62024CJ0805
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
z dne 16. oktobra 2025 (
*1
)
„Pritožba – Omejevalni ukrepi zaradi razmer v Ukrajini – Uredba (EU) št. 269/2014 – Člen 2 – Zamrznitev sredstev in gospodarskih virov – Člen 9(2) – Obveznost poročanja o sredstvih in gospodarskih virih, ki jo imajo osebe, na katere se nanaša omejevalni ukrep zamrznitve – Pravna opredelitev take obveznosti – Pravna podlaga – Člen 215(2) PDEU – Členi 24, 26 in 29 PEU – Izvajanje skupne zunanje in varnostne politike držav članic“
V zadevi C‑805/24 P,
zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 21. novembra 2024,
Gennady Nikolayevich Timchenko, stanujoč v Ženevi (Švica),
Elena Petrovna Timchenko, stanujoča v Ženevi,
ki ju zastopajo S. Bonifassi, T. Bontinck, E. Fedorova in A. Guillerme, avocats,
pritožnika,
drugi stranki v postopku sta
Svet Evropske unije, ki ga zastopajo M.‑C. Cadilhac, D. Laurent in M. J. Rurarz, agentke,
tožena stranka v postopku na prvi stopnji,
Evropska komisija, ki jo zastopajo M. Carpus Carcea, C. Giolito, H. Krämer in L. Puccio, agenti,
intervenientka v postopku na prvi stopnji,
SODIŠČE (tretji senat),
v sestavi C. Lycourgos, predsednik senata, O. Spineanu‑Matei (poročevalka), sodnica, ter S. Rodin, N. Piçarra in N. Fenger, sodniki,
generalna pravobranilka: J. Kokott,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Pritožnika, Gennady Nikolayevich Timchenko in Elena Petrovna Timchenko, s pritožbo predlagata razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 11. septembra 2024, Timchenko in Timchenko/Svet (T‑644/22, EU:T:2024:621; v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njuno tožbo za razglasitev ničnosti člena 1, točka 4, Uredbe Sveta (EU) 2022/1273 z dne 21. julija 2022 o spremembi Uredbe (EU) št. 269/2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL 2022, L 194, str. 1; v nadaljevanju: sporna uredba), v delu, v katerem je z njim spremenjen člen 9 Uredbe Sveta (EU) št. 269/2014 z dne 17. marca 2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL 2014, L 78, str. 6), s tem, da je v odstavek 2 tega člena 9 med drugim vključil obveznost poročanja o sredstvih in gospodarskih virih za osebe, za katere velja omejevalni ukrep zamrznitve.
Pravni okvir in dejansko stanje
2
Dejanski in pravni okvir obravnavane zadeve sta predstavljena v točkah od 2 do 16 izpodbijane sodbe. Za ta postopek ju je mogoče povzeti in dopolniti, kot sledi.
3
Ta zadeva spada v okvir omejevalnih ukrepov, ki jih je Evropska unija od leta 2014 sprejela kot odgovor na dejanja, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine.
4
Taki omejevalni ukrepi so bili sprejeti proti pritožnikoma. G. N. Timchenko je poslovnež in E. P. Timchenko je njegova žena. Oba imata rusko in finsko državljanstvo.
Uredba št. 269/2014
5
Člen 2 Uredbe št. 269/2014, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EU) št. 476/2014 z dne 12. maja 2014 (UL 2014, L 137, str. 1; v nadaljevanju: Uredba št. 269/2014), katere različica je bila enaka tako na dan sprejetja aktov, navedenih v točki 7 te sodbe, kot na dan sprejetja sporne uredbe, določa:
„1.   Zamrznejo se vsa finančna sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo, so v lasti ali s katerimi razpolagajo ali jih nadzirajo fizične ali pravne osebe, subjekti ali organi ali z njimi povezane fizične ali pravne osebe, subjekti ali organi s seznama iz Priloge I.
