Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeni 13. novembra 2025(1)
Zadeva C‑298/23
Inter IKEA Systems BV
proti
Algemeen Vlaams Belang VZW,
S,
T,
U,
V,
Vrijheidsfonds VZW
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Nederlandstalige Ondernemingsrechtbank Brussel (gospodarsko sodišče v Bruslju za postopke v nizozemščini, Belgija))
„ Predhodno odločanje – Znamke – Učinki znamke – Pravice, podeljene z znamko – Pravica nasprotovati temu, da tretja oseba uporablja enak ali podoben znak – Upravičen razlog – Uporaba takega znaka s strani tretje osebe v okviru politične kampanje “
I.      Uvod
1.        Svobodna politična razprava je bistven element vsake demokratične družbe. Politični akterji uporabljajo različne oblike izražanja, kot sta pretiravanje ali humor, da bi dosegli čim širši krog volivcev, opozorili na težave v splošnem interesu, izpostavili svojo sposobnost njihovega reševanja ali kritizirali svoje nasprotnike. Vendar pa imajo take razprave svoje meje z vidika pravil, ki veljajo zanje, in z vidika pravic drugih. Kot ponazarja obravnavana zadeva, pa je te meje včasih težko določiti, če so rezultat razsojanja med različnimi nasprotujočimi si pravicami in interesi. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago določb Direktive (EU) 2015/2436(2) in Uredbe (EU) 2017/1001(3) in daje Sodišču priložnost, da pojasni ustrezna merila za tehtanje svobode izražanja in pravic, podeljenih imetnikom  uglednih znamk.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
1.      Direktiva 2015/2436
2.        Člen 10 Direktive 2015/2436, naslovljen „Pravice, podeljene z blagovno znamko“, določa:
„1.      Registracija blagovne znamke podeljuje imetniku izključne pravice iz te znamke.
2.      Brez poseganja v pravice imetnikov, ki so bile pridobljene pred datumom vložitve prijave ali datumom prednostne pravice registrirane blagovne znamke, ima imetnik te registrirane blagovne znamke pravico, da tretjim osebam, ki nimajo njegovega soglasja, prepreči, da bi v gospodarskem prometu v povezavi z blagom in storitvami uporabljale kakršen koli znak, če je:
(a)      znak enak blagovni znamki in se uporablja za blago ali storitve, ki so enake tistim, za katere je registrirana blagovna znamka;
(b)      znak enak ali podoben blagovni znamki in se uporablja v zvezi z blagom ali storitvami, ki so enake ali podobne tistim, za katere je registrirana blagovna znamka, če obstaja verjetnost zmede v javnosti; verjetnost zmede vključuje možnost povezovanja znaka in blagovne znamke;
(c)      znak enak ali podoben blagovni znamki, ne glede na to, ali se uporablja v zvezi z blagom ali storitvami, ki so enake, podobne ali niso podobne tistim, za katere je registrirana blagovna znamka, če ima slednja v državi članici ugled in če bi uporaba takega znaka brez upravičenega razloga izkoristila razlikovalni značaj ali ugled blagovne znamke ali mu škodovala.
3.      Na podlagi odstavka 2 je lahko prepovedano zlasti naslednje:
(a)      opremljanje blaga ali njegove embalaže z znakom;
(b)      ponujanje blaga, njegovo dajanje na trg ali skladiščenje v te namene pod tem znakom ali ponujanje ali opravljanje storitev pod tem znakom;
(c)      uvoz ali izvoz blaga pod tem znakom;
(d)      uporaba znaka kot trgovskega imena ali imena podjetja ali kot dela trgovskega imena ali imena podjetja;
(e)      uporaba znaka na poslovni dokumentaciji in v oglaševanju;
(f)      uporaba znaka v primerjalnem oglaševanju na način, ki je v nasprotju z Direktivo 2006/114/ES[(4)].
[…]
6.      Odstavki 1, 2, 3 in 5 ne vplivajo na predpise v kateri koli državi članici v zvezi z varstvom zoper uporabo znaka, razen za razlikovanje blaga in storitev, če uporaba tega znaka neupravičeno izkorišča razlikovalni značaj ali ugled blagovne znamke ali jima škoduje.“
2.      Uredba 2017/1001
3.        Člen 9 Uredbe 2017/1001, naslovljen „Pravice, podeljene z blagovno znamko EU“, določa:
„1.      Z registracijo blagovne znamke EU se imetniku podelijo izključne pravice.
2.      Brez poseganja v pravice, ki so jih imetniki pridobili pred datumom vložitve ali datumom prednostne pravice za blagovno znamko EU, ima imetnik te blagovne znamke EU pravico, da vsem tretjim osebam prepreči, da bi brez njegovega soglasja v gospodarskem prometu v zvezi z blagom ali storitvami uporabljale kateri koli znak, če:
(a)      je znak enak blagovni znamki EU in se uporablja v zvezi z blagom ali storitvami, ki so enake tistim, za katere je registrirana blagovna znamka EU;
(b)      je znak enak ali podoben blagovni znamki EU in se uporablja v zvezi z blagom ali storitvami, ki so enake ali podobne blagu ali storitvam, za katere je registrirana blagovna znamka EU, ter zaradi tega obstaja verjetnost zmede v delu javnosti, pri čemer verjetnost zmede vključuje verjetnost povezovanja znaka in blagovne znamke;
(c)      je znak enak ali podoben blagovni znamki EU, ne glede na to, ali se uporablja v zvezi z blagom ali storitvami, ki so enake, podobne ali niso podobne tistim, za katere je registrirana blagovna znamka EU, če t[a] v Uniji uživa[…] ugled in če se z neupravičeno uporabo navedenega znaka na nepošten način izkorišča ali oškoduje razlikovalni značaj ali ugled blagovne znamke EU.
3.      V skladu z odstavkom 2 se lahko prepove zlasti:
(a)      opremljanje blaga ali njegove embalaže z znakom;
(b)      ponujanje blaga, njegovo dajanje na trg ali skladiščenje v te namene pod tem znakom ali ponujanje ali opravljanje storitev pod tem znakom;
(c)      uvoz ali izvoz blaga pod tem znakom;
(d)      uporaba znaka kot trgovskega imena ali imena podjetja ali kot dela trgovskega imena ali imena podjetja;
(e)      uporaba znaka na poslovni dokumentaciji in pri oglaševanju;
(f)      uporaba znaka v primerjalnem oglaševanju na način, ki je v nasprotju z [Direktivo 2006/114].
[…]“
B.      Beneluška konvencija
4.        Člen 2.20 Beneluške konvencije o intelektualni lastnini (znamke in modeli)(5) (v nadaljevanju: Beneluška konvencija), naslovljen „Pravice, podeljene z znamko“, določa:
„1.      Registracija blagovne znamke iz člena 2.2 podeljuje imetniku izključne pravice iz te znamke.
2.      Brez poseganja v pravice imetnikov, ki so bile pridobljene pred datumom vložitve prijave ali datumom prednostne pravice registrirane blagovne znamke ter brez poseganja v morebitno uporabo splošnega prava na področju civilnopravne odgovornosti, ima imetnik te registrirane blagovne znamke pravico, da tretjim osebam, ki nimajo njegovega soglasja, prepreči, da bi uporabljale kakršen koli znak, če je:
[…]
c.      znak enak ali podoben blagovni znamki, ne glede na to, ali se uporablja v zvezi z blagom ali storitvami, ki so enake, podobne ali niso podobne tistim, za katere je registrirana blagovna znamka, če ima slednja na beneluškem ozemlju ugled in če bi uporaba takega znaka v gospodarskem prometu brez upravičenega razloga izkoristila razlikovalni značaj ali ugled blagovne znamke ali mu škodovala.
d.      se znak uporablja za druge namene kot za razlikovanje blaga ali storitev, če uporaba tega znaka brez neupravičenega razloga izkorišča razlikovalni učinek ali ugled znamke ali jima škoduje.
[…]“
III. Dejansko stanje v postopku v glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
5.        Družba Inter IKEA Systems BV (v nadaljevanju: IKEA), ki je širši javnosti znana po svojem pohištvu „naredi sam“, dobavljenem v kompletu z navodili, je imetnica treh znamk Beneluksa in ene znamke Unije, registriranih za več razredov proizvodov in storitev.
6.        Politična stranka Vlaams Belang je 14. novembra 2022 na tiskovni konferenci javno predstavila svoj program za reformo belgijske azilne politike in politike priseljevanja z naslovom „IKEA-PLAN –
Immigratie Kan Echt Anders“ („IKEA načrt – Priseljevanje je mogoče resnično urediti tudi drugače“), ki zajema petnajst političnih predlogov, opisanih kot „pripravljenih za sestavljanje“. Na ilustracijah, ki so spremljale to predstavitev, so bili znamke, katerih imetnica je družba IKEA, in figure, podobne tistim, ki se uporabljajo v navodilih za sestavljanje proizvodov te družbe.
Dokument z bolj razvitim političnim načrtom, ki je omenjal to predstavitev, je bil objavljen na spletni strani. Poleg tega je bila ta tiskovna konferenca omenjena na kanalih družbenih medijev stranke Vlaams Belang, pozneje pa so jo zainteresirane stranke ponovno prenašale.
7.        Družba IKEA je 22. novembra 2022 pri Nederlandstalige Ondernemingsrechtbank Brussel (gospodarsko sodišče v Bruslju za postopke v nizozemščini, Belgija), ki je predložitveno sodišče, vložila tožbo za ugotavljanje kršitev proti združenju Vrijheidsfonds in politični stranki Algemeen Vlaams Belang, dvema nepridobitnima združenjema, ter proti fizičnim osebam, ki zastopajo politično stranko Vlaams Belang.(6) Predložitveno sodišče je to tožbo razglasilo za dopustno le v zvezi z združenjem Vrijheidsfonds, ki je vodilo kampanjo politične stranke Vlaams Belang v imenu in za račun te politične stranke ali njenih voditeljev.
8.        Predložitveno sodišče navaja, da je združenje Vrijheidsfonds priznalo, da je uporabljalo znamke, katerih imetnica je družba IKEA, brez njenega soglasja, in se zavezalo, da jih bo nehalo uporabljati do odločitve predložitvenega sodišča, s katero se bo končal postopek v glavni stvari. Združenje Vrijheidsfonds naj bi uporabilo ugled teh znamk, da bi okrepilo svoje sporočilo in povečalo njegovo razširjanje, kar naj bi bil „upravičen razlog“ v smislu člena 9(2)(c) Uredbe 2017/1001 ter člena 10(2)(c) in člena 10(6) Direktive 2015/2436.
9.        V zvezi s tem predložitveno sodišče meni, da čeprav je izključna pravica imetnika znamke lastninska pravica, zagotovljena s členom 17(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), ni absolutna.
10.      Uveljavljanje te pravice naj bi bilo namreč omejeno na primere, v katerih uporaba znamke s strani tretje osebe, zlasti če ima znamka ugled, posega v njene funkcije. Poleg tega naj bi bila funkcija izvora znamke, kolikor je povezana z načelom specialnosti, lahko ogrožena le, če bi obstajala verjetnost zmede pri potrošniku glede izvora izdelka, označenega z znakom. Poseg v investicijsko funkcijo znamke naj bi si bilo mogoče predstavljati le, kadar imetnika znamke uporaba znaka – ki je enak njegovi znamki, za proizvode ali storitve, ki so enaki ali podobni tistim, za katere je bila ta znamka registrirana – s strani tretje osebe bistveno ovira pri uporabi znamke za pridobitev ali ohranitev ugleda, s katerim je mogoče privabiti potrošnike ali ohraniti njihovo zvestobo. Podobno naj bi poseg v oglaševalsko funkcijo imetniku dal pravico, da prepove uporabo blagovne znamke, le, če ta uporaba posega v znamko kot element pospeševanja prodaje ali kot instrument poslovne strategije njenega imetnika.
