62003CC0091_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. I förevarande mål yrkar Konungariket Spanien (nedan kallat Spanien eller sökanden) i den mening som avses i artikel 230 EG att domstolen skall ogiltigförklara punkt 6 i bilaga I till rådets förordning (EG) nr  2371/2002 av den 20 december 2002 om bevarande och hållbart utnyttjande av fiskeresurserna inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken (nedan kallad förordning nr 2371/2002 eller den omtvistade förordningen).(2)
2. Enligt den spanska regeringen innebär denna bestämmelse, av skäl som framgår nedan, ett åsidosättande av icke-diskrimineringsprincipen och av akt om anslutningsvillkoren för Konungariket Spanien och Republiken Portugal samt om anpassningarna av fördragen från 1985 (nedan kallad Spaniens anslutningsakt eller anslutningsakten).(3)
II – Tillämpliga bestämmelser
3. I syfte att skydda gemenskapens akvatiska resurser mot ett alltför långtgående utnyttjande har gemenskapen vidtagit olika åtgärder för att reglera fiskefartygs tillträde till gemenskapens fiskevatten.
4. För att klargöra det sammanhang i vilket förordningen förekommer i detta mål är det lämpligt att först och främst erinra om rådets förordning (EEG) nr 2141/70 av den 20 oktober 1970 om fastställande av en gemensam strukturpolitik för fiskerinäringen.(4) I artikel 2 i denna förordning läggs principen om fritt tillträde till de vatten som lyder under medlemsstaternas suveränitet eller ligger under deras jurisdiktion fast.
5. Det skall vidare påpekas att genom artikel 100.1 i akt om anslutningsvillkoren för Konungariket Danmark, Irland och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland till Europeiska gemenskaperna från 1972 (nedan kallad 1972 års anslutningsakt)(5) görs ett undantag från denna princip, bestående i att medlemsstaterna gavs rätt att fram till den 31 december 1982 i de vatten som lyder under deras suveränitet eller ligger under deras jurisdiktion, och som ligger inom sex sjömil från kusten, begränsa fisket för de fartyg som traditionellt bedrivit sin verksamhet i dessa vatten. I den mening som avses i artikel 103 i 1972 års anslutningsakt ankommer det på rådet att anta de bestämmelser som kan vara nödvändiga för att undantaget skall vara tillämpligt också efter den 31 december 1982.
6. Rådet har antagit förordning (EEG) nr 170/83 av den 25 januari 1983 om ett gemenskapssystem för bevarande och förvaltning av fiskeresurserna (nedan kallad förordning nr 170/83).(6) Genom artikel 6.1 i denna förordning förlängdes de ovannämnda begränsningarna vad gäller tillträde till medlemsstaternas kustvatten till den 31 december 1992 samt utsträcktes till att omfatta området inom tolv sjömil från kusten.
7. I artikel 6.2 föreskrivs att ”fiskeriverksamheten i den mening som avses i första punkten bedrivs i enlighet med de avtal som anges i bilaga I till denna förordning och som för varje medlemsstat anger de andra medlemsstaternas geografiska kustområden inom vilka denna verksamhet är tillåten samt de arter som avses”.
8. Nämnda bilaga har ändrats genom artikel 26 i Spaniens anslutningsakt, i syfte att, såvitt här är av intresse, reglera spanska fartygs tillträde till vattnen vid den franska kusten och franska fartygs tillträde till vattnen vid den spanska, vilket tidigare hade reglerats genom 1980 års avtal på fiskeområdet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Spaniens regering (nedan kallat 1980 års fiskeavtal mellan EEG och Spanien).(7)
9. Ändringarna i den ifrågavarande bilagan består i synnerhet i att en ny tabell avseende ”Spaniens kustvatten” lagts till och att tabellen avseende ”Frankrikes kustvatten och de utomeuropeiska departementen” uppdaterats.
