFT L 219, s. 15, og Kommissionens forordning (EOEF) nr. 4087/88 af 30.11.1988 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af franchiseaftaler, EFT L 359, s. 46.
(36) - Sag 40/70, Sirena, jf. fodnote 29.
(37) - Sag 51/75, Sml. s. 811.
(38) - Aftaler indgaaet mellem virksomheder, der i egenskab af moderselskab og datterselskab tilhoerer samme koncern, vil ikke vaere omfattet af artikel 85, dersom virksomhederne udgoer en oekonomisk enhed, inden for hvilken datterselskabet ikke har nogen reel selvstaendighed ved fastlaeggelse af sin markedspolitiske linje, og dersom disse aftaler eller den samordnede praksis som formaal har en intern fordeling af opgaverne mellem virksomhederne; jf. Domstolen domme af 31.10.1974 (sag 15/74, Centrafarm mod Sterling Drug, Sml. s. 1147, og sag 16/74, Centrafarm mod Winthrop, Sml. s. 1183).
(39) - Det tyske selskab HAG GF registrerede i 1907-1908 varemaerket HAG for koffeinfri kaffe i Tyskland, Belgien og Luxembourg. I 1935 blev de belgiske og luxembourgske varemaerker overdraget til et 100%-ejet datterselskab i Belgien. I 1944 blev samtlige datterselskabets aktiver, herunder de belgiske og luxembourgske varemaerker, beslaglagt som fjendtlig ejendom og solgt til familien Van Oevelen. I 1971 blev varemaerkerne overdraget til det belgiske kommanditselskab Van Zuylen Frères. Da HAG GF i 1972 begyndte at eksportere kaffe til Luxembourg under varemaerket Kaffee HAG, anlagde Van Zuylen Frères en varemaerkekraenkelsessag. Denne sag foerte til den praejudicielle afgoerelse i HAG I-sagen. I 1979 blev Van Zuylen Frères opkoebt af et schweizisk selskab og omdannet til et 100%-ejet datterselskab under firmanavnet CNL-SUCAL NV. Da dette selskab i 1985 begyndte at eksportere kaffe til Tyskland under HAG-varemaerket, anlagde HAG GF varemaerkekraenkelsessag. Denne sag foerte til den praejudicielle afgoerelse i HAG II-sagen.
(40) - Se i denne forbindelse punkt 73 i generaladvokat Jacobs' forslag til afgoerelse i HAG II-sagen, hvor han udtaler, at et af de kritikpunkter, der kan rejses mod afgoerelsen i HAG I-sagen er, at den var unoedvendigt bredt formuleret, og at denne fejl ikke boer gentages ved formuleringen af afgoerelsen i HAG II-sagen.
(41) - Se i denne forbindelse afsnit VII i generaladvokat Jacobs' forslag til afgoerelse i HAG II-sagen.
(42) - Domstolen har saaledes netop etableret og anvendt konsumptionsprincippet i forbindelse med tredjemands parallelimport, mens den har afvist, at princippet kan finde anvendelse ved direkte salg foretaget af uafhaengige indehavere af parallelle rettigheder paa hinandens omraade; jf. ovenfor i afsnit D.
(43) - Det foelger dog af artikel 10, 11 og 12 i varemaerkedirektivet, at en varemaerkeindehaver kan fortabe sine rettigheder, naar han ikke inden for en periode paa fem aar har gjort reel brug af varemaerket i en medlemsstat.
(44) - Dette blev udtrykt saaledes af generaladvokat Jacobs i hans forslag til afgoerelse i HAG II-sagen: Mens patenter beloenner opfinderens kreativitet og dermed stimulerer videnskabeligt fremskridt, beloenner varemaerkerettigheder den producent, der til stadighed fremstiller produkter af hoej kvalitet, og varemaerker bidrager dermed til den oekonomiske udvikling. Uden en beskyttelse af varemaerker ville der kun vaere et meget lille incitament for producenter til at udvikle nye produkter eller til at opretholde kvaliteten af allerede eksisterende. Varemaerker har denne effekt, fordi de for forbrugerne fremstaar som en garanti for, at alle varer, der er forsynet med et bestemt varemaerke, er fremstillet af, eller under kontrol af, den samme producent og derfor maa formodes at vaere af samme kvalitet ... Et varemaerke kan kun udfylde den rolle, saafremt der er tale om en eneret. Saa snart indehaveren bliver tvunget til at dele maerket med en konkurrent, mister han kontrollen over den goodwill, der er forbundet med maerket. Hans egne produkters omdoemme vil lide skade, saafremt konkurrenten saelger produkter af lavere kvalitet. Set fra et forbrugersynspunkt vil der vaere lige saa uoenskede konsekvenser, fordi det signal, som varemaerket udsender, vil miste klarhed. Forbrugeren vil blive forvirret og vildledt. (Punkt 18 og 19).