2.   Fizičnim ali pravnim osebam, subjektom ali organom ali z njimi povezanim fizičnim ali pravnim osebam, subjektom ali organom s seznama iz Priloge I ne smejo biti neposredno ali posredno dana na razpolago ali v njihovo korist nikakršna finančna sredstva ali gospodarski viri.“
6
Člen 9 Uredbe št. 269/2014, kakor je bila spremenjena s sporno uredbo, določa:
„1.   Prepovedano je zavestno in namerno sodelovati pri dejavnostih, katerih predmet ali učinek je izogibanje ukrepom iz člena 2.
2.   Fizične ali pravne osebe, subjekti ali organi s seznama iz Priloge I:
(a)
pred 1. septembrom 2022 ali v šestih tednih po njihovi uvrstitvi na seznam v Prilogi I, odvisno od tega, kaj nastopi pozneje, poročajo o sredstvih ali gospodarskih virih pod pristojnostjo države članice, ki jim pripadajo, so v njihovi lasti, so v njihovi posesti ali jih nadzorujejo, pristojnemu organu države članice, v kateri se ta sredstva ali gospodarski viri nahajajo, in te informacije neposredno ali prek države članice posredujejo Komisiji, ter
(b)
sodelujejo s pristojnim organom pri vsakem preverjanju takih informacij.
3.   Nespoštovanje odstavka 2 se šteje za sodelovanje iz odstavka 1 pri dejavnostih, katerih predmet ali učinek je izogibanje ukrepom iz člena 2.
[…]“
Omejevalni ukrepi, sprejeti proti pritožnikoma
7
Svet Evropske unije je leta 2022 sprejel omejevalne ukrepe proti pritožnikoma, med katerimi je zamrznitev njunih sredstev in gospodarskih virov, tako da je njuni imeni dodal na seznama oseb, subjektov in organov iz Priloge k Sklepu Sveta 2014/145/SZVP z dne 17. marca 2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z ukrepi, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL 2014, L 78, str. 16), in iz Priloge I k Uredbi št. 269/2014. Ti ukrepi so bili v zvezi s G. N. Timchenkom sprejeti s Sklepom Sveta (SZVP) 2022/337 z dne 28. februarja 2022 o spremembi Sklepa 2014/145/SZVP o omejevalnih ukrepih v zvezi z ukrepi, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL 2022, L 59, str. 1) in Izvedbeno uredbo Sveta (EU) 2022/336 z dne 28. februarja 2022 o izvajanju Uredbe (EU) št. 269/2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL 2022, L 58, str. 1), in v zvezi z E. P. Timchenko s Sklepom Sveta (SZVP) 2022/582 z dne 8. aprila 2022 o spremembi Sklepa 2014/145/SZVP o omejevalnih ukrepih v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL 2022, L 110, str. 55) in Izvedbeno uredbo Sveta (EU) 2022/581 z dne 8. aprila 2022 o izvajanju Uredbe (EU) št. 269/2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL 2022, L 110, str. 3). Svet je nato podaljšal omejevalne ukrepe, sprejete proti pritožnikoma.
Izpodbijana sodba
8
Pritožnika sta 14. oktobra 2022 pri Splošnem sodišču vložila tožbo, s katero sta v bistvu predlagala razglasitev ničnosti člena 1, točka 4, sporne uredbe v delu, v katerem je z njim spremenjen člen 9(2) in (3) Uredbe št. 269/2014. Med drugim sta trdila, da je Svet s tem, da je spremenil člen 9(2) te uredbe in vanj med drugim vstavil obveznost fizičnih oseb, uvrščenih v Prilogo I k navedeni uredbi, da pristojnim organom držav članic poročajo o sredstvih in gospodarskih virih, ki jim pripadajo ali jih imajo v lasti, s katerimi razpolagajo ali jih nadzorujejo na ozemlju Evropske unije (v nadaljevanju: sporna obveznost poročanja), prekoračil pooblastila, ki so mu podeljena s členom 215(2) PDEU, in med drugim kršil tudi člen 29 PEU.
