62009CC0291_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Domstolen har meddelat ett antal domar angående frågan huruvida det är förenligt med EG‑fördraget att i en nationell bestämmelse kräva att en utländsk kärande i rättegången ska ställa säkerhet för rättegångskostnader ( cautio judicatum solvi ). Det förevarande målet är ovanligt därför att det gäller situationen för en medborgare i tredjeland och aktualiserar frågan huruvida cautio judicatum solvi i det sammanhanget utgör ett hinder för den fria rörligheten för varor.
Tillämpliga bestämmelser
EG‑fördraget (2)
2. I artikel 12 första stycket EG anges följande: ”Inom detta fördrags tillämpningsområde och utan att det påverkar tillämpningen av någon särskild bestämmelse i fördraget, skall all diskriminering på grund av nationalitet vara förbjuden.”
3. I artikel 28 EG anges följande: ”Kvantitativa importrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan skall vara förbjudna mellan medlemsstaterna.”
4. I artikel 29 EG stadgas följande: ”Kvantitativa exportrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan skall vara förbjudna mellan medlemsstaterna.”
5. I artikel 30 EG föreskrivs följande: ”Bestämmelserna i artiklarna 34 och 35 skall inte hindra sådana förbud mot eller restriktioner för import, export eller transitering som grundas på hänsyn till allmän moral, allmän ordning eller allmän säkerhet eller intresset att skydda människors och djurs hälsa och liv, att bevara växter, att skydda nationella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde eller att skydda industriell och kommersiell äganderätt. Sådana förbud eller restriktioner får dock inte utgöra ett medel för godtycklig diskriminering eller innefatta en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna.”
6. Monaco räknas inte upp i artikel 299 EG som ett av de territorier på vilka fördraget är tillämpligt. Det finns dessutom, till skillnad från (till exempel) beträffande Republiken San Marino(3), ingen speciell internationell överenskommelse med Monaco angående dess handelsförbindelser med Europeiska unionen.
Tullkodex för gemenskapen
7. I artikel 3.2 b i förordning nr 2913/92(4) föreskrivs följande: ”Följande territorier, som är belägna utanför medlemsstaternas territorium skall, med beaktande av de konventioner och fördrag som är tillämpliga på dem, anses vara en del av gemenskapens tullområde: ... b) Frankrike[:] Furstendömet Monacos territorium som det definieras i den tullkonvention som undertecknades i Paris den 18 maj 1963.”
Relevant nationell lagstiftning
8. Enligt artikel 851 i Belgisch Gerechtelijk Wetboek (den belgiska lagsamlingen) är en utländsk medborgare som väcker talan eller intervenerar i rättegången skyldig att, om en belgisk svarande yrkar det, ställa säkerhet för de rättegångskostnader och det skadestånd som vederbörande kan bli förpliktad att betala. Denna skyldighet gäller dock inte medborgare i stater med vilka det föreligger en ömsesidig konvention att deras medborgare ska vara undantagna härifrån.
Bakgrund, förfarande och tolkningsfrågan
9. Käranden i det nationella målet, Francesco Guarnieri & Cie (nedan kallad Guarnieri), är ett kommanditbolag bildat enligt monegaskisk rätt, med säte i Monaco. Svaranden, Vandevelde Eddy VOF (nedan kallad Vandevelde), har sitt säte i Belgien.
10. En tredje part, Fourcroy NV, beställde 21 000 glas och 100 000 värmeljus med tillbehör från Vandevelde i samband med en reklamkampanj för försäljning av flaskor innehållande likören Mandarine Napoléon. Vandevelde beställde i sin tur värmeljusen och glasen från Guarnieri.
11. När Vandevelde mottog varorna, vägrade företaget att betala Guarnieri och gjorde gällande att leveransen var försenad, att plastförpackningarna till 3 000 varor var trasiga och 65 procent av glasen krossade, att de varor som inte var skadade var mycket smutsiga samt att reklamklistermärken, som skulle fästas på glasen, hade placerats på fel sida.
