61984CJ0221_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 28 . juni 1984, indgaaet til Domstolens justitskontor den 18 . august 1984, har Bundesgerichtshof i medfoer af protokollen af 3 . juni 1971 vedroerende Domstolens fortolkning af konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, ( herefter benaevnt konventionen ) forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af konventionens artikel 17, stk . 1 .
2 Spoergsmaalene er rejst under en sag mellem selskabet Berghoefer, Moenchengladbach ( Forbundsrepublikken Tyskland ) ( herefter benaevnt sagsoegeren ), og ASA SA, Villeurbanne ( Frankrig ) ( herefter benaevnt sagsoegte ), angaaende gyldigheden af en vaernetingsaftale, der oprindelig var indgaaet skriftligt, men som senere blev aendret mundtligt .
3 Selskabet Berghoefer havde i ca . tyve aar vaeret handelsagent ( »Handelsvertreter« ) for selskabet ASA . Efter agentaftalens ophoer kraevede Berghoefer af ASA kompensation i medfoer af § 89b i den tyske handelslovbog samt godtgoerelse for et konkurrenceforbud .
4 Parterne i hovedsagen er uenige om, hvorvidt Landgericht Moenchengladbach, hvor sagsoegeren har anlagt sagen, er kompetent . Mens parterne i den agentaftale, de indgik i 1964, oprindeligt havde aftalt tribunal de commerce de Roanne ( Frankrig ) som vaerneting, haevder det sagsoegende selskab, at det den 8 . oktober 1975 mundtligt med sagsoegte aftalte en aendring af den naevnte vaernetingsaftale, saaledes at retterne i Moenchengladbach skulle vaere rette vaerneting ; som modydelse herfor skulle sagsoegeren og ikke laengere sagsoegte baere omkostningerne ved oversaettelse af parternes korrespondance .
5 Sagsoegeren Berghoefer har anfoert, at det ved skrivelse af 27 . oktober 1975 til sagsoegte bekraeftede den naevnte mundtlige aftale . Ifoelge sagsoegeren har sagsoegte modtaget skrivelsen og har ikke gjort indsigelser mod dens indhold . Heroverfor har det sagsoegte selskab bestridt, at der blev indgaaet en saadan mundtlig aftale, og har anfoert, at det aldrig har modtaget den skrivelse, der angiveligt bekraeftede aftalen .
6 Ved dom af 19 . februar 1981 erklaerede Landgericht Moenchengladbach sig kompetent til at paakende tvisten, idet den lagde til grund, at parterne mundtligt var blevet enige om at udpege Moenchengladbach som vaerneting, og at bekraeftelsen heraf var kommet frem til sagsoegte .
7 Sagen blev anket til Oberlandesgericht Duesseldorf, der ved dom af 12 . marts 1982 antog, at selv om de af sagsoegeren fremfoerte omstaendigheder blev lagt til grund, kunne Moenchengladbach ikke antages at vaere rette vaerneting, idet den af sagsoegeren naevnte skriftlige bekraeftelse ikke opfylder kravene i konventionens artikel 17, stk . 1 . Ifoelge Oberlandesgericht er en mundtlig vaernetingsaftale kun gyldig, hvis den er skriftligt bekraeftet af den part, over for hvem den i tilfaelde af en retstvist skal goeres gaeldende . I den foreliggende sag var det sagsoegeren, der var blevet begunstiget ved aftalen, og sagsoegeren, som skriftligt havde bekraeftet den mundtlige aftale, og ikke sagsoegte, over for hvem aftalen blev gjort gaeldende .
8 Sagsoegeren ivaerksatte herefter revisionsanke ved Bundesgerichtshof, og har bestridt Oberlandesgericht ' s opfattelse paa det naevnte punkt . For det foerste har sagsoegeren anfoert, at ordlyden af og de reelle hensyn bag konventionens artikel 17, stk . 1, tilsiger, at en vaernetingsaftale ligeledes gyldigt kan bekraeftes af den ved aftalen begunstigede part ; for det andet har sagsoegeren gjort gaeldende, at det er i strid med redelig handlemaade, naar det sagsoegte selskab har anfoert, at vaernetingsaftalen er behaeftet med ovennaevnte formmangel og samtidig har gjort brug af, men ikke gjort indsigelse mod den gunstige ordning, som netop blev aftalt som modydelse i forbindelse med den mundtlige aendring af vaernetingsaftalen .
9 Bundesgerichtshof udsatte herefter sagen og har forelagt foelgende to praejudicielle spoergsmaal for Domstolen :
1 ) Er det ifoelge artikel 17, stk . 1, i EF-Konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, til opfyldelse af formkravene for en mundtligt indgaaet vaernetingsaftale tilstraekkeligt, at aftalen er blevet skriftligt bekraeftet af den ved aftalen begunstigede part?
