62001CC0222_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Bundesfinanzhof (högsta skattedomstolen i Tyskland) har, genom beslut av den 24 april 2001, i enlighet med artikel 234 EG ställt tre frågor om tolkningen av gemenskapens regelverk om extern transitering. Dessa frågor avser särskilt uppkomsten av en tullskuld på grund av att vissa varor undandragits från tullövervakning samt återbetalning av importtull i särskilda situationer.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
2. När det gäller gemenskapsbestämmelser skall för detta förslag till avgörande erinras om några bestämmelser om gemenskapstransitering, om uppkomst av tullskuld, om vilka personer som är tullskyldiga och om återbetalning av importtull i särskilda situationer.
3. När det gäller gemenskapstransitering skall beaktas rådets förordning nr 222/77 av den 13 december 1976 om gemenskapstransitering(2) som är tidsmässigt [ ratione temporis ] tillämplig på omständigheterna i målet.(3) Såvitt är av intresse föreskrivs i artikel 12 i denna förordning att ”[v]aror som skall transporteras enligt förfarandet för extern gemenskapstransitering skall i enlighet med villkoren i denna förordning anges i en T1-deklaration. [...] T1-deklarationen skall undertecknas av den som ansöker om att få genomföra en extern gemenskapstransitering eller av ett behörigt ombud för denne och skall ges in i minst tre exemplar till avgångskontoret”.(4)
4. Därvid skall vidare erinras om att enligt artikel 18 i denna förordning gäller att ”[i]dentifieringen av varorna i regel utförs genom försegling. [...] Avgångskontoret kan avstå från försegling när det med hänsyn till andra eventuella identifieringsåtgärder är möjligt att identifiera varorna genom beskrivningen av dem i T1-deklarationen eller i de kompletterande handlingarna”.(5)
5. Vidare föreskrivs i artikel 19 att ”[d]e exemplar av T1-dokumentet som avgångskontoret lämnat till den huvudansvarige eller till ett ombud för denne skall åtfölja varorna under transporten”.(6) Enligt artikel 20 ”[skall] exemplaren av T1-dokumentet företes i varje medlemsstat på begäran från tullmyndighet, som kan kontrollera att förseglingen är obruten. Varorna skall undersökas endast vid misstanke om oegentligheter som kan innebära missbruk”.
6. Beträffande uppkomst av en tullskuld skall hänvisas till rådets förordning nr 2144/87 av den 13 juli 1987 om tullskuld(7) .
7. Enligt artikel 1.2 i denna förordning avses med ”tullskuld” ”en persons skyldighet att erlägga den importtull (tullskuld vid import) eller den exporttull (tullskuld vid export) som gäller för varor för vilka sådana tullar utgår enligt gällande bestämmelser”. Såvitt är av intresse anges i artikel 2.1 c att en tullskuld uppkommer bland annat vid ”undandragande från tullövervakning av importtullpliktiga varor vilken uppkommit genom att varorna placerats i tillfällig förvaring eller genom att de hänförts till ett tullförfarande som medför sådan tullövervakning”.
8. När det gäller vilka personer som är tullskyldiga är också rådets förordning nr 1031/88 av den 18 april 1988 om fastställande av den person som är ansvarig för betalning av tullskuld(8) av intresse. Därvid skall särskilt erinras om artikel 4 i vilken föreskrivs följande:
”1. När en tullskuld uppkommer enligt artikel 2.1 c i förordning (EEG) nr 2144/87 skall den person som undandragit varorna från tullövervakning vara ansvarig för betalningen av tullskulden. I enlighet med gällande bestämmelser i medlemsstaterna är också följande personer solidariskt ansvariga för tullskulden:
a) den som har medverkat till att undandra varorna från tullövervakning samt den som förvärvat eller tagit hand om varorna i fråga, och
b) varje annan person som är delaktig i detta undandragande.
2. Solidariskt ansvarig för betalningen av tullskulden är vidare var och en som avseende importtullpliktiga varor är ansvarig för förpliktelser som följer av tillfällig förvaring eller av användning av det tullförfarande som den hänförts till.”