12. Guarnieri väckte därför talan vid Rechtbank van Koophandel te Brussel (Bryssels handelsdomstol) och yrkade betalning enligt förfallna fakturor för levererade varor, med 51 034,98 USD och 16 345,27 EUR jämte dröjsmålsränta. I genkäromål yrkade Vandevelde ersättning för skadade varor med 31 530,38 EUR och för inkomstförlust med 60 000 EUR samt lagstadgad ränta.
13. Vandevelde yrkade därefter, i enlighet med artikel 851 i den belgiska lagsamlingen, att Guarnieri skulle åläggas skyldighet att ställa säkerhet för rättegångskostnader med ett belopp om 2 500 EUR.
14. Guarnieri invände att ett åläggande mot företaget att ställa säkerhet för rättegångskostnader skulle strida mot icke-diskrimineringsprincipen samt artiklarna 28–30 EG. Guarnieri gjorde gällande att gemenskapens bestämmelser om fri rörlighet för varor var tillämpliga på företaget, trots att det är bildat enligt monegaskisk rätt.
15. Den hänskjutande domstolen har anmärkt att gemenskapsbestämmelserna om fri rörlighet för varor har direkt verkan och har ställt följande fråga till domstolen:
”Utgör artiklarna 28–30 EG hinder för att en kärande av monegaskisk nationalitet, som har väckt talan i Belgien om att utfå betalning i enlighet med fakturor avseende leverans av ’twisterglas’ och värmeljus med tillbehör, på yrkande av en svarande av belgisk nationalitet, åläggs skyldighet att ställa säkerhet för rättegångskostnader och skadestånd som käranden kan förpliktas ersätta i målet?”
16. Skriftliga yttranden har inkommit från den belgiska regeringen och kommissionen. Förhandling har varken begärts eller hållits.
Bedömning
Inledande anmärkningar
17. Det är till att börja med ostridigt att Guarnieri är ett monegaskiskt bolag och således medborgare i tredjeland. Det finns dock ingen information i begäran om förhandsavgörande eller i den nationella domstolens akt vad gäller de aktuella varornas ursprung. Varornas härkomst är avgörande för bedömningen av frågan i sak, och resultatet skiljer sig åt beroende på varifrån varorna kommer.
18. Det finns olika möjliga scenarier vad gäller ursprung. Varorna kan ha producerats i Monaco eller (kanske mera troligt) ha importerats till Monaco från ett tredje land såsom Taiwan och sedan sänts från Monaco till Belgien. Alternativt kan varorna ha kommit till Belgien från en annan medlemsstat. De kan till exempel ha producerats i Nederländerna eller ha importerats till Nederländerna från tredjeland och sedan exporterats därifrån till Belgien.(5) Slutligen kan varorna ha producerats i Belgien eller importerats direkt till Belgien från tredjeland.
19. Varornas ursprung är en fråga som rör en faktisk omständighet, vilken det ankommer på den nationella domstolen att avgöra. Den rättsliga analysen av den hänskjutande domstolens fråga skiljer sig emellertid åt beroende på hur denna grundläggande fråga besvaras.
Varor med ursprung i Monaco
20. Om varorna har sitt ursprung i Monaco, som inte är ett territorium inom vilket fördraget är tillämpligt enligt artikel 52 FEU och artikel 355 FEUF, är inledningsvis frågan huruvida artiklarna 28 och 30 EG är tillämpliga på de aktuella förhållandena i det nationella målet.
21. Det finns inte någon dom av domstolen angående frågan huruvida fördragets bestämmelser om fri rörlighet ska tillämpas på varor med monegaskiskt ursprung. Generaladvokaten Fennelly behandlade emellertid frågan i sitt förslag till avgörande i målet Estée Lauder.(6) Produkten i det målet (kosmetika) tillverkades i Monaco och salufördes i hela Europa. Frågan i domstolen var huruvida de dåvarande artiklarna 30 och 36 i EG‑fördraget och/eller artikel 6.3 i kosmetikadirektivet(7) utgjorde hinder för tillämpning av nationella bestämmelser om illojal konkurrens. Det var enligt dessa bestämmelser möjligt att förbjuda import och saluföring av en kosmetisk produkt, som lagligen hade tillverkats och saluförts i en medlemsstat i Europeiska unionen, på den grunden att konsumenterna kunde vilseledas av produktens beteckning och få uppfattningen att produkten hade en varaktig verkan.