9
Splošno sodišče je v točki 65 izpodbijane sodbe ob sklicevanju na točke od 56 do 64 te sodbe presodilo, da sporna obveznost poročanja spada pod pooblastilo, ki ga ima Svet za izvajanje sklepa, sprejetega na področju skupne zunanje in varnostne politike (SZVP) na podlagi člena 29 PEU, v obravnavanem primeru Sklepa 2014/145, zato je lahko Svet to obveznost določil na podlagi uredbe Unije, sprejete na podlagi člena 215(2) PDEU, in to ne glede na to, da gre za obveznost ukrepanja, naloženo osebam, kot sta pritožnika, in da ta obveznost ni bila določena v samem Sklepu 2014/145.
10
Natančneje, Splošno sodišče je v točki 61 izpodbijane sodbe zavrnilo trditev pritožnikov, da sporna obveznost poročanja spada pod izvedbeno pooblastilo držav članic in pomeni obstoj kršitve člena 24(2) PEU.
11
Ker je Splošno sodišče poleg tega zavrnilo tudi druge tožbene razloge pritožnikov, je njuno tožbo zavrnilo.
Predlogi strank
12
Pritožnika Sodišču predlagata, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
meritorno odloči o zadevi in sporno uredbo razglasi za nično v delu, v katerem spreminja člen 9(2) Uredbe št. 269/2014 in zanju ustvarja sporno obveznost poročanja;
–
Svetu naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.
13
Svet Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
pritožnikoma naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.
14
Evropska komisija Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
plačilo stroškov naloži pritožnikoma.
Pritožba
15
Pritožnika v utemeljitev pritožbe navajata pritožbena razloga, od katerih se prvi nanaša na nezadostno obrazložitev, drugi pa na napačno uporabo prava Splošnega sodišča pri uporabi in razlagi člena 215 PDEU ter sodne prakse, ki izhaja iz sodbe z dne 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236).
Prvi pritožbeni razlog
Trditve strank
16
Pritožnika s prvim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očitata, da ni zadostno obrazložilo izpodbijane sodbe, da bi odgovorilo na njune trditve, v skladu s katerimi je Svet s tem, da je določil sporno obveznost poročanja iz člena 9(2) Uredbe št. 269/2014, kakor je bila spremenjena s sporno uredbo, prekoračil svoja pooblastila. Ta pritožbeni razlog je razdeljen na dva dela.
17
Pritožnika s prvim delom prvega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očitata, da ni jasno in nedvoumno navedlo, ali je sporna obveznost poročanja omejevalni ukrep, sprejet na podlagi člena 29 PEU in člena 215 PDEU, kot naj bi izhajalo iz točk 56 in 62 izpodbijane sodbe, ali pa ta obveznost pomeni ukrep za izvajanje ali izvrševanje omejevalnih ukrepov, kar naj bi izhajalo iz točke 60 te sodbe. Razlogovanje Splošnega sodišča naj bi bilo torej dvoumno glede pravne opredelitve navedene obveznosti.
18
Pritožnika z drugim delom prvega pritožbenega razloga menita, da Splošno sodišče ni zadostno obrazložilo točk od 57 do 60 izpodbijane sodbe, ker naj v njegovem razlogovanju ne bi bila opredeljena konkretna pravna podlaga, na katero se je Svet lahko oprl za določitev sporne obveznosti poročanja. Splošno sodišče naj namreč ne bi pojasnilo, kako je prišlo do ugotovitve, da Svet s tem, da je določil to obveznost, ni prekoračil svojih pooblastil, medtem ko naj bi mu člen 215(2) PDEU omogočal le sprejetje omejevalnih ukrepov, ki so že določeni v referenčnem sklepu SZVP, in da so v skladu s členom 24 PEU za izvajanje omejevalnih ukrepov pristojni visoki predstavnik Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko ter države članice.
19
Svet in Komisija izpodbijata utemeljenost trditev pritožnikov.
