62023CJ0391
SODBA SODIŠČA (deveti senat)
z dne 16. oktobra 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Člen 191(2) PDEU – Politika Unije na področju okolja – Uredba (EU) 2021/1119 – Cilj podnebne nevtralnosti Unije – Direktiva (EU) 2019/944 – Skupna pravila notranjega trga električne energije – Nacionalna ureditev, ki proizvajalcem električne energije iz obnovljivih virov nalaga plačilo davka od dohodkov – Oprostitev proizvajalcev električne energije iz fosilnih goriv in biomase“
V zadevi C‑391/23,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Curtea de Apel Bucureşti (višje sodišče v Bukarešti, Romunija) z odločbo z dne 7. februarja 2023, ki je na Sodišče prispela 27. junija 2023, v postopku
Brăila Winds SRL
proti
Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București – Administrația Fiscală pentru Contribuabili Mijlocii București,
Ministerul Finanţelor,
Preşedintele Agenţiei Naţionale de Administrare Fiscală,
Agenţia Naţională de Administrare Fiscală,
SODIŠČE (deveti senat),
v sestavi M. Condinanzi, predsednik senata, I. Jarukaitis (poročevalec), predsednik četrtega senata, in N. Jääskinen, sodnika,
generalni pravobranilec: A. Rantos,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za Brăila Winds SRL C.‑A. Bîrsan, E.‑D. Gramaticescu in A.‑C. Lăcureanu, avocați,
–
za Evropsko komisijo I. Georgiopoulos, L. Nicolae in K. Talabér‑Ritz, agenti,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 49, 56, 107, 108 in 191(2) PDEU, člena 17 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), Direktive (EU) 2019/944 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. junija 2019 o skupnih pravilih notranjega trga električne energije in spremembi Direktive 2012/27/EU (UL 2019, L 158, str. 125) ter Uredbe (EU) 2021/1119 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. junija 2021 o vzpostavitvi okvira za doseganje podnebne nevtralnosti in spremembi uredb (ES) št. 401/2009 in (EU) 2018/1999 (evropska podnebna pravila) (UL 2021, L 243, str. 1).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Brăila Winds SRL, družbo, ki proizvaja vetrno električno energijo, na eni strani in Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București – Administrația Fiscală pentru Contribuabili Mijlocii București (regionalna generalna direkcija za javne finance v Bukarešti – davčna uprava za srednje velike davčne zavezance v Bukarešti, Romunija), Ministerul Finanțelor (ministrstvo za finance, Romunija), Preşedintele Agenţiei Naţionale de Administrare Fiscală (predsednik nacionalne agencije davčne uprave, Romunija) in Agenția Națională de Administrare Fiscală (nacionalna agencija davčne uprave, Romunija; v nadaljevanju: ANAF) na drugi strani v zvezi z davkom, ki se zahteva od družbe Brăila Winds, in sicer v višini 80 % njenih dohodkov, ki izhajajo iz razlike med povprečno mesečno prodajno ceno električne energije in ceno, ki jo določi nacionalni zakonodajalec.
Pravni okvir
Pravo Evropske unije
Pogodba DEU
3
Člen 191(2) PDEU določa:
„Cilj okoljske politike Unije je doseči visoko raven varstva, pri čemer se upošteva raznolikost razmer v posameznih regijah [Evropske u]nije. Politika temelji na previdnostnem načelu in na načelih, da je treba delovati preventivno, da je treba okoljsko škodo prednostno odpravljati pri viru in da mora plačati povzročitelj obremenitve.
V tej zvezi harmonizacijski ukrepi, ki ustrezajo zahtevam varstva okolja, vključujejo, kadar je to primerno, zaščitno klavzulo, ki državam članicam dovoljuje, da iz negospodarskih okoljskih razlogov sprejmejo začasne ukrepe, za katere velja nadzorni postopek Unije.“
Direktiva 2019/944
4
Člen 1, prvi in drugi odstavek, Direktive 2019/944, naslovljen „Predmet urejanja“, določa:
„Ta direktiva določa skupna pravila za proizvodnjo, prenos, distribucijo, shranjevanje energije in dobavo električne energije, skupaj z določbami za varstvo porabnikov, z namenom vzpostavitve zares celovitih konkurenčnih, prožnih, pravičnih in preglednih trgov električne energije, v središču katerih je porabnik, v Uniji.
Ob izkoriščanju prednosti celovitega trga je cilj te direktive zagotoviti porabnikom cenovno dostopne, pregledne cene in stroške za energijo, visoko zanesljivost oskrbe in nemoten prehod na trajnosten nizkoogljičen energetski sistem. […]“
5
Člen 2 te direktive, naslovljen „Obveznosti javnih storitev“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Brez poseganja v odstavek 2 države članice na podlagi svoje institucionalne organiziranosti in ob ustreznem upoštevanju načela subsidiarnosti zagotavljajo, da elektroenergetska podjetja delujejo v skladu z načeli te direktive z namenom oblikovanja konkurenčnega, zanesljivega in z okoljskega vidika trajnega trga električne energije ter teh podjetij ne diskriminirajo glede pravic ali obveznosti.
2.   Ob popolnem upoštevanju ustreznih določb [Pogodbe DEU], zlasti člena 106 Pogodbe, lahko države članice v splošnem gospodarskem interesu naložijo podjetjem, ki delujejo v elektroenergetskem sektorju, obveznosti javnih storitev, ki se lahko nanašajo na zanesljivost, vključno z zanesljivostjo oskrbe, na rednost, kakovost in ceno oskrbe in na varovanje okolja, ki vključuje energetsko učinkovitost, energijo iz obnovljivih virov in varstvo podnebja. Te obveznosti so jasno določene, pregledne, nediskriminatorne in preverljive ter elektroenergetskim podjetjem v Uniji zagotavljajo enak dostop do nacionalnih porabnikov. Obveznosti javnih storitev, ki zadevajo določanje cen za dobavo električne energije, so skladne z zahtevami iz člena 5 te direktive.“
6
Člen 58 navedene direktive, naslovljen „Splošni cilji regulativnega organa“, določa:
„Pri opravljanju regulativnih nalog, določenih v tej direktivi, regulativni organ v okviru svojih nalog in pooblastil, določenih v členu 59, ter v tesnem posvetovanju z drugimi ustreznimi nacionalnimi organi, vključno z organi, pristojnimi za konkurenco, ter organi, vključno z regulativnimi organi, iz sosednjih držav članic in sosednjih tretjih držav, kot je primerno, in brez poseganja v njihove pristojnosti sprejme vse razumne ukrepe za doseganje naslednjih ciljev:
(a)
spodbujanje konkurenčnega, prožnega, zanesljivega in okoljsko trajnostnega notranjega trga električne energije v Uniji ter učinkovito odpiranje trga za vse odjemalce in dobavitelje v Uniji, in sicer v tesnem sodelovanju z regulativnimi organi drugih držav članic, [Evropsko k]omisijo in [Agencijo Evropske unije za sodelovanje energetskih regulatorjev], in zagotavljanje ustreznih pogojev za učinkovito in zanesljivo delovanje elektroenergetskih omrežij, ob upoštevanju dolgoročnih ciljev;
[…]
(c)
odprava omejitev pri trgovanju z električno energijo med državami članicami, vključno z razvojem ustreznih zmogljivosti za čezmejni prenos, da bi zadostili povpraševanju in spodbudili povezovanje nacionalnih trgov za lažji pretok električne energije v Uniji.“
Uredba 2021/1119
7
Člen 1 Uredbe 2021/1119, naslovljen „Predmet urejanja in področje uporabe“, določa:
„Ta uredba vzpostavlja okvir za trajno in postopno zmanjševanje antropogenih emisij toplogrednih plinov iz virov ter povečanje odvzemov po ponorih, kar ureja pravo Unije.