22. Generaladvokaten Fennelly konstaterade att Monaco är att anse som tredjeland, men anförde att ”[e]ftersom ingen annan tullbestämmelse eller tullavgift med liknande verkan kan tillämpas på handeln mellan Monaco och gemenskapen, tycks det [vid ett första påseende] som om varor som kommer från Monaco och som direktimporteras därifrån till en medlemsstat bör behandlas på samma sätt som varor med ursprung i gemenskapen”.(8) Efter att ha ställt frågan om denna uppfattning påverkades av bristen på ett heltäckande system, som reglerade handelsförbindelserna mellan Monaco och gemenskapen, anförde generaladvokaten Fennelly att ”jag [tror] att enbart det förhållandet att Monaco utgör en del av gemenskapens tullområde rättfärdigar att reglerna om fri rörlighet tillämpas på varor som kommer från Monaco”.(9)
23. Domstolen tog ställning i domen i målet Estée Lauder på andra grunder och behandlade därför inte denna fråga i sin dom. Jag ansluter mig emellertid till generaladvokaten Fennellys uppfattning och delar hans ståndpunkt att gemenskapens bestämmelser om fri rörlighet ska tillämpas på varor med monegaskiskt ursprung, liksom på varor som har importerats till Monaco från tredjeland och har övergått till fri omsättning där.(10)
Varor med ursprung i en annan medlemsstat
24. Om den nationella domstolen finner att varorna har sitt ursprung i en annan medlemsstat, ska bestämmelserna i artiklarna 28–30 EG naturligtvis tillämpas. Dessa bestämmelser ska även tillämpas på varor, som har importerats till en annan medlemsstat från tredjeland och övergått till fri omsättning där.
Varor med ursprung i Belgien
25. Om varorna har sitt ursprung i Belgien (eller har importerats direkt till Belgien från tredjeland och har övergått till fri omsättning inom unionen först i Belgien), är enligt min uppfattning fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor irrelevanta, i motsats till de två hypotetiska fall som beskrevs ovan.
26. I domarna i målen Pistre m.fl.(11) och Guimont(12), i vilka de aktuella varorna och de inblandade parterna var begränsade till en enda medlemsstat, ansåg domstolen visserligen att framställningarna om förhandsavgörande kunde tas upp till prövning och gjorde en tolkning av dåvarande artikel 30 i EG‑fördraget. Båda dessa mål gällde dock nationella åtgärder som, åtminstone potentiellt, skulle kunna ha en uppenbar inverkan på de n fria rörligheten för varor.