(45) - Se artikel 17, stk. 1, i forordningen, der bestemmer: Et EF-varemaerke kan, uafhaengigt af eventuelt overdragelse af en virksomhed, overdrages for alle eller en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret.
(46) - Se artikel 1, stk. 2, i forordningen, der bestemmer: EF-varemaerket har enhedskarakter. Det har samme retsvirkninger overalt inden for Faellesskabet: Et varemaerke kan kun registreres, overdrages, opgives, erklaeres for bortfaldet eller ugyldigt, og brugen deraf kun forbydes med virkning for hele Faellesskabet. Dette princip gaelder, medmindre andet fastsaettes i denne forordning.
(47) - Dette synspunkt finder stoette i Domstolens domme vedroerende konsumptionsprincippet. Der vil saaledes indtraede konsumption, hvis en vare bringes paa markedet i en anden medlemsstat af eller med samtykke fra et selskab med et retligt eller et oekonomisk afhaengighedsforhold til indehaveren, jf. bl.a. Domstolens dom af 14.9.1982 (sag 144/81, Keurkoop mod Nancy Kean Gifts, Sml. s. 2853), og det synes uden betydning for dette resultat, om saaledes forbundne selskaber ogsaa i praksis har udnyttet deres mulighed for at koordinere deres kvalitets- og markedsfoeringspolitik.
(48) - Samme tankegang kommer til udtryk i Domstolens dom i sagen Pharmon mod Hoechst, hvor Domstolen henviste til, at en patenthaver ved meddelelse af en tvangslicens fratages sin ret til frit at fastsaette vilkaarene for markedsfoeringen af sit produkt.
(49) - Dette er netop illustreret ved den foreliggende sag. Ideal-Standard GmbH har forklaret, at overdragelsesaftalen alene blev indgaaet paa baggrund af den saerlige situation i Frankrig, hvor erhververen gennem laengere tid havde forvaltet Ideal-Standard SA og saaledes var fuldt bekendt med dette selskabs kvalitetspolitik, og hvor der derfor var tale om at betro varemaerkets kvalitet til et selskab, man kunne have tillid til, samtidig med at det blev forbudt dette selskab at overdrage varemaerket til andre.
(50) - Det er i denne sammenhaeng af interesse, at Landgericht Duesseldorf i forbindelse med sin fortolkning af Domstolens dom i HAG II-sagen udtalte foelgende: En saadan forrang for de frie varebevaegelser kan heller ikke begrundes med, at det ikke er noedvendigt at beskytte en varemaerkeindehaver, der frivilligt overdrager sine rettigheder til en tredjemand i en eller flere medlemsstater. Det tages herved ikke i betragtning, at varemaerkets adskillelsesfunktion ikke kan bedoemmes alene fra indehaverens synspunkt, men at der ogsaa er et hensyn at tage til beskyttelse af forbrugerne, der har krav paa, at de med sikkerhed kan fastslaa den varemaerkebeskyttede vares oprindelse, saaledes at de kan adskille den fra produkter, der stammer fra en anden virksomhed. I saa henseende er der ingen juridisk relevant forskel mellem en tvangsmaessig opdeling og en frivillig opdeling af et maerke.
(51) - Se punkt 18 i forslaget, hvor generaladvokat Jacobs bl.a. udtalte foelgende: Den garanti med hensyn til kvaliteten, som et varemaerke indebaerer, er selvsagt ikke absolut, da det staar producenten frit for at aendre kvaliteten. Hvis han goer dette, er det imidlertid paa egen risiko, og det er ham ° og ikke hans konkurrenter ° der vil maerke foelgerne af en eventuel faldende kvalitet. Selv om varemaerker saaledes ikke skaber nogen retlig garanti for kvaliteten ° manglen herpaa kan have vildledt nogle til at undervurdere deres betydning ° saa skaber de dog oekonomisk set en saadan garanti, som forbrugerne dagligt reagerer paa.