Presoja Sodišča
20
Opozoriti je treba, kot je to storilo Splošno sodišče v točkah 51 in 52 izpodbijane sodbe, da lahko Svet na področju SZVP na podlagi člena 29 PEU sprejme sklepe, ki opredeljujejo pristop Unije do posamezne geografske ali vsebinske zadeve, pri čemer lahko tak položaj vključuje omejevalne ukrepe proti fizičnim ali pravnim osebam, skupinam ali subjektom (glej v tem smislu sodbi z dne 28. marca 2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, točki 87 in 88, in z dne 6. oktobra 2020, Bank Refah Kargaran/Svet, C‑134/19 P, EU:C:2020:793, točki 41 in 44).
21
Poleg tega člen 215(2) PDEU Svetu omogoča, da sprejme omejevalne ukrepe proti fizičnim ali pravnim osebam, skupinam ali nedržavnim subjektom, kadar je to določeno s sklepom, sprejetim v skladu s poglavjem 2, naslov V, Pogodbe EU, katerega del je člen 29 te pogodbe.
22
Ob upoštevanju dejstva, da lahko Svet omejevalne ukrepe sprejme tako v okviru sklepa SZVP na podlagi člena 29 PEU kot v okviru aktov Unije, sprejetih na podlagi člena 215(2) PDEU, je Sodišče pojasnilo – kot je Splošno sodišče v bistvu opozorilo v točkah od 53 do 55 izpodbijane sodbe – razdelitev pristojnosti Sveta glede na ti določbi Pogodb.
23
Tako sklepi, sprejeti v okviru SZVP na podlagi člena 29 PEU, določajo stališče Unije glede omejevalnih ukrepov, ki jih je treba sprejeti. Na splošno je naloga Sveta, ki odloča soglasno, opredeliti ali celo natančneje določiti vsebino omejevalnih ukrepov (glej v tem smislu sodbo z dne 28. marca 2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, točki 88 in 90).
24
Uredbe, sprejete na podlagi člena 215 PDEU, pa so glede na svoje cilje in vsebino povezane z navedenimi sklepi in so instrument za uveljavitev navedenih ukrepov na ravni Unije. Ta določba, ki določa most med cilji Pogodbe EU na področju SZVP in dejavnostmi Unije, ki zajemajo gospodarske ukrepe s področja Pogodbe DEU, namreč omogoča, da Svet s kvalificirano večino na skupni predlog visokega predstavnika Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko in Komisije sprejme uredbe za izvajanje sklepa SZVP in uveljavitev omejevalnih ukrepov, kadar ti spadajo na področje uporabe Pogodbe DEU, in zlasti za zagotovitev njihove enotne uporabe v vseh državah članicah (glej v tem smislu sodbi z dne 19. julija 2012, Parlament/Svet, C‑130/10, EU:C:2012:472, točki 72 in 76, in z dne 28. marca 2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, točke od 88 do 90).
25
Splošno sodišče je na podlagi te sodne prakse v točkah 56, 59 in 60 izpodbijane sodbe v povezavi s točkama 63 in 65 te sodbe navedlo, da je bila sporna obveznost poročanja iz člena 9(2) Uredbe št. 269/2014, kakor je bila spremenjena s sporno uredbo, uvedena na podlagi člena 215(2) PDEU in da je njen namen izvajanje sklepa, sprejetega na področju SZVP na podlagi člena 29 PEU, to je Sklep 2014/145, da bi se na ozemlju Unije zagotovila enotna uporaba omejevalnih ukrepov, določenih v tem sklepu, zlasti da bi se preprečile strategije izogibanja tem ukrepom.
26
Iz teh točk je razvidno, da je Splošno sodišče ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točkah od 53 do 55 izpodbijane sodbe in povzete v točkah od 20 do 24 te sodbe, menilo, da sporna obveznost poročanja ni omejevalni ukrep, sprejet na podlagi člena 29 PEU ali celo na podlagi člena 215(2) PDEU, ampak ukrep, sprejet zgolj na podlagi zadnjenavedene določbe, katerega namen je zagotoviti enotno uporabo omejevalnega ukrepa zamrznitve sredstev in gospodarskih virov, določenega v členu 2 Sklepa 2014/145 in v bistvu povzetega v členu 2 Uredbe št. 269/2014.