11.      Predložitveno sodišče poudarja, da je varstvo pred uporabo za druge vrste blaga in storitev poleg tega omejeno z možnostjo tretje osebe, da se sklicuje na „upravičen razlog“.
12.      To sodišče trdi, da je treba pojem „upravičen razlog“ razlagati v skladu s temeljnim načelom svobode izražanja, varovanim s členom 10 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP), in členom 11 Listine, ter da se zato obravnavana zadeva nanaša na kolizijo med temeljnima pravicama istega ranga, in sicer svobodo izražanja in lastninsko pravico.
13.      V zvezi s tem navedeno sodišče poudarja, da je Evropski parlament v pripravljalnih dokumentih za Direktivo 2015/2436 predvidel vključitev parodične uporabe znamke med izjeme od izključne pravice,(7) kot določa zvezni zakon, ki ureja blagovne znamke v Združenih državah Amerike, Lanham Act iz leta 1946 (15 U.S.C.1125). Vendar ta predlog ni bil sprejet in okoliščine, ki bi lahko spadale pod pojem „upravičen razlog“, kadar gre za parodijo znamke, naj še ne bi bile opredeljene.
14.      Po navedbah istega sodišča je Sodišče v sodbi Leidseplein Beheer in
de Vries(8) vseeno opustilo ozko razlago tega pojma in podalo pojasnila, da ta pojem „ne zajema le objektivno nujnih razlogov, ampak se lahko navezuje tudi na subjektivne interese tretje osebe, ki uporablja znak, ki je enak ali podoben ugledni znamki“.
15.      Predložitveno sodišče poudarja tudi, da se pojem „upravičen razlog“ na Nizozemskem in v Belgiji razlaga različno, pri čemer belgijska sodišča ta pojem razlagajo zelo ozko.
16.      To sodišče ugotavlja tudi, da je Sodišče Beneluksa v sodbi Moët Hennessy Champagne Service/Cedric Art(9) razsodilo, da „je umetniška svoboda upravičen razlog v smislu [člena 2.20(2)(d) Beneluške konvencije] za uporabo znaka, ki je enak ali podoben znamki, za druge namene kot za razlikovanje blaga ali storitev, če je umetniški izraz izvirni rezultat procesa ustvarjalnega oblikovanja, katerega namen ni škodovati znamki ali njenemu imetniku“.
17.      Besedilo vprašanj za razlago, ki so bila podlaga za to sodbo, je bilo skorajda enako besedilu obravnavanega vprašanja za predhodno odločanje. Sodišče Beneluksa naj bi, ne da bi se izreklo o ustreznosti posebnih meril, na katera so se nanašala ta vprašanja, pojem „upravičeni razlog“ razlagalo široko, ker je menilo, da je razlog, ki se navezuje na svobodo izražanja, mogoče izključiti le, če ima tretja oseba namen škodovati imetniku znamke.
18.      V teh okoliščinah je Nederlandstalige Ondernemingsrechtbank Brussel (gospodarsko sodišče v Bruslju za postopke v nizozemščini) z odločbo z dne 4. maja 2023, ki je na Sodišče prispela 8. maja 2023, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je lahko svoboda izražanja, ki je zagotovljena s členom 10 [EKČP] in členom 11 [Listine], vključno s svobodo izražanja političnih mnenj in politične parodije, ‚upravičen razlog‘ za uporabo znaka, ki je enak ali podoben ugledni znamki v smislu člena 9(2)(c) [Uredbe 2017/1001] ter člena 10(2)(c) in (6) [Direktive 2015/2436]?
Katera merila mora nacionalno sodišče v primeru pritrdilnega odgovora na prejšnje vprašanje upoštevati, ko presoja ravnotežje med tema temeljnima pravicama, in kakšen pomen je treba pripisati posameznim merilom?
Ali lahko nacionalno sodišče upošteva zlasti ta merila in/ali obstajajo dodatna merila:
–        v kolikšni meri ima izjava komercialno naravo ali komercialni cilj,
–        v kolikšni meri so v razmerju med strankama pomembni konkurenčni motivi,
–        v kolikšni meri je izjava v splošnem interesu družbeno upoštevna ali odpira razpravo,
–        razmerje med zgoraj navedenimi merili,
–        poznanost znamke, ki se uveljavlja,
–        obseg uporabe, ki pomeni kršitev, njeno intenzivnost in sistematiko ter stopnjo razširjenosti glede na območje, čas in obseg, in sicer tudi ob upoštevanju mere, v kateri je to povezano z izražanjem izjave,
–        v kolikšni meri izjava in njene spremljevalne okoliščine, kot sta opis izjave in njeno oglaševanje, vplivajo na ugled, razlikovalni značaj in podobo znamk, ki se uveljavljajo, v javnosti (‚oglaševalska funkcija‘),
–        v kolikšni meri izjava pomeni lasten izvirni prispevek, in obseg, v katerem se poskuša preprečiti zamenjevanje, asociacije z znamkami, ki se uveljavljajo, ali vtis, da sta izjava in imetnik znamke komercialno ali drugače povezana (‚funkcija znamke kot označbe izvora‘), in sicer tudi ob upoštevanju načina, na katerega si je imetnik znamke na področju oglaševanja in sporočanja ustvaril določeno podobo v javnosti in določen ugled?“
19.      Družba IKEA, Vrijheidsfonds in Evropska komisija so predložili pisna stališča. Iste zainteresirane stranke so bile zastopane na obravnavi 10. junija 2025.
IV.    Analiza
20.      Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje Sodišče v bistvu sprašuje, katera merila je treba upoštevati pri presoji obstoja „upravičenega razloga“ v smislu člena 9(2)(c) Uredbe 2017/1001 ter člena 10(2)(c) in (6) Direktive 2015/2436 v zvezi z uporabo znaka s strani združenja, ki deluje v imenu in za račun politične stranke, za razširjanje in promocijo njenega programa.
21.      Pred analizo tega vprašanja je treba preučiti njegovo dopustnost, ki jo izpodbija družba IKEA.
A.      Dopustnost
22.      Družba IKEA v svojem pisnem stališču navaja, da se je pritožila zoper sodbo, s katero je bil predložen obravnavani predlog za sprejetje predhodne odločbe, in da se mora zato predložitveno sodišče zaradi devolutivnega učinka te pritožbe izreči za nepristojno za spor o glavni stvari ter torej ustaviti postopek. Poleg tega družba IKEA ob sklicevanju na sklep Nationale Loterij(10) trdi, da tudi če ta predlog ne bo umaknjen, nanj ni treba odgovoriti, ker predhodno odločanje ni namenjeno oblikovanju posvetovalnih mnenj o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih, temveč je utemeljeno s potrebo po dejanski rešitvi spora.
23.      V skladu z ustaljeno sodno prakso je Sodišče v interesu jasnosti in pravne varnosti vezano na predložitveno odločbo, ki mora učinkovati, če ni bila razveljavljena.(11) Predložitveno sodišče navaja, da je bila pritožba družbe IKEA zavržena kot nedopustna, in meni, da mora Sodišče odločiti o vprašanju za predhodno odločanje, ter ni razveljavilo svoje predložitvene odločbe.
24.      Poleg tega v nasprotju z zadevo, v kateri je bil izdan sklep Nationale Loterij(12), ki se je nanašala na spor, o katerem je odločalo pritožbeno sodišče, ki je tako prevzelo odgovornost za zagotavljanje spoštovanja prava Unije,(13) spor v tej zadevi še ni rešen, zlasti kar zadeva vidike, na katere se nanaša vprašanje za predhodno odločanje.
25.      Iz tega izhaja, da je vprašanje za predhodno odločanje dopustno in da je treba o njem odločiti.
B.      Vsebinska presoja
1.      Obseg vprašanja za predhodno odločanje
26.      Obravnavani predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago določb Direktive 2015/2436 in Uredbe 2017/1001. Na eni strani beneluške znamke, katerih imetnica je družba IKEA, namreč spadajo pod sistem varstva iz Beneluške konvencije, ki je bil sprejet na podlagi direktiv o znamkah(14), tako da Direktiva 2015/2436 določa ureditev, ki se uporablja za te znamke, na drugi strani pa znamka Unije, katere imetnica je družba Inter IKEA, spada na področje uporabe Uredbe 2017/1001.
27.      Kot izhaja iz člena 10(1) Direktive 2015/2436 in člena 9(1) Uredbe 2017/1001, registracija nacionalne znamke ali znamke Unije njenemu imetniku podeli izključno pravico do te znamke. Vendar oba pravna instrumenta določata, da za uveljavljanje te pravice veljajo določene omejitve.
28.      S tega vidika lahko imetnik znamke na podlagi izključne pravice zavaruje svoje posebne interese kot imetnik te znamke, torej da se zagotovi, da znamka lahko opravi svoje funkcije. Zato mora biti izvrševanje te pravice omejeno na primere, v katerih uporaba znaka s strani tretje osebe posega ali bi lahko posegala v katero od funkcij znamke. Med te funkcije spada bistvena funkcija znamke potrošniku jamčiti za poreklo zadevnega proizvoda ali storitve, med drugim pa tudi funkcija zagotavljanja kakovosti zadevnega proizvoda ali storitve ali pa funkcije sporočanja, investiranja ali oglaševanja.(15)
29.      Zato lahko na podlagi člena 10(2)(a) in (b) Direktive 2015/2436 ter člena 9(2)(a) in (b) Uredbe 2017/1001 imetnik nacionalne znamke ali znamke Unije nasprotuje uporabi enakega znaka za proizvode ali storitve, ki so enake tistim, za katere je bila znamka registrirana, in, če obstaja verjetnost zmede, uporabi znaka, ki je enak ali podoben znamki, za proizvode ali storitve, ki so enake ali podobne takim proizvodom ali storitvam.
30.      V sistemu nacionalnega prava in prava Evropske unije o znamkah je varstvo uglednih znamk širše od varstva običajnih znamk.(16) Tako lahko v skladu s členom 10(2)(c) Direktive 2015/2436 in členom 9(2)(c) Uredbe 2017/1001 imetnik ugledne znamke nasprotuje uporabi znaka s strani tretje osebe, tudi če znak in znamka nista enaka ter ni verjetnosti zmede. Ti določbi predpisujeta tudi, da lahko imetniki uglednih znamk tretjim osebam prepovejo, da v gospodarskem prometu uporabljajo znake, ki so enaki ali podobni znamkam, če se s tako uporabo nepošteno izkorišča razlikovalni učinek ali ugled teh znamk („parazitstvo“ ali „free-riding“) ali se škodi takemu razlikovalnemu učinku („oslabitev“, „izpodjedanje“ ali „zabris“) ali ugledu („očrnitev“ ali „razvrednotenje“).(17)
31.      Namen tako Direktive 2017/1001 kot tudi Uredbe 2015/2436 pa je na splošno najti ravnotežje med interesi imetnika znamke za ohranitev njene bistvene funkcije in interesi drugih gospodarskih subjektov v zvezi z razpoložljivostjo znakov, ki lahko označujejo njihovo blago in storitve.