I benaegtende fald :
2 ) Kan det anses for at vaere i strid med redelig handlemaade, at den part, over for hvilken vaernetingsaftalen kan goeres gaeldende, paaberaaber sig ugyldighed paa grund af manglende opfyldelse af formkrav, naar parten ikke har gjort indsigelse mod den skriftlige bekraeftelse, har gjort brug af den for vaernetingsaftalen aftalte modydelse, og naar desuden parterne i laengere tid har opretholdt en fast forretningsforbindelse som handlende?«
10 Sagsoegeren i hovedsagen, Det forenede Kongeriges regering og Kommissionen, der har afgivet indlaeg for Domstolen, har samstemmende anfoert, at det foerste spoergsmaal boer besvares bekraeftende . Herved har de for det foerste stoettet sig paa tekstfortolkninger, idet de har henvist til selve ordlyden af konventionens artikel 17, stk . 1, til en modsaetningslutning fra artikel I, stk . 2, i protokollen, der er knyttet som bilag til konventionen, samt til en gennemgang af konventionen af 9 . oktober 1978 om kongeriget Danmarks, Irlands og Det forenede Kongerige Storbritanniens og Nordirlands tiltraedelse af konventionen ( EFT L 304 af 30 . 10 . 1978 ); for det andet har de henvist til de forberedende arbejder til konventionen, hvoraf det fremgaar, at overdreven formalisme, der strider mod praksis inden for erhvervslivet, boer undgaas, samt at det ofte er vanskeligt at afgoere, hvilken af parterne der er begunstiget ved en vaernetingsaftale ; for det tredje har de stoettet deres opfattelse paa en gennemgang af Domstolens praksis vedroerende den funktion, formkravet i konventionens artikel 17, stk . 1, har .
11 Konventionens artikel 17, stk . 1, har foelgende ordlyd : »Saafremt parterne i tilfaelde, hvor mindst én af dem har bopael paa en kontraherende stats omraade, ved en skriftlig aftale eller ved en mundtlig aftale, der er skriftligt bekraeftet, har vedtaget, at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal vaere kompetente til at paakende allerede opstaaede tvister eller fremtidige tvister i anledning af en bestemt retsforhold, er alene denne ret eller retterne i den paagaeldende stat kompetente« .
12 Med hensyn til fortolkningen af denne bestemmelse bemaerkes, at udgangspunktet i foerste raekke maa vaere konventionens opbygning og formaal, saaledes at bestemmelsen kan faa den tilsigtede virkning .
13 I henhold til Domstolens faste praksis ( domme af 14 . 12 . 1976, Salotti, 24/76, Sml . s . 1831, af 14 . 12 . 1976, Segoura, 25/76, Sml . s . 1851, af 6 . 5 . 1980, Porta-Leasing, 784/79, Sml . s . 1517 og af 19 . 6 . 1984, Tilly-Russ, 71/83, Sml . 1984, s . 2417 ) skal de betingelser, som artikel 17 stiller for vaernetingsklausulers gyldighed, fortolkes strengt, idet de har til formaal at sikre, at parternes samstemmende vilje til en saadan klausul faktisk har vaeret til stede og kommer klart og praecist til udtryk .
14 Herved bemaerkes, at det efter ordlyden af konventionens artikel 17, i modsaetning til artikel I, stk . 2, i den protokol, som er knyttet til konventionen, og som vedroerer personer, der har bopael i Luxembourg, ikke kraeves, at en mundtlig aftale bekraeftes skriftligt af den part, over for hvem den skal have retsvirkning . Som det med rette er understreget i de forskellige indlaeg, der er indgivet for Domstolen, maa det i oevrigt anerkendes, at det undertiden kan vaere vanskeligt paa forhaand at afgoere, hvilken af parterne der begunstiges ved en vaernetingsaftale, saa laenge der ikke faktisk er anlagt sag .
15 Hvis det faktisk godtgoeres, at vaernetingsklausulen har vaeret genstand for en udtrykkelig herom truffet mundtlig aftale, og den ene parts bekraeftelse af den mundtlige aftale er modtaget af den anden part, som ikke i tide har fremsat indsigelse, svarer en saadan ordret fortolkning af artikel 17 ogsaa, saaledes som Domstolen allerede har fastslaaet i en anden sammenhaeng ( jfr . ovennaevnte dom af 19 . 6 . 1984 ), til artiklens funktion, som netop er at sikre, at parternes samstem mende vilje har vaeret til stede . Det ville herefter vaere i strid med redelig handlemaade, saafremt den part, som ikke har fremsat indsigelser, bestrider, at den mundtlige aftale kan finde anvendelse . I den foreliggende sag er det ufornoedent at tage stilling til, om og i hvilket omfang indsigelser, som en kontrahent kan have fremsat til en skriftlig bekraeftelse af en mundtlig aftale, i givet fald kan tages i betragtning .
16 Det foerste spoergsmaal maa derfor besvares paa den maade, at artikel 17, stk . 1, i konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, skal fortolkes saaledes, at det i bestemmelsen fastsatte formkrav er opfyldt, naar det er godtgjort, at vaernetingsklausulen har vaeret genstand for en udtrykkelig herom truffet mundtlig aftale, at én parts skriftlige bekraeftelse af aftalen er tilgaaet den anden part, og at sidstnaevnte ikke har fremsat indsigelser .
17 Henset til besvarelsen af det foerste spoergsmaal fra den nationale ret er det andet spoergsmaal blevet uden genstand .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
18 De udgifter, der er afholdt af Det forenede Kongerige og af Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber, der har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke godtgoeres . Da sagens behandling i forhold til parterne i hovedsagen udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN ( femte afdeling )
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Bundesgerichtshof ( foerste afdeling for civile sager ) ved kendelse af 28 . juni 1984, for ret :
Artikel 17, stk . 1, i konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, skal fortolkes saaledes, at det i bestemmelsen fastsatte formkrav er opfyldt, naar det er godtgjort, at vaernetingsklausulen har vaeret genstand for en udtrykkelig herom truffet mundtlig aftale, at én parts skriftlige bekraeftelse af aftalen er tilgaaet den anden part, og at sidstnaevnte ikke har fremsat indsigelser .