10. Av dessa tabeller framgår att spanska fartyg har tillträde till franska atlantkustvatten belägna mellan sex och tolv sjömil från gränsen mellan Spanien och Frankrike (till 46° 08’ N) endast under bestämda tidsperioder under året och endast för fiske av sardiner och ansjovis.
11. De franska fartygen har däremot rätt att fiska efter samtliga pelagiska arter i Spaniens kustvatten mellan sex och tolv sjömil från gränsen mellan Frankrike och Spanien till Cap Mayor-fyren (3° 47’ V).
12. Dessa bestämmelser har bekräftats genom antagandet av rådets förordning (EEG) nr 3760/92 av den 20 december 1992 om ett gemenskapssystem för fiske och vattenbruk (nedan kallad förordning nr 3760/92).(8) I bilaga I till denna förordning återfinns tabellerna i bilaga I till förordning nr 170/83, i dess lydelse enligt Spaniens anslutningsakt.
13. Förordning nr 3760/92 har ändrats genom förordning nr 2371/2002, som undersöks i detta mål.
14. Syftet med förordning nr 2371/2002 är enligt artikel 2 att säkerställa att ”levande akvatiska resurser utnyttjas på ett hållbart sätt i ekonomiskt, miljömässigt och socialt hänseende”.
15. Det följer i detta avseende av fjortonde skälet i förordning nr 2371/2002 att: ”[d]e bestämmelser om ett begränsat tillträde till resurserna inom medlemsstaternas tolvmilsgränser har fungerat tillfredsställande och gynnat bevarandet genom att inskränka fiskeansträngningen i den känsligaste delen av gemenskapens vatten och bevara den traditionella fiskeverksamhet som den sociala och ekonomiska utvecklingen av vissa kustsamhällen är starkt beroende av. De bör därför fortsätta att gälla till och med den 31 december 2012.”
16. I artikel 17.1 i förordning nr 2371/2002 läggs huvudregeln om att gemenskapens fartyg skall ha lika tillträde till vatten och resurser i alla gemenskapens vatten fast. I syfte att uppnå den målsättning som anges i fjortonde skälet ovan stadgas därefter i artikel 17.2 följande: Medlemsstaterna skall, från och med den 1 januari 2003 till och med den 31 december 2012, ha rätt att begränsa fisket i vatten upp till 12 sjömil från baslinjerna under deras överhöghet eller jurisdiktion till fiskefartyg som traditionellt fiskar i dessa vatten från hamnar vid den angränsande kusten, utan att det påverkar tillämpningen av … arrangemangen i bilaga I i [vilken] för varje medlemsstat fastställs geografiska områden inom andra medlemsstaters kustband där fiskeverksamhet bedrivs samt berörda arter.”
17. I punkterna 6 respektive 7 i bilaga I till förordningen framgår tabellerna för ”Frankrikes och de utomeuropeiska franska departementens kustvatten” och för ”Spaniens kustvatten”, som återfinns i bilaga I till förordning nr 170/83 i dess lydelse enligt Spaniens anslutningsakt, vilken redogjorts för ovan (punkt 9 och följande punkter).
18. Efter att ha fastlagt detta vill jag erinra om att bestämmelserna i anslutningsakten angående spanska fiskefartygs tillträde till franska vatten, särskilt artikel 160 i denna, har ersatts av artikel 17.1 i förordning nr 2371/2002, som återgivits ovan och vari det föreskrivs att fritt tillträde gäller till alla gemenskapens vatten belägna utanför tolvmilsgränsen. I ovannämnda artikel 160 föreskrevs begränsningar avseende området mellan sex och tolv sjömil, som motsvarar dem som följer av bilaga I till förordning nr 2371/2002 (och av de förordningar som ersattes av förordning nr 2371/2002).