32.      Interesi tretje osebe, da v gospodarskem prometu uporabi znak, ki je podoben ugledni znamki, se upoštevajo, s tem da lahko uporabnik navedenega znaka uveljavlja „upravičen razlog“.(18) Če namreč imetnik ugledne znamke uspe dokazati obstoj ene od kršitev, navedenih v členu 10(2)(c) Direktive 2015/2436 in členu 9(2)(c) Uredbe 2017/1001, mora tretja oseba, ki uporabi znak, ki je podoben ugledni znamki, dokazati, da uporaba takega znaka temelji na upravičenem razlogu v smislu teh določb.(19)
33.      Tako je v središču obravnavane zadeve pojem „upravičen razlog“, s katerim želi predložitveno sodišče uskladiti lastninsko pravico s svobodo izražanja.
34.      Preden se lotim razlage tega pojma, se mi zdi koristno na kratko predstaviti splošne pogoje uporabe določb prava znamk, da bi – metaforično gledano – „pripravil teren“ za analizo, ki bo sledila.
35.      Do uporabe znaka, ki je enak ali podoben znamki, zlasti ugledni znamki, ki ji imetnik lahko nasprotuje na podlagi člena 10(2) Direktive 2015/2436 in člena 9(2) Uredbe 2017/1001, mora na eni strani priti „v gospodarskem prometu“ in na drugi strani mora iti za uporabo znaka  za „blago ali storitve“. V tem okviru je treba ugotoviti, da razlikovanje med tema pogojema uporabe ni jasno in da se zdi, kot bom pojasnil v nadaljevanju,(20) da se v nekaterih okoliščinah delno prekrivata.
36.      Čeprav se vprašanje za predhodno odločanje ne nanaša na splošne pogoje uporabe člena 10(2) Direktive 2015/2436 in člena 9(2) Uredbe 2017/1001, ti določbi nista brez pomena za iskanje pravičnega ravnotežja med pravicami, ki jih podeljuje znamka, in svobodo izražanja. Pravni teoretiki so namreč ugotovili, da v nekaterih primerih, za katere se zdi, da se nanašajo na konflikt med lastninsko pravico in svobodo izražanja, tega konflikta ni, ker se znak ne uporablja v gospodarskem prometu(21) ali za blago ali storitve(22).
37.      Poleg tega bi se preučitev teh dveh splošnih pogojev lahko izkazala za koristno za predložitveno sodišče, ker tožba, o kateri odloča, temelji tako na določbah prava znamk v zvezi z izključno pravico imetnika kot tudi na členu 2.20(2)(d) Beneluške konvencije, ki se nanaša na kršitve iz člena 10(6) Direktive 2015/2436 in ki so posledica uporabe znaka „za druge namene kot za razlikovanje blaga ali storitev“, ki ne zahteva, da gre za uporabo v gospodarskem prometu.(23)
38.      V zvezi s tem se stranki v postopku v glavni stvari na obravnavi nista strinjali glede tega, ali sta v obravnavani zadevi izpolnjena oba navedena pogoja. Po mnenju združenja Vrijheidsfonds zadevna uporaba ne spada v zasebno sfero, temveč v gospodarski promet, če je bil namen te uporabe pridobiti gospodarsko prednost. Družba IKEA pa trdi, da se znamke, katerih imetnica je, niso uporabljale za razlikovanje blaga in storitev, tako da bi bilo treba njeno tožbo presojati glede na člen 2.20(2)(d) Beneluške konvencije, katerega besedilo ustreza besedilu člena 10(6) Direktive 2015/2436.
39.      Ugotoviti je treba, da se vprašanje za predhodno odločanje nanaša tudi na to zadnjo določbo in na pojem „upravičen razlog“, ki je v njej omenjen.
40.      Člen 10 Direktive 2015/2436 v odstavku 6 med drugim določa, da njegova odstavka 1 in 2 ne vplivata na nacionalne predpise v zvezi z varstvom znaka pred njegovo uporabo za druge namene kot za razlikovanje blaga in storitev, če ta uporaba neupravičeno izkorišča razlikovalni značaj ali ugled blagovne znamke ali jima škoduje.
41.      Zakonodajalec Unije je tako želel opozoriti, da varstvo znamke pred uporabo znaka za druge namene kot za razlikovanje blaga ali storitev ne spada pod harmonizacijo, izvedeno s pravom Unije. Razlaga člena 10(6) Direktive 2015/2436 ob upoštevanju njene uvodne izjave 40(24) in sodne prakse v zvezi s podobno določbo predhodnice te direktive potrjuje to razlago.(25)
42.      Zato je treba, kadar se znak ne uporablja za razlikovanje blaga ali storitev, za določitev obsega in po potrebi vsebine varstva, zagotovljenega imetnikom znamk, upoštevati pravne rede držav članic. Na tem področju se lahko države članice odločijo, ali bodo sprejele zakonodajo ali ne; če to storijo, lahko pod pogoji, ki jih določijo, zahtevajo, da sta znak in znamka ista ali podobna ali da obstaja neka druga povezava,(26) in se tudi odločijo, ali bodo prevzele pojem „upravičen razlog“ ali ne.
43.      Na tej stopnji je treba opozoriti na dve stvari.
44.      Na prvem mestu, Direktiva 2015/2436 ne pripisuje pravnih posledic uporabi – z upravičenim razlogom ali brez njega – znaka za druge namene, kot za razlikovanje blaga ali storitev. Poleg tega, ker pojem „upravičen razlog“ iz člena 10(6) te direktive a priori nima lastnega pravnega pomena, z razlago prava Unije ne bi bilo mogoče opredeliti meril za presojo obstoja „upravičenega razloga“ v smislu te določbe. Zato predlagam, da se ta določba ne razlaga.
45.      Na drugem mestu, država članica se lahko odloči, da bo pojem „upravičen razlog“ uvedla v svojo nacionalno zakonodajo o varstvu znamk pred uporabo znaka za druge namene, kot za razlikovanje blaga ali storitev, in da bo štela, da se ta pojem uporablja v smislu člena 10(2)(c) Direktive 2015/2436. V tem primeru bi lahko bila razlaga te določbe koristna za nacionalno sodišče, ki obravnava tožbo na podlagi te zakonodaje. Vendar po eni strani ta zakonodaja ne bi spadala na področje uporabe te direktive in, če ne bi bilo drugih veljavnih določb prava Unije, ne bi spadala na področje uporabe tega prava. V tem drugem primeru se Listina ne bi uporabljala.(27) Po drugi strani pa mora nacionalno sodišče pri preverjanju obstoja „upravičenega razloga“, ki temelji na iskanju ravnotežja med svobodo izražanja in drugimi pravicami, upoštevati, da se to tehtanje ne izvaja v primerih, ko se znak uporablja „v gospodarskem prometu“ ter „za blago in storitve“ v smislu Direktive 2015/2436. Rezultat tega tehtanja torej morda ne bo enak rezultatu, ki izhaja iz iskanja pravičnega ravnotežja med svobodo izražanja in pravicami, podeljenimi na podlagi te direktive. Kot bom pojasnil v nadaljevanju,(28) lahko v skladu s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP) izvrševanje te svobode, ki temelji na uporabi znaka zunaj komercialnega področja, uživa širše varstvo kot na tem področju.
46.      Zaradi izčrpnosti in da bi predložitvenemu sodišču zagotovil koristen odgovor, bom preučil, ali uporaba znaka, ki je enak ali podoben znamki, v okviru politične kampanje, ki jo je v imenu in za račun politične stranke in njenih voditeljev vodilo združenje, pomeni uporabo v gospodarskem prometu in za blago ali storitve v smislu določb prava znamk.
2.      Uporaba znaka v gospodarskem prometu in za blago ali storitve
47.      Iz predložitvene odločbe in razprav na obravnavi je razvidno, da je statutarni namen združenja Vrijheidsfonds zagotoviti finančno in materialno podporo politični stranki Vlaams Belang.(29) V tej vlogi je združenje Vrijheidsfonds izvedlo sporno kampanjo v imenu in za račun te politične stranke. Poleg tega se zdi, da se tožene stranke v postopku v glavni stvari strinjajo glede dejstva, da so se zadevne znamke uporabljale za okrepitev sporočila navedene politične stranke, da bi bilo bolj odmevno in bi se razširilo.
48.      Da bi ugotovili, ali uporaba znaka, ki je enak ali podoben znamki, v okviru politične kampanje s strani združenja, ki je to kampanjo vodilo v imenu in za račun politične stranke, pomeni uporabo v gospodarskem prometu in za blago ali storitve, ki ji lahko imetnik te znamke nasprotuje na podlagi člena 10(2)(c) Direktive 2015/2436 in člena 9(2)(c) Uredbe 2017/1001, je treba analizirati naslednje okoliščine: na prvem mestu, dejstvo, da znak uporablja nepridobitno združenje; na drugem mestu, to združenje deluje v imenu in za račun tretje osebe in, na tretjem mestu, deluje z namenom razširjanja političnega sporočila v interesu te tretje osebe.
a)      Uporaba znaka s strani nepridobitnega subjekta
49.      V skladu z ustaljeno sodno prakso gre za uporabo znaka v gospodarskem prometu, če ne spada na zasebno področje, temveč v okvir poslovne dejavnosti z namenom pridobivanja gospodarske koristi.(30) Imetnik znamke se lahko načeloma sklicuje na izključne pravice, podeljene s to znamko, le v razmerju do gospodarskih subjektov in zato le v okviru poslovne dejavnosti.(31) Če opravljeni posli zaradi svojega obsega, pogostosti ali drugih značilnosti presegajo okvir zasebne dejavnosti, se tisti, ki jih opravlja, umešča v okvir gospodarskega prometa.(32)
50.      V zvezi s tem se po eni strani dejavnost, ki je del politične kampanje, po svoji naravi ne izvaja na zasebnem področju. Nedvomno je tako v primeru tiskovne konference, organizirane z namenom zagotoviti čim večje razširjanje napovedi novega političnega programa, ki je nato na voljo na spletu.
51.      Po drugi strani pa se lahko vprašamo, ali ima taka dejavnost, čeprav presega področje zasebne dejavnosti, gospodarski vidik, ki je potreben za to, da se šteje za dejavnost, ki spada na področje gospodarskega prometa.
52.      Vendar dejstvo, da združenje Vrijheidsfonds ne stremi k ustvarjanju dobička, ni odločilno pri ugotavljanju, ali je to združenje uporabljalo zadevne znamke v gospodarskem prometu.
53.      Čeprav Sodišče še ni imelo priložnosti obravnavati vprašanja uporabe znamk s strani nepridobitnih subjektov v gospodarskem prometu, ki ji imetnik lahko nasprotuje na podlagi določb, na katere se nanaša obravnavano vprašanje za predhodno odločanje, je podalo koristne napotke v zvezi s tem v sodbi Verein Radetzky-Orden(33), ki se je nanašala na pojem resne in dejanske uporabe.