27
Splošno sodišče je s tem jasno in nedvoumno opredelilo, prvič, v točki 60 izpodbijane sodbe v povezavi s točko 56 te sodbe pravno podlago sporne obveznosti poročanja, in sicer člen 215(2) PDEU, in drugič, v točki 60 navedene sodbe pravno naravo te obveznosti, in sicer ukrep za izvajanje Sklepa 2014/145 tako, da se zagotovi enotna uporaba omejevalnega ukrepa zamrznitve sredstev in gospodarskih virov, določenega s tem sklepom.
28
Poleg tega v nasprotju s tem, kar trdita pritožnika, ugotovitve iz točke 62 izpodbijane sodbe, da samo sklicevanje na „omejevalne ukrepe“ v členu 215(2) PDEU ne pomeni, da so ukrepi, določeni s to določbo, omejeni na obveznosti opustitve, ni mogoče razumeti tako, da je Splošno sodišče sporno obveznost poročanja opredelilo kot „omejevalni ukrep“ in je tako v nasprotju z njegovo ugotovitvijo iz točke 60 te sodbe, da se ta obveznost poročanja nanaša na izvajanje takega ukrepa.
29
Res je, da je v člena 215(2) PDEU uporabljen le izraz „omejevalni ukrepi“, Splošno sodišče pa je v točki 56 izpodbijane sodbe ter v točkah 63 in 65 zadnjenavedene sodbe ugotovilo, da je bila sporna obveznost poročanja uvedena zgolj na podlagi te določbe Pogodbe DEU.
30
Vendar to ne pomeni, da bi bilo treba to obveznost nujno opredeliti kot „omejevalni ukrep“. Kot je namreč razvidno iz točke 89 sodbe z dne 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), ki je navedena v točki 54 izpodbijane sodbe in na katero je v bistvu opozorjeno v točki 24 te sodbe, se lahko ukrepi, ki jih Svet sprejme v uredbi, sprejeti na podlagi navedene določbe, nanašajo na uveljavitev omejevalnih ukrepov, določenih s sklepom SZVP, kadar taki ukrepi spadajo na področje uporabe Pogodbe DEU, in na enotno uporabo teh ukrepov v vseh državah članicah. Za to lahko Svet povzame bistveno vsebino Sklepa SZVP in v tem povzetku poda opredelitve ali pojasnila v zvezi z uporabo omejevalnih ukrepov iz tega sklepa.
31
V teh okoliščinah in ob upoštevanju dejstva, da mora Svet v skladu s členom 26(2), drugi pododstavek, PEU skrbeti za enotnost, doslednost in učinkovitost ukrepanja Unije na področju SZVP, lahko ta institucija v taki uredbi sprejme ukrepe za zagotovitev enotne, dosledne in učinkovite uporabe omejevalnih ukrepov, opredeljenih v sklepu SZVP, ne da bi ti izvedbeni ukrepi sami po sebi pomenili omejevalne ukrepe. Prav to pa je predmet sporne obveznosti poročanja kot ukrepa, ki je, kot v bistvu izhaja iz točk 59 in 60 izpodbijane sodbe, povezan z omejevalnim ukrepom zamrznitve sredstev in gospodarskih virov, določenim v členu 2 Sklepa 2014/145 in v bistvu povzetim v členu 2 Uredbe št. 269/2014.