19. Slutligen skall det framhållas att avsikten var att bestämmelserna i artikel 160 skulle upphöra att gälla senast den 31 december 2002, vilket enligt artikel 166 i anslutningsakten är den sista tidpunkten för tillämpning av de bestämmelser som följer av artiklarna 156 och 164 i anslutningsakten.(9)
III – Bakgrunden och förfarandet
20. Under förhandlingarna avseende förordning nr 2371/2002 yrkade Spanien att de begränsningar som föreskrevs i dåvarande gemenskapslagstiftning avseende spanska fartygs verksamhet i området mellan sex och tolv sjömil från den franska atlantkusten skulle undanröjas. På så sätt skulle villkoren för tillträde till detta område komma i balans med villkoren för franska fartygs tillträde till spanska vatten.
21. Rådet beslutade emellertid att inte ändra tillträdesbestämmelserna avseende spanska fartyg och därför förekommer samma tabeller i punkterna 6 och 7 i bilaga I till den omtvistade förordningen som i bilaga I till förordning nr 170/83 (i dess lydelse enligt Spaniens anslutningsakt) och till förordning nr 3760/92.
22. Som en följd av rådets beslut att inte bifalla Spaniens begäran inkom Spanien den 28 februari 2003 med ett yrkande om att domstolen skall ogiltigförklara punkt 6 i bilaga I till förordning nr 2371/2002 och förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.
23. Rådet har bestritt talan och yrkat att domstolen skall ogilla den samt förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
24. Genom ordförandens beslut av den 30 juni respektive den 8 september 2003 har domstolen tillåtit kommissionen och Republiken Frankrike (nedan kallad Frankrike) att intervenera i målet, i den mening som avses i artikel 93.1 i rättegångsreglerna, till stöd för rådets talan.
25. Sökanden, rådet, kommissionen och Frankrike har ingivit skriftliga yttranden i målet.
26. Vid den muntliga förhandlingen den 11 november 2004 yttrade sig sökanden, rådet och kommissionen.
IV – Rättslig bedömning
A – Åsidosättande av icke-diskrimineringsprincipen
27. Spaniens första grund för talan är att den ifrågasatta förordningen påstås innebära ett för Spanien skadligt åsidosättande av icke-diskrimineringsprincipen, vilken i allmänna ordalag kommer till uttryck i artikel 12 EG och, vad särskilt beträffar den gemensamma jordbrukspolitiken, i artikel 34.2 EG.
28. Spanien gör särskilt gällande att franska fartyg inte omfattas av samma begränsningar i fråga om fiske inom tolv sjömil från spanska kusten, som föreskrivs för spanska fartyg i motsvarande franska vatten. Vidare återfinns inte de begränsningar som gäller för spanska fartyg i några andra bestämmelser avseende tillträde för en medlemsstats fartyg till en annan medlemsstats akvatiska resurser i vatten inom tolv sjömil från den senare staten. Spanien anser sig följaktligen vara den enda medlemsstat vars fartyg har begränsad tillgång till grannstatens ovannämna akvatiska resurser.
29. Sökanden tillägger att någon objektiv grund för att diskrimineringen skall upprätthållas inte kan åberopas eftersom sökanden, efter utgången av övergångsperioden (vilken på grundval av artikel 166 i anslutningsakten fastställts till senast den 31 december 2002), åtnjuter samma villkor som de andra medlemsstaterna. De spanska fiskefartygen skall följaktligen ha obegränsad tillgång till franska fiskevatten inom och utanför tolvmilsgränsen.
30. Rådets inställning, som stöds av Frankrike och kommissionen, är den motsatta. Enligt denna inställning grundas det påstådda åsidosättandet av icke-diskrimineringsprincipen på två felaktiga premisser. Enligt rådet är det nämligen inte så att endast de spanska fartygens tillträde begränsas med hänsyn till art och till tid på året och det stämmer heller inte att det inte skulle finnas någon objektiv grund för en sådan behandling.