54.      Za umestitev preudarkov v zvezi s tem pojmom v kontekst je treba spomniti, da se znamka lahko razveljavi, če se v neprekinjenem obdobju petih let ni resno in dejansko uporabljala v zadevni državi članici za blago ali storitve, za katere je registrirana.(34)
55.      V zvezi s tem je Sodišče na eni strani ne glede na morebitni finančni vidik dejavnosti nepridobitnega združenja, h kateremu se bom vrnil pozneje,(35) pojasnilo, da se znamka uporablja resno in dejansko, če jo tako združenje v odnosih z javnostjo uporablja za napovedi prireditev, na poslovnih dokumentih in reklamnem gradivu in jo njegovi člani pri zbiranju ter razdeljevanju prispevkov uporabljajo tako, da nosijo značke s to znamko.(36) Sodišče je v tem okviru poudarilo, da dejstvo, da se blago ali storitve ponujajo nepridobitno, ni odločilno. Okoliščina, da dobrodelno združenje ne stremi k ustvarjanju dobička, namreč ne izključuje možnosti, da bi bil njegov cilj ustvariti in posledično ohraniti možnosti za prodajo svojih proizvodov ali storitev, za katere je bila znamka registrirana.(37) Po mnenju Sodišča niti ni izključeno, da imajo znamke, ki jih registrira neprofitno združenje, razlog za obstoj, ker lahko združenje varujejo pred morebitno uporabo enakih ali podobnih znakov v poslovnem življenju s strani tretjih oseb.(38)
56.      Če se lahko nepridobitno združenje, da ne bi izgubilo izključne pravice, ki izhaja iz njegove znamke, sklicuje na uporabo za označevanje in oglaševanje svojih proizvodov ali storitev, bi moralo imeti to združenje, tako kot vsak drug imetnik znamke, tudi možnost sklicevati se na svojo izključno pravico, da se zaščiti pred tem, da bi njegovo znamko nepridobitno uporabljala tretja oseba z namenom označevanja ali oglaševanja svojih proizvodov ali storitev. V ta namen je torej treba šteti, da tudi taka uporaba znaka s strani te tretje osebe poteka v gospodarskem prometu.
57.      To razlago potrjuje tudi splošnejša sodna praksa Sodišča glede pogojev za presojo dejanske in resne uporabe znamke. Ta presoja mora namreč temeljiti na vseh dejstvih in okoliščinah, ki so pomembni za ugotovitev, ali se znamka resnično uporablja na trgu v gospodarskem prometu.(39) Naj spomnim,(40) da po mnenju Sodišča uporaba s strani nepridobitnega združenja z namenom, da označuje ali oglašuje svoje proizvode ali storitve v javnosti in jih loči od proizvodov ali storitev, ki izvirajo od drugod, pomeni tako komercialno izkoriščanje v gospodarskem prometu.
58.      Iz zgornjih premislekov izhaja, da lahko tudi nepridobitno združenje uporablja znak v gospodarskem prometu, če se ta znak uporablja javno in z namenom označevanja in oglaševanja njegovega blaga ali storitev.
59.      Zaradi popolnosti in še vedno v zvezi z njegovo nepridobitnostjo je združenje Vrijheidsfonds na obravnavi poudarilo, da belgijski parlament političnim strankam odobri dotacijo na podlagi njihovega volilnega uspeha. Obstaja torej posredna, vendar prepoznavna povezava med trudom, vloženim v politične kampanje, in sredstvi, ki so na voljo določeni politični stranki ali subjektom, ki jo podpirajo. To je dodaten razlog za mnenje, da je združenje Vrijheidsfonds uporabljalo znake v kontekstu, primerljivem z gospodarskim prometom. Sodišče je namreč v podobnem primeru v sodbi Verein Radetzky‑Orden(41) opozorilo na okoliščino, da se različne vrste neprofitnih združenj, ki na prvi pogled svoje storitve ponujajo brezplačno, dejansko financirajo s subvencijami ali prejemajo drugačne oblike plačil.
60.      Glede na to, da združenje Vrijheidsfonds priznava, da je kampanjo vodilo v imenu in za račun politične stranke Vlaams Belang, se zdaj postavlja vprašanje, ali se šteje, da je šlo za uporabo v gospodarskem prometu tudi, če tretja oseba znak, ki je enak ali podoben znamki, uporablja ne v svojem interesu, temveč v interesu druge osebe.
b)      Uporaba znaka v imenu in za račun tretje osebe
61.      Glede vprašanja, ali je mogoče šteti, da je zadevna oseba uporabljala znak, ki je enak znamki, čeprav je delovala v gospodarskem interesu tretje osebe, je Sodišče pojasnilo, da za ugotovitev uporabe v gospodarskem prometu lastništvo blaga, ki je označeno z znamko, ni upoštevno.(42)
62.      Čeprav je lahko glede na preudarke, ki sem jih predstavil v točki 57 teh sklepnih predlogov, interes tretje osebe, ki je opredeljen kot „ekonomski“, nepridobitno ustvarjanje ali ohranjanje tržišča za proizvode ali storitve, zgolj na podlagi okoliščine, da je združenje Vrijheidsfonds zadevne znake uporabilo za okrepitev sporočila politične stranke in za to, da se razlikuje od sporočila drugih strank, ni mogoče šteti, da ne gre za uporabo v gospodarskem prometu.
63.      Ugotavljam, da je Sodišče sledilo enakemu razlogovanju, kot je predstavljeno v točki 61 teh sklepnih predlogov v podporo razlagi, v skladu s katero tretja oseba znak uporablja „za blago ali storitve“ v smislu določb prava znamk, tudi kadar tretja oseba deluje za račun druge osebe, ki ji pripadajo zadevno blago ali storitve.(43)
64.      To me pripelje do preučitve pogoja uporabe člena 10(2) Direktive 2015/2436 in člena 9(2) Uredbe 2017/1001 v zvezi z uporabo znaka za blago ali storitve. Mogoče bi se bilo namreč vprašati, ali gre pri uporabi znaka za razširjanje političnega sporočila za uporabo znaka „za blago ali storitve“ v smislu določb prava znamk Evropske unije.
c)      Uporaba znaka v politične namene
65.      Pri uporabi, ki ji lahko imetnik nasprotuje v skladu s pravom znamk, mora iti za uporabo ne samo v okviru gospodarskega prometa, temveč tudi za uporabo znaka za blago ali storitve.
66.      Pogoj v zvezi z uporabo znaka za blago ali storitve je izrecno določen v uvodnem delu člena 10(2) Direktive 2015/2436 in člena 9(2) Uredbe 2017/1001.(44) Glede na svojo splošnost se ta pogoj uporablja tudi za ugledne znamke, posebnost varstva, zagotovljenega tem znamkam, pa je v tem, da ima imetnik pravico prepovedati uporabo znaka, ki je enak ali podoben njegovi znamki, tudi za popolnoma drugo blago ali storitve, kot so tiste, za katere je ta znamka registrirana. Poleg tega navedeni pogoj izhaja iz primerjave področij uporabe člena 10(2)(c) in člena 10(6) te direktive. Področje uporabe teh dveh določb je namreč odvisno od tega, ali se znamka uporablja za razlikovanje zadevnega blaga ali storitev, kot da izvirajo iz določenega podjetja, torej kot znamka, ali pa se znamka uporablja za druge namene.(45)
67.      Poleg tega, kot sem navedel,(46) se znak uporablja tudi „v gospodarskem prometu“, kadar ga nepridobitno združenje uporablja javno ter za ustvarjanje ali ohranjanje tržišča za blago ali storitev tretje osebe. Tako se zdi, da se, kadar gre za opredelitev uporabe s strani nepridobitnega subjekta, pogoja uporabe iz člena 10(2) Direktive 2015/2436 in člena 9(2) Uredbe 2017/1001 delno prekrivata.
68.      V zvezi s presojo, ali se znak uporablja „za blago ali storitve“, je iz sodne prakse, navedene v točki 63 teh sklepnih predlogov, razvidno, da uporaba znaka, enakega ali podobnega znamki, za blago ali storitve tretje osebe ali osebe, v imenu katere ta tretja oseba deluje, pomeni ravnanje, ki mu lahko imetnik znamke nasprotuje na podlagi člena 10(2) Direktive 2015/2436 in člena 9(2) Uredbe 2017/1001.(47)
69.      Poleg tega je iz sodbe v zadevah Google France in Google(48) razvidno, da so uporabe iz člena 10(3) Direktive 2015/2436 in člena 9(3) Uredbe 2017/1001, ki jim lahko imetnik znamke nasprotuje, uporabe znaka „za blago ali storitve“. Ta sodba se nanaša na akte, ki so veljali pred to direktivo in to uredbo, ki so med uporabami znaka, ki jim lahko imetnik nasprotuje, navajali le namestitev znaka na blago ali njegovo embalažo, prodajo blaga ali storitev pod tem znakom, uvoz ali izvoz pod tem znakom, uporabo znaka na poslovni dokumentaciji in v oglaševanju.
70.      V okviru trenutno veljavnih aktov neizčrpen seznam uporab znaka, ki jih imetnik lahko prepove, zdaj med drugim zajema tudi uporabo znaka „kot trgovskega imena ali imena podjetja“. Na prvi pogled bi si lahko zato, ker je bila dodana ta uporaba znaka, mislili, da je zakonodajalec želel omejiti upoštevnost pogoja v zvezi z uporabo znaka „za blago ali storitve“. Vendar je iz uvodnih izjav teh aktov(49) razvidno, da ta dodana uporaba potrjuje sodno prakso Sodišča, v skladu s katero uporabe imena družbe, trgovskega imena ali imena trgovine, ki je omejena na opredelitev družbe ali na opis poslovanja, ni mogoče šteti za uporabo „za proizvode ali storitve“. Nasprotno, gre za uporabo „za proizvode ali storitve“, kadar tretja oseba navedeni znak uporablja na način, ki vzpostavlja povezavo med znakom, ki pomeni ime družbe, trgovsko ime ali ime trgovine tretje osebe, ter proizvodi ali storitvami, ki jih tretja oseba trži oziroma opravlja.(50) Znak se torej uporablja „za blago ali storitve“ ne le, kadar se neposredno in očitno uporablja za označevanje ali oglaševanje blaga ali storitev tretje osebe, temveč tudi, kadar se uporablja v posredni povezavi s takim blagom ali storitvami.
71.      Iz tega sklepam, da uporabe znaka, ki ni povezana z blagom ali storitvami osebe, ki ni imetnik, ni mogoče šteti za uporabo znaka „za blago ali storitev“.(51) Kadar se torej po eni strani znak, ki je enak ali podoben znamki, uporablja izključno v povezavi z blagom ali storitvami imetnika te znamke, četudi za kritiko tega imetnika ali njegovega blaga ali storitev, ne gre za uporabo v okoliščinah, v katerih bi ji ta imetnik lahko nasprotoval v skladu z določbami prava znamk. Po drugi strani tudi uporaba znaka, ki je enak ali podoben znamki, za parodijo pomeni uporabo „za blago ali storitve“, če gre za uporabo v zvezi z blagom ali storitvami osebe, ki ni imetnik.
72.      V tem primeru menim, kot je ugotovila družba IKEA na obravnavi, da ni povezave med znamko, katere imetnica je družba IKEA, in njeno uporabo. Poleg tega se mi zdi, da ni dvoma, da zadevni znaki niso bili uporabljeni za začetek razprave o družbi IKEA ali njenih proizvodih, temveč v interesu politične stranke, da bi se promoviralo njeno politično sporočilo in da bi se to sporočilo razlikovalo od političnega sporočila drugih belgijskih strank.