27. I domen i målen Pistre m.fl. var det enligt fransk lagstiftning förbjudet att använda benämningen ”berg” eller ”Monts des Lacaune” på etiketten för en charkuterivara, utan föregående tillstånd av behörig administrativ myndighet (tillstånd för användning av benämningar som var reserverade för bergstrakter). De åtalade personerna i målen var franska medborgare som hade förbjudits att framställa och saluföra sina egna charkuterivaror i Frankrike. Enligt domstolens ställningstagande ”kan man likväl inte bortse från [artikel 28 EG, som då var artikel 30 i EG‑fördraget] endast av det skälet att alla omständigheter i det konkreta mål som är anhängigt vid den nationella domstolen inskränker sig till en enda medlemsstat. Tillämpningen av en nationell bestämmelse i ett sådant fall kan nämligen även medföra verkningar för den fria rörligheten av varor mellan medlemsstaterna, särskilt då bestämmelsen i fråga gynnar saluföring av varor med inhemskt ursprung till förfång för importerade varor.”(13) Domstolen anförde vidare att de omtvistade nationella bestämmelserna var direkt diskriminerande i förhållande till importerade varor (eftersom benämningen i princip endast kunde användas på varor som producerats i Frankrike) och slog fast att de inte var berättigade.(14)
28. I domen i målet Guimont var det enligt nationella bestämmelser om märkning straffbart att använda beteckningen emmentalerost på en inhemskt producerad ost, eftersom den var kantfri, trots att den i övrigt uppfyllde fastställda kriterier.(15) Den omtvistade nationella regeln var utan åtskillnad tillämplig på importerade och inhemska produkter. Domstolen godtog att begäran om förhandsprövning kunde tas upp till prövning och anförde som skäl följande: ”Ett svar skulle nämligen kunna vara till nytta för [den nationella domstolen] såvida nationella tillverkare i förfaranden såsom det förevarande enligt nationell rätt skall ha samma rättigheter som tillverkare från andra medlemsstater enligt gemenskapsrätten skulle ha i samma situation.”(16) Domstolen var emellertid därefter noga med att besvara den hänskjutna frågan enbart med avseende på den omtvistade regelns inverkan på importerade varor och uttalade att det enligt den dåvarande artikel 30 förelåg hinder för den nationella lagstiftningen.(17)
29. I motsats härtill har domstolen i det förevarande målet att ta ställning till en regel ( cautio judicatum solvi ) som ingår i en medlemsstats civilprocessrättsliga regler. Den omtvistade bestämmelsen gäller inte direkt försäljning av varor.(18) Dess diskriminerande verkan är riktad mot kärandens nationalitet, inte mot varornas ursprung. Den är utan åtskillnad tillämplig på importerade och inhemska varor. Mot bakgrund av osäkerheten beträffande varornas faktiska ursprung, är det självklart att domstolen måste ge den nationella domstolen ett svar, men det är lika uppenbart att fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor inte är tillämpliga, om de varor, som tvisten vid den nationella domstolen gäller, är av belgiskt ursprung.
30. Jag ska i återstoden av detta förslag till avgörande ha som utgångspunkt att de varor som det nationella målet gäller lagligen har förts ut på EU-marknaden. Den nationella domstolen måste dock ta ställning till varornas ursprung, innan den kan avgöra sitt mål.
Fråga huruvida artikel 29 EG är tillämplig
31. Den andra inledande frågan gäller huruvida artikel 29 EG (enligt vilken kvantitativa exportrestriktioner är förbjudna) är relevant i förevarande mål. Både kommissionen och den belgiska regeringen har ansett att domstolen ska begränsa sin analys till artiklarna 28 och 30 EG.
32. Om de varor som utgör föremålet för en tvist befinner sig i fri omsättning inom en medlemsstat och därefter har förts över eller är avsedda att föras över gränsen till en annan medlemsstat, kan jag i princip inte se varför artikel 29 EG inte skulle aktualiseras, när man ser till ordalydelsen i det avtal som tvisten rör. När allt kommer omkring är export från medlemsstat A till medlemsstat B endast motsatsen till import till medlemsstat B från medlemsstat A.
33. Av omständigheterna i det förevarande målet framgår att den nationella domstolen har att ta ställning till en tvist som rör varor som finns i den medlemsstat (Belgien) där målet är anhängigt. I den mån varorna har förts över någon gräns, avsåg den relevanta rörelsen en import till Belgien, inte en export från Belgien. Jag utgår därför fortsättningsvis ifrån att endast artiklarna 28 och 30 EG är relevanta för utgången i det nationella målet.
Prövning i sak
34. I domstolens fasta rättspraxis har fastslagits att nationell lagstiftning, enligt vilken krävs cautio judicatum solvi, omfattas av fördragets tillämpningsområde.(19) Domstolens rättspraxis har emellertid hitintills gällt kärande i nationella mål som är medborgare i en medlemsstat och inte kärande som är medborgare i ett tredjeland.