31. Vid en bedömning av parternas respektive inställningar konstaterar jag, i likhet med rådet, först och främst att en undersökning av bilaga I till förordning nr 2371/2002 med enkelhet leder till slutsatsen att bestämmelserna avseende utnyttjande av vattnen inom tolvmilsgränsen inte grundas på ömsesidighetsprincipen. De franska fartygen har till exempel tillträde till de irländska akvatiska resurserna innanför tolvmilsgränsen trots att de irländska fartygen inte har samma rätt i franska vatten. På samma sätt har belgiska fartyg rätt att utnyttja Förenade kungarikets, Irlands och Danmarks kustvatten medan fartyg från dessa tre medlemsstater inte har samma rätt i belgiska vatten.
32. Nämnda bilaga medför vidare begränsningar inte endast för Spaniens utan även för andra medlemsstaters fiskeriverksamhet beroende på art (detta gäller för fartyg från Frankrike, Irland, Tyskland, Nederländerna och Belgien inom tolv sjömil från Förenade kungariket och för fartyg från Tyskland, Nederländerna och Belgien inom tolv sjömil från Danmark) och på tidpunkt på året (detta gäller för belgiska fartyg avseende området inom tolv sjömil från Danmark och för tyska fartyg avseende området inom tolv sjömil från Frankrike).
33. Även om vi således kan konstatera att det spanska fallet inte är unikt, måste det undersökas om den aktuella situationen ändå inte innefattar ett åsidosättande av icke-diskrimineringsprincipen.
34. I detta syfte är det lämpligt att först och främst notera att den omtvistade förordningens syfte, vilket framgått ovan, enligt artikel 2 i förordningen är att säkerställa ”att levande akvatiska resurser utnyttjas på ett hållbart sätt i ekonomiskt, miljömässigt och socialt hänseende”.
35. För att uppnå detta syfte föreskrivs i den omtvistade förordningen en skillnad, vilket betonats av rådet och kommissionen och som sökanden verkar ha bortsett från, mellan de bestämmelser som gäller för området inom tolvmilsgränsen och dem som gäller bortom denna gräns.
36. Medan det senare området enligt artikel 17.1 i förordningen omfattas av principen om fritt tillträde till de akvatiska resurserna, förlängs enligt artikel 17.2 tillämpningen av de bestämmelser om begränsat tillträde till området innanför tolvmilsgränsen som följer av de tidigare förordningarna på området.(10) Härav följer att även fortsättningsvis har endast de fartyg som traditionellt verkat inom de ifrågavarande områdena tillträde till dessa områden enligt de tillämpliga villkoren.
37. Syftet med dessa begränsningar är, som framgår av fjortonde skälet till förordningen, att skydda ”den känsligaste delen av gemenskapens vatten” men också att samtidigt ta hänsyn till att det är nödvändigt att ”bevara den traditionella fiskeverksamhet som den sociala och ekonomiska utvecklingen av vissa kustsamhällen är starkt beroende av”.
38. Å ena sidan gäller således en bestämmelse som har till syfte att skydda de akvatiska resurserna i det aktuella området och genom vilken utnyttjandet av dessa resurser begränsas så mycket som möjligt. Å andra sidan har man försökt att jämka samma detta syfte med skyddet för de fiskare som traditionell t verkar i de ifrågavarande områdena och som, när de drabbas av inskränkningar som de tidigare inte tvingats till, fråntas möjligheten att bedriva den verksamhet på vilken de i huvudsak tjänat sitt levebröd.
39. Det är för övrigt viktigt att notera att när man sökt balansera behovet av skydd för de särskilt känsliga akvatiska resurserna i området inom tolvmilsgränsen, mot det lika viktiga behovet av skydd för de fiskare som traditionellt verkar i dessa vatten, har inte överväganden som grundats på ömsesidighet eller på grannförhållanden mellan medlemsstaterna spelat någon roll.