9. Vad slutligen gäller återbetalning av importtull i särskilda situationer hänvisas till rådets förordning nr 1430/79 av den 2 juli 1979 om återbetalning eller eftergift av import- och exporttullar,(9) i dess lydelse enligt rådets förordning nr 3069/86 av den 7 oktober 1986(10) . Särskilt föreskrivs i artikel 13 att [i]mporttullar får återbetalas eller efterges i andra särskilda situationer än dem som anges i avdelningarna A till D [(11) ] till följd av omständigheter vid vilka varken bedrägeri eller uppenbar försumlighet kan tillskrivas den person som det gäller.
De nationella bestämmelserna
10. När det gäller de nationella bestämmelserna föreskrivs i 10 § första stycket Tabaksteuergesetz 1980 (tobaksskattelagen(12), nedan kallad TabStG) att ”[o]m tobaksvaror eller cigaretthylsor förs in i uppbördsområdet skall beträffande skattens uppkomst och tidpunkten för dess beräkning, skattskyldiga personer, personligt betalningsansvar, skattetillägg när skattereglerna åsidosatts, skatteförfarandet, samt, för det fall skatten inte skall erläggas genom användande av skattestämpel, förfallodag, betalningsuppskov, eftergift och återbetalning, föreskrifterna för tull tillämpas analogivis. Detta gäller även om tull inte skall utgå.”
Bakgrund och förfarandet
11. Såvitt framgår av beslutet om hänskjutande kontaktade i juni 1992 en medborgare i ett östeuropeiskt land (genom en mellanhand) en tjänsteman vid tullmyndighetens tullkriminalenhet, som agerade under antagen identitet, för att erbjuda denne att köpa en container med cigaretter av märket ”Golden American” utan skattestämpel för export till Polen. Man överenskom därvid att cigaretterna skulle betalas och överlämnas den 16 juli 1992 på ett visst transportföretags område i Nettetal-Kaldenkirchen (Tyskland).
12. Den 9 juli 1992 deklarerade företaget Rothmans Manufacturing, numera British American Tobacco Manufacturing (nedan kallat BAT), på uppdrag av ett schweiziskt företag i samma koncern vid det holländska tullkontoret i Zevenaar en försändelse av 11 000 000 cigaretter av märket ”Golden American” enligt gemenskapsförfarandet för extern transitering. Fristen för att förete varorna bestämdes till den 16 juli 1992. I transithandlingen angavs som mottagare ett företag från Sankt Petersburg, vilket dock inte överensstämde med uppgifterna i följesedeln och på fakturan. Transportdokumentet innehöll inte någon uppgift om transportmedlets identitet och nationalitet.
13. Enligt uppgift från den chaufför som körde lastbilen med cigaretterna avkrävdes han under transporten tull- och transportdokumenten tre gånger av östeuropeiska medborgare som varje gång lämnade tillbaka dem. Chauffören kunde emellertid inte svara på om handlingarna hade bytts ut eller ändrats.
14. Som överenskommet med den tjänsteman som agerade under antagen identitet kom lastbilen den 16 juli 1992 till transportföretagets gård. Där öppnades lastbilen av chauffören med en kofot och lastades delvis av. Olika tjänstemän vid tullkriminalenheten som också agerade under antagen identitet var närvarande.
15. Vid stickprovskontroller av varorna i lastbilen framgick att det i samtliga kartonger fanns cigaretter utan skattestämpel. Chauffören och hans medhjälpare greps på grund av detta. I chaufförens byxfickor hittades en bortriven holländsk tullplombering. Lastbilen och lasten togs i beslag och cigaretterna förstördes senare.
16. Hauptzollamt Krefeld (tullkontoret i Krefeld, nedan kallat Hauptzollamt) ansåg att BAT var ansvarigt för undandragandet av varorna från tullövervakning och förpliktade därför den 7 augusti 1992 företaget att betala tobaksskatt om 1 436 776 DEM. Den 24 november 1992 ansökte BAT hos Hauptzollamt om eftergift av detta belopp och gjorde därvid särskilt gällande att det förelåg en ”särskild situation” i den mening som avses i artikel 13 i förordning nr 1430/79.