Ta uredba določa zavezujoč cilj podnebne nevtralnosti v Uniji do leta 2050 zasledujoč dolgoročni cilj glede temperature iz točke (a) člena 2(1) Pariškega sporazuma [o podnebnih spremembah, ki ga je Unija ratificirala s Sklepom (EU) 2016/1841 z dne 5. oktobra 2016 o sklenitvi Pariškega sporazuma, sprejetega na podlagi Okvirne konvencije Združenih narodov o spremembi podnebja, v imenu Evropske unije (UL 2016, L 282, str. 1)] in zagotavlja okvir za doseganje napredka pri uresničevanju globalnega cilja prilagajanja iz člena 7 Pariškega sporazuma. Ta uredba določa tudi zavezujoč cilj Unije glede domačega neto zmanjšanja emisij toplogrednih plinov do leta 2030.
[…]“
8
Člen 2 navedene uredbe, naslovljen „Cilj podnebne nevtralnosti“, določa:
„1.   Emisije in odvzemi toplogrednih plinov po vsej Uniji, ki jih ureja pravo Unije, se v Uniji uravnotežijo najpozneje do leta 2050, s čimer se do tega datuma emisije zmanjšajo na ničelno stopnjo, cilj Unije po tem pa bo doseganje negativnih emisij.
2.   Ustrezne institucije Unije in države članice sprejmejo potrebne ukrepe na ravni Unije oziroma na nacionalni ravni, da se omogoči skupno doseganje cilja podnebne nevtralnosti iz odstavka 1, pri čemer se upošteva pomen spodbujanja tako pravičnosti in solidarnosti med državami članicami kot stroškovne učinkovitosti pri doseganju tega cilja.“
9
Člen 5 navedene uredbe, naslovljen „Prilagajanje podnebnim spremembam“, v odstavku 1 določa:
„Ustrezne institucije Unije in države članice zagotovijo stalen napredek pri povečanju sposobnosti prilagajanja, krepitvi odpornosti in zmanjšanju ranljivosti zaradi podnebnih sprememb v skladu s členom 7 Pariškega sporazuma.“
10
Člen 7 iste uredbe, naslovljen „Ocena nacionalnih ukrepov“, določa:
„1.   Komisija do 30. septembra 2023 in nato vsakih pet let oceni:
(a)
skladnost opredeljenih nacionalnih ukrepov na podlagi celovitih nacionalnih energetskih in podnebnih načrtov, nacionalnih dolgoročnih strategij in dvoletnih poročil o napredku, predloženih v skladu z Uredbo (EU) 2018/1999 [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2018 o upravljanju energetske unije in podnebnih ukrepov, spremembi uredb (ES) št. 663/2009 in (ES) št. 715/2009 Evropskega parlamenta in Sveta, direktiv 94/22/ES, 98/70/ES, 2009/31/ES, 2009/73/ES, 2010/31/EU, 2012/27/EU in 2013/30/EU Evropskega parlamenta in Sveta, direktiv Sveta 2009/119/ES in (EU) 2015/652 ter razveljavitvi Uredbe (EU) št. 525/2013 Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2018, L 328, str. 1)], kot je ustrezno za doseganje cilja podnebne nevtralnosti iz člena 2(1) te uredbe, z navedenim ciljem;
(b)
skladnost zadevnih ukrepov Unije z zagotavljanjem napredka pri prilagajanju iz člena 5, pri čemer upošteva nacionalne strategije za prilagajanje iz člena 5(4).
[…]
2.   Kadar Komisija po ustreznem upoštevanju skupnega napredka, ocenjenega v skladu s členom 6(1), ugotovi, da ukrepi države članice niso v skladu s ciljem podnebne nevtralnosti iz člena 2(1) ali niso v skladu z zagotavljanjem napredka pri prilagajanju iz člena 5, lahko tej državi članici izda priporočila. Komisija ta priporočila da na voljo javnosti.
3.   Kadar se v skladu z odstavkom 2 izdajo priporočila, veljajo naslednja načela:
(a)
zadevna država članica v šestih mesecih po prejemu priporočil uradno obvesti Komisijo o tem, kako jih namerava upoštevati v duhu solidarnosti med državami članicami in Unijo ter med državami članicami;
(b)
po sporočilu iz točke (a) tega odstavka zadevna država članica v naslednjem celovitem nacionalnem energetskem in podnebnem poročilu o napredku, predloženem v skladu s členom 17 Uredbe […] 2018/1999 v letu, ki sledi letu, v katerem so bila priporočila izdana, predstavi, kako je ustrezno upoštevala priporočila; če zadevna država članica priporočil ali znatnega dela priporočil ne upošteva, to obrazloži Komisiji;
[…].“
Direktiva 2008/118/ES
11
Člen 1 Direktive Sveta 2008/118/ES z dne 16. decembra 2008 o splošnem režimu za trošarino in o razveljavitvi Direktive 92/12/EGS (UL 2008, L 9, str. 12) je določal:
„1.   Ta direktiva določa splošni režim za trošarino, ki neposredno ali posredno zadeva porabo naslednjega blaga (v nadaljnjem besedilu ‚trošarinsko blago‘):
(a)
energenti in električna energija, zajeti v Direktivi [Sveta] 2003/96/ES [z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 405)];
[…]
2.   Države članice lahko pobirajo druge posredne davke na trošarinsko blago za posebne namene, če so ti davki skladni z davčnimi pravili Skupnosti, ki se uporabljajo za trošarino ali davek na dodano vrednost [(DDV)], glede določanja davčne osnove, izračunavanja davka, davčne obveznosti in davčnega nadzora, ta pravila pa ne vključujejo določb o oprostitvah.