32
Splošno sodišče je s tem, da je v točki 62 izpodbijane sodbe ugotovilo, da zgolj sklicevanje na „omejevalne ukrepe“ v členu 215(2) PDEU ne pomeni, da so ukrepi, določeni s to določbo, omejeni na obveznosti opustitve, pojasnilo, kot je poleg tega izrecno razvidno iz drugega stavka te točke 62 in iz točke 63 te sodbe, da lahko ukrep, sprejet na podlagi člena 215(2) PDEU, tako kot v obravnavani zadevi vključuje obveznost ukrepanja za zagotovitev enotne uporabe omejevalnega ukrepa, določenega s sklepom SZVP.
33
Zato očitki, navedeni v utemeljitev prvega dela prvega pritožbenega razloga in v utemeljitev dela drugega dela tega pritožbenega razloga, s katerimi se Splošnemu sodišču očita, da si je nasprotovalo in da ni zadostno obrazložilo svojega razlogovanja v zvezi s pravno podlago, na katero se je Svet lahko oprl pri določitvi sporne obveznosti poročanja, niso utemeljeni.
34
Zavrniti je treba tudi očitek, naveden v utemeljitev drugega dela navedenega pritožbenega razloga, v skladu s katerim naj razlogovanje Splošnega sodišča v zvezi s pravno podlago sporne obveznosti poročanja v točkah od 57 do 60 izpodbijane sodbe ne bi bilo zadostno obrazloženo, ker naj to sodišče ne bi upoštevalo dejstva, da omejevalne ukrepe na podlagi člena 24 PEU izvajajo visoki predstavnik Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko ter države članice.
35
Splošno sodišče je namreč v točki 61 izpodbijane sodbe, ki se v okviru drugega dela prvega tožbenega razloga ne izpodbija, z izrecnim sklicevanjem na svoje razlogovanje in razloge iz točk od 57 do 60 te sodbe zavrnilo trditev pritožnikov, ki se je nanašala prav na kršitev tega člena Pogodbe EU in neupoštevanje izvedbenih pooblastil držav članic. V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da Splošno sodišče v zvezi s tem ni zadostno obrazložilo izpodbijane sodbe.
36
Glede na zgornje ugotovitve je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Drugi pritožbeni razlog
37
Pritožnika z drugim pritožbenim razlogom trdita, da je Splošno sodišče zaradi napačne razlage in uporabe člena 215 PDEU in sodbe z dne 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), v točki 63 izpodbijane sodbe napačno presodilo, da je Svet lahko določil sporno obveznost poročanja iz člena 9(2) Uredbe št. 269/2014, kakor je bila spremenjena s sporno uredbo, in to ne glede na to, ali se ta sodba razume tako, da to obveznost opredeljuje kot omejevalni ukrep (prvi del drugega pritožbenega razloga) ali kot ukrep za izvajanje ali izvrševanje omejevalnega ukrepa zamrznitve sredstev in gospodarskih virov (drugi del drugega pritožbenega razloga).
Prvi del drugega pritožbenega razloga
– Trditve strank
38
Če bi Splošno sodišče sporno obveznost poročanja opredelilo kot omejevalni ukrep, pritožnika menita, da je to sodišče v točki 63 izpodbijane sodbe napačno presodilo, da jo je Svet lahko sprejel na podlagi člena 215(2) PDEU, čeprav ta obveznost ni bila izrecno določena v Sklepu SZVP, ki je s tem povezan.
39
Po eni strani naj bi namreč člen 215(2) PDEU izključeval možnost sprejetja dodatnih omejevalnih ukrepov, ki se razlikujejo od tistih, določenih v zadevnem sklepu SZVP. V Sklepu 2014/145 pa naj sporna obveznost poročanja ne bi bila navedena. Po drugi strani naj bi sama narava te obveznosti – ki je samostojna obveznost, ki jo morajo zadevne osebe spoštovati, sicer bi se za neobstoj poročanja štelo, da je izogibanje omejevalnim ukrepom, ki se kaznuje s sankcijami – zahtevala, da se ta obveznost vključi ne le v uredbo, ki določa navedeno obveznost, ampak tudi v referenčni sklep SZVP, ki je sprejet soglasno.
40
Svet in Komisija trditve pritožnika izpodbijata.