40. Även om den logik som gäller för tillträdesbestämmelserna i den omtvistade förordningen således beror på huruvida verksamheten bland de fiskare som kommer från de andra medlemsstaterna och som verkar i området inom en viss medlemsstats tolvmilsgräns är ”traditionell” eller inte, behöver vi fråga oss om det föreligger en diskriminering till skada för spanska fartyg i detta sammanhang.
41. I detta avseende skall det erinras om att enligt domstolens fasta rättspraxis(11) innebär icke-diskrimineringsprincipen att lika fall inte skall behandlas olika och att olika fall inte skall behandlas på samma sätt om det inte finns objektiva skäl.
42. Efter att ha konstaterat detta verkar det först och främst som om Spaniens argument, att det är diskriminerande att begränsa dess tillträde till området inom tolvmilsgränsen med tanke på att dess fartyg har fritt tillträde till området utanför samma gräns, bortser från det faktum att olika bestämmelser gäller för de två områdena och att det därför saknas grund för att tillämpa icke-diskrimineringsprincipen.
43. Vidare utgör det enligt min mening inte heller någon diskriminering att mindre förmånliga villkor enligt den omtvistade förordningen gäller för spanska fartygs utnyttjande av vatten belägna närmare än tolv sjömil från den franska kusten, än för franska fartygs utnyttjande av motsvarande spanska område.
44. Utnyttjandet av franska vatten inom tolvmilsgränsen är nämligen inte tillåtet för någon medlemsstat, med undantag för dem som traditionellt har bedrivit fiskeverksamhet inom detta område (däribland spanska fartyg) och som fortfarande har tillgång till resurserna i området på de villkor som traditionellt sett gäller. Detsamma gäller för utnyttjandet av spanska vatten inom tolvmilsgränsen som inte är tillåtet för någon av de andra medlemsstaterna med undantag också i detta fall för dem som fortfarande omfattas av de villkor som traditionellt sett gäller (i detta fall för övrigt endast franska fartyg).
45. I båda fallen är huvudregeln med andra ord att de särskilt känsliga akvatiska resurserna inom tolvmilsgränsen i de aktuella vattnen skall skyddas, vilket i princip innebär att fartyg från andra medlemsstater inte har tillträde. Denna regel har vissa undantag som grundas på att det är objektivt nödvändigt att inte frånta fiskare från andra medlemsstater möjligheten att bedriva den verksamhet på vilken de traditionellt sett har tjänat sitt levebröd.
46. Eftersom bestämmelserna om utnyttjande i förordning nr 2371/2002 således kommer till uttryck i en icke-diskriminerande huvudregel och i objektivt motiverade undantagsbestämmelser, kan sökandens invändningar i detta avseende inte godtas.
47. Det kan heller inte invändas att förordning nr 2371/2002, genom att enbart av den situation som rådde vid tidpunkten för Spaniens anslutning därigenom beaktas, inte skulle ta hänsyn till att det är nödvändigt att skydda de spanska fiskarnas situation såsom den förelåg innan anslutningen ägde rum.
48. Med hänsyn först och främst till att det var länge sedan Spaniens anslutning till gemenskapen ägde rum, kan de spanska fiskarna knappast fortfarande dra fördel av de förhållanden som rådde före anslutningen (och som i enlighet med vad som framgått inte heller bekräftas av anslutningsakten) eller hävda att dessa förhållanden förtjänar skydd och innebär att skyddet för de akvatiska resurserna i de franska vattnen inom tolvmilsgränsen skulle behöva offras.
49. Bortsett från detta skall det framhållas att de bestämmelser som gällde innan Spaniens anslutning ägde rum, i motsats till vad Spanien gjort gällande, faktiskt inte gav spanska fartyg fritt tillträde till det ifrågavarande området.