35. Således gällde till exempel domen i målet Data Delecta skyldighet för ett engelskregistrerat företag, som hade väckt talan i Sverige mot ett svenskt bolag, att ställa säkerhet för rättegångskostnader i mål angående ersättning för leverans av varor. Domstolen anförde följande: ”Eftersom ’all diskriminering på grund av nationalitet’ är förbjuden enligt [artikel 12 EG] i fördraget krävs att det i medlemsstaterna råder en fullständig likhet i behandlingen av personer som befinner sig i en situation som regleras av gemenskapsrätten och av medborgarna i medlemsstaten i fråga.” Den svenska bestämmelsen, enligt vilken utländska medborgare kunde förpliktas att ställa säkerhet för rättegångskostnader, bedömdes därför innebära direkt diskriminering på grund av nationalitet.(20)
36. Jag anser att två slutsatser kan dras av domen i målet Data Delecta och följande domar. För det första är cautio judicatum solvi oförenlig med artikel 12 EG, där skillnad görs mellan personer som befinner sig inför en nationell domstol ”i en situation som regleras av gemenskapsrätten” på grundval av nationalitet, till nackdel för den som är utländsk medborgare. För det andra inskränker en sådan bestämmelse en kärandes rätt att åtnjuta de grundläggande friheterna som garanteras av fördraget, eftersom möjligheten att (om så är nödvändigt) göra sina krav gällande vid behörig domstol är en oundgänglig följd av de rättigheter som slås fast i fördraget.(21)
37. Jag noterar att frågan om tolkningen av artikel 12 EG inte uttryckligen har väckts av den nationella domstolen. Enligt min uppfattning är den emellertid relevant för att bestämma utgången i det aktuella målet.
38. Är det tillräckligt att de varor som är föremål för prövning i det mål som den hänskjutande domstolen har att avgöra omfattas av fördragets bestämmelser om fri rörlighet, för att domstolens rättspraxis angående cautio judicatum solvi
ska bli tillämplig? Eller måste käranden i dessa mål även vara medborgare i unionen eller vara ett bolag med säte inom unionens territorium?
39. Domstolen slog nyligen i sin dom i målet Vatsouras fast att två villkor måste vara uppfyllda för att artikel 12 EG ska vara tillämplig: ”Denna bestämmelse [artikel 12 EG] rör situationer som omfattas av tillämpningsområdet för gemenskapsrätten i vilka en medborgare i en medlemsstat diskrimineras i förhållande till medborgare i en annan medlemsstat uteslutande på grund av sin nationalitet. Den kan inte tillämpas på fall där medborgare i medlemsstaterna särbehandlas i förhållande till medborgare från tredjeland.”(22)
40. Det uttryckssätt som domstolen använder i sin rättspraxis angående cautio judicatum solvi
med avseende på ”personer som befinner sig i en situation som regleras av gemenskapsrätten” ska, enligt min uppfattning, tolkas mot bakgrund av domstolens dom i målet Vatsouras. I det nationella målet måste således käranden uppfylla två villkor: för det första måste situationen i fråga falla inom gemenskapsrättens tillämpningsområde och för det andra måste käranden vara medborgare i en medlemsstat och ha utsatts för diskriminerande behandling.
41. Eftersom Guarnieri är ett monegaskiskt bolag, kan det inte åberopa artikel 12 EG.
42. Strängt talat skulle detta vara tillräckligt för att avgöra målet. Om domstolen emellertid anser att kärandens nationalitet är irrelevant vid tillämpningen av artikel 12 EG och/eller vill undersöka den förevarande frågan vidare mot bakgrund av artiklarna 28–30 EG, ska jag kort behandla hur bestämmelserna om fri rörlighet för varor skulle kunna tillämpas.
43. Är cautio judicatum solvi
en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ restriktion i den mening som avses i artikel 28 EG?