(52) - Denne opfattelse finder en vis stoette, navnlig i Domstolens dom af 31.10.1974 (sag 16/74, Centrafarm mod Winthrop, Sml. s. 1183), hvori Domstolen i praemis 19-23 udtalte:
Ved dette spoergsmaal anmodes Domstolen om at udtale, hvorvidt varemaerkeindehaveren for at kunne kontrollere distributionen af et farmaceutisk produkt med henblik paa beskyttelsen af publikum mod de risici, der hidroerer fra mangler ved varerne, er berettiget til at udoeve de rettigheder, som varemaerket giver ham, uden hensyn til faellesskabsreglerne vedroerende de frie varebevaegelser. Da beskyttelsen af publikum mod de risici, der skyldes mangler ved farmaceutiske produkter, er et legitimt hensyn, bemyndiger traktatens artikel 36 medlemsstaterne til at fravige reglerne om frie varebevaegelser med henblik paa beskyttelsen af menneskers og dyrs liv og sundhed; imidlertid skal de hertil noedvendige foranstaltninger traeffes som foranstaltninger paa omraadet for sundhedskontrollen og ikke ved en omgaaelse af reglerne om industriel og kommerciel ejendomsret; i oevrigt er det specifikke indhold af beskyttelsen af den industrielle og kommercielle ejendomsret forskelligt fra indholdet af beskyttelsen af publikum og det eventuelle ansvar, som kan foelge heraf; det stillede spoergsmaal maa derfor besvares benaegtende (min fremhaevelse).
(53) - Det kan f.eks. vaere regler, der forbyder, at et varemaerke overdrages kun for en del af de produkter, for hvilket det er beskyttet. Se i denne forbindelse ogsaa nedenfor i afsnit N, punkt a). Se ogsaa artikel 3, stk. 1, litra g), i varemaerkedirektivet, hvorefter varemaerker kan udelukkes fra registrering eller kan erklaeres ugyldige, hvis de allerede er blevet registreret, saafremt de er egnet til at vildlede offentligheden, f.eks. med hensyn til varens eller tjenesteydelsen art, beskaffenhed eller geografiske oprindelse, og artikel 4, stk. 1, i varemaerkedirektivet, hvorefter et varemaerke kan udelukkes fra registrering eller kan erklaeres ugyldigt, saafremt det er identisk med et aeldre varemaerke, eller saafremt der i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling, herunder at der er forbindelse med det aeldre varemaerke.
(54) - Se herved sjette betragtning til varemaerkedirektivet, hvori det anfoeres, at dette direktiv udelukker ikke, at varemaerkerne underkastes andre end de varemaerkeretlige regler i medlemsstaterne, saasom de dér gaeldende bestemmelser om illoyal konkurrence, erstatningsansvar eller forbrugerbeskyttelse . Se i denne forbindelse ogsaa Domstolens dom af 22.1.1981 (sag 58/80, Dansk Supermarked mod Imerco, Sml. s. 181), der vedroerte dels de danske regler om beskyttelse af ophavsret og varemaerker, dels markedsfoeringsreglerne, der bl.a. forfoelger et forbrugerbeskyttelseshensyn. Domstolen fastslog med hensyn til sidstnaevnte regelsaet, at: indfoerslen til en medlemsstat af en vare, der lovligt er bragt i omsaetning i en anden medlemsstat, ikke i sig selv kan anses som stridende mod god markedsfoeringsskik eller som uretmaessig konkurrence, uden at dette dog hindrer, at importstatens lovgivning til imoedegaaelse af saadanne handlinger bringes i anvendelse paa grund af omstaendighederne ved eller former for markedsfoeringen, der er uafhaengige af selve indfoerslen ... .
(55) - Generaladvokat Jacobs havde i sit forslag til afgoerelse i sagen udtalt foelgende: Saafremt HAG Bremen frivilligt havde overdraget de belgiske og luxembourgske varemaerker til familien Van Oevelen, kunne det uden vanskeligheder haevdes, at HAG Bremen havde givet sit samtykke til, at familien Van Oevelen anvendte varemaerket i en anden medlemsstat, saaledes at selskabet dermed havde udtoemt sine rettigheder. HAG Bremen ville derfor ikke paa grundlag af sit tyske varemaerke kunne modsaette sig import til Tyskland af Van Oevelen-produkter. Men ville det samme princip finde anvendelse den anden vej? Logisk set ja, selv om den, der har faaet overdraget det opdelte varemaerke, naeppe kan siges at have udtoemt sin rettighed. Det ville vaere mere noejagtigt at sige, at han har erhvervet en rettighed, der allerede er udtoemt. (Punkt 63).
(56) - En fortolkning af artikel 30 og 36, hvorefter det er i strid med disse bestemmelser at anvende varemaerkekraenkelsessager til at opdele det indre marked i forlaengelse af separate overdragelser af parallelle varemaerker, er ikke til hinder for, at det accepteres, at det efter national ret kan vaere muligt at benytte de sanktioner, der er knyttet til varemaerkekraenkelser, til at sanktionere kontraktkraenkelser.
(57) - Se hertil navnlig praemis 9 i dommen, hvor Domstolen henviser til, at naar udoevelsen af maerkeretten sker i kraft af overdragelser til brugere i en eller flere medlemsstater, maa det derfor i hvert enkelt tilfaelde afgoeres, om den paagaeldende udoevelse foerer til en situation, der rammes af forbuddene i artikel 85 (min fremhaevelse).