17. Hauptzollamt avslog emellertid denna ansökan i beslut av den 14 januari 1993, vilket beslut därefter ändrades den 4 maj samma år. BAT överklagade därefter hos Finanzgericht (finansdomstolen) i Düsseldorf och yrkade att Hauptzollamt skulle förpliktas att återbetala erlagd tull. Sedan detta överklagande lämnats utan bifall överklagade BAT hos Bundesfinanzhof och gjorde gällande att förordning nr 1430/79 åsidosatts.
18. Bundesfinanzhof ansåg att det för lösningen av den anhängiga tvisten var nödvändigt att tolka de relevanta gemenskapsbestämmelserna och ställde därför genom beslut av den 24 april 2001 följande tolkningsfrågor till domstolen:
1. Undandras en vara som anmälts för ett förfarande för gemenskapstransitering från tullövervakning genom att transportdokumentet T1 tillfälligt avskiljs från varusändningen?
2. För det fall domstolen besvarar frågan under 1 nekande:
Undandras en vara som anmälts för ett förfarande för gemenskapstransitering tullövervakning genom att den för varans identitetssäkring anbringade tullförseglingen öppnas och en del av varorna lastas av, utan att sändningen först i enlighet med reglerna återuppvisats för tullmyndigheten, och dessa åtgärder överenskommits mellan de berörda personerna och tjänstemän vid tullkriminalen som agerade under antagen identitet och som dessutom övervakade åtgärderna in i minsta detalj?
3. För det fall domstolen besvarar någon av frågorna under 1 och 2 jakande:
Föreligger särskilda omständigheter i den mening som avses i artikel 13 i förordning nr 1430/79 när en tjänsteman vid tullkriminalen, som agerade under antagen identitet, provocerat fram otillåtna åtgärder vid förfarandet för gemenskapstransitering? Utesluter bedrägliga avsikter eller ett uppenbart försumligt agerande hos de personer som den huvudansvarige anlitat för uppfyllandet av sina förpliktelser i samband med gemenskapstransiteringen att den tullskuld som uppkommit på grund av att de varor som anmälts för ett förfarande för gemenskapstransitering undandragits tullövervakning återbetalas till den huvudansvarige?
19. BAT och kommissionen har yttrat sig skriftligen i målet och därefter muntligen vid förhandling den 6 februari 2003.
Rättslig bedömning
Domstolens behörighet
20. Innan jag behandlar tolkningsfrågorna konstaterar jag att, såsom kommissionen understrukit, tvisten vid den nationella domstolen avser betalning av en punktskatt som föreskrivs i nationella bestämmelser och inte i gemenskapsbestämmelser. Man kan därför fråga sig om domstolen är behörig att uttala sig om tolkningen av gemenskapens bestämmelser om uppkomst av tullskuld, om vem som är tullskyldig och om återbetalning av importtull.
21. Enligt vad den hänskjutande domstolen angett är emellertid gemenskapsbestämmelserna tillämpliga i förevarande fall genom en hänvisning till dessa i 10 § första stycket TabStG. Mot denna bakgrund vill jag erinra om att enligt fast rättspraxis ”framgår [det] varken av ordalydelsen i artikel 177 eller av syftet med det förfarande som införts genom denna artikel att fördragets upphovsmän skulle ha avsett att från domstolens behörighet undanta en begäran om förhandsavgörande angående en gemenskapsrättslig bestämmelse i det särskilda fall då det i en medlemsstats nationella rätt hänvisas till innehållet i denna bestämmelse för att fastställa de regler som är tillämpliga på förhållanden som är helt och hållet interna för den staten. Tvärtom så är det av uppenbart intresse för gemenskapens rättsordning att, för att undvika framtida tolkningsavvikelser, varje gemenskapsrättslig bestämmelse ges en enhetlig tolkning oavsett under vilka omständigheter den kommer att tillämpas”.(13)
22. Även om invändningar kan göras mot denna rättspraxis i olika hänseenden(14) har denna rättspraxis bekräftats vid upprepade tillfällen, även nyligen, av domstolen.(15) Man kan således av detta dra slutsatsen att domstolen är behörig att besvara de frågor som Bundesfinanzhof har ställt.