44. Det har alltsedan domstolens dom i målet Dassonville varit fast rättspraxis att ”[a]lla handelsregler antagna av medlemsstater som kan utgöra ett hinder, direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt, för handeln inom gemenskapen skall anses som åtgärder med motsvarande verkan som kvantitativa restriktioner”.(23)
45. I artikel 851 i den belgiska lagsamlingen görs skillnad mellan belgiska medborgare och utlänningar på grundval av nationalitet. Utlänningar är enligt artikeln skyldiga att ställa säkerhet för rättegångskostnader, när det inte finns något ömsesidigt avtal mellan den stat där de är medborgare och Belgien. Jag anser emellertid att detta inte utgör en åtgärd enligt artikel 28 EG.
46. Cautio judicatum solvi
är inte en handelsregel. Den hänför sig till partens nationalitet, inte till varornas ursprung. Dess syfte är inte att reglera handel. Den är inte heller ett villkor som är direkt kopplat till leverans av varor på samma sätt som regler för förpackning och märkning, vilka kan användas för att diskriminera mot utländsk import och således utgöra hinder för fri rörlighet. Den är i stället en civilprocessrättslig regel. Dess tillämpning förutsätter två händelser. För det första måste en tvist uppstå med anledning av att ett avtal har ingåtts (i det förevarande målet angående leverans av varor), vilken leder till att talan väcks vid belgisk domstol. För det andra måste ett sådant förfarande involvera en belgisk medborgare såsom svarande, vilken väljer att använda sig av artikel 851 i lagsamlingen.
47. Enligt min uppfattning är därför tillämpningen av artikel 851 i den belgiska lagsamlingen alltför oviss och indirekt för att utgöra ett hinder för den fria rörligheten för varor, i den mening som avses i artikel 28 EG.(24)
48. Om domstolen inte instämmer i detta synsätt utan anser att cautio judicatum solvi
är en åtgärd med motsvarande verkan, i den mening som avses i artikel 28 EG, blir det nödvändigt att göra en bedömning av huruvida åtgärden kan vara motiverad av något av de till allmänintresset hänförliga skäl som anges i artikel 30 EG. Eftersom den nationella bestämmelse som här är i fråga, vad avser de varor som är aktuella i målet vid den hänskjutande domstolen, inte medför en diskriminering av dem i förhållande till inhemska varor, kan även den anses vara motiverad enligt de tvingande hänsyn som slagits fast i domstolens rättspraxis(25) (för det fall att domstolen anser att även en medborgare i tredjeland har rätt att åberopa artikel 12 EG(26) kan den omtvistade bestämmelsen, vilken medför en uppenbar diskriminering på grund av nationalitet, endast anses motiverad med tillämpning av artikel 30 EG och inte enligt domstolens rättspraxis rörande tvingande hänsyn).
49. Belgien har anfört att syftet med artikel 851 i lagsamlingen är att skapa rättssäkerhet – att garantera en korrekt verkställighet av domar i belgiska domstolar. Bestämmelsens syfte är att säkerställa att utländska medborgare, vilka inte omfattas av en ömsesidig överenskommelse, inte underlåter att betala skadestånd och ränta, när belgiska domstolar förpliktar dem att göra det. Målet är således att sätta utländska medborgare i samma situation som belgiska medborgare, vilka naturligtvis helt och hållet omfattas av sina nationella domstolars verkställande befogenheter.
50. Även om jag är beredd att medge att en bestämmelse i nationell civilprocessrätt, som reglerar säkerhet som måste ställas för kostnader, i princip kan anses ha sin grund i ett mål av allmänintresse, även om det kanske bara har sin grund i ordre public, enligt artikel 30 EG, eller ”tvingande hänsyn” enligt domen i målet ”Cassis de Dijon”, innehåller emellertid varken beslutet om hänskjutande eller Belgiens yttrande uppgifter som gör det möjligt för domstolen att ta ställning i denna fråga. Jag anser därför att det ankommer på den nationella domstolen att pröva frågan huruvida skyldigheten att ställa säkerhet för rättegångskostnader är motiverad. Vid prövningen härav bör den nationella domstolen bedöma huruvida regeln utgör det minst begränsande sättet att uppnå det eftersträvade syftet och huruvida den är proportionell.(27)
Förslag till avgörande
51. Mot bakgrund av ovan angivna överväganden föreslår jag att domstolen besvarar den fråga som har hänskjutits av Rechtbank van Koophandel te Brussel på följande sätt:
Artikel 28 EG utgör inte hinder mot att en kärande av monegaskisk nationalitet, som har väckt talan i Belgien om att få betalning för levererade varor, på yrkande av en svarande av belgisk nationalitet, åläggs skyldighet att ställa säkerhet för rättegångskostnader och skadestånd som han kan förpliktas att ersätta.