73.      Zato se postavlja vprašanje, ali je združenje Vrijheidsfonds uporabilo znak za blago ali storitev.
74.      V zvezi s tem je res, da je organizacija političnih srečanj, ki je opredeljena kot „organizacija zborovanja za različne politične namene ali za razpravo o pomembnih vprašanjih“, storitev iz razreda 45
Nicejskega aranžmaja, ki je navedena v rubriki 450238, saj razredi tega aranžmaja opisujejo proizvode in storitve, za katere se lahko zahteva varstvo znamke v gospodarskem prometu. Splošneje, razred 45 zajema osebne in socialne storitve tretjih oseb za potrebe posameznikov, tako da se zdi, da se rubrika 450238 nanaša na storitev v zvezi z organizacijo političnega srečanja, ki se opravlja za osebo, ki ga želi organizirati ali se ga udeležiti. Vendar pa se v tem primeru znamke, katerih imetnica je družba IKEA, niso uporabljale za storitev organizacije tiskovne konference, temveč za program politične stranke, ki se je na taki konferenci promoviral z znaki, enakimi ali podobnimi tem znamkam.
75.      Sam politični program ni niti proizvod niti storitev. Ima informativno vlogo, saj določa cilje in akcijski načrt subjekta, ki ga je pripravil ali sprejel. Okoliščina, da je znak, pod katerim je ta program razkrit, v zavesti javnosti lahko povezan s tem subjektom, ne pomeni, da se ta znak uporablja „za blago ali storitve“.(52)
76.      In obratno, kadar se znak uporablja v okoliščinah, ki vzpostavljajo povezavo z blagom ali storitvami tega subjekta, je to uporabo treba opredeliti kot uporabo znaka „za blago ali storitve“. Za ponazoritev: uporaba znaka za blago lahko pomeni namestitev znaka, pod katerim se program razširja, na predmete, ki se razdeljujejo podpornikom politične stranke, uporaba znaka za storitve pa je lahko v obliki organizacije dogodka pod tem istim znakom. Uporaba znaka v oglaševanju, ki ga izvaja  subjekt, ki razdeljuje take predmete ali organizira take dogodke, ali ki se izvaja zanj,  po mojem mnenju prav tako pomeni uporabo „za blago ali storitve“.
77.      Predložitveno sodišče mora preveriti, ali je združenje Vrijheidsfonds uporabilo znake, ki so enaki ali podobni uglednim znamkam, „v gospodarskem prometu“ in „za blago ali storitve“. Če je odgovor pritrdilen, bi to pomenilo, da se člen 10(2)(c) Direktive 2015/2436 in člen 9(2)(c) Uredbe 2017/1001 načeloma uporabljata v sporu o glavni stvari. Če pa bo to sodišče ugotovilo, da ta uporaba ne izpolnjuje splošnih pogojev uporabe teh določb, bo moralo tožbo v postopku v glavni stvari preučiti zlasti z vidika določbe Beneluške konvencije v zvezi s kršitvami iz člena 10(6) te direktive.
78.      Predložitveno sodišče bo moralo nato preveriti, ali je družba IKEA uspela dokazati, da uporaba znamk, katerih imetnica je, s strani združenja Vrijheidsfonds brez njenega soglasja prispeva k njihovi oslabitvi ali očrnitvi ali da gre za parazitstvo.
79.      V zvezi s tem to sodišče Sodišča ne sprašuje o razlagi člena 10(2)(c) Direktive 2015/2436 in člena 9(2)(c) Uredbe 2017/1001, ker ti določbi opredeljujeta vrste kršitev, ki jim lahko imetnik ugledne znamke nasprotuje. Poleg tega je iz predložitvene odločbe in pisnega stališča združenja Vrijheidsfonds razvidno, da se to združenje, da bi utemeljilo uporabo znamk, katerih imetnica je družba IKEA, sklicuje na svobodo izražanja kot „upravičen razlog“, pri čemer se obstoj takega razloga presoja po ugotovitvi ene od kršitev, navedenih v teh določbah. Ker ta argument ne more vplivati na to ugotovitev, se bom pri analizi osredotočil na razlago pojma „upravičen razlog“.
80.      Ne glede na ugotovitev, do katere bo prišlo predložitveno sodišče, bo razlaga pojma „upravičen razlog“ koristna za rešitev spora, o katerem odloča, saj je ta pojem uporabljen v vseh zgoraj navedenih določbah.
3.      Obstoj „upravičenega razloga“
a)      Obseg vprašanja za predhodno odločanje
81.      V zvezi s prvim delom vprašanja za predhodno odločanje, ki se nanaša na svobodo izražanja, družba IKEA trdi, da je to vprašanje oblikovano zelo splošno, in predlaga, da se preoblikuje tako, da bi se nanašalo le na primer, ko tretja oseba uporablja znamko izključno zato, da bi uporabila njen ugled za krepitev političnega sporočila. Glede drugega dela tega vprašanja družba IKEA meni, da ga je treba prav tako preoblikovati, ker se nanaša na nekatera merila za presojo obstoja „upravičenega razloga“, ki niso ustrezna, medtem ko prezre druga ustrezna merila.
82.      V zvezi s tem je treba spomniti, da lahko vprašanja, ki se predložijo Sodišču, določi le nacionalno sodišče, stranke pa ne morejo spremeniti njihove vsebine.(53)
83.      Poleg tega prvi del vprašanja za predhodno odločanje, ne glede na njegovo splošnost, ni brez pomena glede na odgovor, ki ga je treba dati na drugi del. Ni namreč jasno, ali je treba pri presoji obstoja „upravičenega razloga“ upoštevati trditve, ki temeljijo na uresničevanju svobode izražanja, in če je tako, v kakšnem obsegu.
84.      Glede na to se bom v zvezi z drugim delom vprašanja za predhodno odločanje, da bi predložitvenemu sodišču zagotovil koristen odgovor, osredotočil na uporabo znaka za razširjanje in promoviranje političnega programa. To sodišče želi namreč izvedeti, katera so upoštevna merila za uskladitev – v okviru presoje obstoja „upravičenega razloga“ – lastninske pravice s svobodo izražanja, poleg tega pa, kot bom pokazal, okoliščina, da se ta svoboda izvaja v političnem okviru, ni nepomembna za iskanje ravnotežja med zadevnima temeljnima pravicama.
b)      Pravo znamk in svoboda izražanja
85.      Predložitveno sodišče želi s prvim delom vprašanja za predhodno odločanje izvedeti, ali se lahko pojem „upravičen razlog“ v smislu člena 9(2)(c) Uredbe 2017/1001 in člena 10(2)(c) Direktive 2015/2436 uporabi kot mehanizem, ki omogoča izpolnjevanje zahtev varstva svobode izražanja, zagotovljene s členom 11 Listine, na področju prava znamk.
86.      V zvezi s tem v aktih prava Unije na področju znamk pojem „upravičen razlog“ ni opredeljen, zato ga je treba razlagati ob upoštevanju splošne sistematike in ciljev sistema, katerega del je.(54)
87.      Sodišče je menilo, da je ta pojem izraz splošnega cilja pravnih aktov na področju znamk, ki je najti ravnotežje med interesi imetnika znamke za ohranitev njene bistvene funkcije ter interesi tretje osebe, da v gospodarskem prometu uporabi tak znak za označbo blaga in storitev, ki jih trži.(55) Zato navedeni pojem ne zajema le objektivno nujnih razlogov, ampak se lahko navezuje tudi na subjektivne interese tretje osebe.(56)
88.      Postavlja se vprašanje, ali lahko uporaba znaka za krepitev političnega sporočila pomeni „upravičen razlog“ in ali svoboda izražanja zagotavlja ustrezno analizo za ugotovitev obstoja takega razloga.
89.      To vprašanje se nanaša na dejstvo, da imata varstvo pravic iz znamke in upoštevanje interesa tretje osebe kot „upravičen razlog“ komercialno dimenzijo. Ugotoviti je treba, da pravni okvir na področju znamk a priori ni najprimernejši za reševanje napetosti med svobodno politično razpravo in pravicami druge osebe, ki ne želi biti udeležena na trgu idej. Kljub temu je treba ta pravni okvir uporabiti, kadar dejavnost tretje osebe temelji na uporabi znaka, ki ustreza ugledni blagovni znamki, in jo krši.
90.      V zvezi s tem so pravice imetnika znamke varovane s členom 17 Listine, ki v odstavku 2 izrecno omenja intelektualno lastnino. Prav tako člen 1 Protokola št. 1 k EKČP zagotavlja pravico do varstva lastnine in to varstvo velja tudi za pravice intelektualne lastnine, vključno z znamkami.(57)
91.      Poleg tega člen 10 EKČP in člen 11 Listine zagotavljata svobodo izražanja „vsakomur“, ne da bi razlikovala glede na to, ali je cilj pridobiten ali ne. Ti določbi torej ne veljata le za nekatere vrste informacij, idej ali načinov političnega izražanja, temveč tudi za informacije komercialne narave.(58) Ne glede na to, ali se znak uporablja v okviru politične kampanje kot znamka, ne vidim razloga za to, da ravnanje, namenjeno razširjanju in promoviranju političnega sporočila, ne bi moglo uživati varstva, ki ga zagotavljata ti določbi. Poleg tega člen 11 Listine v zvezi z izraženimi idejami in informacijami poleg vsebine varuje tudi način njihovega izražanja, tako da izbira določenega stila ali simbolizma v političnem življenju spada na področje uporabe te določbe.
92.      Kadar gre za več temeljnih pravic, jih je treba tehtati glede na zahteve iz člena 52(1) Listine.(59)
93.      Iskanje takega ravnotežja je prav tako del mehanizma varstva svobode izražanja, ki ga določa EKČP, katere člen 10(2) določa, da lahko za uresničevanje te svobode veljajo omejitve, ki jih določa zakon in ki so nujne v demokratični družbi med drugim zaradi „varovanja ugleda ali pravic drugih ljudi“. ESČP priznava, da lahko pri preizkusu nujnosti posega v demokratični družbi „za varovanje ugleda ali pravic drugih ljudi“ preveri, ali so nacionalni organi vzpostavili pravično ravnotežje pri varstvu dveh vrednot, ki sta obe zagotovljeni s to konvencijo in ki sta lahko v nekaterih zadevah v navzkrižju.(60)
94.      Tako mora pravo Unije za izpolnitev zahtev varstva temeljnih pravic zagotoviti pravično ravnotežje med zadevnimi pravicami in svoboščinami. Vendar pravo znamk ne predvideva izrecno možnosti omejitve pravic, ki jih podeljuje znamka, v interesu tretjih oseb, ki želijo uresničevati svojo svobodo izražanja.
95.      Člen 10 Direktive 2015/2436 in člen 9 Uredbe 2017/1001 z opisom ravnanj tretjih oseb, ki jim lahko imetnik znamke nasprotuje, v bistvu namreč določata meje izključne pravice imetnika, medtem ko člena 14 teh dveh aktov določata omejitve učinkov znamke.
96.      Zamisel o dopolnitvi seznama omejitev učinkov znamke z določitvijo omejitve v korist nekaterih oblik uresničevanja svobode izražanja je bila predlagana med pripravljalnim delom za Direktivo 2015/2436(61) in Uredbo 2017/1001(62), vendar ta predlog ni bil sprejet. Tako v nasprotju z avtorsko pravico, ki je področje, na katerem člen 5(3)(k) Direktive 2001/29/ES(63) za karikaturo, parodijo in pastiš določa izjemo od načela varstva avtorskega dela, pravni okvir, ki se uporablja za znamke, glede na trenutno stanje prava Unije ne vsebuje podobne določbe.