Den första frågan
23. Genom den första tolkningsfrågan önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i om ett tillfälligt avlägsnande av T1-dokumentet från de varor som skall genomgå förfarandet för extern transitering innebär ett ”undandragande från tullövervakning” i den mening som avses i artikel 2.1 c i förordning nr 2144/87.
24. BAT anser att denna fråga skall ges ett nekande svar och har därvid hävdat att ett tillfälligt avlägsnande av T1-dokumentet inte utgör hinder för tullmyndigheterna att vidta nödvändiga övervakningsåtgärder. Enligt dess mening är det inte bara så att ett sådant avlägsnande inte inneb är en otillåten hantering av de transporterade varorna utan det utgör inte heller något hinder för att förete dem vid bestämmelsetullkontoret och för detta kontor att undersöka dem.
25. Kommissionen är däremot av motsatt åsikt och har hävdat att tullövervakningen blir effektiv endast om behöriga tjänstemän vid varje tillfälle under transiteringsförfarandet kan kontrollera förseglingarna och transit- och transportdokumenten samtidigt. Kommissionen delar därvid inte den hänskjutande domstolens uppfattning att man inte kan tala om ”undandragande av varor från tullövervakning” om ingen övervakning i själva verket skett under det tillfälliga avlägsnandet av T1-dokumentet. Enligt kommissionen uppkommer nämligen en tullskuld redan genom att varorna undandras från möjlig övervakning och att det därvid inte är nödvändigt att övervakningen faktiskt genomförs.
26. För min del konstaterar jag inledningsvis att i domen i målet Liberexim har domstolen med hänvisning till en tidigare dom avseende gemenskapens tullkodex nyligen klargjort att begreppet ”undandragande från tullövervakning” i den mening som avses i artikel 2.1 c i förordning nr 2144/87 ”skall förstås så, att det omfattar varje åtgärd eller underlåtenhet som medför att den behöriga tullmyndigheten, om än tillfälligt, förhindras att få tillgång till varor som är föremål för tullövervakning och att utföra de kontroller som föreskrivs i gemenskapens tullagstiftning”.(16) Av denna dom framgår vidare att ”det inte krävs uppsåt för att det skall föreligga undandragande av varor från tullövervakning utan endast att objektiva rekvisit är uppfyllda”.(17)
27. I det fallet fastslog domstolen särskilt att de oegentligheter som begåtts, nämligen ”att bryta förseglingar, lasta ur varor och släppa ut dessa på marknaden, [utgjorde] undandragande från tullövervakning och de medförde följaktligen att varorna upphör[de] att omfattas av förfarandet för extern gemenskapstransitering”. Däremot ”medförde inte det faktum att det ursprungliga dragfordonet tidigare hade ersatts med ett nytt dragfordon i en annan medlemsstat, utan att eventuella förseglingar brutits och utan att varorna lastades av eller lastades om, att den behöriga tullmyndigheten förhindrades att vidta eventuella kontrollåtgärder”.(18)
28. Efter dessa konstateranden anser jag när det gäller förevarande fall att ett tillfälligt avlägsnande av T1-dokumentet från varor som omfattas av förfarandet för extern transitering utgör ett ”undandragande från tullövervakning” om denna handling inte snabbt kan företes vid en kontroll från behöriga myndigheters sida.