[…]“
Direktiva 2003/96
12
Člen 1 Direktive 2003/96 določa:
„Države članice morajo uvesti obdavčitev energentov in električne energije v skladu s to direktivo.“
13
Člen 4 te direktive določa:
„1.   Raven obdavčitve, ki jih države članice določijo za energente in električno energijo, naštete v členu 2, ne smejo biti nižje od najnižjih ravni obdavčitve, določenih s to direktivo.
2.   V tej direktivi, izraz "raven obdavčitve" pomeni skupne dajatve, ki se pobirajo iz naslova vseh posrednih davkov (razen DDV) in ki se ob sprostitvi v porabo neposredno ali posredno izračunavajo za količino energentov in električne energije.“
Romunsko pravo
14
Člen II Legea nr. 259/2021 pentru aprobarea Ordonanței de urgență a Guvernului nr. 118/2021 privind stabilirea unei scheme de compensare pentru consumul de energie electrică și gaze naturale pentru sezonul rece 2021–2022, precum și pentru completarea Ordonanței Guvernului nr. 27/1996 privind acordarea de facilități persoanelor care domiciliază sau lucrează în unele localități din Munții Apuseni și în Rezervația Biosferei „Delta Dunării“ (zakon št. 259/2021 o odobritvi izredne uredbe vlade št. 118/2021 o vzpostavitvi sistema nadomestil za porabo električne energije in zemeljskega plina v kurilni sezoni 2021/2022 in dopolnitvi uredbe vlade št. 27/1996 o dodeljevanju ugodnosti osebam, ki prebivajo ali delajo v nekaterih krajih v Apusenskem hribovju in v biosfernem rezervatu „Delta Donave“) z dne 29. oktobra 2021 (Monitorul Oficial al României, del I, št. 1036 z dne 29. oktobra 2021), kakor je bil spremenjen z ordonanța de urgență a Guvernului nr. 11/2022 privind modificarea și completarea Legii nr. 259/2021 (izredna uredba vlade št. 11/2022 o spremembi in dopolnitvi zakona št. 259/2021) z dne 16. februarja 2022 (Monitorul Oficial al României, del I, št. 163 z dne 17. februarja 2022), (v nadaljevanju: zakon št. 259/2021) določa:
„1. V obdobju uporabe določb [izredne uredbe št. 118/2021], kakor je bila spremenjena in dopolnjena s tem zakonom, se dodatni prihodki proizvajalcev električne energije, ki izhajajo iz razlike med povprečno mesečno prodajno ceno električne energije in ceno [450 romunskih levov (RON) (približno 89 EUR) na megavatno uro (MWh)], obdavčijo po 80‑odstotni stopnji.
2. Proizvajalci električne energije iz fosilnih goriv, vključno s soproizvodnjo, so izvzeti iz določb odstavka 1.
2a. Davek iz odstavka 1 mesečno obračunajo in plačajo proizvajalci električne energije, razen tisti, ki so navedeni v odstavku 2, in sicer do vključno 25. dne v mesecu, ki sledi mesecu, za katerega je ta davek dolgovan. Ta davek se plača v državni proračun na ločen račun proračunskih prihodkov.
2b. Z odstopanjem od odstavka 2a se davek iz odstavka 1, dolgovan za obdobje od 1. novembra do 31. decembra 2021, obračuna in plača najpozneje 25. januarja 2022.“
15
Člen III(3) izredne uredbe vlade št. 11/2022 o spremembi in dopolnitvi zakona št. 259/2021 določa:
„Proizvajalci električne energije iz biomase so izvzeti iz določb člena II(1) zakona št. 259/2021 […], in sicer od dodatnih prihodkov, pridobljenih po 1. januarju 2022.“
16
Člen I ordinul președintelui ANAF nr. 64/2022 privind aplicarea prevederilor articolului II din [Legea nr. 259/2021], precum și privind modificarea și completarea Ordinului președintelui [ANAF] nr. 587/2016 pentru aprobarea modelului și conținutului formularelor utilizate pentru declararea impozitelor și taxelor cu regim de stabilire prin autoimpunere sau reținere la sursă (sklep predsednika ANAF št. 64/2022 o uporabi določb člena II zakona št. 259/2021 o spremembi in dopolnitvi sklepa predsednika ANAF št. 587/2016 glede odobritve modela in vsebine obrazcev, ki se uporabljajo za obračun davka in dajatev, za katere velja sistem obrnjene davčne obveznosti ali pri viru odtegnjenega davka) z dne 18. januarja 2022 (Monitorul Oficial al României, del I, št. 55 z dne 19. januarja 2022) (v nadaljevanju: sklep št. 64/2022) določa:
„Davek na dodatne prihodke, ki jih prejmejo proizvajalci električne energije, se izračuna za obdobje od 1. novembra 2021 do 31. marca 2022.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
17
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari, Brăila Winds, je hčerinska družba skupine Engie v Romuniji. Prek vetrne elektrarne v okrožju Brăila (Romunija) proizvaja električno energijo.
18
S členom II zakona št. 259/2021 je bil s 1. novembrom 2021 uveden 80‑odstotni davek na dohodke proizvajalcev električne energije, ki izhajajo iz razlike med povprečno mesečno prodajno ceno električne energije in ceno 450 RON na megavatno uro, določene v odstavku 1 tega člena II. Vendar so proizvajalci električne energije iz fosilnih goriv, vključno s soproizvodnjo, s 1. januarjem 2022 pa tudi proizvajalci električne energije iz biomase, tega davka oproščeni.
19
Zakon št. 259/2021 je v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, rezultat več sprememb, do katerih je prišlo v letih 2021 in 2022 in ki so bile uvedene z izrednimi uredbami vlade, ki so se nanašale na načine plačila tega davka. Poleg tega je 19. januarja 2022 začel veljati sklep št. 64/2022, v katerem so navedene podrobnosti o obračunu in plačilu navedenega davka ter o obrazcu, ki ga je treba pri tem uporabiti.
20
Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je na podlagi tega zakona in tega sklepa kot proizvajalka električne energije iz obnovljivih virov predložila davčne obračune in popravke obračunov ter v skladu z njimi plačala skupni znesek davka v višini 11.643.217 RON (približno 2.356.926,52 EUR) za obdobje od novembra 2021 do marca 2022.
21
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je nato pri ANAF vložila, prvič, pritožbo, s katero je predlagala razglasitev ničnosti sklepa št. 64/2022, in drugič, pritožbo zoper davčne obračune, na podlagi katerih je plačala zadevni davek. Ti pritožbi sta bili z odločbama te agencije z dne 16. marca oziroma 23. marca 2022 zavrnjeni. ANAF je v zvezi z razglasitvijo ničnosti sklepa št. 64/2022 v bistvu menila, da se z njim izvaja davek, uveden z zakonom št. 259/2021, in da zato teh regulativnih določb ni mogoče izpodbijati z upravno pritožbo.