– Presoja Sodišča
41
Prvi del drugega pritožbenega razloga je oblikovan za primer, v katerem naj bi Splošno sodišče sporno obveznost poročanja opredelilo kot omejevalni ukrep. Iz razlogov, navedenih v točkah od 26 do 32 te sodbe, pa je razvidno, da ni tako. V teh okoliščinah je treba ta del zavrniti kot brezpredmeten.
Drugi del drugega pritožbenega razloga
– Trditve strank
42
Če bi Splošno sodišče v tem primeru sporno obveznost poročanja opredelilo kot ukrep izvajanja ali izvrševanja omejevalnega ukrepa zamrznitve sredstev in gospodarskih virov, določenega zlasti v členu 2 Sklepa 2014/145, pritožnika Splošnemu sodišču očitata, da je napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 63 izpodbijane sodbe razsodilo, da je bil Svet pristojen za določitev take obveznosti v Uredbi št. 269/2014. Splošno sodišče naj bi namreč kršilo člen 24 PEU, v skladu s katerim – in ob neuporabi člena 291(2) PDEU – mora vsaka država članica, in ne Svet, sprejeti ukrepe, potrebne za izvajanje omejevalnih ukrepov, opredeljenih s sklepom SZVP.
43
Poleg tega pritožnika – še vedno v istem primeru – v bistvu trdita, da je Splošno sodišče v točkah od 54 do 59 izpodbijane sodbe napačno razlagalo in uporabilo sodbo z dne 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), tako da je napačno uporabilo pravo s tem, da je razsodilo, da je bil Svet pristojen za določitev take obveznosti v Uredbi št. 269/2014. Iz te sodbe naj bi namreč izhajalo, da je uredba, sprejeta na podlagi člena 215 PDEU, le instrument, katerega namen je dati neposredni učinek in s tem zavezujočo moč omejevalnim ukrepom, ki so že opredeljeni v sklepu SZVP, po potrebi z njihovo natančno določitvijo, vendar brez dodajanja drugih ukrepov ali spremembe obsega tako opredeljenih ukrepov. Splošno sodišče pa naj bi razširilo obseg navedene sodbe s tem, da je navedlo, da se omejevalni ukrepi s tako uredbo ne le uveljavljajo, ampak tudi izvajajo.
44
Svet in Komisija te trditve izpodbijata.
– Presoja Sodišča
45
Na prvem mestu, v zvezi s trditvami pritožnikov, povzetimi v točki 42 te sodbe, je treba opozoriti, da v skladu s členom 24(1), drugi pododstavek, PEU ter členom 26(2), prvi pododstavek, in (3) PEU Svet soglasno sprejema sklepe, potrebne za določitev in izvajanje SZVP na podlagi splošnih smernic in strateških usmeritev, ki jih določi Evropski svet, ter da SZVP izvajajo visoki predstavnik Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko ter države članice v skladu s Pogodbama ter z uporabo nacionalnih sredstev in sredstev Unije.
46
Kot je Splošno sodišče v bistvu pravilno presodilo v točki 61 izpodbijane sodbe v povezavi s točkami od 57 do 60 te sodbe, na katere napotuje ta točka 61, je Svet, kot je razvidno tudi iz točk 30, 31 in 32 te sodbe, na podlagi povezanih določb členov 24 in 26 PEU ter člena 215(2) PDEU pooblaščen za izvajanje sklepov, sprejetih na področju SZVP na podlagi člena 29 PEU, zlasti za zagotovitev enotne, dosledne in učinkovite uporabe omejevalnih ukrepov, določenih v takih sklepih, v vseh državah članicah, kadar ti ukrepi spadajo na področje uporabe Pogodbe DEU.
47
Svet s tem, da tako na podlagi člena 215(2) PDEU sprejme uredbo za izvajanje sklepa SZVP, nikakor ne posega v izvedbeno pooblastilo držav članic, določeno v členu 24(1), drugi pododstavek, in členu 26(3) PEU.