50. Såsom följer av domen i målet Arbelaiz-Emazabel,(12) är det nämligen så att den spanska regeringen, under de förhandlingar som ledde fram till 1980 års fiskeavtal mellan EEG och Spanien, inledningsvis begärde att de rättigheter som de spanska fiskarna på grundval av tidigare internationella avtal, särskilt 1964 års Londonkonvention(13) och 1967 års fransk-spanska fiskeavtal(14), åtnjöt i franska vatten mellan sex och tolv sjömil från den franska kusten skulle kvarstå. Det är emellertid också så att den spanska regeringen under förhandlingarnas gång sedermera övergav sitt anspråk och därvid uttalade att ”bestämmelserna i [1980 års] avtal ersätter de bestämmelser som återfinns i de avtal angående fiskeförhållanden till vilka EEG:s medlemsstater och Spanien är anslutna”.(15) Till dessa avtal hör utan tvekan Londonkonventionen och det fransk-spanska avtalet, vilka båda omnämnts ovan.
51. Dessa överväganden leder till slutsatsen att förordning nr 2371/2002, och särskilt punkt 6 i bilaga I till denna förordning, inte innebär ett åsidosättande av icke-diskrimineringsprincipen. Jag anser följaktligen att talan inte kan bifallas på den första grunden.
B – Det påstådda åsidosättandet av Spaniens anslutningsakt
52. Spanien gör genom sin andra grund gällande att punkt 6 i bilaga I till förordning nr 2371/2002 utgör ett åsidosättande av anslutningsakten.
53. Spanien menar nämligen att spanska fartygs tillträde till de akvatiska resurserna i vattnen vid den franska atlantkusten begränsas genom bestämmelsen i artikel 160 i anslutningsakten och att dessa begränsningar omfattar såväl området utanför som inom tolvmilsgränsen. Då bestämmelserna i artiklarna 156–164 i anslutningsakten, i enlighet med artikel 166 i densamma, endast är tillämpliga under en övergångsperiod vilken skulle löpa ut den 31 december 2002 (se ovan, punkt 19), har gemenskapslagstiftaren efter detta datum inte rätt att upprätthålla begränsningarna för spanska fartygs verksamhet i vattnen vid den franska atlantkusten, inte ens om verksamheten bedrivs i området inom tolvmilsgränsen.
54. Enligt sökanden innebär således det faktum att samma villkor fortfarande gäller för de spanska fartygen i fråga om tillträde till det aktuella området som gällt enligt tidigare förordningar, vilka antagits på grundval av artikel 160 i anslutningsakten,(16) att övergångsperioden genom den omtvistade förordningen förlängs utöver vad som föreskrivs i anslutningsakten.
55. Jag instämmer i de argument som rådet, med stöd av Frankrike och kommissionen, anför som invändning mot Spaniens kritik.
56. Först och främst anser jag att den omtvistade förordningen inte kan innebära ett åsidosättande av artikel 166 i anslutningsakten, eftersom det genom denna bestämmelse inte avses att begränsa gemenskapslagstiftarens verksamhet efter övergångsperiodens utgång. Av bestämmelsen följer i stället endast att vissa bestämmelser i anslutningsakten, däribland artikel 160, upphör att gälla efter detta datum.
57. Härutöver är det viktigt att betona att tillträdet till vattnen vid den franska atlantkusten inom tolvmilsgränsen enligt relevanta gemenskapsrättsliga bestämmelser, som för närvarande utgörs av den omtvistade förordningen och tidigare av dess föregångare(17), i motsats till vad sökanden gör gällande inte omfattas av tillämpningsområdet för artiklarna 156–164 i anslutningsakten och således inte heller har något att göra med huruvida dessa senare bestämmelser är i kraft eller inte.