22
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je 27. aprila 2022 pri Curtea de Apel București (višje sodišče v Bukarešti, Romunija), ki je predložitveno sodišče, vložila tožbo, s katero izpodbija zakonitost sklepa št. 64/2022 in davčnih obračunov, pripravljenih na njegovi podlagi, pri čemer trdi, da davek, uveden s členom II zakona št. 259/2021, ni zakonit. V zvezi s tem je pred tem sodiščem navedla, da ta davek uvaja diskriminacijo proizvajalcev energije iz obnovljivih virov in krši načelo pravične porazdelitve davčnega bremena, načelo preprečevanja dvojnega obdavčevanja ter načelo prepovedi retroaktivnosti in predvidljivosti davka, katerih korelati so načela davčne nevtralnosti, pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj. Trdi tudi, da ta davek pomeni nezakonito državno pomoč proizvajalcem električne energije iz fosilnih goriv, vključno s soproizvodnjo, in proizvajalcem električne energije iz biomase v nasprotju s členom 107(1) PDEU, da ustvarja ovire za svobodo opravljanja storitev v nasprotju s členoma 49 in 56 PDEU ter da je v nasprotju s cilji Unije glede podnebne nevtralnosti do leta 2050, pa tudi evropsko politiko obdavčitve energije in Direktivo 2019/944. ANAF predlaga zavrnitev te tožbe in trdi, da so izpodbijani nacionalni akti v skladu z zakonskimi določbami, na podlagi katerih so bili sprejeti in ki so takrat veljale.
23
Predložitveno sodišče meni, da za rešitev spora, o katerem odloča, potrebuje odgovor na več vprašanj. Tako želi to sodišče s prvim vprašanjem izvedeti, ali je zakon št. 259/2021, katerega učinek je previsoka obdavčitev dohodkov nekaterih proizvajalcev električne energije, mogoče opredeliti kot „državno pomoč“ v korist neobdavčenih proizvajalcev električne energije, ki bi jo bilo torej treba v skladu s členom 108(3) PDEU priglasiti Komisiji, kot trdi tožeča stranka pred tem sodiščem. To sodišče se sprašuje zlasti o uporabi merila selektivne prednosti glede na to, da se ta zakon ni uporabljal za vse kategorije proizvajalcev električne energije.
24
Drugo vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, se nanaša na morebitne učinke zakona št. 259/2021 na svobodo ustanavljanja in svobodo opravljanja storitev, ker bi lahko skupino Engie odvrnil od tega, da bi še naprej opravljala dejavnosti proizvodnje električne energije iz obnovljivih virov na ozemlju Romunije zaradi visokega zneska davka, uvedenega s tem zakonom. Čezmejni element naj bi bil v obravnavanem primeru to, da je družba Brăila Winds del te skupine s sedežem v Parizu (Francija). Čeprav se to vprašanje nanaša na razlago člena 49 PDEU in člena 56 PDEU, predložitveno sodišče priznava, da je svoboda opravljanja storitev subsidiarna glede na svobodo ustanavljanja, vendar se tožeča stranka v postopku v glavni stvari sklicuje na obe od navedenih svoboščin. Poleg tega, čeprav naj bi se davek iz postopka v glavni stvari uporabljal nediskriminatorno za proizvajalce rezidente in nerezidente, naj bi iz sodne prakse Sodišča vseeno izhajalo, da zgolj na podlagi take okoliščine ni mogoče šteti, da zakon št. 259/2021 ni v nasprotju s temi določbami Pogodbe DEU. Natančneje, v obravnavanem primeru naj bi se postavljalo vprašanje, ali je tako ureditev mogoče upravičiti z nujnimi razlogi v splošnem interesu in ali je sorazmerna.
25
Predložitveno sodišče želi s tretjim vprašanjem izvedeti, ali je davek, uveden z zakonom št. 259/2021, mogoče opredeliti kot ukrep, enakovreden določitvi prodajne cene, ali kot omejitev svobode določanja prodajne cene električne energije, ki je v nasprotju z določbami Direktive 2019/944 in zlasti z njenim členom 58(c), ki se nanaša na obveznost nacionalnega regulativnega organa, da odpravi ovire za trgovanje z električno energijo med državami članicami, v povezavi s členom 9 te direktive, če ima ta neposredni učinek. V zvezi s tem predložitveno sodišče pojasnjuje, da tožeča stranka v postopku v glavni stvari trdi, da nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari izkrivlja svobodno konkurenco na trgu električne energije, ker nekaterim proizvajalcem povzroča dodatne stroške, zmanjšuje zanesljivost oskrbe in preprečuje oblikovanje cen glede na medsebojni vpliv ponudbe in povpraševanja. Zato naj bi bilo treba ugotoviti, ali je ta zakonodaja združljiva s tem členom 9, saj se pred predložitvenim sodiščem zatrjuje, da ni niti primerna glede na zastavljeni cilj niti sorazmerna.
26
Predložitveno sodišče želi s četrtim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali imajo previdnostno načelo ter načela, da je treba delovati preventivno, da je treba okoljsko škodo prednostno odpravljati pri viru in da mora plačati povzročitelj obremenitve, ki so določena v členu 191(2) PDEU in na katera se je tožeča stranka v postopku v glavni stvari sklicevala pred njim, neposredni učinek in ali so bila kršena z uvedbo davka, ki velja za proizvajalce električne energije iz obnovljivih virov, ne pa za proizvajalce električne energije iz fosilnih goriv. Poleg tega navaja, da tožeča stranka v postopku v glavni stvari tudi trdi, da je ta davek v nasprotju z Direktivo 2003/96 in cilji Unije na področju podnebne nevtralnosti.
27
V teh okoliščinah je Curtea de Apel București (višje sodišče v Bukarešti) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člena 107 in 108 PDEU razlagati tako, da nacionalna ureditev, kot je bila uvedena z [zakonom št. 259/2021], s katerim se davek nalaga le nekaterim proizvajalcem električne energije, pomeni državno pomoč subjektom, oproščenih plačila davka, za katero velja obveznost priglasitve? Ali je taka ureditev diskriminatorna, če se uporablja le za nekatere proizvajalce električne energije, vključno s proizvajalci električne energije iz obnovljivih virov?
2.