97.      Najprej je treba ugotoviti, da že samo dejstvo, da se s splošnimi pogoji uporabe člena 10(2) Direktive 2015/2436 in člena 9(2) Uredbe 2017/1001 omeji obseg izključne pravice, ki jo podeljuje znamka, zlasti ugledna znamka, izhaja iz iskanja pravičnega ravnotežja med pravicami imetnikov znamk in pravicami drugih, vključno s svobodo izražanja. S tega vidika splošni pogoji, ki določajo, da imetnikov monopol zajema le uporabo znaka „v gospodarskem prometu“ ter „za blago in storitve“, omogočajo, da se iz področja uporabe prava znamk izključijo nekatere uporabe znaka, pri katerih je v igri svoboda izražanja. Vendar glede na težnjo po funkcionalni razlagi teh pogojev(64) obstajajo številni položaji, v katerih je v igri svoboda izražanja in ki spadajo na to področje uporabe.
98.      A priori bi bilo mogoče tudi trditi, da se na argumente v zvezi z uresničevanjem svobode izražanja ni mogoče sklicevati za utemeljitev uporabe uglednih znamk, saj je zakonodajalec Unije s tem, da jim je dodelil okrepljeno varstvo, ki je strogo omejeno na tri zadevne vrste kršitev, že uravnotežil pravice imetnikov takih znamk s svobodo izražanja.
99.      Vendar je treba, na prvem mestu, ugotoviti, da ni tako, saj pojem „upravičen razlog“ omogoča, da se v vsakem posameznem primeru upoštevajo subjektivni interesi tretjih oseb, kar še toliko bolj krepi njegovo nalogo, da varuje temeljne pravice.
100. Na drugem mestu, v Direktivi 2015/2436 in Uredbi 2017/1001 je priznana potreba, da se pri njuni uporabi pravice, podeljene z znamko, uravnotežijo s temeljnimi pravicami in svoboščinami, zlasti s svobodo izražanja.(65) V tem smislu je Sodišče izrecno zavrnilo idejo, da „je na področju umetnosti, kulture in literature stalno prisotno prizadevanje za ohranitev svobode izražanja, ki pa je na področju znamk ni“(66), ter je menilo, da je treba svobodo izražanja upoštevati pri uporabi enega od razlogov za zavrnitev registracije znamke.
101. Na tretjem mestu, pravo znamk Evropske unije – razen pojma „upravičen razlog“ – ne vsebuje mehanizma, na podlagi katerega bi bilo mogoče odgovoriti na potrebo iskanju ravnotežja med pravicami, podeljenimi z ugledno znamko, in svobodo izražanja.
102. V členih 14(1)(c) Direktive 2015/2436 in Uredbe 2017/1001 je namreč med omejitvami učinkov blagovne znamke navedena uporaba znamke v gospodarskem prometu zaradi opredelitve ali navajanja blaga ali storitev kot lastnih imetniku te blagovne znamke. Poleg tega iz odstavka 2 teh členov izhaja, da imetnik ne more prepovedati take uporabe, če je ta v skladu z dobrimi poslovnimi običaji v industrijskih ali trgovinskih zadevah.
103. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da po mnenju pravnih teoretikov nekatere oblike uresničevanja svobode izražanja lahko spadajo pod to omejitev.(67) Ker je za sklicevanje na to omejitev mogoče navajati argumente v zvezi z uresničevanjem te svobode, ni nujno dovoliti tretjim osebam, da se na iste argumente sklicujejo kot na „upravičen razlog“.
104. V zvezi s tem se člena 14(1)(c) Direktive 2015/2436 in Uredbe 2017/1001 nanašata na referenčno uporabo znamke („za namene opredelitve ali navajanja blaga ali storitev kot svojih“), vendar ne zajemata širšega nabora drugih vrst ravnanj, ki vključujejo uporabo znaka izključno v zvezi z blagom ali storitvami tretje osebe.
105. V zvezi s takim ravnanjem se zdi, da to, da ni klavzule, ki bi omejevala pravice, podeljene z znamko, da bi se zagotovilo spoštovanje svobode izražanja, pri običajnih znamkah, katerih varstvo je med drugim odvisno od dvojne enakosti ali verjetnosti zmede, ne vzbuja posebnega dvoma, saj te zahteve omejujejo obseg izključne pravice imetnika in puščajo dovolj manevrskega prostora za uskladitev nasprotujočih si pravic. Vendar so navedene zahteve brez pomena glede na okrepljeno varstvo uglednih znamk. Zato bi z zavrnitvijo razlage, v skladu s katero lahko argumenti, ki se nanašajo na uresničevanje svobode izražanja, pomenijo „upravičen razlog“, odpravili vsakršno možnost tehtanja te svobode in pravic imetnikov uglednih znamk.
106. Ker torej ni drugih določb, ki bi omogočale uskladitev pravic, podeljenih z ugledno znamko, s svobodo izražanja, kadar se znamka ne uporablja za opredeljevanje proizvodov ali storitev njenega imetnika, mora biti uporaba pojma „upravičen razlog“ mehanizem, ki omogoča izpolnjevanje zahtev varstva zadevnih temeljnih pravic.
107. V zvezi s tem želim pojasniti, da samo uresničevanje svobode izražanja ni „upravičen razlog“. Isti razlogi, kot so tisti, na podlagi katerih se pri iskanju ravnotežja med to svobodo in pravicami drugih da prednost varstvu te svobode, se lahko veljavno štejejo za tak razlog.
108. Predlagam torej, da se na prvi del vprašanja za predhodno odločanje odgovori, da se lahko pojem „upravičen razlog“ v smislu člena 9(2)(c) Uredbe 2017/1001 in člena 10(2)(c) Direktive 2015/2436 uporabi kot mehanizem, ki omogoča izpolnjevanje zahtev varstva svobode izražanja, zagotovljene s členom 11 Listine, na področju prava znamk.
109. Ta ugotovitev me pripelje do preučitve meril za presojo obstoja „upravičenega razloga“, ki temelji na svobodi izražanja.
c)      Merila za presojo obstoja „upravičenega razloga“
110. Predložitveno sodišče z drugim delom vprašanja za predhodno odločanje Sodišče v bistvu sprašuje o merilih, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti obstoj „upravičenega razloga“ v smislu člena 9(2)(c) Uredbe 2017/1001 in člena 10(2)(c) Direktive 2015/2436, ki bi lahko imetnika ugledne znamke prisilil, da dopušča nedovoljeno uporabo s strani tretje osebe za razširjanje in promocijo političnega programa.
111. Zdi se, da je osem meril za presojo obstoja „upravičenega razloga“, naštetih v vprašanju za predhodno odločanje, navedenih kot primer, saj nekatera od njih ne ustrezajo dejstvom iz postopka v glavni stvari,(68) vprašanje za predhodno odločanje pa je odprtega tipa („ali obstajajo dodatna merila“). Zato se bom osredotočil na merila, ki so najpomembnejša in potrebna za rešitev dileme, s katero se sooča predložitveno sodišče.
112. Najprej, sodna praksa Sodišča ponuja koristne oporne točke glede meril za presojo obstoja „upravičenega razloga“.
113. Sodišče je v sodbi Interflora in Interflora British Unit(69) po preučitvi uporabe ključnih besed za referenciranje na internetu presodilo, da če so v oglasu, ki se prikaže na internetu na podlagi ključne besede, ki ustreza ugledni znamki, predstavljeni – ne da bi bili pri tem ponujeni le ponaredki proizvodov ali storitev imetnika znamke, ne da bi škodovali ugledu znamke ali njenemu razlikovalnemu učinku in ne da bi oglas posegal v funkcije te znamke – proizvodi ali storitve, ki lahko nadomestijo proizvode ali storitve imetnika ugledne znamke, gre pri taki uporabi načeloma za zdravo in lojalno konkurenco v sektorju zadevnih proizvodov ali storitev, torej za uporabo z „upravičenim razlogom“.
114. V tem smislu je Sodišče v sodbi Leidseplein Beheer in de Vries poudarilo, da je treba za ugotovitev, ali je uporabo znaka pred prijavo ugledne znamke, kateri je podoben, s strani tretje osebe mogoče šteti za „upravičen razlog“, upoštevati zlasti namen uporabnika tega znaka in ugotoviti, ali je bil znak uporabljen v dobri veri.(70) V zvezi s tem je Sodišče štelo, da je treba ugotoviti, ali uporaba znaka ne pomeni poskusa izkoriščanja ugleda zadevne znamke, ampak je potrebna v okviru pravega povečanja asortimenta proizvodov tretje osebe, ki je ta znak že uporabljala.(71)
115. Iz teh ugotovitev iz sodne prakse je mogoče sklepati dvoje.
116. Na prvem mestu, namen tretje osebe, da doseže rezultat, ki ga poskušajo določbe, za razlago katerih prosi predložitveno sodišče, prepovedati, in sicer uporabo znaka z namenom „neupravičenega izkoriščanja“ razlikovalnega učinka znamke ali njenega ugleda ali da se „jima škoduje“, ne more pomeniti „upravičenega razloga“. Ugotovitev obstoja ene od teh kršitev je namreč pogoj za uporabo teh določb in zato tretji osebi ne more omogočiti, da bi se izognila varstvu, ki ga zagotavljajo. Tako uporaba znaka z namenom izkoriščanja ugledne znamke brez druge ustrezne utemeljitve ne more biti upravičen razlog.
117. Na drugem mestu, obstoj take ustrezne utemeljitve se lahko sprejme, zlasti kadar je uporaba znaka potrebna zaradi objektivno nujnih razlogov ali subjektivnih interesov tretje osebe, vključno z gospodarskim in komercialnim pomenom te uporabe. Vendar to ne sme biti absolutna nujnost, temveč razlog, ki ob upoštevanju interesov imetnika in ob upoštevanju standardov ravnanja, splošno sprejetih v sektorju, v katerem deluje tretja oseba, upravičuje, da je ta imetnik prisiljen dopustiti uporabo znaka, ki je enak ali podoben njegovi znamki.
118. Prav tako, kot sem že navedel,(72) gre pri presoji obstoja „upravičenega razloga“, ki prav tako temelji na uresničevanju svobode izražanja, za iskanje ravnotežja med to svobodo in pravicami imetnika ugledne znamke.
119. V skladu s sodno prakso ESČP v zvezi z iskanjem ravnotežja med lastninsko pravico in svobodo izražanja je zlasti pomembno merilo, ali in v kakšnem obsegu zadevno izražanje prispeva k razpravi v splošnem interesu.(73) ESČP v svoji sodni praksi v zvezi s političnim govorom in razpravo opozarja tudi na obliko izražanja in njegovo morebitno satiričnost.(74)
120. V zvezi s tem sta
v predlogu za sprejetje predhodne odločbe med drugim omenjeni svoboda izražanja političnih mnenj in politična parodija, kar lahko kaže na to, da se je združenje Vrijheidsfonds zateklo k tema oblikama izražanja.
121. Iz ustaljene sodne prakse ESČP izhaja, da čeprav člen 10(2) EKČP ne pušča veliko prostora za omejitve svobode izražanja na področju političnega govora in na področju vprašanj v splošnem interesu, imajo države pogodbenice široko polje proste presoje pri urejanju svobode izražanja na komercialnem področju, pri čemer je treba njen obseg relativizirati, kadar ne gre za strogo „komercialno“ izražanje posameznika, temveč njegovo sodelovanje v razpravi, ki se nanaša na splošni interes.(75)
122. V zvezi s tem je res, da se politični program, ki se razširja z uporabo znamk, katerih imetnica je družba IKEA, dotika zelo občutljive teme, in sicer politike azila in priseljevanja v eni od držav članic, ki legitimno zbuja zanimanje javnosti.