(1) .
(2)  –	Eftersom det nationella målet avser förhållanden innan Lissabonfördraget trädde i kraft, hänvisar jag till fördragsbestämmelserna i dessas dåvarande utformning. Bestämmelserna i artikel 12 återfinns nu i artikel 18 FEUF, bestämmelserna i artiklarna 28, 29 och 30 EG i artiklarna 34, 35 respektive 36 FEUF samt bestämmelserna i artikel 299 EG i artikel 52 FEU och artikel 355 FEUF. Man bör även hålla i minnet att bestämmelserna i artiklarna 28, 29 och 30 EG, innan Amsterdamfördraget trädde i kraft år 1999, med vissa ändringar återfanns i artiklarna 30, 34 och 36 i EG‑fördraget och att hänvisning görs till dessa i äldre omnämnd rättspraxis. Hänvisningar till gemenskapen i äldre rättspraxis och lagstiftning ska förstås som hänvisningar till unionen i förevarande sammanhang.
(3)  –	Se avtal av den 16 december 1991 om samarbete och tullunion mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Republiken San Marino (EGT L 84, 2002, s. 43).
(4)  –	Rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1), nu ersatt av artikel 3.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 450/2008 av den 23 april 2008 om fastställande av en tullkodex för gemenskapen (Moderniserad tullkodex) (EUT L 145, s. 1). Monaco har varit en del i gemenskapens tullområde åtminstone sedan år 1968. Då föreskrevs i artikel 2 i rådets förordning (EEG) nr 1496/68 av den 27 september 1968 om fastställelse av gemenskapens tullområde, att vissa områden (däribland Monaco), som var belägna utanför medlemsstaternas territorium men angivna i en bilaga till förordningen, skulle anses vara en del av gemenskapens tullområde.
(5)  –	I dom av den 15 december 1976 i mål 41/76, Donckerwolcke (REG 1976, s. 1921; svensk specialutgåva, volym 3, s. 247), punkterna14–18, fastställdes att med varor i ”fri omsättning” inom gemenskapen avsågs varor som kom från tredjeland och som i vederbörlig ordning hade importerats till någon av medlemsstaterna i enlighet med fördraget. Sådana varor var slutgiltigt och fullständigt likställda med varor med ursprung i medlemsstaterna. Artikel 30 i EG‑fördraget var följaktligen utan åtskillnad tillämplig på varor med ursprung i gemenskapen och på sådana som, oavsett varifrån de ursprungligen kom, hade övergått till fri omsättning i någon av medlemsstaterna.
(6)  –	Dom av den 13 januari 2000 i mål C‑220/98, Estée Lauder (REG 2000, s. I‑117), punkterna 12–14 i förslaget.
(7)  –	Rådets direktiv 76/768/EEG av den 27 juli 1976 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kosmetiska produkter (EGT L 262, s. 169; svensk specialutgåva, område 13, volym 5, s. 198).
(8)  –	Förslaget till avgörande i målet Estée Lauder (ovan fotnot 6), punkt 12.
(9)  –	Förslaget till avgörande i målet Estée Lauder (ovan fotnot 6), punkt 14.
(10)  –	Detta är en logisk följd av domen i målet Donckerwolcke (ovan fotnot 5). Sådana varor kan antas ha blivit i vederbörlig ordning importerade till gemenskapens tullområde och därmed slutgiltigt och fullständigt likställda med varor av monegaskiskt ursprung.
(11)  –	Dom av den 7 maj 1997 i de förenade målen C‑321/94–C‑324/94, Guimont (REG 1997, s. I‑2343).
