61980C0145(01)
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
G. F. MANCINI
FREMSAT DEN 19. MAJ 1983 (
1
)
Høje Domstol.
1.
Søgsmålet af 13. juni 1980, hvorved nærværende sag blev anlagt, vedrører en række krav, som Maria Mascetti, der er ansat ved Det fælles Forskningscenter i Ispra, har fremsat over for Kommissionen, nemlig angående hendes indplacering, udbetalingen af løn, pensionskrav, forsikringsbidrag samt godtgørelse som følge af ophævelsen af kontrakten som »ansat ved Forskningscentret«.
Sagens faktiske omstændigheder blev allerede gennemgået af generaladvokat Capotorti i hans forslag til afgørelse af 18. juni 1981. Jeg skal derfor blot gennemgå, hvad der siden er sket, idet jeg vil begynde med Domstolens mellemdom af 14. juli 1981. Domstolen fastslog i dommen, at sagen kunne antages til realitetsbehandling »for så vidt angår kravet om anciennitet inden for løntrinnet« (præmis 10, Sml. 1981, s. 1975). Til gengæld afviste Domstolen sagen for de øvrige kravs vedkommende, da disse var fremsat for sent.
Som følge af dommen foreslog Kommissionen Maria Mascetti (den 14. oktober 1981), at der til den ansættelseskontrakt, der var indgået den 24. april 1979, blev tilføjet en klausul om, at hun med virkning fra den 1. december det foregående år blev indplaceret på løntrin 8 i lønklasse C1. Samtidig anmodede Kommissionen ved begæring i henhold til procesreglementets artikel 91 Domstolen om at erklære skriftvekslingen for afsluttet, om eventuelt at beslutte ikke at indlede den mundtlige forhandling, om at statuere, at søgsmålet var blevet uden genstand, fordi sagsøgeren ikke længere havde søgsmålsinteresse, om at fastslå, at det var ufornødent at tage stilling til sagen, og at træffe en rimelig afgørelse om sagsomkostningerne under hensyntagen til, at næsten alle de påstande, Maria Mascetti havde nedlagt, var blevet afvist fra realitetsbehandling.
Da sagsøgeren fastholdt sit krav om, at sagen skulle fortsættes, besluttede Domstolen ved kendelse af 6. maj 1982 at træffe afgørelse vedrørende påstanden om at det er ufornødent at tage stilling, samtidig med realitetsspørgsmålet. Kommissionen nedlagde principalt påstand om, at det fastsloges, at sagen var blevet uden genstand, fordi sagsøgeren ikke længere havde søgsmålsinteresse, at det er ufornødent at tage stilling til sagen, subsidiært frifindelse, og at sagsøgeren i begge tilfælde tilpligtedes at afholde samtlige sagens omkostninger.
2.
Jeg vil først behandle spørgsmålet om sagsøgerens interesse i at fortsætte sagen, og skal minde om, at Domstolens mellemdom har medført en væsentlig begrænsning af tvisten. Den drejer sig nu alene om Maria Mascetti's anciennitet inden for løntrinnet i lønklasse C1. Den 1. oktober 1973, det vil sige inden straffesagen mod hende blev indledt, var sagsøgeren indplaceret på løntrin 6 i nævnte lønklasse. Under forudsætning af, at hendes ansættelsesforhold var fortsat ubrudt, ville hun være rykket op på løntrin 7 den 1. oktober 1975 og på løntrin 8 den 1. oktober 1977. Uden nogen særlig konsekvens og i et forsøg på at handle har Kommissionen til gengæld stillet hende en række forskellige forslag. Således tilbød Kommissionen ved skrivelse af 23. marts 1977 sagsøgeren indplacering i lønklasse C 1, løntrin 7, med virkning fra den 30. oktober 1976. Fem måneder senere anerkendte Kommissionen, at hendes anciennitet i lønklassen skulle regnes fra den 30. oktober 1976 og inden for løntrin 7 fra den 1. november 1977, idet den således ændrede den kontrakt, sagsøgeren underskrev den 30. november 1978. Endelig foreslog Kommissionen efter Domstolens dom, at sagsøgeren blev indplaceret på løntrin 8 med virkning fra 1. december 1978.