29. Jag instämmer nämligen i kommissionens bedömning att under förfarandet för extern transitering krävs för tullövervakningen en samtidig kontroll av förseglingarna (och eventuellt av varorna) och av transithandlingarna så att det kan fastställas att de transporterade varorna överensstämmer med dem som tulldeklarerats och hänförts till transitförfarandet. Jag anser därvid att för detta talar klart ovan nämnda artikel 20 i förordning nr 222/77, enligt vilken ”[e]xemplaren av T1-dokumentet skall företes i varje medlemsstat på begäran från tullmyndighet, som kan kontrollera att förseglingen är obruten. Varorna skall undersökas endast vid misstanke om oegentligheter som kan innebära missbruk”.
30. Jag anser vidare att för att innebära ett ”undandragande från tullövervakning” är det tillräckligt att varorna rent objektivt undandras från möjlig tullövervakning, oavsett om denna övervakning verkligen utförs av de behöriga myndigheterna. Jag kan nämligen inte se något skäl för att begränsa tillämpningsområdet för artikel 2.1 c i förordning nr 2144/87 till förmån för personer som överträder gemenskapens bestämmelser om extern transitering.
31. Mot bakgrund av övervägandena ovan anser jag följaktligen att den första frågan skall besvaras så, att ett tillfälligt avlägsnande av T1-dokumentet från varor som omfattas av förfarandet för extern transitering utgör ett ”undandragande från tullövervakning” i den mening som avses i artikel 2.1 c i förordning nr 2144/87 om denna handling inte snabbt kan företes vid en kontroll från behöriga myndigheters sida.
Den andra frågan
32. Som framgått ställer den hänskjutande domstolen den andra tolkningsfrågan endast vid ett nekande svar på den första frågan. Med hänsyn till det svar som jag kom fram till på den första frågan behandlar jag kort den andra frågan endast alternativt för det fall domstolen inte instämmer i vad jag anfört ovan.
33. Genom denna fråga önskar den nationella domstolen få klarhet i om ett brytande av förseglingar och en delvis urlastning av varorna vid ett förfarande för extern transitering ger upphov till ett ”undandragande från tullövervakning” i den mening som avses i artikel 2.1 c i förordning nr 2144/87, när dessa åtgärder överenskommits med tjänstemän vid tullkriminalen som agerar under antagen identitet och dessa tjänstemän övervakat åtgärderna in i minsta detalj.
34. BAT har i detta avseende hävdat att ett ”undandragande från tullövervakning” är uteslutet när – såsom i förevarande fall – tullmyndigheten övervakar brytandet av förseglingarna och urlastningen av varorna och har situationen under kontroll genom att ett stort antal tjänstemän är redo att ingripa.
35. Jag instämmer emellertid i kommissionens bedömning att det förhållandet att brytandet av förseglingarna och urlastningen av varorna överenskommits med tjänstemän vid tullkriminalen som agerade under antagen identitet och sker i dessas närvaro inte innebär att det inte är fråga om ”undandragandet från tullövervakning”. Ett sådant undandragande skulle nämligen kunna vara uteslutet om brytandet av förseglingarna eller urlastningen av varorna, med iakttagande av bestämmelserna om förfarandet för extern transitering, skedde med samtycke från och under övervakning från behörig tullmyndighets sida och inte av tjänstemän som infiltrerat sig bland förmodade smugglare.
36. Jag anser således att denna fråga bör besvaras så, att ett brytande av förseglingar och en delvis urlastning av varor vid ett förfarande för extern transitering innebär ett ”undandragande från tullövervakning” i den mening som avses i artikel 2.1 c i förordning nr 2144/87 även om dessa åtgärder överenskommits med tjänstemän vid tullkriminalen som agerar under antagen identitet och dessa tjänstemän övervakar åtgärderna i samtliga.
Den tredje frågan
37. För det fall någon av de första frågorna besvaras jakande önskar den nationella domstolen genom den tredje frågan få klarhet i huruvida a) det föreligger en ”särskild situation”, som enligt artikel 13 i förordning nr 1430/79 kan utgöra skäl för återbetalning av importtull, om en tjänsteman vid tullkriminalen provocerar fram otillåtna åtgärder vid ett förfarande för gemenskapstransitering, samt huruvida b) bedrägliga avsikter hos eller ett uppenbart försumligt agerande av de personer som den huvudansvarige anlitat för uppfyllandet av skyldigheter vid förfarandet för gemenskapstransitering utesluter återbetalning till den huvudansvarige av tull som denne betalt avseende en skuld som uppkommit på grund av ett undandragande av varor från tullövervakning.