(12)  –	Dom av den 5 december 2000 i mål C‑448/98, Pistre m.fl. (REG 2000, s. I‑10663).
(13)  –	Domen i målen Pistre m.fl. (ovan fotnot 11), punkterna 44 och 45.
(14)  –	Domen i målen Pistre m.fl. (ovan fotnot 11), punkterna 49–54.
(15)  –	I den relevanta lagstiftningen beskrevs emmentalerost enligt följande: ”en fast, smält, pressad massa som är saltad på ytan eller i saltlake. Till färgen skall den vara elfenbensvit till ljusgul, med körsbärsstora till valnötsstora hål. Den skall ha en guldgul till ljusbrun kant som är hård och torr.”
(16)  –	Domen i målet Guimont (ovan fotnot 12), punkt 23.
(17)  –	Domen i målet Guimont (ovan fotnot 12), punkterna 25–35.
(18)  –	Jag utvecklar denna analys vidare nedan när jag undersöker huruvida den omtvistade regeln är en åtgärd med en motsvarande verkan som en kvantitativ restriktion, se punkt 43 och följande punkter.
(19)  –	Dom av den 1 juli 1993 i mål C‑20/92, Hubbard (REG 1993, s. I‑3777; svensk specialutgåva, volym 14, s. I‑265) (tillhandahållande av tjänster), av den 26 september 1996 i mål C‑43/95, Data Delecta (REG 1996, s. I‑4661) (leverans av varor), av den 20 mars 1997 i mål  C‑323/95, Hayes (REG 1997, s. I‑1711) (leverans av varor), och av den 2 oktober 1997 i mål  C‑122/96, Saldanha och MTS Securities Corporation (REG 1997, s. I‑5325) (bolagsrätt – skydd för delägarna).
(20)  –	Domen i målet Data Delecta (ovan fotnot 19), punkt 16.
(21)  –	Se, för ett liknande resonemang, generaladvokaten La Pergolas förslag till avgörande i målet Hayes (ovan fotnot 19), punkterna 7–9.
(22)  –	Dom av den 4 juni 2009 i de förenade målen  C‑22/08 och
C‑23/08, Vatsouras och Koupatantze (REG 2009, s. I‑4585) punkterna 51 och 52.
(23)  –	Dom av den 11 juli 1974 i mål 8/74 (REG 1974, s. 837; svensk specialutgåva, volym 2, s. 343), punkt 5. Som exempel på mål i vilka domstolen har ansett att administrativa formkrav är åtgärder med motsvarande verkan enligt artikel 28 EG, se dom av den 17 juni 1987 i mål C‑154/85, kommissionen mot Italien (REG 1987, s. 2717), punkterna 8–12, angående villkor för parallellimport av fordon, och av den 15 mars 2007 i mål  C‑54/05, kommissionen mot Finland (REG 2007, s. I‑2473), punkterna 38 och 39, angående ett system för förflyttningstillstånd vilket tillämpades endast på importerade fordon.
(24)  –	Se, för liknande resonemang, dom av den 7 mars 1990 i mål C‑69/88, Krantz (REG 1990, s. I‑583), punkterna 11 och 12, av den 24 januari 1991 i mål C‑339/89, Alsthom Atlantique mot Sulzer (REG 1991, s. I‑107), punkterna 14 och 15, av den 13 oktober 1993 i mål C‑93/92, CMC Motorradcenter (REG 1993, s I‑5009), punkterna 10–13, och av den 22 juni 1999 i mål C‑412/97, Italo Fenocchio (REG 1999, s. I‑3845), punkterna 11 och 12.
(25)  –	Dom av den 20 februari 1979 i mål 120/78, Cassis de Dijon (REG 1979 s. 649; svensk specialutgåva, volym 4, s. 377), punkt 8.
(26)
– Se punkt 42 ovan.
(27)  –	Se till exempel domen i målet kommissionen mot Finland (ovan fotnot 23), punkt 38.