Ali je treba določbe členov 49 in 56 PDEU ter člena 17 [Listine] razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, kot je bila uvedena z zakonom št. 259/2021, s katerim se višji znesek davka nalaga le nekaterim proizvajalcem električne energije (vključno s tistimi, ki uporabljajo obnovljive vire), ne pa tudi drugim kategorijam proizvajalcev?
3.
Ali Direktiva [2019/944] nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je bila uvedena z zakonom št. 259/2021, ki bi lahko bila enakovredna določitvi prodajne cene/omejitvi svobode določanja prodajne cene?
4.
Ali določbe člena 191(2) PDEU v zvezi s previdnostnim načelom ter načeli, da je treba delovati preventivno, da je treba okoljsko škodo prednostno odpravljati pri viru in da mora plačati povzročitelj obremenitve, nasprotujejo nacionalni ureditvi, kot je bila uvedena z zakonom št. 259/2021? Ali je ta ureditev v nasprotju z evropskimi cilji glede doseganja podnebne nevtralnosti do leta 2050 in politiko Unije na področju obdavčitve energije?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Pristojnost Sodišča in dopustnost
28
Najprej je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso postopek, uveden s členom 267 PDEU, instrument sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, zaradi katerega prvo drugim da elemente razlage prava Unije, ki jih ta potrebujejo za rešitev sporov, ki jih obravnavajo (glej sklep z dne 26. januarja 1990, Falciola, C‑286/88, EU:C:1990:33, točka 7). Namen predhodnega odločanja ni oblikovanje posvetovalnih mnenj o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih, temveč dejanska potreba po učinkoviti rešitvi spora (glej sodbi z dne 16. decembra 1981, Foglia_244/80, EU:C:1981:302, točka 18, in z dne 26. marca 2020, Miasto Łowicz in Prokurator Generalny, C‑558/18 in C‑563/18, EU:C:2020:234, točka 44 in navedena sodna praksa).
29
V okviru postopka mora torej med tem sporom in določbami prava Unije, katerih razlaga se zahteva, obstajati takšna povezava, da je ta razlaga objektivno potrebna za odločitev, ki jo mora sprejeti predložitveno sodišče (sodba z dne 26. marca 2020, Miasto Łowicz in Prokurator Generalny, C‑558/18 in C‑563/18, EU:C:2020:234, točka 48 in navedena sodna praksa).
30
Nujnost razlage prava Unije, ki je koristna za nacionalno sodišče, od tega sodišča zahteva, da opredeli dejanski in pravni okvir, v katerega se umeščajo vprašanja, ki jih postavlja, ali vsaj pojasni dejanske okoliščine, ki so podlaga za ta vprašanja (glej sodbo z dne 26. januarja 1993, Telemarsicabruzzo in drugi, od C‑320/90 do C‑322/90, EU:C:1993:26, točka 6). Sodišče je tako razsodilo, da mora nacionalno sodišče nujno vsaj minimalno obrazložiti razloge, zaradi katerih je izbralo določbe prava Unije, katerih razlago predlaga, in povezavo, ki jo je ugotovilo med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki se uporablja v sporu (glej sklep z dne 28. junija 2000, Laguillaumie, C‑116/00, EU:C:2000:350, točka 16, in sodbo z dne 12. septembra 2024, Syndyk Masy Upadłości A, C‑709/22, EU:C:2024:741, točka 70).
31
V zvezi s tem je treba poudariti, da morajo informacije iz predložitvenih odločb, prvič, omogočiti Sodišču, da poda koristne odgovore na vprašanja, ki jih je postavilo nacionalno sodišče, in drugič, omogočiti vladam držav članic in drugim zainteresiranim strankam, da uveljavijo pravico do predložitve stališč, ki jim je dodeljena s členom 23 Statuta Sodišča Evropske unije. Sodišče mora skrbeti za zaščito te pravice, saj se na podlagi te določbe zainteresiranim strankam vročijo le predložitvene odločbe (glej v tem smislu sodbo z dne 2. septembra 2021, Irish Ferries, C-570/19, EU:C:2021:664, točka 134 in navedena sodna praksa).
32
Te kumulativne zahteve v zvezi z vsebino predloga za sprejetje predhodne odločbe so izrecno navedene v členu 94 Poslovnika Sodišča, ki naj bi ga predložitveno sodišče v okviru sodelovanja, vzpostavljenega s členom 267 PDEU, poznalo in ga mora natančno upoštevati. Poleg tega so navedene v točkah 13, 15 in 16 Priporočil nacionalnim sodiščem v zvezi z začetkom postopka predhodnega odločanja (UL C, C/2024/6008) (glej v tem smislu sodbo z dne 12. septembra 2024, Presidenza del Consiglio dei ministri in drugi (Plačilo honorarnih članov pravosodja), C‑548/22, EU:C:2024:730, točka 29).
33
V zvezi s tem je treba na prvem mestu glede prvega vprašanja – s katerim želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali je treba člena 107 in 108 PDEU razlagati tako, da nacionalna ureditev, v skladu s katero so le nekateri proizvajalci električne energije zavezani k plačilu davka od dohodkov nad določenim zneskom, pomeni državno pomoč, ki je dodeljena proizvajalcem, ki so tega davka oproščeni, in za katero velja obveznost priglasitve – navesti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso za opredelitev nacionalnega ukrepa kot „državna pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU zahteva, da so izpolnjeni vsi naslednji pogoji. Prvič, iti mora za poseg države ali iz državnih sredstev. Drugič, ta poseg mora biti tak, da lahko prizadene trgovino med državami članicami. Tretjič, z njim mora biti prejemniku podeljena selektivna prednost. Četrtič, poseg mora biti tak, da izkrivlja ali bi lahko izkrivljal konkurenco (sodba z dne 26. aprila 2018, ANGED, C‑233/16, EU:C:2018:280, točka 37 in navedena sodna praksa).
34
Pri presoji, natančneje, ali zadevni nacionalni ukrep daje selektivno prednost njegovim upravičencem, je treba ugotoviti, ali je v okviru dane pravne ureditve ta ukrep tak, da daje prednost „posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga“ v primerjavi z drugimi podjetji in proizvodnjami drugega blaga, ki so glede na cilj, ki se uresničuje z navedeno ureditvijo, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju ter so tako deležni različnega obravnavanja, ki ga je v bistvu mogoče opredeliti kot diskriminacijo (sodbi z dne 16. marca 2017, Identi, C‑493/15, EU:C:2017:219, točka 26, in z dne 5. decembra 2023, Luksemburg in drugi/Komisija, C‑451/21 P in C‑454/21 P, EU:C:2023:948, točka 106 in navedena sodna praksa). Poleg tega je določitev referenčnega okvira zlasti pomembna pri davčnih ukrepih, ker je obstoj ekonomske prednosti v smislu člena 107(1) PDEU mogoče dokazati le na podlagi primerjave s tako imenovano „običajno“ obdavčitvijo (sodba z dne 7. novembra 2019, UNESA in drugi, od C‑105/18 do C‑113/18, EU:C:2019:935, točka 62).