38. De två parter som har yttrat sig i målet har med hänvisning till gemenskapsrättspraxisen på området(19) och med stöd av skälighetsprincipen, som ligger till grund för artikel 13.1 i förordning nr 1430/79, föreslagit i huvudsak ett jakande svar på frågan under a).
39. Vidare har de när det gäller frågan under b) samstämmigt hävdat att om det föreligger en ”särskild situation” i den mening som avses i denna bestämmelse kan endast bedrägeri eller uppenbar försumlighet av den huvudansvarige vara hinder för att återbetala tullen till denne. Kommissionen har däremot tillagt att därvid skall den nationella domstolen beakta även en eventuell uppenbar försumlighet av den huvudansvarige vid valet av det transportföretag som utför transiteringsförfarandet och har när det gäller förevarande fall gett uttryck för viss tveksamhet till om BAT varit tillräckligt omsorgsfull vid detta val.
40. Själv vill jag inledningsvis erinra om att enligt artikel 13.1 i förordning nr 1430/79 ”[får i]mporttullar ... återbetalas eller efterges i ... särskilda situationer ... till följd av omständigheter vid vilka varken bedrägeri eller uppenbar försumlighet kan tillskrivas den person som det gäller”. Domstolen har flera gånger haft tillfälle att understryka att denna bestämmelse ”utgör ... en generalklausul för skälighetsbedömning som är avsedd att omfatta andra situationer än de som är de allra vanligaste i praktiken och som vid antagandet av förordningen kunde utgöra föremål för en särskild reglering”.(20) Domstolen har dessutom fastslagit att artikeln i fråga ”skall tillämpas när de omständigheter som är kännetecknande för förhållandet mellan den ekonomiske aktören och myndigheten är sådana att det skulle bli oskäligt att påföra aktören en kostnad som denne normalt inte skulle drabbas av”.(21)
41. I linje med dessa principer har domstolen, såvitt är av direkt intresse, i domen i målet De Haan, till vilka båda parter hänvisat, fastslagit att ”behovet av att tullmyndigheterna eller polisen gör en skyndsam undersökning, när varken bedrägeri eller försumlighet kan tillskrivas gäldenären och denne inte har underrättats om undersökningens genomförande, [utgör] en särskild situation i den mening som avses i artikel 13.1 i förordning nr 1430/79. Även om det kan vara legitimt att de nationella myndigheterna medvetet låter överträdelser och oegentligheter begås för att upplösa ett nätverk, identifiera bedragare och säkerställa eller stärka bevisningen, skulle det nämligen strida mot det skälighetsändamål som ligger bakom artikel 905.1 i förordning nr 2454/93 [(22) ] att låta gäldenären betala den tullskuld som är resultatet av dessa val som skett i brottsbekämpningssyfte. Dessa omständigheter försätter gäldenären i en undantagssituation jämfört med övriga aktörer som bedriver samma verksamhet”.(23)
42. Mot bakgrund av denna rättspraxis anser jag alltså att frågan under a) bör besvaras så, att det föreligger en ”särskild situation” som enligt artikel 13.1 i förordning nr 1430/79 kan utgöra skäl för att återbetala importtull om en tjänsteman vid tullkriminalen under antagen identitet provocerar fram otillåtna åtgärder vid ett förfarande för gemenskapstransitering.