123. Vendar se tožba družbe IKEA ne nanaša na vsebino političnega programa, temveč na razširjanje tega programa pod njenimi znamkami. Tako se presoja, ki jo mora nacionalno sodišče opraviti za ugotovitev obstoja „upravičenega razloga“ v sporu o glavni stvari, ne nanaša na politični program kot tak, temveč na uporabo znaka, ki ustreza uglednim znamkam, za povečanje prepoznavnosti tega programa in politične stranke, ki ga ponuja.
124. S tega zornega kota in ob pridržku preverjanja, ki ga mora opraviti predložitveno sodišče, uporaba znamk, katerih imetnica je družba IKEA, ni bila upravičena z njenim prispevkom k razpravi v splošnem interesu. Razprava o politiki azila in priseljevanja se namreč nikakor ne nanaša na zadevne znamke, njihovega imetnika ali njegove proizvode. Poleg tega se zdi, da se ta razprava nanaša na temo, ki je, kot je družba IKEA trdila na obravnavi, v nasprotju z njeno politično nevtralnostjo. V zvezi s tem je treba poudariti, da mora tretja oseba, ki se želi sklicevati na „upravičen razlog“, dokazati, da izražanje, ki temelji na uporabi znaka na področju govora in politične razprave, cilja na znamko, imetnika ali njegove proizvode ali storitve oziroma da je imetnik s svojim prejšnjim ravnanjem sam sodeloval v zadevni razpravi v splošnem interesu.
125. Kar zadeva konkurenčno razmerje med imetnikom ugledne znamke in tretjo osebo, ki uporablja znak, ki je enak ali podoben tej znamki, ki je med merili, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, menim, da je treba omejitve svobode izražanja v okviru razprave med različnimi akterji političnega prizorišča obravnavati z največjim zadržkom. Tekmovanje med političnimi strankami je namreč naravno in vključuje kritiko izjav nasprotnikov. Po drugi strani pa se mi zdi težje zagotoviti enako raven zaščite za ravnanje političnega akterja, ki želi v razpravo vključiti politično nevtralen subjekt, da bi okrepil svoje sporočilo.
126. Sloves znamke, na katero se sklicuje, ki ga je prav tako omenilo predložitveno sodišče, ne more postaviti pod vprašaj te presoje. Res je, da so v skladu s sodno prakso ESČP, na katero se sklicuje združenje Vrijheidsfonds, dejanja velikih podjetij neizogibno in vedé izpostavljena skrbnemu nadzoru in da so meje dovoljene kritike v njihovem primeru širše. Vendar se po eni strani ta sodna praksa nanaša na položaj, v katerem so nekatere izjave usmerjene na dano veliko podjetje. Po drugi strani pa ESČP priznava tudi obstoj nasprotnega interesa za zaščito poslovnega uspeha in sposobnosti preživetja podjetij v korist posameznikov in ekonomske dobrobiti v širšem smislu.(76) Sloves znamke, ki izhaja iz komercialnih prizadevanj imetnika, se zato ne more uporabiti kot argument za oslabitev varstva, zagotovljenega tej znamki.
127. V teh okoliščinah morebitni prispevek k razpravi v javnem interesu z izražanjem, ki temelji na uporabi znakov, ki ustrezajo uglednim znamkam, za razširjanje političnega programa, ki se ne nanaša na te znamke, njihovega imetnika ali njegove proizvode in storitve, glede na interes tega imetnika ne more prevladati nad dejstvom, da je treba tako uporabo razumeti kot poskus izkoriščanja ugledne znamke za promocijo lastnih interesov. Taka oblika izražanja ne more biti deležna okrepljenega varstva, ki je zagotovljeno uresničevanju svobode, ki prispeva k razpravi v splošnem interesu, in je ni mogoče šteti za uporabo z upravičenim razlogom, če ni nobene druge ustrezne utemeljitve.
128. Nazadnje, če se vrnem k pojmu „politična parodija“ in upoštevnosti morebitne satiričnosti uporabe znaka, je treba pojasniti, da je ta pojem opisen in nima lastnega pravnega pomena. Zdi se namreč, da se pojem „politična parodija“ nanaša na uporabo znaka po eni strani v obliki parodije in po drugi strani v okviru politične razprave.
129. V zvezi s tem je, na prvem mestu, iz sodne prakse ESČP na področju svobode izražanja(77) in sodne prakse Sodišča na področju avtorske pravice(78) razvidno, da ima parodija dve bistveni značilnosti: prvič, da spominja na  obstoječe delo, hkrati pa se od njega zaznavno razlikuje, in drugič, da ustvarja  humor ali posmeh. Predložitveno sodišče mora torej preveriti, ali se znaki, ki jih je uporabilo združenje Vrijheidsfonds, opazno razlikujejo od znamk družbe IKEA in ali je njihova humorna narava posledica prizadevanj tega združenja ali konteksta, v katerega jih je postavilo, ali pa je združenje Vrijheidsfonds izrazilo satirično mnenje o tej družbi ali njenih proizvodih.
130. Na drugem mestu, upoštevati je treba, da morajo biti glede na zadevne konkurirajoče si pravice tudi izjave, ki prispevajo k razpravi v javnem interesu, v skladu z zahtevo pravične zmernosti. Vendar pa lahko parodičnost teh izjav upraviči uporabo pretiravanja ali izkrivljanja resničnosti. S tega vidika je merilo glede morebitne satiričnosti uporabe znaka podrejeno merilu glede prispevka k razpravi v javnem interesu: parodična oblika izražanja, ki temelji na uporabi znaka in prispeva k taki razpravi, lahko upraviči določeno pretiravanje tega izražanja.
131. Zaradi celovitosti želim pripomniti, da se drugi merili, ki ju je navedlo predložitveno sodišče, in sicer obseg uporabe znaka in stopnja njegove škodljivosti, ne nanašata na obstoj „upravičenega razloga“, ampak na obstoj kršitve znamke, in se torej upoštevata v prejšnjih fazah analize.
132. Glede na navedeno predlagam, naj se na drugi del vprašanja za predhodno odločanje odgovori, da imetnika ugledne znamke ni mogoče na podlagi „upravičenega razloga“ prisiliti, da – če ni druge ustrezne utemeljitve – dopusti, da tretja oseba uporablja znak, ki je enak ali podoben njegovi znamki, če morebitni prispevek znamke k razpravi v javnem interesu ne prevlada nad tem, da je treba to uporabo razumeti kot poskus izkoriščanja ugledne znamke za razširjanje in promocijo političnega programa. To velja, če ta program ne odpira vprašanj v zvezi s to znamko, njenim imetnikom ali njegovimi proizvodi ali storitvami.
V.      Predlog
133. Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Nederlandstalige Ondernemingsrechtbank Brussel (gospodarsko sodišče v Bruslju za postopke v nizozemščini, Belgija), odgovori:
Pojem „upravičen razlog“ v smislu člena 10(2)(c) Direktive (EU) 2015/2436 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami ter
člena 9(2)(c) Uredbe (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije se lahko uporabi kot mehanizem, ki omogoča izpolnjevanje zahtev varstva svobode izražanja, zagotovljene s členom 11 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, na področju prava znamk.
Imetnika ugledne znamke ni mogoče na podlagi „upravičenega razloga“ prisiliti, da – če ni druge ustrezne utemeljitve – dopusti, da tretja oseba uporablja znak, ki je enak ali podoben njegovi znamki, če morebitni prispevek te znamke k razpravi v javnem interesu ne prevlada nad tem, da je treba to uporabo razumeti kot poskus izkoriščanja ugledne znamke za razširjanje in promocijo političnega programa. To velja, če ta program ne odpira vprašanj v zvezi s to znamko, njenim imetnikom ali njegovimi proizvodi ali storitvami.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
2      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 2015, L 336, str. 1).
3      Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2017, L 154, str. 1).
4      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju (UL 2006, L 376, str. 21).
5      Konvencija z dne 25. februarja 2005, ki so jo v Haagu podpisali Kraljevina Belgija, Veliko vojvodstvo Luksemburg in Kraljevina Nizozemska.
6      Iz pisnega stališča združenja Vrijheidsfonds je razvidno, da je ta politična stranka dejansko združenje brez pravne osebnosti, zaradi česar je bila tožba v postopku v glavni stvari vložena zlasti zoper fizične osebe, ki zastopajo vse člane tega dejanskega združenja.
7      Čeprav predložitveno sodišče ni navedlo referenčne številke dokumenta, v katerem je omenjen ta predlog, naj vendarle navedem, da je iz Zakonodajne resolucije Evropskega parlamenta z dne 25. februarja 2014 o predlogu direktive Evropskega parlamenta in Sveta o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 2017, C 285, str. 262) razvidno, da je Parlament na koncu prve obravnave predlagal spremembo člena 14, naslovljenega „Omejitev učinkov blagovne znamke“, da bi se med izjeme od izključne pravice imetnika blagovne znamke vključila uporaba te znamke s strani tretje osebe „za namene parodiranja, umetniškega izražanja, kritike ali komentiranja“.
8      Sodba z dne 6. februarja 2014, Leidseplein Beheer in de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, točki 45 in 46).
9      Sodba z dne 14. oktobra 2019 (zadeva A 2018/1).
10      Sklep z dne 24. marca 2009 (C‑525/06, EU:C:2009:179, točki 10 in 11).
11      Glej zlasti sodbo z dne 16. decembra 2008, Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, točka 89 in navedena sodna praksa).
12      Sklep z dne 24. marca 2009 (C‑525/06, EU:C:2009:179, točki 10 in 11).
13      Sklep z dne 24. marca 2009, Nationale Loterij (C‑525/06, EU:C:2009:179, točki 8 in 9).
14      Glej v tem smislu sodbo z dne 6. februarja 2014, Leidseplein Beheer in de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, točka 43).
15      Glej v tem smislu sodbo z dne 22. septembra 2011, Interflora in Interflora British Unit (C‑323/09, EU:C:2011:604, točki 37 in 38).
16      Glej sodbo z dne 6. februarja 2014, Leidseplein Beheer in de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, točka 39).
17      Glej v tem smislu sodbo z dne 18. junija 2009, L’Oréal in drugi (C‑487/07, EU:C:2009:378, točke od 39 do 41).
18      Glej v tem smislu sodbo z dne 6. februarja 2014, Leidseplein Beheer in de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, točke od 41 do 43).
19      Glej sodbo z dne 6. februarja 2014, Leidseplein Beheer in de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, točka 44).
20      Glej točki 63 in 67 teh sklepnih predlogov.
21      Glej Bochaczewski, M., „Conflicts Between Trade Mark Rights and Freedom of Expression Under EU Trade Mark Law: Reality or Illusion?“, International Review of Intellectual Property and Competition Law, 2020, str. 858. Glej v tem smislu tudi Todorski, T., „The Concept of ‚due Cause‘ and its Role in Safeguarding Fundamental Rights under EU Trade Mark Law: How Should the CJEU rule in IKEA, C‑298/23?“, Journal of Intellectual Property Law and Practice, 2024, zv. 19, št. 11, str. 814. Ta avtor, ne da bi dvomil o tem, da lahko pogoj uporabe, ki se nanaša na uporabo znaka v gospodarskem prometu, prispeva k iskanju ravnotežja med lastninsko pravico in svobodo izražanja, meni, da ta prispevek ni zadosten za rešitev vseh težav na tem področju.
