PERSONALDOMSTOLENS DOM
(första avdelningen)
den 16 januari 2007
Mål F-119/05
Charlotte Gesner
mot
Byrån för harmonisering inom den inre marknaden (varumärken, mönster och modeller) (harmoniseringsbyrån)
”Tjänstemän – Invaliditet – Avslag på begäran om att en invaliditetskommitté skall sammankallas”
Saken:         Talan väckt med stöd av artikel 236 EG och artikel 152 EA, varigenom Charlotte Gesner har yrkat ogiltigförklaring av harmoniseringsbyråns
beslut av den 2 september 2005 att avslå hennes klagomål mot beslutet av den 21 april 2005, genom vilket harmoniseringsbyrån
avslog hennes begäran om att en invaliditetskommitté skulle sammankallas.
Avgörande:         Beslutet av den 21 april 2005, genom vilket harmoniseringsbyrån avslog sökandens begäran om att en invaliditetskommitté skulle
sammankallas, ogiltigförklaras. Harmoniseringsbyrån skall ersätta rättegångskostnaderna.
Sammanfattning
Tjänstemän – Invaliditet – Tillfälligt anställda – Inledande av förfarandet avseende invaliditet
(Tjänsteföreskrifterna, artikel 59.4; anställningsvillkoren för övriga anställda, artiklarna 31 första stycket och 33.1)
I avsaknad av bestämmelser med motsatt innebörd i anställningsvillkoren för övriga anställda, är begreppet invaliditet i den
mening som avses i anställningsvillkoren för övriga anställda identiskt med begreppet i tjänsteföreskrifterna. Begreppet omfattar
således situationen med en tillfälligt anställd som, i likhet med en tjänsteman, lider av total invaliditet och som av det
skälet tvingas att tillfälligt upphöra med sin tjänstgöring. En tillfälligt anställd som tvingats att tillfälligt upphöra
med sin tjänstgöring på grund av sitt hälsotillstånd har således rätt att begära att det inleds ett förfarande för att undersöka
huruvida vederbörande lider av invaliditet. Det kan endast förhålla sig på annat sätt om begäran utgör missbruk, särskilt
om den endast syftar till att, i avsaknad av någon ny omständighet, ifrågasätta de tidigare slutsatser som en invaliditetskommitté
som redan bedömt personens situation har kommit fram till.
För att inleda detta förfarande uppställs det inte något krav på att den föregående sjukledigheten skall vara av viss längd.
Om det uppställdes ett sådant krav skulle det i många fall utgöra hinder för att tillfälligt anställda, som drabbas av en
plötslig eller snabb försämring av hälsotillståndet eller som råkar ut för en olycka, skulle kunna omfattas av skyddet mot
dessa risker.
Kravet på den föregående sjukledighetens längd som föreskrivs i artikel 59.4 i tjänsteföreskrifterna är inte tillämpligt när
det är den tillfälligt anställde som begär att ett förfarande avseende invaliditet skall inledas. Denna bestämmelse avser
nämligen det fall då administrationen beslutar att inleda detta förfarande, och i bestämmelsen uppställs i fråga om ett sådant
beslut ett krav på att tjänstemannens eller den anställdes sjukledighet skall överstiga en viss längd. Denna bestämmelse utgör
således en garanti både för den anställde och för administrationen. Bestämmelsen ger å ena sidan den anställde en rimlig frist
för att återhämta sig och återgå i tjänst innan vederbörande blir invaliditetsförklarad. Å andra sidan ger bestämmelsen administrationen
behörighet att efter denna frist låta fastställa den berörda personens invaliditet för att i förekommande fall tillsätta en
definitiv ersättare på dennes tjänst, genom att således tillerkänna tillsättningsmyndigheten en möjlighet, och inte en skyldighet,
att hänskjuta fallet till invaliditetskommittén.
(se punkterna 28–30 och 32–34)
Hänvisning till
domstolen den 9 juli 1975, 42/74 och 62/74, Vellozzi mot kommissionen, REG 1975, s. 871, punkterna 25–27, den 15 januari 1981,
731/79, B mot parlamentet, REG 1981, s. 107, punkt 7
förstainstansrätten den 16 juni 2000, T‑84/98, C mot rådet, REGP 2000, s. I‑A‑113 och II‑497, punkt 68