58. Som rådet och framför allt kommissionen med rätta betonat under den muntliga förhandlingen är det visserligen så att vattnen vid den franska atlantkusten inom tolvmilsgränsen inte uttryckligen uteslutits från tillämpningsområdet för artikel 160 i anslutningsakten. Anslutningsakten har emellertid inte någon betydelse i förevarande mål eftersom tillträdet till aktuella vatten i själva verket regleras av särskilda bestämmelser, vilka kommit till stånd genom de ändringar i förordning nr 170/83 som anslutningsakten medfört. Som framgått ovan (punkt 8 och följande punkter) har en ny tabell avseende ”Spaniens kustvatten” respektive ”Frankrikes kustvatten och de utomeuropeiska departementen” lagts till genom artikel 26 i anslutningsakten. Dessa tabeller har nyligen införts i bilaga I till den omtvistade förordningen.
59. Eftersom artikel 26 återfinns i tredje delen av anslutningsakten som gäller ”Anpassning av institutionernas rättsakter” och inte i fjärde delen angående ”Övergångsbestämmelser”, har denna bestämmelse inte något att göra med övergångsperioden i artikel 166. För övrigt är det faktum att endast bestämmelserna avseende tillträdet till vattnen bortom tolvmilsgränsen, och inte också bestämmelserna gällande området inom denna gräns, är av övergångskaraktär en logisk konsekvens av att principen om fritt tillträde för gemenskapens fartyg, som framgått av undersökningen av den första grunden, endast gäller de förstnämnda bestämmelserna. Det är därför logiskt att en bestämmelse som utgör ett undantag från denna princip kan tillämpas i fråga om spanska fartyg endast under den övergångsperiod som hör samman med tillträdet till gemenskapen.
60. Enligt sökandens uppfattning skulle övergångsperiodens utgång innebära att de begränsningar som föreskrivs för de spanska fartygens tillträde till vattnen vid den franska atlantkusten inom tolvmilsgränsen automatiskt upphör att gälla. Eftersom principen om fritt tillträde för gemenskapens fiskefartyg inte gäller området inom tolvmilsgränsen, anser jag att denna uppfattning inte är välgrundad.
61. Dessa begränsningar infördes nämligen i förordning nr 170/83 (och bekräftades genom de förordningar som ersatte denna) genom Spaniens anslutningsakt i syfte att de spanska fartygens tillträde till de franska vattnen inom tolvmilsgränsen skulle regleras av bestämmelser som stod i överensstämmelse med den allmänt tillämpliga principen angående fartygs från en medlemsstat tillträde till en annan medlemsstats kustvatten. Denna princip består, som flera gånger framhållits ovan, av ett förbud mot utnyttjande av de akvatiska resurserna i detta område med de särskilda undantag som gäller till förmån för de medlemsstater vilkas fartyg traditionellt bedrivit verksamhet i andra staters kustvatten.
62. Eftersom Spanien genom införandet och bibehållandet av begränsningarna av de spanska fartygens verksamhet inom tolvmilsgränsen i de franska vattnen omfattas av samma princip som även fortsätter att tillämpas på de övriga medlemsstaterna, kan det inte anses att utgången av den övergångsperiod som har ett samband med anslutningen innebär att dessa begränsningar automatiskt är rättsstridiga.
63. Att sökandens argument är ogrundade bekräftas också av det faktum att bestämmelserna angående utnyttjande av de franska kustvattnen inom tolvmilsgränsen, även om de införts i förordning nr 170/83 genom Spaniens anslutningsakt, har införts med syfte att vara tillämpliga fullt ut och således har samma tillämpningsområde som de andra bestämmelser i förordningen vilka funnits där sedan förordningen antogs. Eftersom förordningen innehöll begränsningar också beträffande förhållandet mellan grundarstaterna (som exempelvis är fallet för tyska fartyg i franska vatten), anser jag att det är uppenbart att de åtgärder som återfinns i förordning nr 170/83 inte påverkas av att den övergångsperiod som har ett samband med anslutningen löpt ut.
64. Samma slutsats gäller i än högre grad i fråga om förordning nr 2371/2002, som inte har något samband med Spaniens anslutningsakt och som enbart antagits med tillämpning av artikel 37 EG.