43. När det gäller frågan under b) måste jag därefter ansluta mig till parternas ståndpunkt att det av den ifrågavarande bestämmelsens ordalydelse och syftet med denna, såsom bestämmelsen tolkats i rättspraxis, klart framgår att endast bedrägeri eller uppenbar försumlighet av den huvudansvarige kan utgöra hinder för att återbetala tullen till denne. Det ankommer uppenbarligen på den nationella domstolen att mot bakgrund av de relevanta omständigheterna fastställa huruvida uppenbar försumlighet kan läggas den huvudansvarige till last, i synnerhet om sådan försumlighet kan konstateras vid valet av transportföretag som anlitats för transitförfarandet.
44. Jag anser således att frågan under b) skall besvaras så, att bedrägliga avsikter hos eller ett uppenbart försumligt agerande av de personer som den huvudansvarige anlitat för uppfyllandet av skyldigheter vid förfarandet för gemenskapstransitering inte utesluter återbetalning till den huvudansvarige av tull som denne betalt avseende en skuld som uppkommit på grund av ett undandragande av varor från tullövervakning.
Förslag till avgörande
Mot bakgrund av övervägandena ovan föreslår jag att domstolen skall lämna följande svar på de tolkningsfrågor som Bundesfinanzhof har ställt.
1) Ett tillfälligt avlägsnande av T1-dokumentet från varor som omfattas av förfarandet för extern transitering utgör ett ”undandragande från tullövervakning” i den mening som avses i artikel 2.1 c i förordning nr 2144/87 om denna handling inte snabbt kan företes vid en kontroll från behöriga myndigheters sida.
2) Ett brytande av förseglingar och en delvis urlastning av varor vid ett förfarande för extern transitering innebär ett ”undandragande från tullövervakning” i den mening som avses i artikel 2.1 c i förordning nr 2144/87 även om dessa åtgärder överenskommits med tjänstemän vid tullkriminalen som agerar under antagen identitet och dessa tjänstemän övervakar åtgärderna i samtliga skeden.
3) Det föreligger en ”särskild situation” som enligt artikel 13.1 i förordning nr 1430/79 kan utgöra skäl för att återbetala importtull om en tjänsteman vid tullkriminalen under antagen identitet provocerar fram otillåtna åtgärder vid ett förfarande för gemenskapstransitering. Bedrägliga avsikter hos eller ett uppenbart försumligt agerande av de personer som den huvudansvarige anlitat för uppfyllandet av skyldigheter vid förfarandet för gemenskapstransitering utesluter inte återbetalning till den huvudansvarige av tull som denne betalt avseende en skuld som uppkommit på grund av ett undandragande av varor från tullövervakning.
(1) .
(2)
–	EGT L 38, s. 1.
(3)
–	Denna förordning upphävdes den 1 januari 1993 genom artikel 46.1 i rådets förordning nr 2726/90 av den 17 september 1990 om gemenskapstransitering (EGT L 262, s. 1). Den är emellertid tillämplig i förevarande fall eftersom det i artikel 129.1 i kommissionens förordning nr 1214/92 av den 21 april 1992 om tillämpningsföreskrifter och förenklingsbestämmelser för systemet för gemenskapstransitering (EGT L 132, s. 1) föreskrivs att ”transportåtgärder som påbörjats i enlighet med förordning (EEG) nr 222/77 och förordning (EEG) nr 1062/87 senast dagen före denna förordnings ikraftträdande skall genomföras enligt bestämmelserna i dessa förordningar”.
(4)
–	Artikel 12.1 och 12.3.
(5)
–	Artikel 18.1 och 18.4.
(6)
–	Artikel 19.1. Med ”huvudansvarig” i den mening som avses i artikel 11 a avses ”den som, eventuellt genom behörigt ombud [...], ansöker om att få genomföra en gemenskapstransitering och som följaktligen är ansvarig gentemot den behöriga myndigheten för att den utförs på ett riktigt sätt”.
(7)
–	EGT L 201, s. 15.
(8)
–	EGT L 102, s. 5.
(9)
–	EGT L 175, s. 1.
(10)
–	EGT L 286, s. 1.