48
Medtem ko je namreč namen take uredbe, da se na ravni Unije zagotovi učinek omejevalnih ukrepov, določenih v sklepu SZVP, ob hkratnem zagotavljanju njihove enotne, dosledne in učinkovite uporabe, izvedbeno pooblastilo držav članic, na katero se nanašajo te določbe Pogodbe EU, ni povezano z izvajanjem sklepov SZVP in uporabo omejevalnih ukrepov na ravni Unije, temveč s tem, da pristojni organi vsake države članice izvajajo te ukrepe na svojem nacionalnem ozemlju.
49
To mora veljati še toliko bolj, ker države članice SVZP v skladu s členom 26(3) PEU izvajajo „z uporabo […] sredstev Unije“. To pomeni, da morajo države članice zagotoviti izvajanje omejevalnih ukrepov na svojih ozemljih ob spoštovanju ukrepov, ki jih Svet sprejme na podlagi člena 215(2) PDEU, da se zagotovi enotna, dosledna in učinkovita uporaba omejevalnih ukrepov, opredeljenih v okviru sklepov SZVP, na ravni Unije.
50
Če pritožnika menita, da Svet ob neobstoju izvedbenega pooblastila, ki naj bi mu bilo v zvezi s tem podeljeno na podlagi člena 291(2) PDEU, z uredbo, sprejeto na podlagi člena 215(2) PDEU, ni mogel določiti sporne obveznosti poročanja, zadostuje navesti, da se omejevalni ukrepi in ukrepi – kot je sporna obveznost poročanja, katerih namen je enotna, dosledna in učinkovita uporabo omejevalnih ukrepov, določenih v sklepu SZVP, na ravni Unije – določeni v sklepu SZVP, seveda lahko sprejmejo na podlagi člena 291(2) PDEU, kadar uredba, sprejeta na podlagi člena 215 PDEU, Komisiji ali Svetu podeljuje izvedbena pooblastila, vendar jih je mogoče sprejeti tudi izključno na podlagi druge od navedenih določb (glej v tem smislu sodbo z dne 1. marca 2016, National Iranian Oil Company/Svet, C‑440/14 P, EU:C:2016:128, točka 34).
51
Na drugem mestu, v zvezi s trditvami pritožnikov, povzetimi v točki 43 te sodbe, je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče v točkah od 54 do 59 izpodbijane sodbe pravilno opozorilo in uporabilo sodno prakso, ki izhaja iz sodbe z dne 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236). Kot je namreč Splošno sodišče v bistvu razsodilo in kot je bilo že navedeno v točki 29 te sodbe, je iz točk od 88 do 90 sodbe z dne 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), razvidno, da je Svet v okviru uredbe, sprejete na podlagi člena 215(2) PDEU, pooblaščen za sprejetje vseh ukrepov, kot je sporna obveznost poročanja, katerih namen je izvajanje sklepa SZVP, sprejetega na podlagi člena 29 PEU, in v tem okviru zagotovitev enotne uporabe omejevalnih ukrepov, ki so opredeljeni v takem sklepu in navedeni v zadevni uredbi ali določeni v njej, na ravni Unije. V nasprotju s trditvami pritožnikov Svet s tem ne dodaja nobenega novega omejevalnega ukrepa niti ne spreminja obsega omejevalnih ukrepov, opredeljenih v Sklepu SZVP.
52
Glede na zgoraj navedeno je treba drugi del drugega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen in zato zavrniti pritožbo v celoti.
Stroški
53
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče.
54
Člen 138(1) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) navedenega poslovnika, določa, da se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
55
Svet in Komisija sta predlagala, naj se pritožnikoma naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi nista uspela, se jima naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
1.
Pritožba se zavrne.
2.
Gennadyju Nikolayevichu Timchenku in Eleni Petrovni Timchenko se naloži, da poleg svojih stroškov nosita tudi stroške Sveta Evropske unije in Evropske komisije.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.