Når dette tages i betragtning, kan jeg ikke på nogen måde se, at dette sidste tilbud har gjort Maria Mascetti mindre interesseret i en retslig afgørelse af søgsmålet. Først og fremmest må man sige, at forslaget ikke er en løsning på hele den del, der er tilbage af tvisten, og at det kun delvis opfylder sagsøgerens krav. Men selv om det antages, at det omfatter alle de forbedringer, Maria Mascetti havde krævet, står det fast, at hun ikke accepterede det: det kan herefter også fastslås, at uoverensstemmelserne mellem parterne ikke er løst i mindelighed, og at der følgelig fortsat består uenighed.
Tilbage står endelig — og dette er i sig selv tilstrækkeligt til at tage sagen under påkendelse — sagsøgerens interesse i det endnu ikke afgjorte spørgsmål om sagsomkostningerne.
3.
En behandling af realitetsspørgsmålet er således nødvendig, og da dette drejer sig om, fra hvilken tidligere dato sagsøgeren skal have anciennitet inden for løntrin i lønklasse C 1, indebærer det en undersøgelse af, om eller i hvilket omfang Maria Mascetti's udeblivelse fra tjenesten har haft betydning for kontinuiteten i hendes ansættelsesforhold.
Efter min opfattelse må sagsøgerens adfærd, set under et, indebære, at man må anerkende, at der foreligger en sådan kontinuitet; Maria Mascetti, som vatflygtet til et andet land for at unddrage sig en fængslingskendelse, som efterfølgende viste sig at være ubegrundet, fik kun suspenderet udbetalingen af sin løn. Administrationen fandt ikke anledning til at indlede en disciplinærsag mod hende og end mindre at bringe hendes ansættelsesforhold til ophør. Tværtimod foreslog den hende ved skrivelse af 23. marts 1977, altså skrevet på et tidspunkt, hvor hun holdt sig skjult, at hun i medfør af overgangsbestemmelserne i forordning nr. 2615 af 21. oktober 1976 blev ansat som midlertidigt ansat. Denne omstændighed er afgørende, eftersom bestemmelserne indeholdt regler om, at sådanne tilbud alene kunne gives til de ansatte ved forskningscentre, der gjorde tjeneste den 30. oktober 1976 (altså stadig i den periode, hvor Maria Mascetti holdt sig skjult), ligesom deres kontrakter efter bestemmelserne ville blive ophævet, hvis tilbudene ikke var accepteret inden for en frist på seks måneder.
Det netop anførte blev ikke mindre rigtigt efter Domstolens dem. I tilbudet af 14. oktober 1981 ligger faktisk en anerkendelse af, at Maria Mascetti ved genoptagelsen af sit arbejde havde ret til at blive indplaceret på løntrin 8. Men i duplikken på dette trin af retsforhandlingerne har Kommissionen udtrykt sig endnu klarere, idet den tager hensyn til følgerne af de omstændigheder, som bevirkede, at Maria Mascetti måtte udeblive fra tjenesten. Selv om det ikke kan tillægges den ansatte — som sagsøgte bemærker — »bevirker den omstændighed, at den forventede arbejdsindsats ikke kan ydes ... en midlertidig suspension af arbejdsforholdet«. Jeg er i øvrigt enig i denne vurdering; og efter min opfattelse er det overbevisende argumenter, som generaladvokat Capotorti fremførte til støtte for, at en sådan situation kan løses ved en analog anvendelse af vedtægtens artikel 88 (forslag til afgørelse i sag 2/76, Sml. 1976, s. 1982, navnlig s. 1985 ff.).
Maria Mascetti's udeblivelse fra tjenesten og ændringen af hendes »status« (fra at være ansat ved Forskningscentret til at være midlertidigt ansat) har således ikke haft betydning for kontinuiteten i det ansættelsesforhold, som knytter hende til Kommissionen. Heraf følger, at det bør anerkendes, at sagsøgeren indplaceres på løntrin 8 i lønklasse C 1 fra den 1. oktober 1977.
4.
Af alle ovennævnte grunde foreslår jeg: a) at det statueres, at sagsøgeren har interesse i, at sagen fortsættes efter mellemdommen; b) at det statueres, at sagsøgeren har ret til at blive indplaceret på løntrin 8 i lønklasse C 1 fra den 1. oktober 1977.
Særlig på baggrund af, at sagen delvis kunne antages til realitetsbehandling samt henset til parternes adfærd under sagen og tvistens karakter, må det efter min opfattelse være rimeligt at afgøre spørgsmålet om sagsomkostningerne på den måde, at de mellem parterne godtgøres med to tredjedele, og at Domstolen derfor tilpligter Kommissionen at betale sagsøgeren den sidste tredjedel.
(
1
) – Oversat fra italiensk.