35
V obravnavanem primeru pa predložitveno sodišče ni podalo nobenega pojasnila glede razlogov, zaradi katerih meni, da bi bila nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari lahko nezdružljiva z določbami člena 107(1) PDEU. Poleg tega predlog za sprejetje predhodne odločbe ne vsebuje elementov, potrebnih za ugotovitev, ali davčna ureditev, uvedena s to zakonodajo, lahko pomeni „državno pomoč“ v smislu teh določb. Zlasti ni mogoče opredeliti referenčnega sistema iz postopka v glavni stvari, in sicer, kakšni so „običajna“ obdavčitev proizvajalcev električne energije, cilj, narava in struktura tega sistema, primerljivost med proizvajalci električne energije, ki so zavezanci za plačilo zadevnega davka, in proizvajalci električne energije, ki so tega davka oproščeni, niti morebitna utemeljitev njihovega različnega obravnavanja.
36
Ker Sodišče nima na voljo elementov, potrebnih za koristen odgovor na prvo vprašanje, je treba šteti, da to vprašanje ni dopustno.
37
Na drugem mestu, glede drugega vprašanja, ki se nanaša na razlago členov 49 in 56 PDEU ter člena 17 Listine, je iz predložitvene odločbe razvidno, da želi predložitveno sodišče v okviru tega vprašanja izvedeti, ali nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari uvaja posredno diskriminacijo, ki je v nasprotju s členoma 49 in 56 PDEU, v delu, v katerem se nanaša na osebe, kot je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ki so del skupine, katere matična družba ima sedež v drugi državi članici. Natančneje, predložitveno sodišče navaja, da bi lahko ta ureditev to skupino odvrnila od nadaljnjega opravljanja dejavnosti proizvodnje električne energije iz obnovljivih virov na ozemlju Romunije.
38
Poudariti pa je treba, prvič, da v obravnavanem primeru matična družba navedene skupine s sedežem v drugi državi članici ni stranka v sporu o glavni stvari in da predložitveno sodišče ne pojasnjuje, zakaj bi lahko bilo v okviru spora, o katerem odloča in ki se nanaša na zakonitost obdavčitve, ki velja le za tožečo stranko v postopku v glavni stvari, hčerinsko družbo te matične družbe, pozvano k presoji vpliva te obdavčitve na navedeno matično družbo in po potrebi iz tega izpeljalo morebitne posledice.
39
Zato je treba v delu, v katerem bi bilo mogoče drugo vprašanje razumeti tako, da se nanaša na primer, ki ne ustreza dejanskemu stanju spora o glavni stvari, in sicer na obstoj morebitnih omejitev svoboščin iz členov 49 in 56 PDEU, ki bi lahko veljale za matično družbo tožeče stranke v postopku v glavni stvari, ugotoviti, da je to vprašanje hipotetično in torej iz tega razloga ni dopustno (glej po analogiji sodbo z dne 5. junija 2025, Elektrorazpredelitelni mrezhi Zapad, C‑310/24, EU:C:2025:406, točka 44).
40
Drugič, v zvezi z obstojem morebitne omejitve zgoraj navedenih svoboščin, ki bi lahko veljala za tožečo stranko v postopku v glavni stvari, je treba opozoriti, da je naloga Sodišča v okviru postopka predhodnega odločanja pomagati predložitvenemu sodišču pri rešitvi konkretnega spora, ki ga obravnava, kar predpostavlja, da je bilo ugotovljeno, da se svoboščine, na katere se sklicuje to sodišče, uporabljajo za ta spor. Določbe Pogodbe DEU na področju svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev pa se ne uporabljajo za položaj, v katerem so vsi elementi omejeni na samo eno državo članico (glej v tem smislu sodbi z dne 15. novembra 2016, Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, točki 47 in 49, in z dne 2. marca 2023, Bursa Română de Mărfuri, C‑394/21, EU:C:2023:146, točka 48).
41
Poleg tega, če nacionalno sodišče pri Sodišču začne postopek v okviru spora, ki se nanaša na tak položaj, Sodišče ne more šteti, da je vložitev predloga za razlago v okviru predhodnega odločanja, ki se nanaša na določbe Pogodbe DEU v zvezi s temeljnimi svoboščinami, potrebna za rešitev spora, ki poteka pred njim, če to navede zgolj dejstvo, da se zadevna nacionalna ureditev brez razlikovanja uporablja za državljane zadevne države članice in državljane drugih držav članic. Konkretni elementi, ki omogočajo vzpostavitev povezave med predmetom ali okoliščinami spora, katerega elementi so omejeni na zadevno državo članico, in členoma 49 in 56 PDEU, morajo biti namreč razvidni iz predložitvene odločbe, tako da lahko Sodišče ugotovi element, ki ta spor povezuje s temi določbami prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 15. novembra 2016, Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, točki 54 in 55).
42
V obravnavanem primeru taki konkretni elementi niso razvidni iz predložitvene odločbe, saj predložitveno sodišče navaja le, da se nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari brez razlikovanja uporablja tako za domače državljane kot za državljane drugih držav članic. Zgolj dejstvo, da je tožeča stranka v postopku v glavni stvari hčerinska družba matične družbe s sedežem v državi članici, ki ni Romunija, ni zadosten pokazatelj morebitnega obstoja povezave iz prejšnje točke te sodbe.
43
Nazadnje, tretjič, v zvezi s členom 17 Listine, ki določa lastninsko pravico, je treba opozoriti, da se v skladu s členom 51(1) Listine njene določbe za države članice uporabljajo samo takrat, kadar te izvajajo pravo Unije. Za ugotovitev, ali nacionalni ukrep pomeni „izvajanje prava Unije“ v smislu člena 51(1) Listine, je treba poleg drugih elementov preveriti, ali je cilj nacionalne ureditve iz postopka v glavni stvari izvajanje določbe prava Unije, kakšna je narava te ureditve in ali ta ureditev sledi tudi drugim ciljem poleg tistih, ki jih zajema pravo Unije, tudi če lahko posredno vpliva na zadnje, ter ali obstaja posebna ureditev prava Unije na tem področju ali taka, da lahko nanj vpliva (glej v tem smislu sodbo z dne 5. maja 2022, BPC Lux 2 in drugi, C‑83/20, EU:C:2022:346, točke od 25 do 27 ter navedena sodna praksa).