(11)
–	Dessa avsnitt har följande rubriker: avdelning A, tullskuld eller fastställande av beloppet för denna till en högre nivå än vad som lagligen skall betalas, avdelning B, varor som felaktigt deklarerats för fri omsättning, avdelning C, varor som avvisats av importören på grund av att de var defekta eller inte överensstämmande med avtalet, avdelning D, varor i en särskild situation.
(12)
–	Lag av den 13 december 1979, offentliggjord i BGBl. I, 2118.
(13)
–	Dom av den 18 oktober 1990 i de förenade målen C-297/88 och C-197/89, Dzodzi (REG 1990, s. I-3736, svensk specialutgåva, volym 10, s. I-531), punkterna 36 och 37. I denna dom klargjorde domstolen också att ”[i] det fall då gemenskapsrätten har blivit tillämplig genom bestämmelser i nationell rätt ankommer det enbart på den nationella domstolen att bedöma den exakta räckvidden av denna hänvisning till gemenskapsrätten. Om den nationella domstolen anser att innehållet i en gemenskapsrättslig bestämmelse, till följd av en sådan hänvisning, är tillämpligt på förhållanden som är helt och hållet interna och som ligger till grund för den tvist som anhängiggjorts vid den nationella domstolen så har den rätt att begära ett förhandsavgörande från domstolen, på de villkor som fastställs genom bestämmelserna i artikel 177, så som dessa har tolkats i domstolens rättspraxis” (punkt 41).
(14)
–	Se särskilt generaladvokaten F.G. Jacobs förslag till avgörande av den 17 september 1996 i de förenade målen C-28/95 och C-130/95, Leur-Bloem och Giloy (REG 1997, s. I-4161), generaladvokaten Dámaso Ruiz-Jarabo Colomers förslag till avgörande av den 26 september 2000 i mål C-1/99, Kofisa Italia (REG 2001, s. I-207), och generaladvokaten F.G. Jacobs förslag till avgörande av den 15 november 2001 i mål C-306/99, BIAO (REG 2003, s. I-0000).
(15)
–	Se särskilt dom av den 17 juli 1997 i mål C-28/95, Leur-Bloem (REG 1997, s. I-4161), punkt 26, och i mål C-130/95, Giloy (REG 1997, s. I-4291), av den 11 januari 2001 i mål C-1/99, Kofisa Italia (REG 2001, s. I-207), och av den 7 januari 2003 i mål C-306/99, BIAO (REG 2003, s. I-0000).
(16)
–	Dom av den 11 juli 2002 i mål C-371/99, Liberexim (REG 2002, s. I-6277), punkt 55, min kursivering, i vilken hänvisas till domen av den 1 februari 2001 i mål C-66/99, D. Wandel (REG 2001, s. I-873). Domstolen betonade i detta avseende särskilt att ”de nya tullbestämmelserna som tolkades i [sistnämnda] dom och som föreskrivs i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4) har nämligen inte ändrat innebörden av begreppet undandragande från tullövervakning som används i förordning nr 2144/87” (punkt 54).
(17)
–	Punkt 60, i vilken också hänvisas till domen i målet D. Wandel.
(18)
–	Punkt 56.
(19)
–	Båda parter har hänvisat särskilt till domen av den 7 september 1999 i mål C-61/99, De Haan (REG 1999, s. I-5003), punkt 53.
(20)
–	Se exempelvis domstolens dom av den 12 mars 1987 i de förenade målen 244/85 och 245/85, Cerealmangimi och Italgrani mot kommissionen (REG 1987, s. 1303), punkt 10, och av den 18 januari 1996 i mål C-446/93, SEIM (REG 1996, s. I-73), punkt 41.
(21)
–	Dom av den 26 mars 1987 i mål 58/86, Coopérative agricole d’approvisionnement des Avirons (REG 1987, s. 1525), punkt 22.
(22)
–	Det är fråga om en tillämpningsbestämmelse för artikel 239 i gemenskapens ovannämnda tullkodex (förordning nr 2913/92), som i huvudsak överensstämmer med artikel 13.1 i förordning nr 1430/79.
(23)
–	Ovannämnda domen i målet De Haan, punkt 53.