22      Glej Bochaczewski, M., „Conflicts Between Trade Mark Rights and Freedom of Expression Under EU Trade Mark Law: Reality or Illusion?“, prav tam, str. od 861 do 867, in Jacques, S., „The EU Trade Mark System’s lost Sense of Humour“, Intellectual Property Quaterly, 2024, št. 1, str. 20.
23      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da ta tožba temelji tudi na nacionalnih določbah o civilni odgovornosti in nelojalni konkurenci ter na členu 9(2)(c) in členu 17(2) Uredbe 2017/1001. Na podlagi te zadnje določbe ta uredba ne nasprotuje temu, da se tožbe v zvezi z znamko Unije vložijo na podlagi prava držav članic, ki se nanaša zlasti na civilno odgovornost in nelojalno konkurenco.
24      V skladu s to uvodno izjavo „[Direktiva 2015/2436] ne bi smela izključevati uporabe predpisov držav članic, ki ne sodijo v okvir prava blagovnih znamk[…], kot so predpisi v zvezi z nelojalno konkurenco, civilnopravno odgovornostjo ali varstvom potrošnikov“.
25      Glej v tem smislu sodbo z dne 21. novembra 2002, Robelco (C‑23/01, EU:C:2002:706, točka 31). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja Colomerja v zadevi Robelco (C‑23/01, EU:C:2002:212, točka 34).
26      Glej v tem smislu sodbo z dne 21. novembra 2002, Robelco (C‑23/01, EU:C:2002:706, točki 34 in 35).
27      Glej v tem smislu sodbo z dne 19. novembra 2019, TSN in AKT (C‑609/17 in C‑610/17, EU:C:2019:981, točka 53).
28      Glej točko 121 teh sklepnih predlogov.
29      V zvezi s tem združenjem in politično stranko glej tudi sodbo z dne 3. septembra 2014, Deckmyn in Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, točka 7).
30      Sodba z dne 16. julija 2015, TOP Logistics in drugi (C‑379/14, EU:C:2015:497, točka 43).
31      Sodba z dne 30. aprila 2020, A (Kršitev z uvozom krogličnih ležajev) (C‑772/18, EU:C:2020:341, točka 23).
32      Sodbi z dne 12. julija 2011, L’Oréal in drugi (C‑324/09, EU:C:2011:474, točka 54), in z dne 30. aprila 2020, A (Kršitev z uvozom krogličnih ležajev) (C‑772/18, EU:C:2020:341, točka 23).
33      Sodba z dne 9. decembra 2008 (C‑442/07, EU:C:2008:696).
34      Glej člen 19(1) Direktive 2015/2436 in člen 18(1) Uredbe 2017/1001.
35      Glej točko 59 teh sklepnih predlogov.
36      Sodba z dne 9. decembra 2008, Verein Radetzky-Orden (C‑442/07, EU:C:2008:696, točka 24).
37      Sodba z dne 9. decembra 2008, Verein Radetzky-Orden (C‑442/07, EU:C:2008:696, točki 16 in 17).
38      Sodba z dne 9. decembra 2008, Verein Radetzky-Orden (C‑442/07, EU:C:2008:696, točka 19).
39      Glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2012, Leno Merken (C‑149/11, EU:C:2012:816, točka 29).
40      Glej točko 55 teh sklepnih predlogov.
41      Glej v tem smislu sodbo z dne 9. decembra 2008, Verein Radetzky-Orden (C‑442/07, EU:C:2008:696, točka 18).
42      Glej sodbo z dne 30. aprila 2020, A (Kršitev z uvozom krogličnih ležajev) (C‑772/18, EU:C:2020:341, točka 27).
43      Glej sklep z dne 19. februarja 2009, UDV North America (C‑62/08, EU:C:2009:111, točke od 47 do 51), ter sodbi z dne 12. julija 2011, L’Oréal in drugi (C‑324/09, EU:C:2011:474, točka 91), in z dne 15. decembra 2011, Frisdranken Industrija Winters (C‑119/10, EU:C:2011:837, točka 32).
44      Čeprav ta pogoj ni bil izrecno določen v aktih, sprejetih pred Direktivo 2015/2436 in Uredbo 2017/1001, in je bil v sedanji obliki uveden z Uredbo 2015/2424, se je uporabljal tudi med veljavnostjo teh aktov. V zvezi z zadnjenavedenim glej zlasti sklep z dne 19. februarja 2009, UDV North America (C‑62/08, EU:C:2009:111, točka 42).
45      Sodba z dne 23. februarja 1999, BMW (C‑63/97, EU:C:1999:82, točka 20).
46      Glej točko 58 teh sklepnih predlogov.
47      Glej v tem smislu tudi sodbo z dne 12. junija 2008, O2 Holdings in O2 (UK) (C‑533/06, EU:C:2008:339, točka 34).
48      Glej sodbo z dne 23. marca 2010 (od C‑236/08 do C‑238/08, EU:C:2010:159, točki 61 in 65).
49      Glej uvodno izjavo 19 Direktive 2015/2436 in uvodno izjavo 13 Uredbe 2017/1001.
50      Glej zlasti sodbo z dne 11. septembra 2007, Céline (C‑17/06, EU:C:2007:497, točki 22 in 23).
51      Takega položaja ni mogoče enačiti s položajem, ko oglaševalec v primerjalnem oglaševanju, namenjenem oglaševanju svojega blaga ali storitev, uporabi znak, ki je enak ali podoben znamki konkurenta, da bi določil identiteto blaga ali storitev, ki jih zadnji ponuja. V tem primeru gre namreč za uporabo znaka za oglaševalčevo lastno blago ali storitve. Glej sodbo z dne 12. junija 2008, O2 Holdings in O2 (UK) (C‑533/06, EU:C:2008:339, točki 35 in 36).
52      Glej točko 70 teh sklepnih predlogov.
53      Glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2015, T-Mobile Czech Republic in Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, točka 28).
54      Glej sodbo z dne 6. februarja 2014, Leidseplein Beheer in de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, točka 28).
55      Glej sodbo z dne 30. maja 2018, Tsujimoto/EUIPO (C‑85/16 P in C‑86/16 P, EU:C:2018:349, točka 90).
56      Glej sodbo z dne 6. februarja 2014, Leidseplein Beheer in de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, točka 45).
57      ESČP, 11. januar 2007, Anheuser-Busch Inc. proti Portugalski (CE:ECHR:2007:0111JUD007304901).
58      Glej zlasti ESČP, 24. februar 1994, Coca proti Španiji (CE:ECHR:1994:0224JUD001545089, točka 35).
59      Glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2019, Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, točka 45). Ni jasno, ali sta poleg povezave med imetnikom in njegovo znamko ugled znamke in njen razlikovalni učinek prav tako varovana s členom 17(2) Listine. Vendar iz člena 10(2) EKČP izhaja, da je treba pri tehtanju zadevnih interesov svobodo izražanja uskladiti s „pravic[ami] drugih ljudi“, ki jih ni treba nujno varovati kot temeljne pravice.
60      Glej zlasti ESČP, 7. februar 2012, Axel Springer AG proti Nemčiji (CE:ECHR:2012:0207JUD003995408, točke od 78 do 84).
61      Iz Zakonodajne resolucije z dne 25. februarja 2014 je razvidno, da je Parlament po prvi obravnavi predlagal spremembo člena 14, naslovljenega „Omejitev učinkov znamke“, tako da bi se med izjeme od izključne pravice imetnika znamke vključila uporaba te znamke s strani tretje osebe „za namene parodiranja, umetniškega izražanja, kritike ali komentiranja“.
62      Glej zakonodajno resolucijo Evropskega parlamenta z dne 25. februarja 2014 o predlogu uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o spremembi Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 o blagovni znamki Skupnosti (COM(2013)0161 – C7-0087/2013 – 2013/0088(COD)). Ta omejitev se je nanašala na uporabo znamke zaradi opredelitve ali navajanja blaga ali storitev kot lastnih imetniku znamke, zlasti kadar je ta uporaba „namenjena parodiji, umetniškemu izražanju, kritiziranju ali komentiranju“.
63      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230).
64      Glej točki 58 in 70 teh sklepnih predlogov.
65      Glej uvodno izjavo 21 Uredbe 2017/1001 in uvodno izjavo 27 Direktive 2015/2436.
66      Glej sodbo z dne 27. februarja 2020, Constantin Film Produktion/EUIPO (C‑240/18 P, EU:C:2020:118, točka 56).
67      Glej zlasti Sosnitza, O., v Hildebrandt, U., Sosnitza, O. (ur.), EU Trade Mark Regulation: Article-by-Article Commentary, München, 2023, Beck - Hart, str. 316.
68      Za ponazoritev, kar zadeva merilo „lastnega izvirnega prispevka“, se znaki, ki jih uporablja združenje Vrijheidsfonds, niso opazno razlikovali od znamk, katerih imetnica je družba IKEA.
69      Sodba z dne 22. septembra 2011, Interflora in Interflora British Unit (C‑323/09, EU:C:2011:604, točka 91).
70      Glej sodbo z dne 6. februarja 2014, Leidseplein Beheer in de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, točke od 53 do 56 in 60).
71      Glej v tem smislu sodbo z dne 6. februarja 2014, Leidseplein Beheer in de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, točki 58 in 59).
72      Glej točko 92 teh sklepnih predlogov.
73      Glej ESČP, 10. januar 2013, Ashby Donald in drugi proti Franciji (CE:ECHR:2013:0110JUD003676908, točke od 39 do 42), in 19. februar 2013, Neij in Sunde Kolmisoppi proti Švedski (CE:ECHR:2013:0219DEC004039712). Glej v tem smislu kar zadeva to sodno prakso Spielmann, D., „Copyright in a ‘human rights context’“, v D. Edward, A. Komninos in J. MacLennan, Ian S. Forrester – A Scot without Borders – Liber Amicorum, zvezek 1, Concurrences Review, New York, 2015, str. od 264 do 267 in 269.
74      Opredelitev oblike izražanja kot parodije ima pomembno vlogo v sodni praksi ESČP glede sprejemljivih omejitev svobode izražanja. Po mnenju tega sodišča sta karikatura in parodija obliki umetniškega izražanja in družbenega komentarja, katerih namen je, da s pretiravanjem in izkrivljanjem resničnosti seveda izzivata in razburjata. Zato je treba posebej pozorno preučiti vsak poseg v pravico umetnika – ali katerega koli drugega posameznika – da se izraža prek njiju. Glej v tem smislu ESČP, 14. marec 2013, Eon proti Franciji (ECLI:CE:ECHR:2013:0314JUD002611810, točke od 58 do 60), in ESČP, 22. november 2016, Grebneva and Alisimchik proti Rusiji (CE:ECHR:2016:1122JUD000891805, točka 64).
75      Glej ESČP, 10. januar 2013, Ashby Donald in drugi proti Franciji (CE:ECHR:2013:0110JUD003676908, točka 39).
76      Glej ESČP, 15. februar 2005, Steel in Morris proti Združenemu kraljestvu (CE:ECHR:2005:0215JUD006841601, točka 94).
77      Za ponazoritev, ESČP je v sodbi z dne 3. decembra 2024, Yevstifeyev proti Rusiji (CE:ECHR:2024:1203JUD000022618, točki 55 in 56), kot „parodijo“ opredelilo obliko izražanja, ki je povzemala pomembne sestavne dele videoposnetka in ki se je s satiro norčevala iz sporočila tega videoposnetka.
78      Glej sodbo z dne 3. septembra 2014, Deckmyn in Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, točka 20).