44
Vendar v obravnavanem primeru predložitvena odločba ne vsebuje nobenega elementa, na podlagi katerega bi bilo mogoče šteti, da se postopek v glavni stvari nanaša na nacionalno ureditev, s katero se izvaja pravo Unije v smislu člena 51(1) Listine. Iz tega sledi, da Sodišče ni pristojno za odločanje o razlagi člena 17 Listine.
45
Drugo vprašanje glede na zgoraj navedeno v celoti ni dopustno.
Vsebinska presoja
Tretje vprašanje
46
Predložitveno sodišče želi s tretjim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba Direktivo 2019/944 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki proizvajalce električne energije iz obnovljivih virov zavezuje k plačilu davka na dohodke od prodaje njihove električne energije nad neko ceno, določeno s to ureditvijo.
47
V zvezi s tem Direktiva 2019/944 v skladu s svojim členom 1 določa skupna pravila za proizvodnjo, prenos, distribucijo, shranjevanje energije in dobavo električne energije, skupaj z določbami za varstvo porabnikov, z namenom vzpostavitve zares celovitih konkurenčnih, prožnih, pravičnih in preglednih trgov električne energije, v katerih središču je porabnik, v Uniji. Poleg tega je njen cilj zlasti porabnikom zagotoviti dostopne in pregledne cene in stroške energije.
48
Člen 9(1) te direktive določa, da morajo države članice zagotoviti, da elektroenergetska podjetja delujejo v skladu z načeli navedene direktive z namenom oblikovanja konkurenčnega, zanesljivega in z okoljskega vidika trajnega trga električne energije ter teh podjetij ne smejo diskriminirati glede pravic ali obveznosti. Člen 58 navedene direktive, v katerem so našteti splošni cilji, za katere je odgovoren regulativni organ, v točki (c) določa, da mora ta organ sprejeti vse razumne ukrepe za odpravo omejitev pri trgovanju z električno energijo med državami članicami, vključno z razvojem ustreznih zmogljivosti za čezmejni prenos, da bi se zadostilo povpraševanju in spodbudilo povezovanje nacionalnih trgov.
49
V zvezi s tem predložitveno sodišče sprašuje, ali je nacionalna ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki nekatere proizvajalce električne energije zavezuje k plačilu davka na dohodke od prodaje njihove električne energije nad neko ceno, določeno s to ureditvijo, v nasprotju z Direktivo 2019/944 kot ukrep, enakovreden določitvi prodajne cene električne energije ali omejitvi svobode določanja te cene, ker lahko vpliva na določitev navedene cene.
50
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari pred predložitvenim sodiščem trdi, da davčna ureditev iz postopka v glavni stvari izkrivlja svobodno konkurenco na trgu električne energije, ker nekaterim proizvajalcem povzroča dodatne stroške, zmanjšuje zanesljivost oskrbe in preprečuje oblikovanje cen glede na medsebojni vpliv ponudbe in povpraševanja.
51
Poudariti pa je treba, da iz sodne prakse Sodišča v zvezi z Direktivo 2009/72/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 2003/54/ES (UL 2009, L 211, str. 55), ki je bila nadomeščena z Direktivo 2019/944, izhaja, da namen te prve direktive ni približevanje davčnih sistemov držav članic na tem področju in da se načelo prepovedi diskriminacije, ki ga določa, ne uporablja za ureditev države članice, s katero je bil uveden davek, ki bremeni proizvodnjo električne energije in njen vnos v elektroenergetski sistem na ozemlju te države (glej v tem smislu sodbo z dne 3. marca 2021, Promociones Oliva Park, C‑220/19, EU:C:2021:163, točka 78 in navedena sodna praksa).
52
V obravnavani zadevi je razvidno – s pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče – da se z zadevnimi določbami zakona št. 259/2021 uvaja davek, ki vsaj delno sledi proračunskemu cilj, in da namen teh določb ni urejati dobave električne energije niti zagotavljati varstva potrošnikov ali svobodne konkurence.
53
Poleg tega in vsekakor se zdi, da zadevne določbe zakona št. 259/2021 niso ukrep, enakovreden „ukrepu za določitev prodajne cene“ električne energije ali omejitvi svobode proizvajalcev električne energije, da določijo svoje prodajne cene, kajti morebitni učinek davka iz postopka v glavni stvari na prodajne cene je vsaj oddaljen in negotov, saj ta davek v bistvu zgolj zmanjšuje dobiček, ki ga lahko ti proizvajalci ustvarijo s svojo prodajo.
54
Ob upoštevanju teh preudarkov je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2019/944 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki proizvajalce električne energije iz obnovljivih virov zavezuje k plačilu davka na dohodke od prodaje njihove električne energije nad neko ceno, določeno s to ureditvijo.
Četrto vprašanje
55
Najprej je treba opozoriti, kot izhaja tudi iz točke 28 te sodbe, da mora Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 267 PDEU, nacionalnemu sodišču dati koristen odgovor, ki temu sodišču omogoča rešitev spora, o katerem odloča. S tega vidika mora Sodišče po potrebi preoblikovati vprašanje, ki mu je bilo predloženo (sodba z dne 30. aprila 2025, Inspektorat kam Visshia sadeben savet, C‑313/23, C‑316/23 in C‑332/23, EU:C:2025:303, točka 65 in navedena sodna praksa).
56
V obravnavanem primeru se predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, kar zadeva četrto vprašanje, sklicuje na združljivost nacionalne ureditve, kot je zakon št. 259/2021, zlasti ob upoštevanju „ciljev podnebne nevtralnosti do leta 2050“ in Sporočila Komisije Evropskemu parlamentu, Evropskemu svetu, Svetu, Evropskemu ekonomsko‑socialnemu odboru in Odboru regij z dne 11. decembra 2019, naslovljenega „Evropski zeleni dogovor“ (COM(2019) 640 final). Ta dogovor pa je zgolj sporočilo, ki ga je sprejela Komisija in nima zavezujočega učinka (glej v tem smislu sodbo z dne 4. oktobra 2024, Litva in drugi/Parlament in Svet (Sveženj o mobilnosti), od C‑541/20 do C‑555/20, EU:C:2024:818, točka 432).
57
Vendar je cilj podnebne nevtralnosti skupaj določen za Unijo in države članice z Uredbo 2021/1119, saj člen 2(1) te uredbe določa, da je treba podnebno nevtralnost v Uniji doseči najpozneje do leta 2050.
58
Zato je treba šteti, da želi predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali člen 191(2) PDEU in Uredba 2021/1119 nasprotujeta nacionalni ureditvi, v skladu s katero so proizvajalci električne energije iz obnovljivih virov zavezani k plačilu davka na dohodke od prodaje njihove električne energije nad neko ceno, določeno s to ureditvijo, proizvajalci električne energije iz fosilnih goriv pa so tega davka oproščeni.