(58) - Sag 144/81, Sml. s. 2853, praemis 24. IHT har endvidere henvist til generaladvokat Tesauro' s forslag til afgoerelse fremsat den 9.6.1993 (sag C-317/91, Deutsche Renault, jf. fodnote 12), der i punkt 7 omtaler den ovenfor citerede praemis.
(59) - Ideal-Standard GmbH har tilfoejet, at varemaerket Ideal Standard for varmeanlaeg fortsat tillaegges stor vaegt inden for koncernen, som har til hensigt at udnytte det kommercielt f.eks. ved meddelelse af licens eller ved salg (som det er sket i Frankrig).
(60) - Den tyske regering har oplyst, at delvise overdragelser af registrerede varemaerker ikke kan foretages, men at man er i faerd med at forberede en lovreform, som aabner mulighed herfor.
(61) - Oberlandesgericht Duesseldorf har i sin forelaeggelseskendelse oplyst, at det tyske varemaerke er registreret for varme-, damp-, koele-, toerrings-, ventilations-, vandlednings- og sanitetsanlaeg, herunder dele, der indgaar i disse produkter, navnlig vaskekummer, WC-kummer, bideter, badekar og bruseapparater (ikke-medicinske), og armaturer til saadanne anlaeg tillige med radiatorer fremstillet af staal eller stoebejern samt varmekedler.
(62) - IHT har oplyst, at der i april 1993 er indledt sag mod American Standard om ophaevelse af det tyske varemaerke for varmeanlaeg som foelge af manglende brug.
(63) - Retten har ved denne vurdering lagt vaegt paa, at der gennem lang tid er blevet afholdt faelles varemesser for de to sektorer, at begge sektorer repraesenteres af samme nationale fagforbund, og at der har vaeret en raekke faktiske tilfaelde af forveksling mellem Ideal Standard GmbH' s og IHT' s produkter. Endelig har retten tillagt det afgoerende betydning, at American Standard-koncernen indtil 1976 drev virksomhed inden for varmeanlaeg, og at maerket Ideal Standard fortsat er kendt i denne sektor, hvorfor en markedsfoering af varmeanlaeg under dette maerke naesten uundgaaeligt vil lede til den formodning, at American Standard koncernen har genoptaget sine aktiviteter inden for denne sektor. Retten tilfoejer, at IHT tilmed har lanceret sine produkter under sloganet Come back d' une marque mondiale ... IDEAL STANDARD .
(64) - IHT bestrider i sit indlaeg for Domstolen, at der, som anfoert i dommen afsagt af Landgericht Duesseldorf, har vaeret tale om en raekke tilfaelde af faktisk forveksling, og at American Standard-koncernens aktiviteter inden for varmeanlaeg, som ophoerte for mere end femten aar siden, fortsat skulle vaere kendt. IHT henviser dernaest til, at der efter Anden Verdenskrig er sket en naesten fuldstaendig opdeling paa produktionsstadiet af sektorerne varme og sanitet, og at denne opdeling i vidt omfang har haft en afsmittende virkning paa detailhandelen og installationsvirksomhederne. IHT henviser til, at en tredjedel af virksomhederne i gas-, vand-, centralvarme-, ventilations-, klimatiserings- og blikkenslagersektoren intet har at goere med salg og installation af sanitetsartikler. Endvidere oplyser IHT, at der er opstaaet en raekke specialiserede interessegrupper inden for de to sektorer, og at de industrielle og handelsmaessige interesser inden for hver branche varetages af to uafhaengige organisationer.
(65) - Se senest dom af 30.11.1993 (sag C-317/91, Deutsche Renault, jf. fodnote 12, praemis 20).
(66) - Se i denne forbindelse praemis 19 i Deutsche Renault-dommen, hvori Domstolen fastslog: ... formaalet med artikel 36, andet punktum, er at hindre, at restriktioner vedroerende handelen, som er begrundet i de i foerste punktum anfoerte hensyn, misbruges til andre formaal og benyttes til forskelsbehandling af varer fra andre medlemsstater eller til en indirekte beskyttelse af nationale produkter .
(67) - Se i denne forbindelse praemis 33 i Deutsche Renault-dommen, hvori Domstolen udtalte: Det skal dog herved bemaerkes, at national ret er underlagt begraensningerne i traktatens artikel 36, andet punktum. Der er imidlertid intet i sagen, der tyder paa, at disse begraensninger er overskredet. Saerligt er der intet, der giver grund til at antage, at de tyske domstole foretager en udvidende fortolkning af forvekslingsbegrebet, naar det drejer sig om beskyttelse af en tysk producents varemaerke, men anlaegger en indskraenkende fortolkning af begrebet, naar det drejer sig om beskyttelse af et varemaerke, der indehaves af en producent i en anden medlemsstat.