65. På grundval av det som framkommit ovan, anser jag således att talan inte heller kan vinna bifall på den andra grunden och följaktligen att talan ogillas i sin helhet.
V – Rättegångskostnader
66. Mot bakgrund av artikel 69.2 i rättegångsreglerna och med hänsyn till att jag föreslår att talan skall ogillas, föreslår jag att sökanden skall förpliktas att ersätta rådets rättegångskostnader. Republiken Frankrike och kommissionen skall däremot, i enlighet med artikel 69.4 i rättegångsreglerna, själva bära sina rättegångskostnader.
VI – Förslag till avgörande
67. På grundval av vad som framkommit ovan, föreslår jag att:
1) talan ogillas,
2) Konungariket Spanien förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, och
3) Republiken Frankrike och kommissionen förpliktas att bära sina rättegångskostnader.
(1) .
(2)
–	EGT L 358, s. 59.
(3)
–	EGT L 302, s. 69.
(4)
–	EGT L 236, s. 1.
(5)
–	EGT L 73, s. 14.
(6)
–	EGT L 24, s. 1.
(7)
–	Gemenskapen har godkänt detta avtal genom förordning (EEG) nr 3062/80 av den 25 november 1980 om avtal på fiskeområdet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Spaniens regering (EGT L 322, s. 3).
(8)
–	EGT L 389, s. 1; svensk specialutgåva, volym 4, s. 154.
(9)
–	Av artikel 166 framgår att ”[d]en ordning som definieras i artiklarna 156–164, inbegripet de ändringar som rådet kommer att kunna anta i enlighet med artikel 162, skall gälla till och med den dag då den period som fastställs i artikel 8.3 i förordning (EEG) nr 170/83 löper ut”. I artikel 8.3 i förordning nr 170/83 föreskrivs att ”[u]nder det tionde året efter den 31 december 1992 skall kommissionen till rådet ge in en rapport om den ekonomiska och sociala situationen i kustområdena på grundval av vilken rådet i enlighet med det förfarande som framgår av artikel 42 i fördraget antar de bestämmelser som efter utgången av den tioårsperiod som avses i denna bestämmelse, kan ersätta de bestämmelser som avses i artiklarna 6 och 7”. Härav följer, som framgår av texten, att det datum för periodens utgång som avses i artikel 166 i anslutningsakten är den 31 december 2002.
(10)
–	Som framgår i detalj ovan i avsnittet om tillämpliga bestämmelser avses förordning nr 70/83 (i dess lydelse enligt Spaniens anslutningsakt) och förordning nr 3760/92.
(11)
–	Se, bland flera andra, domarna av den 23 februari 1983 i mål 8/82, Wagner (REG 1983, s. 371), punkt 18, av den 13 november 1984 i mål 283/83, Racke (REG 1984, s. 3791), punkt 7, av den 29 april 1999 i mål C-311/97, Royal Bank of Scotland (REG 1999, s. I-2651), punkt 26, och av den 25 oktober 2001 i mål C-120/99, Italien mot rådet (REG 2001, s. I-7997), punkt 80.
(12)
–	Dom av den 8 december 1981 i mål 181/80, Arbelaiz-Emazabel (REG 1981, s. 2961).
(13)
–	Londonkonventionen om fiske av den 9 mars 1964 (FN:s konventionssamling 581, n. 8432) som 1965 ratificerats av Frankrike och Spanien.
(14)
–	Allmänt fiskeavtal mellan Frankrike och Spanien, ingånget den 20 mars 1967 ( Journal Officiel de la Republique Francaise, den 4 augusti 1967, s. 7807).
(15)
–	Punkt 18.
(16)
–	Härvid avses, som framgår i avsnittet om tillämpliga bestämmelser ovan, förordning nr 170/83 (i dess lydelse enligt Spaniens anslutningsakt) och förordning nr 3760/92.
(17)
–	Se fotnot 16.