59
Na prvem mestu je treba v zvezi s členom 191(2) PDEU opozoriti, da je v skladu s to določbo cilj okoljske politike Unije doseči visoko raven varstva, pri čemer se upošteva raznolikost razmer v posameznih regijah Unije. Ta politika temelji na previdnostnem načelu in na načelih, da je treba delovati preventivno, da je treba okoljsko škodo prednostno odpravljati pri viru in da mora plačati povzročitelj obremenitve. V tej zvezi harmonizacijski ukrepi, ki ustrezajo zahtevam varstva okolja, vključujejo, kadar je to primerno, zaščitno klavzulo, ki državam članicam dovoljuje, da iz negospodarskih okoljskih razlogov sprejmejo začasne ukrepe, za katere velja nadzorni postopek Unije.
60
Predložitveno sodišče zlasti sprašuje, ali imajo načela, določena z navedeno določbo, neposredni učinek in, če je odgovor pritrdilen, ali je davek, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v nasprotju s temi načeli.
61
V zvezi s tem je Sodišče razsodilo, da člen 191(2) PDEU zgolj opredeljuje splošne cilje Unije na področju varstva okolja, saj je s členom 192 PDEU Evropskemu parlamentu in Svetu Evropske unije zaupano, da se po rednem zakonodajnem postopku odločita, kateri ukrepi naj se sprejmejo za doseganje teh ciljev. Ker je člen 191(2) PDEU, ki vsebuje načelo „plača povzročitelj obremenitve“, naslovljen na zakonodajalca Unije, se posamezniki nanj ne morejo sklicevati v utemeljitev predloga za neuporabo nacionalne ureditve, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, v položaju, ki ga ne ureja nobena ureditev Unije, sprejeta na podlagi člena 192 PDEU (glej v tem smislu sodbi z dne 4. marca 2015, Fipa Group in drugi, C‑534/13, EU:C:2015:140, točki 39 in 40, in z dne 13. julija 2017, Túrkevei Tejtermelő Kft., C‑129/16, EU:C:2017:547, točki 36 in 37).
62
Ker zakonodajalec Unije na podlagi člena 192 PDEU ni sprejel nobenega akta, s katerim bi bilo mogoče določiti okvir za to, da države članice sprejmejo davek, kakršen je ta, določen z zakonom št. 259/2021, je treba ugotoviti, da se člen 191(2) PDEU ne uporablja za spor o glavni stvari, tako da četrtega vprašanja ni treba preučiti z vidika zadnjenavedene določbe.
63
Na drugem mestu je treba v zvezi s cilji podnebne nevtralnosti, ki si jih je zastavila Unija, in zlasti v zvezi z Uredbo 2021/1119, v kateri so ti cilji, ki jih je treba doseči do leta 2050, opredeljeni, poudariti, da je namen te uredbe v skladu z njenim členom 1 med drugim vzpostaviti okvir za trajno in postopno zmanjševanje antropogenih emisij toplogrednih plinov ter določiti zavezujoč cilj podnebne nevtralnosti v Uniji.
64
Člen 2(2) navedene uredbe poleg tega določa, da morajo države članice sprejeti potrebne ukrepe na nacionalni ravni, da se omogoči skupno doseganje cilja podnebne nevtralnosti. V skladu s členom 5(1) iste uredbe morajo ustrezne institucije Unije in države članice zagotoviti stalen napredek pri povečanju sposobnosti prilagajanja, krepitvi odpornosti in zmanjšanju ranljivosti zaradi podnebnih sprememb. V skladu s členom 7 Uredbe 2021/1119 mora Komisija redno ocenjevati skladnost opredeljenih nacionalnih ukrepov na podlagi celovitih nacionalnih energetskih in podnebnih načrtov, nacionalnih dolgoročnih strategij in dvoletnih poročil o napredku. Če ta institucija ugotovi, da ukrepi, ki jih je sprejela država članica, niso v skladu s ciljem podnebne nevtralnosti ali ne zagotavljajo napredka pri prilagajanju iz njenega člena 5, lahko izda priporočila, naslovljena na to državo članico, na podlagi katerih mora ta država članica Komisijo uradno obvestiti o tem, kako jih namerava upoštevati, v naslednjem letu pa, kako jih je upoštevala, oziroma – če se odloči, da priporočil ali njihovega znatnega dela ne bo upoštevala – to tej instituciji obrazložiti.
65
Tako iz besedila določb Uredbe 2021/1119, zlasti njenih členov 2, 5 in 7, kot iz cilja podnebne nevtralnosti, ki mu sledi, je torej razvidno, da ta uredba države članice zgolj zavezuje k pripravi splošne strategije za doseganje tega cilja.
66
Kot je namreč Komisija poudarila v pisnem stališču, je treba konkretni ukrep, ki ga sprejme država članica, za to presojati glede na vse okoliščine primera, v katerega spada, in glede na vse ukrepe, ki jih je zadevna država članica sprejela, da bi prispevala k uresničitvi cilja podnebne nevtralnosti v Uniji. Ne zdi pa se, da bi lahko zgolj ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, odločilno vplivala na uresničitev takega cilja ali povzročila, da država članica, ki jo je sprejela, ne bi izpolnila obveznosti sprejetja ukrepov, potrebnih za uresničitev tega skupnega cilja, zlasti glede na dejstvo, da je uporaba te ureditve časovno omejena in očitno ne more znatno vplivati na emisije toplogrednih plinov.
67
Zato je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba Uredbo 2021/1119 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero so proizvajalci električne energije iz obnovljivih virov zavezani k plačilu davka na dohodke od prodaje njihove električne energije nad neko ceno, določeno s to ureditvijo, proizvajalci električne energije iz fosilnih goriv pa so tega davka oproščeni.
Stroški
68
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) razsodilo:
1.
Direktivo (EU) 2019/944 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. junija 2019 o skupnih pravilih notranjega trga električne energije in spremembi Direktive 2012/27/EU
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero so proizvajalci električne energije iz obnovljivih virov zavezani k plačilu davka na dohodke od prodaje njihove električne energije nad neko ceno, določeno s to ureditvijo.
2.
Uredbo (EU) 2021/1119 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. junija 2021 o vzpostavitvi okvira za doseganje podnebne nevtralnosti in spremembi uredb (ES) št. 401/2009 in (EU) 2018/1999 (evropska podnebna pravila)
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero so proizvajalci električne energije iz obnovljivih virov zavezani k plačilu davka na dohodke od prodaje njihove električne energije nad neko ceno, določeno s to ureditvijo, proizvajalci električne energije iz fosilnih goriv pa so tega davka oproščeni.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: romunščina.